Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-01:
La meg først takke interpellanten for å ha tatt opp et viktig tema, et kanskje undervurdert tema. Vi tar det for gitt at vårt norske språk er en evigvarende kvalitet, at det ikke trengs vedlikehold, at det er en selvfølge. Det er det slett ikke. Vi mister språk i verden hver eneste dag, og ulike språk i verden mister sin funksjon på ulike områder. Derfor er denne debatten interpellanten har tatt initiativet til, en svært viktig debatt, også for oss. Regjeringen vil arbeide med den nordiske språkdeklarasjonen både gjennom samarbeidet i Nordisk Ministerråd og på nasjonalt plan. Nasjonalt vil arbeidet med å følge opp deklarasjonen inngå som et ledd i den språkpolitikk Regjeringen vil skissere i den kommende språkmeldingen, der det vil bli drøftet tiltak både innenfor og utenfor deklarasjonens rammer. Prioriteringen av disse vil dels bli vurdert i meldingen og dels i det løpende oppfølgingsarbeidet i årene som kommer. Det aller viktigste med den nordiske språkdeklarasjonen er kanskje det bidrag den kan gi til å få satt språk og språkpolitikk høyere opp på den politiske dagsordenen, ikke bare i det nordiske samarbeidet, men nettopp også i vår nasjonale politikk, som interpellantens interpellasjon er et godt bevis på. Sammenliknet med tidligere tiders ofte opphetete debatt om rettskrivningsspørsmål er det imidlertid i stor grad andre språkpolitiske utfordringer vi nå står overfor. Det er en helt annen språkpolitisk debatt enn det Norge har hatt i tidligere tiår. Blant annet har de flerspråklige og minoritetsspråklige utfordringene på vår egen hjemmearena helt andre dimensjoner enn tidligere. Men først og fremst dreier det seg om en bredere innsats for å styrke nasjonalspråkets status og bruk på alle områder i samfunnet. Dette dreier seg både om norsk språk generelt og om den nynorske målformen spesielt. En mer offensiv språkpolitikk må ikke minst innrettes mot å styrke nynorskens stilling. I så måte er jeg helt enig i det Aftenposten skrev i sin lederartikkel 25. mai. Det lover godt at nettopp denne avisen bidrar til å fremme en kulturpolitisk ansvarlig linje i vår nasjonale språkdebatt. Det er vel også en god illustrasjon på at språkdebatten har endret seg. For selv om vi har mye til felles med våre nordiske naboer, står jo Norge i en særstilling ved at selve det norske nasjonalspråket omfatter to levende skriftkulturer og to separate skriftstandarder. Her har vi en dobbelt rikdom, men samtidig et dobbelt ansvar. Den særnorske språksituasjonen gir oss også et fortrinn innenfor det nordiske fellesskapet. Vi er mer vant til språklig variasjon, og vi er bedre på nordisk nabospråksforståelse enn det svensker og dansker er. I tillegg til de rent internordiske spørsmål handler den nordiske språkdeklarasjonen også om de nye nasjonalspråklige og flerspråklige problemstillingene. Omkring disse spørsmålene gjør det seg utvilsomt gjeldende en klar språkpolitisk bevissthet og interesse i våre nærmeste nordiske naboland. Språkdeklarasjonen tar altså til orde for en ny nordisk språkpolitikk som skal sikre helhet og sammenheng i Nordisk Ministerråds egne tiltak på språkområdet, bl.a. gjennom fellesnordiske forsknings- og utviklingsprosjekter. Dette vil være relevant for flere av de konkrete tiltak som nevnes i interpellasjonen, nemlig internordiske ordbøker, program for maskinoversettelse og for flerspråklig søking i nordiske databaser. Innenfor mange områder av deklarasjonen hviler det imidlertid også et nasjonalt oppfølgingsansvar på de enkelte nordiske regjeringer og selvstyremyndigheter. Deklarasjonen er en politisk forpliktelse som vi skal forholde oss til. Språket er, som interpellanten også sa, ett av våre viktigste kulturuttrykk, og svært mange samfunnsspørsmål har en språkpolitisk side, ja språket identifiserer oss som samfunn og mennesker. Derfor er det påtrengende å få utformet en helhetlig språkpolitikk og gi denne en kulturpolitisk forankring. Den kommende språkmeldingen skal tydeliggjøre Kultur- og kirkedepartementets overordnede språkpolitiske ansvar. En god språkpolitisk oppfølging forutsetter imidlertid at alle fagdepartementer tar i betraktning språkpolitiske perspektiver ved utforming og gjennomføring av relevante deler av politikken innenfor sine respektive samfunnssektorer. Kultur- og kirkedepartementet og det underliggende fagorganet Språkrådet må i denne sammenhengen ha en pådriverfunksjon og et koordineringsansvar. I tillegg til kultur- og medieområdet knytter mange av de sentrale språkpolitiske utfordringene seg til utdannings- og forskningssektoren. I Nordisk Ministerråd har derfor språk inngått som en del av det forsknings- og utdanningspolitiske samarbeidsområdet. Det var da også kunnskapsministeren som på Norges vegne var med på å fremme ministerrådsforslaget om den nordiske språkdeklarasjonen. I fjor ble det nedsatt et utvalg under Ministerrådet for å vurdere den framtidige organiseringen av arbeidet på språkområdet. Arbeidet er i ferd med å bli