Michael Tetzschner (Høyre), 2015-05-19:
Hvis presidenten tillater, vil jeg reflektere litt over de to foregående innleggene. Det første var gjennomsyret av moralsk patos, og da vil jeg bringe forsamlingens erindring inn på at den representanten som uttalte seg med så stor moralsk patos om opplysningsplikten, kanskje selv hadde anledning til å gjøre det fra Stortingets talerstol fordi han tilhører et parti som var 300 stemmer fra ikke å bli representert i forsamlingen. Og i forhold til de andre hypoteser som fremgår av innstillingen og prosedyren her i dag, tror jeg de fleste er enige i at hvis han hadde oppfylt sin opplysningsplikt overfor Stortinget da han var statsråd, og meddelt at man i mars 2013 hadde lagt bort prestisjeprosjektet Mongstad, som har kostet skattebetalerne 5–7 mrd. kr, fordi man ikke kom til månen, man kom bare til Mongstad, uten å rense et eneste gassmolekyl – vel, jeg synes den moralske patosen faller litt på steingrunn, i hvert fall hos meg, også fordi det uttales at man har en aktiv tilskyndelse til å informere Stortinget i saker av viktighet. Det mener jeg at man har, men man kan jo stille denne saken opp mot Mongstad-saken, med sine 5–7 mrd. tapte skattekroner, som klart er koblet til et ønske om å bli gjenvalgt ved faktisk å holde det norske folket og velgerne i uvitenhet – og det vil jeg si er kanskje et hakk verre enn å være unøyaktig i Stortinget – om at man har henlagt et av de store prestisjeprosjektene. Og man sitter på den opplysningen i seks måneder – man sitter på den opplysningen i seks måneder. Jeg tror også vi skal ta det ned lite grann ved å si at det vi diskuterer i dag, ikke er om vi er for eller imot asylinstituttet. Vi har i Norge – hvis vi ser på ordskiftet i andre land – en nokså omforent holdning til hva som skal være en human og riktig asylpolitikk. Vi oppfyller Flyktningkonvensjonen gjennom vår utlendingslov. I tillegg legger vi inn et ekstra sikkerhetsnett, som gjør at vi vurderer alle saker individuelt – selvfølgelig saker som innbefatter barn spesielt – etter § 38, hvor det sies at man skal se om det allikevel er sterke menneskelige hensyn som taler for at man får innvilget opphold, selv om man ikke har beskyttelsesbehov etter internasjonale standarder, og selv om man ikke har noen internasjonal forpliktelse å leve opp til. Så det systemet forvaltes hver eneste dag gjennom lovlig, skikkelig saksbehandling. Man treffer beslutninger i Utlendingsdirektoratet. De som er misfornøyd med utfallet, kan få prøvd saken sin i UNE, og man kan til og med – hvis det er andre sider ved rettsanvendelsen – få prøvd saken sin i domstolene. Hvis det skulle komme nye fakta inn i bildet, har man faktisk også muligheten til å fremme omgjøringsbegjæringer. Vi har et ganske godt system. Justisministeren ble en gang kritisert for å bruke et litt hardt uttrykk om å få effektuert lovlige vedtak, men det brukes altså uttrykk som «å kaste ut asylbarn». I virkeligheten er det snakk om å effektuere norske, lovlige forvaltningsvedtak, som hele systemet forutsetter at skjer. Det er ikke å hive ut saksløse små barn, som man kan få inntrykk av. Det er jo nettopp fordi de ikke har en historie som tilsier at de skal ha beskyttelse, som gjør at lovlige forvaltningsvedtak må effektueres. Så jeg vil si at det er minst like presist å si at dette er en håndhevelse av norsk suverenitet, nemlig ved at det er vi som bestemmer hvem som skal få anledning til å innvandre hit. EØS-regelverket kan være omstridt, men egentlig er flyktning- og asylpolitikken ikke så omstridt. Så kommer vi til dette: Hvilken rekkefølge skal politiet arbeide etter? Da er vi jo skjønt enige om at de som kommer inn via Schengen-grensen, og som ikke har lovlig opphold i Schengen-området, i henhold til Dublin-avtalen skal returneres til første Schengen-land, som egentlig er ansvarlig for å opprettholde en felles innvandringspolitikk. Derfor er veldig mye av det Politiets utlendingsenhet driver med, nettopp dette. Neste gruppe som alle også er enige om, er dem som har litt alvorlige straffedommer, altså de som har kommet for å drive med ulovlig virksomhet. Når deres forhold er avklart, skal de også ut. Den siste gruppen er andre. Og i alle disse gruppene kan det også være bipersoner som er barn, selvfølgelig. Så har vi dem som kanskje har tatt feil av sin stilling som flyktninger. Det er ikke noen forbrytelse å ta feil av sin internasjonale status som flyktning. Det er derfor vi har dette prøvingssystemet. Men når forvaltningsvedtaket er truffet, må det effektueres. Og det er denne gruppen for utsendelse vi nå snakker om som om det var en verdenskrig som sto for døren. Det er det ikke. Jeg vil si at det bildet som representanten Christensen hadde, egentlig var ganske godt: Vi vil ikke bare ha et glass vann – vi vil ha hele havet. Da må jeg si at det vi her diskuterer, er nesten stormen i vannglasset. Og hvorfor skal man ha hele havet? Jeg vil foretrekke et glass vann hvis det er snakk om å drikke seg utørst, men det er en annen side. Jeg vil også si til Stortingets opplysning: Jeg kan ikke se at det er noen av disse sakene som har vist at de som gjør en god jobb i forvaltningen – enten det er UNE, UDI eller Politiets utlendingsenhet – ikke er skikkelige mennesker, som følger de reglene og instruksene de får av oss. Det er ingen av disse beslutningene som er underkjent av domstolene. Tilbake til den politiske sfæren: Stortingets opplysningsplikt er, som også ble nevnt av representanten Christensen, ganske godt utredet av tidligere statsråd fra Arbeiderpartiet, Ranveig Frøiland, i Frøiland-utvalgets innstilling, fra ca. ti år tilbake, da den var til behandling her. Det sies mye fornuftig der. Det sies bl.a. at det er riktig at Grunnloven har fått en ny bestemmelse, men det lå ikke i det at man skulle gjøre noe annet enn å kodifisere det som var forfatningsretten. Derfor ser jeg med forundring at Arbeiderpartiet i innstillingen har formet en teori om at det nå er veldig alvorlig, fordi denne grunnlovsbestemmelsen instituerer et straffansvar. De impliserer altså at opplysningsplikten er blitt mye skarpere gjennom kodifiseringen enn slik den var, da den var forfatningsmessig sedvanerett. Men det er simpelthen ikke riktig. Tidligere hadde man en straffebestemmelse i ansvarlighetsloven om at opplysninger til Stortinget kunne medføre straffansvar. Det var kanskje noe av det som var problematisk, at man hadde en hjemmelslov og en straffebestemmelse i en særlov. Men det er ikke slik at man her høytidelig kan konstatere at man eventuelt har brutt Grunnloven § 82. Det står jo også i Frøiland-utvalgets innstilling at det er opp til det politiske skjønn hva man vil forlange av opplysninger, og da legger man selvfølgelig vekt på at det gjelder særlig opplysninger som gis i innstillinger til Stortinget, der Stortinget skal treffe vidtrekkende beslutninger. Det kan være lovsaker eller snakk om milliardbevilgninger, og det er klart at da skal man være pinlig nøyaktig, for ellers treffer Stortinget beslutninger på et uriktig grunnlag. Det er helt opplagt. Det ville ikke fungere hvis man ikke kunne bruke mistillit og kontrollorganene som en etterkontroll. Men det pekes også på at det er andre opplysninger som gis. De kan gis i spørretimen, og i løpet av ett minutts svarreplikk skal man altså – ifølge saksordfører Solhjell – ha redegjort for en tematikk som ville kreve plansjer, analyser og kanskje en halvtimes foredrag. Da kan man jo ikke ha en opplysningsnorm som går ut på at man kan si «ja, dette ville jeg ha funnet interessant» eller «det stikkordet der skulle statsråden ha orientert om». Derfor har man – tilbake til Frøiland-utvalgets innstilling – valgt, med velberådd hu, i en utforming i Grunnloven § 82 å si at pliktene er formulert negativt, dvs. at de opplysningene som gis, skal ikke være ufullstendige, de skal ikke være feilaktige. Det er altså det som er. Det betyr ikke at hele saken må være utredet slik enhver representant i denne salen kunne tenke seg å få den utredet, for at opplysningsplikten skal være oppfylt. Det ville vært et umulig standpunkt. Jeg vil også si noe om disse spørsmålene som man henviser til at statsråden skulle reagert på: For eksempel ble det fra saksordføreren vist til Karin Andersens