Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
I trontalen nevnes det i et par setninger at det er Regjeringens ambisjon å være med på å styrke den europeiske evne til krisehåndtering, samtidig som NATO skal være vårt sikkerhetspolitiske fundament. I dette utgangspunktet er jeg selvfølgelig enig, men jeg har lyst til å understreke at dette er en meget krevende øvelse. Jeg skal prøve å begrunne hvorfor, fordi det berører så vesentlige norske forsvars- og sikkerhetspolitiske interesser. Det er fattet beslutninger om å legge ned VEU og overføre VEUs virksomhet til EU-organer. VEU har vært den innfallsvinkelen som Norge som assosiert medlem har hatt til den sikkerhetspolitiske utviklingen i Europa. Det har vært en sovende organisasjon, men den har opplevd en betydelig vitalisering i de siste ti årene. Og nettopp denne vitaliseringen har synliggjort og nødvendiggjort at skal Europa bli bedre på krisehåndtering både politisk, diplomatisk og militært, er man nødt til å få dette inn i andre former, særlig politiske former, der man har muligheten til å fatte politiske vedtak som kan forhindre at kriser og konflikter utvikler seg til krig. Det betyr at mye av den sikkerhetspolitiske debatten i Europa, det som har betydning for vår egen sikkerhet, vil foregå i EU-organer, og der har vi liten eller ingen mulighet til å være med. Samtidig vil mye av den sikkerhetspolitiske debatten som også har ligget i NATO, bli overført til EU fordi NATO vil være det organet som i store trekk skal ta ansvaret for vår totale sikkerhet, dvs. forsvare oss mot en total invasjon. Det betyr i veldig stor grad at den sikkerhets- og forsvarspolitiske debatten vil bli flyttet fra Den nordatlantiske forsamling, NATO, til EU, og i stor grad vil bli påvirket av land som har beslutningsmyndighet innad i EU, som ikke er medlemmer i NATO. Jeg støtter selvsagt en utvikling i Europa som gjør at Europa blir i stand til bedre krisehåndtering enn det vi har vært, og det resultatene av konfliktene i det tidligere Jugoslavia har vist oss. Men det er en meget krevende oppgave å søke å ivareta Norges forsvars- og sikkerhetspolitiske interesser i dette bildet, fordi Norge kanskje er det landet i Europa, i NATO, som minst har merket konsekvensene av en ny sikkerhetspolitisk arena etter slutten på den kalde krigen. Det har selvsagt med vår geopolitiske betydning å gjøre, vårt behov for å ha et europeisk og nordatlantisk samarbeid i forsvars- og sikkerhetspolitikken i Nord-Atlanteren, men også vårt behov for et bredt forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid når det gjelder våre vitale interesser på sokkelen, som den største energiprodusent i Europa. Jeg føler meg ikke sikker på at norske interesser vil kunne bli ivaretatt i et organ der diskusjonen vil gå uten at Norge har noen muligheter til å være representert. Jeg føler meg sikker på at det i NATO fortsatt vil være muligheter til å hevde norske interesser, men det vil bli en vanskelig debatt etter hvert som Europa og EU blir mer interessant i den sikkerhetspolitiske debatten, fordi det som er den mest sannsynlige trussel og den mest sannsynlige sikkerhetsrisiko i Europa, er utviklingen av regionale og lokale konflikter, et område som vi går inn for at EU skal bli bedre i stand til å håndtere, mens det kollektive forsvar vil komme i bakgrunnen. Det som forundrer meg, og det som bekymrer meg, er at dette vekker så liten politisk debatt i Norge, for vi står overfor en formidabel utfordring. Jeg har sett at det er en del journalister, og jeg har også sett at det er en del forskere i det utenrikspolitiske miljøet som har forsøkt å dra i gang en slik debatt som dette. Men det bekymrer meg at denne debatten ikke engasjerer politisk, og det bekymrer meg at denne debatten ikke engasjerer folkelig, for det er vitale norske