Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2012-05-31:
Nå når vi har snakket om de 175 årene med formannskapslovene, er det på sin plass å minne om at det var to viktige formål med formannskapslovene. Det ene var å sikre at man fikk en måte å løse viktige nasjonale oppgaver på, og det andre var å understreke lokaldemokratiets egenverdi. Så har staten et ansvar for å sørge for at kommunene har tilstrekkelige rammebetingelser til å kunne gjennomføre det oppdraget de har fått av Stortinget. Den viktigste rammefaktoren for kommunene er økonomien. Den ene økonomiske faktoren er selvfølgelig størrelsen på det kommunesektoren får til disposisjon. Da må jeg få minne forsamlingen om at det har vært en betydelig vekst i kommunenes inntekter de senere årene, og det er varslet en videre vekst. Siden 2005 har kommunesektorens inntekter reelt økt med om lag 59 mrd. kr. Det tilsvarer en årlig gjennomsnittlig realvekst på 2,6 pst. For 2013 legger også regjeringen opp til en realvekst i kommunesektorens frie inntekter på mellom 4,75 og 5 mrd. kr. Detaljene omkring dette vil vi komme tilbake til i debatten om kommuneproposisjonen for 2013. Den andre viktige faktoren i rammebetingelsene for kommuneøkonomien er prinsippet om rammefinansiering. Det har det i all hovedsak vært bred politisk enighet om de siste 25 årene, fordi prinsippet om rammefinansiering sikrer at kommunene – ved sine folkevalgte – fritt kan prioritere de frie inntektene innenfor lover og regler. Det sikrer lokaldemokratisk styring. Det gjør det mulig å finne gode lokale løsninger som passer for innbyggerne i den enkelte kommune, og det sikrer effektiv oppfølging av nasjonale mål. Til sammen utgjør verdiene frihet, deltakelse og effektivitet legitimitetsgrunnlaget for det lokale selvstyret. Det har alle i denne sal skjønt, unntatt Fremskrittspartiet. Partiet – som selv påstår at de er opptatt av frihet, lokalt selvstyre og å bygge ned byråkratiet – forkaster prinsippet om rammefinansiering. I stedet vil de finansiere alle de grunnleggende velferdstjenester med en statlig behovsstyrt stykkprisfinansiering. De vil altså innføre et system som fratar de folkevalgte muligheten til å prioritere, og dermed utarmer de lokaldemokratiet. De vil ha et system som fjerner muligheten til lokal skreddersøm, og de vil innføre et system som gir mer byråkrati og mindre effektivitet. Det er fremskrittspartipolitikken i praksis. Den tredje viktige faktoren for kommunenes økonomiske rammer er hvordan midlene fordeles mellom kommunene. Rammetilskuddet fordeles til kommunene gjennom inntektssystemet. Utgangspunktet for dette inntektssystemet er at det er forskjeller mellom kommunene, forskjeller som oppstår på grunn av forskjeller i kostnader ved å tilby tjenester, og forskjeller i skattegrunnlaget. Målet med inntektssystemet er å utjevne forskjellene, slik at kommunene settes i stand til å tilby gode og likeverdige tjenester til sine innbyggere. Gjennom utgiftsutjevningen i inntektssystemet skal kommunene i prinsippet kompenseres fullt ut for forskjeller i utgifter ved tjenesteytingen som de selv ikke kan påvirke. Vi vet at den viktigste forklaringen på forskjellene i tjenestetilbudet er inntektsforskjellene mellom kommunene. Det er bred enighet om systemet for utgiftsutjevning, med unntak av Fremskrittspartiet – som tidligere nevnt. I spørsmålet om inntektsutjevningen går det derimot et viktig skille mellom flertallet i Stortinget og de borgerlige partiene. Der vi er opptatt av å utjevne forskjeller mellom kommunenes inntekter, ønsker de borgerlige å øke forskjellene. Det praktiske grepet her er hvor stor andel av skatteinntektene som skal utgjøres av kommunenes inntekter. Der hvor vi har redusert andelen, foreslår de borgerlige å øke andelen. Den konkrete konsekvensen av det er større forskjeller på tjenestetilbudet i kommunene. Økte forskjeller i skatteinntekter gir økte forskjeller i velferd. I forbindelse med revideringen av kostnadsnøkkelen i 2010 ble det beregnet at 77 kommuner ville få økt sine inntekter ved at skatten utgjorde en større andel av inntektene. Men det ville også bety at 353 kommuner måtte betale den regningen, at innbyggerne i 353 kommuner ville fått et dårligere tjenestetilbud, og at forskjellene økte. For eksempel ville alle kommuner fra Nord-Trøndelag og nordover tape på dette, med unntak av Hammerfest. Et av kjennetegnene på den norske modellen er at det er relativt små forskjeller mellom folk. Det er relativt små forskjeller på det velferdstilbudet vi har tilgang til. Derfor ville vi fortsatt ha en utjevning av kommunenes skatteinntekter, derfor ville det være feil vei å gå å øke disse forskjellene. Vi har i replikkordskiftet tidligere i dag forsøkt å utfordre de borgerlige partiene til å klargjøre hvilken politikk de har tenkt å føre overfor norske kommuner, spesielt hva gjelder det økonomiske. Det vil de ikke svare på. De henviser til at de skal forhandle etter valget. De vil heller ikke svare på om de skal ha rammefinansiering eller stykkprisfinansiering. De vil heller ikke svare på om de skal ha generalistkommuner, eller om de skal ha A- og B-kommuner. Velgerne som stemmer på Fremskrittspartiet og Høyre, må få klarhet i dette. Hvis ikke går vi til et valg der vi risikerer å få et alternativ med stor usikkerhet i den økonomiske politikken.