Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2008-10-14:
Som jeg viser til i min interpellasjonstekst, har temaet ernæring i eldreomsorgen blitt gjenstand for debatt og undersøkelser en rekke ganger, uten at det ser ut til at vi er kommet noe særlig lenger i å få rettet opp problemet. Vi har gjennom årene sett en rekke oppslag om eldre som er så underernærte at de må sendes til sykehus, om eldre som sulter i hjel, om pleiere som føler at de har for lite tid til å passe på at sykehjemsbeboere får i seg nok mat og væske, etc. I forbindelse med at jeg forberedte meg til denne interpellasjonen, gikk jeg inn på Google og søkte på ordene «underernæring i sykehus». Da fikk jeg opp 1 670 treff. Jeg kunne bl.a. lese om Sosial- og helsedirektoratets egen undersøkelse, som var referert i Kommunal Rapport 19. februar 2007, om at mellom 20 og 50 pst. av de eldre på norske sykehjem er underernærte. Grunnene til underernæring kan selvfølgelig være mange. Noen av eksemplene kan være resultater av sykdom, bivirkninger av medisiner, manglende tid og ressurser i sykehjemmene, mistrivsel, etc. En skal heller ikke se bort fra at manglende oppfølging av tannhelse også kan være en medvirkende årsak. I samme artikkel uttalte daværende nestleder i Norsk Sykepleierforbund, Unni Hembre, at hun ikke ble overrasket over tallene. Hun viser videre til at underernæring svekker både den fysiske og den psykiske helsen, noe som gjør det vanskeligere å behandle de sykdommene vedkommende har. I avisen Dagens Medisin nr. 8 i år, datert 6. mars, kan en lese om sykehjemspasienter i Rogaland som sultet. Det vises i den forbindelse til et kommunalt sykehjem i Sandnes der beboerne raste ned i vekt, uten at verken sykepleierne eller legene reagerte. Det skjedde faktisk ikke noe før de pårørende selv tok kontakt med fylkeslegen. Det ble så utarbeidet en tilsynsrapport, og denne konkluderte med at kommunen ikke hadde forsvarlig kontroll med at de eldre fikk nok mat. En annen undersøkelse i 2003, foretatt av studenter og fagpersonell ved Høgskolen i Buskerud, viste gjennom en vektkontroll at to av tre sykehjemspasienter enten var underernærte eller i faresonen for å bli det. Jeg kunne fortsatt i lang tid med å ramse opp lignende historier og undersøkelser som viser det samme. Men det er ikke hensikten med denne interpellasjonen. Jeg tror at samtlige i denne sal erkjenner at underernæring er blitt et problem hos eldre syke i Norge. Det er derfor viktig å ta steget videre for å få på plass virkemidler som skal motvirke denne situasjonen. Det som var hensikten med interpellasjonen da jeg sendte den inn 29. mai i år, var nettopp å få fortgang i dette arbeidet. Jeg er særdeles glad for at Sosial- og helsedirektoratet endelig den 20. august i år har sendt ut til høring nye faglige retningslinjer for forebygging mot og behandling av underernæring. Høringsfristen er satt til 1. november i år. Det står veldig mye bra i de retningslinjene som er sendt ut til høring. Men det er også viktig at en sørger for at en ikke bare har som mål å avdekke de tilfellene der underernæring er blitt et faktum, men at en også må ha mye større fokus på hvordan en skal kunne forebygge mot underernæring – og ikke minst på årsakssammenhengene. Som sagt vil jeg også takke statsråden for at dette nå blir gjort etter så lang tid. Det er positivt at noe skjer i denne saken. Jeg ser fram til at vi får på plass nye retningslinjer på dette viktige feltet. Jeg vil nå ta for meg noen områder som jeg mener vi er nødt til å ta på alvor i tiden som kommer. Det første er at vi må få på plass mer kunnskap om sammenhengene mellom helse og kosthold. Det er åpenbart – i hvert fall vises det til i flere undersøkelser – at kunnskapen