Trine Skei Grande (Venstre), 2013-02-14:
Utenriksministeren sa innledningsvis på tirsdag at redegjørelsen hans ikke var «en katalog over alt vi er engasjert i». Jeg må si at redegjørelsen til Stortinget var ganske tett og nært opp til en katalog over alle de politiske områdene som er viktige på utenriksfeltet. Men det ville aldri ha falt meg inn å kritisere en utenriksminister for å informere Stortinget for mye, så jeg syns det var mye bra, mye vi er enig i, men det er noen ting vi fra Venstres side har lyst til å ta opp. Det er også korrekt som utenriksministeren påpeker, at vi får mange anledninger til å diskutere både EU/EØS, FN og Afghanistan videre. Men det er ett punkt jeg har lyst til å ta opp, som handler om Afghanistan, også fordi utenriksministeren har en fortid som forsvarsminister. Det handler om hvordan utenriksministeren ser på situasjonen for våre tidligere lokalt ansatte tolker i Afghanistan, med tanke på det ansvaret vi har for deres sikkerhet nå. Jeg hadde ønsket at utenriksministeren hadde noen kommentarer til det i sitt innlegg her i dag. Jeg har tidligere i denne sal sagt at jeg etterlyser en tydelig verdibasert utenrikspolitikk fra norsk side, der grunnleggende menneskerettigheter er ledestjernen og det vi skal følge som politisk grunnlag, ikke bare noe som vi skal avvente og se, men der vi faktisk går foran og statuerer et eksempel. Det er flott at utenriksministeren stadfester at Norge skal ha fokus på – som det heter for tida – menneskerettigheter, demokrati, minoriteter og ytringsfrihet. Men samtidig vil jeg understreke at vi må tørre å være tydelige på hva det innebærer av konsekvenser. Menneskerettigheter er universelle og gjelder alle, overalt, alltid. Det må være vår viktigste ledestjerne i utenrikspolitikken. De må ikke bare stå «helt sentralt», som utenriksministeren sa, men være viktigst. I vår verdensdel har vi også en rekke land som ikke akkurat utmerker seg i menneskerettighetsspørsmål. Ukraina ble nevnt av utenriksministeren sjøl. I Ukraina går alt i feil retning både med tanke på lovgivning og grunnløs rettsforfølgelse. Den generelle politiske utviklinga går også i feil retning. Jeg er også glad for at utenriksministeren var så tydelig i sin omtale av Hviterussland som «Europas siste diktatur» – for det er faktisk det de er. Det har faktisk vært et skifte i Norges retorikk om Hviterussland det siste året – og til det bedre, etter Venstres oppfatning. Det er viktig her å støtte opp under spirene til positiv utvikling. Det er viktig å ha god kontakt med opposisjonen og støtte opp om menneskerettighetsgrupper og NGO-er som jobber for å fremme demokrati. Det handler om å sette som krav at vi ikke forhandler om en frihandelsavtale mellom EFTA-statene og Russland. Det er helt uakseptabelt å forhandle, om enn indirekte, med Hviterussland, sånn som situasjonen er i landet i dag. Jeg merket meg at utenriksministeren i samme åndedrag som han nevnte Ukraina og Hviterussland, også nevnte Aserbajdsjan – og det med rette. Utenriksministeren sa i sitt innlegg, som jeg siterer: Vi vil «fortsette å formidle vårt syn på utviklingen i landet, og vi støtter tiltak for å bidra til at grunnleggende rettigheter respekteres». Det høres fint ut. Men det hørtes ikke like bra ut i januar i Dagens Næringslivs reportasjer fra døråpnerturneen som utenriksministeren var på, der han omtalte Aserbajdsjans president som en «visjonær og intelligent leder», og sa ting som at presidenten «har en langsiktig visjon for landet», og «det at han sitter en stund gjør at han tenker langsiktig». Da må jeg innrømme at jeg skvatt litt. Diktatorer bruker å ha muligheten til å tenke langsiktig, men