Afshan Rafiq (Høyre), 2003-06-03:
Jeg vil begynne med å si litt om hva denne saken handler om, og ikke minst hva den ikke handler om. Denne saken handler om å gi norske domstoler nye og fleksible verktøy for å kunne behandle familiesaker hurtigere og samtidig på en måte som gir mer robuste og varige løsninger, i tråd med hva som er til beste for barna. Saken handler derimot ikke om familiemegling og barnerettsavtaler. Den handler ikke om delt omsorg, og den handler ikke om fast bosted. Jeg sier dette fordi det ved behandlingen av denne saken har kommet en rekke merknader og forslag som handler om helt andre ting enn det denne proposisjonen omhandler. Jeg vil ellers vise til at både komiteen og Stortinget for øvrig vil få rikelig anledning til å behandle spørsmål som gjelder barn og familie, i forbindelse med familiemeldingen, som Regjeringen nylig har lagt frem. Jeg vil samtidig minne Stortinget om at denne regjeringen virkelig har gjort jobben på barne- og familieområdet. Barne- og familieministeren har bl.a. lagt frem en stortingsmelding om barne- og ungdomsvernet, en stortingsmelding om oppvekstvilkår for barn og unge og en stortingsmelding om barnehagepolitikken, i tillegg til den nevnte stortingsmeldingen om familiepolitikken. Meldingene er spekket med nytenkende politikk. Jeg er glad for at vi nå har en regjering som ikke bare beskriver samfunnsutviklingen, men som også vil noe, og som peker ut en retning i familiepolitikken. Jeg indikerte innledningsvis at det er viktig å holde seg til saken. Det har jeg nå tenkt å gjøre ved å reise spørsmålet om hva uttrykket «barnets beste» egentlig betyr. Alle ønsker vi jo det beste for barna. Særlig foreldrene ønsker som regel det beste for sine egne barn, selv om foreldrene ofte kommer i en situasjon hvor de ikke ønsker det beste for hverandre – snarere tvert imot. I domstolssammenheng betyr imidlertid «barnets beste» at domstolen må vurdere alle påstander, alle motiver og alle fakta opp mot hverandre. Samtidig må domstolene gå gjennom alle elementer punkt for punkt og vurdere hva som er til barnets beste. Jeg bruker litt tid på dette fordi komiteen etter min mening har viklet seg inn i en uheldig diskusjon om begreper som «barnets rettigheter», «barnets beste» og «barnets rett». Slik regjeringspartiene ser det, er det altså barnets beste som skal være vurderingstemaet for domstolene. Barnets rett er resultatet av dommen og skal gjennomføres som nettopp det, nemlig barnets rett. Jeg vil illustrere dette litt nærmere. Det er slik at barnet f.eks. har en rettighet til å være sammen med begge foreldrene. Hvis foreldrene ikke vil eller kan bo sammen lenger og ikke blir enige seg imellom, må saken til avgjørelse i domstolen. Da kan f.eks. domstolen vurdere om det er slik at det er til barnets beste å kunne fortsette å bo hjemme og kunne fortsette å gå i samme barnehage eller på samme skole i stedet for å flytte. Slike og en rekke andre momenter må domstolene vurdere og vekte og så nå frem til sin avgjørelse. Når dommen har falt, skal den gjennomføres som barnets rett, f.eks. kan barnet da få en rett til å ha så og så mye samvær med den andre forelderen. Så vil sikkert noen vise til FNs barnekonvensjon og hevde at barn har en rett til ikke å bli skilt fra sine foreldre. Det er riktig. Men ingen kan heller tvinge foreldrene til å bo sammen. Foreldrene har også en rett til å bosette seg hvor de vil, og slik må det være. I de tilfellene hvor foreldrene ikke klarer å bli enige seg imellom, blir det domstolens oppgave å vurdere hva som er til beste for barna, og sørge for at barnas rett blir gjennomført. Jeg vil gjerne få gjenta at denne saken altså handler om å gi domstolene nye og fleksible virkemidler til å kunne få på plass mer robuste løsninger, til beste for barna og familiene. Jeg vil ellers