Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Barne- og familieministerens likestillingspolitiske redegjørelse var en meget god historiebeskrivelse som pekte på mange viktige områder, men den inneholdt få konkrete forslag. Jeg tror dessverre at likestillingen ikke vil flytte seg vesentlig som resultat av politikken sentrumsregjeringen så langt har ført. Skal likestillingen komme videre, trenger vi konkret handling og ikke ord. Erfaringer fra flere tiår med likestillingskamp har vist oss dette. Likestilling er ikke bare et spørsmål om verdier som hver enkelt av oss har ansvar for. Likestilling er politikk som krever politikere som vil og tør fremme konkrete tiltak. Hvorfor er dagens debatt så viktig? Har vi ikke kommet veldig langt her i landet når det gjelder likestilling, og er vi ikke blant verdens mest likestilte land? På dette kan jeg bare svare at vi fremdeles har en lang vei igjen å gå, fordi vi faktisk i dag opplever en del tilbakeslag i likestillingen. Dagbladet hadde sist lørdag et oppslag som viste at lønnsforskjellene mellom kvinner og menn igjen er økende, etter flere år med tilnærming. Stadig flere kvinner er lavtlønte, og kvinnedominerte yrker viser stadig svakere lønnsvekst, dette på tross av at 70 pst. av kvinner mellom 25 og 60 år i dag er yrkesaktive. Det vil si at de utgjør 46 pst. av de sysselsatte– altså nesten halvparten. Tall basert på opplysninger fra selvangivelsen for årene 1993-1997, viser at menns bruttoinntekt i gjennomsnitt økte med rundt 20 000 kr mer enn kvinners bruttoinntekt i femårsperioden. Ser en hele arbeidsmarkedet under ett, utgjorde kvinnenes gjennomsnittlige timelønn rundt 80 pst. av mennenes i 1996. Fem år tidligere var andelen 1 pst. høyere. Vi ser altså klare tegn til at pendelen svinger tilbake. Flere undersøkelser har konkludert med at lønnsnivået er lavest der en finner høyest andel kvinner, mens lønnen er klart høyere i de mest mannsdominerte yrkene, som f. eks. i elektrokjemisk og grafisk industri. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at det i 1996 var mer enn 1,3 millioner kvinner, dvs. 75 pst. av kvinnene som tjente under 188 000 kr. Til sammenligning tjente halvparten av mennene over 205 000 kr. Forskjellen mellom kvinner og menn ser derfor ut til å øke, og arbeidsmarkedet viser tegn til å bli stadig mer kjønnsdelt. Årsakene til dette kan selvfølgelig være mange, men forskerne peker på at kvinner og menn begynner sine yrkeskarrierer med ulike stillinger, som favoriserer menn. At menn også fortsatt har en overveldende andel av lederstillingene, fører også til ulikheter. Her kreves det konkrete tiltak. VG har gjennom flere reportasjer den siste tiden dokumentert at kvinner nærmest er fraværende i styrer og lederposisjoner for bedrifter i Norge. Dette har vist oss at likestillingen ikke har slått gjennom i det private næringsliv. Det er sikkert flere enn meg som er provosert over det vi har kunnet lese. Å sikre likestillingen i næringslivet vil være hovedutfordringen vi står foran i årene som kommer. Noen har forsøkt å forklare mangelen på kvinnelige styremedlemmer med at det ikke finnes kvalifiserte kvinner å sette inn. I enkelte tilfeller kan dette sikkert være riktig, men ikke som en generell forklaring. Argumentasjonen ligner faktisk på den som ble brukt da kvotering ble innført i offentlige utvalg, politiske valglister osv. Også den gang ble det hevdet at det ville være vanskelig å finne dyktige kvinner, og at kvinner ikke vil påta seg slike verv. I dag vet vi at de tok feil. Vi ser at kvinner i dag tar mer utdanning og faktisk får gjennomsnittlig bedre karakterer enn menn. Kvinners formelle kvalifikasjoner bør det derfor ikke være noe i veien med. Hva som er en god leder, finnes det mange ulike definisjoner på. Men jeg tør å påstå at kvinner er minst like kompetente som menn. Vi har noen kvinnelige toppledere i dag, og de gjør en svært god jobb. Kvinner har egenskaper som menn ikke har – og omvendt. Kvinner og menn er ulike og utfyller hverandre. Det er forunderlig