Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-11-20:
Jeg tror vi skal være ydmyke i fellesskap, uansett hvilket parti vi tilhører. Det å ta opp problemstillingen, som representanten Thorkildsen har gjort, har ikke en lang historie i Norge. Jeg har selv iallfall en nær historie til det, som justisminister en gang før og nå for andre gang. Jeg har den oppfatningen at det er min plikt å påvirke Regjeringen og kollegaer til å bidra til å tenke helhetlig og systematisk. Derfor hadde jeg også med eksempler i mitt svar som dekker flere departementer, også Helsedepartementet, som jeg oppfattet var viktig i representantens spørsmål. Jeg tror at hvis man skal finne løsningene, må det skapes en dialog og en forståelse mellom stat og andre forvaltningsnivåer, les kommunene. Jeg tror også det er nødvendig å skape et forvaltningssamarbeid, altså at en samarbeider slik at det blir helt logisk, at en vet hvordan en skal sørge for at mennesker ikke blir kasteball mellom den ene og andre hjelpeinstans. Jeg tror det f.eks. – for å bruke min statsrådskunnskap og ikke være fagstatsråd, men likevel gjøre det slik – er en viktig oppgave at store deler av helsevesenet også fanger opp situasjoner som kan ha komplekse og sammensatte diagnoser. Det kan jo nettopp traumeutsatte og voldsutsatte mennesker ha. Det er ikke så lett å kategorisere, men desto viktigere å møte dem. På samme måte kan jeg gå inn på det feltet som jeg selv har et direkte ansvar for konstitusjonelt, og si at store deler av rettsapparatet kan lære mye om hvordan man opptrer på en klok måte når mennesker har vært ofre for kriminalitet. Derfor har jeg også sammen med lokale krefter i Sør-Trøndelag vært med på å initiere, og vil initiere, et prosjekt som går ut på å utvide hele kompetansen på hvordan man hjelper og møter fornærmede i forbindelse med konkrete saker for politi og påtalemyndighet. Det er nettopp i den erkjennelsen at dette kan og bør vi gjøre bedre. Jeg tror også, som representanten Thorkildsen sier det, at det er veldig mye hentet ved at kunnskapen er så stor at de det gjelder, faktisk samarbeider i stedet for ikke å gjøre det. Når det gjelder finansieringen av en rekke tiltak, er de spredt over forskjellige departementers budsjetter. Det blir ikke enklere når f.eks. krisesentrene er kjørt i en slalåmløype med ulike vedtak i Stortinget. Men det betyr ikke at en regjering er fratatt ansvaret, vi har et ansvar for å finne en fornuftig løsning når historien for finansiering av krisesentrene er blitt slik som jeg skildret i mitt innlegg. Jeg er selvfølgelig også fullt ut opptatt av det jeg nevnte om incestsentrene, de er viktige. Jeg har også vært med på å sørge for at deres fellessekretariat, sekretariatet for seksualrammede, overgrepsrammede og incestrammede, skulle kunne sikres bl.a. i år. Utfordringen er å skape systematikken, å skape forutsigbarhet og å skape gode og viktige møteplasser. Prinsippene i dette, slik de er trukket opp fra representanten Thorkildsens side, deler jeg. Så får det være mitt ansvar å gjøre det jeg kan for at dette også blir en god virkelighet for alle. Det krever et samarbeid ikke bare innen staten mellom forskjellige fagmiljøer, men også mellom stat og kommune, og – hvis vi setter andre ord på det – mellom norske borgere som har ulik fagkunnskap, og som skal kunne tåle å møte andre norske borgere som har vært utsatt for traumatiserende og voldelige og voldsomme overgrep.