trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2001-02-15:
Jeg tør ikke si at vi er på tampen av debatten, for det har talere nå sagt i to timer. Men det er mine Akershus-kollegaer fra Høyre som har fått meg til å ta ordet. Både Jan Tore Sanner og Sonja Irene Sjøli har svingt seg voldsomt i dag og tydeligvis startet valgkampen. Jeg har ingenting imot det; jeg elsker å drive valgkamp. Og særlig etter dagens meningsmålinger er kanskje pågangsmotet enda større, så jeg gleder meg til valgkamp. Diskusjonen om vegprising skal vi la ligge til vi skal behandle det spørsmålet i Odelstinget litt lenger fram i tid, men det er altså diskusjonen om jernbanen og Sonja Irene Sjølis utsagn om at Høyre vil ha raskere utbygging av dobbeltsporene til Ski og til Asker som egentlig har fått meg til å ta ordet. Det som gjenstår av bevilgninger til disse to dobbeltsporene i forhold til det som det var lagt opp til i stortingsmeldinga, beløper seg til ca. 5,5 milliarder kr. Høyre har i sin økning av rammen lagt inn 600 mill. kr i økning til jernbaneformål for tiårsperioden. Det er altså ikke nok til å ferdigstille ett av de to nevnte dobbeltsporene. Bare det som manglet på Skøyen–Asker, er 930 mill. kr. Da burde en i anstendighetens navn i hvert fall ha lagt inn det beløpet, slik Arbeiderpartiet, SV og sentrumspartiene gjør i innstillinga. Så er det tydeligvis OPS som er løsningen på alle problemer, og det er greit. Det er mulig at en klarer å få til jernbaneprosjekter billigere med Offentlig Privat Samarbeid, men det er jo å holde folk for narr å presentere et budskap om at en da nærmest ikke trenger penger over statens budsjetter i det hele tatt. Jeg har ikke hørt om et eneste land som har klart å bygge jernbaner uten at staten bidrar økonomisk. Jeg har aldri hørt om noen som klarer å spinne uten å ha ull. Det er mulig en kan blande inn noe kunstfiber etter hvert som en skal strikke, men ull må en ha skal en spinne, og slik er det også når en skal bygge jernbane: Penger må en ha, og penger må en også ha over statsbudsjettet. Det hadde kanskje vært unødvendig å ta ordet hvis det hadde vært noen som en ikke likte så godt, som kom med slike «spanske», men når det var et slikt flott menneske som Sonja Irene Sjøli, så syntes jeg at jeg måtte si at dette likte jeg ikke noe særlig.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-15:
Jeg burde nok tatt det jeg nå skal si, i mitt hovedinnlegg, men jeg vil herfra få lov til å uttrykke takk for den grundige og skikkelige jobb som komiteen har gjort med Nasjonal transportplan. Jeg har fulgt dette fra sidelinjen og har sett at det har vært gjort en formidabel innsats, at man bokstavelig talt har vært nedrent av folk i flere måneder. Jeg er glad for den brede tilslutningen som Regjeringen har fått til sitt opplegg til en balansert satsing på samferdsel. Vi skal være romslige i forhold til en slik debatt, men det er klart at jeg har nok merket meg at debatten har hatt noen nyanser. Det er noen som har hevdet at planen har en skjevhet, at en satser for lite på distriktene. Men det har ikke hindret de samme partier fra å slutte opp om de hovedprioriteringene som ligger i planen. Jeg vil bare presisere at det selvsagt er komitemerknadene som Regjeringen vil legge til grunn for sitt videre arbeid. På et par punkter registrerer jeg at vi har flertallet mot oss. Jeg vil samtidig føye til at det ligger jo en rekke forslag og føringer i planen. Men som sagt: På et par punkter registrerer jeg at flertallet er uenig med Regjeringen. Det kan vi leve med. Da vil jeg samtidig gi det signalet at når det gjelder tidsdifferensierte ferjetakster, kan jeg her og nå si at det ikke er på det punktet vi vil utfordre Stortinget i fremtiden. Vi vil utrede alternativ bruk av ferjesubsidier, vi vil prøve ut OPS. Gir dette bedre ressursutnyttelse, kan vi bygge mer. Men jeg vil understreke at OPS er en måte å organisere utbygging og vedlikehold på. Det er ingen prioriteringsmetodikk. Jeg regner med og tar for gitt at Stortinget også i fremtiden ønsker å stå for den prioriteringen. Det vil iallfall Regjeringen legge opp til. Når det så gjelder rammer, er det klart at denne debatten har vist at Fremskrittspartiet har råd til alt. Da er det to muligheter, enten en massiv faneflukt når de årlige budsjetter skal vedtas, eller en gigantisk overføring av penger fra andre områder, fra sykepenger, fra næringsstøtte, fra offentlig tjenesteyting generelt. Det kan skape et samfunn med særdeles flotte veier, men der vi mangler alt, også befolkning – kanskje med bare en og annen enslig syklist på disse flotte veiene. Slik vil ikke Regjeringen ha det. Vi vil ha en utvikling der samferdsel støtter næringslivet. Det er det som er planens hovedbudskap, og det er det jeg oppfatter at vi har fått bred tilslutning til.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2001-02-15:
Statsråden begynner å bli morsom i de sene kveldstimer. Det kan kanskje være artigst. Vi synes ikke det er noen «gigantisk overføring». Vi synes rett og slett at det som Regjeringen har gjort de siste årene, er en så gigantisk nedprioritering av det norske veinett at vi har et etterslep på 9,5 milliarder kr. Jeg synes derfor det er litt dårlig at statsråden kan komme og si at vi da vil ha et gigantisk løft, når vi ønsker å få dette i orden. Så har han en liten hentydning om at vi vil ha veier overalt, og at det kanskje bare blir en enslig syklist på disse veiene. Hvem har skapt disse veiene, hvor det bare er en enslig syklist og kanskje en eller to biler? Hvem har bygd FATIMA, hvor det bare går noen få biler i døgnet? Hvem har bygd Lærdalstunnelen? Hvem har stått for de gigantiske prosjektene i utkanten hvor det ikke går biler? Vi vil bygge veier der det er biler og trafikk. Og vi synes ærlig talt at 45 milliarder kr ikke er mye over en tiårsperiode. Men jeg konstaterer at statsråden og jeg er dypt uenige.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2001-12-18:
På vegne av Senterpartiet vil jeg fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: §§ 8-34 og 8-36 antas å burde utgå.»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-01-30:
Jeg foreslår Kenneth Svendsen.
