trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-01-20:
Først vil jeg si at det er positivt at representanten Danielsen reiser problematikken omkring asyl- og flyktningpolitikken i Oslo, fordi det er her mange av dem som kommer hit til landet, ønsker å bo, og det er her det er lettest å få arbeid. Dette er også andre toner fra Fremskrittspartiet, som ellers bare ser at løsningene på alle utfordringene vi har i forbindelse med asyl- og flyktningpolitikken, er å stenge grensene. Innvandrerne har behov for å komme hit, og vi trenger innvandrerne. Spørsmålet blir bare hvordan vi skal klare å få til en god integrering. Arbeiderpartiet er ikke fornøyd med Regjeringens integreringspolitikk, og derfor tok vi dette opp under budsjettbehandlingen og fikk flertall for at vi skal ha en bred gjennomgang og evaluering på dette området. Hvor er proppene i systemet? Det sitter altfor mange i asylmottak og venter på å få bosette seg i en kommune. Og vi vet at jo lenger de sitter i mottak, jo vanskeligere blir det å få til integreringen. Arbeiderpartiet er bekymret for dagens situasjon, og vi mener at kommunene må få betingelser som gjør at bosettingen og integreringen ikke stopper opp, slik vi har en følelse av at den nå gjør.(Øye) Det er ikke slik som representanten Danielsen prøver å gi et inntrykk av, at innvandrerne bare er en utgiftspost for kommunene. Jeg vil påstå at dersom vi klarer å gi innvandrerne noe ekstra i startfasen i form av rask og god språkopplæring, arbeidstrening, godkjenning av tidligere utdanning og barnehageplasser og – ikke minst viktig – de kan stille på like fot med andre i arbeidslivet, så vil denne gruppen betale skatt på lik linje med alle andre innbyggere og bidra til verdiskaping, og det vil gi et pluss i kommuneregnskapet, også for Oslo. (Øye) Arbeiderpartiet mener også at dersom Regjeringen mangler penger til å få til en god integreringspolitikk, så må Stortinget få melding om det. Det har vi ikke fått. Vi må få til en bedre dialog med kommunene, der man blir enige om kostnadene. Og når man er enige om kostnadene, er det rimelig at kommunene får dekket sine økte utgifter i forbindelse med å ta imot asylsøkere og flyktninger.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-01-20:
Jeg tror det er viktig å minne statsråden om at bosetting av flyktninger er en oppgave som kommunene må være med på å løse. Og i og med at kommunene skal være med på å løse det, er det jo en oppgave som kommunene påtar seg. Det er helt ubegripelig for meg og Fremskrittspartiet at ikke statsråden, som utgår fra Senterpartiet, tar kommunene på alvor når en stadig får tilbakemeldinger om at kostnadene i forbindelse med å bosette flyktninger, asylsøkere og folk som er kommet hit på humanitært grunnlag, ofte – selv om det er variasjoner, som statsråden var inne på – er større enn det de får dekket av staten. Det er klart at da oppstår det en mistillit mellom kommunene og staten som går på at staten ikke er til å stole på i disse viktige spørsmålene, og da er det ikke rart at det hoper seg opp en masse folk som blir sittende i statlige mottak. Og når direktøren i UDI kan gå ut og si at alle de som sitter i mottakene, skal ut i Kommune-Norge enten kommunene vil eller ei, så er det klart at det lokale selvstyret blir satt på prøve. Jeg tror det er helt avgjørende hvis Regjeringen skal ha troverdighet og tillit overfor kommunene – og det er det også tverrpolitisk enighet om i enkelte kommuner – at de kostnadene som en bruker på denne bosettingen, er nødt til å gjennomgås på nytt, slik at kommunene får dekket de reelle utgiftene. Og da nytter det ikke å ha en gjennomsnittsberegning ut fra hva de totale kostnadene i gjennomsnitt er i landet, for en vet jo at boligprisene er forskjellige fra landsdel til landsdel og fra kommune til kommune. Derfor syns jeg at statsråden burde ha tatt på alvor den invitten som Fremskrittspartiet er kommet med gjennom denne interpellasjonen, det initiativet som representanten Danielsen her har tatt, nemlig at Oslo kommune og alle de andre om lag 390 kommunene som har mottatt personer til bosetting, får dekket de reelle kostnadene. Det er i hvert fall et håp, selv om Arbeiderpartiets representant Øye var inne på at Fremskrittspartiet vil stenge grensene totalt. Det vil vi ikke. Vi vil ta imot dem som virkelig trenger en hjelpende hånd og en nødhavn. Vi vil også ta vår andel av den kvoten som Norge som nasjon skal ta imot, men vi vil ikke premiere folk som kommer på et galt grunnlag, som oppgir falsk identitet og som får lov til å bli. Det som Arbeiderpartiets representant sa her, nemlig at en på nytt må se på de kostnadene som kommunene har i forbindelse med bosetting av dem som har sittet i statlige mottak, lover i hvert fall bra for framtiden. Det lover bra hvis en på en seriøs og skikkelig måte kan rekke ut en hånd til Kommune-Norge, slik at kommunene får dekket de kostnadene som de tross alt har i det viktige arbeidet med å få innvandrere integrert i det norske samfunnet.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2000-01-20:
Temaet som interpellanten tek opp, er viktig for ei stadig større gruppe av Noregs folkesetnad, og det gjeld i særleg grad i Oslo, som representanten Danielsen òg representerer. Difor er det rett å fokusera på dei utfordringane som spesielt Oslo, men òg Kommune-Noreg generelt står overfor i sin bistand til sentrale offentlege myndigheiter når det gjeld å få busett og gjeve mest mogleg normale livsvilkår for innvandrarane i Noreg. Det er med stor glede eg registrerer statsråden sitt svar om at det blir teke og vil bli teke grep for å løysa dette problemet i nær framtid. Eg trur òg det er rett, slik statsråden nemnde, at ein utvida kontakt med Kommunenes Sentralforbund, som er kommunane sin interesseorganisasjon, er viktig når det gjeld motivasjonsarbeidet for å få auka kommunane si merksemd og auka deira vilje til å ta sin del av innvandrarane, til å invitera dei som sine nye innbyggjarar. Ikkje minst i samband med ein aktiv distriktspolitikk vil dette kunna vera eit positivt bidrag for mange kommunar til å få ein auka folkevekst, og i samband med budsjettet for inneverande år blei òg integrasjonstilskotet heva for å gjera det noko lettare økonomisk for kommunane å ta hand om innvandrarane på ein akseptabel og forsvarleg måte. Målet må vera å gje mest mogleg normale livsvilkår for ei utsett gruppe innvandrarar, og eg har den tiltru til Regjeringa at ho vil ta dei initiativa som er tilstrekkelege for å busetja flest mogleg av dei ca. 13 000 som i dag sit i asylmottak. Eg trur at dette vil lukkast. Stortinget og kommunalkomiteen spesielt vil vera opptekne av desse forholda og følgja dei opp i nært samarbeid med statsråden og Kommunaldepartementet. Dirfor trur eg at den ekstraordinært store tilstrøyminga som Noreg har hatt, og som er bakgrunnen for den noko akutte situasjonen me ser i dag, vil kunna få ei god løysing relativt snart.