Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2012-05-15:
Det fine med denne debatten er at det ikke er en debatt om ja eller nei til NATO, men en tydeliggjøring av NATOs fotfeste i Norge og det norske fotfestet i NATO. Gjensidigheten i den felles opplevelsen man har av å være delaktig i noe, er noe begge har nytte av. Det syns jeg er bra, for det gir på en måte forutsigbarhet og stabilitet i det hele. Det samme har regjeringen tydeliggjort i langtidsplanen som ligger til behandling nå. Man understreker igjen at NATO er bærebjelken i det sikkerhetspolitiske som man legger opp til internasjonalt, og man påpeker også FNs rolle i så måte. På nytt igjen er det en videreføring av en norsk tradisjon. Så snakker man her om hva som vil være det viktigste for møtet i Chicago med hensyn til hva man skal gjøre. Det er ikke tvil om, etter mitt skjønn i hvert fall, at økonomien til samtlige NATO-land er nøkkelen til suksess eller grunnlaget for eventuelle bortforklaringer for det man ikke oppnår. Som i alt annet handler politikk om prioritering, og i en tid da mange land verden rundt – kanskje med unntak av Norge og noen få andre – sliter, er muligens ikke forsvarssatsing det som står øverst – av naturlige årsaker. Da er det store spørsmålet: Hvordan skal man greie å opprettholde det fokuset – fordi det er helt nødvendig? Til nå er det jo sånn at en av de viktige tingene i NATO har vært «burden sharing». Ja, men på hva slags måte er det «burden sharing» i forhold til at man skal delta? Er det volumet som teller? Er det type verktøy man bidrar med? Har man samme forståelsen av det? Jeg tenker i hvert fall sånn at skal man ha en organisasjon man er delaktig i, er man avhengig av å få – og ha – gjensidig respekt medlemslandene imellom. Da må man finne måter å gjøre det på som sørger for at man nå ikke bare snakker om «burden sharing», men at det faktisk oppleves at det er sånn. Man kan også stille spørsmål ved om man gjør ting på smarte måter i dag. Å endre struktur vil helt klart berøre landet, og la oss håpe at det ikke blir en diskusjon om arbeidsplasser i de enkelte landene, men heller om hva som er optimalt for NATO som verktøy for alle dem som er med her. Så til Afghanistan. Det er vel ikke tvil om at Afghanistan har vært og er en stor, stor utfordring for NATO. Det er ganske interessant å snakke med folk som var der for ti–tolv år siden. Man kunne kjøre rundt i Afghanistan den gangen. Man følte seg rimelig trygg, man følte seg rimelig sikker, og man hadde en helt annen rekkevidde enn man har nå. Det virker på en måte som at ting har blitt verre og verre og vanskeligere og vanskeligere. Så kan vi selvfølgelig si at det ikke har vært noen store angrep utenfor Afghanistan med krefter derfra. Hvis det er suksesskriteriet, har det vært en suksess. Snakker vi med dem som har mistet noen av sine aller kjæreste, vil de kanskje si at for oss opplevdes det ikke som en suksess. Ser vi på alle de ressursene som er brukt der, opp mot det vi oppnådde, er det vel sånn at politisk kan vi ikke si noe annet enn at det har vært en suksess. Men det må være en suksess som også har en viss bismak, når vi ser på de negative konsekvensene som er der. Målet vårt er det ikke noen tvil om: Det er at det skal bli bedre i Afghanistan for enhver afghaner og således for hele verden. Men å si at det er en udelt suksess, tror jeg at i hvert fall jeg for min del vil være forsiktig med. Så til USA og Europa. Det er på nytt igjen ikke tvil om at selv om USA sliter økonomisk, er USA fortsatt bærebjelken i dette. Jeg er helt åpen på at Europa og Norge er mer avhengig av USA enn omvendt. Vi er selvfølgelig gode lytteposter, vi er gode medspillere. Men i det store bildet: Hvis man sammenliknet Second Fleet Virginia opp mot det Norge har, er vi fortsatt en liten nasjon selv om vi har gjort store investeringer. Så det er avhengig av hvordan man velger å måle det. Så har det vært snakk om atomvåpen. Det er selvfølgelig kjempeviktig. Det er mulig at jeg ikke har fulgt godt nok med i timen, men det er en stund siden jeg hørte president Obama snakke om World Zero. Det var en ambisjon, det ble snakket mye om det, men det har vært atskillig mer tyst i det siste. Likevel ønsker jeg fra denne talerstolen å gi honnør til UD og FFI som har vært med og laget verktøy for å verifisere atomvåpennasjoner som har bygd ned sine arsenaler. Det er vi, som ikke er noen atommakt, men som allikevel kan bidra til det. Det synes jeg er positivt, og det synes jeg vi skal ta med oss i dette. Så tror jeg og håper at framtiden blir enda smartere enn den er i dag. Det skumle med Smart Defence, etter mitt skjønn, er at hvis risikoen ved tap av menneskeliv blir mindre, vil terskelen for å bruke makt bli større. Jeg er ikke sikker på det, jeg håper selvfølgelig ikke at det er sånn, men likevel: Enhver utvikling av ulike verktøy som kan redusere faren for menneskeliv, er i utgangspunktet et pluss. Men vi bør selvfølgelig alle håpe at det ikke er nødvendig. Helt avslutningsvis: Jeg støtter det utenriksministeren har sagt om nordområdefokus. La oss invitere NATO-landene hit, la oss fokusere på hva NATO kan bidra med i forhold til fred og stabilitet, men også hva de kan bidra med når det gjelder den sivile dimensjonen.