Bent Høie (Høyre), 2018-04-05:
Nasjonalt råd for prioritering har i mange år bidratt til gode og åpne diskusjoner om prioritering. De siste årene er det imidlertid bygd opp mekanismer og systemer for prioritering som har ført til at rådet har fått en vesentlig mindre rolle. Stortinget har, gjennom prioriteringsmeldingen, sluttet seg til prinsippene for prioritering som skal gjelde i spesialisthelsetjenesten. Det er også oppnevnt et utvalg som skal se på prioritering i de kommunale helse- og omsorgstjenestene. Derfor var det etter min oppfatning ikke noe behov for å reoppnevne rådet. Samtidig er jeg åpen for at det kan bli behov for et nasjonalt råd for prioritering knyttet til kommunesektoren med bakgrunn i den kommende utredningen. Men det må vi se på når utredningen er ferdig. System for nye metoder er ett av verktøyene for å sikre kunnskapsbasert praksis og prioritering i tråd med prioriteringskriteriene. Formålet er å sikre pasientene likeverdig tilgang til nye og ofte kostbare metoder som er trygge og effektive, og hvor beslutningen om å benytte en metode er vurdert opp mot prinsippene for prioritering. Helseregionene benytter systemet som et virkemiddel for å ivareta den oppgaven Stortinget har gitt dem, nemlig å sørge for spesialisthelsetjenester til befolkningen. Sørge-for-ansvaret innebærer at helseregionene skal bestemme hvilke behandlinger som skal tilbys befolkningen. I tillegg må beslutninger fattes innenfor de rammene som Stortinget også har bestemt, både gjennom forsvarlighetskravet og de økonomiske og juridiske rammene. Før systemet ble opprettet var situasjonen at beslutninger om bruk av metoder ikke alltid var tilstrekkelig kunnskapsbasert eller koordinert på tvers av regionene. Dette førte bl.a. til ulik tilgang for pasienter med like behov. I dag sikres pasientene over hele landet likeverdig tilgang til nye metoder ved at helseregionene fatter fire likelydende beslutninger gjennom Beslutningsforum. Min vurdering er at det ikke er et godt alternativ å legge beslutningene til et forvaltningsorgan – dette fordi det vil bryte med føringene som ligger til grunn for sykehusene, der behandlings- og finansieringsansvaret skal være samlet på ett sted. Jeg ser at systemet for nye metoder har bidratt til en riktig og nødvendig utvikling der prosesser og beslutninger er langt mer åpne og synlige enn før innføring av dette systemet. Det er full åpenhet om hvilke legemidler og behandlingsmetoder som vurderes, og hvilke beslutninger som tas. Alle som er interessert i å finne god informasjon, finner dette på nettsiden nyemetoder.no. Til tross for denne økte åpenheten har vi fortsatt en utfordring knyttet til åpenhet rundt priser og rabatter. Legemiddelindustrien stiller som krav å holde rabatter skjult. Dette er et etisk dilemma, men etter min mening er ulempene knyttet til et særnorsk krav om åpenhet om rabatter større enn fordelene ved åpenhet. I verste fall er det pasientene i Norge som vil måtte betale en veldig høy pris hvis Norge ensidig skal kreve åpenhet om priser, noe som i realiteten vil føre til at legemidlene ikke vil bli tilgjengelig i Norge med mindre vi betaler en pris som sannsynligvis ingen andre betaler. Derfor er jeg enig i at det er viktig å utvikle samarbeid både på et nordisk, europeisk og globalt nivå, og det er noe som jeg og regjeringen jobber med. Det er derfor heller ikke nødvendig for Stortinget å vedta dette som vi allerede gjør. Det har i flere år vært arbeidet for et styrket nordisk samarbeid om legemidler. Blant annet er det nedsatt en arbeidsgruppe i regi av Nordisk ministerråd, og det finnes et uformelt nordisk samarbeid omtalt som Nordisk Lægemiddelforum. Norge deltar aktivt i begge disse. Departementet utreder nå mulighetene for et formalisert samarbeid også på politisk nivå. Samtidig ser de nevnte gruppene på muligheten for et tettere samarbeid. Det kan f.eks. skje gjennom felles metodevurderinger og felles prisforhandlinger. Dette er et tema som jeg stadig tar opp med mine nordiske kollegaer på de nordiske ministermøtene. Jeg tar det opp med mine europeiske kollegaer gjennom de uformelle ministermøtene i EU, og jeg diskuterer det også med mine kollegaer internasjonalt bl.a. gjennom de treffpunktene vi har i Verdens helseorganisasjons helseforsamling. Dette er spørsmål som må løses på et internasjonalt nivå, og Norge vil være en pådriver for dette. Norske pasienter kan ikke betale en høy pris for at Norge ensidig gjør dette prinsippet viktigere enn alle andre hensyn i helsetjenesten.