André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-06-17:
Utenriksministeren tok i sin redegjørelse fatt i to svært viktige utgangspunkter: 1. Å ivareta Norges interesser best mulig i forhandlingene.2. Norge er et lite land med en relativt liten og åpen økonomi. Derfor er bindende internasjonale regelverk som stiller alle land likt, viktig å få på plass. Naturligvis ønsker alle i denne sal å ivareta norske interesser på best mulig måte. Likevel vil en nok se at definisjonen av hva som er i Norges interesse, spriker. Fremskrittspartiet vil ta utgangspunkt i ønsket om å gi norske bedrifter og forbrukere stabilitet og markedsadgang på best mulig måte. For å få dette til er det viktig at vi er oss vår status som et lite land med sårbar utadvendt økonomi bevisst. Ut fra dette enkle faktum sier vi oss enig med Regjeringen i at en bør legge til grunn en forhandlingsrunde hvor det også vektlegges spørsmål om markedsadgang og regelverk for offentlige anskaffelser. Når det gjelder spørsmålet om offentlige anskaffelser, er Fremskrittspartiet enig med Regjeringen i at større åpenhet vil kunne bidra til redusert korrupsjon og økt effektivitet. Det er derfor interessant at u-landene, som mottar store summer i gaver for å få orden på egen økonomi og utvikling, er de som er mest skeptisk til en slik åpenhet. Det kan i denne sammenheng være fristende å dra konklusjoner ut fra disse fakta, men jeg skal la det ligge. Uansett utgjøres 15 pst. av verdensmarkedet av offentlige anskaffelser. Dette i seg selv gir grunnlag for at det er ønskelig med markedstilgang og klart ikke-diskriminerende handel. Det vil fra Norges ståsted være ønskelig at alle varer og tjenester omfattes av gjensidig markedstilgang. Tollsatser er som kjent ikke et uvesentlig spørsmål i denne sammenheng. Derfor er Fremskrittspartiet på ingen måte imot at Regjeringen legger opp til at de forventede tollforhandlingene skal omfatte alle industrivarer. Men det vil være på sin plass å påpeke at det ikke kan være i overensstemmelse med Norges interesser å avgrense tollforhandlingene til dette. Norge vil være best tjent med at alle varer inngår i disse forhandlingene. For et lite land med åpen økonomi er det svært risikabelt å legitimere restriksjoner og unntak basert på forhold som ikke har som mål en friere verdenshandel. En slik legitimering vil fort kunne slå kontra og ramme Norge og norske interesser på en lite hyggelig måte. Utenriksministeren synliggjorde på en god måte dette problemet. Det er viktig med forenkling av grensekontroller og handelsrelaterte prosedyrer, dette for å unngå unødvendige forsinkelser og fordyring av varer som krysser landegrenser. Samtidig er tollnedtrapping viktig for norsk tekstils og for fisk og fiskeprodukters markedsandeler. På den annen side ønsker Regjeringen restriksjoner på internasjonal handel med landbruksvarer ut fra ønsket om å verne norsk landbruk og etter sigende bosettingsmønsteret. Dette er i høyeste grad handelshindringer utelukkende basert på proteksjonistiske argumenter. Det er på bakgrunn av dette ikke til å undres over at mange land mistenker ønsket om miljøstandarder og lignende for kun å være handelsrestriksjoner med tilsvarende utgangspunkt. Den beste løsning vil nok være et frivillig merkesystem som er egnet til å gi sluttbruker den nødvendige informasjon om varens innhold og tilblivelse. Tilsvarende har jeg stor forståelse for at mange land, deriblant verdens fattigste, anser såkalte arbeidsstandarder for å være handelshindringer pakket inn og presentert under påskudd av ivaretakelse av de fattigste og de svakeste. Det vil jo nettopp være de svakeste som taper mest dersom de fratas markedsandeler og muligheten for videre utvikling og