André Oktay Dahl (Høyre), 2009-05-05:
Dette er en veldig viktig og bra debatt, bedre enn noe enkelte av oss har holdt på med før i dag, og antakeligvis enda viktigere enn den debatten som føres om avvikling av den restjuryordningen vi har. Dette er faktisk enda mer, mener jeg, i kjernen av hva rettssikkerhet handler om eller ikke. Både statsråden og representanten Ellingsen har på samme dag sagt mye fornuftig, så jeg skal ikke gjenta det her. Men det er et par tema knyttet til dette med straffesaker som jeg vil si noe om. Det ene går på tolkning av DNA, og det andre går på analyse av vitneutsagn og feilkilder. Én ting er at enkelte sakkyndiges uttalelser kan tillegges for mye vekt i den enkelte sak, noe annet er bredden i bruk av sakkyndige og spørsmål knyttet til den tiden enkelte har til å forberede seg på å være sakkyndige i retten. Jeg skal heller ikke, i likhet med representanten Ellingsen, gå inn i den pågående debatten om Den rettsmedisinske kommisjon – der er det sendt noen spørsmål fra både den ene og den andre som man kan svare på – ei heller selve DNA-reformen, men det er faktisk et problem i noen saker at de som skal fungere som sakkyndige, får veldig knapt med tid til å sette seg inn i de rapportene som kommer fra RMI kanskje litt i overkant sent, slik at de ikke får forberedt seg så godt på å være sakkyndige i retten som de kanskje skulle ønske. Og det er jo en del mennesker som ikke har lyst til å avsløre den faglige tvilen de eventuelt måtte ha, og de uttaler seg da kanskje med større skråsikkerhet enn den til dels litt korte tiden til å forberede seg på skulle tilsi. Dette skal ikke bli en Gena-debatt. I forhold til «second opinion» vet vel Regjeringen hva Høyre mener om Gena og muligheten til å få en reell «second opinion». Men viktigere er noe som er knyttet til et spørsmål jeg har sendt statsråden tidligere, om vitners troverdighet, og at vi har lite forskning og et lite miljø i Norge knyttet til det. Forskning fra USA viser med all mulig tydelighet hvor stor feilkilden er når det gjelder hva vitner faktisk kan få seg til å tro at de har sett. Personer som har blitt avhørt på en feilaktig og ikke helt lur måte, kan bli de beste kronvitnene i en rettssak. Plutselig har man sett både det ene og det andre, og det blir faktisk avgjørende for at saken går i den retningen den gjør. Det er veldig mye forskning fra USA som viser hvor viktig det er å ha sterke fagmiljøer som kan fungere som sakkyndige i forhold til vitners troverdighet. Det har vi ikke nok av i Norge i dag. Det er ikke et spørsmål direkte knyttet til dagens bruk av sakkyndige, men egentlig hvordan Regjeringen vurderer fokuset på forskning, på vitnepsykologi, og hvordan man ser for seg at man organiserer det eventuelt som en egen enhet, som jeg altså har stilt spørsmål om tidligere. Det er rett og slett fordi det kommer til å bli mer bruk for sakkyndige som er eksperter på vitnepsykologi, ved siden av eksperter som kan gi en «second opinion» om DNA. Dette er antakeligvis to av de størst mulige feilkildene i norsk rett i dag. Det er mange sakkyndige som ikke har den kompetansen som rett og slett skal til for å avsløre eventuelle feiltolkninger gjort av vitner. Jeg er enig med statsråden i at regelendringer ikke er løsningen, men evnen til en fri og reell bevisvurdering. Det gjelder også den enkelte dommer, for en dommer er også et enkeltmenneske som kan la seg blende av enkelte sakkyndige, kanskje med klippekort, som er bedre til å formulere seg enn andre. En jurist er jo – menneskelig nok – gjerne på en måte «kar» når det gjelder tolkning av straffeprosessloven. Faglig ydmykhet er ikke nødvendigvis mer utbredt her enn blant oss politikere. Det er en del personer med både den ene og den andre utdanningen som ikke akkurat er de mest forsiktige når det gjelder å være klare og tydelige. Jeg vil benytte anledningen til å rose Regjeringen for de tiltak den har gjort for å åpne domstolene i denne perioden. Det er et viktig bidrag til at folk kan få innsyn i og bli klar over hva som skjer i straffeprosessen. Det bidrar også til at dommere kanskje i enda større grad enn tidligere føler seg som en del av det samfunnet de er satt til å tjene, og kanskje ikke kan gjemme seg bak skranken, slik man kunne se for en del år tilbake i den tidligere embetsstaten. Til slutt: Jeg har sagt en del om straffesaker, men også med tanke på økonomiske spørsmål vil jeg vel anta at det er ikke bare i forhold til å avvikle juryordningenen at det kan være et argument at det er teknisk og krevende. Det er teknisk og krevende for dommere også. Det er vel slik, kan man frykte, at man i en del saker hvor det var stor ulikhet mellom partene – f.eks. var det en bank som på 1980-tallet jobbet veldig hardt for å sikre seg pant – kanskje gikk noen omveier. Per Sandberg ville kanskje ha sagt det. Men dette gjelder også dommere, i den grad de evner å tolke vanskelige økonomiske spørsmål, f.eks. i konkurssaker. Jeg ber om noen kommentarer til de to hovedpoengene jeg tok opp. Det er faktisk veldig viktig.