Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2011-06-16:
Det er en glede for meg å legge fram næringskomiteens innstilling til årets jordbruksoppgjør. Jeg vil takke komiteens medlemmer for godt samarbeid, slik at vi fikk gjennomført behandlingen av oppgjøret her i Stortinget på en forsvarlig måte. Oppgjørets ramme er på 1 420 mill. kr, som finansieres med 860 mill. kr i økt målpris og 365 mill. kr i tilskudd over statsbudsjettet. Resten av inndekningen er overførte midler fra 2010 og økt verdi av jordbruksfradraget. Et viktig element i årets oppgjør er at regjeringen foreslår å fjerne matproduksjonsavgiften i statsbudsjettet for 2012. Det vil gi en avgiftslette i størrelsesordenen 280 mill. kr for norskproduserte jordbruksvarer med virkning fra 1. januar, og det er dette som skaper grunnlaget for at partene er enige om målprisøkninger fra samme dato. Men for industrien betyr dette totalt sett en avgiftslette på over 600 mill. kr. Og jeg må si at jeg undrer meg litt over at vi ikke har hørt mer jubelrop fra verken industrien eller opposisjonen over at denne særnorske avgiften på matproduksjon nå faller bort. Avtalen forutsetter videre at landbruket nå må betale full medlemsavgift til folketrygden, dvs. at medfinansieringen gjennom avtalen bortfaller. Det kompenseres ved tilsvarende inntektsgivende tiltak innenfor avtalen og ved at jordbruksfradraget økes innenfor en provenyramme på om lag 120 mill. kr. Det er verdt å merke seg at skogbrukere som ikke driver i kombinasjon med jordbruk, ikke får nyte godt av dette, og det er derfor enighet om å øke avsetningen til skogbruk og bioenergi over Landbrukets utbyggingsfond som en delvis kompensasjon. Denne avtalen viderefører den opptrappingen av muligheter for økt lønnsomhet i jordbruket som startet i 2006. Den sterke distriktsprofilen fra fjorårets oppgjør blir videreført, men ikke ytterligere forsterket. Kornproduksjon er prioritert i dette oppgjøret, dette for å underbygge behovet for at det blir produsert mat- og fôrkorn på de beste arealene – «et historisk godt kornoppgjør», som lederen i Østfold Bondelag uttalte da avtalen forelå. Ja, det er verdt å merke seg at det stimuleres til økt kornproduksjon ved at arealtilskuddet økes, det kompenseres for økning i gjødselprisene, målprisen for mat- og fôrkorn er økt, prisnedskrivningstilskuddet er økt, og bevilgningen til stedsfrakttilskudd for kraftfôr er styrket. Det er også enighet om å innføre et tilskudd for beredskapslagring av såkorn. Det er meget bra. Kanaliseringspolitikken er en viktig mekanisme som sikrer at det blir produsert mat- og fôrkorn på de beste arealene, og melk og kjøtt ute i distriktene. Da får vi mest mulig ut av våre samlede ressurser. Og når beitenæringen blir prioritert, slik vi har gjort siden 2006, får vi også opprettholdt kulturlandskapet som en effekt av matproduksjonen. Jeg synes dette er et meget klokt grep i landbrukspolitikken vår for å sikre at vi har produksjon og bosetting over hele landet. Med grunnlag i landbruket har vi en desentralisert bosettings- og sysselsettingsstruktur, og jeg mener at vi i Norge har lyktes bra med det. Så er det likevel slik at altfor mange bruk står tomme, og vi har etter mitt syn for lav arealproduktivitet på en del av arealet vårt. Her er det mye å ta tak i. Så er det selvfølgelig slik at skal vi opprettholde et landbruk over hele landet, må vi innse at vi må ha en variert bruksstruktur, tilpasset de ulike rammebetingelsene som naturen og geografien gir. Vi vil heller ikke lykkes uten at det er vilje til også å bruke budsjettmidler, i tillegg til at landbruket må ta en betydelig andel av inntekten fra markedet. Skal vi lykkes med å opprettholde selvforsyningsgraden i takt med en stadig voksende befolkning, må vi utnytte alle de mulighetene vi har, og vi må ha et robust tollvern. Her er vi kanskje ved en av de mest krevende avveiningene i landbrukspolitikken. Bøndene skal ha en forsvarlig lønnsomhet i sine produksjoner, samtidig som råvareprisene må holdes på et nivå som næringsmiddelindustrien kan forsvare, og vi er avhengige av å importere en rekke innsatsvarer. Det påhviler oss også en forpliktelse til toll- og kvotefri adgang til det norske markedet for alle produkter fra land som står på FNs MUL-liste, som ble iverksatt fra 1. juli 2002. Det er nå 64 land som kan eksportere alle sine jordbruksprodukter til Norge uten toll. Denne importen har vært svakt økende de senere årene. Som eksempel er det interessant å nevne vår import av storfekjøtt fra Swaziland. Regjeringen åpnet der for en importkvote på 500 tonn storfekjøtt for noen år siden. Her er det nå en positiv utvikling på gang, som har meget stor betydning for småbønder i Swaziland, noe jeg selv har registrert ved et besøk. Når det gjelder økonomien i landbruket, mener vi i Arbeiderpartiet at det er i melkeproduksjonen at utfordringene er størst. Her kommer også de tyngste investeringsbehovene. Måten å organisere produksjonen på vil variere fra bruk til bruk og fra område til område. Samdrifter kan være en glimrende måte å organisere produksjonen på for mange, først og fremst kanskje der det er små bruk, mens det i andre områder er å foretrekke å bygge ut på basis av tilleggskjøp og leie av melkekvoter. Men dette vil variere mye. Det er viktig at brukeren selv gjør disse avveiningene på basis av egen kompetanse, økonomi og lokale muligheter. Jeg er ikke tilhenger av at vi som politikere skal drive og misjonere for den ene eller andre måten å organisere produksjonen på, men det er viktig at vi som politikere legger forholdene til rette, slik at bonden kan ta de valgene som er riktige ut fra eget ståsted. Komiteen har samlet seg om en merknad om situasjonen i storfekjøttproduksjonen og understreker behovet for at det fortsatt blir stimulert til hold av ammeku. Ammeku har blitt et viktig innslag i det norske husdyrbruket og imøtekommer behovet for bruk av beiter. Den er et godt alternativ til sau i rovdyrutsatte områder, samtidig som det åpne kulturlandskapet også er positivt for å opprettholde det biologiske mangfoldet. Ellers er det vanskelig å snakke om beitenæringen uten å komme inn på de utfordringene vi har med rovdyr i noen av beiteområdene. Selv om dette er et saksfelt som ligger til en annen komité, har det så absolutt med mulighetene for å drive næring i enkelte distrikter å gjøre. Jeg håper inderlig at de forsøk som nå gjøres på parlamentarisk ledelsesnivå, må føre fram til et bredt forlik, et forlik som, etter mitt skjønn, bør føre til at det blir etablert en mer effektiv rovdyrforvaltning. Så må selvsagt beitenæringen gjøre sitt for å unngå at beitende husdyr blir eksponert for rovdyr i større grad enn nødvendig. Tilskuddet til organisert beitebruk er da også økt i denne avtalen. Når det gjelder selve jordbruksforhandlingene som forhandlingsinstitutt, registrerer jeg med tilfredshet at det nå er et bredt flertall her i huset som slår ring om dette, og at det nå bare er Fremskrittspartiet som er imot at landbruket skal ha en slik avtale. Høyre og Fremskrittspartiet har i en felles merknad manet til forsiktighet ved at for stor del av kostnadene ved jordbruksoppgjøret blir tatt ut i pris. Dette er det grunn til å merke seg. Det er interessant at de to partiene som har arbeidet for en sterkere markedsorientering av økonomien, plutselig er så skeptiske til at markedet skal fungere. Men jeg regner med at det er her de to partiene flagger det som måtte komme ved en eventuell regjeringsovertakelse, nemlig betydelige kutt i avtalen, for jeg tror ikke bonden skal ta for gitt at de to partienes forsiktighet når det gjelder pris, blir kompensert med tilsvarende økning i budsjettstøtten. Det vitner ikke de to partienes budsjettforslag om. Jeg tror derfor det er avgjørende viktig for landbruket og for bosettingen i dette landet at den rød-grønne regjeringen får en svært lang funksjonstid.