Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2004-11-11:
Prostitusjon har som regel blitt et politisk tema når debatten om kriminalisering har kommet, med jevne mellomrom. I dag har debatten om prostitusjon kommet mye på grunn av det økende antall utenlandske prostituerte, kriminaliseringen av prostitusjon i Sverige og revisjon av vårt eget lovverk. Hensikten og målet med denne interpellasjonen er å forsøke å ta et skritt videre – at vi parallelt med diskusjonen om kriminalisering eller ei kan drøfte andre tiltak for prostituertes muligheter til å komme ut av prostitusjonen. Det finnes ingen enkel løsning, og temaet er komplekst. Samtidig vet vi at den offentlige samtalen er med på å forme bildet av prostitusjonsarenaen, og påvirker aktørene på feltet. Undersøkelser viser at man tror at ca. 2 500 kvinner jobber som prostituerte i Norge i løpet av ett år. Blant disse er det ca. 30 til 40 pst. som har en ikke-norsk bakgrunn. I debatten om prostitusjon er spørsmålet om hvordan man definerer prostitusjon, viktig. Ett syn er at det er fritt valg, et annet er at det er tvang. Jeg tror de aller færreste prostituerte har valgt prostitusjonen frivillig. Jeg tror det som regel har en årsak som stoffmisbruk, seksuelt misbruk, økonomiske vanskeligheter, osv. Det er fremdeles slik i vårt moderne samfunn at kvinnekroppen og seksuelle tjenester den kan tilby, blir sett på som et byttemiddel og som et salgsobjekt. Jeg mener at den beste hjelpen en kan gi kvinner og menn i prostitusjon, er å hjelpe dem ut av dette. Her er kriminalisering av kjøp av sex omtalt som ett mulig tiltak. Bakgrunnen er at samfunnet gjennom lovverket uttrykker og signaliserer at dette sexkjøpet er uakseptabelt. Lovverket skal virke allmennpreventivt og verne jentene. På en slik måte tar man hensyn til de jentene som er rammet. I dag er det slik at sexkjøp av barn mellom 16 og 18 år er kriminalisert. Det tyder på at ingen hittil er dømt etter denne paragrafen. I tillegg har vi den såkalte hallikparagrafen. Vil lovverket kunne avskaffe prostitusjon og gi bedre muligheter for kvinner og menn til å komme seg ut av prostitusjonen? I Sverige har en valgt å kriminalisere kjøp av sex, og anser at dette pr. definisjon er vold mot kvinner. Målsettingen var først og fremst å få bort gateprostitusjon, og deretter å forhindre at unge mennesker begynte med prostitusjon. Blant erfaringene nevnes at gateprostitusjonen har blitt redusert med 41 pst., men man vet ikke om inneprostitusjonen har økt. Det sies at loven har resultert i 40 domfellelser pr. år. Mørketallene er store, og det sies at håndhevingen har hatt sine svakheter, spesielt når det gjelder bevisførsel. Det sies at bakmennene og den organiserte kriminaliteten har fått økt makt, og at gateprostituerte tyr til halliker for beskyttelse. I tillegg hevdes det at kunder ikke ønsker å stå fram som vitner for å avsløre tvang, vold og menneskehandel. Politiet i Stockholm har oppgitt at ingen sexkjøpere har bidratt med informasjon som har avstedkommet etterforskning av handel med kvinner og barn, eller at ofre for menneskehandel har blitt reddet. Den holdningsskapende effekten har vært stor, og den avdekker sexkjøpere. Det norske politiet har lignende erfaringer med vårt eget lovverk og bevisførsel. Det oppgis at dette er vanskelig for politiet på grunn av at det må kunne dokumenteres at det inngås en avtale om kjøp av seksuelle tjenester, og en må dokumentere at avtalen fullbyrdes. Samtidig sliter politiet med å få kvinner til å vitne mot eventuelle bakmenn. Vi har i dag en debatt bl.a. i Arbeiderpartiets kvinnebevegelse om hvorvidt vi skal gå samme veien, men vi har foreløpig landet på at vi ønsker å avvente de svenske erfaringene. Jeg er enig i at kriminalisering gir et tydelig signal, samtidig som jeg mener at vi vet altfor lite om konsekvensene av en kriminalisering. Hva vil dette si for jentene som er berørt? Det er viktig at vi ikke rammer dem som vi egentlig vil verne. Ja, jeg har lyst til å si at kanskje har debatten om kriminalisering fungert som en sovepute, slik at vi ikke har fått fokus på andre tiltak. Ulf Stridbeck, som ledet et utvalg som har levert en rapport til Regjeringen om prostitusjon, spør om kriminalisering er nødvendig, og om styring kan oppnås på andre måter. Det vi vet om effekter av lovgivningen i Sverige, har gjort at jeg tviler på om kriminalisering er den mest effektive