Heidi Greni (Senterpartiet), 2014-10-14:
Først vil jeg takke interpellanten for å reise en viktig problemstilling til debatt i stortingssalen. Rettssikkerhet generelt, og overfor sårbare unger spesielt, er grunnleggende. Alle forvaltningsorganer fortjener å bli sett i kortene. Utlendingsmyndighetene, som forvalter stor makt og myndighet, må kontinuerlig ses på. Vi politikere må korrigere kursen med lovendringer eller presiseringer når vi ser at det utvikler seg en uheldig praksis. Vi som politikere må ha en særskilt oppmerksomhet mot alle de sakene som ikke har medias søkelys. De sakene som involverer enkeltskjebner som ikke har muskler til å ta kampen, som ikke har støttegrupper rundt seg – hva med dem? Det er det rettssikkerheten handler om. Advokatforeningens prosedyregruppe har med sin gjennomgang av saker i perioden 2007–2014, herunder saker de har brakt inn for domstolene i dette tidsrommet, pekt på behovet for strengere kontroll også med forvaltningspraksis. Prosedyregruppen har brakt noen prinsipielle saker inn for domstolsapparatet og har bidratt til nødvendig rettsavklaring på enkelte områder. Advokatforeningen fortjener derfor honnør for grundig arbeid og for viktige avklaringer. Utlendingsfeltet er sammensatt, med alle typer saker, fra dem som åpenbart ikke har krav på opphold, til mer kompliserte saker der graden av skjønnsutøvelse er betydelig. I de mest krevende sakene er det mange hensyn som skal avveies, og en må sikre en individuell behandling. På utlendingsfeltet er en også avhengig av en effektiv saksbehandling, både av hensyn til søkeren selv og av hensyn til staten. Det må imidlertid aldri gå på bekostning av sakenes opplysning og den enkeltes rettssikkerhet. Saker som involverer unger, er bestandig krevende. Unger blir noen ganger skadelidende for foreldrenes ukloke beslutninger og veivalg. Følelsene er sterke, og enkelte saker får medieoppmerksomhet. Vi på Stortinget må legge til rette for at alle får lik behandling, uavhengig av om de har medias søkelys på seg eller ikke. Det er det som er rettssikkerhet. Advokatforeningens prosedyregruppe påpeker videre i sin rapport at de færreste asylsøkere har mulighet til selv å bekoste en rettssak mot staten. De peker på mangler ved eksisterende regelverk om fri sakførsel. Søkere blir avskåret fra finansiell bistand til søksmål, under henvisning til at deres rettssikkerhet er ivaretatt gjennom den forvaltningsmessige behandlingen av saken. Jeg tror det kan være på tide med en gjennomgang av praktiseringen av de ulike regelverkene knyttet til denne typen saker. Men det kanskje aller viktigste vi kan gjøre, er å gi klare føringer til utlendingsmyndighetene om hvordan regelverk skal praktiseres, slik det ble gjort ved behandlingen av stortingsmeldingen Barn på flukt, som den rød-grønne regjeringen la fram i 2012. Regjeringen la fram meldingen fordi den mente det var behov for en tydeliggjøring av hvordan bestemmelsen om barns tilknytning til Norge skulle forstås. Formålet var å sikre likebehandling og en praksis som ivaretok hensynet til barns beste, i tråd med Stortingets intensjon. Denne meldingen medførte endringer i UNEs praksis, og den ble brukt som en rettskilde. Foreløpige undersøkelser året etter viste at UNE omgjorde vedtaket i 40 pst. av tilfellene etter stortingsmeldingen. Vi er helt avhengige av at forvaltningssporet på utlendingsområdet har tilstrekkelig tillit, og at man sikrer likebehandling. Jeg tror ikke løsningen er at alle skal kunne få prøvd saken sin i domstolsapparatet med fri sakførsel, men vi må sikre at likebehandling finner sted. Advokatforeningens prosedyregruppe peker også på svakheter i praksisen til Utlendingsnemnda når det gjelder hvilke saker nemndleder avgjør alene, og hvilke saker som bør tas opp i nemndsmøte. Det blir påpekt at praksis her er sprikende. Da må man stille seg spørsmålet om vi fra politisk hold må gjøre noen tilpasninger. Skal asylinstituttet stå seg over tid, er vi avhengige av at systemet har tillit. Vi er avhengige av at det skjer en likebehandling av saker, og at rettssikkerheten står sterkt. Det bør være våre felles bærebjelker, uavhengig av hva slags innvandringspolitikk en ønsker, en streng eller liberal. Det er mennesker – voksne og barn – som legger sine skjebner i våre hender. I Norge skal alle være trygge på at de får en rettferdig behandling.