Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2007-12-06:
Det skjer nå et stort reformarbeid innenfor sosial- og arbeidsområdet. Pensjonsreformen og NAV er blant de største reformene som er gjennomført på mange tiår. I tillegg arbeider vi nå med en tredje stor reform, i form av en ny lov om diskriminering og tilgjengelighet for funksjonshemmede, som ikke minst de funksjonshemmede selv ser fram mot med stor entusiasme. Når Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre i en merknad sier at reformarbeidet i offentlig sektor har stoppet opp, opplever jeg det som en svært dårlig begrunnet argumentasjon for de budsjettkutt som disse partiene foreslår. Regjeringen anklages for ikke å ville reformer, men samtidig bygger en ned det apparatet som skal til for å gjennomføre reformene. Vi må tåle opposisjon, men dette er opposisjonsretorikk jeg vil advare mot å lytte til. Så kan det hevdes at en del av dette reformarbeidet er tiltak som opposisjonen stiller seg bak, og som også den forrige regjeringen arbeidet med. Ja, det er riktig det. Men evnen til å ville reformer er ikke nok, det skal også gjennomføringskraft til for å få resultater, og vi har en regjering og et stortingsflertall som har denne gjennomføringskraften. Det er mange glade for. Et annet trekk ved vår debatt i dag som gir grunn til ettertanke, er i hvor stor grad det har skjedd et politisk fokusskifte i velferdsdebatten. Fattigdomsdebatten er det beste eksempelet. De rød-grønne partiene har utfordret seg selv gjennom Soria Moria-formuleringen om å avskaffe fattigdom. Det er en svært ambisiøs målsetting. Vi arbeider aktivt for å leve opp til ambisjonene, og leverer penger og nye tiltak gjennom hvert budsjett. Det må vi også fortsette med. Dette året er det kvalifiseringsprogram med kvalifiseringsstøtte som er det store løftet. På disse områdene registrerer jeg at det i mindre grad er alternativ politikk som preger opposisjonens alternativer, enn det er markeringer gjennom litt mer på enkeltposter som betales med mindre på andre poster. På ett område er jeg imidlertid svært forbauset over spesielt Fremskrittspartiets, Høyres og Venstres budsjettalternativer. Det er i forbindelse med de store kuttene i arbeidsmarkedstiltak som disse partiene foreslår. De snakker flere steder om betydningen av å hjelpe flere over i arbeid, men kutter der hvor virkemidlene settes inn. Nettopp i en tid da vi har stor etterspørsel etter arbeidskraft – nettopp i en slik tid – må det vises evne til å styrke de offentlige tiltakene som kvalifiserer for arbeidslivet, mener regjeringspartiene. Målgruppen for arbeidsmarkedstiltakene er de som trenger kvalifisering for å være attraktive i et selektivt arbeidsmarked. For ufaglærte, for funksjonshemmede, for personer som på grunn av sykdom må omskoleres, er det viktigere enn noen gang at vi har arbeidsmarkedstiltak som kan gi den assistansen som gir den enkelte mulighet til arbeid framfor ledighet eller trygd. Og det er faktisk slik at det er det som tidligere har vært rubrisert som ordinære arbeidsmarkedstiltak, som er den viktigste ressursen for nettopp disse gruppene i denne sammenhengen. Så pekes det på at NAV ikke bruker opp pengene sine i år. De overoppfyller antall tiltaksplasser, men plassene er billigere enn budsjettrammene åpner for. Spørsmålet både NAV og vi må stille oss, er om disse billige tiltakene har vært gode nok til å gi folk en varig plass i arbeidslivet. Jeg håper det, men vi vet at det bl.a. fra yrkeshemmede er reist kritikk mot at kvalifiseringsløpene kan bli for korte til å gi god nok kompetanse til varig arbeid. Det er verken den enkelte, arbeidsgiveren eller samfunnet tjent med. Fremskrittspartiet sier i sine merknader at «det må stilles krav om at de som har en restarbeidsevne skal utnytte denne». Høyre sier: «Det må stilles individuelle krav til aktivitet. Velferdssystemet, skattesystemet og ansettelsesregelverket må omformes slik at aktivitet og deltakelse blir et hovedprinsipp.» Med dette utgangspunkt kutter Fremskrittspartiet over 800 mill. kr i arbeids- og sosialbudsjettet. Høyre kutter nær 200 mill. kr. Ingen er imot å stille krav til den enkelte. Kvalifiseringsprogrammet representerer nettopp en slik avtale om å yte for å nyte godt av hjelpeapparatet. Problemet med Fremskrittspartiet og Høyre er at de fjerner noe av forutsetningen for å kunne yte. Det gjør man når man går så kraftig til verks i de tiltakene som skal til for virkelig å kunne stille opp for å få folk inn i arbeidslivet. Så er det også slik at for oss i Senterpartiet er det viktig at vi også har arbeidstiltak rettet mot yrkeshemmede, f.eks. de som lever av trygd, og psykisk utviklingshemmede. Vi legger stor vekt på at de varig tilrettelagte arbeidsplassene skal videreutvikles og opprettholdes. Men det blir ikke sånn at bare å satse penger på det er det som gir folk muligheter til å komme inn i arbeid.