Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2012-06-04:
Jeg har merket meg statistikken som interpellanten viser til. Det er riktig at andelen avslagsvedtak i familieinnvandringssaker er høyere når referansepersonen er kvinne, enn når referansepersonen er mann. I ektefellesaker der referansepersonen er kvinne, var andelen avslag ca. 40 pst. i 2011, mens den i saker med menn var ca. 22 pst. Som interpellanten skriver, er det flere grunner til at kvinnelige referansepersoner får avslag på familiegjenforening. Hovedårsaken antas likevel å være at kvinnelige referansepersoner i større grad enn menn ikke har oppfylt underholdskravet. Jeg er, i likhet med interpellanten, opptatt av likestilling mellom kjønnene og har derfor igangsatt et arbeid med å se nærmere på årsakene til den kjønnsforskjellen som statistikken viser. Innledningsvis vil jeg understreke at dagens familieinnvandringsregelverk er kjønnsnøytralt, og at reglene om underholdskravet tar hensyn til forhold som typisk er årsak til at kvinner har lavere deltakelse på arbeidsmarkedet enn menn, som f.eks. omsorgsansvar for barn. Ved beregningen av om underholdskravet er oppfylt, kan bl.a. svangerskapspenger og foreldrepenger regnes med. Likeledes regnes omsorgsansvar for barn en periode etter fødsel som arbeid ved beregning av om det såkalte fireårskravet er oppfylt. Når det likevel viser seg å være underholdskravet som er hovedårsaken til kjønnsforskjellene, er det interessant å se nærmere på hvilke grupper av referansepersoner som berøres av dette. Vi kan i denne sammenheng se bort fra referansepersoner som har fått beskyttelse, da disse som regel vil være unntatt fra underholdskravet. Videre kan vi se bort fra arbeidsinnvandrere, da disse normalt vil oppfylle underholdskravet uten problemer. Den gruppen som gjenstår som den klart største som er berørt av underholdskravet, vil være referansepersoner som er norske statsborgere. I tillegg vil også utlendinger, som f.eks. har opphold på humanitært grunnlag, på grunnlag av familieinnvandring eller som har permanent oppholdstillatelse, være omfattet av underholdskravet, men disse gruppene er langt mindre enn gruppen av norske borgere. Når det gjelder spørsmålet om hvorfor andelen avslagssaker er høyere når referansepersonen er kvinne, enn når det er en mann, tyder saksporteføljen på at dette først og fremst skyldes at sammensetningen av referansepersongruppene er forskjellige. Det gjelder særlig når vi ser på referansepersoner som er norske borgere. I denne gruppen er referansepersonene som er menn, vanligvis eldre og derfor veletablerte i arbeidslivet, mens referansepersonene som er kvinner, ofte er yngre. En stor andel av disse mannlige referansepersonene er etnisk norske og i godt voksen alder, og de er i mange tilfeller gift med en søker fra Thailand, Filippinene eller Russland. Disse mennene vil stort sett ikke ha problemer med å oppfylle underholdskravet, verken når det gjelder inntektsnivået, eller kravet om forutgående inntekt i tidligere likningsår. Blant de kvinnelige referansepersonene med norsk statsborgerskap, derimot, er en stor andel unge med bakgrunn fra Pakistan, Tyrkia, Kosovo og Somalia, og de er ofte gift med en søker fra samme opprinnelsesland. Disse unge kvinnene er naturlig nok ikke like etablert i arbeidslivet og kan ha problemer med å oppfylle både inntektskravet og kravet til forutgående inntekt. Når det gjelder referansepersoner som ikke er norske borgere, viser statistikken også for disse gruppene at avslagsandelen er størst for kvinner. Dette har sannsynligvis andre grunner enn dem jeg har nevnt. Innvandringsgrunn, landbakgrunn, utdanningsnivå og kulturforskjeller vil sannsynligvis spille sterkt inn, men dette ønsker jeg også å se nærmere på. I den grad det er forskjeller mellom kjønnene som ikke kan forklares med forskjellige ekteskapsmønstre o.l., er det likevel ikke sikkert at det riktige tiltaket vil være å endre underholdskravet. Det er viktig at både innvandrerkvinner og kvinner for øvrig kan delta i arbeidslivet på lik linje med menn og dermed oppfylle underholdskravet i like stor grad. Dette er en prioritert sak for regjeringen. Arbeidet for å tilrettelegge for at kvinner i større grad kvalifiseres til å oppfylle underholdskravet, skjer gjennom de ordinære tiltakene vi har for å øke kvinners deltakelse i arbeidslivet. For innvandrerkvinner vil dette først og fremst skje gjennom de ulike integreringstiltakene som eksisterer, som rett og plikt til opplæring i norsk og samfunnskunnskap, introduksjonsprogrammet og også Ny sjanse. For kvinnelige referansepersoner generelt vil det dreie seg om gode velferdsordninger, som god barnehagedekning, stimulering til at foreldrepermisjonen deles likt mellom mor og far, rett til betalt fravær ved syke barn og mulighet for redusert arbeidstid når barna er små, i tillegg til de generelle arbeidsrettede tiltakene som Arbeids- og velferdsetaten tilbyr. Som jeg har opplyst om tidligere, er regjeringen opptatt av å følge praktiseringen av underholdskravet nøye for å se om det er behov for endringer. For å få enda større klarhet i årsakene til den kjønnsforskjellen som statistikken viser, og mulige tiltak som kan iverksettes, har departementet tatt initiativ til et samarbeid mellom Justis- og beredskapsdepartementet, Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet og Utlendingsdirektoratet for å utrede dette nærmere. Dersom det viser seg at praksis medfører utilsiktede forskjeller mellom kvinnelige og mannlige referansepersoner, vil vi vurdere nærmere hvordan vi kan rette på dette.