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2000-01-20:
Interpellasjonen er høgst relevant, iallfall så lenge som det dreier seg om et rettferdig økonomisk oppgjør for en statlig villet oppgaveløysing. Nå er det også slik at interpellanten i sitt innlegg gikk en smule lenger enn til akkurat det og brakte inn en rekke andre element som kanskje ikke får den samme applausen i den breie forsamling. Når det gjelder kommunens mulighet til å kjøpe seg opp på boligsida, vil interpellantens standpunkt kanskje være kompliserende for oppgaveløysing like gjerne som lettende, men det er vel i denne sammenheng en digresjon. Komiteen har i flere innstillinger vært opptatt av nettopp dette problemet som interpellanten i hovedsak tar opp. Det blir vist til en evaluering, som har pågått fra 1998, som skulle finne ut om ordningen fyller mål om effektiv ressursbruk og rask og god bosetting av flyktninger, men det tema som står sentralt i dag, er andre gangs bosetting. Sånn sett tror jeg neppe at vi kan stille oss bak statsrådens påstand om at dette er rimelig greit ordnet gjennom Beregningsutvalget. Det henger ved en bekymring for at her gjenstår det ting å rette opp, og vi skulle gjerne sett en breiere evaluering enn det som ser ut til å komme, iallfall i salen i dag. Når statsråden viser elegant til tilbakesendelsesmulighetene som det verktøyet som skal være forløysende her, virker det en smule enkelt. Om det måtte finnes i teorien, vet alle som har kommunal erfaring, at det tar seg bedre ut på trykk enn i praksis.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 2000-01-20:
Jeg tror at nøkkelen til å løse de problemene som både Danielsen og Sverre Hoddevik nå til slutt pekte på, ligger i en så rask bosetting som mulig i de ulike kommunene. De som får en skikkelig tilknytning til og blir integrert i et lokalsamfunn og føler seg som en del av det, vil ikke ønske å forlate det. Da blir det ikke noe behov for noen tilbakesending heller. Senterpartiet har i flere sammenhenger, både i departementet og i Stortinget, tatt opp viktigheten av en raskest mulig bosetting, og ikke bare det, men også viktigheten av å legge mulighetene til rette for innpass i arbeidslivet så raskt som mulig. Gjennom det får kommunene skatteinntekter istedenfor sosiale utgifter i forbindelse med de nye innbyggerne våre. Jeg vil også vise til det forslag Marit Tingelstad hadde i fjor om å få greie, praktiske og anvendelige boligløsninger. La oss se på Lillehammer. Vi kan lære litt av det vi gjorde der, å bygge enkle boliger for flyktninger som lett kan flyttes til andre plasser etter behov og eventuelt også omgjøres til studentboliger seinere, kombinerte flyktning- og studentboliger. Vi har også for få studentboliger her i landet. Vi vet at å få gode boligtilbud til innvandrerne er viktig, for gode, trivelige omgivelser er det beste utgangspunktet for å bli en positiv samfunnsdeltaker, både sosialt og i arbeidslivet. Slik som jeg ser det, står vi framfor en situasjon der ulike grupper innvandrere vil være et helt nødvendig tilskudd til arbeidslivet vårt og en berikelse for det sosiale liv. Vi har mange interessante eksempel på at lokalsamfunn slår ring om innvandrere og virkelig kjemper for at de skal få fortsette å bo i kommunen, og de går daglig til sitt arbeid, slik vi alle gjør. Jeg vil advare mot Danielsens tenkning om kommunalt fangenskap. Jeg synes vi skal hevde med frimodighet at for alle innbyggere i Norge gjelder samme lov. Alle skal adlyde samme lov, men som en følge av at alle skal lyde samme lov, kommer også at alle norske innbyggere skal ha de samme rettighetene. Det ble også advart fra Danielsen mot fremmede skikker og levemåter som vi finner rare. Da har jeg lyst til å minne om kanskje den viktigste biten i norsk sikringskost i flere generasjoner, som har holdt liv i oss og gitt oss C-vitamin gjennom lange vintrer, også i den tiden vi ikke kunne få noe frukt, nemlig poteten. Den fikk vi fra indianerne. Også vi har fremdeles ting å lære.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 2000-01-20:
Interpellanten tar her opp et veldig alvorlig samfunnsproblem. For å møte dette må vi satse på flere tiltak samtidig. Det aller viktigste er å hindre rekruttering av misbrukere. Nå kan det se ut som utviklinga blant de aller yngste har begynt å flate noe ut, og hvis det er riktig, kan det tyde på at opplysning og holdningsskapende arbeid fører fram. For å hindre stadig nye ungdomsgrupper i å bli misbrukere må vi sørge for at gode ungdomstilbud finnes. Ungdom vil søke fellesskap med andre, de vil ha utfordrende aktiviteter. Det er også viktig at alle barn får oppleve trygghet og får forståelse av eget verd. Gode oppvekstmiljø er et grunnleggende fundament i utviklinga av sunne ungdomskulturer. Det holdningsskapende arbeidet må starte tidlig. Skolen må her være en viktig aktør. Vi må også være observante på farene ved miljøskifter, som når ungdommene går over i nye skoler og reiser til nye studiesteder. Jeg vet at enkelte videregående skoler har informasjonssamlinger for elevene ved starten av nytt skoleår, der elevene får orientering om fritidstilbud i området, og samtidig blir det gitt signaler om at de må være kritiske i