Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Jeg holdt en redegjørelse til Stortinget om det som var kalt «enkelte utviklingspolitiske spørsmål», og vektla da selvsagt det som er en videreutvikling av politikken, det som er nytt, det som er nye utfordringer, enten fordi vi utvikler ny politikk, eller fordi omstendighetene setter oss i en ny situasjon. Stortinget, med saksordfører Dagfinn Høybråten, har så valgt å vektlegge det som er fellesgods, det som er den grunnleggende forutsetningen for denne politikken. Det er en kombinasjon jeg synes er aldeles utmerket, og saksordførerens innlegg demonstrerte jo nettopp den brede enigheten om f.eks. tusenårsmålene som de mål vi streber etter. Og så må vi diskutere hvilken politikk som skal til for å nå de målene. Det er også positivt at Fremskrittspartiet er med på langt mer av dette i dag enn jeg har sett tidligere. Om saksordføreren velger å bruke uttrykket «holde statsråden i øra», må jeg si at det lever jeg meget godt med. Men jeg kommer til å fortsette å drive debatten på dette området videre. For jeg er også enig med Fremskrittspartiet i at det er en fare for at det blir for mange vedtatte sannheter innenfor bistanden, og en viss uro om hva vi gjør i betydningen kreativ tenkning, nytenkning, er av det gode og ikke av det dårlige. Vi er fullstendig enige om at tusenårsmålene ligger til grunn for norsk utviklingspolitikk. Men tusenårsmålene kan ikke nås i noe vakuum. Tusenårsmålene viser seg historisk å nås i land i fred – det krever politikk – i land med en sterk stat – det krever politikk – og i land med et sterkt næringsliv som kan skape den økonomiske basisen for å nå tusenårsmålene eller utdanning eller helse – det krever også politikk. Det å bekjempe fattigdom er det selvsagte målet for norsk utviklingspolitikk. Men man bekjemper fattigdom ved hjelp av handelspolitikk, økonomisk politikk, bekjempelse av undertrykkende internasjonale maktstrukturer, som Ågot Valle var inne på, osv. Kort sagt: Alle de grunnleggende målene om fattigdomsbekjempelse og tusenårsmålene krever politikk. I en debatt hvor det ellers har vært veldig mye jeg er enig i, synes jeg innlegget fra Høyres leder på dette punktet var helt selvmotsigende, for etter først å ha kritisert på en eller annen måte meg og Regjeringen for å vektlegge politikk for mye, kommer hun selv inn på Zambia som et eksempel på hvordan politikk nettopp har ødelagt utviklingen i et land. Eksemplet er meget godt valgt, for beskrivelsen av hvor håpløs politikken var under Kaunda, er jo presis. Det som så Høyres leder ikke nevner, er at som reaksjon på Kaunda, kom Chiluba, hvoretter Verdensbanken, Det internasjonale pengefond, de internasjonale finansinstitusjonene kastet seg over dette, og ved Chilubas hjelp svingte pendelen fra altfor mye stat over til en ekstrem privatisering. Så i dag har Zambia 3–5 pst. av inntektene fra sin store ressurs, kobber, altså i en internasjonal sammenligning en helt ekstremt liten egen gevinst av det de burde leve av, slik olje er viktig for oss. Denne skiftingen fra det ekstremt statlige til det ekstremt private har bidratt til å ødelegge Zambia, og hvis du spør zambierne i dag, er nok Kaundas stilling i landet vesentlig sterkere enn Chilubas. Chiluba står for øvrig for retten i hovedstaden Lusaka i disse dager. Men eksemplet er velvalgt og illustrerer mitt grunnleggende poeng, nemlig at politikken er alltid viktigst. La meg peke på seks politikkområder som er forutsetninger for å nå tusenårsmålene og bekjempe fattigdom: Det første politikkområdet er miljø. Dette springer ut av alle FNs senere rapporter. Klarer vi ikke å bekjempe klimatrusselen, vil vi heller ikke klare å avskaffe fattigdommen. Verdens fattigste har ikke bidratt til klimautslipp overhodet, men det er de som får de tøffeste konsekvensene av klimautslippene. Blant annet tyder alt på at hele Afrika med unntak av et lite område på østkysten vil bli vesentlig tørrere. Det er det kontinentet, som Alf Ivar Samuelsen og andre var inne på, som altså har hatt en drastisk reduksjon i landbruksproduksjonen i de siste tiårene, mens hele resten av verden har hatt en drastisk økning i landbruksproduksjonen. Der vil det bli tørrere, og de fattigste vil måtte betale prisen. I tillegg kommer at de fattigste landene er de som er minst i stand til å håndtere klimatrusselen. Tenk på hvilket arsenal Arnold Schwarzenegger hadde i California ved brannene der, med helikoptre, frivillige organisasjoner, et sterkt statsapparat osv., og tenk dere hva Sierra Leone har å stille opp med hvis de skulle stå overfor en drastisk naturkatastrofe som følge av klimaendring! Bekjemper vi ikke klimaendringer, klarer vi heller ikke å bekjempe fattigdom, som Dagfinn Høybråten helt riktig var inne på. For det andre er, som Morten Høglund var inne på, statsbygging helt grunnleggende, og en del regimer bidrar til å trekke sine land ned. Zimbabwe er et utmerket eksempel på det. Jeg tror det