Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-04-04:
Foreningen Fattignorge fortjener ros for å sette i fokus de fattige her i landet. Denne gangen gjelder det de store forskjellene i sosialhjelpsutbetalinger. Sammen med Fagforbundet og Jussbuss publiserte foreningen i februar i år en rapport der kommunene har blitt spurt om praksis når det gjelder sosialhjelpssatser. Kommunenes svar indikerer at det er store forskjeller i sosialhjelpssatsene fra kommune til kommune. Karasjok har den høyeste livsoppholdssatsen, på 5 763 kr, Ullensvang ligger lavest med 3 074 kr. Det kan være variasjoner på ikke mindre enn 116 pst. i utbetalt stønad for en enslig med et hjemmeboende barn mellom ett og tre år. Det forutsetter at barnetrygd, ekstra barnetrygd, barnebidrag og kontantstøtte er regnet med. Årsaken til forskjellene er at inntekts- og utgiftsberegningene for livsopphold gjøres ut fra ulike kriterier. Én kommune kan f.eks. regne barnetrygd, barnebidrag og kontantstøtte som inntekt, mens andre ikke gjør det. Videre er det et stort sprik i hva som regnes som bidragsberettigede medisin- og legeutgifter. Rapporten slår fast at lave satser ikke bare virker negativt inn på mottakernes livskvalitet. Det bidrar også til å redusere muligheten for å bli selvhjulpen, og mottakerne blir lenger i sosialsystemet. Gjeldsproblemer er ett av de elementene som nevnes i rapporten i denne sammenheng. Dessuten gir lave satser ifølge rapporten økt antall søknader om mindre beløp til f.eks. klær, og dermed en mer krevende saksbehandling. Det er heller ingen kommuner som har foretatt en forsvarlighetsvurdering av egen livsoppholdssats ved bruk av budsjett og handlelister. Det blir også rapportert om ulike problemer knyttet til kontakten med NAV. Kristelig Folkeparti mener det skal være en lav terskel for å søke om sosialhjelp, og det skal ikke være stigma knyttet til dette. Livsoppholdssatsen skal være tilstrekkelig høy til at den gir en rimelig inntekt og grunnlag for et verdig liv. Samtidig er det viktig at ytelsene skal være midlertidige, og at de ikke blir så store at de svekker vesentlig motivasjonen for å finne arbeid. Dette er viktig å understreke, fordi all erfaring tilsier at fattigdomsproblemet i Norge i all hovedsak dreier seg om personer som er utenfor arbeidsstyrken. Det er dessverre ikke en liten gruppe personer som mottar sosialhjelp - 116 000 personer i 2007, for å være helt eksakt. Tallene viser riktignok en positiv, nedadgående tendens, men det er fortsatt altfor mange, særlig med dagens sterke norske økonomi. Det er særlig alvorlig, etter mitt syn, at så mange som 8 pst. av alle mellom 20 og 24 år er sosialhjelpsmottakere. Andelen langtidsmottakere går heller ikke ned. Kristelig Folkeparti mener at sosialhjelpssatsene skal utformes på grunnlag av en individuell vurdering basert på sosialfaglige vurderinger i henhold til sosialtjenesteloven. Statens veiledende livsoppholdssats skal følges. Det er derfor vi har den. Samtidig skal det være et visst rom for kommunalt skjønn i fastsettelsen av ytelsene. Det er f.eks. naturlig at bostøtten varierer mellom de ulike kommunene, avhengig av forskjellige bokostnader fra sentrale pressområder til utkantstrøk, og den må derfor holdes utenfor. Det er alvorlig når rapporten fra Fattignorge, Fagforbundet og Jussbuss peker på at vurderingen av de øvrige støtteelementene varierer så mye. Med de forskjellene vi ser i ytelsene i dag, er det vanskelig å se at ulikhetene skyldes noe annet enn ulik kommuneøkonomi. Kristelig Folkeparti mener at det er helt uakseptabelt at kommuneøkonomien skal bestemme størrelsene på sosialhjelpsutbetalingene snarere enn en individuell, sosialfaglig vurdering. Det er ikke i henhold til sosialtjenestelovens intensjon. Det