Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-13:
Alt tyder på at Norges forhold til EU i lang tid framover vil være regulert av bestemmelsene i EØS-avtalen. Soria Moria-erklæringa slår også fast at det ikke skal sendes noen ny EU-søknad i denne perioden. Siden jeg har lest i avisene noen spekulasjoner om at nei-partiene er på glid, vil jeg med en gang avklare at det er ikke nei-partiene – i hvert fall ikke nei-partiet SV. Jeg går ut fra at de andre partiene vil gjøre rede for sine standpunkter. Siden også saksordføreren la vekt på utviklinga i EU, har jeg lyst til å si at det ikke er noe flertall i Norge for å sende noen ny søknad. Tvert imot har det vært et ganske stabilt nei-flertall over to år. Jeg har også lyst til å påpeke, på bakgrunn av saksordførerens utlegning om utviklinga i EU, at noen veldig sterke grunner for nei-flertallet i Frankrike og Nederland da de hadde folkeavstemming om grunnloven, var nettopp at dette var et eliteprosjekt. Det var motstand mot markedsliberalismen, slik den kom til uttrykk i forslaget til tjenestedirektivet, osv. Dette er noe som SV som parti også har lagt vekt på. Det foreligger altså ikke noen planer om å søke om EU-medlemskap. Tvert imot slår Soria Moria-erklæringa fast at EØS-avtalen ligger fast, og det er det vi forholder oss til. Sjøl om SV ville hatt andre tilknytningsformer til EU og ser mange problematiske sider ved EØS-avtalen, forholder vi oss til Soria Moria-erklæringa på dette området. Behandlinga av nye EØS-lover har alltid vært en demokratisk verkebyll i norsk politikk. Jeg ser på den innstillinga som vi behandler nå, som et uttrykk for den erkjenninga. Det har vært erkjent før. «EØS-sakene behandles helt uforsvarlig av Stortinget,» sa utenrikskomiteens leder Haakon Blankenborg i Stortinget i mars 1996. Han mente at det trengtes lengre tidsfrister og bedre vurderinger av hvilke konsekvenser direktivene ville få for Norge. Et enstemmig storting bad allerede høsten 2000 regjeringen om å fremme forslag om hvordan EØS-arbeidet kunne styrkes, slik at en sikret større åpenhet og sterkere og bredere innflytelse i beslutningsprosessene, både i Stortinget og i allmennheten. Det er den stride strømmen av lovtekster fra Brussel som har skapt en avmaktssituasjon som både EØS-motstandere og EØS-tilhengere har reagert på. Jeg ser innstillinga og initiativene som nå vil bli tatt, som et uttrykk for å gjøre noe med det. Behovet for en mer aktiv og målrettet politikk fra de ulike regjeringers side ble også understreket i en rapport fra Statskonsult i 2000. Den slo fast at Norge på ingen måte utnytter de mulighetene som fins til å påvirke framtidige EØS-regler. Også Riksrevisjonen har behandlet EØS-arbeidet. De skrev bl.a. i en rapport at det daværende utenriksdepartement ikke hadde utarbeidet strategidokumenter eller retningslinjer for EØS-arbeidet utover den europapolitiske plattformen og de tilhørende tiltakene. Videre skrev Riksrevisjonen at over halvparten av sakene som ble behandlet i spesialutvalgsmøtene mellom departementene i perioden 1999–2003, allerede var vedtatt i EU. Bare 11 pst. av sakene var i forberedelsesfasen. Dette var bakgrunnen for at SV i mai 2005 fremmet et Dokument nr. 8-forslag om tiltak for en mer aktiv norsk EØS-politikk. Jeg er derfor veldig glad for at vi har en regjering som både tar ansvar på dette området, og som gjør noe for en aktiv politikk, og for at det nå er tverrpolitisk enighet her på Stortinget om at Stortinget må få arbeidsformer som gir Stortinget innflytelse på et tidlig tidspunkt, og som kan gi en offentlig, opplysende debatt i det sivile samfunnet. Norske partier og organisasjoner må få bedre muligheter til å finne ut av hva som foregår i det uoversiktlige EU-systemet, til å samle informasjon og til å holde kontakten med samarbeidspartnere innad i EU. Det er tre vilkår som må være oppfylt for at det skal bli mulig å utnytte mulighetene som ligger i EØS-avtalen. For det første må berørte norske interesser bli klar over at en framtidig EØS-rettssak er under debatt i EU. For det andre må berørte norske interesser tidligst mulig få vite hvordan forslaget til rettsakt vurderes av norske faginstanser og av norske myndigheter. For det tredje må berørte norske interesser få hjelp til å finne ut av hvor langt en sak er kommet i det uoversiktlige EU-systemet, og hvilke instanser den skal gjennom fram til endelig vedtak i EUs ministerråd. Det jeg oppfatter at Regjeringa vil gjøre i sin handlingsplan, og det Stortinget nå gjør, er å ta fatt i dette. Det er på en måte svaret på disse utfordringene. Fra nå av skal Det norske storting og det sivile samfunn, som har mye kunnskap på dette området, få mer å si. Og jeg vil, sammen med de andre som har hatt ordet, gi ros til både saksordføreren og de andre medlemmene i komiteen for å ha tatt fatt i disse utfordringene og gitt noen skikkelige svar. Hva er de skikkelige svarene? Det første er at utenriksministeren holder halvårlige redegjørelser om EU- og EØS-saker for et åpent storting. Dermed kan vi få mulighet til en offentlig debatt. Det andre er at de faste komiteene får en type initiativrett til å sette i gang saker sjøl, som saksordføreren sa. Videre er det det at EØS-regelverket gjennomgås av de faste komiteene, ved at de forelegges kommenterte lister samtidig med at EØS-utvalget får rettsaktene til behandling. Så synes jeg det er viktig at komiteen støtter Regjeringa, at Stortinget får informasjon om forslag til nye rettsakter, EU-programmer, grønnbøker, hvitbøker og andre viktige initiativ på et tidlig tidspunkt, og at Stortinget ber om at viktige samfunnsmessige konsekvenser kommenteres ved første framleggelse av rettsaktene. Det som bl.a. Vidar Bjørnstad var inne på, at referatene fra EØS-utvalget skal være åpne, er viktig. Dermed gis det også mulighet til en offentlig debatt. Det initiativet som komiteen tar med hensyn til at man nå skal drive med et mye bredere kompetansearbeid, ved at Stortinget styrker både utredningskapasiteten og informasjonstjenesten for å drive mer utadrettet opplysningsarbeid om samarbeidet i EU, er også viktig. Jeg synes også forslaget om at det opprettes en hospitantordning i Europaparlamentet for politiske rådgivere i stortingsgruppene og for ansatte i Stortingets administrasjon, er positivt. Her ligger det store muligheter til tidlig involvering i en opplyst debatt om et samarbeid som griper mer og mer inn i innenrikspolitiske saker, som også saksordføreren sa så tydelig fra om, og som jeg støtter.