trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Jeg syns egentlig ikke at sentrumsregjeringen har fått den utfordringen fra Arbeiderpartiet på politikk som de har fortjent i løpet av to år. Jeg er derfor veldig glad for at Arbeiderpartiet ser ut til å lagt om strategien, for det er mange vesentlige og viktige utfordringer framover der sentrumspartiene fortjener å utfordres; ikke minst fører nå mine gode venner i Senterpartiet en annen politikk enn det de gjorde i opposisjon. På skoleområdet er det flere vesentlige utfordringer. Jeg ser at Arbeiderpartiet har lagt inn 1 milliard kr for å styrke kommuneøkonomien, slik at kommunene kan få gjort en bedre jobb når det gjelder skolesektoren. Men vi må ikke lure oss selv til å tro at dette er et kjempebeløp og at det er tilstrekkelig. Derfor skulle SV ønske seg at vi fikk flertall for følgende i Stortinget: Vi trenger en opprustning av skolen, og vi burde begynne i ungdomsskolen. Der er mistrivselen størst, der er det flest elever i klassene og der er det mange som mister motivasjonen. Vi må gjøre det både når det gjelder utstyr og skolebygg – bare når det gjelder skolebygg trenger vi antakelig en opprustning på ca. 14 milliarder kr, det er et kjempebeløp – men det trengs også når det gjelder innhold. Vi trenger at barn og ungdom får lære sånn som læreplanen har skissert, men som i altfor liten grad bedrives rundt om i de mange klasserom. Det betyr at man må ha noen kroner sånn at en klasse kan jobbe på en annen måte og flytte undervisningen ut. Man må ha noen kroner slik at man kan invitere en ingeniør eller en snekker inn i skolen, sånn at skolen henger sammen med det arbeidslivet som ungene skal ut i. Man må ha en skole som gjør undervisningen så romslig at ungene kan jobbe i prosjekter og ut fra interesser og ut fra oppgaver som er viktige og vesentlige og framtidsrettet.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Jeg hadde en sløydlærer en gang som kalte meg for Kristian i hver time. Jeg skjønte egentlig at jeg hadde valgt feil valgfag, men Odd Holten og jeg kjenner hverandre så godt at han vet hva jeg heter hvis han tenker seg om. Så til dette med verdispørsmål. For oss ligger jo det under og over og rundt all politikk vi holder på med, også når det dreier seg om kroner og øre. Vårt utgangspunkt er at alle mennesker har lik verdi. Hvis man tar det skikkelig innover seg, stiller det veldig store krav til politikken. Det betyr nemlig at hver eneste unge, uansett hva slags utgangspunkt man har, skal ha de samme muligheter og rettigheter, ikke bare i Norges land, men også verden over. I dag blir altså verdensborger nr. 6 milliarder født, så jeg i avisen. Jeg vet ikke om vi finner ut akkurat hvilken person det er. Men det stiller enorme krav til oss hvis man tar utgangspunkt i at alle mennesker har lik verdi i en verden så preget av fattigdom, og 4 millioner mennesker i et av verdens rikeste land skal gjøre en jobb. Da må man holde oppe solidariteten, og hver eneste dag når man ser noen som sliter med helt andre utfordringer enn det vi gjør, tenke: Det kunne ha vært oss. Det kunne ha vært Odd Holten og meg og flere rundt i salen som var født under helt andre betingelser. Det er urimelig at ikke de får samme sjanser som oss. Men da hjelper det ikke bare med noen små puslerier i statsbudsjettet. Da må vi jo jobbe for et økonomisk system i verden som omfordeler mellom oss, og som gir mindre makt til de store internasjonale selskapene, som i altfor stor grad presser på standarder som er viktige for utviklingen og for miljøet. Det er den store utfordringen vi har hver eneste dag i norsk politikk. Men den jobben vi også har i Norge, er å sørge for at det er størst mulig oppslutning blant de 4 mill. menneskene om å se flere enn seg selv. Vi kommer ikke lenger i et demokrati enn at vi har folk med oss.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Ja, det var noen såre lokketoner fra en tidligere leder i Europabevegelsen, som jeg ser leser alt med stor interesse i håp om at den neste EU-kampen i Norge kan vinnes. Jeg syns ikke det er behov for SV å revurdere sitt syn på EU-spørsmålet. Men det Erik Solheim skriver i den artikkelen, er helt riktig, at de begrunnelsene som veldig mange i Norge hadde for å si nei til et medlemskap i EU, var tuftet på et ønske om å utvikle Norge i en annen retning enn det som var EU-prosjektet. Det store spørsmålet framover er jo om vi har klart å gjøre det, eller om det er sånn nå at vi har en nei-regjering som i veldig stor grad har gjort jobben på vegne av ja-siden. La meg ta noen litt langsiktige utfordringer. Hvis vi ser på offentlig sektors andel av brutto nasjonalprodukt på 1990-tallet i Norge – det høres litt fjernt ut når man sier det sånn, men det er jo egentlig det vi ser hver eneste dag med standarden i skolen i forhold til standarden hjemme – har den offentlige andelen av økonomien blitt betydelig redusert. Det betyr altså at den økonomiske veksten først og fremst har gått til økt privat forbruk. Veldig mange på nei-siden sloss mot et EU-medlemskap som ville påført en økonomisk logikk som gikk i den retning, og nå har vi kommet dit selv. Da er jo utfordringen til stortingsflertallet å gripe fatt i det og sørge for at man får en oppegående offentlig sektor og et velferdssamfunn som det store flertallet i Norge ønsker å slutte opp om og ikke ønsker å kjøpe seg fra gjennom private løsninger. SV har aldri vært noe isolert parti. Vi har tvert imot vært et internasjonalt orientert parti med ambisjoner om å samarbeide på tvers av landegrenser og på tvers av verdens regioner om de viktigste spørsmålene for framtiden, og det skal vi fortsette med.