valg av miljø. Et slikt opplegg bør bli rutine ved alle skoler. Det er et tankekors at de dårlige ungdomsmiljøene ofte er åpne, inkluderende og lette å komme inn i. Men den som er opptatt av en fritidssyssel vedkommende er interessert i, det være seg idrett, musikk, friluftsliv, sjakk, politisk arbeid, vil ikke så lett ramle utenfor. I det hele tatt er det viktig at flest mulig engasjerende tilbud er til stede i ungdomsmiljøene. Jeg ser på sosialministerens omlegging av den statlige forebyggingsinnsatsen som et viktig tiltak. Det er riktig å flytte den operative innsatsen ut i fylkene og til de miljøene der de skal virke. Det betrakter jeg som et handlekraftig svar på de spørsmål som i dag stilles. Rusmiddeldirektoratet hadde ikke lenger den ønskede forebyggingseffekten. Det vil også være nødvendig å bevisstgjøre og ansvarliggjøre ungdommen selv. Som samfunn må vi stille opp med positiv stimulans, råd og påvirkning. Men samtidig må vi formidle budskapet at alle har et eget ansvar både for seg selv og for den påvirkning de gir andre. Særlig vil jeg peke på faren som ligger i forskjellige populære festkulturer der nye narkotiske stoffer utprøves. For å opplyse om farene ved disse stoffene vil media kunne være en svært viktig aktør. Jeg tenker da på et bredt spekter av ulike media, fra TV til ungdomsblader. I det hele tatt tror jeg det er viktig at vi som politikere gjør oss kjent med hva ungdommen leser og prøver å få innpass med påvirkningsstoff her. Narkobruk finnes i dag over heile landet. Det er derfor viktig i dette forebyggingsarbeidet å styrke politiets innsats. I distriktene, der forholdene er mindre og mer oversiktlige, kan innsats fra politi lett avdekke uheldige miljø i starten og lettere forhindre at disse utbrer seg.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-20:
Etter utenriksministerens redegjørelse i dag kommer kanskje denne debatten i det lyset den bør komme, nemlig at flyktning- og asylpolitikken i Norge er begrunnet i behovet for beskyttelse ved forfølgelse og ikke i forhold i det norske samfunn. Framtidas samfunn vil være flerkulturelle, og politikken må ha det som et positivt utgangspunkt. Man må derfor ha en vilje til inkludering og ikke bare en vilje til problematisering. Jeg vil vise til de behandlingene som kommunalkomiteen har hatt av saka i budsjettet i år, men også til Dokument nr. 8:87 for 1997-1998 og Innst. S. nr. 192 for 1997-1998, av 28. mai 1998, der vi ønsket å trekke opp en langt mer aktiv og målrettet integreringspolitikk: Kom mye fortere i gang, ha aktive tiltak der en lærer språk og arbeid samtidig, ha flyktningspesifikke tiltak som gjør at en på en helt annen måte blir inkludert tidligere. Poenget må jo være at vi tilbyr så gode opplegg for språkopplæring, arbeid og bolig at man kan gå fra kontroll og passivitet til inkludering og aktivitet. Det vil alle tjene på. Dette trur jeg at flertallet i denne salen, inkludert kommunalministeren, er enige om, men jeg blir litt i stuss over den vinklingen han gir svaret sitt, for det blir en slags ensidig forsvarstale for noen regnestykker, og de regnestykkene er problematiske. Dette koster. Blant annet i forbindelse med budsjettet i høst spurte jeg Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet om hva det ville koste å finansiere statlig 100 pst. de kommunale utgifter til utdanning av flyktninger og asylsøkere. Svaret fra departementet er at hvis man skal finansiere dette 100 pst. statlig, kreves det 270 mill. kr mer til kommunene for å få dette til. Det er en realitet som departementet sjøl har konkludert med. Det er altså mer i sum enn den statlige utdanningspakka som Regjeringen la inn i budsjettet, altså skolesatsingen. Det spises opp mer enn den av en manglende statlig finansiering på dette området. SV har uttrykt seg fullstendig klart på dette området. Vi ønsker en statlig fullfinansiering av disse utgiftene. Vi ønsker også et tilsvarende system når det gjelder enslige mindreårige asylsøkere. Seinest i nyhetene i dag hørte vi at svært mange av disse enslige mindreårige asylsøkerne har store traumer med seg som gjør at de trenger spesiell oppfølging. Det trengs helt ulike opplegg for disse, og kostnadene for oppleggene i kommunene kan variere fra 10 000–15 000 kr til 300 000–400 000 kr pr. søker. Det må borge for at vi ser på disse utgiftene på nytt og i stort alvor.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-01-20:
Som min kollega Signe Øye fra Arbeiderpartiet sa i sitt innlegg, er Arbeiderpartiet også opptatt av at kommunene skal få dekket sine reelle kostnader. I innlegget som Karin Andersen nå hadde, viste hun til et brev, og at vi manglet 270 mill. kr. Jeg synes da, statsråd, at når du innledningsvis forklarer hvordan vi kommer fram til disse regnestykkene, med Beregningsutvalget og sammensetningen, kunne det være kjekt å høre både fra statsråden og fra Fremskrittspartiet om dere vil være med og bevilge 270 mill. kr. Jeg er ikke helt sikker på at Fremskrittspartiet i sitt budsjett ville ha vært med på det, for det jeg tror Fremskrittspartiet er mer opptatt av, er å synliggjøre regnskaper. Statsråden viser til at Os kommune utenfor Bergen har sagt nei til flere flyktninger, men de har ikke bare sagt det. De har også sagt at de skal sette opp et regnskap over disse flyktningene, og at de skal få bot hvis de ikke møter opp til norsktimene etc. Det skal bli spennende å se hva resultatet av dette vinduet til Fremskrittspartiet blir. Jeg registrerer også at Fremskrittspartiet faktisk har en oppslutning på 39 pst. i den kommunen. Dette blir veldig spennende, for jeg tror nemlig ikke at Os kommer til å ta imot flyktninger selv når regnskapet foreligger. Nå får vi vente i spenning på hva Fremskrittspartiet sier, men jeg føler at interpellanten Danielsens spørsmål er litt – ja, ja, vi får se – i utakt med slik kommunen med den eneste ordføreren Fremskrittspartiet har i Norge, opptrer.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2000-01-20:
Jeg vil få takke statsråden for svaret. Som jeg nevnte i mitt innlegg, er det helt nødvendig å påskynde en registrering av misbrukerne og utarbeide en handlingsplan. Dette er kommunenes oppgave. Det kan ikke være tvil om at vi opererer med store mørketall, slik fagfolk og politi hevder. Jeg mener også at rusfeltet burde få en egen statlig handlingsplan. Øvrige områder innenfor helse- og sosialfeltet har slike planer. Statsminister Bondevik uttalte 3. mars i fjor på en pressekonferanse at narkotikaproblemet er alvorlig og økende i Norge, som i andre land. Han mente tiden var moden for å vurdere narkotikapolitikken på nytt, og at det skulle nedsettes en uavhengig narkotikakommisjon. Noen måneder før dette foreslo jusprofessor Johs. Andenæs at det burde nedsettes en egen narkotikakommisjon. Jeg føler at ansvaret for tiltak, handling og koordinering nærmest er blitt pulverisert på ulike forvaltningsnivåer. Deler statsråden denne oppfatningen, og ser hun behovet for en mer helhetlig narkotikapolitikk? Og videre: Når vil Regjeringen nedsette en uavhengig narkotikakommisjon? Mange av kommunene og fylkeskommunene, som har et stort ansvar innenfor rusfeltet, mangler økonomiske ressurser og sitter dessverre nederst ved bordet når knappe ressurser fordeles. Derfor er det viktig at departementet overfører mer av ressursene fra sentralt til regionalt og lokalt hold. Mange misbrukere som ønsker hjelp til avrusing, får det dessverre ikke, da det ikke blir stilt midler til disposisjon for behandlingsinstitusjonene slik at misbrukerne får plass og hjelp ved disse institusjonene. En del institusjoner tar heller ikke imot rusede personer som ønsker behandling. Selvsagt skulle institusjonene ta inn rusede personer til avrusing/behandling. Deretter er det helt avgjørende for å få et godt resultat av behandlingen at vi har et langt bedre ettervern enn det vi har i dag.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2000-01-20:
Jeg vil få takke for et bredt og godt engasjement i denne interpellasjonsdebatten. Vi vet sikkert mer enn nok, blir det hevdet. Men jeg tror ikke vi har den kunnskap vi trenger for å iverksette de rette tiltakene. Jeg tror behovet for en mer helhetlig narkotikapolitikk absolutt er til stede. Mange fagfolk etterlyser også en slik samordning. Statsråden har en positiv innstilling til å ville gripe fatt i utfordringene, og Stortinget bevilger midler. Likevel ser vi at vi har et meget stort antall overdosedødsfall. Mens vi tidligere hadde ovedosedødsfallene i hovedsak i Oslo, har vi nå flere overdosedødsfall utenfor Oslo enn i hovedstaden. Stadig flere tar i bruk narkotika. Jeg synes dette burde være et klart signal om at vi ikke har god nok oversikt og ikke iverksetter de rette tiltakene. Jeg mener dette gjelder det forebyggende arbeidet, behandlingsopplegg mv. Statsråden viste til de innspillene hennes arbeidsgruppe hadde kommet med, og som nå er ute – eller hadde vært ute – på høring. Jeg er redd for at arbeidsgruppen har hatt noe kort tid på å utføre dette viktige arbeidet, og at man ikke har god nok oversikt over situasjonen rundt omkring i landet for å fremme best mulige forslag til tiltak. Jeg håper jeg tar feil på dette området. Representanten Høegh hadde en merknad til det som er bevilget i år til det forebyggende arbeidet. Jeg har ikke lagt ansvaret på noe enkelt parti for de manglende bevilgninger til det forebyggende arbeidet. Jeg tok opp dette i erkjennelsen av at vi på dette området, som på mange andre, er for lite flinke til å prioritere det forebyggende arbeidet. Men i en konkurranse om hvem som bevilger mest, slik som representanten Høegh påpekte, tror ikke jeg det reelle behovet er pluss/minus 5 mill. kr, men at behovet dessverre er det mangedobbelte. Jeg håper statsråden vil bidra til at prosjekt for behandling ved hjelp av Subutex, vil få en rask og effektiv behandling, og ikke måtte vente i en lang kø for metadonassistert behandling. Med stor interesse har jeg registrert at statsråden ikke er enig med sin sjef i at det er behov for en uavhengig narkotikakommisjon. Kan vi likevel håpe på at statsråden vil vurdere statsministerens forslag enda en gang? Og vil statsråden ta initiativ til at vi får en statlig handlingsplan for rusfeltet?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-01-20:
Eg trur både representanten Skogholt sitt innlegg og mitt innlegg understreka at dette er ei sak med svært mange sider. Det er faktisk slik at i løpet av desse 23 minutta har vi enno ikkje hatt høve til å drøfta – eller nemna – alle dei faktorane som her høyrer med. Eg deler representanten Skogholt sitt syn, at det trengst meir heilskap i denne politikken. Det er det som gjer at eg har teke initiativ både til ein gjennomgang av det førebyggjande arbeidet for å sjå om vi får nok ut av dei midlane og dei menneskelege ressursane som er stilte til disposisjon for dette arbeidet i dag. I Rusmiddeldirektoratet aleine har dei 61 stillingar – rett nok ikkje alle på førebygging, men mange – og 137 mill. kr. Så veit vi at i tillegg stiller både fylke, kommunar og svært mange organisasjonar og einskildpersonar opp på det laget som heiter førebygging. Det er naudsynt med den gjennomgangen. Det er vidare heilt naudsynt med ein gjennomgang av behandlingstilbodet. Det har òg høyringsutsegnene i Nesvåg-rapporten vist, både når det gjeld forholdet mellom tilbod og behov, når det gjeld kvalitet, og når det gjeld organisering og finansiering. Så blir spørsmålet reist: Veit vi nok? Til det vil eg seia: Vi veit meir enn nok til å handla. Vi veit meir enn nok ut frå SIFA sine undersøkingar og andre undersøkingar til å seia at rusmisbruket er aukande. Det gjeld både talet på personar og stader i geografien i dette landet. Det er difor det er viktig å intensivera innsatsen. Då er spørsmålet: Er det det å setja ned ein kommisjon som no er rette vegen å gå? Eg trur faktisk at dei to viktigaste føresetnadene for no å koma vidare er vi allereie godt i gang med, både det som gjeld departementets og Regjeringas oppfølging og òg Stortingets og lokalmiljøas oppfølging, nemleg ein gjennomgang av det førebyggjande arbeidet og av behandlingstilbodet. La meg òg seia at den omorganiseringa som no skjer i Rusmiddeldirektoratet, vil føra til at vi får eit institutt med heilt andre moglegheiter enn det vi har hatt til no, til å knyta forsking og formidling saman.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-01-20:
Eg er glad for den breie semja som det er i Stortinget – og som har kome fram på nytt i dag – når det gjeld sterkare innsats for å forhindra rusmiddelmisbruk. Har statsministeren varsla ein narkotikakommisjon? Han har sagt at han er open for å vurdera det. Professor Andenæs tok til orde for ein gjennomgang av lovgjevinga og strafferammene med sikte på ei liberalisering, det var hans engasjement for ein narkotikakommisjon. Det oppfattar eg som noko heilt anna enn den heilskaplege gjennomgangen som Skogholt tar til orde for. Og det er altså ein slik heilskapleg gjennomgang Regjeringa no følgjer opp ved ein gjennomgang av det førebyggjande arbeidet og ved ein gjennomgang på behandlingssida gjennom Nesvåg-gruppa sine rapportar. Så er det fleire her som har spurt om når vi får høve til å gå nærare inn i denne heilskapen og handlingsplanen. Tømmerås kjem inn på det med det viktige ansvaret som fylkeskommunen har. Eg ser føre meg at høyringsfråsegnene frå Nesvåg-gruppa sitt arbeid skal danna grunnlag for ei ny sak til Stortinget. Det mest realistiske med omsyn til å få til ein endå meir gjennomtenkt og altomfattande handlingsplan enn den vi har hatt til no, vil vera våren 2001. I mellomtida må vi bruka den kunnskapen som vi har. Vi veit at internasjonal produksjon og omsetning aukar. Det fører til auka tilgang òg i Noreg. Difor er det viktig å styrkja det internasjonale samarbeidet, både om alternativ produksjon til narkotika og det internasjonale politisamarbeidet. Så veit vi òg nok til å ta med i det vidare arbeidet at det er ingen enkel veg for den som vil ut av sitt rusmiddelmisbruk. Det inneber at vi må ha ei rekkje tiltak og tilbod når det gjeld behandling. Men vi veit at langsiktig oppfølging gjev betre resultat, og det tilseier at vi ikkje minst må styrkja ettervernet. Så må vi styrkja samarbeidet på tvers, det har vi gjort mellom Sosial- og Helsedepartementet og Justisdepartementet. Vi har òg sett ned ei gruppe som ser på dei gode modellane lokalt for å styrkja sosial-, helse- og justissektoren, arbeidsliv og kva det elles måtte vera. Førebygging må ha fyrste prioritet, og difor må vi ha denne gjennomgangen, som eg håpar vil gje resultat.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2000-01-20:
Det er helt sant at vi vet mer enn nok. Det er heller ikke slik lenger at narkotikamisbrukeren bare er en som har falt utenfor skole eller de trygge ungdomsmiljøene i de store byene våre. Nå finnes narkotika overalt – på skoler, på utesteder, i det militære og på arbeidsplassene. Nær sagt alle steder der det bare bor noen få ungdommer, finnes det nå narkotika. Brukerne kan også være vanlige skoleungdommer, og det er også mange flere jenter enn det var for bare kort tid siden. Mange bruker narkotiske stoffer hver helg uten at foreldrene oppdager noe. Venner vet det, men de skal jo være så tolerante at de ikke vil sladre, eller de er i samme båt og er ikke opptatt av å få det fram. Først når det har gått lang tid, ofte tre-fire år, mister de kontrollen over livet sitt, og kanskje foreldre, søsken, iallfall noen i omgivelsene oppdager at de egentlig er narkotikamisbrukere. Dette er en utvikling som har eksplodert på bare noen få år. Alle positive forebyggende mottiltak er derfor kjempeviktig å sette i gang så fort som råd er, overalt i hvert et lite tettsted rundt i hele Norge. Behandlingen må settes fort i gang når behandling trengs. Det burde vært forbudt å be en narkoman som endelig vil ta imot behandling, om å vente til alle økonomiske garantier, både kommunale og fylkeskommunale, er i orden, eller til de er rusfrie. Det er et håpløst krav å sette både til foreldre og de narkomane at de skal bli rusfrie før de får en behandlingsplass. Det er også et helt unødvendig krav, for vi vet at avrusing kan skje på en betryggende måte i institusjon. De får også en helt annen start på behandlingen hvis de er i institusjon helt fra de er ruset, sier de som opplever det på nært hold. Jeg har til slutt også noen spørsmål til statsråden, og Einar Olav Skogholt var inne på ett av dem: Hvor blir det av den uavhengige narkotikakommisjonen som statsministeren skulle nedsette i fjor? Jeg forstod av svaret til statsråden at det kanskje ikke er den rette måten å gjøre det på, men kanskje vi kan få høre litt mer om det. Og hvor langt er Regjeringen kommet i arbeidet med Dokument nr. 8:41 for 1997-98 om forbud mot varer og reklame som relaterer seg til narkotika, som ble behandlet her i Stortinget 28. april 1998? I Handlingsplan for redusert bruk av rusmidler sier Regjeringen at de tar sikte på å legge fram en odelstingsproposisjon om dette våren 1999. Nå er det snart våren 2000. Hvor blir den av?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-01-20:
Det er ingen tvil om at sosialministeren har et stort engasjement når det gjelder det som har med rusmiddelpolitiske spørsmål å gjøre, og det skal sosialministeren ha ære for. Jeg tror vi snart må komme bort fra det at narkotikaproblemet er et spesifikt Oslo-problem. Det er dessverre ikke det. Det er et nasjonalt problem, og det tror jeg går opp for stadig flere i dette landet. Narkotikaen sprer seg voldsomt utover Norges land, og på en rekke mindre plasser er problemet i forhold til befolkningen og et mulig behandlingsapparat kanskje enda større enn det er i Oslo. Vi har bl.a. i Kristiansand et stort narkotikamiljø. Haugesund har også et kjent narkotikamiljø, og også i mitt eget fylke er faktisk det som har med narkotikamisbruk å gjøre, et stadig stigende og økende problem. Vi ser bl.a. av statistikkene over vinningskriminalitet i Norge problemer som gjenspeiler seg fordi mange narkomane faktisk må finansiere sitt forbruk ved vinningskriminalitet. Jeg tror at når det gjelder utbygging av rusomsorgen, må det gjøres noe ytterligere. Jeg tror vi trenger