Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Når jeg har valgt å utfordre statsråden om visjoner og målsettinger for det homopolitiske arbeidet, kan det kanskje være et nyttig utgangspunkt å minne om hvorfor det i det hele tatt er behov for en homopolitikk. For ingenting skulle gledet meg mer enn om vi var kommet så langt at homopolitikk var et irrelevant begrep fordi det ikke ble gjort forskjell på folk ut fra seksuell orientering. Men dette er dessverre ikke tilfellet. Til tross for at vi i løpet av de siste 50 årene har gått fra å omtale homofili som en sykdom til et tema det er mulig f.eks. å diskutere åpent fra landets fremste talerstol, til tross for at vi har gått fra lovforbud mot sex mellom menn til partnerskapsloven, til tross for at den allmenne utviklingen har gått i en retning som har gitt større forståelse for at sex og samliv kan være mer mangfoldig enn blomster, bier og misjonærer, er vi ennå ikke i mål. Vi så dette tydelig i den NOVA-rapporten som lå til grunn for St.meld. nr. 25 for 2000-2001, Levekår og livskvalitet for lesbiske og homofile i Noreg. For selv om denne undersøkelsen heldigvis konkluderer med at livssituasjonen for lesbiske og homofile på flere områder har bedret seg mye de siste 20 årene, kommer lesbiske og homofile f.eks. klart dårligere ut enn majoritetsbefolkningen når det gjelder å være utsatt for vold og frykt for vold. Aldersgruppen unge under 25 år kommer dårligere ut enn alle andre aldersgrupper på de fleste levekårs- og livskvalitetsmålene i undersøkelsen, og denne tendensen er særlig klar i spørsmål knyttet til psykisk helse. Det mest skremmende eksempelet er kanskje at en av fire i denne aldersgruppen har forsøkt å ta sitt eget liv. Et annet eksempel fra denne aldersgruppen er at den prosentvise andelen av lesbiske under 25 år som har vært utsatt for trusler i det siste året, er mange ganger så høy som i den generelle befolkning. En vanlig tilnærming til fordommer mot og diskriminering av en bestemt gruppe er å anta at diskriminering i holdninger og atferd er så gammeldags og så basert på mangel på kunnskap at de over tid nærmest vil dø ut av seg selv. Dessverre må vi nok konkludere med at dette er feil. Det finnes ingen naturlov som tilsier at denne type holdninger og handlinger – enten de nå er rettet mot folk med en annen seksuell orientering, en annen hudfarge eller rett og slett et annet kjønn enn de som har mest makt i samfunnet – automatisk forsvinner gjennom en slags holdningsevolusjon. Et skremmende eksempel på at det ikke er sikkert at verden bare går framover, kom i en undersøkelse Dagsavisen refererte i august. Når eksempelvis forskjellen mellom Danmark og Norge når det gjelder støtte til at homofile skal kunne inngå partnerskap, er såpass stor som 82 pst. støtte i Danmark mot 66 pst. støtte i Norge, gir det grunn til ettertanke. Det er ikke sikkert at kampen om holdningene kan vinnes ved å sitte stille og se på. Tvert imot synes det ganske sikkert at de som ønsker å slåss mot diskriminering og fordommer, må ta aktivt del i en slik kamp. Min utfordring til statsråden går altså på målsettinger og visjoner for det homopolitiske arbeidet, og hva slags syn på homofile og lesbiske statsråden legger til grunn for sitt arbeid. Jeg tilhører ikke dem som tror på mirakler, så jeg forventer ikke at statsrådens syn her skal være nøyaktig sammenfallende med SVs syn. Men for å utdype utfordringen tillater jeg meg å skissere våre svar på disse utfordringene. For å ta det siste først: SV ser selvfølgelig lesbiske og homofile som mennesker, med samme menneskeverd som majoritetsbefolkningen. Og så lenge vi holder oss på målsettings- og overskriftsnivået kan vi helt sikkert være enige om en slik målformulering. Men for SV har dette synet også den konsekvens at vi faktisk ikke kan forsvare at det i Norges lover skal gjøres forskjell på folk ut fra seksuell orientering. Dette gjelder også i de spørsmål som er knyttet til f.eks. adopsjon, fosterforeldre og bioteknologilov. SV er trygge på at lesbiske og homofile er like gode omsorgspersoner som heterofile. Jeg tillater meg å nevne at selv om Kristelig Folkeparti er uenig med SV i disse spørsmålene, ser vi ingen grunn til ene og alene å skylde på Kristelig Folkeparti når vi mener det er et problem at lovverket gjør forskjell. I flere av disse spørsmålene er det stortingsflertallet som fortsatt velger å stå for at lovverket skal gjøre forskjell på folk ut fra seksuell orientering. Siden statsråden også representerer Kristelig Folkeparti, vil jeg tillate meg å si at jeg synes Kristelig Folkeparti har fått ufortjent mye av enten æren eller skylden for den lovmessige situasjonen vi har. Det nytter altså ikke bare å skylde på Kristelig Folkeparti når et flertall i denne sal ikke er villig til å fatte de vedtak som vil medføre full likestilling og likhet for loven mellom homofile og heterofile. For flertallets budskap blir et dobbeltbudskap: Homofile og lesbiske er like mye verdt som andre, men det skal likevel