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Først må jeg si at jeg er uenig i den analysen som Morten Lund gir. Han beskriver offentlig sektor, skole og utdanning som en utgiftspost som betales av den verdiskapingen som det private næringslivet, og i dette tilfellet småbedriftene, står for. Vi er uenig i det synet på verdiskaping fordi skole og utdanning er en vesentlig del av verdiskapingen. Hvis vi ikke satser skikkelig på en skole med høyere standard både når det gjelder utstyr og innhold enn det vi har i dag, er det nettopp det private næringsliv som kommer til å lide for det. Jeg har utfordret bedriftsledere mange ganger, og jeg vil gjerne gjøre det igjen: Ta en tur til den nærmeste skolen, bli der en dag, se om de jobber slik framtidens arbeidskraft kommer til å jobbe. For det Morten Lund har helt rett i, er at bare innen år 2020 er halvparten av de arbeidsplassene vi trenger fram til da, ennå ikke oppfunnet. Vi trenger en helt annen utvikling og kreativitet på dette, men kunnskap er nøkkelen. Når det gjelder offentlig politikk i forhold til det, tror jeg vi har gått altfor langt i å la SND virke som en helt vanlig bank med altfor lite romslighet når det gjelder mulighet for å ta risiko. Det er forslag som SV har fremmet tidligere, og som vi kommer til å fremme igjen. Men hvis man skal komme dit Morten Lund ønsker, må man også ha romslighet for at noen gründere kommer til å mislykkes. Hvis vi skal finne det som virkelig er de nytenkende arbeidsplassene fremover, vet vi at noen vil prøve seg og kommer til å mislykkes. Da må man ha noen til å finansiere som også tar høyde for at noen kommer til å mislykkes i jakten etter de gullkornene vi trenger. Det er vår viktigste utfordring til sentrum når det gjelder småbedriftenes rammebetingelser.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
For det første kjenner jeg meg ikke igjen i Sylvia Brustads beskrivelse av SVs jobb i valgkampen. Vi brukte ikke mye tid på å skjelle ut Arbeiderpartiets skolepolitikk i valgkampen. Faktisk kan jeg ikke huske at jeg har hatt et eneste innlegg i den retning. Vi brukte tid på å slåss for vårt eget syn på skole, vårt eget syn på at vi ønsker oss en mer mangfoldig skole med mer plass til enkeltindividet – en skole med ressurser som gjør at man kan se hvert enkelt menneske, også selv om det er lite, som et unikt individ. Men jeg tror det er noen svakheter ved de skolereformene Arbeiderpartiet har innført. Jeg tror f.eks. at de yrkesfaglige studieretningene er blitt – ikke for teoretiske, det blir feil å si, for mange tilnærmer seg teori gjennom praktisk arbeid, men for abstrakte, for fjerne i forhold til den måten mange ungdommer ønsker å lære teori på, for firkantete, for lite romslige i forhold til å lage noen andre utdanningsløp som gjør at en kan komme igjen når en er 18 eller 19, istedenfor å gå rett videre fra en skolebenk til en annen. Det jobber vi med i Stortinget. Vi kom et stykke på vei i forrige uke, og det skal vi fortsette med. 2,5 milliarder kr til styrking av skolen pr. år, som var SVs forslag i valgkampen, er ikke overbud, er ikke for mye. Det er egentlig litt for lite. Dere i Arbeiderpartiet vet like godt som oss at det trengs 14 milliarder kr bare for å få skolebyggene opp og stå. SV mener at det er mer ansvarlig politikk enn å la være å bruke 1 milliard kr av oljefondet. Nå settes det av 79 milliarder kr over Regjeringens budsjett. Hvis vi satte av 78 milliarder kr, hadde vi hatt 1 milliard kr til investeringer hvert år i fire år i ungdomsskolen. Hvis vi også omfordelte når det gjaldt bruk av rederskatt, tettet igjen noen hull i skattesystemet som bare de aller rikeste i Norge kan benytte seg av, hadde vi den halvannen milliarden som vi trengte for å gjøre den skolesatsingen som SV foreslo. 2,5 milliarder kr er ikke mer enn ½ pst. av statsbudsjettet. Hvis en vil, og mener at kunnskap er viktigst, er ikke dette mer enn det som trengs.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Fordelen ved en trontaledebatt er naturligvis at man kan tale om hva man vil. Carl I. Hagen valgte å tale om Arbeiderpartiet, og det skal vi kanskje sette pris på. Men hvis man lytter til Hagens budskap, kan man kanskje stille spørsmålet: Hva er en politisk debatt? Og ikke mindre: Hva er politisk nytenkning? Carl I. Hagen ramser opp en rekke forslag og synspunkter som vi alle sammen kjenner svært godt. Når man fra Arbeiderpartiets side og fra den internasjonale arbeiderbevegelses side prøver å reise debatt, er det debatter som tar utgangspunkt i samfunn og samfunnsutvikling der hvor samfunnsutviklingen er. Tony Blairs program for å revidere Storbritannia er et radikalt framskritt i forhold til det klassedelte Storbritannia som fikk lov til å utvikle seg over mange år. Derfor blir en debatt om hvem i Norge som er mest enig med Tony Blair i enkeltspørsmål, helt meningsløs i en politisk debatt. Når Arbeiderpartiet for sin del ønsker å modernisere Norge, bl.a. på skolesektoren, er Hagens svar: La de private løsninger råde. La menneskene løpe rundt mellom ulike institusjoner med private penger i lomma, istedenfor å bygge opp den skolekvaliteten som må til for at noen skal kunne løse det. Og Hagen bør tenke en gang til over sykelønnsordningen for de lavtlønte, som altså Arbeiderpartiet foreslo i revidert, men som da ikke gikk igjennom. Ergo var det ikke noe flertall som Fremskrittspartiet kunne støtte der.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Får jeg for det første be om at en som benytter seg av et uttrykk som «usannheter» i sitt hovedinnlegg, selv er mest mulig presis i hvordan vedkommende omtaler andres standpunkter. Hagen bemerket ikke i sitt replikksvar til meg det jeg minte om, nemlig at Arbeiderpartiet faktisk hadde et forslag om å bedre sykelønnsordningen for de lavtlønte i forbindelse med revidert, men det ble ikke vedtatt i Stortinget, fordi Fremskrittspartiet stemte imot. Får jeg også prøve det litt spennende eksperiment det er å få Carl I. Hagen med på en ideologisk debatt om samfunnets utvikling. Det er ikke en katalog av tidligere og gjentatte standpunkter. Det er heller ikke utsagn av typen «vi arbeider i grunnen helst for innbyggerne i Norge», for på den måten å prøve å skape en slags distanse til våre forpliktelser og til vår sammenheng med det internasjonale samfunn. Arbeiderpartiet ønsker å modernisere det offentlige rom, skape bedre betingelser for individuelle valg og løsninger der. Det er ikke det samme som å avskaffe det offentlige rom. Det er ikke å bygge flest mulig private skoler eller sende med mennesker en pengesum for å kunne løpe rundt fra skole til skole. Det er å bedre skolemiljøet. Det er å bedre lærerutdanningen. Det er å sette skolen i stand til å oppfylle mønsterplanen, eventuelt forbedre den. Det er slik alle får en bedre skole.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-10-12:
Jeg er enig i mye av det Hagen sa i sitt hovedinnlegg, ikke minst hans grunnleggende kritikk av Regjeringen for mangel på evne til å møte gjennom reformer nye utviklingstrekk i samfunnet – modernisere ikke minst den offentlige sektor. Men det er ikke bare offentlig sektor, og stat, som står overfor moderniseringsforventninger. Også vi som mennesker møter et nytt samfunn, der minoriteter, fremmede kulturer, ikke lenger er noe vi kan se på fra balkongen, men er en del av vårt eget samfunn. Menneskesyn og hva slags samfunn vi skal ha, var faktisk en del av denne valgkampen. Mange av oss – mange politikere – forholdt seg til det faktum at vi må møte nye utfordringer gjennom å bygge bro, skape et åpent og inkluderende samfunn. Ikke minst gjelder det overfor innvandrere – nye landsmenn. Det var ikke alle som bidrog på denne måten. Fremskrittspartiets talsmenn Hedstrøm og Kleppe var blant dem som etter mitt syn ikke bidrog. Fremskrittspartiets leder tok ikke avstand fra deres standpunkter, argumentasjon og opptreden i valgkampen. To dager etter valget sa Fremskrittspartiets leder til Aftenposten at han hadde gjort ganske «mye mer for å stanse dem» hvis han hadde visst det han da visste. «Dem» viser til Kleppe og Hedstrøm. Mitt spørsmål er: Hva var det egentlig Carl I. Hagen tok avstand fra? Var det det at det fungerte taktisk dårlig i valgkampen, eller var det de standpunkter de hevdet, han tok avstand fra? Det ville være klargjørende om det var den politiske substans diskusjonen her gikk på.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Jeg var lenge litt usikker på om jeg kunne ta replikk på innlegget, for det hørtes ut som om innlegget var en replikk til Jagland, og det var ikke rimelig at jeg svarte på en slik replikk. Men det kom jo litt fremskrittspartipolitikk fram også. Det som er veldig forutsigbart, er at Hagen til enhver tid sier at andre kopierer Fremskrittspartiets politikk. Når man lytter på ham, hører man at det er lite politikk og substans, og mest retorikk. I den grad Fremskrittspartiets politikk kommer fram, er det et ordtak som rinner meg i hu: De sterkeste meningene skaper de mest meningsløse handlingene. Vi er alle like sjokkerte og indignerte over det TV-programmet som Hagen har snakket en del om i dag. Men mens vi andre prøver å søke veger for å finne ut hvilke strakstiltak man kan iverksette og hvilke prosesser man kan sette i gang for å endre disse holdningene over tid, avviser Hagen den typen prosesser. For ham er det det harmdirrende som er det viktigste, og ikke det å finne løsninger. Det samme er tilfellet hver gang det er snakk om bistand. Hver gang Fremskrittspartiet finner misbruk av bistandsmidler, raser de mot bistanden, men prøver aldri å finne løsninger på hvordan vi skal gjøre denne jobben bedre. Det viktigste er å gripe dagen og sette dagsorden, ikke å forme framtida for å finne løsninger. Hagen starta med å etterlyse Regjeringas politikk for det neste årtusen. Og da kan man jo stille spørsmålet: Dersom bistand ikke fungerer, hva er da Fremskrittspartiets politikk for å løfte de milliarder av mennesker som lever i fattigdommens sump, ut av den og over i en menneskeverdig tilværelse? Hvordan skal Fremskrittspartiet sørge for at deres tro på marked og konkurranse ikke skaper en stor gruppe av tapere her til lands som blir våre nye fattige?
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Jeg skal ikke blande meg særlig mye inn i debatten om fugler, som representanten Steensnæs har vært inne på. Jeg minner bare om at nå om høsten så dreier mangt og meget seg om jakt og om trekkfugler. Denne varme omfavnelsen som tilsynelatende ble Steensnæs til del fra representanten Jagland, er et solid frieri for åpen scene. Jeg synes kanskje at det var visse trekk ved hr. Steensnæs´ holdning som tydet på at dette ikke var så veldig behagelig, i hvert fall i fullt dagslys, så får vi se hvordan det går i de mer dunkle møter. Jeg synes for øvrig det var interessant å merke seg at mesteparten av hr. Steensnæs´ innlegg dreide seg om politikk utenfor Norge. Det kan kanskje være forståelig at man ønsker å bruke mesteparten av tiden til det, mens den hjemlige politikk kanskje til tider kan være ubehagelig for parlamentarisk leder i Kristelig Folkeparti. Det var for så vidt også naturlig at Steensnæs i sitt innlegg berørte offshorenæringen og det som er i ferd med å skje på Vestlandet, hvor han selv kommer fra; noe annet var ikke å forvente. Men det som hadde vært å forvente, var at Steensnæs og den regjeringen han er med i, hadde vist et langt mer aktivt engasjement for å motvirke den krisen som mange over tid hadde sett var i ferd med å utvikle seg. Og det man nå har gjort, er egentlig ikke noe som har – jeg får si – en avgjørende virkning. Budsjettet inneholdt svært lite knyttet til dette. Gode ønsker – ja vel, men lite konkret. Men helt konkret har jeg lyst til å stille Steensnæs følgende spørsmål på bakgrunn av frieri og det som ellers er sagt fra Arbeiderpartiets side: Synes Steensnæs at Arbeiderpartiets politikk ligger nærmere Kristelig Folkepartis politikk enn Høyres og Fremskrittspartiets?
