trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Martin Engeset (Høyre), 2002-02-07:
Da jeg i mitt innlegg forsøkte å vise at denne saken hadde vært vanskelig for mange, og forsøkte å belegge at saken ikke var helt svart-hvit og konklusjonene ikke helt åpenbare, refererte jeg bl.a. til hva Statens ungdoms- og adopsjonskontor hadde uttalt. Da er det jo litt festlig som førstereisgutt her i landets nasjonalforsamling å kunne ta ringreven Carl I. Hagen i at han ikke har gjort hjemmeleksa si. Saken er den at det fremgår av sakspapirer komiteen har hatt til behandling, at Statens ungdoms- og adopsjonskontor i et notat sier følgende: «Til tross for positiv sosialrapport og positiv uttalelse fra kommunelegen, fant vi ved førstegangsbehandling av saken at det forelå såpass tvil at konklusjonen ble avslag.» Det har åpenbart representanten Hagen ikke fått med seg, men det var det jeg la til grunn og baserte meg på i mitt innlegg.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-02-07:
Det er sikkert det som står i det dokumentet. Det kan godt være at jeg ikke har gjort hjemmeleksen og studert dokumentet, men det kan jeg bare beklage. Jeg er i den litt vanskelige situasjon at jeg var med i den tidligere kontrollkomiteen, hvor vi også hadde høringer. Denne type kontorer er jo ikke mennesker. Det er mennesker som i tilfelle er i tvil, og det er mennesker som utøver skjønn. Et kontor gjør ikke det. Men jeg vet utmerket godt at når kontorer skriver noe, så pakker de alltid inn sine meninger i bomull. Med tanke på samtaler med de berørte i de høringer vi hadde, var nok min gjengivelse mer korrekt, men jeg skal med glede innrømme at Martin Engeset har sitt på det tørre når det gjelder den offisielle måten som dette har kommet til uttrykk på fra et kontor. Men ellers, som presidenten vet, forholder jeg meg mer til menneskenes synspunkter og hva de sier, enn til kontorer som pakker inn sine synspunkter i bomull – i hvert fall når jeg finner det hensiktsmessig. Det vil sikkert også Martin Engeset etter hvert begynne å gjøre.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-02-07:
Det er klart at den debatten må vi ta når vi eventuelt skal vurdere endringer i loven, for det må – hvis ikke jeg tar helt feil – lovendringer til for at f.eks. homofile par skal få adgang til adopsjon. I dag er det forbeholdt heterofile par. Hvis man skal utvide adgangen, er det en diskusjon som vi selvsagt må ta. Men innenfor lovens ramme i dag er det faktisk slik at det normale ved adopsjon er at det er ektepar som vurderes som adoptivforeldre. Jeg husker ikke helt lovtekstene, jeg må innrømme det. Det er nå utvidet til registrerte samboerpar, så vidt jeg forstår. Men hvis man skal utvide adgangen videre, er det en annen debatt, og den får vi ta når den tid kommer. Men innenfor dagens lovgivning velger man de best kvalifiserte blant de som tilfredsstiller lovens krav og den skjønnsmessige vurderingen. Hittil har det vært slik at man har valgt blant flere potensielle søkere som tilfredsstiller kravene. Det betyr ikke at man ikke kan diskutere om andre skal få adgang til å adoptere. Jeg er ikke av den oppfatning. Jeg er av den oppfatning at det mest fornuftige er å velge heterofile ektepar. Det er i hvert fall til barnets beste å ha et stabilt forhold til sine kommende foreldre. Det er for meg det som tjener barnets beste. Men den debatten får vi ta i en annen sammenheng.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-02-07:
Jeg var enig i det alt vesentlige av det Kjell Engebretsen sa, og kanskje særlig det siste, at vi ikke må komme bort fra dette som er hovedtenkningen, at det er barnets beste som skal legges til grunn og være den eneste rettesnor, og at man bør være varsom når det gjelder utvidelse. Så var det min komitekollega André Dahl som vel tolket meg noe langt, for ikke å si ganske langt, og som jeg gjerne vil korrigere, fordi han antyder at han kommer til å påberope seg mine uttalelser i senere debatter, og da ville det være galt hvis han brukte sin egen fortolkning der. Jeg må innrømme at jeg tilhører litt den gamle skolen. Jeg begynner å komme opp i den alderen også. Og for meg er det slik – og nå snakker jeg personlig – og jeg synes det burde være slik at adopsjon av barn var noe heterofile ektepar kunne gjøre. Nå er vi inne i en svær debatt. Nå går vi inn i a-ekteskap, b-ekteskap, c-ekteskap og så kommer det vel en ny form snart som skal hete d-ekteskap. Jeg ser det slik at hvis man vil ha fordelen av å være gift, så får man gifte seg. Vil man ha fordelen ved å være samboer, så får man være samboer. Men når det er en del som prøver å få fordelene av å være ektefeller uten å få de eventuelt negative tingene, begynner jeg å reagere. Og nå har vi jo en debatt som gjelder akkurat dette. På nyhetene i dag morges hørte vi at nå skal vi få registererte samboerskap som skal medføre både plikter og rettigheter. Ja, da vil vi få noen som gjerne vil være samboere, men som ikke vil registrere seg. Da får man altså ektepar etter ekteskapslovgivningen, a-forholdene, så får man de registrerte samboerforholdene, b-forholdene, som har visse av de tingene som også ektepar har, så får man den nye gruppen c, som ikke vil registrere seg og derved går glipp av de fordeler og ulemper som de registrerte parene har, og så er det sikkert noen av disse som er i c-gruppen, som synes det er fælt at de ikke har fordelene av å tilhøre b-gruppen, og så får vi enda en ny gruppe. Da hadde det vært bedre å si i lovgivningen og på alle samfunnsområder: Vi skal ikke legge oss opp i hvordan folk organiserer sitt liv, men vil man ha fordelene ved å være ektefeller, så må man også ha ulempene. Og så har vi ektefeller og vi har samboere. Nå får vi altså en lang rad av ulike forhold – det blir bare et virvar. Nå snakker jeg også personlig: Jeg tror det hadde vært mye mer fornuftig av samfunnet om man hadde hatt det gamle – enten var man samboer, med alle de fordeler og ulemper det gir, eller så var man ektefelle, med de fordeler og ulemper det gir. Det mest stabile uansett har dog vært ekteparene, og derfor er det jeg vil ha sagt at så lenge det er mange nok adoptivforeldre, burde de være prioritert først.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-07:
Representanten Hagen brukte anledningen til også å komme inn på den generelle samfunnsdebatten. Da føler jeg behov for å korrigere representanten Hagens formuleringer på noen punkter, for det er ikke slik i dag at det offentlige kan vurdere på øverste hylle hvem som skal få adoptere. Det er jo nettopp det debatten om likhet for loven i dette spørsmålet dreier seg om. Ingen har noen gang sagt at noen skal ha rett til å adoptere, men spørsmålet er om staten skal ha mulighet til å vurdere enhver som ønsker å søke om mulighet til å få adoptert. Vi vet at adoptivbarn er mer utsatt enn barn generelt. Vi vet at det finnes en rekke risikofaktorer ved adopsjon. Men spørsmålet er om man skal plukke ut noen av disse risikofaktorene og si at eksempelvis seksuell orientering skal man overhodet ikke kunne vurdere. Andre risikofaktorer skal man kunne vurdere. Hvis det skal være mulig å velge på øverste hylle, hvis det skal være mulig å velge til barnets beste, må alle vurderes, og den vurderingen må være streng og rettferdig. Men representanten Hagens ønske om å velge på øverste hylle står ikke i samsvar med den praksisen han tar til orde for når det gjelder hva slags lovverk man bør ha.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2002-02-07:
Denne saka er i ferd med å verta ein gjengangar her i huset. Det fortel oss også at ei sak som omhandlar adopsjon, er svært viktig for den det gjeld. FNs konvensjon om barn sine rettar slår fast at eit barn som ikkje kan bu hos dei biologiske foreldra sine eller hos ein familie i heimlandet sitt, har rett til å få bu hos ein familie i eit anna land. Slik kjem det mellom 500 og 600 barn til Noreg kvart år for å bu hos ein norsk familie. For kvart av desse barna og for kvar familie er dette ei stor hending og starten på noko livslangt. Adopsjon gjev eit barn ein ny familie for all framtid. Hovudprinsippet i all adopsjon er, og må alltid vera, barnet sitt beste, noko som fleire talarar har understreka her i dag. Vaksne sitt behov må aldri gå framom behovet eit barn har. Dette er solid forankra både i FNs barnekonvensjon og i Haagkonvensjonen om vern av barn og samarbeid ved internasjonal adopsjon. Det er ikkje ein menneskerett å få barn, men barn har rett til foreldre. Adoptivforeldre må ha føresetnader og moglegheiter til å gje eit adoptivbarn ein trygg og harmonisk oppvekst. Dramatiske opplevingar i dei første leveåra kan føra til at eit adoptivbarn vil kunna bli prega av dette i fleire år framover. Slike vurderingar må alltid vera med når ein heim skal vurderast, og når søkjarane, både kvar for seg og samla, skal godkjennast som omsorgspersonar for eit ukjent og til tider krevjande adoptivbarn. Saka vi har til behandling i dag, gjeld det prinsipielle grunnlaget i adopsjonssaker. Sjølv om det har skjedd forbetringar i regelverket og i bruken av regelverket på dette området, er det framleis rom for forbetringar når det gjeld skjema, kompetanse og klageordning. Kristeleg Folkeparti er ikkje imot at det skal kunna nyttast skjønn i slike saker som dette. Det må alltid vera rom for eit sunt skjønn i slike saker. Uansett kor gode reglar vi maktar å laga, må det vera rom for ei heilskapleg skjønnsvurdering i kvart einskilt tilfelle. I den spesielle saka frå Møre og Romsdal, som er grunnlaget for behandlinga i dag, overprøvde daverande statsråd vedtak både i SUAK og i Fagleg utval. I tillegg har ho gjeve uttrykk for tvil i saka. Slik eg forstår Haagkonvensjonen, skal ein eventuell tvil koma barnet til gode – med andre ord: Søknaden skal verta avslått. Prinsippet om at ein adopsjon skal vera til gagn for barnet, må i alle tilfelle ha forkøyrsrett.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-02-07:
Jeg har fått to spørsmål jeg skal svare på – ett knyttet til kompetanse og samarbeid og ett til departementets videre saksbehandling. Jeg er enig i at mange kommuner har behov for en mer systematisk kompetanseoppbygging på adopsjonsfeltet, og dette jobber vi med. Vi har redegjort i komiteen for at vi nå er i ferd med å sluttføre arbeidet med nye retningslinjer for saksbehandling av søknader om adopsjon, både ved innenlands- og utenlandsadopsjon. Parallelt jobber vi også med å forenkle og forbedre skjemaet som brukes ved søknad om adopsjon. Blant annet har vi lagt vekt på å utarbeide et nytt skjema med sikte på å kvalitetssikre kommunenes sosialrapporter, noe jeg anser som svært viktig. De særlige utfordringer som gjør seg gjeldende ved utenlandsadopsjon, blir synliggjort i retningslinjene for undersøkelser ved godkjenning av adoptivhjem. Et eget veiledningshefte til bruk ved utarbeidelse av kommunenes sosialrapporter vil sette i fokus de spørsmål som det er nødvendig å ta opp og drøfte grundig med søkerne. Som et viktig tiltak i det pågående arbeidet med en kompetanseplan som skal styrke kunnskapen om adopsjon, har vi besluttet å utarbeide et opplegg for adopsjonsforberedende kurs, også for dem som ønsker å adoptere. Vi jobber også med en egen informasjonspakke spesielt beregnet på kommunenes saksbehandling i adopsjonssaker. Forholdet til barnevernet: I dag er det opp til kommunene selv å bestemme hvordan utredningen av adopsjonssøkerne skal organiseres. I mange kommuner er dette arbeidet lagt i tilknytning til den kommunale barnevernstjenesten, fordi vi ser at barnevern og adopsjon er fagfelt nært knyttet til hverandre med veldig mye felles kompetanse som det er viktig gjensidig å utnytte. Dette bør vi kanskje se enda nærmere på enn det vi har gjort til nå. Jeg er også enig i at det kan være hensiktsmessig å organisere utredningsarbeid på adopsjonsfeltet i et mer interkommunalt samarbeid, i alle fall der kommunene er svært små. Det pågår i dag mye interkommunalt samarbeid innen barnevernet flere steder, og dette arbeidet følger vi med stor interesse. Det ser ut til å ha vært svært vellykket en del steder, bl.a. i Nordhordland. Til sist når det gjelder saksbehandlingen videre: Vi tar sikte på å sende ut et høringsnotat om organiseringen av klagebehandlingen ved søknad om adopsjon så raskt som mulig i løpet av første halvår i år. Da vil det gå på hvilken instans som på best mulig måte kan ivareta oppgavene som klageorgan. Og så snart vi har fått tilbake høringsinstansenes syn på dette, vil vi komme med et forslag om dette.
