Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-15:
Stortingsrepresentantene Trine Skei Grande og Abid Q. Raja foreslår å gjøre adopsjonsprosessen mer forutsigbar og mindre byråkratisk. Jeg er enig med representantene i at adopsjonsprosessen skal være mest mulig forutsigbar, og at det ikke skal være mer saksbehandling enn nødvendig. Spørsmålet er jo imidlertid hvor balansen mellom et forutsigbart og et fleksibelt regelverk skal ligge. Tydelige krav til søkere må stilles, men søkerens personlige egnethet til å adoptere et barn vil bestandig måtte veie tyngst. Jeg har respekt for Trine Skei Grandes forsvar for de ideelle motiver, men vi kommer ikke bort fra at det er noen vurderinger som må gjøres. I disse vurderingene må det utøves faglig skjønn. Viktige avveininger må gjøres ut fra hva som er til beste for barnet. Vi ønsker en bedre adopsjonsprosess. Derfor satte regjeringen i 2008 ned et offentlig utvalg som har gjennomgått adopsjonsfeltet. Utredningen har vært på bred høring, og departementet følger nå opp utredningen og høringsuttalelsene. I dette arbeidet vil vi se på de problemstillingene som representantene i sitt Dokument 8-forslag har rettet oppmerksomheten mot. Adopsjon dreier seg først og fremst om å gi et barn som trenger det, et godt og varig hjem. Dette understrekes i FNs barnekonvensjon og Haagkonvensjonen om internasjonal adopsjon. Hele 83 land har sluttet seg til Haagkonvensjonen, Norge inkludert. I adopsjonsprosessen er det derfor barnets grunnleggende interesser som skal ivaretas. Jeg er glad for at komiteen også trekker fram barneperspektivet i sin innstilling. Forslaget fra stortingsrepresentantene tar, i likhet med Adopsjonsutvalget, sikte på å forenkle, effektivisere og styrke kvaliteten på adopsjonsarbeidet. Siden vi nå er i en prosess – og den er aktiv, det kan jeg forsikre om – hvor vi ser på feltet på nytt, er det vanskelig for meg å gi konkrete svar til representantene. Jeg vil imidlertid nevne noen sentrale forslag. Utvalget foreslår å flytte utredningen av adoptivsøkere fra kommunen til de fem regionene i Barne-, ungdoms- og familieetaten. Hensikten er bl.a. å korte ned saksbehandlingstiden. Sentrale krav til søkerne, som alder, helse, bolig, økonomi og vandel og ekteskapets varighet, ønsker utvalget å gjøre mer presise og langt mindre skjønnsmessige. De foreslår f.eks. å senke kravet til søkernes alder fra 45 til 42 år, med noen få unntak. Kravet til helse må ifølge utvalget standardiseres i stor grad, og de foreslår at det utarbeides en veileder som spesifiserer noen sentrale og typiske diagnoser, sykdommer og funksjonsnedsettelser som fører til avslag på søknaden. Her opplever jeg at utvalgets forslag avviker noe fra stortingsrepresentantenes syn i foreliggende forslag. De signaliserer et ønske om et mindre rigid regelverk. Dette viser at det er ulike syn på hvilke kriterier som bør gjelde, og i hvilken grad det skal være overlatt til myndighetene å utøve et skjønn. Dette er bare eksempler på forslag fra utvalget som vi nå ser nærmere på. Når det gjelder selve behandlingen av adoptivsøkere, understreker jeg at denne skal foregå på en god måte. Søkerne skal ivaretas i adopsjonsprosessen. Barne-, ungdoms- og familieetaten er opptatt av dette og har tatt initiativ til flere tiltak for å sikre god og forsvarlig saksbehandling. Disse vil iverksettes raskt – og ikke vente på den helhetlige gjennomgangen. Den utvikling som finner sted i barnas opprinnelsesland, påvirker det internasjonale samarbeidet om adopsjon. Opprinnelseslandene har som mål å prioritere nasjonale adopsjoner framfor utenlandsadopsjoner. Dette skjer samtidig som flere mottakerland ønsker å etablere samarbeid med de aktuelle land. Enkelte opprinnelsesland mottar derfor langt flere søknader enn det er barn tilgjengelig for adopsjon. Behandlingstiden øker i disse landene. Ventetiden f.eks. i Kina er for tiden over fire og et halvt år. Det finnes mange foreldreløse barn i verden som kan ha behov for å bli adoptert til utlandet. Men samtidig er det en del land som ikke kan eller ønsker å samarbeide om internasjonal adopsjon, av ulike grunner. I flere land er adopsjon av barn til utlandet et svært følsomt og kontroversielt tema. I andre land preges situasjonen av ustabilitet, f.eks. ved krig og naturkatastrofer. Jeg er opptatt av at organisasjonene får mulighet til å samarbeide om internasjonal adopsjon i land der det både er barn som har behov for å bli adoptert til utlandet, og der det er et ønske fra myndighetene. Forutsetningen er imidlertid at landet har et regelverk og et forsvarlig system for adopsjonsformidling. Vi må hindre at virksomheten utnyttes av noen til bortføring og handel med barn. Når det inngås samarbeid med et nytt land, må norske myndigheter foreta en grundig vurdering før tillatelse gis. Representantene foreslår at adopsjonsorganisasjonene bør gis mulighet til å foreta prøveadopsjoner i et land før det gis en endelig formidlingstillatelse. Dette blir allerede gjort. Jeg kan f.eks. nevne at direktoratet i januar i år ga tillatelse til å gjennomføre prøvesaker fra Mali. Utover dette vil spørsmål knyttet til det internasjonale samarbeidet høre naturlig hjemme i den gjennomgangen vi nå foretar. Jeg er glad for at komiteen er opptatt av at regjeringen kommer tilbake til Stortinget med en bred gjennomgang av dette viktige feltet i en egen sak. Dette vil vi selvsagt imøtekomme.