Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-06-12:
Innstillingen til St.meld. nr. 27 er en viktig milepæl når det gjelder høgere utdanning. Det er på høg tid at Stortinget tar for seg rammevilkårene for både studenter og utdanningsinstitusjoner. Stortinget var raskt ute med å øke studenttallet da arbeidsledigheten var på topp, men dessverre ikke tilsvarende rask til å gi muligheter for nødvendige kvalitetsforbedringer. Slik sett er denne dagen en viktig begivenhet, forutsatt at nødvendige økonomiske midler blir bevilget i tråd med innstillingens konklusjoner. Universiteter og høgskoler har et ansvar for langsiktig utvikling av utdanning og forskning og må derfor etter Senterpartiets syn i hovedsak være finansiert over offentlige budsjetter. Vi vil advare mot en utvikling der universiteter og høgskoler blir stadig mer avhengig av ekstern finansiering, og der bevilgningene svinger med studenttallet. Dette tok sentrumsregjeringen i sin tid fatt i. Senterpartiet er derfor tilfreds med at sittende regjering viderefører prinsippet og foreslår en ny finansieringsmodell med en basisdel, en studentfinansieringsdel og en forskningsdel. Komiteen understreker at forskningsmeldingen ligger til grunn for dagens innstilling. Det blir meningsløst å snakke om et kvalitetsløft for høgere utdanning uten at forskningsaktiviteten blir betydelig styrket ved alle høgere utdanningsinstitusjoner. Det må bevilges mer over offentlige budsjetter, samtidig som næringslivet gis optimale rammevilkår for å stimulere til forskningsinnsats, for målet om å komme opp på minst OECD-gjennomsnittsnivå er ennå ikke nådd. Jeg har valgt å innlede med disse økonomiske betraktningene ut fra det faktum at sentrumspartiene har måttet presse Arbeiderpartiet for å få økt budsjettpostene på dette området, både sist høst og nå i revidert nasjonalbudsjett. Det er nettopp økonomien som har vært hovedtema ved høringene til meldingen med tittelen «Gjør din plikt – Krev din rett». Ikke bare studentene, men også institusjonene og bevilgende myndigheter må gjøre sin plikt for å kunne kreve sin rett. Senterpartiet er glad for at studiefinansieringen styrkes, slik meldingen legger opp til, men vi er ikke tilfreds med innretningen den har fått. Å gjøre stipendandelen helt avhengig av vekttallsresultater er etter min mening uheldig. Studentorganisasjonenes reaksjoner går tydelig i samme retning, jf. debatten i Politisk kvarter i dag tidlig. Det forundrer meg at Arbeiderpartiet har lagt seg så tett opp til Fremskrittspartiets bruk av piskpolitikk på dette området. Senterpartiet frykter at dette kan føre til at mange vil vegre seg for å ta fatt på høgere studier på grunn av faren for å bli sittende igjen med store lån som ikke vil bli konvertert til stipend. Det er muligens studentorganisasjonenes sterke reaksjoner som har fått Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet til å henge på en setning om at utredning av en fast stipendandel skal gjøres, og det er bra. Senterpartiet støtter Regjeringens forslag til bedret og helhetlig læringsmiljø. Her er det et betydelig forbedringspotensial, både på det pedagogiske området og med hensyn til fysiske fasiliteter på universitet og høgskoler. Selvsagt er det variasjoner, men studentene er helt samstemte i at det må bli bedre oppfølging og veiledning. Jevnlig evaluering med tilbakemelding vil være et nyttig korrektiv for studentene. Det er videre nødvendig med tydelige gjensidige forpliktelser fra både institusjonene og studentenes side, men komiteflertallet understreker imidlertid faren ved å få et avtalesystem som kan føre til juristmat. Det vil ingen være tjent med. Det må være opp til institusjonene selv å utvikle serviceerklæringer som både studenter og institusjoner finner formålstjenlig. Målet er å få mer effektiv læring med bedre veiledning og oppfølging for den enkelte student. Forslaget om at gradsstrukturen gjøres mer lik andre lands opplegg med bachelor-, master- og doktorgrad, får Senterpartiets støtte. Dette vil måtte føre til kortere og mer konsentrerte studieløp. Den store utfordringen blir da å klare dette, samtidig som innhold og kvalitet ikke forringes. Tresemesteropplegget skal ikke tvangsinnføres, men etter Senterpartiets syn må det være opp til institusjonene å prøve ut ulike modeller. Vi er videre enig i at det skal være et mangfold innen høgere utdanning. Dagens fire universiteter skal fortsatt ha sin særstilling som breddeuniversiteter. Samtidig må statlige høgskoler få mulighet til å videreutvikle seg slik at de kan fylle den rollen de skal ha, først og fremst på de ulike områder innen profesjonsutdanning, men også i regionalpolitisk sammenheng. Sterke miljøer som allerede har doktorgradsutdanninger, og skoler som er kommet langt fram på dette området, må få muligheten til å kalles universitet etter Mjøs-utvalgets kriterier med fire doktorgradsretninger. Dette vil sikre kvalitet, samtidig som det ikke vil utvanne universitetsbegrepet. Det