sluttført, og et sentralt tema vil formodentlig være forholdet mellom samarbeidsområdene kultur og utdanning/forskning i språkspørsmål. Hvem som skal ha ansvaret for det nordiske samarbeidet, vil antakelig bli avklart der. Uansett konklusjoner på det nordiske planet er det i Norge behov for tett kontakt mellom Kunnskapsdepartementet og Kultur- og kirkedepartementet innenfor viktige deler av språkpolitikken. Vi skal ha én enhetlig språkpolitikk som omfatter flere departement. I det nordiske språksamarbeidet er det tradisjon for slik kontakt, noe som bl.a. har gitt seg utslag i at det ene av Norges to medlemmer i Nordens språkråd kommer fra kultursektoren, det andre fra utdannings- og forskningssektoren. De nordiske utdannings- og forskningsministrene har for øvrig allerede tatt initiativ til en klargjøring og prioritering av eksisterende og planlagte språkpolitiske tiltak i Nordisk Ministerråd, med språkforståelse som prioritert tema. Under støtteprogrammet Nordplus Språk yter Nordisk Ministerråd årlig økonomisk støtte til gjennomføring av internordiske språkkurs. På denne måten får elever og studenter muligheter til kortvarige opphold i et annet nordisk land og derved praktisk og jordnær hjelp til nabospråksforståelse i kontakt med ungdom fra andre deler av Norden. Det som nå er kommet i tillegg, er et særskilt satsingsprosjekt for å styrke praksisdelen av nabospråksundervisningen i grunnskolen i Norden. Dette skjer gjennom en målrettet innsats overfor en avgrenset gruppe av lærere. Målet er å etablere et nettverk av ressurslærere, som både kan bidra til økt kvalitet i nabospråksundervisningen og samtidig øke effekten av eksisterende tiltak ved at det blir etablert forbindelseslinjer mellom det eksisterende kurstilbudet og den praktiske undervisningssituasjonen ute i skolene. De utvalgte lærerne skal være nordiske språkpiloter som kan veilede kolleger og studenter og være pådrivere for utviklingen av en bedre og mer effektiv nabospråksundervisning. En særskilt undersøkelse i regi av Nordisk Ministerråd høsten 2005 viste at det som står om nabospråksundervisning i de nordiske lands læreplaner, gjennomgående er svært lite og nokså uforpliktende. I Norge er imidlertid nabospråksforståelse, herunder undervisning i nordiske språk, løftet opp som et kompetansemål i skolen. De midlene under samarbeidsområdet for kultur i Nordisk Ministerråd som brukes til oversettelsesstøtte, kan også være med på å styrke den gjensidige språkforståelsen i Norden. Det at nordiske lesere takket være utvalgte oversettelser blir kjent med et forfatterskap fra et annet nordisk land, kan vekke en interesse som gjør at de i neste omgang vil lese flere bøker av samme forfatter selv om de ikke er oversatt, altså på originalspråket. Oversettelsesmidlene bidrar også til at vi i Norden opprettholder et korps av kompetente oversettere mellom de samfunnsbærende språkene i Norden. Dette representerer en faglig dybdekompetanse som utgjør en vesentlig del av det nordiske språkfellesskapets kulturelle infrastruktur. Som ledd i arbeidet med å følge opp den norske bibliotekutredningen, som nettopp har være ute på høring, kan det også være grunn til å se på om norske biblioteker i større grad enn i dag kan vektlegge aktiv formidling av nordisk nabolandslitteratur. Det kan også tenkes at arrangementer med litteraturopplesning og forfatterbesøk i regi av bibliotekene i større grad kan gis et nordisk nabospråksperspektiv. Tilgang til tv-kanaler fra de nordiske naboland har jo vært et tema som har preget det nordiske samarbeidet i flere tiår. Det er helt opplagt at det kan bidra til å styrke nabospråksforståelsen blant folk flest at man ser tv-programmer fra de nordiske naboland. Sett fra norsk side er det grunn til å framheve den økte satsingen på filmproduksjon. Dette vil også styrke formidlingen av norsk film i våre nordiske naboland og dermed bidra til at et stort filminteressert publikum i de øvrige nordiske naboland i større grad blir eksponert for ulike varianter av norsk talemål, på samme måte som vi i stor grad ser danske og svenske filmer i særdeleshet. Tv, film og litteratur, men også andre former for kulturutveksling mellom de nordiske land bidrar i høy grad til å gjøre nettopp det som språkdeklarasjonen framhever, nemlig at de samfunnsbærende språkene i Norden blir mest mulig synlige i det offentlige rom. En rekke andre relevante spørsmål, slik som parallellspråklighet ved universitetene, språkteknologi og språklig mangfold vil Regjeringen komme tilbake til, bl.a. i språkmeldingen. Den nordiske språkdeklarasjonen bør være en påminnelse for oss alle i Norden om betydningen av å ta vare på den umistelige verdi som ligger i det nordiske språkfellesskapet. Det blir påpekt at det nordiske språkfellesskapet er unikt, og at det unike består i at skandinavene har en mulighet til å bruke sitt eget morsmål i kommunikasjon med alle som taler et av de to andre skandinaviske språk. Vi ønsker å ta vare på den forståelsen og den kommunikasjonsevnen vi har i Norden.