Børge Brende (Høyre), 2001-01-30:
På vegne av representanten Jan Petersen og meg selv vil jeg fremsette forslag om å frita treningsstudioer fra merverdiavgift.
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2001-01-30:
Som saksordfører har det vært interessant å følge den debatten som vi har vært igjennom, og som vi er i ferd med å avslutte. Jeg har ikke tenkt å utfordre verken hedmarksbenken, Østfold, Oppland eller hvem det måtte være. Jeg synes vi har fått en bredde i debatten som forventet. Det var slik sett forutsigbart, men det er viktig at alle de synspunktene som er kommet fram i dag, kom fra denne talerstolen. Det jeg sitter igjen med som et hovedinntrykk, er at et flertall i denne salen med relativt stor tyngde slutter seg til de hovedforutsetningene som ligger i bunnen, til de vedtak som flertallet stiller seg bak, og til de merknader som står i innstillingene om at vi skal se på en del ting på nytt samtidig som vi skal ivareta hovedmålsettingen. At det er noen i denne sal – kanskje spesielt Senterpartiets Gløtvold – som ser på det hele som to skritt tilbake og ett skritt fram, tror jeg har sitt utgangspunkt i om man leser innstillingen bakfra, eller om man leser den forfra. – Jeg tror Gløtvold har lest den forfra. Det er et framskritt at et samlet storting sier at de menneskelige aspektene i rovdyrforvaltningen nå skal tas på alvor. Det er faktisk ganske historisk – siden Senterpartiet tidligere var inne på historieskrivning – at vi snakker om vedtak hvor Stortinget pålegger Regjeringen å utforme tiltak for å komme i møte frykt og andre menneskelige sider ved rovdyrforvaltningen. Det er nytt. Og jeg må si at det som har vært utfordringen i denne prosessen, i en sak som er så vanskelig – og det håper jeg alle har sett – har vært å finne et balansepunkt hvor alle føler at man har fått noe. Alle har fått noe, men alle har ikke fått alt. Det er et svært vesentlig grunnlag for å få til en så bred enighet som mulig, som i sin tur kan bidra til å dempe konfliktnivået, noe som er det absolutt overordnede målet også fra min side som saksordfører. Så konstaterer jeg med glede at alle ønsker denne rovdyrmeldingen – tidspunktet har vi vært litt uenige om. Jeg tror det er viktig at en rovdyrmelding – når den kommer – skal være fundert på et så godt erfaringsmessig grunnlag som mulig, og at den ikke bør være resultat av et hastearbeid i Regjeringen. Derfor tror jeg det er riktig at vi avventer dette til 2003 og da får dokumentet fremlagt på en skikkelig og god måte. Når det gjelder hovedmålene, tar jeg til etterretning at dette stortinget i dag sier at vi skal ha levedyktige bestander av de fire store rovdyrene. Ingen har tatt til orde for noe annet. Det ligger fast og bekrefter det Stortinget har sagt gjentatte ganger, også siden 1997, da vi behandlet stortingsmeldingen om rovdyrpolitikken. Det syns jeg er fint. Da gjenstår én hovedutfordring, som uenigheten går på, nemlig hvordan vi forvalter disse bestandene innenfor vår målsetting om levedyktige bestander. Det er et viktig signal, og det er en debatt vi gjerne tar i forbindelse med en melding som kommer innen 2003.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2001-01-30:
Statsråden var i sitt innlegg ikke inne på en ting som har stor betydning for norsk rovviltpolitikk, og det er Sveriges rovviltpolitikk. Svenske myndigheter vil jo øke sine rovdyrstammer. Forslaget går ut på at ulvebestanden skal økes til 500, at jervebestanden skal økes til minimum 400, at bjørnebestanden skal være på 1 000 dyr, og at gaupebestanden holdes på ca. 1 500 dyr. Konsekvensen av den svenske rovdyrpolitikken vil bli økt innvandring av svenske rovdyr på norsk jord, som vil medføre store tap for sauebønder og tap av annet jaktbart vilt som f.eks. elg og hjort. Samtidig vil det jo skape frykt hos en del av dem som bor ute i distriktene – naturlig nok. Jeg har fått opplyst at det i høst har vært gjennomført flere møter mellom forvaltningsmyndighetene og departementene i de to landene for å sikre en god kontakt og gjensidig informasjon. Fra norsk side er det lagt vekt på å formidle synspunkter på hvilke problemer norske myndigheter vil stå overfor med en voksende rovviltbestand i våre naboland. Det kunne det ha vært veldig interessant at statsråden sa noen ord om. Ser ikke statsråden behov for snarest å få en ny behandling av helheten i rovdyrpolitikken, og slik at de som blir berørt, vet hva myndighetene ønsker å gjøre i fremtiden, slik at de har en oversikt over den livssituasjonen og den livskvaliteten som de skal ha i fremtiden?
John Dale (Senterpartiet), 2001-01-30:
Fleirtalet i Stortinget går inn for at konsekvensanalysar skal setjast i verk etter at dei fylkesvise forvaltningsplanane for ulv er realiserte. Men denne framgangsmåten er oppsiktsvekkjande, fordi den bryt med hevdvunne prinsipp innan norsk miljøforvaltning. Det eine er at konsekvensanalysar skal koma i forkant av tiltak. Det andre er prinsippet om å vera føre var. Eg vil be miljøvernministeren kommentera denne situasjonen. Eg vil her visa til det forslaget Senterpartiet og Framstegspartiet har sett fram. Der vert Regjeringa beden om å presentera konsekvensane før ulveplanen vert realisert. Korleis vurderer miljøvernministeren dette forslaget i lys av dei forvaltningsprinsippa eg nettopp nemnde? Og så ei sak til. Stortinget vil i dag truleg vedta forslag om å – som det står – «avhjelpe de menneskelige omkostninger som er knyttet til rovdyrpolitikken». No er ikkje «avhjelpe» noko godt ord, det burde stått «forebygge». Like fullt, me kan spekulera på kva som i praksis kan koma ut av eit slikt vedtak. Eg vil spørja statsråden: Vil ikkje konsekvensanalysar i tråd med føre var-prinsippet vera det beste botemidlet mot frykt og redusert trivsel i våre lokalsamfunn?