at næringslivet selv ikke har sett dette. Jeg tror det handler om å tørre å gi kvinner mulighet og tillit til å være ledere på egne premisser. Osmund Ueland er en toppleder som har tort å satse på kvinnelige ledere i NSB og i NSB Gardermobanen. Og jeg hadde ønsket at flere ville utvise like stort mot som han har gjort. Bak kvoteringsreglene som ble innført på 1970-tallet, lå en erkjennelse av at menn ikke kan representere kvinner, og omvendt, fordi vi er ulike. La meg derfor med en gang slå fast følgende: Det er like viktig at det sitter kvinner i styrene til Kværner, Orkla, Statoil og andre store bedrifter, som det er at kvinner er representert i kommunestyrer, fylkesting, storting og offentlige utvalg. Norsk næringsliv har stor innflytelse på utviklingen av det norske samfunnet. Og når Kværner legger ned 30.000 arbeidsplasser, får det betydning både for den enkelte, for lokalmiljøer og for norsk økonomi. Næringslivet påvirker gjennom sin lokalisering av virksomhet også boligbygging og infrastruktur. Og det er styrene som ansetter ledere. Derfor kan det ikke være tvil om at det er riktig at kvinner – halvparten av Norges befolkning – skal være representert der hvor viktige beslutninger blir fattet. Jeg tror det er flere virkemidler som må tas i bruk. Når det gjelder styrerepresentasjon, må det vurderes ulike former for lovforslag. Styrer for offentlige bedrifter må gjennom lov sikres 40 pst. representasjon av kvinner. For styrer i private bedrifter må vi også finne måter å sikre kvinnerepresentasjon på. Våre naboland Sverige og Finland har begge lovfestet dette på ulike måter. For å øke rekrutteringen av kvinnelige ledere kan ett virkemiddel være at likestillingsloven pålegger alle bedrifter av en viss størrelse å ha egne likestillingsplaner. Norsk Hydros konsernhandlingsplan for likestilling er et godt eksempel på at slike planer er viktige. Hydros plan har konkrete mål for rekruttering av kvinner til lederstillinger. Jeg synes at Norsk Hydros arbeid er et eksempel til etterfølgelse hvis en ønsker å satse på kvinner. Men vi må nok også forandre på krav og innhold i lederjobbene. Vi så vel alle Kværner-sjef Kjell Almskog sin uttalelse i et intervju nylig: «Den som går tidlig fra jobben for å følge guttungen på fotballtrening, har ikke noe i mitt selskap å gjøre». Da er det kanskje ikke så rart at Kværner har få kvinnelige ledere. Jeg er helt sikker på at de som har slike holdninger, ikke vil få de beste lederene. Jeg tror heller ikke det vil være mulig å finne menn i framtiden som vil jobbe på en slik måte. Den tid er forbi da toppledere kunne jobbe og reise døgnet rundt, mens kvinnen var hjemmeværende og var bakkemannskap. Dagens unge jenter krever at mannen også må ta sin del av ansvaret hjemme. Likestillingen hjemme er derfor en viktig forutsetning for likestilling i arbeidslivet. Undersøkelser på dette området viser at fordelingen fortsatt er skjev på hjemmebanen. Skilsmissestatistikken viser at kvinner tar initiativ til 70 pst. av alle samlivsbrudd. Som årsak oppgir de fleste at mannen ikke tok nok ansvar for hjem og barn. Politikerne kan ikke vedta at menn skal ta mer ansvar hjemme; dette er en kamp hver enkelt av oss må ta. Men arbeidsgiverne kan påvirke gjennom holdninger, krav til arbeidsinnsats og fleksible arbeidstidsordninger. Og staten må gå foran med et godt eksempel. Likestilling handler ikke om at kvinner skal kreve og få mer på bekostning av mannen. På noen områder vil det faktisk være motsatt. I dag er det fortsatt kvinnens stillingsandel som bestemmer mannens mulighet for å være hjemme med barn. Valgerd Svarstad Haugland skriver i VG 11. mai at hun mener at menn må få egne rettigheter på dette området, men vi vet ikke når. Jeg vil derfor spørre om når hun har tenkt å fremme dette som konkret forslag. Jeg må si at det har forundret meg hvor lite menn har vært på banen for å sikre sine egne rettigheter til samvær med barn ved samlivsbrudd. Også på dette området mener jeg at vi trenger en ny gjennomgang av dagens regelverk.