vise til at Regjeringen i den tidligere nevnte familiemeldingen har varslet at den vil gå inn for delt foreldreansvar for samboere, på lik linje med det som gjelder for ektefolk. Etter min mening bør vi underkaste dette viktige spørsmålet grundig debatt ved behandlingen av familiemeldingen. Vi mener derfor at forslaget fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti således er unødvendig i denne sammenheng. Det er også slik at Sosialistisk Venstreparti ønsker å gjøre fylkesnemndene om til særdomstoler i barnefordelingssaker, med en bekymring for manglende kapasitet og kompetanse i domstolsapparatet. Her reiser det seg umiddelbart en rekke spørsmål. Hvis Sosialistisk Venstreparti er bekymret for kapasiteten i domstolsapparatet, hva tror de da vil skje med den kritiske saksbehandlingstiden i fylkesnemndene, f.eks. i forhold til akutte omsorgsovertakelser og tvangsplasseringer? Og igjen: Hva slags ankemuligheter ser Sosialistisk Venstreparti for seg at partene i en sak for en slik unorsk særdomstol skal ha? Skal man anke til det vanlige rettsapparatet, eller ser SV for seg en fylkesnemndas appellrett? Hvor skal rett og slett grensesnittet mot det ordinære rettsapparatet gå? Jeg er klar over at man kan argumentere med at lignende ordninger som den Sosialistisk Venstreparti nå vagt skisserer, finnes i andre land, men det er altså i andre land med andre rettssystemer og andre rettstradisjoner. Jeg vil spørre Sosialistisk Venstreparti om det er en grenseløs tillit til den sittende regjering som gjør at de utformer forslaget sitt som de gjør. SV ber altså Regjeringen om å omgjøre fylkesnemndene til særdomstoler. Selv er jeg ganske sikker på at det i så fall vil kreve opptil flere lovendringer dersom man ønsker å foreta denne omgjøringen. Da er det vel ikke helt uvanlig at Stortinget må inn i bildet. Forslaget er faktisk så uheldig utformet at presidenten etter min mening bør vurdere å avvise forslaget. Rettstradisjonen er som kjent slik at man forholder seg til to parter. I barnefordelingssaker vil hver av foreldrene stå som motparter, og begge prøver å vinne gehør for sine synspunkt. Barn har ikke partsstatus i saken. Arbeiderpartiet sier at barnet skal ha partsstatus, men ikke i juridisk forstand. Jeg velger å tolke Arbeiderpartiet i beste mening og legger vekt på Arbeiderpartiets ønske om at alle barn skal bli hørt. Arbeiderpartiet står i likhet med Senterpartiet sammen med regjeringspartiene i å ville gi domstolene den nødvendige fleksibilitet og de ønskede virkemidler. Disse partiene vil gi dommeren mulighet til å oppnevne en representant for barnet, når domstolen mener det er hensiktsmessig. Disse partiene vil også sørge for at flere barn i praksis får uttale seg ved å oppheve dagens tolvårsgrense og senke aldersgrensen til sju år. Flertallet understreker at alle barn bør få uttale seg, men for å sikre at flere barn får muligheten til dette også i praksis, innfører vi en veiledende sjuårsgrense. Denne aldersgrensen korresponderer for øvrig også med grensene i adopsjonsloven og barnevernsloven. Det tror jeg er en stor fordel. La meg avslutte med å si at komiteen har diskutert mange forslag rundt denne proposisjonen. Noen har vært mer relevante enn andre. Jeg konkluderer med at regjeringspartiene danner et kjerneflertall sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet. I en så viktig sak som denne er Høyre meget komfortabel med at vi skaper flertall for Regjeringens politikk, befinner oss i det politiske midtpunkt og samtidig tar et viktig steg fremover. Vi må trolig ta innover oss at det i fremtiden kan bli enda flere samlivsbrudd enn i dag. Da gjelder det å stå rustet til å møte vanskelige saker om barns oppvekst. Med dagens lovendring har vi satt rettsapparatet i langt bedre stand til å møte disse utfordringene.