Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Etter to år med sentrumsregjering kan vi konstatere at budsjettforlikene mellom regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet har ført til at det er gitt skattelettelser til dem med høyest inntekt og formuefagorganiserte har fått en særskilt skatteøkningegenandelene for helsetjenester er øktde med lavest inntekt har fått dårligere sykepengerettigheterutbyggingen av barnehager er stoppet oppforeldre må betale betydelig mer for å ha barn i skolefritidsordningen Sentrumspartiene sa før stortingsvalget at de ønsket en annen politisk kurs. Det har de fått – en kurs mot større forskjeller i det norske samfunnet. Arbeiderpartiet mener at dette bærer galt av sted. Til tross for vår sterke motstand mot å innføre en kontantstøtteordning, har Arbeiderpartiet derfor signalisert vilje til å bidra til en budsjettløsning som gir en mer rettferdig fordeling og en mer aktiv offentlig politikk for å trygge arbeid og utdanning. Det har vi klart. Vi har fått et budsjettopplegg som langt fra oppfyller alle Arbeiderpartiets ønsker, men som likevel klart dreier budsjettet i riktig retning: endring av skatteopplegget slik at de med høyest inntekt må betale mersærskilt skattelette for dem med lav lønngjeninnføring av rett til sykelønn for de lavest lønteflere barnehageplasser, lavere foreldrebetaling i barnehage og skolefritidsordningsterkere satsing på utdanningflere studentboliger og en ny utlånsordning for skolebøker i videregående skoleen mer aktiv politikk for å skape næringsutvikling og for å gi tilbud til dem som er arbeidsledigestyrking av kommunenes økonomi med 1 milliard kr Dette er en annen kurs enn ved fjorårets budsjettforlik, det er en kurs for mer rettferdig fordeling – Arbeiderpartiets kurs. Så kan vi med rette spørre: Hva er Regjeringens kurs? I fjor ble regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet enige om å gi skattelettelser til grupper med svært høy inntekt, samtidig som småbarnsforeldre måtte betale betydelig mer for skolefritidstilbud. I år er regjeringspartiene og Arbeiderpartiet enige om å gi skatteøkning til grupper med svært høy inntekt, samtidig som småbarnsforeldre må betale betydelig mindre for skolefritidstilbud. Så kan selvfølgelig Regjeringen la det bølge opp og ned år for år. Men har Regjeringen noen mening om hva den ønsker? Jeg har merket meg at Senterpartiets leder og stedfortreder for statsministeren, Odd Roger Enoksen, har uttalt: «En del av de viktige oppgavene i samfunnet må finne sin løsning i samarbeid mellom sentrum og Ap.» Han nevner bl.a. fordelingspolitikken som et viktig eksempel, slik også Senterpartiets parlamentariske leder gjorde i debatten tidligere i dag. Men rett etter Enoksens uttalelser ilte Venstres parlamentariske leder, Gunnar Kvassheim, til, og sa at det er like naturlig å samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet. Og det har vært gjennomgangstonen – også fra statsministerens side. I dagens debatt ble statsministeren utfordret av SVs Kristin Halvorsen om hvilke mål og visjoner Regjeringen har utover det å sitte i kontorene. Det første statsministeren pekte på, var behovet for internasjonal bistand og solidaritet. Er det med Høyre og Fremskrittspartiet statsministeren vil styrke bistandsbudsjettet? Eller er det med Arbeiderpartiet? Det neste statsministeren fremhevet, var behovet for menneskelige relasjoner og etiske holdninger. Er det med Fremskrittspartiet Regjeringen vil bygge verdier? Eller er det med Arbeiderpartiet? Regjeringen må vite hva den vil og hvor den vil. Det er veldig vanskelig å ri to hester samtidig. Man kan lett forskreve seg. Det er behov for politiske allianser som kan skape flertall for en helhetlig og handlekraftig politikk. Den politiske unntakstilstand som nå preger landet, bidrar dessverre ikke til handlekraft. Vi ser at Regjeringen søker etter flertall og bøyer seg som siv i vinden, slik vi så i fjorårets budsjettforlik. Og slik må det kanskje være hvis en regjering med støtte fra en fjerdedel av Stortinget skal kunne sitte ved makten. Men landet trenger handlekraft. Vi står foran store politiske utfordringer. Hvordan skal statens petroleumsinteresser forvaltes i framtiden? Hvordan skal pensjonsordningene sikres? Hvordan kan vi skape en mest mulig rettferdig fordeling? Hvordan kan vi sikre et utviklingskraftig norsk næringsliv? Hvordan kan vi sikre alle likeverdig tilgang til vår nye digitale hverdag? Dette er noen av de spørsmålene som må avklares i meget nær framtid. Arbeiderpartiet vil selvsagt medvirke til å finne gode og stabile svar på disse og lignende utfordringer. Men Arbeiderpartiet understreker også at hvis vi vil målene, må vi også ha vilje og kraft til å ta i bruk virkemidlene for å nå fram til