John Dale (Senterpartiet), 2001-01-30:
Det var innlegget frå saksordføraren Bror Yngve Rahm som fekk meg til å ta ordet. Representanten argumenterte mot forslaget om at konsekvensanalysar bør leggjast fram før forvaltningsplan for ulv vert sett i verk. Han hevda at me ikkje har tid til å venta på ei slik klargjering. President, det er svært mykje som hastar i denne saka, men akkurat det har me tid til. Eg er altså ikkje samd i det saksordføraren sa på dette punktet. Ulvestamma kan regulerast uavhengig av konsekvensanalysar knytte til framtidige modellar. Det er heilt opplagt. Saksordførarens påstand rimar lite med den avskytinga av ulv som akkurat no er ei brennaktuell sak. Så vil eg nytta høvet til å presisera Senterpartiets prinsipielle utgangspunkt. Me vil ha ei balansert rovdyrforvaltning. For å nå dette målet må dagens rovdyrpolitikk endrast. Etableringa av levedyktige rovdyrbestandar må skje i eit sørskandinavisk perspektiv. Me må uavhengig av landegrensene finne område der konfliktpotensialet er minst. Det kan såleis ikkje vera ei sjølvstendig målsetjing å etablera levedyktige bestandar i Noreg. Eg vil streka under ordet «sjølvstendig». Det er meiningslaust å snakka om svensk eller norsk ulv. Noreg må oppfylla sine internasjonale plikter som følgjer av levedyktige bestandar i det sørskandinaviske området, i tråd med Bern-konvensjonen. Dette er bakgrunnen for at Senterpartiet vil stemma mot II i Innst. S. nr. 111.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-30:
Mitt første spørsmål går på den planlagde nedskytinga av ulveflokkar i forhold til reaksjonar som iallfall eg har sett i svensk presse frå m.a. regjeringa, der dette ikkje blir sett på med særleg positive auge i forhold til den samarbeidsavtalen som ein har med Sverige. Eg vil gjerne ha statsråden sitt syn på det, samtidig som eg òg vil høyra i forhold til Bern-konvensjonens artikkel 1 og 6, der ein både legg vekt på dei nasjonale forpliktingane og dei forpliktingane ein har i samarbeid med andre land, om ei slik nedskyting vil vera i samsvar med desse avtalane. Så må eg seia at eg er veldig glad for miljøvernministerens positive respons på det forslaget frå SV som nå har fleirtal i Stortinget, når det gjeld prosjekt som faktisk kan føra til ei distriktssatsing, der ein altså samlar saman folk og rovdyr og bufe og sånt og får dei til å leva saman. Det er ei moglegheit som ikkje alle i Arbeidarpartiet trur på, men som faktisk fungerer i nokre område av verda, m.a. Italia. Mitt spørsmål er: Kor raskt trur statsråden ein kan koma tilbake med ei slik sak? Mitt siste spørsmål er knytt til noko som representanten frå regjeringspartiet, Arbeidarpartiet, Grethe Fossum var opptatt av, nemleg den manglande innsatsen ein har for førebygging, og SV sluttar seg til den kritikken frå representanten frå regjeringspartiet. Betyr det at Regjeringa ut frå denne kritikken vil syta for at dette området blir prioritert i dei komande reviderte budsjetta og dei komande rundane?
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Det er flere forhold å ta hensyn til i vår rovdyrpolitikk. Vi kan ikke se bort fra at Norge har internasjonale forpliktelser, og det ligger også sterkt nedfelt i dagens innstillinger og ved behandlingen av rovdyrpolitikken, det gjelder ikke minst forholdet til Bern-konvensjonen og FN-konvensjonen om biologisk mangfold. Alle land som har ratifisert disse konvensjonene, har et betydelig ansvar for å følge dem opp. Svenske myndigheter ønsker å ha et ord med i laget når det gjelder hvordan vi skal utøve vår ulvepolitikk. Vi har nå merket oss svenskenes reaksjoner, og de påstår at vi skyver mer og mer av ansvaret for vernet av ulv og bjørn over på dem. Et så rikt land som Norge bør være et forbilde og et foregangsland når det gjelder å ta vare på det biologiske mangfoldet og beskytte våre rovdyr. Vi kan ikke forvente at et fattig land som Tanzania skal ta vare på sine rovdyr, mens Norge lar være. Alle land må ta ansvar for å bevare truede dyrearter. Etter Stortingets behandling av rovdyrmeldingen i 1997 har hele Norge, med unntak av samiske reindriftsområder, vært ett forvaltningsområde for ulv. I dette området skal ulven ha et strengt vern inntil en målsetting på åtte-ti familiegrupper i Sør-Skandinavia er nådd. I dette området skal en akseptere etablering av familiegrupper. Det er et flertall på Stortinget som mener at det er Regjeringen som skal tillegges forvaltningsansvaret, og som skal fastsette detaljerte grenser for forvaltningsområdene for ulv. Men flertallet går i II i forslaget til vedtak inn for at det geografiske området for den nye forvaltningsplanen for ulv avgrenses så mye at konfliktene kan reduseres til et minimum innenfor målsettingen om levedyktig bestand av ulv i Norge. Dette forslag til vedtak er et klart signal til Regjeringen. Dette viser også hvilket dilemma vi står overfor i vår rovdyrpolitikk. Vi må balansere hensynet til bufedrift med en levedyktig bestand av rovdyr. Dette er ikke enkelt, men ved hjelp av forebyggende tiltak og en aktiv forvaltning vil konfliktene kunne reduseres. Jeg mener at det i rovdyrdebatten bør fokuseres mer på muligheter enn på problemer. I andre land klarer man bl.a. ved gjeting og gjeterhunder å minimalisere husdyrtapene. Men vi skal også ta menneskenes frykt på alvor. Det gir seg bl.a. utslag i økende mistillit mellom forvaltning, utmarksnæring og verneinteressene. Her mener komiteens flertall at disse reaksjonene – for noen reelle hverdagsproblemer – må tas på alvor, i erkjennelsen av at dette ikke i tilstrekkelig grad har vært gjort tidligere. Stortinget vil i dag, også sett i forhold til det som ble gjort i 1997, legge opp Regjeringens håndtering av någjeldende ulveforvaltning. Jeg regner med at vi vil komme tilbake til en mer dyptgripende debatt også om vår rovdyrpolitikk under behandlingen av stortingsmeldingen om Rikets miljøtilstand, som er like rundt hjørnet.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-01-30:
I spørsmålet om våre rovdyr må det samarbeides mer med våre naboland slik at vi får en rovdyrpolitikk som er mer i samsvar med den norske. Rovdyrene har, som tidligere nevnt, kunnet bevege seg langt, og dermed er heller ikke en riksgrense av betydning. Derfor er mange som bor langs grensen til Sverige, urolige på grunn av de svenske myndighetenes foreslåtte økning av antall rovdyr. Bestanden av ulv skal økes fra 70 til 500 dyr, av jerv fra 270 til 400, bjørnestammen skal være på minimum 1 000 dyr og gaupestammen på ca. 1 500. Dette er dyr som i stor grad oppholder seg i disse grenseområdene. Det er derfor ikke merkelig at store deler av det svenske grenseområdet opplever en befolkningsreduksjon, og at reklameplakater med «Torp till salu» er det man møter når man reiser i disse områdene. Dette er tilstander som Fremskrittspartiet ikke ønsker at myndighetenes politikk skal føre til i Norge. Da Stortinget behandlet rovdyrmeldingen tidlig på 1990-tallet, sa politikerne at vi skal ha både levedyktige rovdyrstammer og trygge betingelser for utmarksnæringen. Men debatten er ikke så enkel som ulv kontra sau. Det handler om mye mer – om hvor det er livskvalitet, samt hvor raskt flertallet av politikerne ønsker å være med på å avfolke distriktene til fordel for rovdyrene. Livskvalitet handler også om menneskers psykiske helse. Kommunelege Rune Davidsen i Våler kommune i Østfold skrev til sin ordfører den 24. oktober 2000 at ulvefrykten er reell og dessverre økende, og at det må gjøres noe med dette. Overskriften på brevet er: «Ulv som helseproblem i Våler kommune» Tross alt: Det er vanskeligere i dag å finne noen som mener at f.eks. kommunene Stor-Elvdal og Rendalen i Hedmark fylke kan omskapes til Hakkebakkeskogen, hvor den lokale verdikommisjonen truet reven til å bli vegetarianer og aldri glefse etter Klatremus eller andre kjøttfulle smådyr. Dette må vi politikere ta til etterretning, og da blir det for lenge å vente i nye fire år på en ny rovviltmelding.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-01-30:
At dette er en viktig sak, hvor interesser og synspunkter er mange, har denne debatten vist. Når det gjelder erstatning eller alternativ etter rovdyrskader, er det kun sagt noe om tap av bufe, men det forekommer også andre store tap. Her kan nevnes tap av jaktinteresser, med de ringvirkninger det har. Her kan nevnes selve kjøttverdien, men større betydning har salget av selve jaktretten, som for distriktene betyr mange millioner i tap hvis denne blir uinteressant. Eller hva skal det betales i erstatning for en beiterett, som uten bufe er null verdt? Eller hva skal det betales for en jakthund, revet i hjel av en ulv? Eller hva skal en forringet livskvalitet erstattes med? Eller – til slutt – hva skal tap av arbeidsplasser erstattes med og av? Slik kan en fortsette å ramse opp, og man får et beløp som er større enn vi i vår villeste fantasi kan tenke oss. Når det gjelder nødvergeretten, må en raskere og enklere kunne ta ut skadedyrene. Derfor må beslutningsprosessen kunne tas på et nivå så nær de skadelidende som mulig.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Det har de siste årene vært et nært samarbeid med Sverige når det gjelder rovdyrforvaltning, og det er også et nært samarbeid med Sverige for tiden. Jeg kan informere om at det er full enighet mellom Norge og Sverige når det gjelder synet på bestandsutviklingen av rovdyrene, og at tallene, slik de kommer fram i Norge om ulvebestanden, deles fullt ut på svensk side. Så er det selvfølgelig slik at hvert enkelt land har et ansvar for å nedfelle nasjonalt prinsippene for rovdyrforvaltningen og også oppfølgingen i praksis. For tiden pågår det en slik debatt i Sverige, som det gjør i Norge, og en har både kortsiktige og langsiktige mål for bestanden på svensk side. De kortsiktige målene er langt mer beskjedne enn de tallene som representanten Korsberg tok opp, og skiller seg ikke så mye fra de tallene som Stortinget har lagt til grunn når det gjelder ulvebestanden i Norge. Jeg ser ingen grunn til å endre de norske målene på bakgrunn av det som skjer i Sverige, men jeg ser et veldig stort behov for en fortsatt tett kontakt med svenske myndigheter, og en effektiv oppfølging av vår nasjonale politikk i lys av dette.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Til begge spørsmålene fra representanten Dale må jeg si at jeg er mer opptatt av hva vi kan få til i praksis, enn av å gå ned i disse forvaltningsmessige prinsippene. Jeg tror nemlig at både de evalueringene vi skal gjøre på fylkesbasis, og en senere konsekvensutredning, sammen med det arbeidet vi hele tiden gjør for å evaluere de tiltakene vi gjennomfører – det gjelder de forebyggende tiltakene, det gjelder hvordan fellingsvedtakene følges opp, det gjelder de ulike sidene ved rovdyrforvaltningen – gir oss det grunnlaget vi trenger for stadig å komme opp med tiltak som kan redusere konflikten mellom det å ha sau på utmarksbeite og ønsket om samtidig å ha rovdyr i norsk natur. Jeg er svært tilfreds med flertallsinnstillingen fra komiteen, men jeg vil ikke overdrive den store forskjellen i forhold til at vi hele tiden må være på vakt og finne ut om dette er tiltak som er på rett spor. Jeg ser et stort handlingsrom nettopp for nye tiltak på det forebyggende området og i ulike deler av rovdyrforvaltningen parallelt med at vi legger til rette for en senere konsekvensanalyse.