Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-19:
Dette er, som saksordføreren var inne på, en viktig sak, som samtidig skal vise Stortingets evne til å ta ansvar i denne saken, bl.a. på grunn av at staten tidligere har konkludert med en helt annen årsak til forliset enn det man i dag har konkludert med. Det har vært fristende å oppsummere flertallets innstilling med følgende tre ord: smålig, skuffende og skammelig. Det er altså et faktum at det man her gjør for å rette opp en skade, etter mitt skjønn er bortimot – med all mulig respekt – banalt. Jeg tror jeg skal være så frimodig at jeg tar dem som er til stede salen, tilbake til den 13. juni, da vi diskuterte innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Da sa representanten Berit Brørby fra Arbeiderpartiet bl.a. følgende: «Arbeiderpartiet mener dessuten at de pårørende vil være best tjent med at det opprettes en egen erstatningsordning.» Hvis 50 000 kr er det man er best tjent med, kunne man ha brukt billighetserstatningsopplegget, for det går opp til 1,2 mill. kr. Lena Jensen fra SV, som er kjent for nå å ha vært med og fjernet pornosladden, sa bl.a. følgende i debatten: «Jeg vil understreke at det er nødvendig å være sjenerøs når det gjelder tildeling av erstatning til de etterlatte.» Det er mulig at 50 000 kr er sjenerøst i SV, men noen av oss synes vel at det er forholdsvis smålig. Nåværende statsråd Enoksen, daværende stortingsrepresentant Enoksen, sa: «Det er derfor ikke et håndslag, men en rimelig erstatning som bør bli de etterlatte til del.» Rimelig for hvem? Rimelig for staten? Det er vel slik at de etterlatte ikke føler seg spesielt ivaretatt gjennom den erstatningen som foreslås i dag. Og hvis man ser på de uttalelsene som kom i debatten i juni, harmonerer de ikke med det som flertallet i dag gjør. For selv om dette er et håndslag, så burde det kanskje være et slags samspill mellom den urett man føler at man er blitt utsatt for, og det man får tilbake. Men det føler i all fall ikke jeg at de etterlatte får i dag. Vi bad altså den gang om en egen erstatningsnemnd som skulle se på dette, på grunn av at man ikke ønsket å bruke billighetserstatningskonseptet, som går opp til 1,2 mill. kr. Når grunnerstatningen i dag ligger på 50 000 kr, ligger man godt innenfor det. Og hvis det var dette man ønsket å gjøre, hadde man ikke trengt å opprette en egen erstatningsnemnd. Det er altså mye å gå på opp til 1,2 mill. kr. Jeg tror at hvis vi ser på historien, jf. debatten i juni, var det snakk om statens rolle i dette. Jeg vil hevde at de etterlatte ikke har følt staten som en medspiller. Det er også grunnen til at flertallet, Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet, tok dette ansvaret i juni og førte saken videre. Den forrige regjeringen tok ikke udelt det ansvaret, og selv om enkelte den gangen skrøt veldig av den forrige justisministeren, er det ikke tvil om at han ble pålagt å komme tilbake til Stortinget med denne ordningen på grunn av at Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet krevde det. Hvis ikke hadde denne saken blitt avsluttet allerede. Men man tok altså et ansvar den gangen. Og når de etterlatte har ført den kampen de har gjort, bl.a. mot staten, står det stor respekt av det. Man skal gi honnør til dem fordi de selv har tatt det ansvaret de har gjort for å bekjempe dette. Men jeg tror, som sagt, at de i dag ikke føler at rettferdigheten skjer noe spesielt fyllest, i og med at man er så ekstremt smålig som man faktisk er her. Jeg hadde akseptert at man laget en egen erstatningsordning, hvis man hadde gått utover det som ligger innenfor rammen til billighetserstatningsnemnden, men det gjør man altså ikke. Da synes jeg at dette er noe som ikke henger sammen i det hele tatt. Så viser komiteens leder og saksordfører til at man gjør et håndslag i forhold til fri rettshjelp. Det er mulig det, men jeg regner med at saksordføreren er kjent med at lov om fri rettshjelp har klare begrensninger. Jeg ser ikke at man her ber om at Stortinget skal fravike reglene i den loven. Med andre ord er det altså et krav til inntekt, og det er også et krav til en skjønnmessig vurdering fra fylkesmannen i så måte. Og hvis det var slik at flertallet var opptatt av dette, hvorfor kunne de ikke rett og slett si at man skal dekke de påløpte advokatutgifter som er relevante for saken, hvis det var det man mente. Men her går altså flertallet gjennom Stortinget, til Regjeringen, og til fylkesmannen, som så skal vurdere dette. Hvis man mener dette, hvorfor sier man det ikke rett ut, og gjør noe med det? For meg handler dette om politisk skuebrød, det handler ikke om realitet. Jeg synes dette er et svik mot de etterlatte på nytt, som man unndrar seg ved å si at man har gjort så godt man har kunnet, og det er godt nok. Med all mulig respekt, det er det ikke. Og for de etterlatte vil dette ikke være en gledens dag, men tvert imot en bekreftelse på den dårlige behandlingen de har vært utsatt for. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag.