Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-15:
Dette er en sak med en viss historie. Derfor synes jeg som medforslagsstiller i forrige omgang, da vi behandlet saken om lengeværende barn i asylmottak, det er på sin plass at jeg tar ordet og deltar i debatten. Denne saken handler først og fremst om to ting. Den handler om å snu på den innstrammingen som Høyre sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre gjorde i forrige omgang. Da sa man at man skulle heve terskelen ved behandling av omgjøringsbegjæringer, noe som er brudd med forvaltningsloven ved de vanlige vedtak. Dette var ment som et tiltak for å skremme folk som hadde vært lenge i landet, fra å levere inn omgjøringsbegjæringer. Nå viser en del erfaringer at dette ikke har skjedd, tvert imot har vi fått en del byråkratiske endringer som følge av dette, og fått mer omstendelige saksbehandlinger. Men det handler ikke om saksbehandlingstid, som representanten for Fremskrittspartiet helt grunnløst og uforståelig var inne på. Dette handler om tiden etter at saksbehandlingen er ferdig. Dette handler i utgangspunktet om når folk som har fått avslag, og som skulle vært returnert, igjen søker om en omgjøring. Dette var alle de tre nåværende regjeringspartiene imot den gangen den endringen ble foretatt. Jeg er veldig glad for å se at Kristelig Folkeparti og Venstre er tilbake der de hører hjemme – nemlig sammen med SV og de andre regjeringspartiene – i flyktningspørsmål og i flyktningpolitikken. Den andre delen av dette handler om barn. Her synes jeg det er en ganske historieløs og usammenhengende argumentasjon framført av Fremskrittspartiets representant for hvorfor vi ikke skal ta særlig hensyn til barn. Jeg synes heller ikke argumentasjonen fra Bent Høie fra Høyre er spesielt betryggende. Dette er en argumentasjon som er mer tro mot byråkrati og regelstyring enn mot hensynet til barnets beste. Derfor er jeg igjen glad for at Kristelig Folkeparti og Venstre er med på, og ser, at her er det faktisk hensynet til barnets beste som skal gjelde. Dette dreier seg om at vi som nasjon først og fremst har et ansvar for å ivareta rettighetene og hensynet til barn som har vært her lenge. Hvordan kan vi motvirke at foreldre som har fått endelig avslag, utnytter dette til å opparbeide en sterk tilknytning til riket for barna sine? Det er gjennom én ting: rask utsendelse av barnefamilier med endelig avslag. Å få til en rask behandlingstid i embetsverket når det gjelder barnefamilier, har denne regjeringen jobbet med helt siden vi startet. Å få til en rask utsendelse er også noe som Bjarne Håkon Hanssen og Regjeringen har vært opptatt av å få til. Men poenget er at begge disse sakene i veldig stor grad dreier seg om hva vi gjør i de tilfellene vi ikke makter å returnere folk til hjemlandet. Det kan være saker der forholdene i hjemlandet endrer seg, eller at forholdene for det enkelte individet endrer seg. Da er det riktig at vi skal ha den samme terskelen ved behandling første gang som ved en fornyet omgjøringsbegjæring. Det virker rimelig på alle som har jobbet med dette en stund. Det andre er at det er avgjørende at vi klarer å se rettighetene til et barn. I andre barnevernssaker der vi føler at omsorgen til barna ikke ivaretas, sier vi at hensynet til barna skal gå først – mens Fremskrittspartiet og Høyre, som i denne sammenhengen ikke er fullt så humane som oss andre som sitter her i salen, sier: Nei, hensynet til barna er mindre viktig enn de regelstyrte forholdene som ligger i innvandringspolitiske hensyn. Jeg ser at her deler salen seg, og det føler jeg meg komfortabel med. I tillegg viser denne saken at det er en forskjell på den forrige regjeringen og vår regjering. Mens den forrige regjeringen var med på et enkeltvedtak for å forsøke å gjøre noe med de barna som hadde sittet lenge i asylmottak – én eneste gang – er vår regjering mer opptatt av å finne varige regler. Det får vi til i denne saken. Denne saken hadde aldri blitt tatt opp første gang hvis ikke det hadde vært for engasjementet og organiseringen til de barna som satt i asylmottaket på Vestlandsheimen i Hordaland, og som stiftet organisasjonen Se oss Hør oss, som tok kontakt med statsminister Bondevik direkte den gangen, og som dermed klarte å endre norsk politikk.