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Først til det foreslåtte forskningsprosjektet. Jeg kommer ikke opp med en dato, men dette er et tiltak som Regjeringen vil følge opp så raskt som mulig, og jeg vil også trekke det fram i forhold til representanten Dales spørsmål for et øyeblikk siden, fordi jeg tror at denne typen forebyggende arbeid også kan være viktig i forhold til det som senere skal bli en konsekvensutredning. Det er slik at Direktoratet for naturforvaltning har forhåndsvarslet en mulig felling av en-to familiegrupper av ulv i Hedmark. Dette er et vedtak som er forhåndsvarslet, men ennå ikke varslet. Det kan komme på mitt bord, idet det er annonsert klager på vedtaket dersom det blir fattet. La meg for min egen del si, uten å gå inn i et konkret vedtak, at dersom det blir aktuelt med felling av ulv i Norge, vil det skje i henhold til de samarbeidsavtaler vi har med Sverige, og i henhold med våre internasjonale forpliktelser. Det vil i så fall være snakk om en reduksjon i veksten i ulvestammen basert på at vi har nådd et bestandsmål, slik det er fastlagt fra Stortingets side, og slik det ligger fast, og som en del av et helhetlig forvaltningsopplegg som er i tråd med disse målsettingene. Det er riktig at det fra svensk side er uttrykt bekymring i forhold til dette. Det er forhold jeg skal ha kontakt med min svenske kollega om i den nærmeste tiden. Jeg kan bekrefte at vi vil satse på forebyggende tiltak i forhold til rovdyrproblematikken også i tiden framover, slik vi har gjort til nå.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Jeg vil gjerne kommentere noen av de spørsmålene som er stilt til meg under debatten. Jeg ser på denne debatten som et tydelig uttrykk for det sterke engasjementet som er i Stortinget når det gjelder rovdyrsaken. Vi opplever også et veldig sterkt engasjement i rovdyrdebatten ute i det norske samfunnet. Det tar vi på alvor, og det vil fortsatt prege debatten på dette området. Jeg syns flertallets innstilling til de forslagene vi behandler i dag, er god fordi den er balansert. Den gir oss et tydelig mandat til å gå videre med tiltak på kort sikt. Og jeg vil si til dem som ikke har vært så begeistret for flertallets innstilling, at slik jeg forstår mange av innleggene, er det snakk om tiltak som også for dem vil være av stor betydning. Konkret vil jeg nevne det som er gjort med hensyn til viltloven. Vi har fått en lempeligere adgang til skadefelling, vektlegging av bestandsregistrering slik at vi har kontroll med utviklingen av rovdyrbestandene, og vi vil fornye forvaltningen av jerv, som ikke minst er tatt opp av representanter for Nord-Norge, hvor det vil være et grunnlag for økt felling i tida som kommer. Det er alt arbeidet med forebyggende tiltak – det er slett ikke slik at de ikke har vist gode resultater; tvert imot har vi gode resultater særlig når det gjelder tiltak som går ut på å skille sau og rovdyr. Vi er i gang med arbeidet med mer lokalt ansvar i rovdyrpolitikken, som vil være viktig for mange, og arbeidet med å håndtere frykt ved å spre skikkelig kunnskap om hvordan vi kan leve med rovdyr i norsk natur, tas i høy grad på alvor. Jeg vil også nevne det konkrete forslaget som Stortinget har vært opptatt av når det gjelder statlig jegerkorps. Alt dette må gjøres på kort sikt for å få et grunnlag for de prinsippene som vi skal arbeide med på lengre sikt, både når det gjelder konsekvensanalyse og når det gjelder en ny stortingsmelding. Og jeg er helt sikker på at vi får rik anledning til å diskutere dette underveis i Stortinget mens Regjeringen arbeider med en ny rovdyrmelding. Konkret har jeg fått spørsmål om truende atferd blant rovdyr, og hva som skal være grunnlag for skadefelling. Som jeg sa i innlegget mitt, legger den viltloven som Stortinget endret for ikke så lenge siden, opp til en lempeligere mulighet for skadefelling, hvor truende atferd vil inngå som en del av dette. Jeg tror ikke jeg her i denne sal skal gi meg inn på å definere det konkrete tilfellet, men dette vil jo gjelde skadefelling innenfor et eventuelt forvaltningsområde. En eventuell felling utenfor forvaltningsområdet vil være en annen sak, og vil ikke være en del av dette.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 2001-01-30:
Stortinget behandler i dag hele fire ulike spørsmål knyttet til forvaltning av våre fire store rovdyr. Motsetningene er store med hensyn til hvordan forvaltningen skal gjennomføres. Mange opplever i dag rovdyr i sitt nærmiljø, noe som skaper en betydelig redusert livskvalitet for de mange som er bosatt i områder der dyrene i dag ferdes. Dagens rovdyrforvaltning har etter min vurdering ikke fungert godt nok og slik flertallet tidligere forutsatte. Flertallet gir nå verbalt uttrykk for forståelse for den utrygghet og reduserte livskvalitet mange opplever ved dagens forvaltning. Men de som har rovdyrene innpå sitt nærområde, opplever nok flertallets innstilling som ord uten handling. Etter min vurdering er forvaltningsområdene for ulv av så prinsipiell karakter at saken bør behandles i Stortinget. Det er Stortingets ansvar å ta denne type beslutning. Fysiske og psykiske plager som følge av ulv rammer befolkningen, som vi folkevalgte har som oppdragsgivere, og derfor blir det etter min oppfatning for enkelt og passivt å overlate dette til forvaltningen. Ingen er uenig i at det kreves kompetanse for å få til en god beslutning om en fremtidig forvaltning, men dette saksområdet er i så måte ikke spesielt i forhold til andre viktige og tunge saker Stortinget må fatte beslutning i. Skal dette bli Stortingets praksis, blir det få saker etter min vurdering som Stortinget har fagkompetanse til. Små forvaltningsområder for ulv vil føre til stort press i disse områdene, og hvordan tenker en seg at en skal få til en byrdefordeling innenfor trange områder? Jeg beklager dagens flertallsinnstilling om vår rovdyrforvaltning. Høringene fra våre lokale politikere er etter mitt syn ikke i sterk nok grad blitt tatt hensyn til. Alvorlig blir det også når signaler fra fagperson, f.eks. kommunelege, ikke blir tatt på alvor. Jeg mener derfor det er grunnlag for å anmode Stortingets representanter om grundig å vurdere mindretallets forslag, og jeg vil anbefale at flest mulig stortingsrepresentanter slutter seg til disse forslagene.