Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2010-03-19:
Da vannkraftutbyggingen startet i Norge for over hundre år siden, var det begynnelsen for den kraftforedlende industrien. I starten ble denne industrien lagt i nærheten av der strømmen ble produsert. Det medførte at bedriftene i dag ligger spredt ut over hele landet. Den kraftforedlende industrien er den nest største eksportnæring i landet. Industrien sysselsetter over 25 000 og er ofte den dominerende hjørnesteinsbedriften i sitt lokalområde. I de senere årene har industrien hatt en negativ utvikling. Det vises best når en ser på kraftforbruket, som er minkende. Kraftforbruket i den kraftforedlende industrien er en god indikator på utviklingen i bedriftene. Fra 2008 til 2009 falt kraftforbruket med 20 pst. En del av denne nedgangen skyldes energieffektivisering. Når det gjelder langsiktige kraftavtaler, som denne industrien er helt eller delvis avhengig av, er 2010–2011 et tidsskille. Da går avtalene, som i all vesentlighet ble inngått på 1950- og 1960-tallet, ut. Noen av bedriftene har inngått nye avtaler, men få har tilfredsstillende avtaler fram til 2030–2040, som vil være den tradisjonelle tidshorisont. Den kraftforedlende industri er blitt betydelig redusert i løpet av de siste ti årene. Over 4 000 arbeidsplasser er nedlagt i denne perioden, og av de største nedlagte bedrifter nevnes Hydro Magnesium på Herøya, Norske Skog Union i Skien, og Hydro Aluminiums Søderberganlegg på Karmøy, med til sammen 1 900 arbeidsplasser. Mange økonomer hevder at den kraftforedlende industrien har levd godt på billig kraft, og at dette ikke kan fortsette i framtiden. Disse mener at det er bedre å selge kraften til utlandet, da man kan oppnå høyere pris der enn i Norge. Professor Steinar Strøm vil heller legge ned den kraftforedlende industrien, selge kraften til utlandet og benytte arbeidskraften som blir frigitt, til oppgaver innen helse og omsorg. Det ser ut for meg som om Strøm glemmer to vesentlige, grunnleggende forhold. Blir den kraftforedlende industrien i Norge nedlagt, genererer det ca. 35 TWh. Nettkostnader for å samle denne energimengden blir meget stor. Det må bygges svært mange dyre kabler til kontinentet, som ifølge Strøm vil være avtaker av overskuddskraften. Det Strøm overser, er den samfunnsmessige gevinsten som den kraftforedlende industrien skaper ved hjelp av elektrisk strøm. For deler av smelte- og aluminiumsindustrien øker verdien av 1 kWh opp til ni ganger under bearbeidelsen av bedriftenes produksjon. Dette er en samfunnsgevinst som de ivrigste eksportøkonomene helt ser ut til å glemme. Det genereres ingen eksportinntekt gjennom helse- og omsorgsarbeid, men gjennom produkteksport. Den kraftforedlende industrien i Norge er nesten uten unntak verdensledende. Industrien leder i dag an i den teknologiske utviklingen innen energieffektive produksjonsprosesser for produksjon av metaller og materialer på mange områder. Uten like kraft- og miljøvilkår har vi ikke lenger en langsiktig konkurransedyktig metallproduksjon i Norge. Uten denne produksjonen forsvinner de viktigste forutsetningene for å kunne gjennomføre banebrytende innovasjoner fra denne industrien. Jeg vil nå nevne innovasjoner av verdensklasse som noen av disse kraftforedlende bedrifter har, eller gjennomfører nå. Elkem Solar produserer silisium til solceller. Solceller produserer elektrisk kraft helt uten klimautslipp. Det viktigste er imidlertid at den nye fabrikken i Kristiansand bruker under halvparten så mye energi som en fabrikk med tilsvarende produksjon, men med tradisjonell teknologi. Det gjør produksjon av solceller enda mer miljøvennlig, og solenergien blir mer konkurransedyktig i forhold til alternative energiformer. På Lista bygger Alcoa og Elkem et storskala anlegg med en helt ny produksjonsprosess for aluminium. Den nye prosessen gir 30 pst. lavere energiforbruk og mulighet for netto utslippsfri aluminiumsproduksjon, ved at CO-avgassen kan benyttes til kjemisk produksjon eller energiproduksjon. For å kunne oppnå nødvendige globale utslippsreduksjoner er denne type teknologisk utvikling innenfor store globale industrisektorer helt