trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Lønning (Høyre), 1999-01-28:
Jeg har en fornemmelse av at det lå en overdrivelse til grunn for det spørsmål representanten Nybakk stilte, om Fremskrittspartiet har skiftet Europa-politikk. Personlig har jeg aldri klart å registrere at Fremskrittspartiet noensinne har hatt noen Europa-politikk, og for så vidt var representanten Gundersens innlegg en klar bekreftelse på det. Det er jo slik at det norske folks forhold til EU har vært preget av Skriftens ord: «Eders tale skal være ja, ja, nei, nei». Men Fremskrittspartiet har jo prestert å legge seg på den linje at deres tale konsekvent er «vet ikke», nær sagt uansett hvilket vitalt spørsmål som gjelder Norges forhold til Europa, som måtte dukke opp. Og slik sett er det vel karakteristisk at Fremskrittspartiet ikke har en utenrikspolitisk talsmann som profilerer noen forpliktende politikk på vegne av partiet, men en privatpraktiserende ekspert på europarett. Det interessante spørsmål er naturligvis ikke hva som til enhver tid står på agendaen i EU, det interessante spørsmål er hvilke utfordringer Norge står overfor fordi vi har plassert oss i den posisjon som representanten Gundersen brukte en god del av sitt innlegg til å beskrive. Det innebærer jo at kravene til Norge øker dramatisk fordi det er ingen andre som ivaretar norske interesser. Og det er jo de norske interessene som skal ivaretas i forhold til en ganske dramatisk, dynamisk utvikling i Europa. Jeg registrerte ikke at Fremskrittspartiets talsmann sa et eneste ord om utviklingen av det sikkerhetspolitiske og forsvarspolitiske samarbeidet innenfor EU, som i aller høyeste grad berører Norges muligheter for å ivareta sine interesser innenfor rammen av NATO. Er det slik at Fremskrittspartiet ikke tenker noe om dette heller?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Jeg er enig med Fridtjof Frank Gundersen i at det er meningsfylt å diskutere Kosovo også i denne debatten, ikke bare fordi at en krig som har drept 200 000 mennesker i Europa, selvsagt er det viktigste som har skjedd i Europa på 1990-tallet, men også fordi det er gjennom håndteringen av krisene at institusjonene blir til. NATOs videre utvikling og utviklingen av EUs utenrikspolitiske samarbeid blir mer styrt av håndteringen av en krise som den i Kosovo, enn av det møysommelige, dagligdagse arbeidet mellom slike kriser. Jeg er også helt enig med Gundersen i at det ikke er meningsfylt å være nøytral i forhold til den serbiske undertrykkelsespolitikken og albanernes legitime rett til en form for selvstyre i Kosovo. Derimot er det selvsagt et paradoks at Fremskrittspartiet nå gjør seg til talspersoner for kosovoalbansk selvstyre, et parti som bare for ett år siden mente at situasjonen i Kosovo var så trygg at alle kosovoalbanere kunne sendes hjem uten det minste problem, og hvor nestlederen i partiet mente at de bare kunne lære seg serbisk der nede, og så var problemene over. Men la oss nå heller ta spørsmålet seriøst. Det er to vesentlige innvendinger mot at verdenssamfunnet skulle diktere løsningen på kosovoalbansk selvstyre. Den ene er at et fullstendig selvstyre i betydningen én kosovoalbansk stat bare kan bli resultat av krig. Det finnes ingen tenkelig forhandlingsløsning som kan innebære en helt selvstendig kosovoalbansk stat. Så å gå inn for det, og hvis verdenssamfunnet skulle diktere det, kan det bare skje gjennom krig. Det kan bli det faktiske resultatet, men det er altså en pris å betale hvis det er det vi går inn for. Det andre og mer vesentlige er selvsagt at kosovoalbansk selvstyre har konsekvenser for hva man skal gå inn for i en rekke andre konflikter på kloden. Hva da med Kurdistan, Sri Lanka og Kashmir? Og hva med grensedragninger i Afrika, hvor det knapt er en eneste stat som har det man kan kalle naturlige, nasjonale grenser? Disse spørsmålene må Fremskrittspartiet også svare på hvis de mener at verdenssamfunnet skal diktere en egen stat i Kosovo.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Det jeg oppfatter at Kristin Halvorsen har sendt som en utfordring til Regjeringen, og som jeg slutter meg til hundre prosent, er at de tre sentrumspartiene og SV i 1994 stod sammen om å argumentere for at den handlefriheten vi har utenfor EU, er veldig, veldig viktig og mye verdt for Norge, og den skal brukes til noe. Så får vi altså en regjering som overhodet ikke bruker den til noe når det gjelder miljøet. Jeg sier ikke at den ikke brukes til noe i utenrikspolitikken, men når det gjelder miljøet, brukes den ikke i det hele tatt. Vår utfordring til Regjeringen er: Bruk den handlefriheten til å være pressgruppe overfor EU når det gjelder de mange negative miljødirektivene i EU. Bruk den handlefriheten i Kyoto-prosessen. Nå er jo Norge bak EU i Kyoto-prosessen, ikke foran. Dernest – og her er jeg helt sikker på at Grete Knudsen er enig – er det et tankekors at vi sa nei til EU i 1994 for å få mindre høyrepolitikk, og så har vi altså endt opp med at Norge nå er det eneste land i hele Vest-Europa hvor ytre høyre har avgjørende innflytelse på politikken. Og vi er vel omtrent det eneste land i hele Vest-Europa, bortsett fra i Spania, hvor det tradisjonelle Høyre har vesentlig innflytelse på politikken. Altså: Alle sentrumspartiene, SV og Arbeiderpartiets EU-motstandere sa nei til EU for å få mindre høyrepolitikk i Norge, og så har Norge endt opp som det landet i Europa hvor det er minst sosialdemokrati og mest høyrepolitikk. Det må jo være et tankekors. Så til spørsmålet om EUs utenrikssamarbeid: SV går for fullt inn i de tingene Grete Knudsen snakker om, f.eks. Barentssamarbeidet, som er en praktisk måte å håndtere forholdet mellom Russland, EU og Norge på. Dette er vi ivrige tilhengere av. Jeg var for to dager siden på en konferanse i Washington som Bellona arrangerte, hvor russiske og amerikanske eksperter sammen med noen få norske politikere og andre satt sammen for å prøve å bidra til å løse miljøproblemene i nordområdene. Det er den type praktisk samarbeid som vi bør ha, og som vi bør ha mer av, og som ingen EU-motstander burde ha det minste imot å gå inn i.