Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-12-17:
Debatten om bruk av norsk militært personell internasjonalt reiser en rekke interessante problemstillinger. Er det slik at vi gjennom deltakelse i internasjonale operasjoner er med på å skape en mer stabil internasjonal orden? Mener vi at norsk militær deltakelse vil være med på å fremme internasjonal sikkerhet, må vi samtidig ha en forestilling om at det er mulig å skape et internasjonalt samfunn. Både EU og NATO har de siste årene sett det som en hovedoppgave å bidra til internasjonal fred og sikkerhet utenfor eget område. EUs og NATOs utvidelsesprosesser har uten tvil bidratt til et mer stabilt Europa. NATO har for sin del hatt som målsetting å skape et euroatlantisk sikkerhetsfellesskap preget av stabile forventninger om fredelig konfliktløsning statene imellom. Både Partnerskap for fred og samarbeidsavtalene med Russland har som ambisjon å skape en slik orden, preget av en større grad av kollektiv sikkerhet. EUs utvidelser har den samme målsetting: å overvinne Jalta og delingen av Europa gjennom oppbyggingen av et politisk fellesskap som verden hittil ikke har sett maken til. Kjennetegnet på EU som aktør er nettopp kombinasjonen av nasjonal suverenitet og et overnasjonalt fellesskap. EU er dermed en mellomting mellom en vanlig internasjonal organisasjon og en føderal statsdannelse, og er i første rekke et sivilt politisk fellesskap og et verdifellesskap. EUs traktatgrunnlag er uttrykkelig bundet opp i FN-charteret. Styrkingen av EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk må ses i lys av EUs program for «godt naboskap». Dette er en politikk som innebærer stabilitetsutbredelse overfor de stater og regioner som blir EUs naboer når unionen utvides i mai neste år. Javier Solanas strategidokument som ble presentert i juni og endelig vedtatt av Det europeiske råd i Brussel sist helg, viser at EU og NATO, inkludert USA, har utviklet en felles sikkerhetsforståelse. Internasjonal terrorisme, spredning av masseødeleggelsesvåpen, såkalte failed states og internasjonal kriminalitet er de største sikkerhetsutfordringene vi står overfor i dag. Riktignok er det uenighet om virkemiddelbruken, men forutsetningene for et fruktbart transatlantisk partnerskap i årene som kommer, burde likevel være til stede. Dette reiser to dilemmaer for utformingen av norsk utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk i årene som kommer. Det første dilemmaet er at jo sterkere EU utvikler sin felles utenriks- og sikkerhetspolitikk, i desto større grad vil NATO bli utsatt for en såkalt bilateralisering. Det innebærer at NATO i første rekke blir en arena dominert av to tunge aktører, nemlig USA og EU. En slik bilateralisering kan innebære en forsterket marginalisering av de stater som bare er NATO-medlemmer. Det gjelder i første rekke Tyrkia, Island og Norge. Bulgaria og Romania blir også NATO-medlemmer neste år, men som kjent vil disse to bli EU-medlemmer i 2007. Bilateraliseringen vil dermed bidra til en forringelse av norsk innflytelse over utformingen av europeisk sikkerhetspolitikk i årene som kommer. Å forsterke vårt bilaterale forhold til USA og andre nærstående land kan selvsagt mildne denne utviklingen noe, men på langt nær oppveie de ulempene som vi i økende grad blir utsatt for. Det andre dilemmaet er at utviklingen både i NATO og i EU peker i retning av en stadig større internasjonalisering og profesjonalisering av det norske forsvaret. Forsvarssjefens militærfaglige utredning, som ble lagt frem 8. desember, legger det militærfaglige grunnlaget for en slik internasjonalisering. Dette er viktig, bl.a. fordi internasjonal deltakelse medfører økt norsk mulighet til å øve innflytelse over utformingen av NATOs politikk. Likevel er dilemmaet at økende internasjonalisering av Forsvaret ikke vil føre til at vi får tilsvarende innflytelse over utviklingen av EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk. Mens økende internasjonalisering av det norske forsvaret isolert sett vil føre til økt innflytelse i NATO, vil dette mer enn oppveies av den marginaliseringen vi blir utsatt for dersom NATO mer og mer blir en arena for USA og EU. Dette er en utfordring for norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Siden vi ble medlem av NATO i 1949, har vi alltid spilt på primærarenaen når europeisk og euroatlantisk sikkerhetspolitikk ble utformet. Problemet for oss blir dermed at Norge ikke i samme grad vil være til stede på primærarenaen for utformingen av både det europeiske og det euroatlantiske samarbeidet. Dette er en ny utvikling som vi ikke stod overfor i 1994, da det norske folk sist tok stilling til EU-medlemskapet. Og dette viser også at EU-prosessen løper fortere enn den norske politiske virkeligheten.