Michael Tetzschner (Høyre), 2012-06-08:
Også jeg vil begynne med å takke interpellanten for å ha satt høyere på dagsordenen ikke bare ett, men flere interessante spørsmål. Hvis jeg så kan tilføye en aldri så liten kritikk, vil jeg kanskje si at interpellasjonen kunne vært enda bedre hvis man ikke hadde kommet i skade for å blande sammen flere problemområder – som i og for seg hver for seg er interessante. Jeg skal illustrere det med et eksempel. Det er nemlig slik at ved at interpellanten selv kaller denne gruppen for de norske romfolkene, har interpellanten dermed selv gitt uttrykk for at hun sondrer mellom de norske romfolk og de som kan utgjøre et press mot flere nasjonalstaters grenser. Det er nemlig to vidt forskjellige grupper, selv om de i en fjern fortid kan ha hatt et etnisk utspring som er sammenlignbart. Jeg tror ikke det er noe bidrag til å bygge ned fordommene mot de norske romfolkene når man sier at de livnærer seg ved tigging. Det er ikke situasjonen. De som livnærer seg ved tigging, er for det første andre mennesker – fra andre nasjoner – enn romfolk. I den grad det er romfolk og de er overrepresentert blant tiggerne, er de innreist for formålet. Jeg er likeledes litt spørrende til den historiebeskrivelsen vi får når det gjelder den norske velferdsstatens evne til å ta vare på det vi før kalte sigøynere, som er romfolk. I min kommunalpolitiske fortid hadde jeg gleden av i fire år å være leder for det som het Sosialomsorgsnemnda i Oslo kommune. Vi hadde tilsyn med alle tiltak som ble gjort for sigøynerne. Oslo kommune var som viktigste vertskapsby for sigøynerne – som det da het – også de som bidro til full boligdekning for romfolk. De hadde allikevel et foretrukket livsmønster som gjorde at barna ikke slo rot, ikke gikk fast på skole. Det har selvfølgelig vært med på å reprodusere en del levekårsulemper for denne gruppen. Jeg mener fortsatt at det er grunn til å følge den sosiologiske utvikling for de norske romfolkene og se om det er noe som den norske velferdssstaten kan utbygge, som gjør at ingen grupper som vi har ansvaret for i Norge, faller utenfor den gode velferdsstaten. Det henvises i interpellasjonen også til at det skjer brudd på menneskerettighetene overfor gruppen av romfolk, som utgjør mellom 10 og 12 millioner mennesker. I motsetning til statsråden og interpellanten er man internasjonalt nokså enig om det tallet. Både Amnesty International og Europarådet er enig i at det er snakk om mellom 10 og 12 millioner. For bare to uker siden fremmet EU-kommisjonen en strategi for hvordan medlemsstatene skal ordne opp og inkludere romfolket på sine ansvarsområder, men de begynner sin strategi med å fortelle medlemsstatene at det er de som har primæransvaret, ut fra sin nærhet til befolkningen og ut fra sin kompetanse og kunnskap, for nettopp å inkludere marginaliserte befolkningsgrupper. Det er alltid et nasjonalt ansvar. Jeg kan derfor ikke holde med interpellanten når hun sier at vi ikke bare har et ansvar for de norske romfolkene, men at vi i prinsippet har ansvar for alle. Det er i hvert fall ikke i samsvar med den europeiske tilnærmingen til dette området. For øvrig er det kommet en rapport som nettopp gir en fullstendig oversikt over alle medlemslandenes ulike tilnærminger for å bidra til denne inkluderingen. Den er basert på fire hovedsøyler: integrering i arbeidsmarkedet, det å sørge for at barna kommer på skolen, det å gjøre en innsats for at de kan bosette seg, selv om en stor del velger å opprettholde et nomadisk reisemønster, og – den fjerde søylen – det med helse, at man ikke faller ut av det helsetilbudet som skal være grunnlaget for velferdsstaten.