trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Nå må ikke vi som gikk for statlig sykehusdrift, bli overmodige og tro at statlig sykehusdrift skal løse alle problemer i helsevesenet. Dette problemet løses ikke ved statlig overtakelse. Det stod intet om dette i den proposisjonen. Antall somatiske sykehussenger er omtrent halvert fra 1969 til 1999, og dette har selvfølgelig ikke skjedd uten store konsekvenser for pasientene og personalet på våre sykehus. Så langt jeg vet, er det intet annet vestlig land vi kan sammenlikne oss med, som har så få somatiske sykehussenger pr. 100 000 innbyggere som nettopp Norge. På samme tidspunkt har levetiden i Norge blitt stadig lengre, og andelen eldre pasienter over 67 år i våre sykehus, særlig i medisinske avdelinger, har økt betydelig, særlig de siste ti årene. Dette har da også ført til et kontinuerlig korridorbelegg av medisinske pasienter som både er uverdig, uforsvarlig og betyr en risikofaktor både faglig-medisinsk sett og ikke minst brannsikkerhetsmessig sett. Korridorpasientene er også en stor belastning for helsepersonellet, idet bemanningen i de medisinske avdelingene ikke forutsetter noen korridorpasienter, men bemanningen er normert ut fra de godkjente sengeplassene. Til tider er overbelegg i medisinske avdelinger på hele 50 pst. Slik jeg ser det, har interessen i Stortinget, og spesielt i sosialkomiteen, vært heller liten når det gjelder å rette på disse forholdene. Det foreliggende forslag om å be Regjeringen etablere 1 000 nye sengeplasser har ligget i Stortinget i over ett år, uten at det er blitt tatt opp til realitetsbehandling. Bare dette sier noe om interessen for flere senger i medisinske avdelinger. Langt verre er det å registrere flertallets merknader, at mangelen på somatiske medisinske senger skal kunne løses ved økt dagkirurgi. Den samme innstillingen synes helseministeren å ha ut fra det han anfører i sitt brev til sosialkomiteen i anliggende sak. Jeg har på vegne av Fremskrittspartiet i innstillingen anført at det å tro at økt dagkirurgi vil redusere behovet for medisinske sengeplasser og dermed redusere antallet korridorpasienter, vitner om mangel på kunnskap om driftsforholdene i våre somatiske sykehus – en påstand jeg fremdeles står fullt og fast ved. Det er bortimot utrolig at det går an å argumentere med at økt dagkirurgi skal kunne redusere behovet for medisinske sengeplasser. Jeg er kjent med at Statens helsetilsyn tidvis mange ganger i de seneste år har gitt fylkeskommunene pålegg om å redusere korridorpasientene. Men så langt har det ikke lyktes. På bakgrunn av det foreliggende Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet har sosialkomiteen på Stortinget god anledning til å rette på disse uverdige forholdene. Og jeg er både forundret og skuffet over at Høyre ikke vil støtte mindretallet i innstillingen, slik at de fylkeskommunene som allerede har prosjekterte planer for bygging av nye medisinske poster, kunne ha kommet i gang. Jeg kan love Høyre og de øvrige partiene at i den kommende valgkamp skal dette bli en sak for meg, rundt i hele landet. Vi må ikke tillate disse uverdige forhold lenger, som særlig går ut over eldre hjelpe- og behandlingstrengende mennesker.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Vi stemmer imot.
Annelise Høegh (Høyre), 2001-06-12:
President! Jeg ber om ordet til en åpenbar misforståelse.
Annelise Høegh (Høyre), 2001-06-12:
Jeg må med en gang få arrestere komitelederen når det gjelder det han sa om innstillingen til revidert nasjonalbudsjett. Hvis jeg oppfattet ham riktig, sa han at det bare var Fremskrittspartiet som foreslo 40 mill. kr til de øvrige regionsykehus. Jeg kan i alle fall på Høyres vegne korrigere ham ved å si at vi har lagt inn 250 mill. kr, som, så vidt jeg vet, er 50 mill. kr mer enn det Fremskrittspartiet har foreslått, og jeg tror også SV har tilleggsbevilget, slik det er lovet i den innstillingen vi behandler her i dag. Når slike misforståelser, som er ren desinformasjon, først skal bringes til torvs, plikter man å sette seg inn i den innstillingen man omtaler.
Annelise Høegh (Høyre), 2001-06-12:
Det var et interessant og grundig innlegg statsråden holdt, og han minnet oss om noe som kanskje flere enn jeg hadde glemt, at budsjettvedtaket fra i høst var basert på at man nettopp skulle komme tilbake til Stortinget. Det er god sammenheng i den delen av statsrådens forslag, og derfor har han også fått tilslutning til det. Men det jeg ikke helt forstår, er det statsråden sa på slutten av sitt innlegg, at han nå ville utforme en instruks til sykehuset for å få dem til å holde det budsjettet som flertallet trolig vedtar på fredag, og som er 10 mill. kr mindre enn det sykehusets styre og ledelse mener er nødvendig for ikke å ramme pasientkategorier. Han vil utforme en instruks som han sa ikke måtte innebære den type negative konsekvenser for pasientene, noe styret hittil har pekt på er nødvendig. Da må jeg spørre statsråden: Hvis han mener at den listen over nødvendige innsparinger som styret så seg nødsaget til å offentliggjøre for sykehusets ansatte, ikke skal benyttes, hva skal sykehuset da gjøre for å spare inn 10 mill. kr på et knapt halvår? Meg bekjent er det jo ingen pasientgrupper som Rikshospitalet behandler, som det ikke vil få negative konsekvenser for hvis budsjettet blir beskåret. Og så vidt jeg forstod statsråden, var han innforstått med at reduksjoner i budsjettet, slik flertallet vil vedta, kan få de konsekvenser at det går ut over pasientbehandlingen. Så da må jeg spørre: Vil han gi en instruks om hvilke pasienter det er som skal lide, eller vil han se til at sykehuset får det budsjettet som skal til for at pasientbehandlingen ikke skal rammes? Og jeg håper det er det siste.
Annelise Høegh (Høyre), 2001-06-12:
Jeg er helt enig med helseministeren i at det både ved Rikshospitalet og sikkert de fleste andre sykehus er betydelige potensial for effektivisering, men ikke minst ved Rikshospitalet nå når de har kommet opp i nybygget. Faktisk var et av grunnlagene – om ikke hovedgrunnlaget – den gangen den første proposisjonen om et nytt rikshospital på Gaustad kom, at ved å samle fire, var det vel, daværende sykehus der oppe under ett tak, og i et moderne, mer hensiktsmessig bygg, skulle man kunne hente ut betydelige effektiviseringspotensial. Det er jeg helt enig i, og det tror jeg ikke det er noen som trekker i tvil. Men det er også viktig, som helseministeren påpekte, at for å ta dette ut trenger man noe tid. Det er ikke gjort fra én dag til en annen. Og det er da jeg igjen må spørre helseministeren om han ikke er enig i at de får redusert sine inntekter i forhold til det de nå har, med 10 mill. kr etter flertallets forslag. Fordi så mye av virksomheten er aktivitetsbasert, betyr det reduserte kostnader i et langt større omfang enn 10 mill. kr. Det går jeg ut fra at helseministeren kan bekrefte. Det er ikke bare 10 mill. kr man tenker seg at man skal spare et eller annet sted enten ved å sende flere pasienter til utlandet, som de jo allerede gjør, eller på andre områder. Jeg har forstått ledelsen, styret, ved Rikshospitalet slik at de mener at det ikke er mulig for inneværende år å påta seg kostnadskutt når de får redusert inntektene med 10 mill. kr uten at det går ut over pasientbehandlingen. Jeg vil høre om det er slik at helseministeren er innstilt på å akseptere at pasientkategorier ved Rikshospitalet får redusert sitt behandlingstilbud fordi flertallet mener at Norge ikke kan bære at Rikshospitalet får 10 mill. kr ekstra – altså det de har bedt om.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
I proposisjonen fremmer Sosial- og helsedepartementet forslag om økning på 230 mill. kr av bevilgningene under kap. 731 Rikshospitalet på statsbudsjettet for 2001. Kristelig Folkeparti støtter dette forslaget og viser i tillegg sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet til disse partiers behandling av revidert nasjonalbudsjett, som vil føre til en forhøyelse av kap. 731 post 50 med ytterligere 30 mill. kr i forhold til forslaget i denne proposisjonen. Bakgrunnen for denne påplussingen er at det fra Rikshospitalets side er påpekt at differansen mellom de 270 mill. kr som sykehuset bad om, og de 230 mill. kr som er foreslått i proposisjonen, vil medføre innsparinger med betydelige negative konsekvenser for ulike medisinske tilbud til sterkt trengende pasienter. Kristelig Folkeparti har merket seg at det er anført flere årsaker til de økte driftsutgiftene og budsjettoverskridelsene ved Rikshospitalet i inneværende år. Blant disse årsaker er også nevnt en relativt dårlig DRG-dekning av høyspesialiserte behandlingstilbud. Kristelig Folkeparti er oppmerksom på denne problemstillingen, som også er til stede ved de andre regionsykehusene, både fordi disse sykehusene generelt får de tyngste pasientene innen hver diagnosegruppe, og fordi disse sykehusene også har høyspesialiserte, kostbare flerregions- eller landsfunksjoner. Vi må forutsette at den spareplan Rikshospitalet har fremlagt, og som ville innebære smertefulle kutt som vil ramme utsatte pasientgrupper, er nøye vurdert i et totalperspektiv, og at dette virkelig ville bli konsekvensene dersom Rikshospitalet ikke fikk en tilleggsbevilgning utover de 230 mill. kr. Svakheten ved ISF-systemet, som er påpekt, er reell. Vi må som nevnt også forutsette at det samme gjelder den fremlagte spareplan. Når det er sagt, tillater jeg meg likevel å tvile på at noe sykehus eid av en fylkeskommune ville våge å legge frem en slik plan for sykehusets eiere, med ensidige nedskjæringer på tung, pasientrettet sektor. Rikshospitalet synes ikke akkurat å være noen god reklame for statlig sykehusdrift. Kristelig Folkeparti fremmer sammen med Senterpartiet og SV et forslag om å be Regjeringen «foreta en full gjennomgang av driften ved Rikshospitalet og legge saken frem for Stortinget på egnet måte». Jeg tar opp dette forslaget fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
På bakgrunn av statsrådens innlegg i debatten vil jeg be om at forslag nr. 2 blir omgjort til oversendelsesforslag.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Det er riktig, som det ble referert, at jeg vil utforme en instruks på basis av de vedtak Stortinget fatter, og at jeg i den instruksen vil be om at Rikshospitalet ikke gjennomfører innsparingstiltak som har den type negative virkninger for pasientbehandlingen som så ut til å bli tilfellet dersom man skulle ha gjennomført en innsparing i størrelsesorden 40 mill. kr, slik det opprinnelig var fremlegg om i proposisjonen. For det første mener jeg at det er en vesentlig forskjell på det å foreta en innsparing på 40 mill. kr i forhold til en innsparing på 10 mill. kr. Jeg mener også på bakgrunn av de drøftinger som har vært, at det bør være mulig å gjennomføre den type effektiviseringstiltak som må til, uten at det skal gi den type negative konsekvenser for pasientbehandlingen. Det er for så vidt ikke min oppgave å peke på hvilke innsparinger eller effektiviseringstiltak det skal være, men jeg vil bl.a. peke på at det er muligheter også for Rikshospitalet til å gjennomføre en større andel av pasientbehandlingen i samarbeid med sykehus i utlandet, og uten, som sagt, at det skal behøve å gi negative konsekvenser for pasientbehandlingen.