Inge Lønning (Høyre), 2003-04-11:
«Komiteens tilråding er enstemmig», står det på side 3 i dokumentet fra utenrikskomiteen. Det må man vel i seg selv kunne karakterisere som historisk. Vi pleier i denne sal i utenriksdebatter gjerne å være opptatt av den brede tverrpolitiske enighet om hovedlinjene i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Bredere enn dette kan enigheten vanskelig bli. Men vi har jo vært vant til at når det gjelder alle de spørsmål som har med norsk sikkerhets- og forsvarspolitikk å gjøre, har det i det minste vært ett parti i denne sal som har skilt seg ut og gått sin egen vei. Det litt overraskende ved dagens innstilling er at SV har en svært lang og svært sammensatt særmerknad som de fleste lesere ville forvente hadde en helt annen konklusjon. Hvorledes premisser og konklusjoner henger i hop, behøver jo ikke å bekymre noen andre enn SV selv, men det må være tillatt å gi uttrykk for at det er overraskende at SV har skiftet standpunkt og nå er tilhenger av utvidelsen av NATO, samtidig som man i alle premisser fremdeles er motstander av NATO og åpenbart helst ønsker at NATO skal opphøre å eksistere. Det er mulig at dette også forklarer SVs suksess på gallupen for tiden, som det er grunn til å gratulere partiet med. Det er jo noe som tyder på at den mest populære folkesport i Norge for tiden er en øvelse som heter tilløp uten hopp. Det historiske bak den sak vi behandler, er av helt andre dimensjoner enn de indre politiske konstellasjoner i Norge. Kort tid etter annen verdenskrig holdt Winston Churchill en berømt tale, hvor han for første gang lanserte begrepet jernteppet, «the iron curtain», som hadde senket seg tvers gjennom Europa. For mennesker av min årgang og eldre er ordet jernteppet en del av den kollektive bevissthet som vi kommer til å bære med oss. Fremdeles er det vel mange som har problemer med å oppdatere seg mentalt i forhold til et europakart som ser helt fundamentalt annerledes ut enn det vi var vant til gjennom et halvt hundreår. Dagens europakart har ikke lenger noe jernteppe. Dagens Europa har heller ikke lenger noen todeling. Og det er grunn til uttrykke glede over at det vi trodde var en todeling som var kommet for å bli for all fremtid, viste seg å være en historisk parentes. Vi er i dag tilbake igjen til hovedlinjen i Europas historie, hvor det nok fremdeles er interessemotsetninger av mange slag – det er naturlig, og det vil alltid være slik – og hvor det også fra tid til annen dukker opp klare motsetninger i synet på aktuelle internasjonale konflikter. Det har vi sett tydelig nok i Europa i løpet av de siste månedene. Men situasjonen er allikevel den at det ikke er blokker som står mot hverandre på permanent basis, og det er heller ikke alliansedannelser som står mot hverandre på permanent basis. Vi er tilbake igjen i en normal situasjon historisk. Samtidig er det, hvis man tenker i lange historiske linjer, grunn til å uttrykke glede over at Europa i dagens verden ikke lenger er et kontinent som leverer politiske konflikter til resten av verden eller – enda verre – utkjemper sine politiske konflikter på måter som trekker resten av verden med i dragsuget. I det århundret vi nettopp har lagt bak oss, har vi vært vant til å operere med to verdenskriger. Det eneste disse to verdenskrigene har til felles, er at ingen av dem var verdenskriger. Det var klassiske europeiske stormaktskonflikter, som resten av verden ble trukket med inn i i økende omfang. I dag er vi, takket være NATO-samarbeidet og utviklingen av den europeiske integrasjon innenfor EU, i en situasjon hvor Europa kan bidra til å løse konflikter i andre verdensdeler og ikke lenger leverer konflikter som andre er nødt til å delta i løsningen av. Det er udelt gledelig. Man må vel også konstatere at Europa som verdensdel har ganske stor gjeld å betale avdrag på i forhold til resten av verden i