Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-01-17:
La meg begynne med å takke interpellanten for å reise en veldig viktig debatt. Så har jeg også lyst til å si – slik at jeg legger den ballen død – at det er veldig mye som går bra i Norge. Det vi diskuterer her, er de lange linjer, hvordan vi øker den økonomiske veksten. For å øke den økonomiske veksten er vi avhengig av at noen lykkes, og at noen lykkes så mye at det skapes merverdier. Markedsøkonomi har vist seg å være det fremste våpenet i bekjempelse av fattigdom – ingen over, ingen ved siden. I dag har vi en regjering som ser ulikt på markedsøkonomien. Enkelte av dagens statsråder ville for en del år tilbake beskrevet kapitalismen som et klassesystem skapt og opprettholdt for å utnytte arbeidsfolk. Et slikt syn henger delvis igjen. Vi har bl.a. en statsråd som har uttrykt ønske om å nedlegge Oslo Børs, og vi har en tidligere finansminister som under finanskrisen proklamerte kapitalismens undergang og markedsøkonomiens fallitt. Perspektivmeldingen, fra den samme regjeringen – innledningen er en hyllest til markedsøkonomien og den økte globale handel – fremhever markedsøkonomiens evne til å skape materiell velstand, og poengterer at den globale handelen har brakt millioner av mennesker ut av fattigdom. Videre sies det at internasjonal handel først og fremst har vært en mulighet til å få mer igjen for egen innsats og ikke en trussel mot sysselsetting og levestandard. Og det er i realiteten Adam Smiths egne ord. Med så store rivninger innad i regjeringen i så sentrale spørsmål er det naturlig å stille spørsmålet om hvorvidt dagens regjering i realiteten ønsker å presentere en politikk som gir de beste vekstvilkår for markedskreftene, eller om markedskreftene er noe skummelt som må temmes, ja kanskje aller helst utfordres og overstyres. Skal markedsøkonomien ha de beste vilkår, må følgende elementer være på plass: Det må lønne seg å ta utdannelse, det må lønne seg å være flink, det må lønne seg å arbeide, det må lønne seg å bidra, det må lønne seg å ta risiko, det må lønne seg å investere, og det må lønne seg å tilfredsstille et behov i markedet. Det må kort og godt lønne seg å lykkes. At de rike blir rikere, må være helt ok så lenge de som er fattigere, også blir rikere. Levestandarden må øke for alle, ikke på grunn av offentlige overføringer, men på grunn av viljen til arbeid. Det er derfor vår plikt som politikere å skape incentiver og legge til rette for at hver enkelt har de beste forutsetninger for å bruke sine evner og sitt talent for å tilfredsstille det markedet som regjeringen, eller deler av regjeringen, hyller gjennom perspektivmeldingen. Vi bør ikke være bekjent av å ligge på 30. plass på internasjonale oversikter over økonomisk frihet, og heller ikke av å ligge på 16. plass i europeisk sammenheng på den samme statistikken. Men da har vi jo noe å strekke oss etter! Hvordan kommer vi da høyere opp på slike rangeringer? Alt er ikke negativt. Vi må gi alle mulighet til utdanning – det gjør vi. Vi må legge til rette for konkurranse – det gjør vi i mindre grad. Vi må måle resultater – det gjør vi i mindre grad. Vi må hylle enerne – det gjør vi i liten grad. Vi må bedrive grunnforskning – det gjør vi. Vi må gi bedrifter incentiver til å bedrive næringsrettet forskning – det gjør vi i mindre grad. Vi må bygge offentlig infrastruktur – det gjør vi i noen grad. Vi må bygge ut alle former for samferdsel og kommunikasjon – det gjør vi i liten grad. Paradokset er at jo rikere staten blir, jo større blir det offentlige forfallet. Og da må jeg si meg uenig med interpellanten, som er mer opptatt av handlingsregelen enn av å bygge de verdiene han selv er så opptatt av skal bygges. For meg er det faktisk viktigst å bygge den infrastrukturen som gjør det mulig å øke veksten to tiendedeler, som han er opptatt av, for å få de inntektene, istedenfor å være opptatt av en handlingsregel som ingen egentlig forstår noe av, og som egentlig er en tvangstrøye for oss. Det vi trenger, er vekstfremmende tiltak. Vi må motivere gjennom skatteseddelen, og så må vi restrukturere offentlig sektor. Offentlig administrasjon skaper sine egne oppgaver, den etablerer sin egen eksistensberettigelse gjennom å bygge opp formynderstaten. Jeg har selv jobbet i offentlig sektor i mange år, og vet akkurat hvordan dette fungerer. Ikke et eneste år fant vi ett eneste innsparingstiltak i det departementet jeg jobbet, men det var alltid behov for mer penger, uansett situasjon. Hvert enkelt tiltak som formynderstaten etablerer, er isolert sett klokt, men samlet sett svært uklokt. Interpellanten forutsetter i sin interpellasjon at alle dagens velferdsordninger per definisjon er ønsket, og at målet kun er å opprettholde veksten, slik at velferdsordningene fortsatt finansieres – noe som også interpellanten understreket i sitt innlegg. Det mener jeg er en noe passiv tilnærming. Ja, det vil være et økende behov for velferd innenfor eldresektoren og en rekke andre sektorer, men det er faktisk tenkelig at det finnes velferdsordninger som i seg selv motvirker ønsket om større deltakelse og bærekraftig økonomisk vekst. Uansett må forståelsen økes for at velferden faktisk må finansieres. Og: «There is no such thing as a free lunch.»