Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2008-04-04:
La meg aller først få lov til å takke interpellanten for å ta opp et meget stort og komplisert, men også viktig spørsmål. Det fikk vi et godt innblikk i da vi hørte interpellantens innlegg, og også da vi hørte statsrådens svar, for det er ikke bare noen enkle trylleformler som skal til for å få en bedre hverdag for unge uføre og dem med psykiske lidelser. Går vi noen år tilbake i tid, hadde vi også en stor debatt om dette, som også var en del av bl.a. Sandman-utvalgets innstilling. Sandman-utvalget pekte på at arbeidsgiverne kanskje burde være mye flinkere til å tilrettelegge for mennesker med psykiske lidelser, men også for dem som står utenfor arbeidslivet, altså en bedre inkludering. Så kan man alltid stille spørsmålet: Har man kommet dit i dag? Har man fått til den optimale inkluderingen? Har man et godt nok arbeidstilbud til unge uføre med psykiske lidelser? Jeg tror dessverre at vi ikke har det. Nå kjenner jeg ikke til statistikk for de siste årene, men det kan sikkert statsråden korrigere meg på. Hvis vi går tilbake til begynnelsen av år 2000, viser iallfall statistikk at bare 40 pst. av de unge uføre i alderen 20-24 år har fått et tilbud om arbeidsrettet attføring. De er altså blitt uføretrygdet uten tilbud om arbeidsrettet attføring. Når vi vet at et av kriteriene for å få uføretrygd nettopp er at attføring skal være prøvd, synes jeg det er litt betenkelig at det er så mange i denne gruppen som ikke engang får et tilbud, men som blir satt direkte på uføretrygd. Det gjør at de kommer i en situasjon der de er dømt til å ha - som også representanten Christoffersen var inne på - et liv med dårlig inntekt og til å være blant dem som har lavest inntekt, uten å ha muligheten til å komme i en arbeidssituasjon for å bedre sin inntektsmulighet. Da blir også mitt spørsmål til statsråden, et spørsmål som jeg også stilte ham i spørretimen for en tid tilbake: Hvordan er situasjonen i dag når det gjelder attføringsplasser for unge mennesker med lettere psykiske lidelser? Har vi mange nok attføringsplasser, eller trengs det fortsatt en større innsats på dette området for å få til flere plasser, slik at vi får et godt nok tilbud til at vi faktisk kan gi attføringstilbud til de unge istedenfor uføretrygd? Det mener jeg kanskje må være den beste måten å begrense også nye tilfeller av uføretrygd på. Dette tror jeg nok alle politiske partier jobber for. Jeg tviler ikke på at også statsråden fokuserer på dette hver bidige dag, og jeg tror fortsatt vi må fokusere på det. Jeg tror at en av løsningene kanskje kunne ha vært at neste steg ville være å få til et eget kvalifiseringsprogram gjennom NAV-systemet for å unngå at unge mennesker i denne situasjonen skal havne på uføretrygd - altså et eget kvalifiseringsprogram for å følge opp unge mennesker med psykiske lidelser, slik at de ikke blir stående utenfor arbeidsmarkedet, men at man heller kommer med tiltak og kanskje en handlingsplan for å hjelpe dem i en slik situasjon. Avslutningsvis: Jeg synes at de tallene som jeg refererte til fra rundt år 2000, er oppsiktsvekkende, og det er ikke en situasjon som vi bør være fornøyd med. Derfor håper jeg også, hvis ikke attføringstilbudet er bedret betraktelig de to siste årene, at man gjør noe også med det og får et mer målrettet og yrkesrettet arbeidstilbud for unge mennesker med psykiske lidelser.