flere behandlingsplasser, for vi har rett og slett ikke råd til å la flere dø mens de venter på behandlingsplass. Når det gjelder selve Subutex-problemet, sa statsråden at det nå er bevilget penger til sentra for behandling med Subutex. Jeg tror likevel at vi er nødt til å se i øynene at også Subutex må bli spredt rundt omkring til behandlingssentre også andre plasser i landet enn i Oslo. Vi må få et regionalt tilbud om Subutex. Man kan godt administrere det via det apparatet vi har i dag, for metadonbehandling, men vi må ha lavere kriterier for å komme inn under Subutex-behandling enn det som legges til grunn når det gjelder metadonbehandling, for det viser seg at terskelen er for høy. Mange når dessverre ikke opp, og de får derfor sine problemer ytterligere forsterket. Vi må kunne få til et system der allmennleger må kunne skrive ut Subutex for behandling av pasienter. Det må bli slutt på den holdningen som Helsetilsynet og enkelte fylkesleger har vist overfor de legene som bruker denne formen for behandling av sine pasienter. Vi har også problemer rundt ecstacy-bruken, og jeg tror vi ser bare toppen av isfjellet der, og da særlig i forhold til de psykiske problemene som vil komme i ettertid. Vi har allerede et voldsomt press innenfor psykiatrien, og dessverre tror jeg at problemene ytterligere vil forsterkes ved den økende og store bruken av ecstacy i Norge.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-01-20:
Det er en viktig problemstilling interpellanten har tatt opp, og som både interpellanten og de foregående talere har gjort tydelig oppmerksom på, er det en problemstilling som får økende betydning. En kunne i utgangspunktet bare vise til sosialministerens innlegg, men jeg har lyst til å trekke fram et par forhold. For det første mener jeg det er viktig å se narkotikabruk blant unge i sammenheng, og det gjelder også de tiltak som vi skal iverksette mot denne narkotikabruken. Når det gjelder disse tiltakene, må man bl.a. ta hensyn til den sammenheng som er påvist mellom bruk av og spesielt tidlig debut med stoff som tobakk, alkohol og narkotika. På denne bakgrunnen er det viktig å vektlegge betydningen av tidlig forebygging – forebyggingen må komme tidligere enn før antatt – og at denne forebyggingen ikke ensidig fokuserer på narkotika, men også på de andre stoffene, som tobakk og alkohol, som på mange måter blir inngangsporten til et senere narkotikamisbruk. Slapphet og likegyldighet i forhold til f.eks. alkoholproblematikken vil også undergrave narkotikaforebygging. Det er viktig her å ha oppmerksomheten rettet mot foreldrene og sannsynligvis på et tidligere stadium enn vi før har gjort. Når vi henvender oss til barn og ungdom, er det viktig å utnytte ressursene hos ungdomsorganisasjonene som arbeider mot alkohol, narkotika og andre rusgifter. Ungdom når lettest ungdom, og ungdom hører heller på jevnaldrende enn på levende fossiler som interpellanten, sosialministeren og undertegnede. Jeg går ut fra at «fossil» er et parlamentarisk uttrykk, iallfall når man inkluderer seg selv. Ungdommen har ideer, og ungdommen har ressurspersoner, og disse må vi bruke. Så må vi ikke gi slipp på målet om et narkotikafritt samfunn. Vi må forebygge narkotikabruk, og vi må behandle narkotikabruk. Metadon og buprenorfin er viktige midler, men de er ikke behandling. Det er substitusjon og innebærer at man i utgangspunktet gir opp. Dette kan være nødvendig i mange tilfeller, og kriteriene kan ha vært for strenge. Men dette er og forblir en nødløsning, en substitusjon, og ikke en behandling.
Annelise Høegh (Høyre), 2000-01-20:
Som alle har vært inne på, står vi foran en urovekkende situasjon også i vårt land når det gjelder utbredelsen av narkotika og narkotikamisbruk. Det ser faktisk dessverre ut som stadig flere ungdommer er villige til eller tar sjansen på å prøve ut narkotiske stoffer. Dette har ført til at enkelte miljøer mener at legalisering av lettere stoffer er veien å gå. Jeg er glad for at det ikke er noen partier her på Stortinget som har falt for fristelsen til å gå den veien. Det er først og fremst en ansvarsmobilisering i hjem og familie og holdninger i samfunnet som kan stoppe tilgangen til å prøve ut rusmidler. I den forbindelse vil jeg si at selv om Høyre støtter helhjertet opp om å gjøre metadonbehandling tilgjengelig og også er villig til å prøve ut behandling med Subutex og andre slike midler, er det en fin balansegang mellom nødvendig hjelp, også rent medisinsk, til langtkomne narkomane som man ikke lenger kan ha håp om å gjøre rusfrie, og den signaleffekten det kan gi ut i samfunnet for øvrig om at det er ikke så farlig, for kommer jeg meg ikke ut av det igjen, så er det hjelp å få ved å fortsette å være rusavhengig. Behandling er alltid viktig, ikke minst når vi vet at vi egentlig er i etterkant i forhold til dem som ønsker å få hjelp til å komme ut av sitt rusproblem. Men det er heldigvis også en viss positiv utvikling, ikke minst i Oslo, der vi ser at det i fjor – i begynnelsen iallfall – var en nedgang i antall overdosedødsfall og færre utrykninger. Men like viktig som behandling er – som også flere har vært inne på, sist Are Næss – forebygging, og det er bare en vellykket forebyggingsstrategi som kan redusere tilgangen til rusmiljøet. Derfor må jeg nok innrømme at det bekymrer meg en smule at Regjeringen og Arbeiderpartiet i årets budsjett ikke har vært villig til å prioritere forebygging og økning av bevilgningene til det forebyggende feltet så mye som vi hadde ønsket. Det blir derfor litt merkelig, synes jeg, når interpellanten sier at forventningene om økt satsing på forebygging dessverre ikke ble innfridd i det budsjettet som Stortinget vedtok for inneværende år. Dette er jo et ansvar som Arbeiderpartiet deler med Regjeringen. Da vi hadde et budsjettsamarbeid mellom Høyre, Fremskrittspartiet og regjeringspartiene om fjorårets budsjett, fikk vi til en økning utover det Regjeringen hadde foreslått. Det er ikke tilfellet i år. Regjeringen og Arbeiderpartiet unnlot å stemme for Høyres forslag om økninger på 5 mill. kr, og det er bekymringsfullt når alle er enig i at forebygging er det viktigste og det mest effektive.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-01-20:
Desperasjonen etter de livsnødvendige narkotiske dosene tvinger mange narkomane til å begå kriminelle handlinger. Døgnet rundt må man jage etter penger for å finansiere neste dose. Det er årsaken til at narkomane begir seg ut på gaten for å spørre: Kan du ikke avse noen småpenger? Hvis man da ikke må ty til kriminelle handlinger. Det må også være unntak at man ikke støter på én eller flere narkomane på tiggerferd på Karl Johan eller for den saks skyld andre steder. Det at velferdssamfunnet ikke fungerer så godt som enkelte politikere ønsker å fremstille det, er en skamplett på det norske samfunn. For mange virker det belastende at slike tilstander nærmest aksepteres av myndighetene. Det er samtidig et bevis for at tilbudene til narkomane er mangelfulle, og at det beror på manglende vilje til å tvangsavvenne narkomane. Den økonomiske gevinsten som ligger i narkotikahandel, er høy, og dette er lite risikabelt i Norge. De hensynsløse formidlerne av narkotika vet at strafferammene i Norge er så beskjedne og milde at det blir bekvemt å sone i norske luksusfengsler. Dermed blir fristelsene meget store for dem som ønsker å tjene penger på andres elendighet, uavhengig av om unge mennesker dør. De fleste stoffmisbrukere er dypt fortvilet over sin egen situasjon. At man må begå vinningskriminalitet, betyr faktisk for en god del narkomane at de går på akkord med sin egen moralske overbevisning, men desperasjon er selve drivkraften til handlingene. Foreldre og familie lider også under at narkotikaen får tak i deres avkom, og de ønsker ofte ikke noe annet enn at deres barn skal tvangsavvennes av ulike grunner. Mange foreldre lever under forhold med handlinger som grenser mot terror, vold og trusler for at deres barn skal få penger til stoff. Derfor er det skremmende og fullstendig uansvarlig at narkotikaadvokater så kan hevde at folk må få bruke de narkotiske stoffene som de selv vil. Justisministeren og undertegnede hadde i forrige ukes spørretime et oppgjør om etikken hos asyladvokatene. Det viser seg at etikken også er svært mangelfull hos noen narkotikaadvokater som lever av å forsvare kriminelle rusmiddelmisbrukere. I tillegg fremstår advokater og forherliger bruken, fordi de selv har forsøkt både hasj og LSD. Bedre blir det heller ikke når enkelte politijurister tar til orde for mildere narkotikastraffer i Norge. Til tross for at flere vil ende i rennestenen, påvirker det ikke avdankede sofaliberalere at ungdom med fremtiden foran seg, faktisk vil gå til grunne. Hvor er Verdikommisjonen? Kampen mot narkotika er langt fra tapt når undersøkelser viser at godt over 80 pst. av alle norske 21-åringer aldri har prøvd hasj eller andre narkotiske stoffer. Det er ikke bare en kamp om å få tilstrekkelige behandlings- og rehabiliteringsplasser, men det er også en kamp for å få tilstrekkelig og nødvendig heving av minstestraffer for omsetning av narkotika og for organisert kriminalitet.(Presidenten klubber) På straffeområdet svikter både Arbeiderpartiet og Regjeringen, fordi man i størst mulig grad ønsker best mulig kriminalomsorg(presidenten klubber) for de kriminelle. (Presidenten klubber) (presidenten klubber)
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2000-01-20:
Jeg er glad det er sosialministeren som er denne interpellasjonens adressat. Også på justissektoren jobber man mye på dette feltet, og der er det blitt sagt at det er mye kriminalitet i rusmiljøet og mye rus i det kriminelle miljøet. Og det er sant! Det et ungt menneske tror er et uskyldig eksperiment med noen piller i helgen, blir for noen avhengighet, et forbruk som brer seg, det blir dyrt, og kriminaliteten er nær. Og vi kan løpe etter ulovlig misbruk, vi kan løpe etter brukere, langere og bakmenn, men det er et evig løp. For hver bakmann som blir tatt, kommer nye bakmenn og nye brukere. Så lenge det er etterspørsel, får vi også nye leveranser. Derfor er det så viktig – i tillegg til at vi på justissektoren løper – at vi hjelper folk ut av misbruket, og ikke minst at vi forhindrer nye misbruk. Derfor er kampen mot narkotika så veldig mye mer enn justispolitikk. Flere har i debatten pekt på den skremmende spredningen av narkotikamisbruk vi har sett i de siste årene. Da jeg var tenåring i Sarpsborg på begynnelsen av 1980-tallet, visste vi om hasj som rusmiddel, og vi visste hvilke mystiske, bortgjemte bakgårder som måtte oppsøkes for å få kjøpt noen gram. Men i dag blir tenåringene i Sarpsborg tilbudt harde narkotiske stoffer og får kjøpt dem på ungdomsskolen, i sitt daglige virke, og stoffene blir tilbudt åpenlyst på utesteder i Sarpsborg. En tenåring i dag må stadig si aktivt nei til narkotika, mens for noen år siden – da jeg var tenåring – måtte vi aktivt oppsøke de bortgjemte krokene. Det er alvorlig! Også fengslene sliter med narkotikaproblemet. En hermetisk lukking av fengslene er ikke praktisk mulig og dessuten uforenlig med en kriminalomsorg som skal drive rehabilitering. Det er ikke snakk om å være snille med de innsatte, som representanten før meg antydet, men det er snakk om å få dem ut av det narkotikamisbruket de driver med. Mye er ugjort i fengslene, men noe er også gjort, f.eks. Stifinner-prosjektet i Oslo kretsfengsel, der den innsatte inngår en kontrakt om rusfri soning, arbeider aktivt med holdninger og det å få startet et nytt liv. Men der ser vi problemer som jeg håper sosialministeren vil rydde opp i. Når man kommer til den såkalte fase tre i Stifinner-prosjektet, nemlig oppfølgingen når man kommer ut av fengslet, så svikter fylkeskommunene. De gir ikke den økonomiske garantien som skal til når den innsatte kommer inn i en behandlingsinstitusjon. Det medfører at mange ikke får den viktige sistefasen. Dermed faller de tilbake til det gamle miljøet, og noen deltar ikke i det hele tatt. Jeg vil derfor spørre sosialministeren: Hvilke grep vil hun foreta for at fylkeskommunene tar det ansvaret de faktisk er pålagt?