det er ikke den type langsiktighet som jeg syns at vi skal etterstrebe politisk. I sitt intervju til Nettavisen prøvde utenriksministeren å forklare at uttalelsene var tatt «ut av kontekst, og at de må settes i en geopolitisk sammenheng». Det syns jeg, for å si det forsiktig, er en litt tynn unnskyldning. Venstre mener at vi uansett skal holde fast på at det er kortsiktig bare å ta utgangspunkt i norske økonomiske interesser foran menneskerettigheter. Norges langsiktige interesser er alltid å prioritere menneskerettigheter først. Handel og økonomisk interesser er viktig, men det er enda viktigere å stå opp for menneskerettigheter og demokrati. Så til Russland – vår nabo i nord. Her ser vi også at utviklinga går i feil retning. Her er det viktig å støtte opp under demokratibevegelsen og dem som kjemper for demokratiske spilleregler. Utenriksministeren nevnte sjøl lovendringene som har kommet etter presidentvalget, og den uheldige utviklinga vi har sett. Venstre har god kontakt med vårt søsterparti Yabloko, som stadig vekk forteller oss om brudd på demokratiske spilleregler, vilkårlige fengslinger og vanskeligheten med å drive opposisjonspolitikk i vårt naboland Russland. Jeg merket meg også utenriksministerens betraktninger når det gjelder Kina. Jeg syns at det var en litt uheldig undertone fra utenriksministeren når han slår fast at fredsprisen har «skadet» det bilaterale forholdet. Her er det viktig å stå på prinsippet om at prisen er utdelt av en uavhengig komité. Det var nesten så man hørte en beklagelse overfor Kina. Det er viktig å opprettholde normale handelsforbindelser, men det er samtidig viktig å holde fast ved vår kritikk av de udemokratiske sidene ved det kinesiske regimet og gi vår støtte til ytringsfrihetsforkjemperne. Til slutt vil jeg også si noen ord om de konfliktene vi står overfor akkurat nå. Jeg deler utenriksministerens virkelighetsbeskrivelse når det gjelder Syria. Det har gått fra vondt til verre. Dette bekymrer både meg og Venstre dypt. Den humanitære situasjonen er akutt, og dersom Assad-regimet får fortsette som i dag, vil dette medføre katastrofale konsekvenser. Norge må derfor bruke all sin innflytelse overfor medlemmene i FNs sikkerhetsråd og ellers øve innflytelse der vi kan, for å få slutt på dette. Når det gjelder Mali, har Venstre som utgangspunkt at et sterkt og konsekvent sivilt engasjement er nøkkelen. Vi utelukker ikke en framtidig norsk militær innsats for å bedre og beskytte en krigsherjet befolkning, men hovedfokuset må være på den sivile delen av innsatsen. Erfaringene fra Afghanistan tilsier at militær støtte i lengden ikke løser konflikter og kan heller ikke skape fred, men gir kun effekt sammen med støtte til oppbygging av det sivile samfunn. Militær støtte til en eventuell FN-ledet operasjon bør primært gå til opplæring av ECOWAS og soldater fra andre afrikanske land i både militære spørsmål og menneskerettighetsspørsmål. Så vil jeg understreke at Norge har mye kunnskap om Mali, særlig Nord-Mali, ikke minst fra fredsarbeidet som ble gjort under borgerkrigen i 1992–1996 i nord. Denne kompetansen på folkelig deltagelse i Nord-Mali, spesielt hos frivillige aktører på bistands- og utviklingssida, bør Norge bruke i sitt engasjement for Mali. Økt lokalt sjølstyre og kanalisering av ressurser til lokale myndigheter er en forutsetning for å gjenoppbygge et fungerende samfunn. Økonomisk støtte til utdanning og til arbeid mot fattigdom kan motivere lokalbefolkning og politikere til igjen å få troen på demokratiet og det sivile samfunnet. Dessuten bør internasjonal støtte gå til opplæring og oppbygging av demokratiske og ikke-etniske partiorganisasjoner.