Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2004-01-29:
Menneskeverd og menneskeretter hører uløselig sammen. Dette med menneskeretter begynte i Europa med en europeisk menneskerettighetserklæring. Den utviklet seg siden til den internasjonale erklæringen. I dag anser vi menneskeretter som universelle. Fred er en verdi som hylles universelt, men kriger forekommer like fullt. Frihet og demokrati er fortsatt et privilegium for de heldige, men er knapt mer enn en drøm for altfor mange. Derfor må kampen for menneskerettighetene, for demokratiet og for fred og forsoning føres med uforminsket styrke. Denne kampen skal stå øverst på agendaen for Kristelig Folkepartis utenrikspolitikk. Utenriksministeren la i innledningen av sin redegjørelse vekt på at verden ser annerledes ut enn den gjorde under den kalde krigen. Som flere har vært inne på i debatten, har konfliktene en annen karakter. En av de viktigste rollene Norge kan spille i verdenspolitikken, er, slik jeg ser det, å arbeide for fred og forsoning. Norsk fredsinnsats i Guatemala, i Midtøsten, i Sri Lanka og i Sudan er eksempler som viser at Norge lar teori følges av praksis. Også Filippinene og Haiti er steder hvor norsk innsats for forsoning og fred nå er ønsket. Jeg er glad for den vekt utenriksministeren la på nettopp vårt engasjement i ulike fredsprosesser, og hvordan han beskrev våre politiske og moralske fellesforpliktelser. Tradisjonelt har gjerne realpolitikk og idealpolitikk blitt framstilt som motsetninger i utenrikspolitikken. I dagens verden er et slikt skille mindre tydelig og mindre relevant. Idealpolitikken bestod typisk av gode gjerninger i fjerne strøk i form av nødhjelp, utviklingshjelp eller innsats for fredelig konfliktløsning, mens realpolitikken dreide seg om nærområder og sikkerhetstrusler mot Norge og den vestlige verden for øvrig. Om ikke det hadde gått opp for oss før, var 11. september 2001 et ekstremt eksempel på at ustabilitet og konflikter i fjerne strøk kan få dramatiske konsekvenser i vår del av verden. De største sikkerhetstrusler i dagens verden – terror, masseødeleggelsesvåpen, stater i oppløsning, borgerkriger, regionale konflikter – har sitt geografiske utspring i regioner som ikke hører til vårt nærområde. Men disse truslene og konfliktene kan få konsekvenser for oss i vår del av verden. Det er derfor også i vår egen interesse å bidra aktivt til fredelig konfliktløsning i slike områder, samtidig er det uttrykk for en verdiorientert utenrikspolitikk til beste for våre medmennesker. Som kjent har vi på norsk side opparbeidet oss erfaring fra en rekke freds- og forsoningsprosesser i ulike typer av konflikter med ulike norske roller og forhandlingstilnærminger. Denne erfaringen er grunnlaget for de grep som nå tas i Utenriksdepartementet for å styrke kompetanse, analysekapasitet og politikkutvikling innenfor fredelig konfliktløsning. Målet er, slik jeg forstår det, å bidra enda mer systematisk og aktivt til koordinert internasjonal innsats for fredelig konfliktløsning. Dette høres ut til å være en riktig vei å gå. Områder som har vært holdt nede av konflikter og uro, trenger hjelp til å komme på fote. Avhengig av situasjonen i landet, kan det være behov for ulike kombinasjoner av virkemidler. Noen ganger er kortsiktig humanitær nødhjelp nødvendig. På sikt er det imidlertid viktig å legge vekt på utviklingshjelp, støtte til demokratibygging og utvikling av det sivile samfunn. Fokuset i stat til stat-samarbeidet må være å få godt styresett og korrupsjonsbekjempelse. Som jeg pekte på innledningsvis, oppfatter vi i Norge i dag menneskerettighetene som ubestridt universelle, men i mange land er det en fjern drøm. Jeg tenker her på undertrykkende regimer i Vietnam, Burma og Kina, der politisk opposisjon holdes nede og undertrykkes på grove måter. Både i Kina og Vietnam blir mennesker trakassert, fengslet og torturert for sin tro, både kristne, buddhister og andre som tilhører ulike filosofiske retninger. Dette må vi i Norge ikke lukke øynene for, men ta opp med landenes myndigheter så ofte anledningen byr seg. Situasjonen er nå svært alvorlig for de opposisjonelle i Vietnam. Eksempelvis har buddhistlederen Thich Quang Do, som er leder for landets mer enn 40 millioner buddhister, vært holdt i husarrest i mange år og utsettes for trakassering. Trakassering og husarrest er også brukt hyppig som midler, i tillegg til fengsling, mot opposisjonen i Zimbabwe. Det er alvorlig at regjeringen behandler parlamentets medlemmer på en slik måte at de fleste av regjeringspartiets parlamentsmedlemmer har fått hver sin farm, mens nesten alle i opposisjonen har måttet tåle å bli banket opp og fengslet. Mange opplever innbrudd i sine hjem eller at huset blir brent ned. Mitt håp er at Norge må bruke sin innflytelse maksimalt for å sikre rettssamfunnet og demokratiet i Zimbabwe. Det må aldri bli slik at det ikke er så farlig med menneskeretter i fattige land. Politisk undertrykking i afrikanske land er like galt som andre steder. Og idealet om kampen for menneskeretter må være den viktigste pilaren i norsk utenrikspolitikk.