Erna Solberg (Høyre), 2000-05-19:
Jeg vil få lov til å fremme forslag om å endre prinsippene for registrering av bostedskommune for studenter, slik at studenter får valgfrihet mellom hjemstedskommune og studiekommune.
Morten Lund (Senterpartiet), 2000-05-19:
Det er ikke overraskende at Fremskrittspartiet har et annet syn på offentlig infrastruktur og behovet for å hjelpe markedet på dette området. Senterpartiet er ikke fornøyd med at vi skal ha en infrastruktur som er bra – vi ønsker at vi skal ligge i front på dette området. Det er det vi har gjort på en rekke andre områder også. Representanten Hedstrøm snakker om at vi prøver å «oppheve tyngdekraften» hvis vi skal bringe infrastruktur ut til «den yderste, nøgne ø», som han sier. Men det er altså det vi har gjort på alle de områdene som vi har bygd ut tidligere – når det gjelder post, når det gjelder tele, når det gjelder veier, når det gjelder elektrisitet. Det er ikke lenge siden Stortinget bekreftet at der det bor folk, skal det være strøm. Jeg syns det er akkurat like selvfølgelig at det også skal være tilgang til IKT-tjenester der det bor folk. Når vi har greid det som vi har greid tidligere når det gjelder infrastruktur, hvorfor i all verden skulle vi ikke greie det nå? Da komiteen besøkte Irland, var budskapet fra de irske myndighetene at markedet styrer ikke dette alene. Irland hadde kjøpt opp infrastruktur når det gjelder bredbåndskapasitet, alt sammen, for å dele det ut til selskap med krav om hva de skulle gjøre. Og Irland regnes for å være et foregangsland når det gjelder næringsutvikling og alt som har med IKT å gjøre. Jeg syns det var lærerikt. Senterpartiet ønsker å bedre opsjonsordningene for de bedriftene som er gründerbedrifter, som er under oppvekst, og som virkelig trenger forbedringen og ordningen, fordi de ikke har råd til å sikre seg den beste arbeidskraften gjennom å betale høy lønn. Der ønsker vi å gjøre store forbedringer.
Morten Lund (Senterpartiet), 2000-05-19:
Jeg er glad for å få anledning til å si det en gang til. Det vi nå gjør, er å forsvare det som var Arbeiderpartiets syn så sent som 6. mars. Da sa Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland – og jeg regner med at det var Arbeiderpartiets syn: Markedet greier ikke dette alene, vi må sørge for at staten er med på investeringssiden, og vi ønsker at bredbåndstilknytning skal være tilgjengelig over hele landet. Sentrumsregjeringen var på ingen måte passiv, og det vi nå framfører, er en videreføring av det som den regjeringen sa. Det som har skjedd, er at Arbeiderpartiet er i ferd med å forandre seg. Uttrykket digital allemannsrett har kommet inn i vanlige folks tale etter at Senterpartiets leder begynte å bruke begrepet. Regjeringen har utredet hva som skal skje på dette området. Den forrige regjeringen la et stort press på markedsaktørene for å øke investeringene, og investeringene økte særdeles mye under den regjeringen. Og jeg regner med at det kommer til å fortsette. Det er ikke slik at det bare er i Norge det nå satses på dette. Hvis vi ikke lykkes med videreføringen av den satsingen som er igangsatt, blir vi fort forbikjørt av mange andre land. For hele Europa, hele verden, er opptatt av å utnytte de mulighetene vi har. Jeg håper Arbeiderpartiets nye signaler ikke fører til at store deler av Norge ikke skal få delta i dette, bl.a. de delene av Norge som kan ha spesielle forutsetninger og som har spesielle behov for denne satsingen. Og de spesielle forutsetningene er bl.a. at nye bedrifter kan skaffe seg stabil arbeidskraft til en lavere pris og virkelig er opptatt av å utvikle nye ting på det stedet de hører hjemme.
Morten Lund (Senterpartiet), 2000-05-19:
Det er etter min mening grovt når Høyre anklager Senterpartiet for å være det partiet som ønsker å satse minst på samferdsel av ulike tiltak i utkantene. Det går fint an å lage en lang liste over forslag fra Høyre og forslag fra Senterpartiet og sammenlikne dem, men det synes jeg ikke det er noen grunn til. Folk vet akkurat hva det dreier seg om. Høyre ønsker å satse på stamveiene der Senterpartiet ønsker å satse på fylkesveier og riksveier. Det er et av bildene. Så advarer representanten Kristiansen statsråden mot å høre på det Senterpartiet sier. Senterpartiet sier det som Arbeiderpartiet sa så sent som 6. mars. Senterpartiet sier det som er Irlands strategi når det gjelder bredbåndssatsing. I Irland skaffer de seg kontroll over kommunikasjonslinjene for å dele det ut igjen og selge det til kommersielle selskap, men med muligheter for å stille krav til hvor investeringene skal komme. Og Irland er en av de største software-eksportørene i verden. Det var for å sikre at de hadde mulighetene til å fortsette med det at de tok det grepet og gjorde den store investeringen som de var sikker på kom til å være lønnsom for Irland som samfunn, for på dette området ville de være i teten. Vi har sett på område etter område hva som skjer med investeringer hvis markedet får bestemme. Det har skjedd når det gjelder statlige investeringer på veg og på andre områder. Vi ønsker ikke det skal være slik på dette området. Aktørene selv har sagt at hvis de skal bestemme kun ut fra hva som er lønnsomt for dem, blir det for lite investeringer i de ytterste områdene av Norge. Det kan bli en stor del av Norge. Vi vet ikke hvor stor den delen blir. Senterpartiet synes ikke vi skal ta sjansen på det.