sikkerhetspolitiske interesser som står på spill. Regjeringen står foran en meget krevende oppgave i denne omstillingen, der VEUs organer skal legges ned og overføres til EU, og man skal få på plass de avtaler som er nødvendig for at Norge skal ha en mulighet til å la sin stemme bli hørt. Jeg håper at det skal være mulig, men det er helt åpenbart at det er litt merkverdig å sitte med ansvaret i NATO for det kollektive forsvaret av Norge, mens politikken på mange måter bestemmes av Sverige, som ikke er medlem i NATO, og som klart og uttrykkelig har sagt at de ikke ønsker å ta ansvaret for det kollektive forsvaret av Europa. Jeg håper at tiden framover vil danne grunnlaget for et større politisk engasjement omkring disse meget viktige spørsmålene. Thorbjørn Jagland var i sin tale til Stortinget i dag inne på at det er behov for å se meget nøye på hvordan vi organiserer offentlig sektor, og hvordan vi organiserer de ulike forvaltningsorganene i Norge. Modernisering av offentlig sektor må ikke bare bli noe som vi bruker som honnørord. Det vil være helt umulig for oss å møte de store utfordringene innenfor den norske velferdsstaten hvis ikke vi er i stand til på en bedre måte å ta de problemene som vi sliter med innenfor offentlig sektor. Og det som er hovedproblemet, er at for lite av ressursene brukes til tjenesteproduksjon, og for mye av ressursene brukes til administrasjon og byråkrati. Dette er etter min mening et resultat av den måten vi styrer det på. Dette er et resultat av den måten vi i Stortinget legger til rette for at Regjeringen skal drive sentralstyring av oppgaver som helt åpenbart kunne vært bedre løst lokalt, vært bedre løst på den enkelte arbeidsplass. Bare det å gå over til innsatsstyrt finansiering i helsevesenet skaper på mange måter et ganske stort byråkrati, fordi de kravene vi stiller sentralt, medfører at de ulike helseinstitusjonene i mye større grad enn tidligere må føre dokumentasjon for det de faktisk gjør. Og denne dokumentasjonen skal i god, tradisjonell, statlig regi også kontrolleres. Dokumentasjons- og kontrollapparatet rundt innsatsstyrt finansiering tar derfor i veldig stor grad ressurser bort fra det som var hensikten, nemlig å få mer ressurser for å stelle med folks helse. Dette eksemplet kan overføres til en rekke områder i dette samfunnet, der vi gjennom måten vi styrer på, gjennom måten vi tar fra den enkelte arbeidsplass, tar fra den enkelte kommune muligheten til å foreta de riktige valgene, og etablerer statlige, fylkeskommunale og kommunale byråkratier, som – unnskyld at jeg sier det – stjeler ressurser fra tjenesteproduksjonen overfor den enkelte innbygger. Derfor er det ikke nok å si at vi skal modernisere offentlig sektor. Derfor er det ikke nok å ha programformuleringer på dette. Det må også en holdningsendring til i dette hus, i Regjeringen og i den offentlige forvaltning hvis vi skal ha en sjanse til å modernisere den offentlige sektor på en slik måte at vi virkelig skal lykkes. Det må bare aksepteres at det i store deler av den offentlige forvaltning foreligger en kultur som gjør at hver gang man skal iverksette et nytt tiltak, stoler man ikke på dem som skal utføre jobben, og så etablerer man kontrollregimer for å få dette til. Jeg er overbevist om at hvis vi skal ha en sjanse til å lykkes kommunalt, regionalt og sentralt med en modernisering av offentlig sektor, må det bety delegering basert på tillit, ikke delegering basert på mistillit. Vi kan ikke akseptere at vi skal ha revisjon, dokumentasjon og kontroll i det omfanget som vi etter hvert har lagt opp til. Men delegering betyr også å kunne akseptere at det fra tid til annen gjøres feil. Det må være akseptabelt i et demokrati at mennesker i en rekke situasjoner ikke alltid trekker de riktige konklusjonene og foretar de riktige disposisjonene.