Nikolai Astrup (Høyre), 2011-01-17:
Det norske samfunnet er gjensidig avhengig av utviklingen i våre europeiske naboland på stadig flere områder. 80 pst. av varene og tjenestene vi eksporterer, havner i EU-land. 70 pst. av varene og tjenestene vi importerer, kommer fra våre naboland i Europa. Norge er fullt ut integrert i det indre markedet i Europa utenom fisk og landbruk, og stadig flere beslutninger med konsekvenser for Norge fattes i Brussel fremfor på Stortinget. I noen tilfeller påvirkes vi direkte, i andre tilfeller påvirkes vi indirekte. I kjølvannet av Lisboa-traktaten er det blitt vesentlig mer krevende for Norge å forsvare norske interesser i Brussel, og det er blitt viktigere enn noensinne at Norge er tidlig ute med å forme og fremme norske posisjoner i EU. Dette er i aller høyeste grad aktuelt innenfor energifeltet. Politikk som fremdeles er i støpeskjeen – og dermed er mulig å påvirke – er EUs nye energistrategi og EUs strategi for energiinfrastruktur. Kommisjonen presenterte strategiene henholdsvis 10. og 17. november i fjor, og vil fremlegge supplerende og konkretiserende tiltakspakker i år. Energistrategien bygger i hovedsak på gitte forutsetninger om svært ambisiøse klimamål, nødvendige oppgraderinger av infrastruktur og behovet for forsyningssikkerhet. I dette ligger ambisiøse mål for ny fornybar energi, økt satsing på energieffektivisering, «smart grids» og diversifisering av import av fossile energikilder. Strategien anslår at EU må investere 1 000 mrd. euro innenfor denne sektoren frem til 2020. Fremtidens nett, fremtidens infrastruktur for gass og fremtidens infrastruktur for transport og lagring av CO2 vil formes i 2011. Dette er et arbeid Norge ikke kan vente med å påvirke til de 27 EU-landene har blitt enige om sluttresultatet. Da er det for sent. Norge kan heller ikke vente til regjeringen fremlegger en energimelding for Stortinget med å avklare viktige strategiske veivalg i den nasjonale energipolitikken – veivalg som er nødvendige å fatte nå dersom vi skal spille en rolle i utformingen av energisystemene i Nord-Europa. Regjeringen har forpliktet seg til en klimapolitikk som vil føre til betydelig kraftoverskudd i Norge i årene som kommer. I disse dager, med høye energipriser og stort behov for importert kraft fra våre naboland, kan et betydelig kraftoverskudd om noen år fortone seg som en drøm. Men det er et sannsynlig utfall dersom det grønne sertifikatmarkedet lykkes og vi etterlever EUs krav til energieffektivisering. Det norske kraftoverskuddet bør, slik vi ser det, benyttes til tre ting. Det ene er å legge til rette for en fortsatt sterk kraftintensiv industrisektor i Norge. Det er bra for arbeidsplassene og verdiskapingen i landet, men også for det globale miljøet. Aluminium produsert på kull medfører ti ganger så høye utslipp som aluminium produsert på vannkraft. Det andre er å redusere sårbarheten i det norske kraftsystemet i tørre, kalde år, når lav vannstand i magasinene nødvendigvis medfører prispress for forbrukere og næringsliv. Det tredje, og mest relevante i denne sammenheng, er å se Norges tilfang av regulerbar kraft i sammenheng med det store tilfanget av uregulerbar kraft i Nord-Europa. Norge vil aldri bli Europas batteri, til det er de norske kraftreservene for små. Men vi kan bli en viktig spiller i det nordeuropeiske markedet dersom det er politisk vilje til det. Flere norske kraftprodusenter har tatt til orde for utvikling av pumpekraftverk i Norge. Norske vannkraftanlegg er i stor grad anlegg basert på flere mindre magasiner på fjellet. Det gjør det relativt gunstig å pumpe vannet fra et lavereliggende til et høyereliggende magasin ved lave kraftpriser, for deretter å produsere kraft ved høyere priser. I seg selv kan også pumpekraftverk bidra til å redusere sårbarheten ved lav vannstand i magasinene. Realiseringen av pumpekraftverk og hvilket omfang dette eventuelt skal ha, er både et kommersielt spørsmål og et politisk spørsmål som bør avklares. Det store tilfanget av ny uregulerbar kraft som følger av store vindkraftutbygginger i Storbritannia, Nord-Tyskland, Nederland og Danmark, kan bidra til å øke verdien av norsk vannkraft betydelig. Samtidig kan det bidra til å stabilisere prisene for norske forbrukere. Høyre mener Norge må ha ambisjon om å spille en betydelig rolle i utviklingen av energisektoren i Nordsjøbassenget, og at denne ambisjonen må bli en integrert del av EUs strategiarbeid. Kraftutveksling krever nettinvesteringer. Statnetts