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Rovdyrpolitikken engasjerer, og meningene er sterke. Jeg har imidlertid aldri hørt en eneste gårdbruker som har tatt til orde for å utrydde alle rovdyr, men de etterlyser en bedre styring av bestandene. Dette mener jeg nå at Regjeringen er godt i gang med. I Troms – det fylket jeg kommer fra – er det jerven som i størst grad har ført til tap av dyr på beite. De dyreeierne som er påført store tap som følge av for stor rovdyrbestand, har lenge etterlyst statlige jegerkorps som kan ta ut de kvotene som er fastsatt. Det er viktig at kvotene tas ut, slik at bestanden ikke vokser ukontrollert. Nå etableres slike korps, og jeg føler meg sikker på at dette vil gi gode resultater. Jeg tror også at det er viktig å gi kommunene mer ansvar i rovdyrpolitikken ut fra de ordninger som er vedtatt. Lokal kunnskap er veldig viktig i denne sammenheng. Det er også viktig at erstatningssystemene fungerer raskt og effektivt, slik at de som livnærer seg av husdyrhold, slipper å lide økonomiske tap i tillegg til det tapet det er å miste dyr. I disse dager raser det en debatt om hvor forferdelig det er å felle rovdyr. Med god hjelp av enkelte nordmenn blir vi i utenlandske medier framstilt som barbarer. Senest i dag mottok jeg personlig en e-post fra en person i Sverige om dette. Jeg tror slike holdninger og reaksjoner er et tegn på at altfor mange lever så utrolig langt fra en normal kontakt med naturen. Dette bekymrer meg oppriktig, fordi slikt kan få alvorlige konsekvenser for hvordan menneskene i framtiden skal kunne skaffe seg føde. Se for eksempel på de forunderlige reaksjonene som framkommer fordi vi driver fangst av hval og sel. Jeg er redd for at miljøaktivister og organisasjoner er i ferd med å gjøre miljøet en bjørnetjeneste. Vi kan stå i fare for å radere ut bygdenæringene og dermed bosettingen i distriktene dersom fanatiske holdninger til slike spørsmål får fotfeste. Dette ser jeg på som en veldig stor miljøtrussel og en trussel mot matproduksjonen i framtiden.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2001-01-30:
Mange talere før meg har vært inne på problemene omkring veksten i ulvebestanden, og vi skal ikke underslå at ulven i enkelte områder er et stort problem. Men det er nå likevel slik at de to suverent største skadegjørerne er gaupa og jerven, ikke ulven og bjørnen. Nå er også tallenes tale rimelig klar. I 1999 ble det utbetalt erstatninger for ca. 13 000 sauer som var tatt av jerv, og 9 300 sauer som var tatt av gaupe. For bjørn og ulv var tallene henholdsvis 3 125 og 622. Erstatningsutbetalingene til reindriften viser dette enda klarere. I 1999 ble det ikke utbetalt erstatninger som følge av skader forårsaket av ulv, mens det ble utbetalt erstatning for 51 bjørnedrepte dyr. Tilsvarende tall for jerv og gaupe var henholdsvis 1 729 og 2 310. Jeg har lyst til å understreke at jeg ikke legger vekt på dette i mitt innlegg for å bagatellisere de problemene vi allerede har med ulv og bjørn, men jeg synes likevel det er viktig å understreke at de største tapene i utmarksnæringene skyldes gaupe og jerv. Dette gjelder ikke minst i store deler av Nord-Norge, der en nå har områder både i Troms og Nordland hvor en har tallrike stammer av både jerv og gaupe. Jeg er innforstått med at stortingsflertallet ønsker å ha levedyktige stammer av disse to rovdyrene, men har svært vanskelig for å se at det skal være nødvendig med så tette bestander som en nå har enkelte steder i Troms og Nordland. På Nordkalotten, som inkluderer både Norge, Sverige og Finland, er det således en felles bestand, og da bør forvaltningen ta hensyn til det. På den norske siden av grensen nordpå er jerve- og gaupebestanden i dag altfor stor mange steder. I hele Nord-Norge mister vi tusenvis av sauer og reinsdyr hvert eneste år som følge av rovdyrskader. Det svir like mye i lokalmiljøet og er like vondt for brukeren selv om det er jerv og gaupe som står bak tragediene. Dette bør Regjeringen ta med seg i det videre arbeidet. Det er kanskje på tide å spørre hvorfor sauetap som følge av ulv og bjørn her sørpå blir gjenstand for så mye oppmerksomhet, mens de virkelig store skadegjørerne nordpå nesten ikke får noen. Det er mange som undrer seg på hvorfor det skal være slik, særlig når tallenes klare tale forteller hvor de reelle problemene er størst.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-30:
Først vil jeg si at jeg er glad for at det skal komme en ny rovdyrmelding. Det er nødvendig, og den bør bli både grundigere og mer realistisk enn den vi har nå. Det er fordi man har vedtatt en politikk som på en del områder er urealistisk. Stortinget må vite hva de gjør når de vedtar en rovdyrpolitikk. Det synes jeg også det er behov for å understreke etter det som har vært sagt fra enkelte i dag. Rovdyrpolitikken er først og fremst urealistisk fordi man ikke har sett på de samlede problemene i de områdene som skal huse alle de fire store rovdyrene. Man har ment at det samtidig skal gå an å drive småskala utmarksbeite med sau. Det er urealistisk politikk som går på flere temaer, bl.a. at det ikke ble gjort et skikkelig arbeid med forebyggende tiltak før man planla å bygge opp bestandene. Næringa og bygdene har måttet slåss for det i ettertid, og det har ikke gjort stemningen særlig god. Det var ikke gjort skikkelig arbeid for å få erstatningsordninger på plass der storsamfunnet bar kostnadene, og der en ikke trengte 20 vekttall på høgskolen for å skjønne søknadsskjemaet og nå fram. Det har vært urealistisk ikke å ha et klart og tydelig skille mellom politikk innenfor og utenfor kjerneområdene. Det har vært urealistisk ikke å vite hvordan økt ulvebestand ville virke inn som et samlet trykk. Det har også vært helt umulig å få flertallet til å interessere seg for den store økologiske ressursen som ligger i utmarksbeite. Der er det ressurser som bygdene trenger å ta vare på. Nå er det visst også usikkert om Sverige den gangen aksepterte de bestandsmålene som Stortinget satte, og at de ikke skulle sette i gang et utidig politisk press mot Norge når vi fulgte opp de bestandsmålene som vi en gang slo fast. Jeg synes det hadde vært ærligere å ta konsekvensen av dette, slik som svenskene har gjort. De har avfolket bygda si og lagt ned