Michael Tetzschner (Høyre), 2014-04-24:
Globaliseringen har gjort verden mindre – på godt og vondt. Den gode siden kan vi betrakte hver dag i utvalg i forretningene. Vi har et økt internasjonalt varebytte mellom landene. Vi har fallende transportomkostninger og økonomisk utvikling, og det er samarbeid som vi fortsatt kan glede oss over. Mye går bra. Men en problematisk side ved globaliseringen er også at barrieren er blitt lavere for norske borgere til å oppsøke krigsskueplasser, både med fare for seg selv og for påvirkning og senere mulig risiko for atferdsendring etter retur til Norge. Vi vet fra tidligere tiders erfaring at voldserfaring utgjør en forhøyet risiko, særlig hvis kamperfaringen er ervervet utenom rammen av den opplæring som vil finne sted under tradisjonell verneplikt, f.eks. for en etablert stat, hvor man også får en innarbeidet respekt for Genève-konvensjonene. Politiets sikkerhetstjeneste viet dette fenomenet økt interesse. I den siste offentlig tilgjengelige trusselvurderingen omtalte PST grupper av ekstremister som gjennom deltakelse i kamphandlinger i utlandet får økt kapasitet til å kunne utøve voldshandlinger i Norge. I et fritt land skal det ikke være generelle restriksjoner på å reise ut av landet. Det er en del av frihetsgrunnsetningen å ta opphold der en vil, selvsagt innenfor rammen av den lov som gjelder på det stedet en kommer. I Den europeiske menneskerettskonvensjonen, EMK, er denne rettigheten inntatt i tilleggsprotokoll 4, som etter å ha slått fast at alle har rett til å forlate hvilket som helst land, inkludert vedkommendes eget, samtidig åpner for unntak hvis reguleringen begrunnes i hensynet til nasjonal sikkerhet eller av hensyn til effektiv iverksettelse og beskyttelse av andres rettigheter. Uansett retten til å reise fra Norge er norske statsborgere fortsatt bundet av straffebestemmelser som skal beskytte mot vold eller andre integritetskrenkelser, uansett hvor i verden de finner sted. Vi kan altså gjennom nasjonal lovgivning sette grenser for hva som er lovlige handlinger, også for norske borgere utenfor landets grenser. Et spesielt problem som fremkommer også av PSTs trusselrapport, gjelder mindreåriges deltakelse, konkret i borgerkrigen i Syria. Etter barnekonvensjonen er personer under 18 år definert som barn, og ungdommen selv kan ikke uten videre påberope seg en ubetinget rett til å velge oppholdssted, og foresatte har det nærmeste ansvaret for oppfølging. Dette er plikter som foresatte har, i tillegg til selvfølgelig, som vi kjenner til, at en ungdom meget vel kan pådra seg selvstendig straffansvar etter fylte 15 år. Stortinget har nylig skjerpet straffeloven § 147 rettet mot terrorhandlinger. Likevel kan det reises spørsmål ved om den fortsatt er egnet til å forebygge krigsdeltakelse i et land hvor ikke terror har vært et formål, men hvor trusselen for Norge ligger i at erfaringene fra voldsopplevelser de facto påvirker atferden eller har gitt konkret våpenkunnskap som senere kan tas i bruk i Norge, selv om det ikke opprinnelig, fra begynnelsen av, var meningen å utøve terrorhandlinger. Fra tidligere har vi hatt lovbestemmelser som ga regjeringen hjemmel til å nedlegge forbud mot krigsdeltakelse for norske borgere i de land som regjeringen anga nærmere presist. Jeg sikter f.eks. til lov av 19. mars 1937, som senere er blitt opphevet. Det er også blitt uttalt at den dagen de hjemvendte oppfyller kriteriene for å bli fulgt opp av PST, kan det faktisk være for sent. Man må altså legge vekten på regler som normerer og forebygger. Mitt spørsmål, som denne interpellasjonen klinger ut med, blir da følgende: Mener justisministeren at straffeloven § 147 fortsatt er tilstrekkelig for å motvirke denne trusselen på en adekvat måte, og vil statsråden overveie en oppdatert lovgivning som kan forebygge krigsturisme?