Oddvard Nilsen (Høyre), 1999-10-12:
Steensnæs var i sitt innlegg inne på den økonomiske stabiliteten i norsk økonomi, og gjentatte ganger har sentrumspartiene i løpet av dette året skrytt av det. Sannheten er jo at Norge i 1999 ikke har vært styrt etter sentrumsregjeringens budsjett, men etter et budsjett som Høyre har hatt betydelig innvirkning på, og som har medvirket til å gi stabilitet og fallende rente. Det underlige er at sentrumsregjeringen til tross for at de skryter av alle resultatene som man har oppnådd i 1999, lenge har gitt til kjenne at de ønsker å skifte samarbeidspartner. Partiene i Regjeringen har delvis bedt, truet og knegått for å få et politisk samarbeid med Arbeiderpartiet. Det kan virke som sentrumsregjeringen har gjort blokkuavhengigheten i seg selv til et overordnet prinsipp, og at de må skifte side for å bevise denne uavhengigheten – politikken har mindre betydning. At politikken spiller liten rolle for sentrumsregjeringen, kan man finne i det faktum at man i 1999 fikk en betydelig skatte- og avgiftslettelse, i milliardklassen. Det har sentrumspartiene i 1999 fremstilt som strålende sentrumspolitikk. Nå ser det ut som at man kan gå sammen med Arbeiderpartiet om en betydelig skatteskjerpelse. Det skal også være strålende sentrumspolitikk. Det som ligger i Arbeiderpartiets forslag, er nesten helt identisk med det Arbeiderpartiet la frem i fjor, som da var forkastelig for sentrumsregjeringen. Jeg må rett og slett si at det er vanskelig å finne den politiske marg i sentrumsregjeringen. Og da minnes jeg et sitat fra Dagsavisen Arbeiderbladet den 12. juni 1998, fra Steensnæs. Han ble da spurt: « – Hva består denne sentrumsprofilen i?» « – Den lar seg verken kvantifisere eller eksemplifisere. Men det betyr at det må være mulig å definere regjeringens politikk», svarte Steensnæs. Det er jammen ikke lett å se.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Om Einar Steensnæs ikke vil vedkjenne seg sitatet om at en sentrumsregjering verken kan kvantifiseres eller eksemplifiseres, er det for så vidt greit, men det er en ganske presis beskrivelse av de to år vi har hatt med en sentrumsregjering. Om det er en journalist i Dagsavisen som har funnet det opp, er det uansett et klassisk, tidløst sitat. En betraktning man kan gjøre – og det viser jo Einar Steensnæs’ innlegg til fulle – er at man driver politikk mellom budsjett og ikke i budsjett. I budsjett har man så langt valgt å gå til høyre. Jeg synes det er prisverdig at Steensnæs bruker mye tid på bistand i sitt innlegg, og det er et illustrerende eksempel på hva de to år med forlik mot høyre har ført til. Jeg har aldri betvilt Steensnæs’ oppriktige engasjement for bistand, men i den planen man la fram i Voksenåserklæringen, skulle man trappe opp til 1 prosent i løpet av fire år. Nå legger man etter to år fram en plan over seks år. Det betyr at ambisjonene er relativt beskjedne i forhold til det som har vært utgangspunktet. Men slik må det bli når man ikke fokuserer på politikken, når det viktigste er å sitte på taburetten. Det har på en måte vært den presise oppsummeringen av de to år, så langt. Jeg må også gi Nilsen et par poeng for at når man nå velger å samarbeide mot venstresiden i norsk politikk – og det er jo prisverdig – vil resultatet bli et helt annet. Det betyr igjen at oppsummeringen av at det er likegyldig for Regjeringen hva som til sjuende og sist blir vedtatt, er en oppsummering som er ganske treffende. Nå skal ikke jeg komme med betraktninger over hvordan forhandlingene kommer til å gå. Jeg håper likevel i det lengste at det vil føre til at vi får en bedre politikk for landet. Men det som kanskje forbauser meg aller mest, er at i de budsjett som Regjeringen har lagt fram, og i de ulike dokument som Regjeringen legger fram for Stortinget, er det svært få visjoner. Det er lite luft, og det er lite fremadskuende politikk. Oppsummeringen av dag-til-dag-politikken er også treffende. Årets budsjett og årets norske økonomi viser f.eks. at vi er mer oljeavhengige enn noensinne, og mitt spørsmål til Steensnæs er følgende: Hvordan skal vi sørge for at nasjonen inn i det neste årtusen blir mindre oljeavhengig når alle budsjett denne regjeringen har lagt fram, viser at vi blir mer oljeavhengig?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Det er veldig sjelden man hører et innlegg fra en Venstre-representant som ikke dveler mye ved Venstres stolte historie, som det heter. I så måte ble man heller ikke skuffet i dag, da også det var et viktig poeng hos hr. Kvassheim. Og hvis man dveler litt ved det som er Venstres stolte historie: Ved den forrige store globaliseringsbølgen i vårt århundre, nemlig ved starten og fram til den første verdenskrig, da verden faktisk var omtrent like globalisert når det gjelder andel av verdenshandelen som i dag, den gangen valgte Venstre å se at det fantes en del viktige nasjonale oppgaver, som bl.a. medførte konsesjonsbestemmelser for vannkraft. Nå er vi inne i den andre store globaliseringsbølgen i vårt århundre, og vi har en del av de samme problemstillingene fremdeles – om ikke vannkraft, har vi nå f.eks. bankvesenet, som også Kvassheim berørte. Det som kunne være interessant, når Venstre nå har valgt en helt ny linje i forhold til det som har vært et tradisjonelt Venstre-standpunkt, i hvert fall hvis man ser litt tilbake i tid, er at det finnes viktige og vektige grunner for at nasjonalt eierskap i et bankvesen er et poeng. Når man har bygd ned alle andre hindringer som gjør at man ikke lenger kan favorisere en nasjon gjennom lovverk, har man altså da til slutt eierskap som et viktig poeng. Eierskapet i de to dominerende privatbankene eller forretningsbankene vi har i Norge, har gjennom bankenes egen misere kommet på statens hender. Det har gjort at vi nå har en fornuftig bankstruktur, der