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Jeg nøler alltid litt med å gå inn i en utenrikspolitisk debatt med Fremskrittspartiet. Det er fordi jeg ikke oppfatter partiet som sådant som seriøst når det gjelder utenrikspolitikk. Jeg gjør et unntak for Fridtjof Frank Gundersen som person, men når det gjelder Fremskrittspartiet som parti, er det utelukkende ute etter å skåre innenrikspolitiske poeng i Norge når man diskuterer utenrikspolitikk. Man er aldri egentlig interessert i utenrikspolitikken, men man skuer til om det fins noen stemmer sør eller nord for Sinsenkrysset å vinne på dette, og det er et forhold til utenrikspolitikk som jeg forakter så intenst og inderlig at jeg har vanskeligheter med å gå inn i en debatt med Fremskrittspartiet. Men jeg betviler ikke det minste Fridtjof Frank Gundersens personlige engasjement når det gjelder Kosovo. Derfor skal jeg prøve å svare så godt jeg kan på det spørsmålet. Jeg tror at et fritt og selvstendig Kosovo kan komme som resultat av krig. Det kan komme som resultat av den logikken som er i situasjonen, nemlig at Milosevic fratok kosovoalbanerne selvstyret, man holdt på i flere år med ikke-voldskamp, befolkningen blir selvsagt radikalisert, og man ender opp med at det overveldende flertall av kosovoalbanere ikke vil akseptere noe annet enn en helt egen stat. Men det er faktisk noe litt annet enn om verdenssamfunnet skulle diktere denne løsningen. For hvis vi i dag skal få til en løsning som resultat av noe annet enn krig i Kosovo, vil det etter all sannsynlighet være etter en Dayton-lignende modell hvor verdenssamfunnet dikterer en løsning. Og den eneste mulige løsning verdenssamfunnet kan diktere, er en løsning som har preg av et kompromiss. Det vil være en løsning som går i retning av at Kosovo får en meget utstrakt grad av selvstyre innenfor en jugoslavisk føderasjon, antakelig i retning av hva Montenegro har i dag, kanskje enda mer utstrakt. Hvorvidt tiden er passert og dette ikke lenger er mulig fordi hver eneste albaner ønsker en selvstendig stat, er det vanskelig å avgjøre. Kanskje er det kommet så langt. Men iallfall er dette den eneste mulige løsning som verdenssamfunnet kan sette makt bak og diktere og gjennomføre i Kosovo.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Når jeg kom med det hjertesukket at vi vel alle står litt på sidelinjen i forhold til Kosovo, hadde det overhodet ingenting med det å gjøre at vi ikke er medlem av EU. Så vidt jeg kan registrere, spiller EU overhodet ikke noen vesentlig rolle når det gjelder Kosovo. Det er tre institusjoner som spiller den avgjørende rollen: Det er OSSE, det er NATO, og det er FNs sikkerhetsråd. Dernest blir vesentlige beslutninger tatt i det amerikanske State Department, og det blir tatt i Beograd av Milosevic og av UCKs og andre ledere i Kosovo. I tillegg er det en erkjennelse av at vi er i en situasjon nå hvor Stortinget også i mer begrenset grad enn vanlig kan diktere hva vår utenriksminister skal mene, fordi han er nødt til å ta hensyn til at han er OSSE-formann først og fremst, og dernest i annen runde er norsk utenriksminister. Det begrenser også handlefriheten vår til så å si som storting å diktere eller spille en avgjørende rolle i denne sammenheng. På den annen side er det kortere kommunikasjonskanaler til folk som spiller en faktisk rolle. Når det så gjelder EU, handlet mesteparten av mitt innlegg om EU. Jeg mener vi er interessert i et tett utenrikspolitisk samarbeid med EU – det framgikk også av innlegget. Det framgikk også av innlegget det representanten Hernæs spurte om, nemlig at det er ønskelig at øst- og sentraleuropeiske land blir medlem i EU. Det har bl.a. også russerne gått inn for som en bedre måte å håndtere sikkerhetsspørsmål i Europa på enn at de blir medlem av NATO. Det som forbauser meg litt på høyrehold, er at man så å si ikke går inn i det som er den reelle og langsiktige utenrikspolitiske debatten. Høyre ønsker jo både å være 100 pst. servile overfor USA og å gå inn i et tettere samarbeid i EU, og det lar seg overhodet ikke forene. Man må selvsagt velge det ene eller andre, som alle andre europeiske land gjør. Men så lenge Høyre skriver under på alt som kommer fra Washington uansett hva det måtte være, og samtidig snakker om et utvidet utenrikspolitisk samarbeid i Europa, skjønner ikke jeg hva man snakker om. For det langsiktige er selvsagt at EU og Kina er de to eneste makter eller blokker i verden som på lengre sikt kan utfordre USA på den internasjonale arenaen.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Den innerste kjerne i striden om EU-medlemskap i 1994 var en avveining mellom på den ene side den medinnflytelse Norge kan ha i EU som medlem, og på den annen side den handlefriheten vi har utenfor EU som ikke-medlem. Jeg tror nesten alle mennesker forstår at her er det fordeler og ulemper med begge deler, og at det det gjelder for Norge i den nåværende situasjon hvor folket har sagt nei, er både å øke vår medinnflytelse på viktige beslutninger for Norge i EU og å bruke den handlefriheten det å stå utenfor EU gir oss på en del områder. Når det gjelder medinnflytelse, ville den selvsagt vært størst som EU-medlem. Men selv om vi ikke er EU-medlem, kan vi på avgjørende måter ha medinnflytelse på viktige beslutninger. Det følger Regjeringen nå opp, og det er også positivt at det ser ut som at et samlet storting mener at vi bør ha en tett tilknytning til EUs utenrikspolitiske samarbeid, f.eks. gjennom en assosieringsavtale. Det som derimot ikke er like positivt, er at Regjeringen ikke bruker den handlefriheten det gir oss å stå utenfor EU, på en meningsfylt måte. Når Bondevik nå ble skamrost av Jan Petersen fordi han fører Høyres økonomiske politikk etter budsjettforliket i fjor høst, er jo en slik politikk det stikk motsatte av hva hele nei-siden ønsket i 1994. Vi sa nei til EU for å få mindre høyrepolitikk i Norge. Vi har fått mer høyrepolitikk i Norge enn i nesten noe annet europeisk land, iallfall når det gjelder høyrepartienes direkte innflytelse på budsjettprosessen. Men mer viktig er det å spørre seg: Hvorfor ikke bruke handlefriheten utenfor EU til å føre en annerledes miljøpolitikk? Det var jo det vi satt og diskuterte i 1994, sentrumspartiene og SV sammen. Vi ønsket at Norge skulle være en pådriver når det gjaldt Kyoto og verdens klima. Vi ønsket at Norge skulle kunne aktivt motsette seg enkelte av EUs miljødirektiver og forsøke å påvirke dem i en positiv retning. Hvorfor går ikke Regjeringen nå offensivt ut og bruker vår handlefrihet til å påvirke EU i en mer miljøvennlig, grønnere retning?
Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-01-28:
Det åpenbart mest oppsiktsvekkende i utenriksministerens redegjørelse er at alle forestillinger om Norge som utenforland er effektivt begravet – fullstendig begravet. Er man velvillig, kan man faktisk si at den var mye mer preget av et fromt ønske om Norge som innenforlandet. Nå er jeg selvfølgelig klar over at begrepet «utenforlandet» ikke er Kristelig Folkepartis spesielle form for vokabular, men jeg er jo også klar over at man har pleiet og pleier et intimt politisk samliv med dem som har gjort dette til sitt livsmotto. Nå er det også banalt i denne sal å påpeke at en utenriksminister i ett og alt taler på hele Regjeringens vegne, men jeg har lyst til å stille følgende spørsmål til hr. Steensnæs: Bortsett fra EU-medlemskapet, med dertil hørende reell sjølråderett, er det noen grenser for Norges samarbeid med EU? Er det overhodet noen grenser slik hr. Steensnæs ser det? For øvrig er dette spørsmålet ment som salve i forhold til hr. Steensnæs" såre følelser overfor kritikk av Regjeringen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Jeg vet ikke om det er mulig å snakke med alle de lydene.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Presidenten sier at jeg bare skal dra til, og jeg regner med at de som nå står med ryggen til fordi noen har prøvd å påkalle oppmerksomheten med noen trommesoloer og sånn sett har lyktes, lar seg vekke. Jeg har lyst til å utfordre Steensnæs og Regjeringen på hva neste EU-kamp kommer til å dreie seg om. Nå har vi altså en nei-regjering som i veldig stor grad kommer til å avgjøre om det fins noen argumenter igjen om fem år eller ti år når noen av de revansjelystne på ja-siden ikke bare har sluttet med den første sutringen, men også har tenkt å gå i gang med å ta opp ja- og nei-debatten på nytt. Da er det spørsmål om man med en nei-regjering har klart å benytte den handlefriheten vi har utenfor EU på noen vesentlige områder. Utenriksministeren har et høyt ambisjonsnivå når det gjelder utenrikspolitikken. Det setter SV stor pris på, det er bra. Men jeg er ikke sikker på om det holder for at det norske folk skal syns at det er fornuftig å stå utenfor EU neste gang. Jeg tror det er to vesentlige områder av politisk karakter, nemlig miljøpolitikken og fordelingspolitikken i den generelle finanspolitikken, som kommer til å være avgjørende. Og der hadde vi på nei-siden to kjempeargumenter. Det ene var at utenfor EU kunne vi drive en mer radikal miljøpolitikk enn det man kunne innenfor EU. Det Regjeringen har bevist i klimaforhandlinger osv., er at Regjeringen er mindre ambisjonsrik når det gjelder miljøpolitikken, mer konservativ og dårligere på miljøpolitikken enn EU er. Når det gjelder den økonomiske politikken, var et av våre argumenter at vi ikke skulle melde oss inn i en union som ville vedtektsfeste at vi skulle føre høyrepolitikk. Nå har Regjeringen for tredje gang inngått et budsjettforlik med Høyre og Fremskrittspartiet og kastet Voksenåserklæringen i dunken. Det fører til at det private forbruket øker mye mer enn det offentlige forbruket.(Presidenten klubber.) Og vi kommer til å stå ganske ribbet tilbake hvis ikke kursen legges om.(Presidenten klubber.) Hva vil Steensnæs gjøre for å bevise at handlefriheten utenfor brukes på de områdene som er viktig for folk flest? (Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Og jeg gjør så godt jeg kan for å opprettholde den innenfra.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Det har skjedd en dramatisk endring av hele innholdet i EU-debatten etter at vi fikk en nei-regjering istedenfor en ja-regjering. Nå er det sånn at to timer etter at en hvilken som helst EU-debatt måtte brake i vei – la meg ta som eksempel da Den Norske Advokatforening gikk inn i innholdet i Schengen-avtalen, meget vesentlige og viktige spørsmål – dreier ikke debatten seg lenger om dette, men om Senterpartiets indre liv, og en eller annen senterpartistortingsrepresentant hadde ment at nå måtte Senterpartiet se å komme seg ut av Regjeringen. Dermed var det slutt på Schengen og mer fokusering på Senterpartiets for så vidt interessante, men kanskje ikke så overskuende, spennende indre liv. Etter SVs oppfatning har vi et felles ansvar på nei-siden for å få EU-debatten over i det sporet hvor man ønsker å bruke handlefriheten utenfor EU til å gjøre noe annet enn å dilte i hælene på EU. Det er det SV ønsker seg. SV ønsker seg ikke noen ny ja-nei-debatt. Vi er fornøyd med folkeavstemningsresultatet. Men når vi hører Senterpartiet diskuterer virker det som om Senterpartiet ønsker seg en ny ja-nei-debatt og ikke en debatt om hvordan vi skal bruke handlefriheten utenfor EU. Derfor går utfordringen til Jakobsen: Hvorfor kan ikke Regjeringen legge opp til en strategi hvor man systematisk utfordrer det ja-flertallet som fins i Stortinget, f.eks. når det gjelder miljøpolitikken, for å bruke den handlefriheten vi har utenfor EU? Da mener jeg ikke hvordan vi, når slagene er tapt, kan legge ned et veto. Da mener jeg annerledeslandet i ordets beste forstand, eller foregangslandet i ordets beste forstand, hvordan vi faktisk kan gjøre noe annet, f.eks. når det gjelder klimaspørsmål, når det gjelder matpolitikken, for å ligge i front og ikke komme diltende etter. Det samme gjelder fordelingspolitikken og kampen mot arbeidsløsheten. Der er vi bedre stilt enn de fleste andre land. Men på dette området er Norge nå et av de få landene som har et høyreradikalt parti som sitter med en hånd på rattet i den økonomiske politikken. Hvordan vil Senterpartiet bruke handlefriheten utenfor EU?