Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-03-13:
Denne saken har jeg fulgt gjennom flere år, først som fylkespolitiker i Østfold, hvor vi gjennom stortingsgruppen fikk fremmet forslag i 2004. Alle de andre partiene avviste da forslaget med at skolebusstransport var fylkeskommunens ansvar. I 2006 fremmet undertegnede forslaget på nytt med en mer omfattende begrunnelse. En enstemmig utdanningskomite bad da Regjeringen vurdere behovet for endringer og presiseringer i veitrafikkloven, eventuelt ny forskrift til opplæringsloven for å sikre elever en forsvarlig skoleskyss. Saken ble behandlet den 24. oktober 2006. Ved flere anledninger etterpå har det blitt stilt spørsmål til både kunnskapsministeren og samferdselsministeren om i hvilken grad de har fulgt opp anmodningen. Stortinget ble forsikret om at de to departementene var i dialog, og at saken ble fulgt opp. Så opplever vi at det går et helt år før Samferdselsdepartementet inngår en avtale med SINTEF om å utrede behovet. Med all respekt, utredninger har vi nok av. Kristin Clemet fikk Nordlandsforskning til å utrede skoleskyss. Vi har utredninger som viser at de fleste ulykker skjer i forbindelse med av- og påstigning av skolebussen. Det var dette statsråd Djupedal viste til i 2006 da han på en noe klønete måte gav uttrykk for at det ikke var noe problem knyttet til skolebusstransport, fordi - som han sa - bare 40 barn ble skadet pr. år. Jeg har ikke noe tro på at SINTEF vil finne noen andre tall. Derfor vil ikke denne utredningen tjene til noe annet enn at regjeringspartiene kan kjøpe seg tid og skyve problemet foran seg. Denne saken handler om å ta barn og unges trygghet på alvor og være føre var. Altfor ofte hører vi folk spørre seg: Må det skje en alvorlig ulykke før de ansvarlige tar affære? Et annet pussig sammentreff - eller kanskje det ikke var tilfeldig - er at avtalen med SINTEF om en utredning ble inngått samtidig som vi fikk den tragiske bussulykken i Verdal der 44 personer var involvert. Tre døde og 26 ble sendt til sykehus. Dette var pensjonister på tur, og alle hadde sitteplass. Problemet var at bussen var fra 1993, altså bygd seks år før beltepåbudet kom. Ulykken skjedde klokken 8 om morgenen på en lørdag. Den kunne kanskje like gjerne ha skjedd på en hverdag? Er det noen som tør tenke tanken på hvordan det kunne ha gått om dette hadde vært en skolebuss full av skolebarn som kanskje også stod i midtgangen? Stortingsmedlemmer som satt i samferdselskomiteen i forrige periode, og som var med på forsøket med oppbremsing av buss på Rudskogen, vet at det som hadde skjedd, hadde vært at flere barn hadde blitt kastet som prosjektiler ut gjennom frontruta på bussen. Døds- og ulykkestallet ville trolig ha blitt mye høyere enn det ble i Verdal. I denne saken har jeg hørt noen si at det ikke skjer noe før politikerne selv blir rammet og opplever en ulykke. I mitt arbeidsliv i tilknytning til akuttmottak på sykehus har jeg tatt imot mange trafikkofre. Jeg kan forsikre at er det noe som brenner seg inn på netthinnen, er det når en ser små barn som er drept, maltraktert eller lemlestet i en trafikkulykke. Det er noe jeg ikke unner noen. På dette området trodde jeg også at det var mulig å få med seg resten av det politiske establishment - men den gang ei. Jeg la merke til at framtredende samferdselspolitikere fra både SV og Arbeiderpartiet dukket opp på fjernsynet etter bussulykken i Verdal. De la ansiktet i alvorlige folder og gav uttrykk for at de ville gjøre alt som stod i deres makt for å forebygge at noe slikt skulle skje igjen. I dag har de anledningen, og vi venter i spenning på om de står for det de sier. Mener de noe med visjonen om null drepte og null varig skadde, eller er det bare tomme ord? Så til slutt en stemmeforklaring. Hvis mot formodning Fremskrittspartiets forslag ikke blir vedtatt, vil vi subsidiært stemme for innstillingen.