Michael Tetzschner (Høyre), 2016-02-09:
Saksordføreren redegjorde utmerket for hvordan man etter hvert utviklet innsatser for å sikre godt styresett som en vesentlig del av norsk bistandspolitikk. Jeg tror vi alle er enige om at det er helt grunnleggende og nødvendige trekk ved et godt styresett at det bidrar til å bygge institusjoner, særlig lovgivende institusjoner med legitimitet og folkeforankring, og at statens sentrale institusjoner er organisert på en måte som respekterer maktfordelingen mellom utøvende og lovgivende myndighet samt prinsippet om rettsvesenet, domstolenes uavhengighet og integritet. Å ivareta sentrale rettsstatsprinsipper, slik det oppleves på individplan, er også selve lakmustesten på om det fungerer. Videre innebærer godt styresett en åpen, effektiv og profesjonell forvaltning, som ivaretar befolkningens behov og sikrer grunnleggende menneskerettigheter. Så kan man spørre: Hvorfor er man ikke mer opprørt og indignert over at disse målene faktisk ikke nås? Jeg la merke til at foregående taler ville invitere til en liten partipolitisk konkurranse om hvem som hadde utformet de beste merknader, men jeg tror man også skal legge vekt på at komiteen samlet sett har lest og forstått forvaltningsrapporten, som er ganske kritisk til den oppfølgingen som vårt utenriksdepartement i disse ti årene har vist – eller mangelen på oppfølging, kan vi kanskje si. Så hvis man først inviterer til en partipolitisk mannjevning her, kan vi da gjøre oppmerksom på hvem som har vært utenriksminister, hvem som har bekledd disse vervene, i den tiden som denne rapportperioden beskriver. Det er ganske merkverdig at vi skal være læremestre for andres utvikling av godt styresett, og så har vi så store svakheter ved vår egen tilskuddsforvaltning. Og det sier vel også noe om at det er mye politisk kraft som forsvinner ut av sakene når også departementets ledelse skifter. Jeg ser at selv om tidligere utenriksminister Gahr Støre var her ved møtets åpning, har han tydeligvis ikke funnet tid til å følge denne debatten, som egentlig er en epilog over utenriksminister Gahr Støres forvaltning av regelverket i den perioden han hadde ansvaret. Det er nemlig Utenriksdepartementet som tilskuddsforvalter som får stryk i denne rapporten. Det dreier seg om 26 mrd. kr som er brukt over ti år, og som ikke har hatt synlig nytte. Man spør seg selv: Hvordan kan vi ha en politisk kultur i Norge der man ikke i større grad ergrer seg over at 26 mrd. kr kunne hatt alternativ anvendelse? Jeg skulle gjerne sett flere sektortalsmenn i salen her i dag, for det kan være at man på de forskjellige områdene, kultur, velferd, helse, også kunne ha trengt 26 mrd. kr til alternativt forbruk. Men vi har altså selv utviklet en kultur som går ut på at spist er spist, og så kommer det en forvaltningsrapport som knapt får noen til å heve øyenbrynene. Dette er ikke betryggende for den tilliten som skal bygges mellom befolkningen – skattebetalerne – og måten vi er forvaltet på. Jeg gjentar: Det er Utenriksdepartementet under sin daværende ledelse som er i skuddlinjen, fordi de ikke har gjort de pliktene som de har etter økonomiforvaltningsreglementet. De skulle ha innhentet rapporter fra tilskuddsmottakerne, som hadde gjort det mulig å vurdere i hvilken grad målene for tilskuddene nås. Kriteriene for måloppnåelse skulle vært konkret og presist utformet, slik at de kunne følges opp uten uforholdsmessig store kostnader. Tilskuddsmottakerne skulle vært pålagt å sende inn rapport i henhold til disse kriteriene. Samtidig skulle kravene til rapportering ikke gis et større omfang enn at det er rimelig i forhold til den nytten tilskuddet har for tilskuddsmottakeren. Så har vi også underveis fått flere forskningsbelegg, gjennom flere interessante studier, som nettopp gir oss viktige forklaringer på hvorfor det har vist seg så vanskelig å styrke godt styresett i utviklingsland. Styrende makteliter utnytter svakheter i forvaltningen av offentlige ressurser til å tilegne seg offentlige midler, som de så bruker til å vedlikeholde sin maktbase, og det er et kjennetegn ved disse systemene, dvs. systemer som bygger på personlige forbindelser og forpliktelser istedenfor på formelle regler, at det ofte er forventet at de som har tilgang til inntekt, gjerne fra