spørsmål. Men det var jo spørsmål som insinuerte det som ingen senere har hevdet, nemlig at regjeringen og nærmest statsråden egenhendig gjorde det motsatte, altså var i ferd med å prioritere nettopp utsendingssaker med innslag av lengeværende barn. Det var det hun insinuerte, og det var det statsråden svarte klart på: Nei, en slik prioritering er der ikke. Det samme temaet var også representanten Skei Grande inne på. Men samtidig ble det gitt den opplysningen at den spesielle fremhevelsen – som var Stoltenberg-regjeringens politikk – av at det var særlig viktig å få ut de lengeværende barna, prioriteringen innenfor gruppe 3, som man kan kalle den gruppen, var bortfalt. Men det betydde ikke at de var skjermet. Da er det også ganske underlig: Da Stoltenberg-regjeringen gikk av høsten 2013 og etterlot seg et budsjettopplegg som innebar et måltall for uttransporterte på 4 900, ble det av Solberg-regjeringen gitt en påplussing når det gjaldt både måltallet – til 6 700 uttransporteringer – og ressurstilgangen. I revidert statsbudsjett ble dette tallet økt til 7 100. Det er en ganske formidabel økning, vedtatt av Stortinget. Så vidt jeg har registrert, har ingen stemt imot det – med et visst forbehold om noen partier, som jeg ikke har gått etter i kortene på dette. Jeg kan ikke se at det skulle komme som en overraskelse på noen at når man øker måltallet fra 4 900 til 7 100, vil det også føre til at utsendelsen i alle kategorier vil gå opp. Det er ikke påfallende. Det er ingen påfallende forskyvning mellom grupper. Så til insinuasjonene om at man ville nå et måltall: Det er Stortingets egne måltall, så jeg synes ikke det er så rart at statsråden har en viss respekt for dem og deler opp i delmål, som man alltid gjør når man må administrere, og som Stortinget kan forutsette er en del av den administrative videreformidling av en oppgave. Da fordeler man mellom oppgaver og avdelinger. Men det var ikke gjort noen illojal oppdeling som var i strid med de meldingene som var gitt i Stortinget gjennom disse korte spørsmålene. Så det burde ikke komme overraskende på Stortinget at når de selv øker måltallet med 45 pst., fortsatt sendes ut grupper av lengeværende barn i asylsaker hvor det er besluttet at de ikke har rett til asyl. Det er som om man har falt litt for sine egne slagordspregede fremstillinger av saken, og nærmest har trodd at man har gjort det motsatte av det man gjorde i Faremos tid, nemlig skjermet denne gruppen spesielt for utsending, men det har aldri vært meningen. Jeg kan også vise til en passasje som Bård Vegar Solhjell var inne på: «Flere barnefamilier med langvarig opphold har blitt sendt ut på tross av og før de varslede endringene for lengeværende barnefamilier er gjennomført. De siste ukene ser det ut til at det er gjennomført planmessig utsendelse av nettopp slike familier.» Ja, det er jo nettopp denne tematikken vi har vært inne på: Nei, det var ikke spor av det. Så gjelder det spørsmålet om hva styring innebærer. Under høringen og opptakten til høringen var jo det store temaet om statsråden hadde vært lojal overfor Stortingets – vi får vel ikke si «vedtak» – for Stortinget har jo ikke truffet noe vedtak om å følge opp denne firepartiavtalen, som Stortinget egentlig ikke kjenner til, og de har også sagt nei takk i kontrollkomiteen til å underlegge en politisk inngått avtale mellom partigruppene en konstitusjonell kontroll. Det skulle tatt seg ut, om man gjorde det – da ville vi også fått atskillig mer å gjøre, og vi har nok å gjøre. Vi må altså forholde oss til det som er utmyntet som vedtak i denne sal, det er det som er vår oppgave. Og der er det altså slik at når statsråden er blitt spurt om han har formidlet det videre, har han svart hele korrekt hele veien. I redegjørelsen 2. desember – eller i hvert fall i den forbindelse – ble han spurt om han kjente til at disponeringsskrivet ikke hadde fått med seg at man skulle ta ut henvisningen til lengeværende barn, altså minnelsen av Grete Faremo. Men den gangen var det ingen som syntes at tildelingsbrevet som var gått fra Justis- og beredskapsdepartementet til Politidirektoratet hadde