Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-02:
Jeg vil også først begynne med å berømme saksordføreren for en veldig grundig og veldig åpen behandling. Det er bortimot de to beste honnørordene Venstre kan gi noen! Jeg støtter gjerne det representanten Syversen også sa her. I rapporten som Riksrevisjonen har lagt fram, er det mulig å se saken fra to ulike perspektiver. Det ene perspektivet er en stats behov for å ha kontroll med pengebruken sin. Slik sett er det meget stort alvor i den konklusjonen som ligger i Riksrevisjonens rapport, fordi man ikke kan godkjenne en så stor andel av vårt statsbudsjett og bruken av penger. Jeg har lyst til å fokusere på det andre perspektivet. Det handler om det Nav skal være. Det er ikke et forum for å behandle rederskatt eller en organisert enhet for å hjelpe dem som har mest ressurser å stille opp med. Dette er sikkerhetsnettet i samfunnet vårt. Det er det som skal tre i kraft når alt går galt. Når verden raser sammen rundt oss, er det Nav som skal være sikkerhetsnettet. Det som har vært mest påfallende i forbindelse med jobbingen med denne saken, er akkurat det som Marit Nybakk tok fram, alle historiene vi har fått fra brukere når de har observert at vi har hatt denne debatten i Stortinget. Det er det andre perspektivet, nemlig borgerfokuset, tankegangen om at dette skal være et system som er laget for dem som har opplevd at samfunnet virkelig raser rundt dem, at hele sikkerhetsnettet går. Det da å få beskjed om, etter de månedene du har aller dårligst råd, at du skal vente i seks uker på en refusjon, eller de gangene du føler at hele familiestrukturen rundt deg vakler, at det er da du skal ha mest energi for å gå på for å få oversikt og for å finne fram, mener jeg virkelig er en av de store utfordringene vi står overfor som samfunn. Vi lager et sikkerhetsnett som krever så mye ressurser å finne fram i at de som virkelig trenger hjelp, ikke får det, mens de som virkelig er opptatt av å finne alle mulige smutthull, eller sette seg inn i alle mulige regler og stå på overfor saksbehandlere – å vite og kunne og kjenne – kan sikkert ha det fint i vårt sikkerhetsnett. Jeg syns at f.eks. oversikten over antall uteliggere i Oslo eller andre byer er et veldig godt bevis på hvordan systemet vårt har funket. For det er ikke et bevis på at vi ikke har en velferdsstat, det er ikke noe bevis på at vi ikke har systemer som gjør at alle skal ha en plass å bo, men det er et bevis på at vi har et system som er så avansert, har så lite fokus på den enkelte borger som kommer inn med sin problemstilling, at man ikke klarer å hjelpe dem som virkelig, virkelig trenger hjelp. Jeg har snakket med Nav-ansatte som sier at du skal taste inn noen indikatorer på en pc, og så får du på en måte konklusjonen. Jeg hadde ønsket meg et Nav som mye mer så den enkelte borger som satt der, som hadde mye større myndighet lokalt til å se hva den enkelte trenger, og også å se hva den enkelte ikke trenger, som kunne hatt et mye større borgerfokus i planleggingen sin. Jeg tror at utfordringen for hele Nav, ja for hele basen i velferdsstaten vår framover, er at vi kanskje skal gi opp noe av millimeterrettferdigheten, for millimeterrettferdigheten skaper meterurettferdighet for dem som faller utenfor. Så kanskje skulle vi ha forenklet systemene våre. Kanskje skulle vi ha satset mye mer på å sette oss ned og se hva den enkelte trenger akkurat der og da, istedenfor å lage enda mer avanserte systemer som gjør det enda vanskeligere å komme igjennom. Noen av de historiene jeg har fått, har vært virkelig hjerteskjærende å lese. Det handler om folk som i en fase i livet der de får en virkelig knekk, oppfatter at de i tillegg skal kjempe imot et system. Jeg har fått historier fra gamle damer som har ringt og stilt spørsmål om frakt og syketransport, og som er blitt skjelt ut i telefonen og fått slengt på røret, fordi det har de ikke noe med å spørre om. Det er noe med