gjøres forskjell. Nå er jo dette mye bedre enn det tidligere budskapet fra denne sal og fra majoritetsbefolkningen – altså hvis vi går 20 år tilbake i tid – da man kun sa at det skulle gjøres forskjell, ikke at homofile og lesbiske var like mye verdt som andre. Men vi har fortsatt en vei igjen å gå. For å trekke opp noen visjoner: Kristelig Folkeparti er i hvert fall i noen sammenhenger et parti som betoner verdien av valgfrihet. Det gjelder kanskje mer i spørsmålet om kontantstøtte enn i spørsmålet om selvbestemt abort, men de debattene kan vi nå la ligge. Valgfrihet kan også dreie seg om at vi skal kunne frigjøre oss fra at det kun finnes ett mønster, eller eventuelt to mønstre, for hvordan vi skal leve livene våre på et så viktig område som kjærlighet, sex, samliv, familieliv, eller hva man velger å kalle det. Valgfrihet kan dreie seg om å prøve å få slutt på for det første den heteronormativiteten som sier at alle helst skal ha 1,8 barn, golden retriever, villa i Bærum – uten å si et stygt ord om mitt hjemfylke – og i neste omgang kanskje også få slutt på de fordommene som sier at hvis du så velger å avvike fra denne normen, hvis du er homofil eller lesbisk, skal du passe inn i en annen tvangstrøye. Utfordringen, hvis vi gir folk reell valgfrihet, er faktisk å få et mangfold av mønstre for hvordan folk kan være, ikke ett rollemønster når det gjelder kjønn, ikke ett rollemønster når det gjelder kjærlighet, samliv. Dette er den visjonen som burde ligge til grunn for det homopolitiske arbeidet, en visjon om en type valgfrihet for alle i forhold til disse spørsmålene. Det er det frigjørende potensialet som ligger i denne politiske debatten. Da statsråd Karita Bekkemellem Orheim la fram stortingsmeldingen om Levekår og livskvalitet for lesbiske og homofile i Noreg, sa hun fra denne talerstolen at dette var det viktigste dokumentet hun i sin statsrådstid hadde lagt fram for Stortinget. Selv om jeg som sagt mener at ikke alle forslag som burde ha vært fremmet, ble fremmet i den stortingsmeldingen, gjør det noe også i forhold til den holdningskampen vi driver med, at man har en statsråd som tør å kalle seg en homopolitiker, en homostatsråd, som tør å legge vekt på dette som et viktig politisk område. Jeg tror jo at til tross for at vi er uenige i forhold til en del lovmessige spørsmål, ønsker heller ikke statsråden bare å sitte og se på at man fortsatt f.eks. har de selvmordstallene som man har for unge lesbiske og homofile. Min utfordring til statsråden blir da: Hvordan vil statsråden tydeliggjøre at dette arbeidet også er viktig for Kristelig Folkeparti? Hvilken utstrakt hånd ønsker Kristelig Folkeparti å komme med i forhold til det arbeidet vi faktisk er enige om i forhold til levekår og livskvalitet? For som sagt går jeg ut fra at SV ikke står alene i kampen for å få slutt på de til tider uverdige tallene som man ser når man spør lesbiske og homofile i forhold til diskriminering og i forhold til levekår. Da er det selvfølgelig enkelte saker man kan ta tak i. Et spørsmål som er nevnt i interpellasjonen, er spørsmålet om stebarnsadopsjon. Jeg er glad for at sakene som har vært omtalt mye i media, fikk et såpass lykkelig utfall da de kom på statsrådens bord. Samtidig vil jeg si at det vi har sett i denne saken, aktualiserer spørsmålet om Stortinget selv burde ha gått inn og sett på sitt vedtak. For det er klart at hvis Stortingets intensjon var å sikre barn som reelt sett fødes inn i en familie med to mødre – fra dag én er ikke dette snakk om stebarnsadopsjon – da burde kanskje Stortinget heller gått inn og sett på barneloven og gått inn og sett på hvordan vi skal sikre disse barna fra første dag. Det er jo en kjent sak at barnets første leveår er viktig for hvordan barnets liv skal bli, og det er klart at en usikkerhet hos de reelle foreldrene i denne perioden, vil også være til ugunst for barnet. Så der lurer jeg på om statsråden kan kommentere – dersom vi nå skal ha en slik ordning, og dersom stortingsflertallet ønsker at det skal være slik at barn som fødes inn i en familie der de rent faktisk har to mødre, skal ha disse to som juridiske foreldre – om det da er mulig å forbedre dagens ordning. For jeg går ut fra at heller ikke statsråden synes det er spesielt festlig å bli sittende igjen som skyteskive for at stebarnsadopsjon faktisk har en lang behandlingstid. Videre håper jeg at statsråden vil komme opp med hva hennes visjoner er i forhold til informasjonsarbeid. Vi vet at når vi snakker om å bekjempe holdninger vi ikke ønsker, og slåss for andre holdninger, er informasjon sentralt. Homofile og lesbiske selv framholder informasjon som det viktigste i den nevnte NOVA-rapporten. Jeg håper statsråden kan si noe om et arbeid for å fjerne forskjellsbehandling der det kanskje kan være enighet om at den er ubegrunnet, f.eks. i forhold til den saken Kristelig Folkeparti selv har tatt tak i, i forhold til Blodbanken. Med dette vil jeg avslutte. Jeg håper at statsråden har mye spennende å komme med.