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Etter de hovedpunktene som Arbeiderpartiets sentralstyre har vedtatt, og som ensidig går på å få Regjeringen til å oppføre seg som et ja-parti, forventet jeg et råkjør da jeg forberedte meg til denne debatten. Men jeg synes Jaglands tone er annerledes, og jeg synes regjeringspartiene skulle merke seg at tonen er dempet, og at utfordringene er mer nyanserte enn som så. Nå vet ikke jeg om det betyr at i det øyeblikket Arbeiderpartiet synes at det går for trått eller at det er noe å kritisere Regjeringen for, finner de sammen med Høyre og truer dem litt igjen. Men jeg synes at Regjeringens utgangspunkt skulle være at det er nye toner også på ja-siden, slik jeg oppfatter det. Jeg har ofte gjort et tankeeksperiment. La oss si det hadde blitt ja ved folkeavstemningen i 1994 om EU. Ved mange korsveier – hvis det var slik at vi hadde en arbeiderpartiregjering som skulle forvalte Norges interesser som EU-medlem – tror jeg Arbeiderpartiet hadde opptrådt i den offentlige debatten som et mye mer kritisk EU-parti enn det gjør som et ja-parti i en situasjon hvor Norge ikke er EU-medlem. Og det er da min utfordring også til Jagland. Hvis det er slik at Arbeiderpartiet nå er fornøyd med at det er en dialog mellom den norske regjering og EU når det gjelder valutapolitikken – ja så er det jo fint og flott, det er det jo ingen som er imot. Det en derimot har store problemer med, er jo en endring av den norske pengepolitikken i retning av en mye sterkere, både politisk og økonomisk, tilknytning til EU, for det er mange klare økonomiske trekk ved Norge som gjør at vi ikke er tjent med det. Hvis det er slik at Arbeiderpartiet har interesse av å ha en tettere dialog med Regjeringen, også for hvordan man kan bruke den handlefriheten vi faktisk har utenfor EU, og at ikke alt bare dreier seg om hvordan vi kan få tilpasset oss raskest mulig, går det jo an å komme over i et nytt og litt mer interessant spor. Finnes det noe område der Arbeiderpartiet ønsker at Regjeringen og flertallet på Stortinget skal gjøre noe annet enn bare å tilpasse seg EU mest mulig?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Jeg er helt enig med Jan Petersen, og også Haakon Blankenborg var inne på det, at når målsettingene fra EU blir realiteter, endres selvfølgelig også den praktiske politikken, noe vi ser fra dagens regjering. Petersen var også inne på at EØS-avtalen, som er vår formelle kontakt inn til EU, er viktig å ivareta, og at det også hele tiden går grenser for hvor langt man kan strekke denne fellen, og at det også er grenser for hvor mange direktiver man kan antyde å rasle med sablene i retning av veto på. Men på ett område sa Petersen at han var enig i en styrking, nemlig når det gjelder Protokoll 9 om fisk, og jeg regner med at statsministeren vil konkretisere de positive signalene han fikk akkurat om dette. Det var ett område statsministeren ikke tok opp med Santer, og det var Europol. Europol er nå i en fase der de blir ferdige til å etablere selve ordningen den 1. april. Statsministeren sier han skal undersøke, og utenriksministeren nevnte det så vidt i sin redegjørelse. USA ber nå om å få til en ordning. Dette dreier seg ikke om at vi skal bli medlem, men det dreier seg om å få et mellomstatlig forhold, altså en konkret ordning. Jeg ber derfor om at Høyre presiserer at man mener det samme som Arbeiderpartiet når det gjelder Europol.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er alltid berikende å lytte til Erik Solheim, både fordi han er analytisk og visjonær, og evner å gå inn i vanskelige problemstillinger og fordi han også er villig til å flytte grenser på en konstruktiv måte. Han roste både Høyre og Arbeiderpartiet her i dag for å være nyanserte i sine innlegg. Selv opplever jeg det slik at den som i debatten så langt i replikkene har prøvd å ta opp igjen noen av kampsakene og polariseringen fra 1994, faktisk er SVs Kristin Halvorsen. Men samtidig må jo analysen følges opp med hvordan man konkret vil takle situasjoner. Og det er en realitet, selv om det går tregt, at det med alt det vi ser foran oss, vil bli et tettere utenriks- og sikkerhetspolitisk samarbeid innad i EU, og det vil, når vi leser de kortene, også påvirke oss. Samtidig ser vi nå at forbundskansler Schröder vil legge opp til en mer offensiv, samlet politikk vis-à-vis Russland, der også Russland ser positivt på det samarbeidet som nå skjer innad i EU. Da blir spørsmålet: Hvordan vil Erik Solheim og SV være med i det samarbeidet som vi nå ser utvikle seg, og som vil påvirke Norge, Russland, nordområdene og alt dette, utover det å analysere situasjonen?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-01-28:
Jan Petersen har tidligere i dag karakterisert Arbeiderpartiets såkalte strateginotat som en «huskeliste» som statsministeren og finansministeren skulle ha med seg til Brussel og Bonn. Jeg må da minne om at både besøket og programmet for dette besøket var fastsatt lang tid i forveien, og ikke minst det faktum at statsministeren hadde invitert opposisjonen til å komme med innspill i forbindelse med disse møtene. Når det gjelder huskelapper og handlelapper, er det viktig at de også er leselige, og ikke minst at de som skriver slike lapper, vet hva de ønsker. Under budsjettarbeidet i fjor høst fikk vi et forslag som ble vedtatt i Stortinget, som Arbeiderpartiet og Høyre stod bak, hvor en etterlyste en strategisk dialog hvor det bl.a. het at en kan – jeg understreker kan – i den forbindelse også undersøke mulighetene for en nærmere tilknytning av den norske kronen til euroen. Under budsjettarbeidet og budsjettdebatten i fjor høst var det umulig å få klarhet i hva som lå i dette «grensesprengende» forslaget som ble fremmet og vedtatt i Stortinget. Det var helt umulig. Nå har Arbeiderpartiet kommet på banen og fortalt hva som lå i dette grensesprengende begrepet om å knytte kronen nærmere til euroen. Jo, dette kokte ned til spørsmålet om å forlenge en allerede eksisterende kredittavtale! Men Høyre har ikke konkretisert hva som lå i Høyres engasjement i denne saken, og det engasjementet var sterkt, det vil jeg påstå. Nå vil jeg gi Jan Petersen anledning til å fortelle oss: Er det slik at Høyre mener det samme som Arbeiderpartiet, at dette koker ned til et spørsmål om å forlenge en allerede eksisterende kredittavtale, eller er det slik at Høyre fortsatt fantaserer om en støttekjøpsavtale som innebærer tilbakevending til den fastkurspolitikk som Norge for lengst har forlatt?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-01-28:
Når det gjelder Bjørn Tore Godals innledende bemerkninger om Midtøsten, er jeg litt usikker på hvem som var adressat. En sitter igjen med et inntrykk av at dette egentlig var en indirekte kritikk av Terje Rød-Larsen, for det var i den forbindelse jeg nevnte Midtøsten. Hvis det var ment som det, må en iallfall kunne si at det var en kritikk som var ganske godt innpakket. Når det så gjelder det forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet og den utvikling vi nå ser i EU, har jeg vist til hva som bør være den norske regjeringens holdning til dette, nemlig at Norge skal beholde sine rettigheter, både det som er knyttet til vår rolle som alliert og som assosiert medlem i Vestunionen. Hva som kommer ut av denne prosessen, vet vi ennå ikke, vi vet ikke hva som blir EUs holdning. Det er først når vi kjenner bedre til det, at vi kan gå inn i en diskusjon om valg av samarbeidsmodeller. Jeg merket meg imidlertid at utenriksministeren i sin redegjørelse ikke bare gav klart uttrykk for at Norge måtte være villig til å finne løsninger hvis en av de tre aktuelle modeller som ble antydet i redegjørelsen, skulle bli en realitet. Men jeg merket meg også at utenriksministeren mente at i første omgang måtte dette kunne løses innenfor rammen av det allerede eksisterende system vi har når det gjelder utenrikspolitiske og sikkerhetspolitiske konsultasjoner. Jeg syns ikke tiden er inne i dag til å begynne å peke på bestemte løsninger og bestemte samarbeidsmodeller, herunder assosierte løsninger, før vi vet konkret hva som kommer til å ligge i EUs modell – og eventuelt nye modell – på det forsvars- og sikkerhetspolitiske området.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-01-28:
Det er helt korrekt som Sonja Sjøli innledningsvis påpekte, at Regjeringen har varslet en gjennomgang av EØS-avtalen – et ønske som faktisk Senterpartiet fremmet i forrige stortingsperiode. Det er også grunn til å merke seg at denne gjennomgangen av EØS-avtalen skal skje bl.a. ved bruk av «ekstern ekspertise», for å vise til utenriksministeren redegjørelse. Når det så gjelder EØS-avtalen, har Senterpartiet aldri lagt skjul på at Senterpartiet har akseptert at sentrumsregjeringen som grunnlag for sitt forhold til EU skal bygge på EØS-avtalen, som et stort flertall i Stortinget står bak. Allerede i 1992 sa Senterpartiets leder klart fra at EØS-avtalen ikke skulle være til hinder for at Senterpartiet kunne ta regjeringsansvar. Senterpartiet ser klare fordeler ved deler av EØS-avtalen, og Sonja Sjøli nevnte noen av dem. Når Senterpartiet har vært kritisk til EØS-avtalen, har det sammenheng med at vi føler at den politiske prisen har vært for høy. Jeg har også registrert at Høyre i mange sammenhenger har påpekt en svakhet ved EØS-systemet som innebærer at Norge må akseptere EU-direktiver som en har liten innflytelse over. Men Senterpartiet mener faktisk at dette er en for høy politisk pris for de goder som EØS-avtalen også medfører. Når vi er i posisjon og lite eller intet kan gjøres med den politiske siden av saken, skulle det selvsagt bare mangle om ikke vi skulle utnytte de fordelene som ligger i EØS-avtalen. Det ligger også i redegjørelsen til utenriksministeren et klart signal fra Regjeringen, inkludert Senterpartiet, om at de muligheter som ligger i EØS-avtalen, selvsagt skal utnyttes til beste for norske interesser.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-01-28:
Når det gjelder Schengen-spørsmålet, er det en realitet – og det kan vi beklage, men det er en realitet – at Stortinget allerede i 1997 fattet vedtak om det materielle innholdet i Schengen-avtalen. Regjeringen har tatt på seg jobben med å framforhandle en institusjonell og administrativ ramme rundt denne avtalen, fordi det har skjedd endringer når det gjelder den avtalepart Norge møter i dette samarbeidet. Så til SV og EU-debatten. Jeg må si at SVs viktigste bidrag til en ny EU-debatt og en ny EU-politikk er å ønske at sentrumsregjeringen skal tre tilbake og at vi skal få en ny Jagland-regjering. Det er nei-partiet SVs mest ambisiøse mål i EU-debatten – å få en langt på vei EU-servil arbeiderpartiregjering istedenfor den sentrumsregjeringen vi har i dag. Jeg vil påstå på bakgrunn av den redegjørelsen som ble gitt, at denne regjeringen har markert en annen Europa-politikk når det gjelder vårt forhold til EU. Jeg vil påstå at den redegjørelsen som utenriksministeren gav, ikke kunne bli holdt av en annen regjering enn en sentrumsregjering. Jeg brukte ganske mye av min tid og mitt innlegg til å presisere de viktige punkter som denne regjering har markert, både at en skal slå fast hva som er rammen for norsk EU-politikk, nemlig at det skal vises respekt for folkeavstemningsresultatet, at EØS-avtalens vetorett er framforhandlet fordi den skal kunne brukes, og at Regjeringen har gått langt i å skissere en del EU-direktiver som strider mot norske interesser, og hvor Regjeringen derfor mener at norsk lov fortsatt skal gjelde.(Presidenten klubber.) Så jeg må si at jeg egentlig synes den EU-strategi som sentrumsregjeringen fører, bør være langt å foretrekke også for SV framfor den tilbakevending til Arbeiderpartiet som SV har presentert som sitt viktigste mål denne høsten. (Presidenten klubber.)