utlandet, bistandsmidler osv., bruker den inntekten til å kjøpe lojalitet fra sine egne tilhengere. Forskere som argumenterer for denne grunnleggende politiske forklaringen på sammenhengen mellom maktforhold, dårlig styresett og vedvarende høy korrupsjon, mener faktisk at giverfinansierte tekniske prosjekter har meget begrensede muligheter for å lykkes med å styrke styresett og redusere korrupsjon. Det er vesentlig, og det er også det vi har prøvd å antyde i merknadene, at det er vesentlig at slike innsikter faktisk får anvendelse for hvordan den fremtidige bistandspolitikken utvikles. Vi kan også ta for oss Utenriksdepartementet, som har retningslinjer for rapportering av måloppnåelse. Der skulle det vært krevet at tilskuddsmottakerne ved avslutning av et prosjekt sender inn en sluttrapport. Denne rapporten skulle inneholde informasjon om hva som ble oppnådd, sammenlignet med målene i planen. I henhold til manualen for tilskuddsforvaltningen for Utenriksdepartementet og Norad skal saksbehandler videre vurdere de rapporterte resultatene, om de samsvarer med målene slik de er definert i søknaden. Vesentlige avvik som enten er rapportert av mottakeren, eller som blir oppdaget av saksbehandleren selv, skal følges ekstra opp. Da kan vi se på to caser: Afghanistan og Bosnia-Hercegovina. Når det gjelder førstnevnte land, viste altså dokumentanalysen for de fem prosjektene i Afghanistan som er avsluttet, at Utenriksdepartementet ikke har vurdert måloppnåelse for noen av prosjektene ved å sammenligne oppnådde resultater med målene som var formulert i planene. Ett prosjekt har en påtegning på sluttrapporten fra prosjektet om at det er vanskelig å få et klart bilde av resultatene – som vanlig lite/svakt, ut fra virkninger av programmet. Målene er klare, men ikke hva som er oppnådd. I avslutningsdokumentet som ble utarbeidet, heter det at «det er indikasjoner på at programmet har fokusert mye på produkter i stedet for brukereffekter». Det andre eksemplet er at Utenriksdepartementets avslutningsdokument viser til en evaluering som konkluderer med at siden arbeidsforholdene i Afghanistan er blant de vanskeligste i verden, hvilket man må ha forståelse for, anses resultatene for å være i samsvar med målene i avtalen – altså gjør uteblitt informasjon at man trekker den slutningen at det nok er i orden. Det er en ganske dristig følgeslutning. Det andre jeg vil peke på i denne sammenhengen, er prosjektene i Bosnia-Hercegovina. Utenriksdepartementet har ikke skriftlige vurderinger av måloppnåelsen i noen av de avsluttede prosjektene i landet. Det foreligger ingen møtereferater, påtegninger, notater, brev eller sluttdokumenter der slike vurderinger kommer frem. Det er ikke utarbeidet avslutningsdokument for noen av de tre avsluttede prosjektene i utvalget som er gjort her. Departementets avslutning av prosjektene begrenser seg til et brev til tilskuddsmottakeren der rapporteringen godkjennes. Disse prosjektene hadde krav om at sluttrapporteringen skulle vise til både opprinnelige mål og oppnådde resultater, som jeg var inne på i sted, og som følge av det også forklare eventuelle avvik. Ingen av de tre prosjektene har sluttrapporter som fyller noen av disse kravene. Hvis vi da oppsummerer rapporten, ser vi at det store flertallet av de undersøkte prosjektene har dårlig måloppnåelse og svak bærekraft. Bærekraft er her definert som evnen til å sette varige spor i forvaltningen etter at bistandsperioden er avsluttet og prosjektet er avsluttet. Jeg vil dog fremheve ett lyspunkt, og det er nettopp prosjektet i Bosnia-Hercegovina som gjaldt oppbyggingen av en statsdomstol, en riksadvokat – altså en offentlig påtalemyndighet – som her er lyspunktet, og kanskje er en av grunnene til at det gikk relativt bra der, at det hele tiden var en strategi å fase ut internasjonal støtte i den siste fasen av dette prosjektet, slik at institusjonene etter forutsetningen gikk over til å bli finansiert over landets eget statsbudsjett. Jeg synes at de forslagene som komiteen forsiktigvis har antydet, og som jeg ikke skal referere her, er vesentlig for det videre arbeidet, men jeg vil også peke på at når vi står overfor det å bygge et godt styresett i utlandet, må vi i hvert fall sørge for å ha orden i eget hus og passe på vårt eget styringssystem.