ambisjoner om flere utenlandskabler er positive, men må ses i sammenheng med utviklingen av nettet i Europa. Derfor er det positivt at Norge tar del i nordsjølandenes offshorenettinitiativ, signert i Brussel 3. desember 2010. I forlengelsen av dette er utviklingen av et eventuelt fremtidig supernett i Nordsjøen viktig. Norge bør også bidra til EUs strategi for gass. Norsk gass er en viktig bro til fornybarsamfunnet. Derfor bør Norge ha som ambisjon å opprettholde sin rolle som betydelig gassleverandør til Europa. Det er imidlertid en ambisjon som forutsetter modige nasjonale beslutninger om bl.a. konsekvensutredning av nye letearealer nord for eksisterende gassinfrastruktur. Det ligger i dag 7 800 km med rørledning i Nordsjøen. Verdien av denne infrastrukturen – hvordan den videreutvikles – avhenger dels av politiske valg i Norge, dels av politiske valg i EU. De geopolitiske dimensjonene veier fremdeles tungt i EUs gasspolitikk, og vil ha innflytelse på de infrastrukturvalgene EU fatter. Norge har gode kort på hånden, men vi må se vår rolle i Europas gassforsyning i sammenheng med Russlands nordområdepolitikk, utviklingen av gassnettet i Russland og EUs ambisjon om å åpne en gasskorridor mot sør. I den sammenheng er det neppe likegyldig verken for EU eller Norge hvordan ny norsk gass finner veien til det europeiske markedet. Norges posisjon i det europeiske gassmarkedet vil svekkes betydelig dersom vi unnlater å videreutvikle ressurser og infrastruktur de neste årene. Det er selvsagt mulig å fatte beslutninger som bidrar til dette, men vi håper statsråden er enig med oss i at det ikke ville være til det beste for Norge og Europa. Norge ønsker å bidra til utviklingen av teknologi for fangst og lagring av CO2. Det er en ambisjon vi deler med EU. Både britene og italienerne skal fatte investeringsbeslutninger om fullskala renseanlegg for CO2 i løpet av tredje kvartal i 2011. Norges satsing på TCM blir mer aktuell av at også andre land ser fangst og lagring av CO2 som en mulig løsning på klimautfordringene. På lengre sikt planlegger EU en felles infrastruktur for transport og lagring av CO2. Det er svært relevant for Norge å ta del i. Felles infrastruktur vil gjøre det mulig å utnytte verdikjeden i CO2 på en helt annen måte enn i dag. I Canada er man i dag i ferd med å bygge opp en felles rørledning for CO2 som gjør at nye utslippspunkter enkelt kan kople seg på, og at CO2-gassen deretter kan fraktes til et nettverk av kunder som kan benytte den til økt utvinning fra eksisterende oljefelt eller i produksjon der CO2 i dag inngår som et råstoff. Det endrer prisdannelsen på CO2. Der CO2 i dag i hovedsak utgjør et problem og en kostnad, vil en effektiv transportinfrastruktur også gi den en positiv markedsverdi. Norge har i tillegg betydelige muligheter til å lagre CO2 i Nordsjøbassenget. I flere europeiske land rapporteres det om motstand mot å lagre CO2 under strøk som er tett bebygget, til tross for at CO2 er en harmløs gass i alle andre sammenhenger enn klima. Mulighetene for å lagre CO2 i Nordsjøbassenget bør være en integrert del av EUs CCS-strategi. 2011 blir et viktig år i utformingen av fremtidens europeiske energipolitikk. Norge må delta. Foruten en aktiv europapolitikk forutsetter dette at regjeringen bestemmer seg for hva den nasjonale energipolitikken skal være. Over hele verden er energipolitikk satt høyt på den politiske agendaen. I Norge er situasjonen en annen. Sist regjeringen la frem en melding til Stortinget om energipolitikk, var i 2006. Den omhandlet fornybar energi, var på fire sider, og tiltakene ble trukket tilbake året etter. Når EU diskuterer de store linjene i energipolitikken, må også Stortinget ta debatten. Spørsmålene jeg håper vi får belyst i dagens debatt, er dels hvordan statsråden vurderer konsekvensene og mulighetene for Norge innenfor EUs energistrategi, dels hvilke posisjoner Norge vil søke å fremme i tiden som kommer, og dels hvilken strategi Norge har for å fremme og få gjennomslag for disse i EU. EU vil gjennom året 2011 søke å konkretisere energistrategien i form av tiltak som i svært mange tilfeller vil være EØS-relevante. Norge er en del av det kontinentet EU er i ferd med å forme, og det er i begge parters interesse at Norge tar del i det politiske fellesskapet i Europa så langt det er mulig innenfor de begrensninger som følger av vårt selvpålagte utenforskap. For å si det med Jan P. Syse: Hvis ikke vi henger sammen, henges vi hver for oss.