at det må være systemer som gir tilbakemeldinger, sånn at det også kan gis tilbakemeldinger på ansatte. Alle skjønner at når du jobber i systemer der du også møter folk på ytterste «edge», kan det være krevende, og det kan føre til at du også beveger deg på den ytterste «edge». Men da må det være systemer som gjør at det kan tas opp, og det kan være så enkelt som at kanskje noen av og til skal ta opp telefonen for å ringe og si unnskyld. Når staten skal foreta store omstillinger, har staten et stort drawback i forhold til når private gjør store omstillinger, og det er at staten alltid tror at man skal spare i omstillingen. Man tror at hvis man gir for stort handlingsrom i omstillingen, klarer man aldri å dra det inn etterpå. Dette er en finansdepartementlogikk som har vært krevende i mange store omstillinger i det offentlige. Jeg syns denne saken og høringen rundt saken også bærer preg av at vi har noen politikere som er fascinert av igangsetting, og noen politikere som er fascinert av gjennomføring. Jeg er enig i Syversens bemerkninger om akkurat det. Det som jeg også syns er påfallende, som kom fram i høringen, er at da Dag Terje Andersen tiltrådte, beskriver han at det han nærmest kom til, var en krisetilstand, der man måtte inn med strakstiltak. Mitt spørsmål er da: Hvorfor ble ikke noe gjort før Dag Terje Andersen tiltrådte som statsråd, hvorfor ble ikke noen av grepene gjort tidligere? Så er jeg også veldig bekymret for det som skrives om kompetanselekkasje, spesielt fra førstelinjetjenesten. Alle som har drevet et hvilket som helst kontor – ja du kan også sammenligne det med å drive et politisk parti – der man skal ha kontakt med borgere, vet at førstelinjetjenesten er kjempeviktig. Det å møte folk på en ordentlig måte, og det å ha kompetanse i møte med folk, er veldig viktig. Dette er kanskje en av de store utfordringene som statsråden her står overfor. Så har jeg lyst til å nevne noe som ingen andre har nevnt, men som vi i Venstre er veldig opptatt av. Mange avsløringer om Nav i det siste har også gått på manglende personvern, manglende forståelse av personvern og manglende rutiner knyttet til personvern. Det er en stor utfordring for statsråden å ta tak i, for det er få som velger å komme inn i Nav-systemet, det er få som velger at det er der de skal opptre, og det da å føle at personvernet ditt ikke blir ordentlig behandlet, og at dine personopplysninger flyter rundt, den aller mest ømtålige informasjon om livet ditt, er noe man ikke kan tolerere. Det andre jeg vil nevne, er debatten om ombud. Jeg syns at hele denne saken, og hele jobbingen for oss i komiteen med saken, er et godt argument mot å tro at du skal løse alle Navs utfordringer ved å lage et Nav-ombud. Jeg tror at alle stortingspolitikere har veldig godt av å lese de henvendelsene vi har fått. Vi har veldig godt av å få de historiene om folks møte med systemet. Det er jobben vår, for vi er folks ombud. Det er vi som har ombudsrollen, og det er vi som skal ivareta den. Derfor er det sånn at når våre borgere, når de vi er ombud for, blir tråkket på av systemet, er det vår jobb å høre deres historie, og det er vår jobb å gjøre noe med det. Jeg er redd for at ved å innføre et ombud avpolitiserer man hele velferdsdebatten. Vi får sikkert en bedre hverdag ved at vi slipper å forholde oss til at folk har blitt tråkket på av systemet. Men jeg tror vi har veldig godt av å høre de historiene. Det er jobben vår å gjøre det også. Når det gjelder omstillingen av Nav, tror jeg at jeg skal gjenta noe som jeg har sagt før, og som det er viktig å huske på for statsråder som er satt til gjennomføring og ikke til igangsetting. Det er et sitat fra Ivar Aasen: «Dei tru, det skal ganga so fort alt fram til nokot stort. Men so tidt nokot stort er naatt, so kjem det stødt nokot smaatt.» Det er Nav-reformen et godt eksempel på. Man må bry seg om de små tingene, for det er de små tingene hverdagen til folk består av.