Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-02-11:
Det er en svært viktig debatt som representanten Høybråten prisverdig har tatt initiativ til. For oss som er en del av majoriteten i Norge, oppleves nok problemstillingen litt fjern fra vår virkelighet, fra vår hverdag. Retten til å tro, mene og være en del av fellesskapet – etter eget valgt – ser vi på som en selvfølge. De aller fleste land i verden har underskrevet FNs erklæring om menneskerettigheter artikkel 18, som beskytter trosfriheten. Selv om rammeverket slik sett ligger der, opplever mange en kamp for å kunne leve åpent med sin tro. For enkelte er det en kamp på liv og død. Tusenvis av troende sitter i fengsel, blir forfulgt, diskriminert eller presset på andre måter på grunn av sin tro, sin overbevisning. Men økningen av religiøs forfølgelse kommer ikke i noe vakuum. Det kommer som et resultat av noe. Når spenninger mellom befolkningsgrupper og trossamfunn øker, har det ofte dype forklaringer. Spenningsnivået i verden økte betraktelig etter 11. september: krigen i Afghanistan, situasjonen i Irak, fortsatt uavklart situasjon i Israel-Palestina-konflikten. Retorikken og ordbruken hardnet til fra ledende politikere. Det ble tegnet svart-hvitt-bilder, og begrepet «ondskapens akse» ble lansert. Klimaet for dialog ble vanskelig, og troen på maktbruk økte. Varmen har ble rett og slett skrudd opp, og trykket økte. I en mer spent verden vil religion bli brukt av ulike aktører, og dype følelser bli satt i sving. Flere utviklingstrekk også før den 11. september førte til en sterkere bevissthet om islamsk identitet og solidaritet. Dette har igjen ført til økt polarisering innenfor islam – på den ene siden såkalte moderate muslimer, som verdsetter frihet, likhet og menneskerettigheter, og på den andre ytterliggående siden militante islamister, ekstreme grupperinger som ser på FNs menneskerettserklæring som ikke-islamsk og som motkjemper vestlig påvirkning med terror og vold. Den militante islamismens kamp mot kristendommen og andre religioner er vår tids mest eksplisitte og skremmende form for religiøs forfølgelse, men er ikke desto mindre på fremmarsj mange steder rundt omkring i verden. Temperaturen rundt religion og religiøse følelser ser vi også her hjemme. Den siste ukens debatt om Muhammed-tegningene viser det. Jeg er overbevist om at det vi ser av religionsforfølgelse i mange land, og de opphetede debattene vi har i flere europeiske land, inkludert vårt eget, om religion og religiøse symboler, har flere av de samme forklaringsgrunnene. Jeg er selvfølgelig for ytringsfrihet, men all frihet bør brukes med klokskap. Jeg er usikker på klokskapen til Dagbladet når de valgte å trykke den respektløse Muhammed-tegningen. For det er et ekstra bidrag til å høyne temperaturen her hjemme, og vi trenger ikke det nå. Vi trenger at alle aktører demper den og ser at ingen opererer i et vakuum. Det illustreres til fulle av at det nettopp er en tidligere terrormistenkt som har vært Dagbladets allierte. Jeg mener norsk ungdom fortjener bedre enn å bli utnyttet i et slikt spill. Som man skjønner, mener jeg at situasjonen vi ser rundt økt religiøs forfølgelse og den mer opphetede hjemlige europeiske debatt, har noen av de samme underliggende drivkrefter. Jeg synes det er urovekkende at det i flere europeiske land nå blir tatt til orde for at man gjennom politiske vedtak skal bestemme hvilke klær det skal være rom for å bruke i det offentlige rom. Jeg håper ikke den type tankegang får rotfeste her hjemme. I Norge har vi et stabilt samfunn med en velfungerende rettsstat som beskytter den enkelte religiøses frihet. I samfunn der man ikke har det på samme vis som oss, vil ofte minoriteten bli den som rammes når det generelle konfliktnivået økes. Vi ser det med de kristne i de palestinske områdene, vi har sett det for kristne i Irak og koptere i Egypt. Som Høybråten løfter fram, har mange måttet bøte med livet på grunn av sin tro. I Vesten har konfliktnivået gjort at flere har følt seg stigmatisert – med de resultater det gir i økt frustrasjon. Det er ingen enkle løsninger for å redusere det generelle konfliktnivå i verden, og jeg tror ikke det går an å se økt religiøs forfølgelse uavhengig av det generelle konfliktnivået. Slik jeg ser det, er økt religiøs forfølgelse et uttrykk for det generelle bildet. Både i kristendommen, som jeg kjenner godt, og i islam ligger det et grunnleggende budskap om fred og forsoning. Men begge har også potensial til å bli misbrukt som politisk redskap for å skape konflikt. Vår hovedoppgave som nasjonale politikere er å dempe den hjemlige konflikten, skape rom for dialog og respekt og utad styrke freds- og forsoningsarbeidet og arbeidet for interreligiøs dialog.