Ola Elvestuen (Venstre), 2018-04-05:
Det er ikke vanskelig å være enig i at vi må ta vare på den nære naturen. Det er den naturen som brukes av flest i det daglige. Det er denne naturen som jevnlig gir oss pusterom, gode opplevelser og bevegelse i hverdag og helg. Det er den som gir oss livskvalitet og helse. Det er ingen tvil om at den nære naturen utsettes for stort press. Nærnaturen er også attraktiv å bo i og er et attraktivt sted å drive næring. Det er nødvendig å ha virkemidler som sikrer at ikke nærområdene som er viktige for friluftsliv og naturopplevelser, forsvinner. Dette gjelder både de store bymarkene og de små, grønne lungene. Jeg er imidlertid ikke enig med forslagsstilleren i at vi trenger en nærnaturlov for å oppnå dette. Jeg mener at vi kan bli mye bedre til å beskytte nærnaturen gjennom å bruke de virkemidlene vi allerede har. Vi har lover som gir anvisning om ulike og gode måter å beskytte nærnaturen på, alt etter behovet. Naturmangfoldloven gir hjemmel for vern av natur, i ulike kategorier og med ulikt restriksjonsnivå. Etter kulturminneloven kan vi verne kulturminner der ofte også naturen er en integrert del. Det er imidlertid plan- og bygningsloven som er det viktigste verktøyet for å ta vare på nærnaturen i kommunene. Gjennom den kommunale arealplanleggingen har kommunene gode muligheter for å beskytte bymarka, byfjellet eller små grøntområder. Dette verktøyet bør kommunene selvfølgelig benytte. Mange kommuner gjør en god jobb. Mange kommuner har etablert egne markagrenser ved å ha avsatt områder i både kommuneplaner og reguleringsplaner til natur- og friområder, med egne bestemmelser som sikrer bruken av området. Mange kommuner kan likevel benytte handlingsrommet de har i plan- og bygningsloven, på en mye bedre måte. Jeg mener at det viktigste vi kan gjøre, er å bevisstgjøre kommunene på verdien av grøntområder og natur nær der innbyggerne bor, og gjøre kommunene i stand til å ta informerte og gode valg i sin kommunale planlegging. Regjeringen har gjort og gjør mye som framover vil gjøre det lettere for kommunene å ta de gode valgene. Det er også tidligere regjeringer som har vært med på, og Stortinget som har gjort, disse valgene. Spesielt vil jeg nevne det pågående arbeidet med kartlegging av friluftslivsområder i kommunene. Alle landets kommuner skal ha kartlagt og verdsatt sine friluftslivsområder innen utgangen av 2018. Som det ble nevnt her, er det noen som vil ha problemer med å nå det målet, så jeg vil selvfølgelig se på det å utvide prosjektet med ett år, slik at alle kommunene rekker å gjøre ferdig arbeidet. Dette vil gi kommunene et godt grunnlag for å vurdere friluftsinteresser opp mot andre interesser i sin arealplanlegging. Jeg vil også peke på ordningen med statlig sikring av friluftslivsområder. Gjennom denne ordningen bidrar staten økonomisk til kjøp eller til avtaler om varig bruk av områder til friluftsliv. Mange viktige friluftslivsområder har fått varig beskyttelse på denne måten, og friluftslivsområder i nærmiljøet er prioritert i ordningen. Jeg vil også nevne arbeidet med det økologiske grunnkartet, dvs. det kunnskapsløftet for norsk natur som vi nå jobber med. Grunnkartet vil gi verdifull kunnskap om all natur, også om naturen nær der folk bor, og vil danne et viktig grunnlag for en kunnskapsbasert forvaltning av norsk natur for både nasjonale og lokale myndigheter. Jeg synes også det er riktig å nevne at regjeringen vil legge fram en handlingsplan for friluftsliv senere i år. Handlingsplanen følger opp stortingsmeldingen om friluftsliv, som ble lagt fram i 2016. Handlingsplanen skal styrke det samlede friluftslivsarbeidet og omfatter også friluftsliv i nærnaturen rundt byer og tettsteder. Jeg mener det er viktig at lokalpolitikere har gode verktøy, og at de har et helhetlig ansvar for å ivareta nærnaturen og de små lungene i byer og tettsteder. Så må vi, som nasjonal myndighet, passe på at de nasjonale verneverdiene ivaretas. Det kan gjøres, og vi har verktøy for å gjøre det. Jeg vil også minne om at det er ikke alltid slik at fordi man har et nasjonalt ansvar, blir det et strengere vern. Jeg vil peke på at jeg som tidligere lokalpolitiker har opplevd at det innenfor Marka-grensen i Oslo ble tillatt fra Miljøverndepartementets side helårsboliger på 92 eiendommer på Sørbråten, som Oslo kommune ikke hadde sagt ja til. Det ble altså innført og etablert en større utbygging enn det en ellers ville gjort, etter at markaloven ble innført, og med begrunnelse i den. Vi skal stole på at også lokale myndigheter gjør gode valg.