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
Et Høyre-slagord om det viktigste først, mener jeg å huske fra en valgkamp. Når man hører på Jan Petersens innlegg, er det meste viktig. Det var ikke et eneste spørsmål knyttet til vårt forhold til Europa som ikke var viktig å ta fatt på, alt var viktig. Det kan kanskje være riktig, men hvis man skal prioritere, kunne det vært interessant å få vite hva Jan Petersen faktisk mener er det viktigste. Hvis en hører på Jan Petersens innlegg, tar han bølgen for EU, uansett hva EU måtte gjøre. Det hadde vært interessant å høre om det finnes et eneste punkt i EUs politikk som ikke Jan Petersen ønsker servilitet til, der han faktisk ønsker å ha en posisjon og prøve å få endret EU til det som er positivt. Her er altså det meste viktig, her skal vi dra ned til EU og ta bølgen og legge oss servilt under det EU i sin visdom måtte slutte seg til. Det kunne vært interessant om hr. Petersen kunne utdype hva som faktisk er det viktigste her. Så et spørsmål der det er en betydelig forskjell på norsk politikk og EUs, som det også kunne vært interessant å høre hr. Petersens syn på. I Norge har vi en sentralbank som ikke er uavhengig av de politiske myndigheter. Det er forskjellig fra systemet man har i EU. I EU har man en sentralbank som ikke skal ta politisk diktat, og man har også en annen type valutamål, nemlig et inflasjonsmål, som vi ikke har i Norge. Hvis vi skal inn i EU, vil det nødvendigvis medføre en endring av norsk pengepolitikk. Men Høyre har ikke ved de ulike anledninger her i Stortinget når man har diskutert valutapolitikk, ønsket eller tatt til orde for en fristilt sentralbank eller for den saks skyld et inflasjonsmål. Betyr det at Jan Petersen egentlig mener at vi skal legge om til den europeiske sentralbankens valutapolitiske målsettinger, der lav inflasjon er det eneste målet, der det ikke finnes andre viktige hensyn å ta, f.eks. lav arbeidsledighet – arbeidsledigheten er jo vesentlig lavere i Norge enn i EU. Etter mitt skjønn må det være det aller viktigste. Hvis man ønsker å inngå i et samarbeid, legger man seg servilt under en sentralbank. Men hvis man ønsker alt som er viktig, og som man kan markere uenighet om, ville det kanskje være et tips til Petersen at den sentralbankmodellen vi har valgt i Norge, er viktig og bedre enn EUs.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-28:
La meg i forlengelsen av det forrige replikkordskiftet si at hele debatten om en norsk tilknytning til euro, fra start til mål, har vært en tåkedebatt. Det har vært en tåkedebatt i den forstand at Høyre og Arbeiderpartiet, som har pålagt vår statsminister og vår finansminister denne turen, gav et meget uklart mandat. Men det har også vært veldig uklart hva den sittende regjering faktisk ville. Senest i en spontanspørretime for en og en halv uke siden klarte ikke finansministeren engang å si at han hadde en selvstendig oppfatning av hvordan den norske kronen eventuelt skulle knyttes til euroen. På mange måter har dette også vært en helt meningsløs debatt, for det har fra de to store ja-partiene i denne salen vært en slags sorgreaksjon, hvor man i etterkant ønsker å knytte seg til EU, nærmest uansett økonomisk pris. Og jeg opplever det slik at sentrumsregjeringen i sitt hjerte har vært imot den typen tilknytning, men ikke har tort å si det høyt av frykt for nye irettesettelser fra de samme partiene. Uansett er det altså ikke i norsk interesse å knytte oss nærmere til euro. Det har i stigende grad blitt dokumentert nå i etterkant, etter at den første euro-entusiasmen har lagt seg, og en del mer nøkterne økonomer har kommet på banen og påpekt de store økonomiske forskjellene som er mellom vår næringsstruktur og vår kronekurstilknytning og det man har i EU. Det har vært viktig, og det har vært nødvendig. Men det har altså blitt foretatt én endring som jeg kunne tenke meg at Restad kommenterte, og hvor Regjeringen var meget uklar de første ukene etter nyttår, nemlig den innsnevringen som har skjedd i veiingen av vår valuta. Tidligere har den vært veid mot de ulike valutaer innenfor det som den gangen het ecu-området. Nå har vi fått en euro, der elleve av EUs medlemsstater er med. Nå veies altså vår valuta mot valutaen til de elleve, noe som medfører at f.eks. England, og også våre nordiske brødre, ikke er med i veiingen av vår valuta. Mine spørsmål til Restad er: Hvilken økonomisk begrunnelse finnes det for dette når en så betydelig del av vår utenrikshandel foregår med England, Sverige og Danmark? Vil ikke det over tid påføre vår valuta større ustabilitet?