er særlig trist at det tegner seg et bilde av at mange kommuner lar problemer med kommuneøkonomien gå ut over sosialhjelpen i en tid hvor norsk økonomi går svært godt, og i en situasjon der Regjeringen har forsikret om at overføringene til kommunene er på et tilfredsstillende nivå. I forgårs kom det riktignok positive tall fra SSB om at åtte av ti kommuner oppgir at deres norm for sosialhjelp i 2007 dekket alle de utgiftene som staten anbefaler dem å dekke. Dette er en klar vekst fra i fjor, da bare halvparten av kommunene dekket disse utgiftene. Men fortsatt er det altså slik at en av fem kommuner her i landet ikke dekker de utgiftene staten legger opp til at de skal dekke. Hvis ikke kommunene klarer å leve opp til statens norm nå i disse oppgangstidene, når skal de da klare det? For Kristelig Folkeparti er det spesielt viktig at sosialhjelpen tar hensyn til barna. Det er skuffende at så mange kommuner velger å regne barnerettede ytelser som barnetrygd og kontantstøtte som inntekter, som dermed trekkes fra den samlede utbetalingen. Dette betyr at disse velferdsordningene i realiteten blir behovsprøvd og redusert for dem som kanskje trenger ordningene mest, mens alle andre får glede av ordningene fullt ut uansett inntekt. Det har i hvert fall jeg problemer med å se logikken i. Kristelig Folkeparti mener at barnerettede ytelser som barnetrygd og kontantstøtte skal holdes utenfor inntektsberegningen og ikke gi grunnlag for trekk i utbetalingene. Dette støttes av sivilombudsmannen, Arne Fliflet, som sa til Aftenposten 19. februar: «Departementet bør få litt av hvert å tenke på.(…) Vi må være trygge på at barn ikke lider skade av dette systemet, nettopp derfor er ytelsene(…) til barn, meget viktige». (…) (…) Sivilombudsmannen er også på linje med Kristelig Folkeparti når han trekker fram hvor urimelig det er at kommunenes satser også varierer når det gjelder sykdomsutgifter. For Kristelig Folkeparti er det svært viktig at sosialhjelpen er rettet mot dem som sliter med sykdom, ikke minst med psykiske lidelser. Rapporten viser at noen kommuner har egenandeler på opptil 600 kr pr. måned for utgifter til lege og medisiner. Med en inntekt tilsvarende statens veiledende livsoppholdssats for enslige på 4 600 kr blir 600 kr faktisk 13 pst. av den månedlige inntekten. Hvis man i tillegg skulle være så uheldig å ha dårlige tenner og store utlegg til tannlegebehandling, kan situasjonen bli ganske prekær. Her er egenandelene på opptil 3 000 kr pr. år enkelte steder. Slik bør det ikke være. Summen av dette blir at sosialhjelpen i mange kommuner blir urimelig lav. Det er ikke i tråd med målsettingen om at alle skal ha nok til å kunne leve et verdig liv. Det gir også grunn til bekymring dersom det er slik rapporten antyder, at de lave satsene bidrar til gjeldsproblemer og andre utfordringer som gjør det vanskeligere å bli selvhjulpen og komme i arbeid. Regjeringen lovet å avskaffe fattigdom her i landet. Det står svart på hvitt i Regjeringens egen Soria Moria-erklæring. Det var bare et spørsmål om vilje, ble det sagt. Nå er dette løftet avlyst. Lederen for arbeids- og sosialkomiteen, Karin Andersen fra SV, gikk ut i Aftenposten 19. februar og sa at hun reagerte på at mange av kommunene regner de barnerelaterte ytelsene som inntekter, noe som medfører trekk i utbetalingene. Men vi har sett mange ganger at hva stortingsrepresentanter fra de rød-grønne partiene sier, er én ting, en helt annen er hva Regjeringen mener. Mitt spørsmål til statsråd Bjarne Håkon Hanssen er derfor: Er Regjeringen fornøyd med dagens forskjellsbehandling og til dels svært lave sosialhjelpssatser, eller vil den iverksette tiltak for å skape et system som gir støtte basert på den enkeltes behov snarere enn bostedsadresse?