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Det er riktig, slik representanten Alvheim her sier, at det er et potensial for en omdisponering og derved også en innsparing i forhold til det opprinnelige fastlagte merbehov fra Rikshospitalets side, ved å trekke på de muligheter som er gjennom samarbeid med sykehus i utlandet og foreta pasientbehandling der. Det kan gjelde de pasientgrupper som representanten Alvheim her nevnte. Det er også en del behandling med kostbare implantater som kan foretas i et slikt samarbeid med utlandet. Jeg vil også minne om at Rikshospitalets styre og ledelse selv mener det er et betydelig potensial for effektivisering ved det nye Rikshospitalet. Problemstillingen har vært knyttet til hvor raskt dette kunne gjøres, og at det vil være for raskt å gjennomføre en så sterk effektivisering som lå i det opprinnelige fremlegg, i inneværende år, uten at det i hvert fall ville få uakseptable konsekvenser for pasientbehandlingen. For øvrig vil også jeg fra denne talerstol berømme den måten ledelsen ved Rikshospitalet har gjennomført den kompliserte flyttingen og igangkjøringsprosessen ved Rikshospitalet på uten at det i større grad enn hva tilfellet har vært, har gått ut over pasientbehandling, undervisning og forskning.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Det er vanskelig å avgi garantier i saker som dette, slik representanten Gløtvold ber om. Men jeg har grunn til å tro at det med like stor sannsynlighet som det som er normalt ved budsjettfremlegg og behandling av budsjetter for de offentlige sykehus, vil være mulig å unngå den type negative effekter for pasientbehandlingen, som vi alle er opptatt av å unngå ved Rikshospitalet. Når det gjelder spørsmålet om dette vil gå ut over virksomheten ved Rikshospitalet i form av oppsigelser eller nedbygging av faglig kompetanse, mener jeg også at det bør være mulig å unngå det. Jeg ser ikke enhver behandling av pasienter i utlandet som uttrykk for noe som nødvendigvis er uheldig i en slik sammenheng. Norske sykehus, også Rikshospitalet, kan inngå samarbeidsavtaler med fremragende sykehus i utlandet. De kan ha en kompetanseoverføring i en slik sammenheng. De kan også ha medarbeidere som går inn i staber ved utenlandske sykehus, og faktisk kan bidra til å overføre nyttig kompetanse fra utlandet til eget sykehus gjennom slike samarbeidsavtaler. Så jeg ser ikke på det som på noen måte udelt uheldig. Gjort på en riktig måte kan det bidra til å styrke både Rikshospitalet og sykehusmiljøene i Norge i alminnelighet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Det kan være noe vanskelig å gå inn i en detaljert diskusjon om konkrete kostnadsbesparelser eller effektiviseringstiltak ved Rikshospitalet slik det her innledes til. Det er klart at hvis man ser på kostnadsmassen ved en virksomhet, f.eks. også som Rikshospitalet, som helt fastlåst, så er det jo riktig at det ikke er mulig å foreta en eneste innsparing uten at det har uheldige konsekvenser for aktivitetsnivået. Jeg mener ikke at det er tilfellet, og jeg har vel grunn til å tro at det heller ikke er en oppfatning som styret og ledelsen ved Rikshospitalet vil hevde. Innenfor en kostnadsmasse på 2,6 milliarder kr sett på årsbasis vil det normalt også være muligheter for å gjøre tilpasninger, selv om de nok kan være smertefulle, men andre tilpasninger enn dem som det opprinnelig ble lagt opp til da man foretok en reduksjon på 40 mill. kr, uten at det behøver å ha de samme negative konsekvenser for pasientbehandlingen. Dette er av de tiltak som man nå vil gå igjennom, og jeg viser igjen her til at det er et unyttet potensial for pasientbehandling i utlandet. Det vil ha konsekvenser for tilbudet til pasientene ved Rikshospitalet, men etter min oppfatning ikke nødvendigvis et uakseptabelt endret tilbud for pasientene. Det er også andre tilsvarende tiltak som kan tenkes gjennomført ved en slik prosess.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Den saksgang representanten Nesvik her beskriver, er ganske dekkende for det faktiske forhold, og faktisk også ganske beskrivende for hvordan slike prosesser nødvendigvis må foregå. Dette har vært et stort og meget omfattende arbeid, hvor eieren ved departementet og Rikshospitalets ledelse over tid har vurdert ulike typer av tilpasningstiltak ved Rikshospitalet. Som jeg nevnte, endte dette opp med et framlegg fra Rikshospitalets ledelse tidligere i år, som konkluderte med et merbehov for inneværende år på 270 mill. kr. Det er for så vidt et utgangspunkt for det arbeid som eieren, og enhver eier, vil ha som grunnlag for å fastlegge et endelig budsjett for en administrasjon og ledelse. Og slik sett er det først etter at det ble framlagt – og som da endte opp med et forslag på 230 mill. kr, altså 40 mill. kr mindre enn det ledelsen hadde fremmet forslag om – at neste runde med forslag til innsparingstiltak ble konkretisert. Det var sånn sett heller ikke noe grunnlag for å gjøre det tidligere, bortsett fra at det da var gjort helt klart, og det la jeg heller ikke skjul på i den proposisjonen som det nettopp ble referert fra, at dette vil kunne få uheldige konsekvenser for pasientbehandlingen. Men, som jeg sa i mitt første innlegg, hvilke konsekvenser det ville dreie seg om, hadde jeg ikke grunnlag for å vite. Det er det opp til Rikshospitalet selv å fremme forslag om. Det var det de gjorde etter fremlegget av proposisjonen.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-06-12:
Takk!
