Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2011-10-27:
Det er vanskelig å snakke om selvmord og selvskading. Desto viktigere er det at vi, som samfunn, våger å ta denne samtalen. Det er enkelt å snakke om strategi, forskrifter og planer, men vanskeligere å snakke om viljen til og ønsket om å leve. Føles livet verdt å leve? Er det en sol der framme som gjør at man kommer gjennom dagen i dag? En skal vokte seg for å sykeliggjøre mennesker som driver med selvskading eller har tanker om å ta sitt eget liv. En diagnose har kun verdi hvis det gir en bedre forståelse av hvem vi er, av hverandre som mennesker og av hvordan vi best kan mestre det livet vi har fått utdelt. Til annet bruk er det kun en merkelapp, som ikke forteller hvem det hele mennesket er. Det skaper ikke nærhet, men tvert imot stigmatisering. Da har vi bare skapt en annen utstøtingsmekanisme som gjør livet vanskeligere for dem det gjelder. Gjennom små og store fellesskap med andre deler man øyeblikk som man kan oppleve forskjellig. Likevel er det viktig at alle får definere hvem en selv er. Livet farer ulikt med oss alle. Noen får mer juling enn andre. Har man vokst opp med sosiale problemer, er det lett at livet gir en flere livskriser på veien. Mange vandrer slitne der ute. Om man gruer seg til dagene som kommer, blir veien enda tyngre å gå. Opplevelsen av å bli ydmyket, å miste noen som står en nær, eller å bli trengt opp i et hjørne hvor både ens frihet og ens trygghet er truet eller tapt, kan sette mennesker i fare. Å sette ord på følelser er ikke noe som er naturgitt. Selv om vi har gått mange skritt i retning av mer åpenhet, er det altfor mange som ikke klarer å uttrykke det som kan være vanskelig å prate om. Det er stillhet som kan ta liv. Mye tyder på at kvinner fortsatt er bedre enn menn til å snakke om de tunge tingene. Selv om nye generasjoner menn som er mindre bundet av tidligere mannsroller, er kommet til, er dette fortsatt et problem. Vi kan bl.a. se dette når man spør om man har en nær venn man kan betro seg til. Ingen kan være alt for noen, men mange kan være litt. Kanskje ikke livet ser så mørkt ut da. Alle trenger en venn og noen å være glad i, noen som lytter og forstår nettopp den man er, uten å frykte at den tilliten man samtidig gir, blir misbrukt. Åpenhet redder liv. Alle har en psykisk helse. Det er ikke unaturlig for noen at en endrer seg over tid, etter hvert som livet med alle sine sider møter oss. Noen er mer sårbare enn andre, og alle har sitt unike utgangspunkt for å takle livets små og store utfordringer. Det hviler fortsatt en taushet om psykisk helse i store deler av norsk arbeidsliv. Her har tillitsvalgte og bedrifter en jobb å gjøre. Like viktig er det hvordan vi som arbeidstakere møter våre kolleger. Arbeid er helsebringende for dem som sliter, om det gir mestring og rom for å være til. Vi har stort behov for skolering av fastleger, for kunnskap om livsmestring i våre sosiale tjenester og i skoler. Blant dem som får den tyngste børen å bære, er de som står igjen etter at noen man er glad i, har valgt å avslutte livet. I den kritiske tiden etterpå har man behov for gode nettverk, og noen vil ha behov for spesialisert hjelp slik at man lettere kan sortere og bearbeide sorgen. Selvmord er den mest tabubelagte av alle typer dødsfall. Opplevelsen av skyld og skam som raskt melder seg, er det ikke lett å prate om. Alt man har av dårlig samvittighet om hva man kunne, burde og skulle gjort, kommer i tillegg til den ekstreme tapsopplevelsen det er. Det gjør at mange av dem som står rundt, vil kunne være i risikosonen. Uansett kan vi snakke om et dramatisk fall i livskvaliteten. Her gjør frivillige organisasjoner en viktig innsats, også for å skape samtalearenaer for mennesker som deler den samme erfaringen og sorgen. Livet har så mange nyanser som kan være vanskelige å se om man er noen av livets tyngste erfaringer foruten. For en del som opplever en så intens psykisk smerte, kan selvskading og bruk av rusmidler være et alternativ til å ta sitt eget liv. Bedøvelsen det kan være, er ingen langsiktig god måte å takle livet på, men det kan gi lindring, slik at man kommer igjennom dagen i dag, til bedre tider kommer. Det må vi også ha respekt for. Vi trenger å investere i vår sosiale infrastruktur og våre lavterskeltilbud, som vil gjøre det enkelt å be om hjelp. Det handler om flere miljøarbeidere i skolen som kan se og lytte, en skolehelsetjeneste som er nær og tilgjengelig, flere psykologer og et kriseteam som tar folk på alvor. Vi har som nasjon vært igjennom en nasjonal katastrofe. I kjølvannet av denne krisen vil vi møte mennesker som ikke kommer til å takle livet. Hvordan møter vi dem? Vi kan ikke tvinge noen til å leve, og ingen kan være alt for noen. Men alle kan være en forskjell for noen. Det er nok ikke mange av dem som sliter, som ser på debatten her i dag, som finner særlig trøst i våre planer. Men et lite lys kan vi være for noen der ute som trenger våre tanker.