er verdt å merke seg at ingen partier på Stortinget går god for statsråd Giskes forslag om at én doktorgradsretning skal være tilstrekkelig faglig kriterium for å kalles universitet, jf. Arbeiderpartiets merknad der det står «meir enn» én. Senterpartiet legger Mjøs-utvalgets enstemmige innstilling til grunn for universitetsbenevnelse. Dette innebærer at det vil måtte ta noe lengre tid før høgskoler som ligger godt an i løypa, kan få universitetsbenevnelse. Men vi mener fra Senterpartiets side at kvaliteten må gå foran. For øvrig viser jeg til Senterpartiets særmerknader når det gjelder innlandshøgskolene. Vi tar til etterretning at to samlede fylkesting går inn for at innlandshøgskolene på sikt kan utvikle seg til universitet, og vi håper at det vil legges til rette for det framover. Vitenskapelige høgskoler står i en særklasse med sin store forskningserfaring. Jeg har stor sympati for at disse må kunne kalles universitet dersom det er formålstjenlig. De har jo svært lang erfaring med doktorgradsutdanning. Senterpartiet mener universitet og høgskoler fortsatt skal være offentlige forvaltningsorganer, men få utvidede fullmakter i forhold til i dag. Da sikres en viss politisk styring, samtidig som en lar institusjonene ta del i den konkurransen som gjør seg mer og mer gjeldende på dette området. Vi er derfor tilfreds med at institusjonenes randsoneaktivitet heretter kan organiseres i egne selskaper. Et eksempel som viser hvor låst systemet er i dag, stod å lese i Oppland Arbeiderblad den 1. juni i år. Der står det at Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet nekter Høgskolen i Gjøvik å kjøpe aksjer i Gjøvik Kunnskapspark, og at rektor ikke får lov å sitte i styret, mens BI får to representanter i det samme styret. Dette kan det altså bli en endring på, slik at høgskolene bedre kan fylle sin oppgave som regional utviklingsaktør. Et samfunn i rask endring krever institusjoner med evne til omstilling, noe som gir institusjonell selvstendighet og beslutningsevne. Senterpartiet ser positivt på meldingens forslag om å endre styresammensetningen med sikte på flere eksterne representanter. Styret skal trekke opp strategien for hele institusjonens virksomhet. Det er viktig med god kommunikasjon mellom grunnmiljøene og den sentrale ledelsen. Det kan synes som fagmiljøene i mange tilfeller har for lite innblikk i de faglig politiske overveielsene sentralt. Styringssystem med valgte ledere på alle plan har lange tradisjoner i Norge, mens andre land har en annen praksis. Jeg forutsetter at når det innføres tilsetting på åremål for fakultets- og instituttledere – der Senterpartiet støtter meldingen – så skal tilsettingsprosedyrene være åpne og demokratiske slik at alle berørte parter får gitt sitt syn til kjenne. Komiteflertallet understreker at den nye ordningen ikke skal gå ut over den akademiske friheten som forskningen skal hvile på. Det er en forutsetning at lederen har stor faglig og administrativ kompetanse samt integritet, slik at nødvendig legitimitet ivaretas. Rekrutteringen til forskningsstillingene er bekymringsfull, med bare en til to søkere til mange av stillingene. Jeg har nettopp sett et eksempel på at en stipendiat som var omtrent halvferdig med sin doktorgradsutdanning, valgte å hoppe av på grunn av elendige økonomiske forhold. Da det kom et svært godt tilbud fra næringslivet, sa kandidaten takk for seg. «En kan ikke forske uten penger, Marit», sa vedkommende til meg. Nei, det kan ikke bli noe kvalitetsløft uten å sikre rekrutteringen. Det er positivt at Stortinget nå ber om å få en egen sak om rekruttering. Meldingen er en policy-melding, sa statsråden da han presenterte den i mars. Det fins derfor ikke en oppstilling over de ulike institusjoners situasjon, med unntak av Samisk høgskole. Det er naturlig ut fra denne institusjonens spesielle situasjon. Jeg har merket meg skuffelsen i det samiske miljøet over at ikke Regjeringen har vært mer konkret i sine føringer på dette området. Komiteen sier at det skal legges fram en sak om samisk utdanning, og sentrumspartiene og SV sier i tillegg klart at nye lokaler for Samisk høgskole må prioriteres. Det haster! Så til en av de andre sakene, dette med «Grønt universitet» – Dokument nr. 8:57. Senterpartiet støtter innstillingen om at det er riktig med en utredning som også tar for seg den vanskelige situasjonen med hensyn til klinikkbygg på Norges veterinærhøgskole. Senterpartiet mener Ås og Sandnes bør stå sentralt i en slik utredning, samtidig som tilknytningen til Veterinærinstituttet legges til grunn, og vi støtter derfor innstillingen slik den foreligger. Når det gjelder Dokument nr. 8:113 om nødvendige tiltak for å sikre studenter med lese- og skrivevansker, støtter vi selvsagt alt som står i innstillingen. Ved en inkurie er jeg ikke med som forslagsstiller på det Dokument nr. 8-forslaget, men det skulle jeg ønsket at jeg hadde vært. Men det var noe med tiden som gjorde at jeg falt ut.