staten også har en fornuftig pengeplassering som gir god avkastning, og som gjør at Stortinget nå i stor grad kan bestemme hvordan den konkurransen skal være. Så registrerer jeg at Venstre bare det kommer et bud – og det første budet som da åpent har kommet, er fra en svensk/finsk storbank – sier at da skal vi bare selge ut. Eierne av storbankene er selvfølgelig noen smartinger, de ønsker å kjøpe to kroner for én krone. Men la det budet ligge. Mitt poeng til parlamentarisk leder i Venstre, Kvassheim, er: Ser han ikke at det er en helt useriøs strukturpolitikk i bankvesenet uten videre bare å selge ut når man får det første budet, uten at Stortinget har tatt seg tid til en grundig gjennomgang av hvilken struktur man ønsker? Og mener ikke Kvassheim, som tidligere Venstre-ledere har ment, at et nasjonalt eierskap til så viktige sektorer faktisk er et poeng i seg selv?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Dette er egentlig en debatt om Regjeringens trontale, men ganske mange talere har brukt ganske mye tid på å snakke om Arbeiderpartiet og Thorbjørn Jaglands innlegg og Thorbjørn Jaglands kronikk. Vi i Arbeiderpartiet synes i og for seg det er helt utmerket at det er debatt og oppmerksomhet om våre saker. Det er kanskje en illustrasjon på at vi ikke er så på sidelinjen som mange hevder at vi har vært, og det er kanskje også et uttrykk for at det Regjeringen la fram i trontalen, har litt begrenset interesse, fordi det er en regjering med et svakt parlamentarisk grunnlag. Også representanten Petersen brukte en del tid på Arbeiderpartiet. La meg kort kommentere noe av det han sa, som var feil. Det ene er at vi skal legge 3 milliarder kr i utgiftsvekst oppå Regjeringens forslag, og at det skal legges 2 milliarder kr oppå det Regjeringen har foreslått i skatteøkninger. Begge deler er feil, og det framgår av listen. Vi skal dekke inn våre forslag til utgiftsøkninger. Vi er fortsatt et meget ansvarlig parti. Det er vi enten vi er i opposisjon eller i posisjon, i motsetning til andre. Vi har foreslått justeringer og endringer i Regjeringens skatteopplegg ved bl.a. å sørge for at ikke flere vanlige lønnstakere blir rammet av toppskatt, slik Regjeringen legger opp til. Det var derfor feil det som ble sagt av representanten Petersen. Så brukte representanten Petersen mye tid på skole, og det er utmerket. Men når det gjelder skole, er hovedpoenget ikke at man ønsker en bedre skole, men at man er i stand til og villig til å bevilge mer penger til skole. Høyre har gjennom hele valgkampen slitt med å forklare hvordan de skal få en bedre skole ved å bevilge mindre penger til kommunene. De gjentar ønsket om høyere lærerlønninger, og har antatt en lønnsvekst på 50 000 kr, til sammen omtrent 5 milliarder kr. Det vi så at man gjorde i Oslo ni dager etter kommunevalget, var å kutte over 100 mill. kr på skolebudsjettet. Valgløfter er brutt før, men det har vel sjelden hendt at de har vært brutt så kort tid etter et valg. Spørsmålet er: Vil Høyre fortsatt kutte i kommuneøkonomien, og mener de det er mulig å kombinere det med økt satsing på skole?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Det var en arbeiderpartiregjering som i 1996 la fram en stortingsmelding som for første gang åpnet for at vi kunne ta i bruk norsk naturgass til å produsere kraft i Norge og ikke bare selge gass til nabolandet, slik at de skulle produsere kraft som vi kunne kjøpe tilbake. Og det var en arbeiderpartiregjering, Thorbjørn Jagland-regjeringen, som våren 1997 gav konsesjon for bygging av gasskraftverk i Norge. Men så har altså det problemet oppstått at i tillegg til de utslippskravene som Statens forurensningstilsyn har fastlagt, som selskapet Naturkraft ikke er helt fornøyd med, har eierne gjort det helt klart at de ikke vil fatte noen investeringsbeslutning de to første årene. Det henger ikke bare sammen med utslippskrav fra SFT, myndighetsbestemte krav, men det henger først og fremst sammen med at prisen i det nordiske elmarkedet nå er så lav at det ikke er mulig å finne lønnsomhet med de prosjektene som så langt har vært lansert fra Naturkrafts side. Det bytyr at uansett hvor mange ganger vi stemmer for forslag fra Fremskrittspartiet og andre partier om gasskraftverk, så blir det ikke noe mer gasskraftverk av det. Det er altså lønnsomheten i prosjektene som nå holder dem tilbake. Det er lansert andre prosjekter, f.eks. i Nord-Trøndelag, men der er ikke engang behandlingen i NVE ferdig, så det er en stund til man eventuelt kan fatte en konkret investeringsbeslutning. Arbeiderpartiet har åpnet for gasskraftverk, vi har lagt til rette for de ulike prosjektene, og vi står selvsagt fortsatt på det standpunktet. Men så er vi opptatt av én ting til. Det er at bruk av gass i Norge må skje innenfor våre internasjonale miljøforpliktelser. Derfor har vi vært en pådriver for nye mekanismer i de internasjonale miljøavtalene, som kvotekjøp og felles gjennomføring, og vi har fått stadig flere sosialdemokratiske partier med på det konseptet. Og det er viktig å få til, for da får vi også kvoter og avgifter på kullkraft i våre naboland. Da vil kraftprisen gå opp og lønnsomheten i gasskraft vil øke, og så kan vi leve av egenprodusert kraft.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Vi i Arbeiderpartiet er veldig imot at statiske holdninger skal forspille våre muligheter. Det er vi veldig klare på. Men vi er klare også på et par andre ting, nemlig at et veldig godt politisk prinsipp og også et veldig godt økonomisk prinsipp er å likebehandle ulike bedrifter og næringer. Derfor sa vi at skatten på bedrifter og på overskudd skal settes ganske lavt, den skal settes til 28 pst. – fra 50 pst. ned til 28 pst., som vi fikk igjennom i 1992. Men til gjengjeld skal det ikke være noen fritak eller unntak fra denne regelen – alle tåler 28 pst. Det mente da ikke flertallet på Stortinget. De mente at noen skulle ha null, f.eks. rederiene. Men så mente sentrumspartiene at rederne skulle ha null, men at 28 pst. var for lavt for alle andre. Så det sentrumspartiene foreslår, er at noen skal betale mer enn 28 pst. og gikk altså inn for en økning av denne satsen. Alle IT-bedriftene og alle andre bedrifter tåler å betale mye mer enn 28 pst., mens altså for noen er selv 28 pst. for høyt. Men så vil jeg si at det er mange ting man kan gjøre med rederibeskatningen. Man kan gå tilbake til det gamle systemet. Men det er ikke sikkert Arbeiderpartiet er så vrien og vrang her, det finnes andre gode mellomløsninger. For eksempel er det slik at sentrumsregjeringen la fram en del utmerkede forslag for å tette de mest meningsløse hullene i rederibeskatningen som gjør at systemet er en skattefri sparebøsse for noen av de rikeste menneskene i Norge, og som gjør at Statnett og Veidekke – og jeg tror også Orkla, med litt forbehold – nå driver rederivirksomhet for å få skattefritak. Det kan ikke være noen næringspolitisk oppgave at alle mulige bedrifter, investorer og kapitaleiere nå skal finne en eller annen båt, kalle det rederi og så få nullskatt på den måten. Vi har mange gode forslag som Regjeringen fremmet i fjor, men som de avskrev i et slags kompromiss med Høyre og Fremskrittspartiet. Vi gjentar kanskje dem, og så får vi se hva sentrumspartiene gjør i forhandlinger med oss når det gjelder å stemme for det de var for i fjor.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Representanten Ludvigsen drev nå en form for argumentasjon som Høyre-folk driver i mange sammenhenger, nemlig å forsøke å fremstille det som om Arbeiderpartiet er en trussel mot private norske bedrifter, konkurranseutsatt sektor, nyskaping og nyetablering. Det er feil. På 1990-tallet har vi hatt den sterkeste veksten i industrisysselsetting, i nyskaping og i nyetableringer innenfor privat næringsliv vi har hatt på svært mange tiår i Norge. Vi må tilbake til begynnelsen av 1970-tallet for å finne noe lignende innenfor f.eks. nyskaping og etablering innenfor industrivirksomhet i Norge. Det henger sammen med at vi fikk ned kostnadene, fikk ned lønnsveksten, fikk ned inflasjonen og holdt orden på de tunge tingene i økonomien. Så kom veksten i privat sektor, og vi hadde sterkere vekst i konkurranseutsatt privat sektor enn vi hadde i offentlig sektor og skjermet privat sektor. Da er det selvsagt ikke slik at Arbeiderpartiet ønsker å ta livet av disse bedriftene vi har brukt lang tid og mye arbeid for å få på plass; tvert imot, vi ønsker å ta vare på dem. Det er etter at vi nå har fått budsjettforlik mellom Høyre og sentrumspartiene at vi i 1998 opplever at norsk industri taper markedsandeler ute og har nedbemanning for første gang på 10-15 år. Og da burde det være et større tankekors for Høyre enn for oss at de har stemt for budsjetter som gjør at trenden innenfor private bedrifter og industri nå snur fra oppgang til nedgang. Så til spørsmålet om hvem som er rike. Det er i hvert fall ikke de som sentrumspartiene definerer som rike: alle som har en lønnsinntekt på 270 000 kr. De skal få økt skatt med Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Det er økt skatt på vanlige lønnsinntekter, og det er vi imot. Men det vi er for å gjøre noe med, er f.eks. rederibeskatningen, som innebærer at mange med store formuer kan lure seg unna og komme ut med null i skatt, det er kombinasjonen av veldig lav verdsetting av forretningseiendommer og aksjerabatter, som gjør at en kan ha 100 mill. kr i reell formue og betale null i formuesskatt, mens hvis en har 100 000 kr i banken og er minstepensjonist, så betaler en formuesskatt. Den type meningsløsheter vil vi gjøre noe med. Det er å tette skattehull, og det blir det mer rettferdig og bedre verdiskaping av.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Jeg la merke til at det var ett tema representanten Petersen unnlot å snakke om i sitt innlegg, nemlig bekjempelse av kriminalitet, og det er kanskje også et signal. Jeg har nå i seks år vært medlem av Stortingets justiskomite og fått anledning til å bli stadig mer forbauset over den veike holdningen Høyre har til kriminelle. I dag er det slik at kriminelle som får en samledom, ikke får full straff for samtlige av de kriminelle handlingene de har begått. Eller sagt på en annen måte: De slipper straff for enkelte av sine kriminelle forhold. Dette er selvsagt grovt urimelig. Men da Fremskrittspartiet foreslo å fjerne denne kvantumsrabatten og Rimi-prisen på straffeutmålingen, stemte Høyre mot forslaget. Høyre ville kun justere urimeligheten litt, men ikke fjerne ordningen. Fremskrittspartiet har foreslått å fjerne adgangen til å idømme samfunnstjeneste for voldskriminelle. Samfunnstjeneste er en urimelig mild straffeform, som innebærer én times arbeid hver dag som erstatning for én dag i fengsel. Likevel stemte Høyre for at voldsmenn fortsatt skal kunne idømmes en så mild straff. Slik kunne jeg fortsette å holde et langt foredrag om Høyres forslag og om Høyre som har stemt imot forslag fra Fremskrittspartiet om strengere reaksjoner mot kriminelle. Høyre har riktignok kommet med noen egne forslag, men det har vært pirk på overflaten og langt fra nok i et land hvor en drapsmann faktisk slipper unna med å sone gjennomsnittlig fem års fengsel, og hvor en pedofil overgriper vanligvis slipper unna med ett til to års fengsel. Dette forbauser meg veldig. Høyre skal jo være et verdikonservativt parti som burde kjempe mot oppløsningstendensene i vårt samfunn. En god skole er sikkert fornuftig forebygging, men det er ikke nok. Mitt spørsmål er derfor: Hvorfor stemmer Høyre så konsekvent imot forslag om strengere straffeutmåling, og hvorfor har Høyre av alle partier en slik misforstått omsorg for de kriminelle?
