Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Først vil jeg ta opp forslagene fra SV som er inntatt i innstillingen. Denne saken kunne vært gjort svært mye bedre – for norsk arbeidsliv er faktisk fleksibelt, det. Det er sammen med det i Nederland og Spania et av de mest fleksible i Europa. Det er lov å bytte jobb, sjøl om det høres ut som om noen tror det ikke er det, det har vært lov med vikarer, og det har vært lov med inn- og utleie mellom bedrifter. Men på en del av disse områdene har det vært noen vanskeligheter: Noen av dem har kommet av svært mangelfull myndighetskontroll, og noe av det har kommet av noen litt tungvinte måter å håndtere det på – som det var grunn til å se på. Men å kaste barnet fullstendig ut med badevannet, sånn som en har gjort her, har det ikke vært noen grunn til. Gode og trygge lønns- og arbeidsforhold er faktisk et av Norges fremste konkurransefortrinn, det. Og de kommer altså ikke av seg sjøl. Politiske holdninger har det vært snakket mye om i dag. Det er ikke nok. Det er ikke politisk holdning dette kommer av, det er handlingen som teller. Det er hva vi gjør, og hva det blir mulig å gjøre både for den enkelte arbeidstaker/arbeidsgiver og for fagbevegelsen framover, som kommer til å vise hvordan dette vil gå. Og det vi får flertall for i dag, er ikke i tråd med det svært mange arbeidstakere mener; det har vi fått bunkevis av brev om. Så her har LO spilt en meget merkelig rolle, og Arbeiderpartiet blir nå sittende med fullt ansvar for sterk liberalisering og knefall i forhold til de tingene som hadde vært viktig, hvis man hadde villet gå inn for det, nemlig å gi fagbevegelsen mulighet til å ivare ta arbeidstakernes interesser. Da vi var i Sverige, sa den svenske fagbevegelsen, som har levd med et fullt liberalisert regelverk siden 1993, at myndighetskontroll var det minst viktige. Grunnen til at dette ikke hadde gått fullstendig over stokk og stein i Sverige var nettopp at fagbevegelsen hadde fått muskler til å ivareta sine og arbeidstakernes kollektive interesser, men også den enkeltes interesser. Og jeg har en følelse av at når det gjelder de kollektive interessene, altså fellesskapsinteressene som fagbevegelsen representerer, begynner bevisstheten rundt dette å bli rimelig liten også i Arbeiderpartiet etter hvert. Jeg ser at det er stor interesse hos enkelte arbeidstakere for å kunne flekse mest mulig. Og det kan være en fordel, det ser jeg – det er ikke noe galt i det. Men det er altså en helt legitim interesse fra arbeidstakersiden å ha en kollektiv organisering og en kollektiv holdning og handling med hensyn til slike saker som gjør at det ikke blir den sterkestes rett også på arbeidstakersiden. Med den liberaliseringen man nå ser, tror jeg det fremtidige arbeidsmarkedet vil kunne preges av en velutdannet elite – slik Thorbjørn Jagland har skrevet i flere artikler – som har masse kunnskap og kompetanse, og som kan surfe rundt og skumme fløten, mens en får et serviceproletariat, der mange blir låst fast i en kvinnelønnsfelle. Det som noen påstår er vesentlige endringer i forliket, er feil. En begrensning på 10 pst. og ett år på utleie mellom bedrifter er det eneste resultatet, og det vil ikke ha betydning i praksis. Så å si all arbeidsutleie vil nå kunne foregå uten at tillitsvalgte kan kreve avtale, og ingen vil kontrollere at loven håndheves. Det vil føre til mer svart arbeid, færre vil få fast arbeid, og det vil bli mindre respekt for arbeidslivets spilleregler. At kompromisset kom på plass etter et sterkt press fra LO-ledelsen, er jo til stor forundring. Men kompromisset mangler fullstendig balanse – jevnstore muskler hos partene. Nå må altså den enkelte vikar f.eks. sjøl hindre lovbrudd ved å reise rettssak mot sin arbeidsgivers kunde. Det er fullstendig David mot Goliat – total ubalanse. En streng lov vil jo ikke bety noe når myndigheter og fagforeninger ikke skal føre kontrollen. Det blir som å fjerne Utrykningspolitiet, forby radarkontroll og tro at folk skal kjøre pent og at ulykkene ikke vil øke. Det vil bli helt åpent, og det vil altså bli de ut- og innleide og vikarene som vil tape. Og de vil ikke bare tape i lønns- og arbeidsforhold – jeg undrer meg stort på om vikaren vil få boliglån når han trenger det.