mangler, for der sto jo nettopp den politikkendringen. Så er det spørsmålet om politikkendring: Ja, det hender vel noen ganger i denne sal at vi sier at nå er det gjennomført en politikkendring. Det kan både være at vi overdriver effekten av det vi treffer vedtak om her; vi tror nærmest at det er en en-til-en-utveksling mellom vedtak her og slik virkeligheten ser ut, ute i verden. Det kan altså være en veldig stor politikkendring uten at det lar seg lese av statistikken i det korte løp, og særlig gjelder jo dette utlendingsfeltet, fordi det denne forsamlingen styrer, er jo de norske reglene. Som jeg var inne på i sted: Det vi diskuterer i dag, er jo en veldig liten gruppekategorisering under effektueringer fra Politiets utlendingsenhet, men det som avgjør om du kan lese noe ut fra statistikken, er jo forholdene ute i verden, det er forholdet til andre lands regjeringer, det er om vi har fått returavtaler på plass, det er om også de konkrete returforutsetningene er til stede. Og det kan jo også – som det alltid skal være også i en rettsstat – være forhold i den enkelte familie eller i den enkeltes sak hvor de personlige returforutsetningene heller ikke er til stede. Så man kan altså ikke lese dette ut fra et søylediagram. Man skal ha en usedvanlig livlig fantasi – antagelig så livlig at man ikke burde vært i politikken – for å lese, ut fra dette, dramatiske endringer om at det kan forskyve seg tall fra den ene måneden til den andre. Og et av de kritikkpunktene jeg også til min forundring ser, er at det skulle være et stort antall utsendte i september. Det virker nesten som om man har trodd at statsråden selv har hatt mye overtid i september, men det er ikke slik det fungerer. Man bruker de mulighetene som er, og når det er praktisk og man ser at charter kan brukes, så gjør man det. Dessuten: Tallene for september, som statsråden ble kritisert for ikke å ha fremlagt i et møte – i et hastig svar under trontaledebatten, som ikke var varslet på forhånd – var per 6. oktober ajourført, fordi da var de kvalitetssikret. To dager senere fikk statsråden tabeller i hende som viste at utsendingstallet for september hadde vært høyt. Men man må jo ikke instituere som gjeldende og god forvaltningsskikk her i huset, at statsråden skal informere om tall to dager før han har fått dem fysisk. Altså: Vi kan jo bli beskyldt for en viss form for – skal vi si – etterpåklokskap i vår komité, og jeg må jo innrømme at vi kan ha en snev av det. Men det ville jo sette visse sammenhenger helt ut av spill – særlig dem Einstein har interessert seg for – hvis det er slik at man er pliktig til å informere om opplysninger før de altså er kvalitetssikret og kommet statsråden til kunnskap. Jeg tror vi må se hele dette forløpet mer i en politisk kontekst enn egentlig i en kontrollmessig kontekst. Det er jo selvfølgelig slik at det kan bli politikk ut av alvorlige feil, og slik skal det være, men noen ganger kan man jo lure på om man bruker kontrollspråket, og om man bruker henvisning til § 82 i Grunnloven for litt mer trivielle anledninger enn man hadde forestilt seg da den opplysningsplikten ble skrevet inn i Grunnloven. Jeg tror mange ser at bak dette ligger det et ønske om å utfordre det flertallet som er, og som Frøiland-utvalget var inne på: Det er ikke noe i veien for at også kontrollspørsmål kan bli overdimensjonert av partipolitiske grunner, det kommer vel egentlig bare an på partienes selvbeherskelse og selvdisiplin – og kanskje i siste runde velgerne – hvis de synes det er en real måte å drive politikk på, fordi de rett og slett ikke forstår hvilke lands ulykker man egentlig diskuterer her. Så må jeg også si, som medlem av komiteen, at vi i løpet av denne prosessen – ikke har fått avdekket en statsråd som – i hvert fall under høring og i andre sammenhenger – har vært på vikende front, har måttet gå tilbake. Saken står egentlig der den gjorde 2. desember 2014. Forsøkene på å lage dramatikk av det som skjedde i Afghanistan, kan tjene som et eksempel på det. Dette er en sak som da heller ikke var kommet opp som noe tema, rett og slett fordi denne notevekslingen, forholdet til de