Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Det er et kjent og kjært ordtak som sier at i krig og kjærlighet er alt tillatt. Dette er ikke sant. Tvert imot, det internasjonale samfunnet har laget over 20 konvensjoner som spesifiserer hvordan kriger kan føres, og hvordan krigens ofre kan og skal beskyttes. Som samlebegrep kalles dette humanitærretten. Disse internasjonale konvensjonene regulerer både hva som er ulovlige mål i krig, f.eks. sivilbefolkning, sårede, syke, sanitetspersonell, skipbrudne, krigsfanger og journalister. De regulerer hvilke metoder som er ulovlig i krig, f.eks. forsettlig drap, tortur, umenneskelig behandling av fanger, gisseltaking, ulovlig deportasjon, plyndring, tyveri og voldtekt. Og ikke minst regulerer konvensjonene hva som er klassifisert som ulovlige midler i krig. Det er f.eks. gift, stridsgass, geværprosjektiler med fosfor som eksploderende stoff, visse typer miner, klasevåpen, eller med andre ord våpen der hovedeffekten er å skade ved splinter i menneskekroppen. Oppsummert kan en si at humanitærretten har vokst seg sterkere og sterkere siden Haag-konferansen første gang ble arrangert i 1899. Det er positivt. Den gangen – som et lite apropos til den debatten om utarmet uran som vi skal ha her i dag – var det faktisk et hovedtema å begrense en type ammunisjon kalt dumdumkuler. Utarmet uran brukes i panserbrytende ammunisjon. Massen som brukes, kombinert med høy fart, gjør at prosjektilet trenger gjennom tykke panserplater og fører til forstøving både inne i stridsvognen og ute i miljøet. Et treff av et slikt prosjektil er selvfølgelig ødeleggende for dem som er inne i vognen, med mindre vognen er spesielt beskyttet mot denne type ammunisjon. Støvet fra utarmet uran er påstått å gi stor helsefare. Det er også fare for at stoffet går i grunnvannet, og på den måten kan spres og ramme sivilbefolkningen. Uran er som kjent et tungmetall, og fra dyreforsøk vet en at skader på lunger og nyrer er påvist. Utarmet uran er i praksis gratis. Det gjør at utarmet uran foretrekkes av mange produsenter i panserbrytende ammunisjon. Men utarmet uran brukes ikke i norsk våpenproduksjon, begrunnet bl.a. av hensyn til et føre-var-prinsipp og de ansattes arbeidsmiljø. Det er ingen politisk oppgave å kunne kjemien på rams. Der må vi støtte oss til fagfolk på området. Det som imidlertid er en politisk oppgave, er å vurdere hvordan en skal forholde seg til usikkerheten rundt helsekonsekvenser, og det med utgangspunkt i det jeg startet dette innlegget med, nemlig humanitærretten. Da har jeg lyst til å gjøre noen poenger. For det første: Det må forskes mer. Jeg tror – selv om jeg har reist denne debatten i dag, som jeg synes er en viktig debatt – at det realistisk sett er vanskelig å få gjennomslag for et internasjonalt forbud i form av at mange land aksepterer et slikt forbud mot bruken av utarmet uran i våpen, uten at faktaene om langsiktige helseskader blir enda tydeligere dokumentert og gjort offentlig tilgjengelig. Det bringer meg til mitt andre poeng. Det må etableres mer åpenhet om bruken av utarmet uran. I dag er vi ikke sikre på hvilke land som bruker utarmet uran i sin panserbrytende ammunisjon. Mer åpenhet rundt disse spørsmålene kunne gjort at konsekvensene ble enda klarere. Det vi imidlertid vet, er at skepsisen mot utarmet uran har spredd seg til flere land, senest til Belgia, som i 2009 innførte et finansieringsforbud for utarmet uran i våpen. For det tredje det viktige politiske spørsmålet: Krever ikke risikoen og usikkerheten om helsekonsekvensene at vi legger et føre-var-prinsipp til grunn? Jeg mener svaret på det er ja. Både soldater, ansatte i forsvarsindustri og ikke minst sivilbefolkningen som lever i områder der våpen som inneholder utarmet uran, blir brukt, burde vært forskånet for den risikoen som denne ammunisjonen representerer. For når opprørende reportasjer fra Fallujah i Irak viser nyfødte med til dels store misdannelser, og dødeligheten blant unger født etter krigen i 2004 beskrives av forskere som alarmerende høy, og mistanken går på bruken av denne typen ammunisjon, bør verdenssamfunnet reagere og ta stilling. Når en er urolig for kreftfare i Irak, i Kosovo og på Balkan, og det finnes rapporter som både, ja, avviser, men også som dokumenterer leukemi hos soldater og hos befolkningen for øvrig, og at dette skyldes inhalert støv av utarmet uran, mener jeg det er et argument for å begrense bruken. Når forskningen viser at bruken av utarmet uran rett og slett ikke viser noe entydig bilde om helsekonsekvenser, mener jeg verden må innta et føre-var-prinsipp og begrense bruken av utarmet uran i panserbrytende ammunisjon. Jeg tror det er bred enighet i denne sal om at vi skal gjøre hva vi kan for å begrense skadene mot sivilbefolkningen i krig og konflikter. Vi vet også at det spesielt er kvinner og barn som er særlig utsatte i krig og konflikt. Norge har oppnådd svært mye, vil jeg si. Vi har vært pådriver for den internasjonale konvensjonen mot klasevåpen, senest i 2008. Det har vært gjort et formidabelt arbeid fra utenriksministeren, regjeringen og utenriksministerens embetsverk, som har lyktes godt, og vi har også vært pådrivere for den konvensjonen mot landminer som ble etablert i 1997. Nå er det på tide at Norge igjen går i front mot bruk av våpen med store ettervirkninger for sivile og soldater, og denne gang mener jeg vi bør jobbe for et internasjonalt forbud mot bruk av utarmet uran. Så spørsmålet til utenriksministeren går på om utenriksministeren vil ta et slikt initiativ. Jeg har lyst til å avslutte på ekte, godt Buskerud-vis, nemlig med å sitere Hellbillies fra den visen som heter Gode spørsmål: «Det æ 'kji so lett å gjera eit valg Når alt æ på salg.»