nødvendig. Norske bedrifter har en verdensledende rolle i utviklingen av miljøvennlige og energieffektive bygg og boliger. Både Norsk Hydro og Orkla er på topp globalt i utviklingen av nye miljøvennlige byggeløsninger med basis i norsk kraftforedlende industri. Etter det jeg har nevnt om norsk kraftforedlende industri, vil nok mange spørre undrende: Hva er så de store problemene som får undertegnede til å reise interpellasjonen? Det vil jeg komme til nå. De kraftforedlende bedrifter konkurrerer på det globale markedet og trenger konkurransedyktige vilkår. Fra bransjen uttrykkes det bekymring for at energikostnader og CO2-regelverk for industrien er betydelig høyere og strengere enn konkurrentlandenes. Regjeringen skryter av et særnorsk strengt CO2-kvoteregime. I tillegg blir industrien fratatt eierskap til vannkraft som man i markedet må kjøpe med et ekstra CO2-påslag i prisen. Mange økonomer og miljøforkjempere ønsker at den kraftforedlende industrien blir avviklet på grunn av CO2-utslipp. Disse begrunnelsene er feilaktige. Norsk kraftforedlende industri er verdens minst forurensende. Nesten all energien som benyttes, kommer fra vannkraft. Mens den norske aluminiumsindustrien slipper ut 8,5 tonn CO2-ekvivalent pr. tonn aluminium, er tallene for aluminium produsert i Kina 30 tonn CO2-ekvivalent pr. tonn aluminium. Altså: Kinesiske verk slipper ut over tre ganger så mye CO2 som de norske verkene slipper ut. Det virker naivt å tro, som professor Steinar Strøm hevder, at behovet for bl.a. aluminium vil minke dersom norske aluminiumsverk legger ned sin produksjon. Allerede i dag ser vi hva som skjer når rammebetingelsene er forskjellige fra land til land. Norsk Hydros store aluminiumsverk i Qatar er et klart eksempel på dette. Her oppnår bedriften billig energi og lave miljøavgifter. Tidligere olje- og energiminister Åslaug Haga, som nå er ansatt i Norsk Industri, sier til bladet Energinyheter at norsk kraftkrevende industri er basert på fornybar kraft, har tøffe miljøkrav og verdens beste teknologi. Det er meningsløst å flytte ut produksjonen fra Norge. Selv om det er bra for det nasjonale klimaregnskapet, er det ikke bra for det globale regnskapet, sier Haga. Dette er tanker om norsk kraftforedlende industri som få – om noen – i den rød-grønne regjeringen deler, men som i høyeste grad berører problemstillingen som eksisterer i dagens politiske debatt. Dersom den kraftforedlende industri blir nedlagt, eller flyttet til land med lavere energi- og CO2-kostnader, vil det få store negative ringvirkninger, ikke minst for Distrikts-Norge. Dette synes ikke å bekymre den rød-grønne regjeringen i særlig grad. EU ser på karbonlekkasje som en alvorlig trussel mot den kraftforedlende industrien, og reviderte derfor sitt kvotehandelsdirektiv i desember 2008. Et bærende element var å gjennomføre reduksjoner i klimagassutslipp ved bruk av kvotehandel, uten at det fører til karbonlekkasje. Karbonlekkasje innebærer at effektiv industri flyttes fra land med klimakostnader på utslipp og i kraftprisen til land uten slike kostnader, med uendrede eller økte globale utslipp som resultat. Endringene i EUs kvotehandelsdirektiv gjelder for perioden 2013–2020. De to viktigste tiltakene fra EUs endringer for norsk kraftforedlende industri er: Bedrifter utsatt for karbonlekkasje skal få tildelt opp til 100 pst. frikvoter for direkte CO2-utslipp. Medlemsland kan gjennomføre finansielle tiltak overfor sektorer som er utsatt for karbonlekkasje som følge av kvotekostnader som videreføres gjennom kraftprisen. Ved aktivt å utnytte de muligheter som nå etableres innenfor rammen av EØS-avtalen, kan norske myndigheter legge til rette for videreutvikling av dagens norske kraftforedlende industri og ny virksomhet basert på ny norskutviklet teknologi. Dersom Frankrike, Spania og andre konkurrentland innfører kompensasjonsordning uten at norske myndigheter gjør det samme, vil konkurrenter til norsk kraftforedlende industri få betydelige konkurransefordeler. Til slutt vil jeg spørre statsråden: Hva vil statsråden gjøre for å sikre at den kraftforedlende industrien får konkurransedyktige rammebetingelser – og kan forbli og vokse i Norge?