Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2015-03-12:
Russlands annektering av Krim og støtte til opprørerne i Øst-Ukraina preger naturlig nok det sikkerhetspolitiske klimaet i Europa. Vi står sammen med våre naboland om fordømmelse og sanksjoner. Jeg er glad for at utenriksministeren også understreket de vitale norske interesser vi har å ivareta i nord, og som bare kan ivaretas i samarbeid med vårt naboland: forvaltning av fiskeressurser, søk og redning, ivaretakelse av miljø og det verdifulle folk-til-folk-samarbeidet, som er bygget opp over mange år. Dette må utvikles, ikke avvikles. Vi ser dessuten at det i noen europeiske land nå, Spania, Italia, Hellas, reises spørsmål om hvorvidt sanksjonene tjener sitt formål. Selv om det er flere grunner til å bekymre seg over utviklingen i Russland, blir det for pessimistisk å legge til grunn at dette skal vare ved inn i en lang framtid. Vi skal stå fast på vårt utgangspunkt: respekt for grunnleggende, internasjonale spilleregler, demokrati og menneskerettigheter. Men vi skal også holde fast ved at samarbeid er det beste grunnlag for å finne løsninger på konflikt og interessemotsetninger – selv om vi må ta i bruk det Lenin kalte «revolusjonær tålmodighet», da han måtte stagge utålmodige tilhengere som forventet altfor raske resultater etter revolusjonen. Vi har i all hovedsak hatt gode naboforhold oss i mellom gjennom tusen år. Det har tålt kald krig, et ideologisk øst–vest-skille og dyp mistenksomhet. Med klokskap og «revolusjonær tålmodighet» skal vi overkomme også dette tilbakeslaget, hvis vi leter etter muligheter framfor å la de bekymringsfulle trekkene i situasjonen blinde oss. Når vi husker tilbake på at den amerikanske presidenten Obama tidlig i sin første periode blåste nytt liv i visjonen om en verden uten atomvåpen, er det forunderlig å høre representanten Hallerakers forskrekkede reaksjon på forslaget om å arbeide for et internasjonalt forbud mot atomvåpen. Det vil bringe Norge i et sikkerhetspolitisk ingenmannsland, sa han. Dette hører vi altså fra et regjeringsparti som ikke fullt ut følger opp langtidsplanen for Forsvaret med bevilgninger for å styrke Forsvaret, men lener seg på atomparaplyen. Jeg minner om at vi tok ledelsen når det gjaldt forbud mot klasevåpen – da gikk vi foran. Heldigvis fikk vi en noe klokere reaksjon fra utenriksministeren i hans innlegg i denne debatten. Han sier at det ikke er grunnlag for forbud i dag. Det tror jeg ingen er uenig i, men poenget er da å arbeide fram et slikt grunnlag, i samarbeid med våre allierte, selvsagt. Den tredje hovedlinjen i utenriksministerens redegjørelse handlet om handel. To omfattende forhandlinger pågår, TTIP, som vi er tilskuere til, og TISA, som vi er deltakere i. Om TISA er det vokst fram mange bekymringer, noen på grunn av mistolkninger, andre for hva regjeringen kan finne på å gi i forhandlingene. Statssekretær Morten Høglund sier til Nationen 23. februar: «TISA pålegg ikkje privatisering, deregulering eller konkurranseutsetting av nokon offentleg teneste på nasjonalt eller lokalt nivå.» Det er slik åpningstilbudet foreligger. Jeg vil be utenriksministeren om å forsikre Stortinget om at disse viktige stabbesteinene i forhandlingene ikke rikkes på, slik at de står støtt i den avtale som senere skal legges fram for Stortinget til ratifisering, og at regjeringen foretar en grundig analyse av hvordan TISA-avtalen vil påvirke tjenestemarkedet her hjemme, spesielt offentlig sektor – vidt definert – når den legges fram for ratifikasjon. Det vil være viktig for oppslutningen om og legitimiteten til en slik avtale, som er viktig for offensive norske eksportinteresser. TTIP er vi tilskuere til. Det er vanskelig å vite hvordan vi best kan ivareta norsk næringslivs interesser på det europeiske og amerikanske markedet, før vi kjenner omfanget av og innholdet i avtalen. Jeg skal være mer tålmodig enn daværende stortingsrepresentant Jan Tore Sanner var i forrige periode, da han krevde at den daværende regjeringen skulle komme i gang med egne forhandlinger så fort som mulig. Det har, som kjent, ennå ikke skjedd. Jeg vil oppfordre regjeringen til å involvere ikke bare Stortinget, men også næringsliv, fagbevegelse og det sivile samfunn i den analyse vi må gjøre for å vurdere hva vi bør gjøre, og hvilke alternativ som foreligger, når TISA-forhandlingene måtte være brakt til ende.