André Oktay Dahl (Høyre), 2002-02-07:
Saksordføreren og flere andre tok opp de fleste sentrale poengene i sine innledningsinnlegg, nemlig at det er stor kompetansemangel i små kommuner, og at det er stor «turnover» bl.a. blant saksbehandlere. Nå er det slik at det også er til dels stor «turnover» blant en del politikere, både i denne salen og i departementene. Og når det gjelder til dels kompliserte saker, både faktisk og rettslig, som f.eks en skjønnslov à la adopsjonsloven, er det desto viktigere at statsråder med ulikt politisk grunnsyn holder tungen rett i munnen, og forholder seg til loven og intensjonene som var da loven ble vedtatt. Det tror jeg er en god leveregel. Jeg er alvorlig bekymret for at omverdenen nå er i ferd med å få et mer negativt syn på Norge som et land å overføre adoptivbarn til, et syn som bl.a. er skapt ved at tidligere statsråd Bekkemellem Orheim sådde tvil om hvorvidt det var barnets beste som var satt i høysetet. Hun har sågar implisitt medgitt at hun var i tvil. Er man i tvil, skal søknad om adopsjon som hovedregel avslås. Om det dessverre noe spissformulert er slik at en del mennesker ad biologisk vei fortrinnsvis kanskje ikke burde ha fått barn når man ser på en del problemer man ellers har i samfunnet, er det jo desto større grunn til at man som lovgiver i Stortinget, og i departementet, ikke oppfordrer til at man skal gjøre den samme feilen i adopsjonssaker. Når det gjelder representanten Hagens innlegg: Grunnen til at Høyre og Kristelig Folkeparti ikke har gått like langt som Fremskrittspartiet i sine merknader, er bl.a. at Høyre ser behovet for at noen tildeles et skjønn. Og jeg har sagt det tidligere i denne salen: Man gikk allerede på 1800-tallet bort fra å utforme nær sagt alle tenkelige muligheter, handlinger, forbud og påbud. Selv 165 representanter i dette hus har ikke helt klart for seg alle de eventuelle fakta man skal subsumere i den enkelte sak. Det tror jeg selv 165 representanter har et stort problem med å tenke ut på forhånd. Jeg synes også at representanten Hagen trekker det litt vel langt – nå modifiserte han seg etter representanten Hall Arnøys innlegg – når det gjelder begrepet «barnets beste». Jeg synes det er å gå litt langt å sette sterkt og svakt funksjonshemmede og enslige i ustabile forhold i samme bås som to voksne, velkvalifiserte omsorgspersoner, f.eks. to homofile i et partnerskap. Jeg og Høyre valgte å ikke kommentere Liven Arner og SUAKs sak. Vi mener at den saken hører til utenfor denne salen. Men jeg er ikke overbevist om at den debatten som foregikk, utelukkende baserte seg på et faglig skjønn i forhold til hva som var barnets beste. Men Kristelig Folkeparti og Høyre er helt enig med Fremskrittspartiet: Det er barnets beste og definitivt ikke voksnes behov som skal danne utgangspunktet når man senere også skal utforme en adopsjonslov. Vi skal komme tilbake til det. Hvis man ser at det kan være til barnets beste i en konkret sak at f.eks. to i partnerskap kan adoptere barn, tolker jeg faktisk Carl I. Hagen dit hen at dette ikke er en utenkelig tanke for ham. Det hadde vært greit å vite til en senere anledning.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-02-07:
Som fleire har vore inne på i debatten, var det ei enkeltsak frå Møre og Romsdal som var utgangspunktet for dåverande kontroll- og konstitusjonskomité då vedtak om å ta opp saka vart gjort. Ein samla komite seier at enkeltsaka er avslutta frå komiteen si side. Men det som er viktig her, er at denne enkeltsaka har reist ein del prinsipielle spørsmål som det er viktig og nødvendig å debattere. Senterpartiet er ikkje med i kontroll- og konstitusjonskomiteen, men vi sluttar oss til det som ein samla komite seier om at retningslinjene for avgjerder i adopsjonssøknader er eit godt utgangspunkt for den heilskaplege og skjønnsmessige handsaminga av kvar enkelt søknad. Vi sluttar oss òg til at dei som er tillagde ansvar for adopsjonssakene, òg må ta ansvar for å utøve det skjønnet som er nødvendig for å avgjere ei sak til barnet sitt beste, men òg ivareta rettstryggleiken til søkjarane. Ingen er vel i tvil om at adopsjonssaker kan vere vanskelege. Ulike omsyn skal vurderast og vegast opp mot kvarandre, og det vil vere vanskelege val som skal takast. Difor kan det ikkje strekast sterkt nok under at det aldri må vere tvil om at utgangspunktet i desse sakene må vere barnet sitt beste. Samtidig som barnet sitt beste må vere utgangspunktet, må òg rettstryggleiken for søkjarane takast vare på. Men eg meiner at den reelle to-instanshandsaminga som ein søkjar som har klaga har krav på etter forvaltingslova, dekkjer den rettstryggleiken som søkjarane har krav på. Den to-instanshandsaminga er viktig. Når klageinstansen òg er pålagd å prøve alle sider av saka og ta omsyn til nye opplysningar, burde det vere sikkerheit for at søkjarane sine rettar blir ivaretekne på ein god måte. Eg meiner det er positivt at departementet vil vurdere dei heller nye retningslinjene for førehandssamtykke til adopsjon. Dermed kan ein rette opp eventuelle svake sider ved regelverket. Eg synest òg det er positivt at det skjer ei vurdering av kva for instans som på best mogleg måte vil kunne ivareta oppgåva som klageorgan. Eg synest det er veldig gode argument som talar for at klageorganet bør liggje utanfor departementet. Senterpartiet støttar difor fullt ut det som har vore komiteen sin konklusjon her. Men sjølv med gode retningslinjer for handtering av adopsjonssaker, og sjølv med god kompetanse i kommunane og forsvarleg sakshandsaming og utforming av sosialrapportar, vil adopsjonssaker framleis vere vanskelege. Det vil dukke opp saker der det under heile sakshandsaminga vil vere tvil om søkjarane tilfredsstiller dei strenge krava til omsorgsevne som adopsjonslova krev. I slike saker må ein ikkje gløyme at barnet sitt beste skal vere utgangspunkt. Etter mi og Senterpartiet si meining må det vere slik at der det er sterk tvil om søkjarane tilfredsstiller dei strenge krava til omsorgsevne, bør søknadene som hovudregel bli avslått. Og i saker der det er tvil, meiner Senterpartiet, slik Høgre og Kristeleg Folkeparti har gitt uttrykk for i merknadene, at det er grunn til å stille spørsmål ved om det er rett at ein statsråd overprøver faginstansane sine avgjerder.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-22:
På vegne av meg selv, Olav Gunnar Ballo, Anne Helen Rui og Bjarne Håkon Hanssen har jeg den glede å fremme et Dokument nr. 8-forslag om endringer av regelverket slik at rusede personer som er til fare for seg selv, sikres medisinsk vurdering, eventuelt medisinsk behandling eller overvåking.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2002-03-22:
På vegne av Kenneth Svendsen, Øyvind Korsberg og meg selv vil jeg fremme forslag om å ettergi deler av utestående fordringer til Oslo Lufthavn A/S.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-03-22:
På vegne av representantene Eli Sollied Øveraas, Sigbjørn Molvik og meg selv skal jeg få framsette forslag om åpenhet i saksbehandlingen i de regionale helseforetakene.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-03-22:
Jeg er ikke sikker på om kvaliteten i eldreomsorgen blir så mye bedre gjennom denne debatten i dag, når vi fortsatt står i skyttergravene og bruker ord som «kommunalt byråkrati» som skjellsord og «privatisering» som trylleformel. Jeg tror vi må få inn noe etisk i sammenheng med dette, og det la Bondevik I-regjeringen opp til gjennom Omsorg 2000. Da ble det fra enkelte hold snakket om at det var et ordgyteri i selvfølgeligheter. Men jeg tror faktisk at det er behov for å gå gjennom de ordene og de begrepene og gjøre dem til noe konkret, og materialisere dem bl.a. gjennom økonomiske bevilgninger, slik at vi får muligheter til å utføre det som vi framfører i litt svulstige talemåter. Det er ikke så mange nyheter i forbindelse med eldreomsorgen i dag, slik som det ble meldt om i media i morges. Målet om 25 pst. dekning for befolkningen over 80 år har ligger der lenge. Også dette med kvalitetsforskrifter kunne vi ha hatt for lenge siden hvis Regjeringen hadde fulgt opp Omsorg 2000 og satt ut i livet forskriftsarbeidet, og også kommet tilbake med lover hvis det var nødvendig. I likhet med representanten Gunn Olsen tror jeg ikke det er bøter, sanksjoner og lovpålegg kommunene trenger nå, men ressurser – ressurser i form av økonomi og personell. Jeg har lyst til å rette søkelyset mot en litt annen sektor enn det som har vært hovedtemaet her i dag, og det er det medisinskfaglige innholdet i eldreomsorgen. Jeg tror nemlig at flere sykepleiere ville søke seg til eldreomsorgen hvis det medisinskfaglige området hadde fått høyere status. Og da tror jeg heller ikke at sosialministeren er inne på det riktige, når hun snakker om at det skal bli nye forskrifter for ferdigbehandlede pasienter. Vi handler med eldre mennesker mellom ansvarsnivåer – nesten som det er pakkepost. Og det er feil, sosialminister. Det må bli slik at vi har et større etisk ansvar på alle nivåer og en større følelse for hva dette skal være. Det er for dårlig legedekning på sykehjemmene. Det er for dårlig medisinsk-faglig tilbud på sykehusene. Eldre har ofte sammensatte og til dels kompliserte diagnoser, og så blir de behandlet for det lårbensbruddet de kommer dit for, eller for noe som kanskje bare er en bivirkning i en samlet diagnose. Dette må vi få opp. Da vil det også kanskje være slik at sykepleiestudentene sier at dette er ikke bare mennesker som skal dø, dette er mennesker som trenger en verdig omsorg, pleie og behandling til livsdagen er slutt. Det er dette vi legger altfor liten vekt på i diskusjonen om eldreomsorg og -behandling. Jeg kan heller ikke skjønne at det er valgfriheten som er det store. Valgfriheten gir i hvert fall ikke likhet. Hvor stor valgfrihet har de over 80 år i min kommune til å velge seg sykehjem og samtidig være i nærheten av sin familie og sine pårørende? Hvor stor valgfrihet har man i et område som her i Oslo når man plutselig faller sammen og blir hundre prosent pleietrengende og man ikke har tenkt på å velge før man har blitt hundre prosent pleietrengende? Da må vedkommende inn på et akuttilbud. Jeg tror at det er best ivaretatt ved at vi har en offentlig omsorg som skal gi dekning for alle.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-03-22:
La meg først få lov til å takke for svaret. Jeg står her med Helsetilsynets tilsynsmelding for 2001, altså den siste tilsynsmeldingen. På side 6 rapporterer man om et felles tilsyn med helsetilbudet til eldre i Buskerud, og i ingressen heter det: «Til tross for lang tid til å rette opp feil og mangler, viser et tilsyn fra Buskerud utilfredsstillende forhold for mange eldre. Ofte får de ikke legge seg og stå opp når de selv vil.» Dette er et lite eksempel fra en melding der man kunne trukket fram flere eksempler. Jeg syns at et kjernespørsmål vi nå står overfor i debatten, er hvorfor dette skjer. Hvorfor får vi en slik tilsynsmelding for 2001 etter at eldresatsingen som ble vedtatt i 1997, har vært i gang i flere år? Hvorfor skjer det som skjer f.eks. i Buskerud? – Og jeg tror ikke Buskerud skiller seg ut. Er det mangel på vilje, eller er det mangel på evne i Kommune-Norge? Det syns jeg er et kjernepunkt i debatten som vi må ta stilling til i tiden som kommer. Jeg er enig med sosialministeren i at dette ikke bare handler om penger. Dette handler om mangel på ledelse, mangel på kompetanse og mangel på holdninger. Men det handler også om mangel på penger. Når en hjelpepleier går alene på nattskift med ansvar for 20–30 beboere, hvorav flere er i ferd med å dø, kan man ikke si at problemet er mangel på ledelse. Problemet er mangel på folk. Skal man få flere folk til å jobbe i slike situasjoner, må kommunene ha sterkere økonomisk ryggrad til å ansette flere og til å få rekruttert rett faglig kompetanse. Omsorg i livets sluttfase handler f.eks. om tid til å sette seg ned. Derfor tror jeg det blir et skjæringspunkt når Regjeringen kommer med stortingsmeldingen om eldreomsorgen, om Regjeringen evner å koble behovet for kompetanse, ledelse, holdninger osv., med å imøtekomme det jeg tror er Stortingets vilje, og signalisere at dette også handler om å fortsette den sterke satsingen som har vært på kommuneøkonomien for å nå grunnleggende mål i eldreomsorgen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-03-22:
La meg først få takke for alle gode innlegg! Jeg oppfatter debatten å inneholde to kjernepunkt. Det første er framtidig utbygging, særlig i forhold til sykehjemsplasser. Mitt og Arbeiderpartiets poeng er at en rekke kommuner i dag har en betydelig underutbygging av antall sykehjemsplasser i forhold til en norm på 25 pst. av dem over 80 år. Det vi går ut og sier, er at de kommunene som i dag, eller om noen år, klart vil ligge under denne normen, fortsatt må få spesielle statlige økonomiske virkemidler for å nå denne normen, på linje med det andre kommuner har fått og allerede har bygd ut for. Hvis det er slik at sosialministeren nå kan bekrefte at Regjeringen går inn for det, er jo det gledelig. Jeg forstår representanten Magne Aarøen dit hen at det er en selvfølge at Regjeringen går inn for det, og da kan sikkert sosialministeren bekrefte det. I så fall er det en god nyhet å ta med fra denne debatten. Slik jeg oppfatter Stortinget, er det et klart flertall for å videreføre en slik spesiell finansieringsordning overfor kommunene. Det andre kjernepunktet, som statsråden var lite inne på i sitt innlegg, er spørsmålet om bemanning, og det å legge et finansieringsgrunnlag for at kommunene skal kunne øke bemanningen. Både representanten Alvheim, representanten Molvik og undertegnede har vært krystallklare med hensyn til at stortingsmeldingen må skissere et opplegg for hvordan vi kan øke bemanningen i eldreomsorgen i Kommune-Norge. Derfor er det også slik at skal Regjeringen få til et bredt samarbeid i Stortinget om eldreomsorgen når stortingsmeldingen kommer, må meldingen inneholde en klar strategi for økt bemanning, og den må i så måte ta høyde for hvordan det skal finansieres. Jeg har dessuten avslutningsvis lyst til å si at representanten Molvik sa mange kloke ting om rekruttering som jeg vil slutte meg til. Vi går en spennende vår i møte i forhold til eldreomsorgen våren 2002. Våren 1997 la vi grunnlaget for en eldresatsing som har gitt en del viktige resultater. Nå er det viktig at vi bruker våren 2002 til å fullføre et svært viktig byggverk.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-03-22:
Jeg er veldig glad for denne interpellasjonen – jeg klarer ikke å legge skjul på det – for det synliggjør og viser at det er flere enn Regjeringen som er opptatt av eldreomsorgen og kvaliteten på den. Spørsmålene er: Hvorfor skjer det likevel brudd? Hvorfor er det uverdighet innenfor eldreomsorgen? Jeg tror at svaret er sammensatt og vanskelig, og samtidig har jeg lyst til å si at det er ikke – som representanten Hanssen også nevnte – slik at penger eller antall hender alene er svaret. Kommune-Norge har i utgangspunktet de samme rammebetingelsene, og de aller fleste kommuner i vårt land har en god og verdig omsorg. Vi ser også at tilsynet faktisk fungerer når det avdekkes at det er brudd og at man gir pålegg. Det er kommunene som har driftsansvaret, men samtidig er det viktig at vi sentralt sørger for rammebetingelsene både når det gjelder lovverk og tilsynsmyndigheter, og også legger forholdene til rette for rekruttering. Min alvorlige bekymring for tiden er at vi får så mye negativ fokusering på eldreomsorgen – til tross for de veldig mange gode eksemplene – at det bidrar til at rekrutteringen svekkes. Vi har en egen plan som går på rekruttering i forhold til helse- og sosialpersonell. Vi har en kampanje gående, og vi kommer til å fortsette å arbeide og se på den. Vi kommer også til å ha et nært samarbeid med de berørte og involvere dem i det videre arbeidet, både brukerorganisasjonene, fagorganisasjonene, der man allerede har startet dette arbeidet, kommunene, med besøk ute, og også Kommunenes Sentralforbund, selvfølgelig, for å bringe dem inn i det arbeidet som vi allerede er i gang med i forhold til eldreomsorgen. Det er også viktig at Stortinget er med i en samtale og diskusjon når vi gir oss med skippertak i eldreomsorgen og kommer over på mer jevne rotak, fordi vi hele tiden kommer til å ha eldre, og vi kommer hele tiden til å måtte sørge for at vi har en god og verdig eldreomsorg. Da er det slik at alle krefter må bidra. Men vi må også klare å ha en god diskusjon om hvordan vi kan legge jevne forutsetninger slik at kommunene kan planlegge innenfor det som går på penger og personell, og det å lage gode tjenester.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-03-22:
Stortinget får snart en stortingsmelding om fullføring av eldreplanen. Den vil bl.a. skissere: Hvor startet vi, hva har vi fått, og hva gjenstår? Og der kommer det en viktig diskusjon: Hvordan går vi videre? Så er det viktig for meg å si at eldreomsorgen skal måles på tilbudet til de svakeste og mest pleietrengende pasientene. Vi ser ofte eksempler på at eldre mennesker ikke mottar tjenester som ivaretar deres behov for pleie og omsorg, og at de ikke blir møtt med verdighet og respekt. Det er behov for en kvalitetsreform i eldreomsorgen, og jeg vil, som nevnt, til neste år komme tilbake til Stortinget med den med en bred gjennomgang både av målene og av tiltakene. Hovedmålet later det til at denne forsamlingen er enig om: Eldreomsorgen skal være god, og den skal være preget av verdighet. Så har man ulike syn på virkemidlene. Jeg har fått mange synspunkter. Jeg tar dem med meg i det videre arbeidet. Jeg vil kommentere noen av de signalene som har vært gitt, og først si at Stortinget faktisk forrige vår bad om å få en felles forskrift som ivaretok både det som gjaldt sykehjem, og det som gjaldt hjemmetjenesten i forhold til omsorgsboliger. Det arbeider vi da også med. Det har også vært signaler som går på finansieringsordninger og rettighetsdeler. Som en del av det arbeidet vi holder på med, signaliserte jeg i mitt hovedinnlegg at vi også vil gjennomgå dagens regelverk når det gjelder både finansierings- og brukerbetalingsordninger. Når det gjelder bemanning, er det viktig å si – med forbehold om at jeg nå husker rett – at det er lagt inn 12 000 nye årsverk i eldreplanen fra 1997 til i dag. Bemanningen har økt fra 43 til 45 ansatte pr. 100 eldre over 80 år, så her har det vært en styrking. Det betyr ikke at vi er ferdige. Dette vil være en del av gjennomgangen i den saken vi kommer til Stortinget med nå i vår i forhold til eldreplanen. Når det er spørsmål om minstenormer, tror jeg det er viktig å si at det må være de eldres behov som er utgangspunktet for bemanningen. Jeg er redd for at en fast bemanningsnorm også kan bli en minstestandard, og at det ikke er de eldres behov som i utgangspunktet danner grunnlaget for bemanningen. Men her ser jeg at det er ulike synspunkter i salen, og jeg tar også med meg dette i det videre arbeidet. Det har også kommet spørsmål i forhold til det som går på utdannings- og rekrutteringsplan. Den er under arbeid. Den er sammensatt av mange tiltak. Man har holdt på en del år. Det kreves stadig forbedringer, fordi det er en kjempestor utfordring. Til slutt har jeg bare lyst til å si: Ja, jeg tror at det medisinske tilbudet på sykehjem kan bli atskillig bedre. Det ligger også en mulighet i fastlegeordningen til at kommunene kan tilplikte syv timer pr. uke til bruk i offentlig tjeneste, og da på sykehjem.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-03-22:
Jeg tror det er veldig viktig å holde fast ved det som representanten Hanssen var inne på i sitt innlegg, at eldresatsinga som ble vedtatt i 1997, ikke har vært mislykket. Mange kommuner har gjort en stor innsats for å innfri forventningene. De fortjener ros og ikke ris for det. Jeg tror ikke kommunene nå trenger bøter, de trenger penger. Det kan virke som vi har et felles politisk mål på Stortinget om at vi nå må gi rom for å bedre kvaliteten i eldreomsorgen, men det er ikke gitt at vi er like enige om hvordan vi skal nå målet. Vi må nå for alvor fokusere på innhold og ikke bare på antall. Det er innhold som vil være kvalitetsstemplet på en god eldreomsorg. Jeg tror det er brei enighet i Stortinget om at en god eldreomsorg handler om verdivalg. Skal vi forhindre ensomhet og isolasjon, skal vi forhindre underernæring og sykelighet, trenger vi tilstrekkelig med folk og kompetanse. Dette handler etter min oppfatning mye om å gi eldreomsorgen en annen status. Da vil det bli lettere å rekruttere fagpersoner og få mer medisinsk kompetanse inn i omsorgen. Godt kvalitetsarbeid tar tid. Arbeiderpartiet er av den oppfatning at kommunene selv er de beste til å sørge for kvalitet, gitt at de får ressurser til det. Arbeiderpartiet ønsker ikke å løse utfordringene ved å sette de gamle ut på anbud. Vi er av den oppfatning at konkurranseutsetting er svært vanskelig i forhold til omsorg. God omsorg og pleie handler i stor grad om tid, men det handler også om penger. Vi frykter at minstestandard i form av for lite folk blir resultatet av konkurranseutsetting. Det er ingen overbevisende gode resultater fra de forsøkene vi kjenner til, verken her i Oslo eller f.eks. i Danmark, der det nylig kom fram at den private bransjen på hjemmetjenester har priset seg for lavt til å kunne gå med overskudd. Prisene må opp med 30 pst. Dette overrasker ikke, sier Finn Heizelmann, direktør ved instituttet for serviceutvikling. Han sier videre: Det er vanskelig å spare på konkurranseutsetting av myke omsorgstjenester, fordi det er tiden hos borgeren som er avgjørende for service og kvalitet. Dette tror Arbeiderpartiet er noe av kjernen i saken. Ryggraden i vår felles velferd er tjenester som utføres av offentlig ansatte. Her skal tyngdepunktet fortsatt ligge. Arbeiderpartiet er imot privatisering fordi det innebærer at det offentlige fraskriver seg ansvaret for at alle får et likt tilbud. For Arbeiderpartiet er det avgjørende at kommunene ikke organiserer seg bort fra styring og kontroll over velferden.
