Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2004-10-04:
Først kort til forslagene: Arbeiderpartiet har en lang og god tradisjon for ikke å stemme for forslag som fremmes i salen. Vi mener at forslag trenger en helt annen type behandling, ikke nødvendigvis fordi vi er uenig i dem, men simpelthen fordi vi mener at det å ta opp forslag i salen er en gal behandlingsform med mindre det er helt særskilte grunner som taler for å ta dem direkte i salen, og det er det ikke i disse tilfellene. Dette er saker som det er helt mulig å ta i forbindelse med f.eks. statsbudsjettet, hvor vi skal behandle bevilgninger til asylmottak og behov for forsterkede mottak, spesialmottak og andre ting. Spørsmålet om kampen mot arbeidsløshet er det helt naturlig å ta i forbindelse med statsbudsjettet, og spørsmålet om kommuneøkonomien kan tas enten i statsbudsjettet eller i nysalderingen. Så når vi stemmer mot forslagene, er det ikke nødvendigvis fordi vi er uenig i realiteten i alle forslagene, men simpelthen fordi vi er imot denne måten å behandle forslag på, og det er vi enten vi er i posisjon eller opposisjon. Så det er en kort begrunnelse for hvorfor vi stemmer mot forslagene. Når det så gjelder regjeringsalternativet, vil jeg si følgende: For det første er det slik at man fra regjeringspartienes side bør være veldig varsom. Kristelig Folkeparti gikk til valg på et helt annet regjeringsalternativ enn det regjeringsalternativet de havnet i. Vi annonserer i hvert fall tydelig på forhånd hva vi vil arbeide for og søke å få til. Det andre er at man ikke var i nærheten av å presentere noen felles politikk for denne regjeringen før valget. Det var faktisk Carl I. Hagen som måtte hjelpe dem å peke ut statsminister. De greide ikke engang å bli enige om det. Det vi gjør, er å gå til valg på våre programmer, og så går vi til valg på en klar viljeserklæring om å forhandle oss fram til en felles plattform. Jeg har god tro på at vi skal få til det, fordi disse partiene, på tross av at vi er uenige om en del enkeltsaker, er enige om det aller viktigste, nemlig at vi må stanse høyredreiningen i det norske samfunnet, hvor man fører en politikk som går i gal retning på veldig mange områder, og hvor man mener at det er riktig å bruke de store pengene, de tallfestede løftene, på lavere skatt, mest til dem som har mest fra før, dokumentert tydelig i skattemeldingen, framfor å bruke disse pengene på å sikre pensjon, eldreomsorg, skole og kampen mot ledighet. Det er en stor og viktig ideologisk forskjell, og jeg har god tro på at vi kommer til å forhandle oss fram til et godt flertallsgrunnlag. Det tredje er at selv når disse tre regjeringspartiene, som de siste ukene har avslørt at de er uenige om flyktningpolitikken og om energipolitikken – vi hørte at energiministeren var glad, og at miljøministeren og statsministeren var skuffet, når det nå kom et gasskraftverk – og uenige også om viktige deler av europapolitikken og norske bidrag med styrker til en framtidig europahær, har greid å bli enige om et eller annet mer eller mindre skjørt kompromiss, så er det fortsatt uklart hva slags politikk landet får, for da skal de forhandle med Stortinget. Men hvis vi blir enige om et grunnlag som kan vare i fire år, har vi et avklart flertallsgrunnlag i fire år. Jeg mener at vi kommer til å vise både gjennom valget og valgresultatet og forhandlingene at det er mulig å stable på bena et varig flertallsalternativ til dagens svake mindretallsregjering.