Ivar Kristiansen (Høyre), 1998-12-08:
Man har i nokså maleriske vendinger påpekt at Høyre i sitt forslag har stått for et kutt i SNDs ramme på 350 mill. kr. Man glemmer behendig å vise til Høyres engasjement for såkornkapitalfondet som faktisk er på vel det samme nivå, som igjen utløser private kroner. Man glemmer også selvfølgelig behendig å nevne at Høyre bruker disse pengene på veisektoren. Man har sågar i sitt primære budsjett et forslag som ligger 1,1 milliarder kr over det som var Regjeringens forslag. Det har vi dessverre ikke fått gjennomslag for. Men jeg vil bare beskrive hva som først og fremst må være viktig når vi tar med Distrikts-Norges mulighet for å nå et marked, et Distrikts-Norge som til de grader er eksportorientert, og som dermed først og fremst må ha transportkorridorene i orden for å kunne holde et næringsliv på bena. Positivt er det uansett med de mange forhold som ble rettet opp i budsjettforhandlingene mellom Regjeringen og Høyre og Fremskrittspartiet. Konjunkturavgiften er bare ett av de mange skadelige forslag som ble fjernet i en tid hvor vi kommer til å se at bygg- og anleggssektoren etter hvert kommer til å møte en annen hverdag enn den har vært forbundet med de siste årene. Imidlertid er det min frykt at vi nå står foran å merke langtidsvirkningene ved å stå utenfor EU. I dag har vi igjen fått varsellampen tent, og vi har registrert at kronen på nytt har svekket seg med hele 1,5 pst overfor ecu-indeksen. Dette er for øvrig det laveste kronenivået på halvannen måned. Og de som har trodd at bunnen var nådd for en tid siden, fikk i dag en bekreftelse på at dette ikke var tilfellet. Det er i denne sammenhengen svært viktig – og her ligger da også min utfordring til næringsministeren – at Regjeringen tar initiativ overfor EU for å skaffe avtaler for den norske kronen overfor euroen, som nå snart skal innføres. Vi kan ikke i disse spørsmålene ha en regjering som noen ønsker å frykte, og som også inntar tilskuerens rolle i disse spørsmål. Det er ille nok at vi i Norge i dag har en rente som er tre ganger høyere enn hva som er tilfellet for våre viktigste konkurrentland. Verst er det at vårt særnorske rentenivå kan true med å sette en stopper for investeringene i vår eksportindustri. Dette illustrerer også at vi kan få en dobbel smell på grunn av våre avstandsulemper i forhold til vårt aller viktigste marked. Derfor er det en klar utfordring for Regjeringen å sørge for at vi får i stand en avtale innenfor de tekstene som EØS-avtalen gir rom for, og skaffer oss en euroavtale med EU, som for øvrig også må ta opp i seg en tilknytning til de nye betalingssystemene som vi vil se kommer til å eksistere innenfor EU fra årsskiftet av. Spørsmålet gjelder ikke bare faren for en tiltakende spekulasjon mot kronen, det handler også om å få til en harmonisering som kan redusere norsk næringslivs tiltakende tendens i disse dager til å flytte sine kredittengasjementer utenlands. Neste steg, hvis vi ikke får balanse i dette systemet, er dessverre at vi kommer til å se at norsk næringsliv er i ferd med å flytte også investeringer fra hjemland til utland. Dagens situasjon beskriver også at vi har stelt oss relativt dårlig i all vår velstand de siste år. En blanding av valgløfter og forventninger fra 1997 sammen med fall i oljeinntekter har satt oss i en situasjon som ikke mangler utfordringer. Da Høyre i høst satte foten ned overfor våre samarbeidspartnere, skulle egentlig bakteppet være nokså rimelig godt kjent. Høyre ønsket ikke ved valget i 1997 å delta i en politisk auksjon med statskassen som kilde. Det ønsker vi ikke nå heller. Vi kunne rett og slett ikke være med og sende ekstraregningene fra rentehoppet og fra lønnsoppgjøret over til bl.a. husholdninger i etableringsfasen eller til småbedriftene. Det var et klart budskap til dem som har stått fremst på barrikadene i løpet av dette auksjonsåret, og som bl.a. har hatt som valgspråk at dette har vi som nasjon råd til, eller at egentlig er vi jo lottomillionærer alle sammen. Ja, de som framførte dette budskapet overfor lønnsforhandlerne, oppnådde i hvert fall å se store tall på lønnsjafs, men de kan i hvert fall ikke forvente å få Høyres stemmer med seg denne gangen på det forslaget som ble framsatt. Vi kunne rett og slett ikke være med og sende ekstraregningene for rentehoppet og lønnsoppgjøret til barnefamiliene eller småbedriftene. Slik kommer folk til å måtte kjenne igjen Høyre også for ettertiden. Innenfor Fiskeridepartementets budsjett er det en sak som på kort sikt er atskillig viktigere enn alt annet, og det er å få på plass en veterinæravtale som kan godkjennes av Stortinget. På 40 000-45 000 arbeidsplasser sitter man i dag og venter på det resultatet Stortinget kommer fram til. I tilknytning til dette har jeg bare lyst til å tilføye at næringens betydning for nasjonen etter min oppfatning ikke har fått sin velfortjente plass. Jeg vil bare minne denne forsamlingen om at den statlige støtten til næringen sannsynligvis ikke er mer enn 2-3 pst. av hva landbruksnæringen mottar. Ja, neste års fiskeriavtale på 105 mill. kr innebærer langt mindre enn eksempelvis støtten til skipsverft, som har fått atskillig oppmerksomhet i dagens debatt, og for så vidt også støtten til sysselsetting av sjøfolk om bord på norske skip, poster som vi for øvrig må slå ring om. Imidlertid er det grunn til å reise spørsmål om utviklingen når det gjelder de samlede kvoter som kan fanges neste år, og hvordan dette kommer til å forløpe videre. Det er muligens relativt risikabelt å fastsette kvoter som er langt større når det gjelder uttak av norsk arktisk torsk, enn det som forskerne har anbefalt, selv om kvantumet neste år er langt mindre enn hva som har vært tilfellet de siste år. For industrien blir i hvert fall dette litt av en utfordring, samtidig som man må regne med at landingen av russisk torsk vil være langt mindre enn tidligere. Uansett vil potensialet og mulighetene for næringen være betydelig, men også her må vi få en langt større realisme når det gjelder møtet med det markedet som betyr aller mest også for fiskerinæringen, nemlig Europa. Når det gjelder det lille avsnittet i innstillingen om Sydvaranger, ønsker jeg bare å rette oppmerksomheten mot det forholdet at statsråden her må merke seg hva en enstemmig komite har uttalt. Det går rett og slett ut på at departementet må gjennomføre Stortingets vedtak, og det må gjennomføres i samsvar med det Stortinget besluttet i 1996. Det er en klar forventning om at dette må gjennomføres snarest mulig, og fortrinnsvis i 1999. Samtidig ønsker jeg å rette oppmerksomheten mot Svalbard og den situasjonen vi ser der. Det er et sterkt behov for å få fram den stortingsmeldingen som har vært varslet år etter år, i en situasjon hvor vi ser at dette er et samfunn i veldig stor omstilling. De fastboende på Svalbard overtar en mer og mer dominerende posisjon, og det er en selvfølge at man tar opp spørsmålene rundt Svalbards fremtid, og ikke bare fremtidig gruvedrift, men spørsmål som går på forskning, demokratidebatt osv. Det er forventet at statsråden nå, ettersom han har sittet mer enn et år, er i stand til å få denne saken fram til sluttbehandling i Stortinget.