John Dale (Senterpartiet), 1999-10-12:
Fordi politiske parti generelt legg meir vekt på å presentera enkeltsaker og synspunkt knytte til ein eller annan aktuell situasjon, er det sanneleg ikkje alltid lett å få inntrykk av kva syn dei har på samfunnsutviklinga. For eksempel førde Høgre valkamp stort sett på ei sak, som viste seg å samla stor allmenn interesse. Det problematiske er at kjøret på ei slik populær enkeltsak gjerne vert oppfatta som forsøk på å kapra veljarar, og at det ikkje ligg noko meir bak. På dette punktet er naturlegvis folk sin skepsis stor. Difor fortener Høgres leiar og fleire med han å få eit spørsmål om ei anna sak, der striden utvitydig står om verdiar og samfunnssyn. Det gjeld EUs direktiv om retten til å ta patent på liv. Regjeringa har varsla at det frå norsk side kan verta lagt ned veto mot direktivet. Korleis vil Høgre stilla seg i ei slik sak? Å ta patent på oppfinningar har hittil vore lite omstridd, men det stiller seg annleis når det er snakk om å patentera biologisk materiale. Skal f.eks. enkelte multinasjonale selskap kunne tileigna seg makt til å driva biologisk einsretting? Skal slike selskap få sterkare kontroll med matproduksjonen i verda og dermed skvisa ut millionar av småprodusentar? Det er ikkje utanforståande si sak å definera Høgre sin ideologiske ståstad, men likevel: Så sant Høgre er eit verdikonservativt parti, må svaret verta nei. Så sant Høgre vil ha ein marknad med mange aktørar med tru på mangfald, må òg svaret verta nei. På dette punktet står ikkje kampen om ei enkeltsak, men om eit samfunnssyn. Korleis ein enn snur og vender på det, burde alt peika i retning av at Høgre for ein gongs skuld seier nei til eit EU-direktiv. Vil det skje?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Dagen i dag er en gledens dag, fordi den etter det jeg kan bedømme, representerer et vendepunkt i norsk politikk. Den trolige avtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene vil selvsagt gjøre det budsjettet som er lagt fram, iallfall litt bedre. Men langt viktigere er det at den etablerer et nytt samarbeidsmønster i norsk politikk, og at den på sikt peker framover mot en sentrum/venstre-flertallskonstellasjon i Norge. Alle forstår at når dette samarbeidsmønsteret er lagt, kan det ikke være en varig situasjon at et parti med 35 pst. oppslutning støtter tre partier som til sammen har 20 pst.? Og det vil heller ikke være en varig konstellasjon at SV, som er større enn Senterpartiet og Venstre, ikke er en del av det. Det vil si: Vi vil bli en del av det. Og hvor ny situasjonen er, ser vi jo aller best av Fremskrittspartiets opptreden her i dag, for helt inntil i fjor kunne Fremskrittspartiet bare knipse, så hadde de hele oppmerksomheten. Nå legger Carl I. Hagen fram hele partiprogrammet sitt til avstemning her i Stortinget som benkeforslag i et desperat forsøk på å komme seg ut av Skyggenes dal. Og du verden hvor gledelig det er! Om også Høyre skulle få mindre innflytelse i denne situasjonen, må jeg si at det heller ikke er noen stor plage, verken for Stortinget eller det norske folk, for politisk troverdighet er viktig. Og noen større svikt i politisk troverdighet enn det Høyre har vist ved å gjennomføre en hel valgkamp med utdanning som toppsak, for så i Oslo, Norges største by, den viktigste kommunen Høyre styrer, å legge fram et budsjettforslag med det stikk motsatte, er det vanskelig å finne. Det er alvorlig. Aftenposten skrev på lederplass i går om «en grotesk avstand mellom Høyres valgkamp og byrådets vilje til å satse på skolen». Det står videre: «Det som er ekstra ille, er at skolebudsjettet forteller om sviktende politisk gangsyn hos byrådet.» Derfor framstår også budsjettforslaget som en reell nedprioritering av skolen fra byrådets side. Mitt spørsmål til Jan Petersen er: Hvis dette med utdanning i valgkampen var alvorlig ment, hvordan kan Høyre svikte så totalt at det kalles «grotesk avstand» i Aftenposten?
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Representanten Jakobsen hadde i og for seg et prisverdig innspill i forbindelse med behovet for aktiv fordelingspolitikk i fremtiden hvis vi skal ha noe håp om å få en rettferdig fordeling av de godene vi har. Jeg er enig i at mye av dette kan gjøres via skatt, kanskje kan de beste hovedgrepene gjøres via skatt. Men de grepene må gjøres for at det skal være mulig å gi folk i Kommune-Norge det tilbudet de trenger uansett hvilken status de har, uansett hvilke handikap de har. Da kommer det hele ned til at skal det være mulig å drive aktiv fordelingspolitikk i Kommune-Norge, må kommunene ha mulighet til å være aktive overfor de borgerne som trenger hjelp og støtte, og der det er nødvendig med tiltak for at de skal få aktive og meningsfylte liv. Derfor er det så merkverdig at en regjering som er utgått av Senterpartiet, som tidligere la stor vekt på kommunenes økonomi, faktisk nå går inn for mer øremerkede midler og mindre handlingsrom for kommunene. Mitt spørsmål til representanten Jakobsen blir derfor: Vil det ikke være mulig i den fremtidige politikk fra Stortingets side å redusere de øremerkede midler gjennom stortings- og regjeringsbeslutningene og øke kommunenes frie inntekter, bl.a. slik som Arbeiderpartiet legger opp til i sitt forhandlingsinnspill, slik at kommunene kan få den nødvendige frihet? Avslutningsvis var også representanten Jakobsen inne på hvordan norske kapitalinteresser skal forvaltes i fremtiden. Det er helt åpenbart at det ikke er slik at Norge flommer over av sterke privatkapitalister. Skal vi ha et sterkt og stabilt nasjonalt eierskap i norsk næringsliv, må man også akseptere at statens kapital går aktivt inn.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Jakobsen representerer jo et parti som gjennom tidene har stått på barrikadene for distriktene, og har pålagt seg selv å være distriktenes parti. Da er det interessant å se at det i representanten Jakobsens innlegg i dag, kun er tre setninger som omhandler distriktspolitikk. Jakobsen sier her at Regjeringen varsler en forsterket distriktspolitisk satsing. Så nevner han videre noe som er veldig interessant: «videreutvikling av distriktenes lokale fortrinn gjennom et konkurransedyktig og kompetansebasert næringsliv». Jeg vil gjerne få lov til å utfordre representanten Jakobsen på akkurat den setningen. Senterpartiet har jo vært det partiet som også har gått i bresjen for å legge særavgifter på norsk næringsliv, særlig når det gjelder miljø. Jeg snakker her om CO2-avgiften, jeg kan også nevne passasjeravgiften for dem som skal fly bl.a. fra Jakobsens eget fylke, Nord-Trøndelag, og delingsmodellen som slår veldig negativt ut for Jakobsens eget fylke, et fylke med veldig mange små og mellomstore bedrifter. Jeg kan også gå tilbake og se på det med distriktsarbeidsplasser som Senterpartiet burde være opptatt av, nemlig i den forbindelse Aker Verdal og fiskerinæringen. Jeg vil i den sammenheng nevne Norske Skogs planer om bygging av varmekraftverk på Skogn i Nord-Trøndelag, som Senterpartiet er imot. Representanten Jakobsen nevener også dette med at forskjellene er økt. Er det ikke da interessant å se at det faktisk er i de regionene som Senterpartiet har styrt, at forskjellene er størst? Mitt spørsmål til Jakobsen blir da: Ser ikke Senterpartiet og Jakobsen nå at man er nødt til å se med nye øyne på skatte- og avgiftspolitikken for at norsk næringsliv, ikke minst i distriktene, skal få like konkurransevilkår som sine utenlandske konkurrenter?
