Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-03-26:
La meg først få replisere til representanten Ivar Kristiansen at det er åpenbart at han ikke har forstått hva som er framtidens behov i næringslivet. Og jeg må også si at jeg er litt bekymret. Det er litt synd på min gode kollega på nordlandsbenken, for det virker på meg som om han ligger våken om natten og ikke tør å lukke øynene av frykt for at Arbeiderpartiet og LO skal ligge under sengen hans og komme og ta ham hvis han blunder et øyeblikk. Det er leit at en i en slik debatt som dette til en viss grad mer henfaller til polemikk om hvor de enkelte partiene befinner seg i landskapet, enn til virkemidlene og utfordringene framover. Jeg tror vi bør kunne komme fram til en veldig stor grad av fellesgods når det gjelder utfordringene vi ser framover. Det som er et helt klart trekk, er at næringsdebatten har dreid seg bort fra veier, statsstøtte osv., og over til at kompetanse kanskje blir det viktigste elementet i næringsutviklingen i Norge. Faktisk minner en debatt om næringsmeldingen for en stor del mye om de debattene man fører om utdanningssystemet i Norge. Disse to sfærene i samfunnet veves sammen, og det er bra. For det vi ser, er at kompetanse etterspørres mer og mer på alle nivå. Avansert teknologi blir innført over alt, og det er snart ikke en jobb man kan ha uten å ha relativt høy kompetanse og uten å beherske mye av den nye teknologien som er i ferd med å komme. Det betyr at våre utdanningsinstitusjoner står overfor en helt ny virkelighet. Det er ikke lenger slik at man begynner på videregående skole når man er 16 år og går ut når man er 19, for så enten å gå ut i arbeid eller gå videre på høyskole og bli der til man er 22. Man er aldri innom en utdanningsinstitusjon mer. Ting blir mye mer fleksible, institusjoner må skreddersys og tilpasses behovene til den enkelte mye mer. Arbeiderpartiet har en politikk for å sikre at våre offentlige utdanningsinstitusjoner, særlig høyskolene, skal settes i stand til å møte de nye utfordringene som kommer når det gjelder etter- og videreutdanning. Da må det foregå en avbyråkratisering både av høyskolenes godkjenningssystem og av styringssystem på en slik måte at de ikke blir tungrodde institusjoner som blir forbigått av private når næringsliv og samfunnsliv for øvrig etterspør mer kompetanse. Vi er også nødt til å sikre nærings- og samfunnsliv mye større innflytelse på politikken som skal føres i høyskolene og på universitetene. Derfor ønsker vi en styrket ekstern representasjon i styrene på høyskoler og universiteter, slik at samfunnskontakten blir bedre, og at disse institusjonene ikke blir som selvstendige nasjoner som ligger på en haug og driver på med det de selv syns er viktig, og ikke har kontakt med samfunnet. Det er også uhyre viktig at vi greier å bringe kompetansen ut i distriktene. Desentralisert utdanning må bli et satsingsområde for å sikre at også de som ikke bor i de største sentrene, de som ikke bor i de største byene, får tilgang til den nye kompetansen, som er helt avgjørende for at næringslivet ute skal kunne utvikle seg på en god måte. I den sammenheng har vi også delvis fått vedtatt en etter- og videreutdanningsreform som er helt avgjørende for næringslivet i Norge. Alle bedrifter vil ha behov for at deres arbeidstakere har høy kompetanse. Alt fra ingeniører, sivilingeniører og forskere til fagarbeidere må ha god kompetanse om det de driver på med. Hvis ikke vil man tape i den internasjonale konkurransen. For å sikre at en slik reform, et slikt system, kommer opp og står, må alle være med å dra lasset. Både næringslivet, arbeidstakerne og staten må være med – alle må være med å bidra til at vi får et løft når det gjelder etter- og videreutdanning, slik at alle får være med på kompetansehevingen i samfunnet. Da er det merkelig for meg å lese i innstillingen at høyrepartiene – Høyre og Fremskrittspartiet – er imot at man skal ha en lovfestet permisjonsordning slik at arbeidstakerne skal kunne gå ut av arbeidslivet i perioder for å oppdatere seg og få påfyll av kompetanse. Det minner litt om en mistenkeliggjøring av arbeidstakerne at man fortsatt lever i den gamle retorikken: Hvis arbeidstakerne bestemmer selv, så er det på en måte gitarkurs og lefsebaking som vil dominere. Jeg mener at det er en holdning som man snart må kunne legge fra seg. Det er også leit at Regjeringen er noe lunken til denne reformen. Det er ikke noe særlig driv over innsatsen. Det gjenstår å se hva de kommer med av penger, hvordan oppgjøret blir, men jeg er redd for at de ikke har tatt dette sterkt nok innover seg, og hvis ikke Stortinget får reformen på plass, kan det bli problemer i framtiden.