Trine Skei Grande (Venstre), 2011-05-02:
Hvis Grotten fortsatt skal være æresbolig, betviler jeg ikke regjeringas rett til å bestemme hvem som skal bo der. Jeg har i dag betvilt mye med hensyn til regjeringas rett til å gjøre ting utenom Stortinget, men jeg skal ikke bevege meg inn på dette her. Venstre er uenig i at dette kun skal være en æresbolig. Ikke til forkleinelse for representanten Thommessen, men litt av grunnen til det er at jeg syns mye av den argumentasjonen som Olemic Thommessen la fram, var litt gammeldags. Hvis man tror at en etablert kunstner nærmest ikke har noe hjem og syns det er helt fortreffelig å få tildelt et, tror jeg kanskje at statsråden i dag har litt færre kunstnere å velge mellom enn man hadde for 50, 60 og 70 år siden. De kunstnerne som går hvileløst rundt i Oslos gater og ikke sjøl har bygd seg et eget hjem når de har oppnådd å bli så kjent at de faktisk kan bli tildelt en æresbolig, tror jeg det er veldig få av. Det er nok noen, men det er en stor utfordring å finne dem. De får heller ikke bo i Grotten livet ut, for det er faktisk kunstnere som er gift – som vår siste Grotten-beboer var – der f.eks. kona når mannen forsvinner, må forlate kunstnerboligen. Dette gjør at dagens samfunnsstruktur, dagens familiestruktur, dagens boligstruktur osv. blir en litt gammeldags institusjon, og det er ganske krevende for statsråden å finne noen som passer inn i akkurat det. Hvis man heller ikke skal ha den typen kunstnere som faktisk har et litt flytende forhold til egen bolig, nemlig de som reiser ut for å utøve sin kunst, ja, da begynner det å bli veldig begrenset hvem statsråden har å velge i. Det er hovedgrunnen til at Venstre har kikket på andre måter å bruke Wergelands hus på. Wergeland står for en viktig tradisjon og viktige verdier i bygginga av Norge som nasjon. Når han sa: «Jeg er intet annet enn en dikter», tok han feil. Han var en viktig ideolog både for Norge som nasjon, for vår grunnlov, for verdier som vi erklærer som felles. Ja, i min barndom var han en stor ideolog for dyrevern. For meg som barn var Wergeland den som så at dyr hadde en egenverdi. Det var en viktig del av min politiske oppvåkning som liberaler og som grønn politiker. Det er de verdiene vi syns det er viktig å lage et senter for. Vi vil også koble det opp imot grunnlovsjubileet som vi står foran. Dermed har statsråden en unik mulighet til å lage et senter for det som var Wergelands verdier, Wergelands diktning og den tidsånden som Wergeland sto for, som var ekstremt moderne, som var ekstremt banebrytende, og som kan gi mange muligheter for kunstnere og akademikere i akkurat den brytninga knyttet til Wergelands verdier. Det har falt ut et ord i Venstres forslag til vedtak, men det er sikkert bare vi som stemmer for det, og ettersom kunstnere også ofte er akademikere nå, gjør det ikke så mye. Det opprinnelige forslaget var at vi ønsket det som arbeids- og bosted for både akademikere og kunstnere, men med mulighet til å hente inn spennende mennesker, som vi har gjort f.eks. i fribyforfattersystemet, der vi gir folk, både forskere og utøvende kunstnere, muligheten til å kunne være utøvende ved å ha dette som en base mens de gjør en jobb, samtidig som man lager et senter som kan være en god partner til Litteraturhuset litt lenger oppe i gata. Det er bakgrunnen for Venstres standpunkt. Etter å ha hørt Olemic Thommessen, har jeg lyst til å sitere Nicolai Wergeland – ikke den Wergeland vi her snakker om – som sa: «Misunn ei en mektig mann hans lykke. En gullbeslagen sko kan også trykke.» Å finne kunstnere som er villige til å forlate alt for noen år i en æresbolig, tror jeg er en krevende oppgave for statsråden, en oppgave jeg gjerne skulle befridd henne fra.