Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-04-11:
Det er i dag en enstemmig utenrikskomite som i sin innstilling rår Stortinget til å samtykke i å godkjenne at sju nye land i Øst- og Sentral-Europa blir medlemmer av NATO. Dette understreker den brede støtten det er og har vært i Norge til denne utvidelsesprosessen. Bulgaria, Estland, Latvia, Litauen, Romania, Slovakia og Slovenia ble invitert til å starte medlemskapsforhandlinger på NATOs toppmøte i Praha i november i fjor, og protokoller om tiltredelse til traktaten ble undertegnet i Brussel 26. mars i år. Landene vil etter all sannsynlighet bli medlemmer i mai neste år. Et bredt flertall i komiteen, alle partier unntatt SV, mener at også denne utvidelsen av NATO er et viktig bidrag til stabiliteten i Europa. Utvidelsen er sammen med styrkingen av partnerskapssamarbeidet og en stadig sterkere integrering av Russland i de euroatlantiske strukturer etter flertallets mening viktige bidrag til å viske ut gamle skillelinjer i Europa. Medlemskapet i NATO vil også bidra til å befeste og videreutvikle de politiske og økonomiske reformer i disse landene. Flertallet mener dessuten at opptaket av disse landene vil være en styrke for NATO, både politisk og militært. Utvidelsen av NATO er historisk på mange måter. Den er historisk fordi denne utvidelsen, i likhet med den forrige, som inkluderte Polen, Tsjekkia og Ungarn, er resultater av de dramatiske endringene som skjedde i Europa da Berlinmuren falt og den kalde krigen var over. Den gang var det mange som spådde alliansens raske død. Warszawapakten forsvant, og man mente at NATOs funksjon dermed var borte. Dette viste seg å være feil. NATO ikke bare overlevde, men viste bl.a. i Kosovo i 1999 sin fortsatte betydning for sikkerheten og stabiliteten i det euroatlantiske området. Denne utvidelsen bekrefter dette og er ikke minst med på å viske ut gamle skillelinjer i Europa ytterligere. Utvidelsen er historisk også fordi den inkluderer tre land i Norges nærområder som tidligere var sovjetrepublikker. Tidlig etter at Latvia, Litauen og Estland fikk sin selvstendighet, kom ønsket om NATO-medlemskap fram. Det er derfor av stor betydning at disse tre landene nå ser sluttfasen for sine bestrebelser, og at historiens skygger ikke vil bli kastet over deres framtid. Utvidelsen av NATO kan ikke ses løsrevet fra utvidelsen av EU. Begge prosesser er med på å utvide og styrke området for stabilitet, sikkerhet, menneskerettigheter og velferd i Europa. Det er gledelig at SV denne gangen ikke vil stemme mot utvidelsen av NATO, slik partiet gjorde da Stortinget behandlet medlemskapet til Polen, Ungarn og Tsjekkia. Men det er uforståelig at partiet ikke har en eneste positiv kommentar i sine særmerknader i komiteinnstillingen. Partiet har heller ikke villet være med på å uttrykke at utvidelsen vil være et viktig bidrag til stabiliteten i Europa. Jeg vet at denne linjen er i tråd med partiets arbeidsprogram for inneværende stortingsperiode, som går mot at NATO utvides videre, og som pålegger partiet å arbeide for at Norge melder seg ut av NATO. I sine særmerknader i komiteinnstillingen skriver SV at selv med de nye medlemmene vil NATO vedlikeholde skillelinjer fra den kalde krigen. Det er vanskelig å forstå dette. NATO vil etter utvidelsen ha 26 medlemsland. Dagens NATO har partnerskapsavtaler med 27 land. Etter terroraksjonene 11. september for halvannet år siden fikk også NATO-Russland-samarbeidet en helt ny dynamikk som resulterte i at NATO-Russland-rådet ble etablert. Dette understreker nettopp det brede samarbeidet som foregår i NATO-regi, på tvers av gamle skillelinjer. Konsekvensen av SVs syn ville være at Europas land gikk tilbake til å ha sine nasjonale forsvar, altså en renasjonalisering av forsvaret i stedet for den kollektive forsvarsordning vi har hatt i etterkrigstiden. Med historien i minne er det uforståelig for meg at noen kan gå inn for noe slikt. Vi vet så altfor godt hva det har ført til når nasjonale armeer har stått mot hverandre. Vi trenger ikke å gå lenger tilbake enn til 1990-årene for å se dette. Jeg vil påstå at hvis vi på 1990-tallet ikke hadde hatt NATO og EU, kunne vi fortsatt hatt krig og etnisk rensing på Balkan, som i sin tur kunne blitt en fare for hele kontinentet. Jeg er glad for at et bredt flertall på Stortinget er med på å bringe Europa enda et skritt lenger unna sin nasjonalistiske og derfor tragiske og blodige historie. Det vi ser, er at EU og NATO binder kontinentet vårt sammen i et skjebnefellesskap. Jeg er personlig overbevist om at disse organisasjonene er en forutsetning for å kunne styrke FNs globale rolle, for ved at Europa får en sterkere politisk stemme gjennom EU, kan vi ha håp om at det sikres gode forbindelser mellom Europa, USA og Russland. Likeverdighet er en forutsetning for at det skal være gode forbindelser over Atlanteren og til Russland. Gjennom NATO kan vi arbeide for at USA ikke blir enerådende, men tvert imot blir forpliktet i forhold til FN. NATO bidrar også til å knytte Russland og partnerlandene inn i det euroatlantiske skjebnefellesskapet. Disse forholdene gjør at NATO nå er den eneste gjenværende flernasjonale militære struktur som i framtiden vil kunne gjøre fredsskapende og fredsopprettende oppgaver under FN-mandat. Rivingen av statuen av Saddam Hussein i Bagdad onsdag kan komme til å få like stor betydning som Berlinmurens fall i sin tid fikk. Berlinmurens fall banet veien for et nytt Europa. Striden mellom vetomaktene i FNs sikkerhetsråd forut for krigen mot Irak og selve krigen i Irak, som nå fører til at et av de mest brutale regimer i Midtøsten faller, kan komme til å bane veien for en ny verdensorden. Jeg er helt overbevist om at uten et sterkt Europa og et NATO som kan være bindeledd til de to gamle supermaktene USA og Russland, kan den nye verdensordenen bli preget av et svekket FN og et langt på vei enerådende USA. Dette vil ikke være bra for noen. Derfor må vi arbeide for at de organisasjonene vi har i Europa og i det transatlantiske samarbeidet, blir bevart og styrket. Det er det Stortinget i dag vil bidra til ved å godkjenne at NATO utvides med sju nye land.