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-12:
Senterpartiets parlamentariske leder var uglad over at Jan Petersen uttalte at regjeringspartiene er for små. Nå tror jeg Johan J. Jakobsen hørte litt feil der, for det Jan Petersen gjorde, var bare å sitere en uttalelse av Lars Sponheim, som jo er leder for et parti som vet noe om det å være liten, så han må vel anses som en ekspert på området. Vi er vitne til en interessant speilvending i denne trontaledebatten. De som har utgjort opposisjonen mot Regjeringen fremfor noen, Arbeiderpartiet, har lagt seg på den linje at man vil komme så tett innpå regjeringspartiene som mulig. Regjeringspartiene på sin side signaliserer tydelig at de ønsker intet høyere enn akkurat dette. Nå er det vel en overdrivelse å kalle dette for et frieri, som flere har gjort i denne debatten, for et frieri er jo et tilbud som forutsetter livslang troskap – og så langt er man vel ennå ikke kommet. Det er vel snarere innledende danseøvelser, kanskje til og med snarest å ligne med en leikarring så langt og ikke pardans. Jeg la merke til i disputten mellom Johan J. Jakobsen og Thorbjørn Jagland tidligere i denne debatt at de to fremdeles var meget uenige om hvem som har ansvaret for Forskjells-Norge, om det er den sittende regjering eller om det er Arbeiderpartiet. Johan J. Jakobsen hevdet at det er arbeiderpartiregjeringene på 1990-tallet som har hovedæren eller hovedansvaret for dette, mens den nåværende regjering har innledet en ny kurs. Det har i så fall den nåværende regjering gjort med støtte av Høyre og Fremskrittspartiet. Det blir vel tilbake et åpent spørsmål, for hvis det er så at Arbeiderpartiets regjeringer på 1990-tallet har hovedansvaret, så har jo disse regjeringer regelmessig vært støttet av Senterpartiet. Så da er vel partene felles om æren for at Forskjells-Norge er blitt slik som det er.
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-12:
Det er alltid interessant å lytte til SVs leder. Jeg skal ikke gå inn i noen utdanningsdebatt på det grunnlaget hun inviterte til når det gjaldt henvisningen til Høyres 21 punkters program – bare anbefale at hun gjør enda et forsøk når det gjelder lesning, og kanskje kommer litt lenger enn til det punktet hun nevnte, som var ganske grunnleggende misforstått. I Dagsavisen for 9. oktober i år har Erik Solheim en større artikkel under overskriften «Partiene må fornye seg», med undertittel «Gir «høyre» og «venstre» lenger mening?» Artikkelen er en lang argumentasjonsrekke for at det ikke lenger gir noen særlig mening, og at den tradisjonelle plassering av partier og standpunkter på høyre/venstre-aksen blir mindre og mindre interessant. Nå hørte jeg ikke så veldig mye i Kristin Halvorsens innlegg om fornyelse av SV eller SVs standpunkter. Derfor føler jeg trang til å stille henne noen spørsmål i denne sammenheng. Et av de punktene Erik Solheim nevner, er holdningen til det europeiske samarbeid. Jeg siterer: «Heller ikke EU passer inn i et høyre/venstre-mønster. I Norge ble det regnet som venstrevidd å si nei, mens høyresiden stort sett sa ja. I den europeiske debatten er hovedbildet det motsatte. Motvilje mot EU er sterkest på ytre høyre, mens venstrepartier stort sett er positive.» Så fortsetter neste avsnitt med en nesten lyrisk lovsang til globaliseringen og en tilsvarende klar avgrensning mot de kreftene som isolerer seg i forhold til globaliseringsprosessen. Jeg tillater meg å sitere igjen: «Den rødbrune isolasjonismen må bekjempes av alle seriøse krefter, både det anstendige høyre og det rasjonelle venstre.» Dette er jo ganske interessante toner fra Kristin Halvorsens forgjenger, og derfor er mitt spørsmål: Er det håp om en utenrikspolitisk fornyelse i SV? Og kan den fornyelsen gå i den retning som den tidligere utenrikspolitiske talsmann for partiet i forrige periode har gått?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Det er kort tid igjen av dette århundret, selv om det blant representantene i denne salen synes å råde uenighet om hvor lang tid. Men når det gjelder EUs patentdirektiv, hørte vi representanten John Dale fra Senterpartiet ta det opp direkte overfor Høyre. Og er det noe som angår utfordringen for det neste årtusen, skulle det nettopp være patent på liv. Vi ser altså hvordan den moderne teknologien nå muliggjør en kartlegging av menneskelige gener og hvorledes noen også søker å patentere det som er naturens eget skaperverk, som om det skulle være skapt av mennesker. John Dale var befriende klar i sin utfordring til Høyre og Petersen desto mer uklar. Men det er jo naturlig å stille spørsmålet til Senterpartiets parlamentariske leder når en av hans medrepresentanter så klart utfordrer andre partier på EUs patentdirektiv. Betyr det Dale her sier, at Senterpartiet selv i regjering nå er helt klar på at de kommer til å gå mot EUs patentdirektiv, sette foten ned, bruke vetoretten, slik at Norge ikke blir en støttespiller i forhold til patentdirektivet?
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Jeg er glad for at Johan J. Jakobsen er opptatt av de samme områdene i politikken som vi i Arbeiderpartiet er: bedre fordeling mellom generasjonene og en mer rettferdig skattepolitikk. Men jeg må si at jeg gleder meg til budsjettforhandlingene og hva som da blir virkeligheten, og jeg tror nok at Johan J. Jakobsens 30-årige erfaring fra Stortinget kan komme godt med. Men det er noen som ikke er like imponert over det Regjeringen nå har lagt fram, og det er kommunene. Det er sprik mellom trontalens intensjoner på dette området og virkeligheten. Det er derfor egentlig merkelig at Senterpartiets fanesak gjennom flere år, styrking av lokaldemokratiet og styrking av kommuneøkonomien, har fått en slik skjebne. En kan vel si at Senterpartiet overlater den vanskelige oppgaven med å skjære ned på skole og oppvekst, til de nyvalgte lokalpolitikerne. Handlefriheten til kommunene er så å si borte, og det er satt verdensrekord i øremerkede midler. En kan ikke øremerke seg bort fra trange totalrammer. Mitt spørsmål er da: Ser ikke representanten Johan J. Jakobsen at for å ta vare på velferden, ta vare på det sikkerhetsnettet som han var opptatt av i sitt innlegg, styrke de offentlige tjenestene, må kommunene få større handlefrihet, få større handlingsrom? Hva vil Johan J. Jakobsen med sin 30-årige erfaring fra Stortinget bidra med for at lokaldemokratiet og kommunenes handlingsrom skal bedres? Eller for å si det med hans egne ord: Hvordan skal kommunene også bli mer liv laga?