småbrukene. Det ønsker ikke jeg. Men nå later vi som om de problemene som oppstår, er utslag av vrangvilje og rovdyrhat på bygdene. Jeg vil påstå at det er myndighetenes håndtering og motvilje mot medvirkning når problemer oppstår, som har pisket opp stemningen, f.eks. når sauebønder ikke får lov til å gå over til geit, som vi vet klarer seg mye bedre i rovdyrutsatte områder, når representanter for myndighetene påstår at det overhodet ikke er farlig for mennesker med rovdyr. Selvfølgelig er det mye som er mye mer farlig, men i gitte situasjoner kan det være farlig, og slike signaler skaper ikke særlig tillit. På enkelte områder i dag ønsker jeg å stemme med flertallet. Jeg ønsker å stemme for punkt 4 i mindretallsforslaget i Innst. S. nr. 112, som går på å få skikkelig oversikt over hva erstatningene egentlig koster, jeg ønsker å stemme for II i Innst. S. nr. 113 og for II i Innst. S. 111, og jeg ber om at det blir gitt anledning til å stemme punktvis under mindretallsforslaget i Innst. S. nr. 112.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Så er vi i gang igjen med debatt om våre fire store rovdyr: bjørn, jerv, gaupe og ulv. Det vil si – vi snakker ikke lenger om alle fire artene, vi snakker stort sett bare om ulv, og det er nok riktig sett i forhold til den utbredelse den har fått siden rovdyrmeldingen i 1997. Men allikevel er det viktig å minne om at jervebestanden er for stor fra Trøndelag og nordover. I fjor ble 800 sauer erstattet på grunn av ulvedrap, mens over 13 000 sauer ble erstattet på grunn av jervedrap. Også reineierne lider store tap. Faktisk er det slik i nordre Nordland at reineierne ser seg nødt til å legge ned driften bare på grunn av rovvilt, og spesielt jerven. Her er beiteforholdene gode, og slaktevekten er den beste i landet. Men hva hjelper det når man nesten ikke har dyr å slakte? Da er livsgrunnlaget uansett borte. Dette gjelder også for enkelte saueeiere. Tross dette er vi optimistiske i Nordland dersom det snarest kan settes inn mer midler til arbeidet med bestandsregistrering, slik at man til enhver tid kan vite hvor stor rovdyrstammen er. Først da kan avskytingen virke etter sin hensikt, og avskytingen bør være tilnærmet 100 pst. av fastsatt kvote. Samtidig skal det også lønne seg å drive med forebyggende arbeid. Jeg har ikke hørt noen i Nordland som mener at verken jerven eller de andre rovdyrene skal utryddes, men forvaltningen må nå snart begynne å vise resultater ut fra grunnlaget som ble lagt i innstillingen til rovdyrmeldingen i 1997. Ulv skal vi selvfølgelig ha i Norge, og da er det nødvendig med forvaltningsgrenser, eller sonegrenser, som det også heter. Skal Norge greie å håndtere forpliktelsene etter Bern-konvensjonen og FN-konvensjonen, må vi til enhver tid være sikker på at vi har ulvefamilier i Norge og i Sør-Skandinavia. Dette kan vi best ivareta med å stedfeste begrensede soneområder lokalisert utenom de største beiteområdene. Jeg er glad for at flertallet i komiteen respekterer at den geografiske soneinndelingen for ulv er det forvaltningens og Regjeringens ansvar å stedfeste. Jeg er optimistisk i forhold til det arbeid Miljøverndepartementet har satt i gang for å kartlegge og lage et prosjekt som kan gi oss svar på om ulven er en fare for mennesker. Redsel og forringet livskvalitet skal vi ta på alvor. Flertallet i komiteen ber Regjeringen legge fram en rovdyrmelding senest i 2003. Til da bør myndighetene ha en total oversikt over hvordan man best skal forvalte de fire store rovdyrene, slik at vi i framtiden kan ha robuste bestander. Til da har vi også fått erfaring med soneinndelingen for ulv. Med et godt samarbeid lokalt og sentralt håper jeg at de fleste av oss vil være stolte over at vi i Norge greier å ta vare på vårt biologiske mangfold og samtidig ivareta utmarksnæringen.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2001-01-30:
Rovdyrdebatt engasjerer, og mange er – mer eller mindre – berørt. Konfliktnivået har steget dramatisk, og altfor mange sliter med uønskede konsekvenser av dimensjoner, både økonomisk og ikke minst psykisk. Den psykiske biten vil jeg dele i to: de som er redd for å møte eksempelvis en ulv på en tur i skogen, men mer alvorlig er den psykiske belastning – og nå en akseptert medisinsk diagnose – på grunn av angrep på husdyr. Som stortingsrepresentant føler jeg ansvar for at forvaltningen av rovdyr skjer på en måte som ikke påfører store grupper av mennesker sykdom og lidelser. Jeg anser at de som lever med rovdyrproblematikken på nært hold, har stor kompetanse på området, og de må lyttes til og tas på alvor. De lever med alle de konsekvenser som ikke ble presentert da rovdyrmeldingen ble vedtatt. Det er viktig med en ny stortingsmelding, men den bør komme raskt. Flertallet har innstilt på at meldingen skal foreligge innen utgangen av 2003, og da kan vi kanskje regne med behandling i Stortinget i 2004. Det er ca. fire år fram i tid. Ut fra de tilbakemeldinger jeg får, er det for lenge til, og det kan ha gjort ubotelig skade for de distrikter som er spesielt berørt. Derfor har jeg valgt å støtte mindretallet i denne saken, da det ligger nærmest de tilbakemeldinger jeg får, både fra eget fylke og andre fylker, og ut fra egne vurderinger.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-01-30:
Jeg skal ikke si så mye om alle de konfliktene som har kommet i kjølvannet av norsk rovdyrpolitikk. Men jeg synes det er litt skremmende at vi på en måte også har en blokk som bagatelliserer redselen og den skremselen som rovdyrene i Norge utgjør i forskjellige distrikter. I den forbindelse vil jeg sitere følgende fra Namdalens historie: «I siste del av forrige århundrede var rovdyrplagen i Namdalen det rene helvete. Overhallas bygdehistorie skriver om bjørn som slo inn fjøsdørene og henta ut kyrne. På Kvalstad tok bjørnen seg ned i fjøset ved å rive av taket. Ungene ble fulgt av bevæpna folk til og fra skolen.» Og det er hundre år siden. Så prøver vi i dag å fremstille dette som at det ikke er situasjonen. Men jeg kjenner igjen situasjonen, slik er det faktisk. Jeg synes også det er litt meningsløst at vi i to land som er naboer med hverandre, har motsetninger i forhold til oppbygging og nedtrapping av ulvestammen. Jeg synes også i likhet med representanten Dale at det er helt meningsløst å snakke om norsk og svensk ulv. Det er for meg veldig viktig å se på denne ulvestammen i en større sammenheng. Da er mitt spørsmål: Er det virkelig slik at ulven er truet? Flere representanter har vært inne på det tidligere i dag, og betviler det spørsmålet. Da er det for meg litt artig å ta fram en statistikk når det gjelder felling av ulv og bjørn i alle nordområdene. Det viser seg eksempelvis at fra 1983 til 1994 ble det i Norge felt bare 0,6 ulv, mens det i Russland i samme tidsrom ble felt 10 500 ulver. Likevel har de den bestanden de har. Det ble felt 3 796 bjørner, og det ble felt 10 425 ulver i det tidsrommet. Så snakker vi om at rovdyr er truet av utrensing! Jeg tror ikke noe på det. Det er også litt interessant å se på i forhold til Danmark, som tok bort den siste ulven i 1717. Det har iallfall ikke påvirket faunaen eller noe som helst i den sammenhengen. Ulven er et vandrende dyr. Derfor synes jeg det er merkelig at vi skal holde på og ta innover oss at det i Norge er mangel på ulv. Jeg tror hensynet til befolkningen i de områdene som er så presset som de er, skal gå foran hensynet til enkelte ulver, og det er min opprinnelige mening. Det er også merkelig, synes jeg, at det ikke blir et flertall i Stortinget for å fremskynde behandlingen og få en ny rovdyrpolitikk. Jeg synes det er ansvarsfraskrivelse å utsette dette i opptil fire år.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Det er nok mange i denne salen som synes at vi fra Hedmark er svært opptatt av rovdyr. Jeg vil vinkle mitt innlegg inn mot den biten som dreier seg om den følelsesmessige siden. Det er mulig for dem som synes dette er lite politikk. Det er mulig å skaffe seg erfaring og kunnskap ved å snakke med alle dem som holder husdyr, som har sau i Hedmark, de eierne som må ut og sanke kadavre, hente inn de dyrene som de faktisk har stelt og pleid og hatt et nært forhold til, for da tror jeg kanskje at noen hver ville endre oppfatning. Enkelte vil kanskje si at det er jo så mye sau i dette landet. Men dette handler altså om å finne igjen de dyrene som en faktisk er glad i. Rovdyrene dreper ikke på stedet. De forsyner seg av deler av dyret og lar resten ligge igjen, så de faktisk plages og pines i timer, dager og døgn. Nå snakkes det mye om sau og rovdyr, men rovdyrene, særlig ulv, går faktisk også løs på småviltet. Dette medfører at småviltet blir betydelig redusert, og det vil vel storsamfunnet ikke finne seg i, antar jeg. Svenskene kritiserer norsk rovdyrforvaltning. Tenk det! I de svenske grensetraktene bor det ikke folk lenger. Det er ingen som holder husdyr i de svenske grensetraktene. De har redusert muligheten for husdyrhold, så rovdyrene, som svenskene er så opptatt av, opplever faktisk at de må til Norge for å spise, fordi Norge har opprettholdt en distriktsvennlig politikk. Men samtidig blir altså dette rovdyrenes spiskammer – og dette kan vi vel ikke finne oss i? Helt til slutt: Naturen er veldig flott i Hedmark, og enkelte steder er det det vi lever av. Vi kan ikke finne oss i at rovdyra hindrer oss fra å ta skogen, naturen og marka i bruk. Jeg vil så pent jeg kan, be statsråden effektuere vedtak om felling av to ulvefamilier i Østerdalen i Hedmark så snart som mulig. Dette vil lette situasjonen betydelig.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 2001-01-30:
Jeg vil gjøre statsråden oppmerksom på og be ham legge merke til at de som deltar i denne debatten, er fra de områdene hvor man stort sett er veldig presset i rovviltpolitikken og har virkelig store problemer med rovviltet. I Østfold er vi sterkt plaget med ulv. Det er blitt et stort problem, og det er en stor konflikt mellom befolkningen og ulven. Da Bern-konvensjonen ble undertegnet, var det ikke ulv i Norge, og det var heller ikke noen bestand av ulv i Norge da rovviltmeldingen ble debattert i 1997. Allikevel vedtok flertallet i Stortinget da å opprette kjerneområder for ulv, uten at man visste konsekvensen av det. I dag går flertallet inn for at man ikke kan oppheve kjerneområder for ulv, fordi man ikke vet konsekvensene av å gjøre det. Dette synes jeg er veldig inkonsekvent. Høyre var enstemmig mot å opprette kjerneområder, og det mener jeg Høyre fortsatt bør være. Jeg kommer i hvert fall til å stemme for mindretallets forslag her om «å avvikle kjerneområdene». Vi kan være glad for at vi har fått gjennomslag for at man skal ha en ny rovviltmelding, men det er veldig bekymringsfullt at flertallet gir så mange direktiver til statsråden at jeg kan se for meg at det ikke kommer til å bli noe særlig nytt i rovviltforvaltningen hvis man skal holde seg til hva flertallet sier i denne saken. Men jeg håper jo at statsråden vil gå inn i dette med åpent blikk, og at man vil fremme en seriøst behandlet rovviltmelding. Jeg må også si, i likhet med flere andre her, at jeg synes det må være unødvendig å vente helt til 2003 før man får fram en ny rovviltmelding, og vil derfor stemme for mindretallets forslag. Vi vil alle ha en balansert rovviltforvaltning. Vi vet at rovdyrene er kommet for å bli, og vi skal ta oss det ad notam. Når jeg ser at man ønsker å avskyte to flokker i Hedmark, forstår jeg det ut fra de problemene som er der. Men da har jeg et spørsmål til statsråden. Hun sa at hun ville gå inn for en felling av skadedyr – eller hun kalte det dyr som var «truende». Og da blir mitt spørsmål: Hva ligger i dette med «truende»? Vil man være villig til å ta ut skadedyr som er i så tett befolkede områder som i Østfold, og vil man kunne si at gjerdehoppere er truende? Vil man si at ulv som er på jakt etter hunder og katter, er truende? Og vil man ta disse på tross av at man nå avskyter to ulveflokker i Hedmark?