målene. Da må det være vilje og kraft til politisk styring, ikke en vente og se-holdning. Ta f.eks. de to sist nevnte utfordringene. Det er av vital nasjonal betydning at vi sikrer nasjonalt eierskap over viktige deler av norsk næringsliv. Selvsagt er utenlandske investeringer av stor betydning for utvikling av næringslivet. Det er viktig å få inn internasjonal industriell kompetanse, kapital og markedskanaler. Vi må derfor ikke i utgangspunktet se utenlandske investeringer som en trussel. Like fullt er det helt avgjørende for en nasjon at vi har en rimelig bredde av internasjonalt konkurransedyktige bedrifter som har sin strategiske hjemmebase i Norge, at vesentlige deler av hovedkontorfunksjonene ligger her, at den strategiske og markedsmessige utviklingen skjer her, og at sentrale deler av forsknings- og utviklingsinnsatsen skjer her. Det forutsetter ikke nødvendigvis at bedriften er norsk eid. Men det vil normalt være en nær sammenheng mellom eierskapet og lokaliseringen. I mange bransjer krever utviklingen større volum, og den krever mer kapital. De børsnoterte selskapene blir stadig større gjennom egenvekst og fusjoner. Norge er et lite land med begrenset privat kapital. Samtidig har vi betydelig offentlig kapital. Vi bør derfor ha et åpent forhold til at staten kan gå inn på eiersiden også i andre store konsern enn i dag. Det er ikke dermed sagt at staten må sitte på store aksjeposter. Også mer avgrensede investeringer kan bidra til å sikre det nasjonale eierskapet. Arbeiderpartiets forslag om et investeringsselskap hvor staten går sammen med private interesser om offensive investeringer i næringslivet, er et viktig tiltak i denne sammenheng. Men vi kan ikke bare vente og se. Da blir flere konsern solgt ut. Vi må handle, og det raskt. Samtidig må vi erkjenne at det ikke er bare eierskap og kontoradresse som betyr noe. Noe av det aller viktigste er jo at Norge må framstå som et attraktivt land å drive næringsvirksomhet i. Da må vi ha et høyt kompetansenivå. Vi må satse på utdanning, slik det gjøres i budsjettforliket. Vi må satse på forskning. Arbeiderpartiets forslag om et nasjonalt forskningsfond er her helt sentralt. Vi må satse der vi har gode utsikter til å lykkes. Vi må satse på marin forskning, på medisinsk forskning og på miljøforskning. Og vi må holde et høyt nivå på forskning innen informasjons- og kommunikasjonsteknologi. Samtidig må vi la framtiden slippe fram. Vi må f.eks. sørge for å ha en så framtidsrettet regulering på teleområdet at den nyeste utviklingen kan skje her hos oss. Hvis nabolandene åpner for nyvinningene før oss, slik det dessverre har skjedd bl.a. når det gjelder neste generasjon mobiltelefon, vil utviklingsarbeidet skje der og ikke her i Norge. Da er jeg ved det andre temaet. Vi er midt inne i en revolusjonerende omveltning ved de muligheter som åpnes gjennom den nye informasjons- og kommunikasjonsteknologien. Arbeiderpartiet vil sikre alle kunnskap om den nye teknologien, bl.a. gjennom styrking av skolen. Vi vil sikre alle tilgang til maskinene, bl.a. gjennom styrking av folkebibliotekene. Og vi vil sikre alle husstander og virksomheter over hele landet likeverdig tilgang til det nettverk som binder maskiner og informasjon sammen. Det krever politisk styring. Desto sterkere overrasker det oss at Regjeringen har meddelt Stortinget at det ikke er behov for noe eget statlig tiltak for forsert utbygging av nettet. Etter Regjeringens syn er tilbyderne i telemarkedet i stand til å tilby den nødvendige kapasitet på bedriftsøkonomisk grunnlag. Det er Arbeiderpartiet ikke enig i. Derfor fremmet vi sammen med SV forslag for Stortinget om at teleselskap med sterk markedsstilling skulle pålegges leveringsplikt av høyhastighetstjenester, og at det skulle innføres en maksimalprisordning for slike tjenester. Forslaget ble nedstemt. Både Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre stemte mot. De ville målet, men ville ikke bruke de virkemidler som må til for å nå målet. Så har vi registrert at Senterpartiets leder og Regjeringens kommunalminister i valgkampen to måneder etter likevel gikk inn for et nasjonalt høyhastighetsnett. Det gir håp om en løsning. Men hva mener Regjeringen? Ja, ifølge samferdselsministeren mener Regjeringen – hvor jo Senterpartiet deltar – det samme som før: Dette skal markedet ordne på egen hånd. Igjen blir Regjeringen uklar. Igjen står vi overfor en oppgave av vital nasjonal interesse. Igjen kreves handlekraft. Det må være et håp at årets budsjettavtale kan bidra til å forme flertall som kan bringe disse viktige samfunnsoppgavene til en løsning. Hvis vi som politikere står og venter på framtiden, vil morgendagen være passert før vi oppdager den. Politikk er ikke å vente på framtiden. Politikk er å skape framtiden.