Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Etter dette får jeg kanskje være glad for at presidenten gav meg ordet. Et av utgangspunktene for det budsjettkompromisset vi behandler i dag, var at regjeringspartiene selv – og det etter to års samarbeid til høyre i det politiske landskapet – aktivt ønsket samarbeid med Arbeiderpartiet i fordelingspolitikken. Det later til at det er en bred oppfatning i de tre regjeringspartiene om at når det gjelder fornuftige grep i fordelingen av vår felles velstand og i det hver enkelt av oss skal betale inn til fellesskapet, går samarbeidsmulighetene mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet. Det valgte Arbeiderpartiet å stille opp på. Vi gjorde det ved å sette en del krav, særlig for fordelingspolitikken, men også for utvalgte satsingsområder i forhold til kommuneøkonomi, i forhold til utdanning og i forhold til en del andre viktige felter. Når vi nå ser resultatet, ser vi også at dette har vært vellykket. Arbeiderpartiet har gjennom sine bidrag til det budsjettet som vil få flertall i Stortinget i dag skaffet rom for et mer rettferdig skattesystem, dels ved at det er gitt skattelettelser til dem med lønnsinntekter som ligger nederst på stigen, og dels ved en viss skatteskjerpelse for dem som ligger øverst, ved å behandle bedriftsbeskatning og kapitalbeskatning på en slik måte at en har søkt å tette de hull som gjør at skattesystemet kan misbrukes for å trylle vekk personlig inntekt, men også på en slik måte at dette ikke skal ha store skadevirkninger for næringslivet. Vi har fått gjennomslag for en mer aktiv industripolitikk overfor utsatte næringer, vi har fått 4 000 flere tiltaksplasser og egne planer mot økt ledighet i verfts- og offshoreindustrien. Vi får en økt satsing på utdanning ikke minst ved at kommunesektorens frie inntekter øker betydelig. Vi får dermed også en bedre generell kommuneøkonomi, vi får 2 000 flere barnehageplasser og vi får 1 000 flere studentboliger. Dette er viktige områder som vil endre og bedre hverdagen for ganske mange mennesker i det norske samfunn, og det skjer uten at budsjettbalansen svekkes. Sånn sett har både finansministeren og andre grunn til å feire dette års budsjettkompromiss med bløtkakespising. Jeg antar at kaloriinntaket de to foregående årene kan ha vært noe mer beskjedent. Fra Arbeiderpartiets side betyr dette at med det gjennomslag vi har fått for sentrale punkter i vår politikk, støtter vi hele budsjettet. Det er å ta ansvar i forhold til den type dobbeltbokholderi som består i at en opererer med subsidiære stemmegivninger og med andre og egentlige standpunkter hele veien. Det betyr også at Arbeiderpartiet stemmer for kontantstøtten i sin nåværende form for neste budsjettår. Det er noen som mener at dette blir litt puslete, og særlig fra SV er den kritikken blitt reist. Men det faktiske forholdet er jo slik at det som står til disposisjon for reelle endringer under en budsjettbehandling i Stortinget, er ikke hele totaliteten i statsbudsjettet. På mange måter kan vi si at det som bestemmer den politiske kurs, er marginene i statsbudsjettet. Det betyr ikke at ikke dette er viktig, men det betyr heldigvis at det er vesentlige felter i det norske velferdssamfunnet som har bred oppslutning, i hvert fall blant de fleste av de store partiene som er representert i Stortinget. Det at jeg sier at det er marginene i statsbudsjettet som står til disposisjon for å skape politiske kompromisser, og for å forbedre det utgangspunkt som Regjeringen har lagt fram, betyr ikke at endringene er marginale. Det viktige her er retningen. Nå er sentrum-høyresamarbeidet brutt, med alt det betyr for mer samfunnssatsing på viktige områder og mer rettferdig fordeling. Selvsagt har vi – og med vi mener jeg her Arbeiderpartiet, men inkluderer selvfølgelig også andre som måtte mene det samme – vesentlig høyere ambisjoner enn det vi nå klarer å løse innenfor ett års statsbudsjett. Jeg vil si som Winston Churchill sa etter britenes gjennombrudd i Nord-Afrika under siste verdenskrig: «Now this is not the end. It is not even the beginning of the end.» Men det han avsluttet med, er i denne situasjonen vel så viktig: «But it is, perhaps, the end of the beginning.» Etter mitt syn er det ikke mulig å se hvert budsjett for seg. Det som er mest interessant i dag, er kanskje hvordan vi løser oppgavene framover innenfor næringsliv, skoleutvikling og fordelingspolitikk. Men til det trenger vi forutsigbarhet, og vi trenger stabil kurs. Vi trenger mønster, og vi trenger sammenheng. Statsministeren sa tidligere i dag – og overfor Arbeiderpartiet – at mangel på forutsigbarhet i rammebetingelsene for vårt vitale næringsliv kunne være et problem. Det er jeg enig i. Men mangel på forutsigbarhet når det gjelder hele budsjettsiden for alle innbyggerne i det norske samfunn som er avhengige av budsjettet, er kanskje et vel så stort problem. Derfor er skattepolitikk og fordelingspolitikk både som fordeling av velstand mellom innbyggerne i det norske samfunn, og som forutsetning for hvordan det offentlige skal løse sitt forbruk, en vesentlig oppgave for oss alle. Derfor blir det også særlig spennende for oss å se hvordan dagens budsjettkompromiss slår ut i framtidig samarbeid. Her er unektelig reaksjonene fra mellompartiene noe ulike. Senterpartiet synes med relativ stor patriotisme å gå inn på en slik mer langsiktig tankegang, mens andre av regjeringspartiene er noe mer forbeholdne. Her må man selvfølgelig trekke fra den polemiske dimensjon at enhver regjering vil være forbeholden til i det hele tatt å vurdere alternativer til seg selv. Men jeg synes ikke at statsministerens og Kristelig Folkepartis trøst om blokkuavhengighet kan være svaret. For vi må spørre oss: Hva hadde egentlig skjedd om ikke forhandlingene mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet om dette statsbudsjettet hadde blitt vellykket? Regjeringspartiene synes å mene at de bare kunne ha snudd seg til Høyre og Fremskrittspartiet og søkt løsningen der. Det er mulig det kunne ha gått. Men det hadde ført til en helt annen fordelingspolitikk, nærmest den stikk motsatte fordelingspolitikk. Og det igjen ville ha ført til betydelige endringer i hvilke felles samfunnsoppgaver det skulle satses på. Regjeringen ville altså i en slik situasjon gått fra det de nå er godt fornøyd med når det gjelder fordelingspolitikk og samfunnssatsing, til det stikk motsatte. Jeg har vanskelig for å tro at det ville være uproblematisk, ikke for årets budsjett, men heller ikke langsiktig. Derfor må Regjeringen, når den ser inn i neste årtusen, basere seg på en retning og en stabilitet. Regjeringen kan i lengden neppe trøste seg med muligheten til overlevelsesevne fra dag til dag.