indre politiske forhold i Afghanistan osv., var avsluttet – det var gitt beskjed om det for øvrig gjennom den forsterkede ressurs man hadde for å håndtere slike spørsmål i Kabul – men det sier jo litt om ønsket om å problematisere, selv på det mest syltynne grunnlag. Jeg tror vi må konkludere med – og det tror jeg også vil stå seg for ettertiden – at Anundsen har informert Stortinget tilstrekkelig og riktig når det gjelder endringene i tildelingsbrevet. Han har overfor Stortinget beklaget at føringen ikke ble videreført i disponeringsbrevet fra Politidirektoratet til Politiets utlendingsenhet og politimestrene. Anundsen opplyste også til oss i kontrollhøringen at han allerede hadde gjennomført endringer for å bedre kontrollen og oppfølgingen av tildelingsbrevet i fremtidige styringsdialoger. På disse tidspunktene var det ikke noe i tallmaterialet som departementet var i besittelse av, som tydet på at Politidirektoratet ikke hadde fulgt føringene i tildelingsbrevet, og det var derfor heller ikke særlig grunn til å undersøke forhold når det gjaldt andre deler i tildelingsbrevet. Vi mener at Anundsen opplyste Stortinget tilfredsstillende også i de spørsmål som ble stilt gjennom Stortingets spørsmålsordning. Det foreligger ikke dokumentasjon på at de tiltak og omprioriteringer PU gjorde for å nå måltallet, hadde særlig betydning for de lengeværende barna, hvilket også var intensjonen. Informasjon om antall utsendelser og returpraksis, f.eks. til Nigeria, ble først aktualisert i oktober ved rapporten datert 8. oktober 2014. Returpraksisen til Afghanistan utviklet seg over tid, med relativt få månedlige uttransporter. De opplysningene som ble gitt, var fullgode i forhold til de spørsmålene som ble stilt. Det ville være vanskelig å hevde at opplysningsplikten til en statsråd strekker seg så langt at han er forpliktet til å oppdatere Stortinget løpende om nye tall om en senere periode enn de periodene han hadde å forholde seg til da han svarte. Det er imidlertid avgjørende at en statsråd opplyser Stortinget basert på de opplysninger som foreligger på svartidspunktet – og vi kan jo forestille oss hvis statsråden 6. oktober hadde begynt med gjetninger om hvordan tallene var, og ikke basert seg på de siste, kvalitetssikrede tall. Vi mener også at flertallsmerknaden fra komiteen på dette punkt oppstiller en forventning om at en statsråd ikke kan forholde seg til klare meldinger fra underliggende etater om deres forståelse av tildelingsbrevet. Med det sikter jeg til at Politidirektoratet jo har bekreftet at de forsto den politikkendringen på en adekvat måte. Det vises også til at Politidirektoratet to steder skrev svært tydelig at de hadde oppfattet styringssignalene i tildelingsbrevet. Og statsråden svarer helt konkret i brevet til komiteen at det er Politidirektoratet som opplyste at de har forstått føringene. At det skulle foreligge brudd på opplysningsplikten når en statsråd viderebringer en underliggende etats forståelse av tildelingsbrevet i sitats form, må egentlig bero på en nokså merkverdig utvikling av hva opplysningsplikten er ment å være etter Grunnloven § 82. Å viderebringe et slikt sitat er heller ikke et brudd med en statsråds opplysningsplikt. Jeg må jo si at de som mente at vi i dag skulle ta farvel med statsråd Anundsen, vil måtte gå skuffet hjem, men det vi i virkeligheten tar avskjed med i dag, er minnelsene etter den forrige regjeringens asylpolitikk. Vi tar avskjed med det merket som Grete Faremo, og også statssekretær Lønset, har satt etter seg i forfatningsretten. Noen vil glede seg over det, andre ikke. Men jeg tror vi skal være klar over at hvis man ønsker politiske endringer, må det altså skje gjennom lov, det må skje gjennom forskrifter, det må skje gjennom politikkutvikling her i salen. Og jeg vil oppfordre dem som ønsker en annen asylpolitikk, til å fremme den gjennom egne forslag og ikke ved så mye krig ved stedfortreder. For det blir en veldig asymmetrisk krigføring hvis en selv kan tillate seg nokså urimelige og unøyaktige påstander om virkeligheten, mens statsråden lever – og det skal han – under et absolutt sannhetskrav.