om temaet bl.a. hos dem som jobber i helsesektoren, er for liten. Sosial- og helsedirektoratet skriver også i sine egne retningslinjer i saken at vi må få på plass mer kunnskap og kompetanse om temaet. Det tror jeg er utrolig viktig, for vi kan ikke løse problemene uten at vi ser sammenhengen mellom problemstillingen og de faktiske forholdene. Det er veldig bra. Et annet tema som jeg også vil vise til, er måten maten blir presentert på i institusjoner. Det er også viktig. Som lokalpolitiker i min hjemkommune, Ålesund, må jeg si at det er en ting jeg angrer bittert på. Jeg angrer bittert på at jeg i sin tid var med på å innføre et system med sentralkjøkken i kommunen og la ned kjøkkenene ute i sykehjemmene. Jeg tror dette har med trivsel å gjøre. Jeg tror det er viktig både at man kan kjenne matlukt og at man sørger for at kvaliteten på den maten som blir presentert, er veldig bra – at det skal se delikat ut. Vi som er friske, vet alle sammen hvor viktig det er at den maten som blir presentert for oss, både ser god ut, lukter godt og blir presentert på en fin måte. Da er det jo desto viktigere at det samme blir de syke til del, for dette er så utrolig viktig. Videre er det helt åpenbart at vi er nødt til å ha tilstrekkelig bemanning, slik at man har tid til å sørge for å gi den maten som skal til. Det er ikke alle som klarer å spise selv. Det er også et faktum at man på mange sykehjem i dag har det så travelt at man har problemer med å få gjennomført måltidene for pasientene. Dette fikk jeg selv oppleve da jeg hospiterte på et sykehjem for litt over et år siden og bl.a. var med på å gi mat til pasienter som hadde svelgeproblemer. Noe annet som er svært viktig å få på plass, er pasientinnflytelsen. Brukermedvirkning på sykehjem, også når det gjelder mat og hva som blir presentert, er viktig. Noe man kanskje burde vurdere, er kosttilskudd hos en del personer, og at det kan være en vei å gå. Vi har sett en del problemstillinger, og man bør kanskje ved innleggelse se på det som har med veiing å gjøre. Man må ikke minst se på samarbeidet mellom faggruppene, for de må faktisk vite hvem som har ansvaret for hva. I den forbindelse er jo kanskje legedekningen ute i sykehjemmene våre ekstremt viktig, for å kunne se årsakssammenhengen. Kan det være at det er bivirkninger ved medisiner som gjør at vedkommende mister matlysten? Kan det være at vedkommende er så svekket av sykdom at det er det som gjør at vedkommende ikke orker å spise? Vi vet også at mange eldre gir signal om at man ikke orker mer, ved å slutte å spise. Det kan også være at det kan ha med tannhelse å gjøre. I den forbindelse vil jeg vise til lov om tannhelsetjenesten § 1-3 punkt c, som går på grupper av eldre, langtidssyke og uføre i institusjoner og hjemmesykepleie. Denne loven omhandler at den offentlige tannhelsetjenesten skal organisere forebyggende tiltak for hele befolkningen. Det skal gis et regelmessig oppsøkende tilbud til dem som er omtalt, altså gruppen av eldre, langtidssyke og uføre i institusjon. Vi får stadig vekk tilbakemeldinger om at når det gjelder tannhelse i institusjon, er det grunn til å stille spørsmål om man får den hjelpen som skal til. Vi vet mye om dem som bor i institusjonen, og det er lettere å få tilgang til opplysninger om helsesituasjonen. Men jeg tror at vi også må ha et annet fokus, og det er nemlig de som er hjemmeboende. Jeg tror at det kan være store mørketall der. I denne saken må vi ikke bare konsentrere oss om sykehjemspasientene; vi er også nødt til å skjele til dem som er hjemmeboende. For når underernæring setter inn og man ikke får i seg nok mat, faller også helsetilstanden dramatisk. Jeg ser fram til debatten og håper at vi får en god debatt.