Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-03-06:
La meg innledningsvis få rette en takk til interpellanten Jan-Henrik Fredriksen, som tar opp dette viktige temaet. Jeg vil også få rette en takk til utenriksministeren, som gir en grundig redegjørelse om de utfordringene vi står overfor. La meg også få understreke at det er viktig at vi gir våre russiske venner i nord samme behandling ved grensepassering som vi gir andre i andre deler av landet. Når det er sagt, må vi med glede få lov til å konstatere at det har skjedd en positiv utvikling i nord. I Sovjet-tiden hadde vi en grensepassering på 2 000–3 000 mennesker pr. år, mot nesten 107 000 i 2006. Det borger for at det er i ferd med å etableres en god kontakt mellom våre to land. Jeg merket meg utenriksministerens vilje til å styrke tiltak for å lette grensepasseringene i tiden som kommer. Det er vel kanskje ikke så godt kjent at vi har en grenseavtale mellom Norge og Russland av 1948, med underliggende protokoller. Den gjelder fortsatt. Den må holdes i hevd og brukes med den samme kløkt, smidighet og sensitivitet som våre grensekontrollører og grensekommissæren i Kirkenes har utvist til nå. Like gyldig og bindende er den som vår Schengen-avtale, men ikke like kjent. Det er godt å konstatere at det fortsatt fokuseres sterkt på at vi skal legge til rette for bedre samhandling mellom våre to land. Et folk til folk-samarbeid og en aktiv distriktspolitikk i nord er viktige bidrag fra norsk side for å kunne skape tillit mellom aktørene på de mange felt. Det er avgjørende for oss og gir oss et komparativt fortrinn og et forsprang sammenlignet med en del andre aktører. Vi konstaterer at i nord har vi økt petroleumsaktivitet. Vi har forvaltning av felles fiskeriressurser, og vi har muligheter for å utvikle landbasert virksomhet som ytterligere vil styrke samhandlingsforholdet mellom våre to land. Men jeg tror det er viktig at vi tar med oss at det perspektiv vi jobber under, er lengre enn petroleumstidens levetid. Vi har et langt større perspektiv som vi må ivareta. Men skal vi lykkes, må vi har nok folk i området. Vi må ha mennesker med den rette kompetanse. Vi må styrke forskning og utdanning, og vi må vise smidighet og gi arbeidstillatelse til flere mennesker i Barentsregionen – og spesielt i Russland – for å få dette til. Jeg har merket meg med interesse at vi har et universitet som kalles for Arctic University. Der har man kastet fram tanken om et north2north-program – en grensekryssing i kalottområdet øst–vest, ikke bare nord–sør. Kanskje finner vi en felles arena for mennesker med felles mørketid. Utenriksministeren nevner næringsperspektivet mellom Norge og Russland. Han nevner innovasjonssentre som bygges i Murmansk og i Arkhangelsk. Han nevner også økt økonomisk og industrielt samarbeid i grenseområdene. Men la oss ta med de andre områdene som også er viktige: fiskeri, reiseliv, kultur og arktisk landbruk, for å nevne noe. Utenrikskomiteen var på besøk i Russland. Vi fikk samtaler med både næringsutøvere og guvernøren i St. Petersburg, som tok opp det grenseoverskridende samarbeidet og poengterte hvor viktig det er. Derfor er det betimelig at vi ser dette med manglende forskningsaktivitet i Barentshavet i denne sammenheng og prøver å gjøre noe med det.