Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
La meg først si at jeg syns det svaret som statsministeren gav på min replikk, var tilfredsstillende. Det er selvsagt ikke avgjørende om Regjeringen kommer tilbake til Stortinget i en stortingsmelding eller inkluderer det i revidert nasjonalbudsjett. Jeg forutsetter at Regjeringen kommer med resultatene av utredninger og vurderinger om konsekvensene av en eventuell langvarig lav oljepris i revidert nasjonalbudsjett. Så sa statsministeren at noe av erfaringene fra denne høsten var at man neste år må sette noe mer trøkk i forhandlingsprosessen noe tidligere. Ja, det er jeg helt enig i. Men det skyldes jo ensidig regjeringspartiene. I den fasen hvor man hadde forhandlinger i finanskomiteen og så med de parlamentariske ledere, var det lengste regjeringspartiene kunne strekke seg når det gjelder skatter og avgifter, 1 635 mill. kr. Det var det lengste, man kom ikke lenger, det var der man stod. Da skulle man tro ut fra normal forhandlingsposisjon at det kanskje var igjen 10-15 pst. i tillegg til en sluttfase ett på tolv. Men da var det jegeren Thorbjørn Jagland dukket opp på scenen sist helg. Jegeren Thorbjørn Jagland viste at han var en elendig jeger, for en jeger som får et bytte på skuddhold, roper ikke og skriker ikke og stormer frem før han skyter, og skremmer byttet unna. Han skyter først, før man oppdager hva som skjer. Men jegeren – ja nesten indianerjegeren – Thorbjørn Jagland ropte ut at han også aksepterte at det ikke skulle være skatte- og avgiftsøkninger i et eventuelt budsjettkompromiss med Høyre. Det er ikke noe rart han skremte vettet av byttet, eksemplifisert ved ansiktsuttrykkene til senterpartileder Anne Enger Lahnstein på skjermen. Og etter den helgen dukket plutselig statsministeren opp på scenen – for meg først mandag kveld, men da dukket han opp, og på tirsdag fikk vi et tilbud på 2 350 mill. kr til i skatte- og avgiftslettelse, etter at alt det man tidligere hadde tilbudt, var 1 635 mill. kr. Det viste seg at alt det vi hadde gjort i Stortinget til å begynne med, var ikke mer enn ca. 35 pst. av det Regjeringen var villig til å gå. Selvsagt er ikke dette riktig. Regjeringen ble villig til å gå langt lenger fordi Thorbjørn Jagland og Arbeiderpartiet på sitt landsmøte skremte vettet av Regjeringen. Det er jeg glad for, fordi resultatet er blitt til å leve med. Det er blitt slik at vi har fått nullet ut skatte- og avgiftsøkningene for det norske folk og tilgodesett et par andre fornuftige formål. Det er det som er situasjonen. Og når jeg har hørt Thorbjørn Jagland her i dag, er jeg veldig glad for at det gikk som det gikk, for nå syns jeg at Thorbjørn Jagland roter fælt når det gjelder det økonomiske. Det er greit å si at Regjeringen ikke skal ta hensyn til de rådene som kommer fra meg, men hvis han sjekker litt utenfor denne sal, ser litt på hva som er skrevet i f.eks. Dagens Næringsliv, Finansavisen og økonomisidene i Aftenposten, og hører på radio og TV, så vil han se at de rådene jeg gir nå, er mer og mer samstemt med det rådende økonomer, med Øystein Noreng i spissen, sier. Nå har man fått se i praksis at årsaken til at kronekursen falt – og det var fordi kronekursen falt at Norges Bank satte opp renten, slik som de er forpliktet til etter at arbeiderpartiregjeringen gav dem instruks om det i 1994 – er ikke nødvendigvis norsk innenriksøkonomi og stramhet og disse ting. Etter at budsjettforliket ble kjent, har jo kronekursen blitt dårligere, også i dag gikk den litt ned. Og den bitte lille forskjellen mellom Arbeiderpartiets stramhet og det som ligger her, er helt ubetydelig i en økonomi på over tusen milliarder kroner. Det skyldes internasjonale forhold. Sakte, men sikkert kommer konsekvensene av krisen i Asia inn over Europa, og samtidig har oljeprisen sunket. Det er årsaken. Hvis Jagland istedenfor å stramme inn 9 milliarder kr og å fjerne 27 000 arbeidsplasser hadde slått til og kanskje strammet inn med 15 milliarder kr, så hadde øyeblikkelig kronekursen gått opp. Da er det i tilfelle Arbeiderpartiet og Jagland som kynisk bruker arbeidsledigheten som virkemiddel i den økonomiske politikken, og som med vitende og vilje kjører opp arbeidsledigheten for derved å presse lønningene nedover for eventuelt å bedre konkurranseevnen. Det er dramatisk hvor lite av disse økonomiske sammenhenger som Thorbjørn Jagland – jeg vil ikke si og Arbeiderpartiet, men Thorbjørn Jagland – demonstrerte at han skjønner. Sjekk med en del av de ledende økonomer! Nå er man nemlig engstelig for at det strammes for mye til, og det anses bevist at det først og fremst er oljekursen og internasjonale forhold som gjør at kronen er under press. Det beste man kunne gjøre, var å la kronen være der den er i dag. Da ville Norges Bank nemlig kunne få adgang til å sette ned renten. Et høyt rentenivå er politisk bestemt i dette land av alle andre partier enn Fremskrittspartiet i denne sal.