Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2016-02-09:
Denne saken gjelder Riksrevisjonens undersøkelse av bistand til godt styresett og antikorrupsjon i utvalgte samarbeidsland. Det er vel kjent at korrupsjon og maktmisbruk hindrer effektiv bruk av nasjonale ressurser. Det hemmer økonomisk vekst, og det bidrar til en urettferdig ressursfordeling i samfunnet. Dette er dessverre nokså utbredt i mange land, herunder spesielt i fattige u-land. En styrking av vedkommende lands institusjoner og etablering av godt styresett er viktig og nødvendig for å fremme god og bærekraftig utvikling. Siden årtusenskiftet har både godt styresett og kampen mot korrupsjon vært blant de høyest prioriterte satsingsområdene for norsk bistand. St.meld. nr. 35 for 2003–2004 og Innst. S. nr. 93 for 2004–2005 er kanskje de stortingsdokumentene som klarest har angitt og definert styresett og antikorrupsjon som prioriterte temaer for norsk bistand. 2004 er således startåret for Riksrevisjonens undersøkelse av bistand til godt styresett og antikorrupsjon i utvalgte samarbeidsland. Undersøkelsesperioden for Riksrevisjonen har vært årene 2004–2014, og totalt sett har Norge i denne perioden brukt 26 mrd. kr, eller 26 000 mill. kr, til godt styresett og tiltak mot korrupsjon. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å vurdere kvaliteten, måloppnåelsen og bærekraften i utvalgte prosjekter i de fire samarbeidslandene Afghanistan, Bosnia-Hercegovina, Uganda og Zambia. Disse landene alene har mottatt 2,74 mrd. kr til godt styresett i perioden 2004–2014. Komiteen ser det som en stor utfordring å følge opp kontroll og rapportering av bruk av bistandsmidler til antikorrupsjonsarbeid og godt styresett når slike tiltak i 2014 omfattet 100 land og 1 750 enkeltprosjekter. Riksrevisjonens funn er dessverre nedslående. Det siteres fra hovedfunnet: Bistanden til godt styresett og antikorrupsjon er lite strategisk innrettet. Flertallet av de undersøkte prosjektene for styresett og antikorrupsjon har dårlig måloppnåelse og svak bærekraft. Dårlig planlegging svekker resultatorientering. Mangelfull oppfølging øker risikoen for dårlig måloppnåelse. Svakt system for vurdering av måloppnåelse gir lite læring. Det kan i denne forbindelse være riktig å referere hvordan ambassadene i de undersøkte landene vurderer effektene av bistanden til dette området: «Ambassaden i Afghanistan mener at det er vanskelig å vurdere i hvor stor grad bistanden har bidratt til en positiv endring i styresettet. Med bistand gjennom både multilaterale programmer, bilaterale initiativer og militær tilstedeværelse har det blitt oppstykket, og verken helhetlig eller bærekraftig. Bistanden har i liten grad tatt utgangspunkt i de tradisjonelle samfunnsstrukturene i Afghanistan. Måten en(…) del av bistanden og det militære nærværet har vært organisert på, har også åpnet(…) muligheter for privat berikelse og korrupsjon.» (…) (…) Vest-Balkan-seksjonen i Utenriksdepartementet viser til at det er veldig liten måloppnåelse på samfunnsnivå i Bosnia-Hercegovina. For lite har skjedd med hensyn til politisk og økonomisk utvikling i landet siden fredsslutningen i 1995. På enkelte områder har det imidlertid skjedd mer. Det statlige rettsvesenet er konsolidert, og Norge har opparbeidet seg et godt renommé for sin innsats. Ambassaden i Bosnia-Hercegovina trekker frem justissektoren som et eksempel. Denne sektoren har mottatt betydelig støtte og er å anse som en suksess til nå. Bærekraften trues likevel av politiske utspill som underminerer myndighetsområdet til den bosniske domstoladministrasjonen. Manglende politisk vilje kan være en reell risiko for at resultatene av tiltakene for godt styresett og antikorrupsjon ikke vil bli varige. Fra Uganda fremhever ambassaden betydningen av bistand til å bygge opp kontrollorganer som er viktige for godt styresett og antikorrupsjon, slik som den ugandiske riksrevisjonen, antikorrupsjonsbyrået og menneskerettighetskommisjonen. Ambassaden peker imidlertid på at disse organisasjonene har begrenset innflytelse på grunn av manglende vilje til endring hos den øverste politiske ledelsen. Det er derfor vanskelig å bedømme effekten av styresettbistand, og Uganda har utviklet seg mot et mer autoritært styre. Ambassadøren i Zambia understreker i intervju at all bistand må vare en stund og være av en viss størrelse før man ser resultater: «Ambassaden er fornøyd med resultatene fra institusjonsstøtten som har blitt gitt over tid til den zambiske riksrevisjonen og skatteetaten, og mener at det kan vises til resultater på produkt- og brukernivå. I hvilken grad dette gir resultater på samfunnsnivå og har ført til faktisk forbedring av standarder og godt styresett og antikorrupsjon, er det derimot vanskeligere å vurdere.» Komiteens flertall vil bemerke at den lave graden av måloppnåelse og bærekraft og til dels fravær av kunnskap om hvilke mål som er oppnådd innen denne typen bistand, gjør at det bør vurderes om ikke bistanden bør dreies mot andre humanitære formål hvor den kan ha større effekt. En slik dreiing av denne bistanden til mer humanitære formål vil kanskje også ha en god effekt på forbedring av styresett og antikorrupsjonsarbeid på sikt. Komiteen har merket seg at departementet i 2015 ville revidere regelverket for tilskuddsordninger, og at dette arbeidet er ment å resultere i strengere krav til kvalitetssikring i hele prosjektsyklusen som mottar støtte. Over den tiårsperioden som denne undersøkelsen gjelder for, har Norge, som tidligere nevnt, gitt 26 mrd. kr i bistand til utvikling av godt styresett og antikorrupsjonsarbeid, eller 2,6 mrd. kr i gjennomsnitt per år. Dette er svært mye penger til disse formålene alene, og en må forvente at Utenriksdepartementet evner å følge opp de ulike prosjektene samt ha et system som gjør at det er mulig å vurdere effekten av bruk av disse midlene. Riksrevisjonen anbefaler at det vurderes å utforme en strategi som tar utgangspunkt i sentrale mål og virkemidler på området kunnskapsgrunnlaget for styresett og antikorrupsjonsbistand i de viktigste mottakerlandene styrkes, bl.a. med analyser av politisk økonomi forvaltningspraksis forbedres med å sikre god målstruktur for prosjektene, klare kriterier for bekreftelse av at målene er nådd, og bedre rapportering fra mottakerne i samsvar med dette grunnlaget for egen læring styrkes ved å innføre en strukturert, systematisk og dokumentert vurdering av måloppnåelse i enkeltprosjekter, slik flere land og givere har gjort Komiteen slutter seg til Riksrevisjonens anbefalinger til Utenriksdepartementet.