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Først to ord om Midtøsten. EU har et påfallende behov for å effektivisere sin Midtøsten-politikk. De fører nemlig langt på vei hver sin Midtøsten-politikk – det er noe av problemet. Min erfaring også i interimsperioden fram til folkeavstemningen var at der hadde vi mye å lære bort, og jeg opplevde ikke noe på disse møtene som forsøk på å begrense Norges evne til å manøvrere i Midtøsten. Tvert imot, man mente man hadde mye å lære. Jeg la med interesse merke til hva Senterpartiets parlamentariske leder sa om det forsvarspolitiske samarbeidet slik det kan utvikle seg i en europeisk ramme. Han brukte omtrent de samme formuleringer som utenriksministeren, nemlig at han legger til grunn at Norges rettigheter som alliert og som assosiert VEU-medlem må videreføres i eventuelle framtidige løsninger som endrer samarbeidsforholdet mellom EU, VEU og NATO. Dette er selvsagt viktig, så mye mer som Norge bl.a. fikk til en ordning i 1997 som i prinsippet sikrer at assosierte medlemmer av Vestunionen skal være fullverdige medlemmer i situasjoner der Vestunionen gjør bruk av NATOs ressurser, med andre ord ha fulle rettigheter. Betyr dette at også Senterpartiets parlamentariske leder er innstilt på å drøfte med EU innføringen av en parallell ordning til det assosierte medlemskap i Vestunionen om denne organisasjonen skulle inngå i EU i sin helhet?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-01-28:
Jeg merket meg at representanten Jakobsen i sitt innlegg sa at Regjeringen vil ha en nøye gjennomgang av EØS-avtalen, og med Senterpartiet i Regjeringen kan jo det bli interessant. EØS-avtalen har vært av avgjørende betydning for den positive utviklingen i norsk fiskeeksport til EU. Da kommisjonen med hjemmel i WTO-regelverket truet med å legge betydelig straffetoll på norsk laks i 1996, førte det til at vi fikk lakseavtalen, som innebærer at man unngår straffetoll. Selv om det ble pålagt en del begrensninger, ville utfallet sannsynligvis blitt langt verre uten EØS-avtalen. Dette er et eksempel på at EØS-avtalen har vært avgjørende for en av våre viktigste næringer. I tillegg nyter vi godt av deltakelse i EUs ulike samarbeidsprogrammer, bl.a. innen helse, narkotikabekjempelse, media, kultur, informasjonsteknologi og telekommunikasjon. Vi har særlig kunnet trekke fordeler av forsknings- og utviklingssamarbeidet. Vi har også vært en netto mottaker av bidrag fra ulike forsknings- og utviklingsprogrammer i EU. Mitt spørsmål til Jakobsen er: Synes Senterpartiet at denne deltakelsen er verdifull? Og hvordan stiller Senterpartiet seg egentlig til EØS-avtalen i 1999?
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-01-28:
Erik Solheim henviste til at dette også er en Europa-debatt og tok i den sammenheng opp situasjonen i Kosovo. Jeg oppfattet det som et hjertesukk at han ikke kunne delta på andre måter enn på sidelinjen fra Stortinget. Han henviste riktignok til de muligheter vi har innenfor OSSE, FN og NATO, men han klarte helt å unngå å nevne navnet på den organisasjonen som vel mer enn noen annen har ansvaret for situasjonen i Europa, nemlig EU. Kunne jeg oppfatte det slik at Erik Solheim gjerne hadde sett at vi ikke bare hadde stått på sidelinjen også i den sammenhengen? Videre roste Erik Solheim – som også Grete Knudsen sa – Høyre og Arbeiderpartiet for at vi hadde gått inn i en analytisk debatt. Jeg er også enig med Grete Knudsen i at Erik Solheim er flink til å gå inn i vanskelige problemstillinger. Jeg har litt vanskeligere for å se at han er særlig flink til å komme ut av de problemstillingene han har gått inn i, men det kan jo sånn sett være en annen sak. Han henviser til at hittil har det vært revansjelysten som har rådd på ja-siden, og det er jo en fullstendig feilaktig fremstilling. Det var ja-siden som sa at de ville respektere resultatet av folkeavstemningen uansett hvordan det ble, og det står vi på. Det var en allianse han selv tilhører som hadde den oppfatning at et ja skulle bety nei og et nei skulle også bety nei. Derfor vil jeg henvise til det Erik Solheim sa allerede i 1994, om at han ville vurdere situasjonen annerledes hvis det ble en stor utvidelse østover. Jeg har lyst til å spørre konkret: Er Erik Solheim enig når det gjelder ønskeligheten av at EU utvides med østeuropeiske stater, og kunne han kanskje antyde noe om når han synes Norge også kunne få gleden av å tre inn i en slik prosess?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-01-28:
Jeg må innledningsvis først få lov til å takke for komplimenten fra Marit Nybakk. Det var jo hyggelig og for så vidt også litt betegnende for noe av den tonen som har vært i denne debatten i dag, i forhold til slik jeg for min del opplevde det for noen måneder siden. Det er åpenbart at det er viktig å bekjempe internasjonal kriminalitet i form av narkotikakriminalitet, narkotikasmugling, økonomisk kriminalitet, miljøkriminalitet, for å nevne noen viktige former. Det er viktig å ha en åpen holdning til i hvilken grad ulike former for internasjonalt samarbeid vil kunne være med på å styrke innsatsen i bekjempelsen av dette. Det er også klart at det samarbeidet, som man kan se konturene av, som EU er i ferd med å etablere knyttet til Europol, i den sammenheng er av stor interesse. Og det er i alle fall min oppfatning – muligens litt i motsetning til representanten Nybakk – at Regjeringen på dette området har ført en aktiv politikk overfor EU i den forstand at man har tatt kontakt med EU, man har etablert kommunikasjon med EU for å finne ut av hva dette samarbeidet er tenkt å skulle bli, og hva det skal utvikles til å bli. Men når man hører på representanter fra Arbeiderpartiet og deres omtale av Europol, virker det ofte som om de oppfatter det slik at Europol har kommet lenger i sin planlegging og gjennomføring enn de faktisk har. Vi vet vel egentlig forholdsvis lite om hva Europol skal utvikles til å bli, og man får vente med å ta standpunkt til den nærmere tilknytningsformen til man vet mer.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-01-28:
Jeg vil innledningsvis si at jeg vedkjenner meg både det jeg har skrevet i Dagbladet i dag, og det jeg sa fra talerstolen. Jeg sa vel litt mer om spørsmålet her fra talerstolen enn det det var plass til i innlegget i Dagbladet, og dermed blir det naturlig nok også mer nyansert. Når det gjelder vetoretten, tror jeg ikke det er fornuftig å gjøre den til noe stort debattema i forhold til norsk Europa-politikk og EØS-politikk. Der kan jeg faktisk være enig med representanten Godal. Men vetoretten er fremforhandlet og er en del av den avtalen vi har, og det å gi erklæringer på forhånd om at den aldri vil bli brukt, vil være lite formålstjenlig og kanskje være med på å redusere mulighetene til å få til den konsensus som nettopp representanten Godal var opptatt av. Når man er opptatt av konsensus i en rekke slike organisasjonssammenhenger som dem vi her snakker om, er det jo nettopp fordi man ofte trenger enstemmighet for å få til resultater. Det er klart at i det at man har et behov for enstemmighet, ligger det også i realiteten at hvert land har en vetoadgang, slik at nettopp disse forhold har vært med på å skape den kulturen som representanten Godal nettopp fremhevet på en riktig måte, og som jeg selvfølgelig har stor sans for. Så på den ene siden er det viktig å være klar på at man er villig til å kunne bruke vetoretten dersom det er tjenlig – og der tror jeg nok Regjeringen vil kunne ha en noe mer aktiv holdning enn i hvert fall deler av opposisjonen vil ha. Men på den andre siden: Ikke å bruke vetoretten og tro at det er gjennom den man skal styre EØS-avtalen, oppfatter jeg også som svært sentralt og viktig. Derfor vil jeg avslutningsvis si at jeg slutter meg til det utenriksministeren sa om at vetoretten ikke egner seg for «en teoretisk diskusjon», men vil måtte tas der og da, når situasjonen eventuelt oppstår.