er lite realistisk å tenke seg at verdenssamfunnet i noen stor målestokk vil kunne gå inn og erstatte dårlige regimer, men det vi kan gjøre, er å gå inn og hjelpe nye, gode, forhåpningsfulle regimer i en startfase. Og nettopp grunnen til at jeg har engasjert meg sterkt i Latin-Amerika, er at det nå feier en vind, en demokratisk vind – den form for inkluderende samfunn som jeg tror vi alle i denne sal er enige om å ville ha, som er den norske staten i et nøtteskall, hvor bønder, arbeidere, urbefolkning, alle inkluderes i staten – over Latin-Amerika, og mange nye demokratiske regimer kommer til makten. De fortjener en aktiv støtte i en startfase. Bolivia og Ecuador er eksempler på dette. Men dette betyr jo ikke en politikk der jeg og Regjeringen bare støtter venstreorienterte positive regimer. Liberia har nå valgt en ny kvinnelig president. Hun har jobbet i Verdensbanken. Laura Bush og Condoleezza Rice reiste, som eneste gang, tror jeg, til Afrika for å være med på en presidentinnsettelse, nettopp for å støtte henne. Det er mulig de har vært med på en annen, men de ønsket i hvert fall aktivt å støtte Ellen Johnson-Sirleaf da hun kom til makten. Det gjør vi også, fordi hun representerer et håp for Liberia og altså er motstykket til skurkeregimene til Morten Høglund. Burundi er et annet eksempel på det. De har nå en demokratisk valgt president. For første gang har landet hatt en demokratisk regjering som har sittet i to år. For oss er det jo en selvfølge, for Burundi er det altså for aller første gang. Derfor – igjen – har vi gått inn og gitt støtte til Burundi. Vi kan nødvendigvis ikke klare å avsette alle diktatorene, men vi kan gi støtte til de landene som er håpefulle i en startfase. For det tredje er sikkerhet selvsagt helt avgjørende hvis man ønsker utvikling. Der vil jeg si at jeg er særlig bekymret for det som nå skjer i Sudan, hvor den helt grunnleggende fredsavtalen mellom nord og sør i landet, undertegnet – som det ble sagt her tidligere i debatten, med Hilde Frafjord Johnsons aktive deltakelse – mellom SPLM og Regjeringen, er i sterk fare. SPLM har trukket seg ut av den nasjonale samlingsregjeringen. De krever løsning på oljerelaterte spørsmål og en god del andre spørsmål, og sammen med det internasjonale samfunn gjør vi nå alt som er i Norges makt for å prøve å få denne avtalen på plass igjen. Hvis vi ikke får det til, vil selvsagt sikkerheten, som er grunnlaget for utviklingen i Sudan, være i fare. For det fjerde er korrupsjonsbekjempelse helt avgjørende. Her ligger det jo svære penger. Målet vårt er ikke å gi mest mulig bistand, målet vårt er å få til mest mulig utvikling. Hvis korrupte ledere i afrikanske eller andre land sender disse pengene til skatteparadiser, enten det er London eller Sveits eller forskjellige øystater, er jo det fullstendig uakseptabelt, for det drar mer penger ut av land enn vi kommer inn med, og det må bekjempes. Jeg er glad for at Ågot Valle trakk fram hvor viktig det er. For det femte, og det er kanskje litt mer overraskende: Denne regjeringen har, ærlig talt, vektlagt privat sektor mer enn den forrige regjeringen innen utviklingspolitikken. Jeg er stolt av det. Vi bør ha flere norske private investeringer i Afrika enn det vi i dag har, fordi det bidrar til utvikling. Hvis norsk kjøtt kan komme inn i Uganda, er det flott. Når Rederiforbundet nå begynner å drive opplæring av sjøfolk forhåpentlig i Nigeria og andre steder på vestkysten av Afrika – de er inne med det samme i Brasil – er det strålende. Det kvalifiserer arbeidskraft og skaper arbeidsplasser i fattige land og fortjener vår støtte og vårt samarbeid, ikke på den gammeldagse måten hvor vi skal drive finansiering av norsk eksportindustri, men på den nye måten med et offentlig-privat partnerskap for å få til mer privat investering. Dette burde jo vekke interessen til dem i denne sal som ellers snakker mye om privat sektor. Så til slutt det kanskje aller viktigste: Oljeprisen er nå 100 dollar fatet. Hvert eneste land fra Mauritania til Angola langs vestkysten av Afrika har enten funnet olje eller regner med å finne olje. Kan de få sin oljeproduksjon riktig, gir det en helt fenomenal mulighet for egen inntjening og finansiering av egen utvikling. La meg illustrere dette med tall: Statsbudsjettet i Tanzania er på 40 milliarder norske kroner, altså mye mindre enn Oslo kommunes budsjett. Bistanden til Tanzania er på 17 milliarder norske kroner, hvorav den norske delen selvsagt er en bitte liten del av det. Et vesentlig oljefunn i Tanzania ville generere, selv for et land som har så store bistandsinntekter, mye mer i inntekter enn hva bistand kan gi. Derfor er det så sentralt å bruke de relativt små midlene som ligger i bistand, til å hjelpe land til å forvalte de mye større midlene som ligger i kobber, diamanter, olje osv., på en så fornuftig måte at man ved hjelp av oljeinntektene kan bygge skoler, helse og alt annet som skal til for å nå tusenårsmålene.