så måte, og det er gledelig at vi er kommet i en situasjon hvor Europa er i stand til å betale de avdragene på sin historiske gjeld. Sett i dette perspektiv er NATOs utvidelse ett av mange bidrag til at Europa kan bli en positiv bidragsyter i verdensmålestokk når det gjelder konflikthåndtering. Det er gledelig at NATO-utvidelsen kommer på plass. Det er gledelig at Bulgaria, Estland, Latvia, Litauen, Romania, Slovakia og Slovenia i fremtiden på like fot med de øvrige medlemsland i NATO kan bidra til å styrke både det militære samarbeidet og det sikkerhetspolitiske samarbeidet i videre forstand. Igjen må det på dette punkt være tillatt å uttrykke en viss undring over SVs særmerknad, som ser ut til å basere seg på den forutsetning at Europas problem fremdeles er en slags latent todeling, hvor man snakker om behovet for avspenning og konkretiserer dette i retning av at det er Russlands holdning til enhver tid – hvorvidt russerne uttrykker glede eller det motsatte over det som skjer innenfor NATO-samarbeidet – som skal være det utslagsgivende kriterium for hvorvidt man aksepterer eller ikke aksepterer. Det må i beste fall være en foreldet virkelighetsoppfatning. Det er også underlig at man gjentatte ganger uttrykker sin store bekymring over det nye NATO, eller rettere sagt over det sikkerhetspolitiske konsept som ligger til grunn for NATO-samarbeidet i dag, når man samtidig vet at SV var en nesten fanatisk motstander av det gamle NATO, men den gang på helt andre premisser. NATO står overfor svære utfordringer. Det har også forløpet av krisen rundt Irak-konflikten vist. EU står også overfor svære utfordringer når det gjelder å innfri den ambisjon man har formulert om å utvikle en felles europeisk sikkerhets- og utenrikspolitikk. Det er en lang vei å gå før man kommer i nærheten av å ha innfridd disse ambisjonene. Men det er grunn til å uttrykke glede over at målet er satt, og at man bestreber seg på å bevege seg i retning av dette målet. Samtidig er det grunn til å understreke at Norge står i en stilling som vi etter hvert ikke deler med svært mange andre europeiske land, nemlig som medlem av NATO og som ikke-medlem av EU. Det er en posisjon som vi, som sagt, ikke deler med mange, og det stiller oss overfor ganske store utfordringer når det gjelder å tenke gjennom hvorledes vi bruker vårt medlemsskap i NATO og vårt ikke-medlemskap i EU. Det er fremdeles slik at hvert enkelt land må ta vare på sine egne sikkerhetsbehov og utvikle sin egen sikkerhets- og utenrikspolitiske kurs. Norge har valgt en kurs som er usedvanlig krevende, og det er grunn til å frykte for at den i årene som kommer, kan bli mer og mer krevende. Det stiller oss alle i denne sal overfor betydelige utfordringer når det gjelder utenrikspolitisk tenkning. Det er tankevekkende – hvis vi tar utgangspunkt i vårt eget nære hjørne av Europa, Norden – at vi i årene fremover kommer til å ha en situasjon hvor to av de nordiske land, nemlig våre naboland Sverige og Finland, skiller seg ut fra resten av landene rundt Østersjøområdet ved å stå utenfor NATO-samarbeidet, mens derimot de baltiske land og landene på sydsiden av Østersjøen vil være med i NATO-samarbeidet. På samme måte vil flertallet av landene i dette området delta fullt ut i EU-samarbeidet. Der er det Norge og Island som skiller seg ut. Hvordan man enn snur og vender på det, er det vel grunn til å konstatere at de landene som ikke deltar på like fot i begge disse samarbeidsorganisasjoner, stiller med et handikap sammenlignet med de landene som deltar fullt ut sammen med de øvrige. Derfor må det være tillatt å avslutte med et aldri så lite ønskemål sett i – la oss si – et femårsperspektiv: Om fem år vil alle de fem nordiske land delta fullt ut både i NATO-samarbeidet og i EU-samarbeidet. Det ville gi Norden en potensiell politisk innflytelse i Europa som Norden ikke har hatt i manns minne.