vekst, en vekst som er avgjørende for disse fattige lands befolkning. En skal være seg bevisst arbeidsforhold osv., men det kan neppe oppnås nevneverdig gode resultater av at fattige lands produkter boikottes, og dette på bakgrunn av enkelte andre lands vurdering av hva som er hensiktsmessige arbeids- og lønnsforhold. U-landene må også få mulighet til å nyttiggjøre seg sine komparative fordeler. Dersom Norge legitimerer slike handelshindringer, kan jeg vanskelig se hvordan de norske forhandlerne med troverdighet skal kunne hevde at andre land ikke skal kunne legge til grunn andre vikarierende momenter som årsak til handelshindringer. På samme måte som negative stengsler vil føre til ressurssløsing, vil preferansehandel raskt kunne gjøre det samme. Å legge til grunn et regelverk som favoriserer enkelte, vil måtte medføre at andre holdes utenfor. Derfor eksisterer intet som kan betegnes som positiv forskjellsbehandling. Det vil alltid være minst én part dette ikke er positivt for. Og da står vi igjen med ren forskjellsbehandling. Fremskrittspartiet vil ikke være med på å forhandle frem at f.eks. skip registrert i u-land skal ha gunstigere rammevilkår enn skip registrert i Norge. Kanskje like problematisk er det at de land vi etter sigende hjelper, vil tilpasse seg det faktum at de nyter godt av privilegier og dermed får alle problemene på nytt den dagen privilegiene eventuelt forsvinner. Den norske forhandlingsstrategien må ta utgangspunkt i Norges totale avhengighet av en liberal, godt fungerende verdenshandel. Regjeringen må derfor ikke foreta disposisjoner som på noen måte truer en liberal verdenshandel med god markedsadgang for alle varer og tjenester med et nedbygd tollregime. Det går med andre ord ikke an å slåss for frihandel der det passer Norge på nåværende tidspunkt, for deretter å slåss for handelshindringer på andre områder. Som kjent anser Fremskrittspartiet frihandel for å bety mer enn effektivt varebytte mellom land. En fri handel er avhengig av gjensidig kontakt, forståelse og tilpassing. Derfor har frihandel kanskje en meget stor betydning som bidragsyter til et fredelig verdenssamfunn. Et gammelt ord sier at der varer ikke krysser grenser, gjør stridsvogner det. Det sier seg for øvrig selv at oppegående eksportører ikke ønsker å skyte på potensielle kunder. Kanskje like viktig som dette er at frihandel og markedsøkonomi har en demoraliserende virkning. Det vil være sluttbrukers valg mellom flere alternativer som til slutt vil bli det avgjørende. Gis det mulighet for frie valg med tanke på varer og tjenester, vil også kravet om frie valg med tanke på stat og styring måtte tvinge seg frem. Erfaring viser også at en reell, fri privat økonomi fører til nettopp krav om politisk frihet. Det må være et mål at flest mulig land blir med og danner en fri og liberal verdenshandel. Derfor ønsker Fremskrittspartiet at alle land som kan følge opp vilkårene for medlemskap, tas opp i WTO. Fremskrittspartiet er også av den oppfatning at det er ønskelig at den forestående forhandlingsrunden ikke varer lenger enn tre-fire år. Som også Regjeringen legger til grunn, er det viktig at handelssystemet holder tritt med verdenshandelen. Nå er det en kjensgjerning at det er lettere å praktisere samt vedlikeholde et ikke-diskriminerende regelverk som bygger på stor grad av frihandel og nedbygde tollmurer, enn det er å hanskes med et handelsregime basert på særreguleringer, med dertil medfølgende unntak og gråsoner. Norges posisjon vil på både kort og lang sikt være best tjent med en så liberal frihandel som overhodet mulig, ikke bare ut fra vår eksport og vår kostnadseffektivitet, men også ut fra mangfoldet av det tilbud vi da kan skape internt i Norge.