Bent Høie (Høyre), 2002-03-22:
Sosialministeren har i denne saken også vist at hun er minister for brukerne av tjenestene. Det er nødvendig med en kvalitetsreform i norsk eldreomsorg, og Regjeringen er i full gang med dette arbeidet. En kvalitetsreform vil gi både de eldre og kommunene et utgangspunkt for å vite hvilket nivå som skal forventes. Men man må likevel ha som utgangspunkt at eldreomsorgen i Norge er svært bra. De ansatte i eldreomsorgen gjør en fantastisk jobb for å gi brukeren en verdig alderdom. Dermed blir møtet med eldreomsorgen stort sett en positiv opplevelse både for brukerne og deres pårørende. I forrige uke så vi hvordan eldre mennesker fra Stavanger og Bærum ble mottatt på sykehjemmet i Spania. Et langt og godt og varmt opphold venter dem der. Dette er et tilbud som en bare for noen få år siden så på som utopier, og som jeg tror de selv aldri hadde drømt om at de skulle få. Men det er også et bilde på de utfordringene vi står overfor. Eldre mennesker og deres pårørende vil ha større forventninger både til at tilbudet er der når behovet oppstår, og ikke minst til at en får fleksible og personlig tilrettelagte tilbud. Jeg håper at Regjeringen i arbeidet med en egen stortingsmelding om kvalitet i eldreomsorgen vektlegger dette aspektet, noe jeg ikke er bekymret for, med tanke på ministerens sans for skreddersøm. Det er en sammenheng mellom kvalitet og økonomi. Men det er ikke den eneste sammenhengen. De undersøkelsene som har vært gjort i kommuner, viser at sykehjem med like betingelser har ulike nivå for tilbudet. Da er det også et ledelsesspørsmål både på institusjonsnivå og på kommunenivå. Kvalitetsforskrifter vil tvinge kommunene til å innføre kvalitetssikringstiltak. Tilsynsansvaret vil bli styrket. Det er positivt. Gjennom et konstruktivt tilsyn vil brukere og pårørende ved den enkelte institusjon og kommunene kunne føle seg trygge på at kvalitetskravene blir fulgt opp. Den enkelte leder vil få konstruktive tilbakemeldinger for hvilke områder som er bra, og hvor det er mulig med forbedringer. I dette arbeidet er det viktig at tilsynet, og ikke minst tilbakemeldingen på tilsynsresultatene, foregår på en sånn måte at det skaper dialog og tillit mellom tilsynsmyndighetene og de som blir kontrollert. Vi har sett eksempler på det motsatte. Jeg er i all hovedsak enig i interpellantens synspunkter på eldrereformen og oppfølgingen av denne. Jeg er derfor glad for at Arbeiderpartiet åpner for et bredt samarbeid, og det betyr at det ligger til rette for at vi både i oppfølgingen av eldresatsingen og i kvalitetsmeldingen kan videreføre den historiske og politiske enighet som ligger til grunn for eldrereformen.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-03-22:
Jeg tror det er å ta for sterkt i når sosialministeren sier at de aller fleste norske kommuner har en god eldreomsorg. Det tror jeg ikke er riktig. Det er flere forhold som vi må se på hvis vi skal få en verdig eldreomsorg, som vi alle er interessert i. Og jeg vil starte med det første, nemlig å endre holdninger til eldre og eldre syke mennesker. Eldrebølgen er et negativt ladet begrep. Og når vi hører og leser om kommuner som beklager seg over at ressursene som brukes i eldreomsorgen, går ut over barn og ungdoms oppvekst, så påfører vi de eldre syke en skyldfølelse som ofte kvitteres med, også i media, at de ønsker å dø så fort som mulig fordi de ikke ønsker at deres barnebarn skal få en dårligere oppvekst på grunn av deres pengeforbruk. Og når vi nylig hørte fra sykepleierskolen i Stavanger at en stor del av studentene der sier at det ikke er kult nok å jobbe i eldreomsorgen fordi disse menneskene skal dø likevel, ja, da har vi kommet meget langt i retning av en negativ holdning til eldre mennesker som vil forplante seg og gi konsekvenser over det hele. Punkt to som jeg tror vi må se på, er en statlig finansiering av eldreomsorgen fullt ut. Og inntil så skjer, må vi kunne gjøre det samme som vi gjør i barnehagene, nemlig la det kommunale tilskuddet og det statlige tilskuddet gå inn som en direkte overføring fra staten til kommunene, slik at kommunene har midler til å gjøre eldreomsorgen bedre. Får vi en full statlig finansiering, får vi også muligheter til valgfrihet for de eldre syke – de kan velge den institusjonen de ønsker å være på. Jeg håper vi kommer så langt om ikke så altfor lang tid, og denne Regjeringen burde tilrettelegge for en slik utvikling. Det som er problemet i dag, og som det har vært snakket lite om, i hvert fall fra sosialministerens side, er bemanningen ved våre sykehjem i dag. Den er rett og slett for dårlig; den er ikke stort høyere enn den var på 1970-tallet, og aldersforskjellen mellom pasienter i dag og den gangen er bortimot 15–20 år, og vi får en sterkere og sterkere intensiv etterbehandling av pasientene etter at de er skrevet ut fra sykehus. Det mangler rett og slett hender i våre offentlige institusjoner. Dette sa sosialministeren svært lite om. Og jeg vil utfordre sosialministeren: Vil en i denne meldingen som kommer til Stortinget, også vurdere å fremme forslag om en minstebemanning ved våre offentlige sykehjem? Og helt til slutt: Jeg er motstander av å begynne å bøtelegge kommunene. Det blir ikke noe mer penger av det – heller ikke omsorg. Et eldreomsorgsombud skulle jeg ønske at Stortinget nå ville vedta.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-22:
Jeg vil først presisere at fra SVs side er det viktig at eldrereformen, som gjelder bygging av omsorgsboliger og sykehjem, blir videreført slik at kommunene oppnår den dekninga som Stortinget la til grunn. Vi mener at staten fortsatt må bidra økonomisk for å få dette til. Så jeg deler interpellantens synspunkter på dette området. For å sikre at denne reformen ikke bare blir en boligreform, er det etter SVs oppfatning helt nødvendig å sørge for god kvalitet og anstendig standard på det tilbudet som gamle, syke og pleietrengende får, både i sykehjem, i omsorgsboliger og i hjemmebasert omsorg. Vi trenger med andre ord en kvalitetsreform. Sosialministeren var i sitt innlegg inne på flere viktige tiltak som man ganske umiddelbart kan slutte seg til. Men jeg syns likevel at det er en klar mangel i det som Regjeringa legger fram, og det gjelder spørsmålet om bemanning. Alle de tiltakene som sosialministeren nevnte, er avhengige av at vi har et tilstrekkelig antall hender til å utføre de uhyre viktige samfunnsoppgavene som vi har i eldreomsorgen. Vi vet at vi allerede i dag har mangel på folk i pleie- og omsorgssektoren. Og alt tyder på at denne situasjonen kan komme til å forverre seg. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at Norge i 2010 vil komme til å mangle 12 000 årsverk bare når det gjelder hjelpepleiere. Tallet i dag er på ca. 3 000. Når det gjelder sykepleiere, viser en fersk spørreundersøkelse utført av Høgskolen i Telemark blant sykepleiestudenter at under 10 pst. av disse ønsker å arbeide i eldreomsorgen etter endt utdannelse, slik at det også her kan komme til å bli prekært. Jeg frykter at vi her står overfor det jeg vil kalle en tikkende bombe, og at de medieoppslagene vi har sett i de siste ukene om uverdige forhold i eldreomsorgen, om noen år kan komme til å bli flere – og kanskje verre. Derfor er det helt nødvendig at Regjeringa og Stortinget vier rekrutteringskrisen i pleie- og omsorgssektoren mye større oppmerksomhet. Og for å snu denne negative utviklinga er det etter min oppfatning to viktige forutsetninger. Den ene forutsetninga er å heve lønnsnivået for disse yrkesgruppene, og den andre er en høyere grunnbemanning i eldre- og pleieomsorgen. Disse kvalitetstiltakene har en pris, og det er det jeg etterlyser mest fra statsråden. Hvordan tenker Regjeringa å finansiere denne økte kvaliteten? Debatten her i salen nå har vist at Regjeringa har solid støtte i Stortinget dersom den ønsker å gi kommunene et økonomisk løft for å få denne kvalitetshevinga på plass.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-03-22:
Eldrereforma har vore ei omfattande reform, som det har vore brei politisk semje om. Det er investert over 30 milliardar kr i omsorgsbustader og sjukeheimsplassar. Likevel vert det meldt om at det framleis er trong for fleire plassar, og at dekninga i høve til behov ikkje har vorte betre. Noko må vere gjort på feil måte. Samstundes som vi leiter etter årsaker til at resultatet ikkje har vorte som forventa, er det ei kjensgjerning at det har skjedd ei vesentleg standardheving, og at mange fleire har fått einerom. Ei melding som eg har fått frå Kommune-Noreg, er at det ved ombygging av institusjonar har vore vel mykje pirk om centimeter i staden for å sjå etter tenlege gode og praktiske løysingar. Regjeringa vil kome attende med eiga sak til Stortinget om fullføringa og avslutninga av eldrereforma. Då vil vi vonleg få svar på dette og fleire spørsmål som vi stiller. Like viktig som den fysiske opprustinga vi snart skal fullføre, er drifta av og omsorga for pleie- og omsorgstrengande. Kvalitet i eldreomsorga er langt meir enn gode bygningar og moderne rom. Det er eit tilpassa omsorgsbehov, frå dei som treng at nokon kikkar innom ein gong i blant, til dei som i livets sluttfase treng ei hand å halde i. Andre treng åndeleg hjelp og trøyst, kanskje i tilknyting til bøn. Ingen skal måtte oppleve at dette er vanskeleg å få til. Dette har med den absolutte respekten for menneske å gjere. Livs- og familiesituasjonen til dei som bur i ein omsorgsbustad eller i ein sjukeheim, er ulik. Nokre får ofte besøk, andre aldri. Samarbeid med frivillige lag og organisasjonar vil vere viktige supplement til den pleie- og omsorgstenesta som kommunen har eit grunnansvar for. For at kommunane skal makte drifta av eldrereforma ved sida av alle andre viktige oppgåver, må dei få tilført midlar som set dei i stand til å ta den omsorga for dei eldre som eg trur alle anstendige politikarar ynskjer. Til slutt vil eg streke under at det er ein god del eldre som er i ein livs- og familiesituasjon som gjer at dei vert tekne vare på i heimen, sjølv om det er sjeldnare enn det var for ein del år sidan. Det offentlege bør aktivt bidra til at denne heimeomsorga kan fungere godt. Lat meg heilt til slutt seie at i dag tidleg høyrde vi på NRK Radio ei bombe av ei nyheit. Vi høyrde representanten Bjarne Håkon Hanssen fortelje at no ville Arbeidarpartiet gå inn for å fullføre 25 pst.-dekninga. Men det gjekk eit stort fleirtal i Stortinget inn for allereie i fjor haust. Der var Kristeleg Folkeparti med og – så vidt eg hugsar – også Arbeidarpartiet. Så velkomen etter – når ein oppdagar kva ein har vore med på. For å seie det slik: Resirkulerte nyheiter, gamalt nytt, kan vere godt nytt.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-03-22:
Hadde Arbeidarpartiet og Framstegspartiet i førre stortingsperiode vore meir opptekne av kvaliteten og innhaldet i eldreomsorga, hadde kommunane i dag vore komne lenger. Då hadde dei hatt større moglegheit til leiarutvikling og til fokusering på dei gode eksempla for å rekruttera fleire til dette feltet. Samordna tilsyn mellom sjukeheimar og omsorgstenesta elles og kvalitetsforskrifter som både dei eldre, dei pårørande og dei tilsette kunne halda seg til, hadde då vore på plass. St.meld. nr. 28 for 1999-2000 Omsorg 2000 inneheldt forslag på dette området. Meldinga låg eitt år i Stortinget – og låg seinare vel forvara hjå den arbeidarpartiregjeringa som Bjarne Håkon Hanssen var ein del av. Senterpartiet meiner det er bra at sosialministeren no følgjer raskt opp eit arbeid der det dei to siste åra dessverre har skjedd altfor lite. Interpellanten er oppteken av å oppretta tilliten til kommunane gjennom ein styrkt kommuneøkonomi og ei verdig avslutning av eldreplanen. Til det fyrste: Ein tredel av kommunane melder om kutt i omsorg, skule og kultur no i 2002. Midlar må tilførast. Men då må òg John I. Alvheim stilla opp. Kor er han i kampen for å sikra kommunane ein betre økonomi? Til det andre: Når Arbeidarpartiet no einsidig set fokus på ei norm om heildøgns pleie og omsorg til 25 pst. av dei eldre over 80 år, må eg minna om følgjande: Eldreplanen frå 1997 la òg til grunn einerom, utbetring av gamle bygningar og tilbod til andre omsorgstrengande enn dei over 80 år. Det er på den bakgrunnen kommunane har lagt sine planar. Det har dei gjort i samråd med fylkesmann, fylkeslege og husbank. Senterpartiet sitt syn er at dei kommunane som har planlagt i samråd med statlege instansar – fleire av dei har til og med av den grunn endra sine planar undervegs – har meldt sitt behov før 1. oktober. Er det snakk om å oppretta tillit, må alle desse kommunane vera sikra tilskot. Vi opplever det som eit forsøk frå Arbeidarpartiet si side på å unndra seg ansvar når dei no vel å sjå vekk frå føresetnader som dei sjølve la inn i St.meld. nr. 50 for 1996-97. Senterpartiet vil heilt klårt forlengja eldreplanen. Vi vil styrkja kommuneøkonomien, vi avviser bøter, og vi etterlyser ein offensiv politikk frå Regjeringa si side for å rekruttera arbeidskraft. Når kjem det ein rekrutteringsplan som set søkjelys både på utdaning og på verkemiddel for å rekruttera fleire – og her høyrer løn heilt klårt med?