veien å gå. Hjelper det å forby det vi ikke liker? Kan sosialpolitiske problemer løses med en straffelov? Jeg tror ikke at kriminalisering kan bekjempe prostitusjon. Vi kan ei heller akseptere at et lovverk blir en moralsk sovepute. Jeg mener at prostitusjon først og fremst er et sosialpolitisk spørsmål, at vi kan begrense prostitusjon ved hjelp av gode sosiale ordninger, godt nettverk og oppfølging. Det er behov for informasjon og dokumentasjon, slik at vi får mer kunnskap om antall prostituerte, kundene, bakmenn, ofre for trafficking, osv. Hva er årsakene til at mennesker går inn i prostitusjon? En annen viktig problemstilling er etterspørsel. Kunnskap om kundene er også viktig for å drøfte tiltak for å redusere denne etterspørselen. Det er allmenn enighet om at det er nødvendig med flere tiltak for å hjelpe de prostituerte og gi veier ut av prostitusjonen. Det kan være helsehjelp, psykososial bistand, juridisk hjelp, hjelp når det gjelder rusproblem, hjelp til bolig, arbeid og utdanning – kort sagt hjelp til å tre inn igjen i samfunnet vårt. Vold mot kvinner i prostitusjon er alvorlig og må bekjempes. Det skal aldri bli tillatt at vold mot prostituerte blir behandlet som mindre viktig. En viktig premiss og et viktig mål er at tiltak må utformes i samarbeid med den enkelte kvinne/mann ut fra personens behov. En diskusjon om virkemidler og tiltak må ta utgangspunkt i eventuelle konsekvenser og virkninger, ikke minst hvor målrettede de er. I mine møter med prostituerte har spesielt én tilbakemelding kommet ofte. Det fortelles om mange som ønsker seg ut av prostitusjonen, men som har få eller ingen alternativer. Det fortelles om at de offentlige kontorene mangler kunnskap om prostitusjon, og at lovverket er for stivbeint. All trygd utmåles i forhold til arbeidsinntekter. Rehabiliteringspenger fåes ikke, fordi de ikke har oppgitt inntekter. Sosialkontoret oppleves som siste utvei. Enkelte har hatt ganske ubehagelige møter med offentlige kontorer som vitner om liten respekt for medmennesker og liten vilje til i større grad å forsøke å strømlinjeforme tiltak. Ikke minst vitner enkelte av disse beretningene om manglende vilje og forakt overfor de prostituerte. Det gjelder f.eks. å få innfridd krav de har rett på, som rett til økonomisk støtte til briller, til tannlege, osv. Et viktig punkt er derfor at det etableres muligheter til å lage et opplegg for den enkelte, med muligheter for utdanningsopplegg, slik at et alternativ til prostitusjon er realiserbart. Kan statsråden ta et slikt initiativ i Regjeringen? Kampen mot prostitusjon inneholder flere problemstillinger. Vi vet det handler om organisert kriminalitet og trafficking, for å nevne noe. Det siste året har over 100 afrikanske kvinner blitt registrert som gateprostituerte i Oslo. De fleste prostituerte i Norge er utenlandske. Denne høsten har minst sju vestafrikanske kvinner blitt varetektsfengslet over lang tid for brudd på utlendingsloven. Det sies at kvinnene har blitt kastet ut av landet. Hva gjør vi med ofrene for trafficking? Det er ingen tvil om at ofrene trenger trygghet for å kunne vitne mot bakmennene. Kirkens Nødhjelp har uttrykt bekymring for at norske myndigheter ikke ivaretar dette ansvaret godt nok, fordi kvinnene blir sendt ut av landet selv etter at de har anmeldt forhold. Dermed blir antakelig terskelen høy for å delta som vitne. Det bør være mulig å gi ofre for menneskehandel opphold, et minimum bør være at de får midlertidig opphold og beskyttelse i etterkant. Vi er nødt til å få tatt bakmennene. Kastes disse jentene ut, blir sjansen mindre for å få tatt bakmennene. De fleste kjenner sikkert til at det pågår en rettssak i Oslo om dette. Statssekretær Rita Sletner har uttalt til Dagbladet at det jobbes på mange fronter for å bekjempe trafficking. Hun har sagt at det er vanskelig å vite om noen er ofre for trafficking. Er de det, får de en refleksjonstid på 45 dager til å tenke over om de vil samarbeide. Mitt spørsmål til statsråden er om han mener at dette er et godt nok redskap i kampen mot bakmennene i organisert kriminalitet. Politiet har et stort ansvar. Det er nok slik at politiet i stor grad fungerer som sosialarbeidere for denne gruppen. Igjen reflekteres dette i tilbakemeldinger fra de prostituerte. Jeg ser at taletiden er omme. Jeg har fortsatt litt å si om dette temaet, men da får jeg heller komme tilbake igjen etterpå.