Ingvald Godal (Høyre), 1999-01-28:
Det er ein del som likar å trekkje fram vetoretten i samband med debatten om Europa. Representanten Hove skriv i Dagbladet i dag at «en regjering som tør å bruke vetoretten, sikrer norske interesser i EØS-samarbeidet». Han var litt meir nyansert i innlegget sitt i stad. Eg synest dette tyder på mangel på sans for den konsensuskulturen som har utvikla seg i dei store strukturane i Europa, det vera seg i NATO, EU eller EØS. Alle som har sett dette samarbeidet på nært hald, blir fantastisk imponerte over den evna til å sameine sterkt motstridande interesser hjå sjølvstendige statar som har utvikla seg her. Me ser det i dag i samband med Kosovo i NATO osv. Vetoretten er sjølvsagt ein rein tryggleiksventil som kan måtte brukast, men som ein reiskap til å forme samarbeidet vårt med Europa er han heilt ubrukbar. Brukar me han for mykje, vil me rasere forholdet vårt til den marknaden som tek 70 pst. av eksporten vår. Så eg vil seia at den einaste måten ei regjering kan sikre innverknaden vår og interessene våre på i denne samanhengen, er ved å vise evne til å påverke ein konsensusprosess i ein situasjon der me sit på utsida av sidelinja.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Når det gjelder første del av spørsmålet, har jeg lyst til å si at vi jo begynte å lure litt i høst da regjeringsmedlemmer begynte å ta dissenser. Vi lurte på om man i det hele tatt skulle foreta seg noe i forhold til EU. Vi var nødt til å sette saken på dagsordenen. Vi har fått presset fram en dialog med EU om euroen, man har beveget seg betydelig når det gjelder Europol-spørsmålet, og når det gjelder det forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet, er avstanden enorm fra advarselen om at EU kunne bli en supermakt, som det ble sagt i 1994, til at det fleste nå sier at vi bør ha en tilknytning til dette. Spørsmålet er hva man operativt skal gjøre, og hvor raskt man bør gå fram, og det kan selvfølgelig være litt uenighet der. Arbeiderpartiet vil gjøre hva det kan for å få fram løsninger i tide, slik at Norge ikke bare blir sittende og reagere på det EU gjør. Vi har tross alt en mulighet til å påvirke ved å ta initiativ og være tidlig ute, slik at vi ikke bare blir et land som sitter og reagerer på det som kommer. Når det gjelder Kosovo, har jeg lyst til å si følgende: Siden spørsmålet var hva Arbeiderpartiet vil gjøre for å påvirke norske myndigheter, vil jeg svare at Arbeiderpartiet vil gjøre hva vi kan for å støtte norske myndigheter. Vi arbeider her i et fellesskap i Europa, i OSSE, i NATO spesielt, og jeg syns det er viktig for Norge å stå sammen med de andre allierte om hva som skal gjøres i Kosovo, og ikke prøve seg på alenegang i dette. Og når Norge til og med har formannskapet i OSSE, syns jeg det bør være vår oppgave å stå bak det som gjøres. Det vil være mye viktigere enn å prøve å markere særstandpunkter på norsk hjemmebane.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det kan nesten se ut som om representanter fra regjeringspartiene har behov for å skape større skillelinjer enn det er. Vi prøver å få til minst mulig skillelinjer. Men når det gjelder det som har skjedd her, er det vel et faktum at det ble sagt at man ikke hadde til hensikt å prøve seg på noe i forhold til euroen. Så prøvde man seg på det, og kom tilbake og sa at man hadde opprettet en dialog med EU. Det er positivt. Vi har derfor på det nåværende tidspunkt ikke behov for å utdype de skillelinjene videre. Vi har behov for å holde fast i den dialogen. Hvis nå Steensnæs signaliserer at man egentlig ikke vil ha den dialogen, er det i og for seg noe nytt, og forskjellig fra hva både statsminister og finansminister har sagt. Når det gjelder Europol, har det skjedd en glideflukt fra statsministeren kom hjem fra Brussel til i dag, da han overhodet ikke så noen hensikt med å gjøre noe her. Nå skal de være aktive på flere plan. Det er også positivt. Det er veldig positivt at man følger opp de signalene som gis fra Stortinget. Når det gjelder euroen, har jeg bare lyst til å vise til hva formannen i Bankforeningen, Arne Skauge, har sagt om dette: «For ytterligere å understøtte finanspolitikkens forpliktelse til å sikre den indre stabilitet har vi fra Bankforeningens side tatt til orde for at man bør undersøke mulighetene for å knytte kronen til euro. Betydningen av dette ligger ikke så mye i avtalens økonomiske innhold, dvs. i den støtte som kan oppnås dersom kronen skulle komme under press – vi har selv svært rikelige valutareserver – men i den politiske forpliktelse den legger på oss selv gjennom i en internasjonal avtale å erklære valutamessig stabilitet som et mål.» Det er det som er viktig, og man skal ikke utelukke at det har hatt en betydning, også nå, at man faktisk har uttrykt fra stortingsflertallets side og Regjeringens side at man vil ha en dialog med EU som underbygger den politikken de fører. Og det kan også en utvidelse av slike avtaler gjøre.