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-06-12:
Bakgrunnen for at Høyre ikke har flere merknader til dette Dokument nr. 8-forslaget, er jo nettopp det jeg var inne på i mitt innlegg, at et enstemmig storting i forbindelse med budsjettet for inneværende år vedtok å utarbeide en ny handlingsplan med ytterligere rekrutterings- og stabiliseringstiltak for sykepleiere og annet personell. Det skulle vel holde. Det holdt i alle fall også for representanten Gløtvold før jul. Jeg har to spørsmål til representanten Gløtvold. Hva er å utarbeide en lønnspakke, hvis ikke det har med penger og lønn å gjøre? Det andre er: Hvorfor mente sentrumsregjeringen at det var nødvendig med en utredning av disse spørsmålene da de satt i regjering, og hvorfor er det ikke nødvendig nå?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Det er dessverre riktig, slik det hevdes, at det ved mange sykehus er overbelegg og altfor ofte korridorpasienter på mange medisinske avdelinger. Dette er ikke verdige forhold, verken for pasienter eller personale. Selv om ressursinnsatsen både i form av penger og personell er høy i Norge, og med spesiell sterk vekst utover 1990-tallet og fram til i dag, må vi konstatere at det finnes betydelige mangler i spesialisthelsetjenesten. Dette krever betydelige organisatoriske endringer. Det er Arbeiderpartiets oppfatning at det ikke er noe enkeltgrep, som f.eks. å øke det fysiske sengetallet alene, som vil løse de mangler vi opplever. God organisering, god ressursutnyttelse og god ledelse er trolig langt viktigere. Derfor har Stoltenberg-regjeringen fremmet forslaget om statlig eierskap av spesialisthelsetjenesten og organisering i helseforetak, noe Stortinget nylig har gitt sin tilslutning til. Jeg tror at det er gjennom slike grunnleggende forandringer av det norske helsevesenet at vi får til de forbedringer som vi så sårt trenger. I dette inngår også planmessige og systematiske bygningsmessige forbedringer, nybygg og fornyelse. Også gjennom dette kan flaskehalser fjernes. Vi får en stadig eldre befolkning, og flere av de eldste eldre, noe som krever økt kapasitet i sykehusene ved siden av de økte behov som oppstår ved at den medisinsk-teknologiske utvikling gir bedre diagnostiserings- og behandlingsmuligheter. At folk stadig får bedre privatøkonomi, gir sterkere etterspørsel etter helsetjenester. Genteknologi, genterapi og stamcelleforskning vil med sikkerhet utfordre helsevesenets totale tilbud. Alt dette tilsier at vi må utvikle vårt helsevesen over et bredt spekter. Det gjelder økt kapasitet, økt kvalitet og økt effektivitet i form av god utnytting av helsepersonell, utstyr og bygninger. Selv om det er prisverdig av forslagsstillerne å sette søkelyset på korridorpasienter og overbelegg, finnes løsningen i all hovedsak i et forbedret helsevesen.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Voteringslysene er ikke på her.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-03-01:
Jeg foreslår Per Ove Width og Øyvind Korsberg.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-03-01:
Den foreliggende innstilling tar opp problemer med mangel på transplantasjonsorgan i Norge, noe som gir som resultat at pasienter dør av ulike lidelser mens de venter på organ. Dette gjelder organ som hjerter, lever, nyrer, lunger og bukspyttkjertler. Manglende tilgang på transplantasjonsorgan er generelt et problem i hele Vest-Europa. Norge ligger faktisk litt bedre an enn de øvrige land i så måte. Det har over flere år vært forsket intenst på bruk av dyreorgan til mennesker, men av frykt for overføring av virussykdommer ved slik transplantasjon er slik behandling med dyreorgan forbudt også i Norge. Det stilles i dag store forventninger til den nye gen- og bioteknologien. Det forventes faktisk at en innen de nærmeste ti år ved hjelp av terapeutisk kloning vil kunne transplantere vev av ulikt slag til syke mennesker. Forskerne mener at en om ikke altfor lang tid delvis vil kunne erstatte transplantasjonskirurgien med vevtransplantasjoner. Dette vil redde mange unge menneskers liv, men det forutsettes at norsk lov på dette felt er på linje med internasjonal lovgivning, slik at norske forskere og klinikere får delta i forskning og utvikling på internasjonalt høyt nivå. Norge har i dag 27 donorsykehus som i samarbeid med Rikshospitalet tar vare på organ som frigis for transplantasjon. Ansvaret for organbehandlingen er ikke tillagt én spesiell fagperson, og donorsykehusene har heller ikke ekstra refusjoner for dette arbeidet. Dette spørsmålet tas opp av stortingsrepresentantene Erna Solberg, Sonja Irene Sjøli og Anders C. Sjaastad i Dokument nr. 8:5, som denne innstillingen bygger på. Enkelte land i Europa har hatt en ordning med donorregistre, og noen land har også hatt en ordning med donorkort. Ingen av disse ordningene har svart til forventningene. Det foreliggende forslag i Dokument nr. 8:5 har vært forelagt helseministeren til uttalelse, og i sitt tilsvar til sosialkomiteen anfører helseministeren bl.a. at han vil komme tilbake til spørsmålet om donorvirksomheten når statlig sykehusovertakelse er gjennomført. Når det gjelder ekstra betaling til donorsykehusene, viser helseministeren til DRG-vedtektene, som nå gjennomgås, og hvor dette spørsmålet i den sammenheng vil bli vurdert. Når det gjelder spørsmålet om å sikre ressurstilgangen til Rikshospitalet til utredning og organtransplantasjon som reises i forslaget, viser helseministeren i sitt svar til komiteen til at det nå pågår en gjennomgang av Rikshospitalets driftsøkonomi, herunder den fremtidige kirurgiske virksomhet. Rikshospitalet er det eneste sykehus i Norge som i dag utfører organtransplantasjon. En samlet sosialkomite står bak forslaget i innstillingen om å be Regjeringen i budsjettet for 2002 legge frem forslag om at det ved alle donorsykehus utpekes en egen koordinator, og at sykehusene sikres økonomisk kompensasjon for ekstra arbeid ved organtransplantasjon.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2001-03-01:
På vegne av representantene Lars Sponheim, Gunnar Kvassheim og meg selv ønsker jeg å framsette et forslag om nye virkemidler for støtte til forskning og utvikling i skipsbyggingsindustrien.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Når et liv kan reddes ved transplantasjon av et organ, er tragedien stor når organet ikke lar seg skaffe. Dette forsterkes naturlig nok ytterligere av at det hevdes at det er et betydelig potensial for å bedre tilgangen på transplantasjonsorganer i Norge. Komiteen peker i sine merknader på en rekke prosesser som er i gang for å øke tilgangen på organer. Jeg vil i denne sammenheng peke på et forhold som tones ned, nemlig etablering av donorregister. Jeg vil hevde at et fornuftig etablert donorregister kan være et godt supplement. I noen land, bl.a. Australia, har man hatt registrering av at man er donor, på førerkort. I California har man en slik ordning i dag. Der blir ungdom som tar førerkort, stilt overfor valget om å bli donor, og mange blir det. Jeg vil ikke opphøye meg til å påstå hvordan norsk ungdom ville reagere på det samme. Men jeg mener å ha grunn til å tro at de holdningsmessige sider ved dette hos ungdom i dag ville føre til at de fleste av dem som tar førerkort, ville la seg registrere i førerkortet som donor. At det også vil kunne føre til at ungdom kanskje i større grad vil være seg bevisst konsekvensene av ubetenksomhet i trafikken, ville være en tilleggseffekt i forhold til en ulykkesstatistikk som går i gal retning. Utfordringen knyttet til å få opp tilgangen på organer har praktiske, men ikke minst etiske sider. I denne sammenheng bør også donormerking i førerkort vurderes.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Dagens ordning med differensiert arbeidsgiveravgift er godkjent av ESA fram til 31. desember 2003. Begrunnelsen for ordningen er de varierende transportkostnader i vårt, for å si det slik, ujevne og langstrakte land. Det Dokument nr. 8-forslag vi nå behandler, bygger på usikkerhet knyttet til en nødvendig forlengelse av dagens ordning etter 2003. Det regionalstøtteverk ESA la til grunn for dagens ordning, gjelder fram til 31. desember 2006. Departementet forutsetter at dagens ordning vil kunne videreføres også etter 31. desember 2003. Men det er gitt at det da fortsatt skal kunne dokumenteres at næringslivet har transportkostnader som overstiger fordelen med nedsatt arbeidsgiveravgift. Med dette er både komiteen og Regjeringen enig i at dagens ordning er hensiktsmessig. Derfor er komiteen også enig i den gjennomgang departementet nå gjennomfører med sikte på en videreføring av ordningen. Ja, så positivt er det å behandle Dokument nr. 8:32, og komiteen gir en grei og entydig innstilling i den sammenheng.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-03-01:
Det er en høy ambisjon å ha et samarbeid rundt å skape en bærekraftig utvikling i Norden og nærområdene, men det er viktig og nødvendig. I Norden har vi lang tradisjon for samarbeid mellom parlamentene. Vi har også en diskusjon i Norden om hvordan vi kan bli flinkere til å samarbeide på konkrete spørsmål, og det vil også gjelde på områdene innenfor temaet «bærekraftig utvikling». Jeg synes utfordringene for å skape en bærekraftig utvikling er størst hvis vi ser på Nordens nærområder. Utfordringene der står i kø. Temaet «bærekraftig utvikling» får da også en stor dimensjon, der man må jobbe gjennom mange fagområder, ikke bare gjennom energisektoren og de tradisjonelle miljøområdene. Forrige taler sa litt om bakgrunnen for den planen som nå foreligger for 2001-2004. Den er detaljert – det er mange konkrete forslag. Men jeg vil igjen trekke fram nærområdenes mulighet til å ta del i dette arbeidet. Da må jeg trekke fram deres mulighet til å være deltakere i et demokrati, og også hvordan forholdene for barna er i disse områdene, der miljøspørsmål og bærekraftig utvikling på en måte blir ansett som luksusoppgaver. Jeg tror at skal man jobbe med bærekraftig utvikling i disse områdene, må man rette veldig mye av tiltakene, informasjonen og motivasjonen mot barn, mot ungdom og mot kvinner. Det man først og fremst må være med og gi dem, er en tro på framtida, en tro på en framtid der de har det materielt godt, der de har råd til å gjøre gode miljø- og ressursvalg. «Bærekraftig utvikling» er et omdiskutert begrep. En av de tingene man diskuterer i det begrepet, er ikke minst begrepet «vekst og ressursbruk». Vi lever i dag i et samfunn der vi har en tenkning rundt økonomi som forutsetter at naturressursene er ubegrenset. Vi vet alle sammen at det ikke er tilfellet. Det er en viktig forutsetning for bærekraftig utvikling at det skal skape velferd – det å fordele materielle goder. Det er også en viktig forutsetning for at vi skal skape en bærekraftig god utvikling at det finnes et levende, myndig demokrati som gjør at folk kan delta. Jeg tror dette er helt grunnleggende for at vi skal få en bærekraftig utvikling, med mer fokus på miljø- og energispørsmål og på ressursspørsmål, og for at det skal skapes aksept for disse miljøområdene. Demokrati og deltakelse er en viktig forutsetning for en bærekraftig utvikling i vårt eget område, men det er også en viktig forutsetning for en bærekraftig utvikling i nærområdene. Jeg tror det er en kjempeutfordring innenfor Norden å få til et nærmere samarbeid mellom parlamentarikerne, og at den diskusjonen vi har i dag i Nordisk Råd om hvordan vi skal utforme det nordiske samarbeidet mellom parlamentarikerne, blir dypere og kommer inn i våre egne nasjonale diskusjoner om disse spørsmålene. Det er utrolig viktig. Det er også utrolig viktig for å skape en bærekraftig utvikling i våre nærområder at vi er i ekte dialog med parlamentene og de nye, gryende demokratiene i våre nærområder. Dette er en ambisiøs oppgave, men det er en meget langsiktig oppgave, og den er viktig.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-03-01:
Folk utenfor det politiske miljøet føler ofte at det nordiske samarbeidet blir ord, ord, men vi som er med i det, vet at vi begrenses av at vi jobber etter konsensusprinsippet. Jeg tror det er en viktig oppgave for å få fram dette arbeidet og betydningen av det at det legges vekt på en god informasjonsstrategi overfor befolkningen. Når det gjelder Svanemerket, kan man si at man kan glede seg over at det går sin seiersgang. Men det er tross alt ikke et merke for resirkulert papir, det er et merke som sier at papiret mangler klor. Så vi klarer å gå noen steg, men det er faktisk mange steg igjen. Jeg synes den virkelig interessante miljødebatten går på forholdet mellom Miljødepartementet og Finansdepartementet og diskusjonen mellom vekst og vårt forbruk og de ressursene vi har. Jeg tror ikke vi får en ordentlig dreis på miljøressurstenkningen i vår tid før måten vi tenker vekst på i Finansdepartementet, blir endret. Jeg kunne gjerne tenkt meg å få noen synspunkter på det. Jeg vil også ha en liten vurdering av hva statsråden mener om vektleggingen av tiltak i nærområdet kontra tiltak i det nordiske samarbeidet. Jeg tror at innsats vi gjør i nærområdet, vil vi måtte gjøre med større tålmodighet, men den vil på lang sikt ha mye, mye større effekt på miljøet enn tiltak i vår rike del. Og vi klarer for så vidt dette samarbeidet, disse tiltakene klarer vi ganske bra, men jeg vil gjerne ha en liten vurdering av innsatsen vi har gjort, eller de ambisjonene vi har for nærområdet.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2001-03-01:
Debatten om det nordiske samarbeidet er viktig, kanskje er den viktigere enn planen. Og det er en kjempeoppgave å få den debatten ut av dette huset, ut av parlamentsbygningen. Men det er utrolig viktig at det nordiske samarbeidet har en basis i de nasjonale parlamentene. En debatt om nordisk samarbeid om en ny kurs for en bærekraftig utvikling må forstås i lyset av hva vi gjør i denne salen de andre dagene, i de andre sakene. Ellers blir nordisk samarbeid et liksom-samarbeid. Også i Norden har vi et misforhold mellom økonomi og økologi. Vi vet at vi er en del av den rike verden som bruker 80 pst. av verdens ressurser, og vi forårsaker 2/3, om ikke mer, av den forurensningen vi strever med internasjonalt, og som er årsaken til klimaproblemene. Og vi er en del av de rike landene som ikke vil gjøre noe med det. Dette er en del av diskusjonen, vår egen forvaltning av landbruket er en del av diskusjonen om det nordiske samarbeidet. Jeg synes det er en kjempeoppgave for Norge å få den nordlige dimensjonen lengst mulig nordover. Jeg har mange ganger i nordisk samarbeid oppfattet at den ikke kommer lenger enn til de baltiske land. Forholdene i Nordvest-Russland og kjempeutfordringene der er vel egentlig Europas største miljøutfordring, fordi vi heller ikke ser noen løsning på kort sikt. Å få til et bredt internasjonalt samarbeid her er viktig, og også å få den nordlige dimensjonen nordover. Jeg vil spørre: Er det viktig for å få til en bærekraftig utvikling i de nordiske land at vi får ei god framtid også Nordvest-Russland?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-03-01:
Det meste er sagt om denne saken, og de partier som i sin tid stod bak flertallet som fremmet konjunkturavgiften, holder «øredøvende» munn, sagt på stortingsspråket. Det skjønner jeg godt. La meg da ikke bore mer i sårene, men bare understreke én ting, at denne saken kanskje er litt til ettertanke når det gjelder stortingspolitikeres tro på at man kan drive konjunkturstyring med denne typen virkemidler. Bildet av behovet for konjunkturstyring, altså bildet av behovet for å påvirke den økonomiske utvikling, har en tendens til å ligge noe etter den faktiske utvikling. De økonomiske rapporter vi har fått, både i fjor høst og nå på nyåret, viser i og for seg at det fremfor å være behov for inngrep i økonomien for å dempe veksten, nå kanskje etter hvert er behov for tiltak som stimulerer vekst. Vi har i Norge en BNP-vekst som ligger under våre nabolands. På toppen av det hele er dette altså en bransje – anleggsbransjen – hvor det finnes betydelig ledig kapasitet. Om man hadde latt avgiften virke, altså om vedtaket hadde blitt stående, hadde ikke virkningen kommet før om halvannet til to år. Det er all grunn til å tro at situasjonen da hadde vært helt annerledes. Jeg synes nok – og der må jeg si at jeg deler litt av oppfatningen til SVs talsmann, det er jo ikke hver dag – at når man skal dekke inn denne avgiften ved å utsette lettelsene i investeringsavgiften med et kvartal i 2002, og begrunnelsen for det overhodet ikke finnes i hensynet til økonomiske eller politiske konjunkturer, iallfall ikke økonomiske konjunkturer, men altså i hensynet til å holde en balanse i budsjettet, da gjør man hele balansediskusjonen en stor bjørnetjeneste, ja setter hele begrepet i vanry. For det blir bare tekniske regnekunster av dette. Det har jo ikke noen sammenheng. Snarere kan man tvert imot si at behovet etter hvert har gått mer i retning av å fremskynde tidspunktet for å oppheve investeringsavgiften, hvis i det hele tatt noen endring skulle ha vært gjort. Til slutt: Som jeg nevnte innledningsvis, er saken rimelig belyst gjennom budsjettdebatter i Stortinget i fjor høst og i den generelle, allmenne, offentlige debatt. Det eneste spørsmålet man i grunnen sitter igjen med, er: Hvem fant egentlig på dette? Jeg ser at selv ikke Terje Johansen har påtatt seg ansvaret. Da lurer jeg på hvem, i de sene nattetimer på Plaza Hotel, som fant på denne idéen, som ingen nå i grunnen er tilhenger av. Det blir kanskje stående som denne sakens største mysterium.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-03-01:
Det er riktig at idéer av lignende art som denne konjunkturavgiften har kommet fra Bondevik-regjeringen. Jeg forstår at Arbeiderpartiet derfor forsøker å plassere ansvaret hos sentrumspartiene, iallfall hos ett eller flere av dem. Det skal jeg la være ukommentert, men bare konstatere at da vi i sin tid gav oss på dette, var det ut fra at det var bedre å akseptere en utredning om en slik avgift, fremfor å skifte regjering. Det må jeg jo si at Arbeiderpartiet i ettertid har gjort alt de kan for å bevise var en riktig vurdering da de fikk tak i regjeringsposisjonen! Men jeg forstår det slik at det som vel egentlig skjedde i disse sene nattetimer, faktisk var at det ble stilt et slags uformelt kabinettsspørsmål, og at det var derfor det skjedde, det som skjedde. Det bidrar jo til en nyttig historisk oppklaring fra finanskomiteens leder i den anledning.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-03-01:
Da jeg hørte miljøvernministeren, ble jeg fristet til å sitere en filosof som har blitt tillagt omtrent følgende: Jeg hører hva du sier, men dine handlinger overskygger de vakre ord. Miljøvernministeren la vekt på at miljø og helse nå er kommet inn som viktige elementer i strukturplanen. I den redegjørelsen som ligger til grunn for dagens debatt, har Regjeringen gitt klart uttrykk for som en av de største utfordringene det store antallet tilsetningsstoffer i matvarer, som utgjør vesentlige problemer for helse og miljø. Når det snakkes om kursendring, må jeg minne om at det er ganske kort tid siden Regjeringen aksepterte og godtok EUs matsminkedirektiver. Var det en kursendring? De fleste vil si ja, fordi det innebærer en kursendring som går i motsatt retning av de vakre ord vi finner i redegjørelsen. Dette er historie, men det ligger nye saker foran oss. Jeg har lyst til å utfordre miljøvernministeren på den saken der Norge kanskje blir stilt overfor muligheten for enten å bruke veto eller å akseptere den i EU-sammenheng, nemlig det såkalte patentdirektivet. Utenriksministeren har gitt uttrykk for at det eneste som kan gjøre at Norge sier nei til dette direktivet, er at Nederland taper rettssaken i domstolen. Jeg har lyst til å utfordre miljøvernministeren og spørre helt konkret, under henvisning til hennes sterke betoning av miljø og helse: Mener miljøvernministeren at en norsk aksept av det såkalte patentdirektivet, patent på liv, vil være innenfor rammen av den strategi for bærekraftig utvikling som vi diskuterer her i dag?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-03-01:
Det overrasker meg jo litt at samarbeidsministeren nå mener at det som har med primærnæringer og forvaltning av de ressurser som har sammenheng med disse, å gjøre, ikke hører hjemme i en debatt om bærekraftig utvikling i Norden. Hvis en går tilbake til dokumentene, går det jo klart og tydelig fram at dette i høyeste grad er en del av debatten om et bærekraftig Norden. Jeg vil likevel utfordre statsråden på det han selv har gitt uttrykk for, nærmest for å teste om den debatten en nå har om press på ressurser, på miljø, på lønnsomhet og på priser – en debatt som nå pågår i svært mange miljøer også her i landet – overhodet har gjort noe inntrykk på statsråden. For så sent som i juni i fjor mente han at den utviklingen som er i gang i retning av stadig større og færre enheter, mer industrialisert landbruk, ikke bare var akseptabel, men at dette gikk altfor sent. Og da spør jeg ministeren om han fortsatt mener det samme som han mente den 15. juni i Stortinget, da han gav uttrykk for at det var behov for et raskere tempo i disse strukturendringene. Jeg viser for øvrig også til landbruksminister Bjarne Håkon Hanssen, som i en debatt i fjernsynet i går gav uttrykk for at den struktur vi har i norsk landbruk, småskalalandbruk som han omtalte det som, faktisk er en styrke når vi nå skal intensivere kampen mot husdyrsykdommer og de miljøproblemer som følger i kjølvannet av det. Mitt spørsmål, som jeg også reiste i mitt første innlegg, er: Mener statsråden det samme i dag som han gjorde for et år siden? I så fall vil det være ganske oppsiktsvekkende.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-01:
Noe av det mest nedslående i fjor var sammenbruddet i forhandlingene i Haag, der det altså ikke lyktes den industrialiserte verden å bli enig om hvordan man skulle følge opp avtalen fra Kyoto. Bildet var at egeninteressen til de ulike land stod i forsetet – også for Norge. Norge, sammen med bl.a. USA og Japan, sørget for at det ikke ble en avtale, selv om man verbalt sa at man ønsket en avtale. Det gjør at det meste innenfor dette området som heter klima, fremdeles flyter når det gjelder hvordan man skal være i stand til å komme fram til forpliktelser for de enkelte nasjonalstater om faktisk å redusere klimautslippene, som er det mest betydelige miljøproblem globalt sett som verden står overfor. Vi er altså fra Norges side lenger unna å nå målene som er satt i Kyoto-avtalen, enda så beskjedne de faktisk er, for de fleste er nå enige om at målene som er satt i Kyoto, bare er et første skritt. Skal man stabilisere utslippene av klimagasser, må man gå enda lenger. Senest nå i januar offentliggjorde FNs klimapanel en av tre rapporter om hvordan utsiktene er fremover i det nye århundret, og de er langt mer dystre og dramatiske enn det vi så langt har sett. Det betyr at vi vil se sterkere stormer og større klimatiske endringer, vi vil se mer uro knyttet til vær og klima enn vi så langt har vært vant til, enda det også de siste år har vært mer av den type naturkatastrofer enn tidligere år. Vi vil også få en raskere oppvarming av kloden enn det som så langt er tenkt. Min utfordring til statsråden er at så langt har denne regjeringen ikke gjort noe som helst knyttet til klimaspørsmål – ikke noe som helst. Tvert imot har den på mange viktige områder gått i helt motsatt retning når det gjelder både transport, gasskraftverk og hva det ellers måtte være. Mitt spørsmål er: Vil Norge ratifisere Kyoto-avtalen helt uavhengig av hva andre land gjør, og vil vi faktisk ta de grep som er nødvendig for å få stabilisert norske klimagassutslipp?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-01:
Realiteten er dessverre at for mange land, også Norge, er det egeninteressen som står i fokus når man snakker om klimaspørsmål. Belastningen med å ta egne grep nasjonalt fører til en belastning for næringsliv, for forbrukere, for bilister og hva det ellers er, og derfor går man tilbake istedenfor å gå foran i aktiv politikk som faktisk kan redusere klimagassutslippene. Det ser vi i Norge. Ved alle viktige korsveier gjennom det siste året har Stortinget valgt feil kurs, knyttet til grønn beskatning, til transportplan, til gasskraftverk og til andre viktige spørsmål innenfor miljøområdet. Det disse industrilandene – Norge inkludert – i størst mulig grad prøver, er å plassere belastningen andre steder enn i sitt eget land, og her kommer alle de ulike mekanismene som ligger i Kyoto-avtalen, inn, nemlig at man på ulike måter skal kunne la andre land ta belastningen med å redusere klimagassutslippene. Norges rolle må være en helt annen. Norges rolle må være at vi går foran i å redusere klimagassutslippene og vise at det faktisk er mulig i et industrialisert land å opprettholde en bosetting og et næringsliv samtidig som man tar de miljøgrep som er nødvendig for at klimagassutslippene skal reduseres. Jeg er glad for at statsråden sier at Norge har en aktiv holdning, og at Norge ønsker å bidra positivt i denne prosessen. Men realiteten er dessverre den at i Haag spilte Norge ingen progressiv rolle overhodet, og at vi sammen med Japen, USA og andre bidrog til – dessverre – at denne avtalen ble torpedert. Min utfordring til statsråden er: Én ting er at man ønsker å gå videre i bilaterale samtaler med andre nasjoner, det er positivt. Det er positivt at Norge sier at vi vil ratifisere Kyoto-avtalen. Men samtidig: Hvilke materielle grep er det vi da ser for oss at Norge skal ta, som viser retning, og som faktisk reduserer utslippene innenfor én sektor? Så langt har vi hatt utslippsøkninger på alle sektorer. Denne planen som vi egentlig diskuterer i dag fra Nordisk Råd, er jo en sektorplan for mange ulike, viktige sektorer innenfor det nordiske samfunnslivet, men på alle disse områder går dessverre klimagassutslippene i feil retning.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-01:
Denne saken viser politikk på sitt mest absurde, fordi man nå, så kort tid etter at man har gjort et omfattende vedtak, finner ut at vedtaket fungerer etter hensikten, og så går man tilbake på det. Dette viser at den manglende langsiktighet som ligger i sene netter på Plaza, ikke er egnet til å lage skatte- og avgiftspolitikk for nasjonen. Man foreslår altså her å fjerne en avgift som åpenbart var en del av et forhandlingsopplegg mellom Regjeringen og sentrumspartiene. Man oppdager at avgiften faktisk fungerer etter hensikten, og så tar man den bort. SVs utgangspunkt har hele tiden vært at dette var et meget uklokt grep. Vi ønsket den konjunkturavgiften som Regjeringen opprinnelig foreslo, som hadde et lavere grunnlag og en bredere basis. Den avgiften som her var foreslått, med en høy sats og et begrenset nedslagsfelt, ville ramme én næring helt urimelig hardt, og det betyr selvfølgelig at det vi advarte mot, faktisk har skjedd. Den lærdommen man bør trekke av dette, og også av en annen sak som senere vil komme i Stortinget, nemlig det som går på avskrivingssatser, saldoavskriving, som viser akkurat det samme, er at skal man gjøre omfattende endringer i skatte- og avgiftsopplegget, krever det faktisk en viss forberedelse og ikke sene nattetimer. Det betyr også at i en annen sak som Stortinget senere i dag skal diskutere, om et framtidig skatteopplegg, har en mye å lære av dette. Norsk politikk trenger større grad av langsiktighet og mindre grad av innfallsmetoden enn det denne saken dreier seg om. Etter mitt skjønn stiller dette dessverre politikk i et ganske grelt lys – det latterliggjør de vedtak Stortinget gjør. Det betyr at man rett og slett ikke kan ta det seriøst, for det er når som helst er mulig å ta omkamp på et hvilket som helst vedtak fordi det faktisk ikke er skikkelig og ordentlig fundert. Dette dreier seg om et ikke helt ubetydelig beløp. Det dreier seg om så mye som 1,6 milliarder kr, som i stortingssammenheng selvfølgelig er et betydelig beløp. Dette velger man da en inndekning på ved å skyve den avgiften man skal fjerne, en måned eller to, eller kanskje det til og med blir fire måneder, og på den måten tror man at man får inndekning. Denne inndekningen er selvfølgelig helt fiktiv, og det vet jo en samlet stortingssal. De som ser for seg å foreta en investering i januar neste år, vil selvfølgelig utsette den investeringen til april for å unngå investeringsavgiften. Dette er en ren fiktiv inndekning, dette er «liksompolitikk», og jeg må si at hele denne saken er litt trist. Jeg vil likevel støtte konklusjonen, å fjerne konjunkturavgiften, for SV har altså aldri vært med på at denne skulle innføres.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-01:
Dette er en enstemmig innstilling, og det er vi som medforslagsstillere glad for. Men det er viktig å knytte et par kommentarer til det, for det er allikevel en usikkerhet knyttet til den konklusjonen som her er trukket av Regjeringen, og som Stortinget slutter seg til. Arbeidsgiveravgiften er et veldig sentralt virkemiddel i norsk distrikts- og næringspolitikk og har fungert svært godt opp gjennom årene. At ESA – overvåkingsorganet i EU – legger seg opp i dette og ikke tar de nasjonale hensyn som er nødvendig i Norge både ut fra avstander, fraflytting og klima, er for meg veldig uforståelig. Det man nå har fått, er en avtale fram til 2003, og så er det en sannsynlighet for at dette kan fortsette fram til 2006. Hva som skjer etter 2006, er fremdeles uavklart. Det betyr at man har fått en pustepause noen år fremover. Den differensierte arbeidsgiveravgiften som Norge har, er et svært godt og treffsikkert virkemiddel for bosetting og næringsutvikling i de nordligste landsdelene i Norge spesielt. Det betyr at vi er glad for at Stortinget nå – og Regjeringen – gjør et arbeid som sikrer denne avgiften en stund fremover. Allikevel føler jeg meg med tanke på alle disse byråkratene nede i Brussel som driver og holder på med alt mulig rart de ikke burde ha holdt på med, overhodet ikke trygg på at de ikke kommer til å legge seg opp i denne avgiften enda en gang. Jeg håper det fra norsk side tas de nødvendige initiativ for å sørge for at dokumentasjon kommer på bordet om hvorfor denne differensieringen av arbeidsgiveravgiften er nødvendig, og at vi på den måten kan sørge for at dette distriktspolitiske virkemidlet kan videreføres også etter 2006.