Inge Lønning (Høyre), 2008-12-02:
For 20 år siden, i 1987, konstaterte den første prioriteringsutredningen at det psykiske helsevernet var sørgelig akterutseilt i forhold til resten av helsevesenet. Alle høringsinstanser var enig, departementet var enig, Regjeringen var enig, og Stortinget var enig. Ti år senere konstaterte den andre prioriteringsutredningen, som svar på første del av mandatet, nemlig hva som hadde skjedd i de forløpne ti år, at det praktisk talt ikke hadde skjedd noen ting, til tross for 100 pst. enighet. Det var bakgrunnen for opptrappingsplanen for ti år siden, og intensjonene med den var helt utvilsomt gode. Jeg la merke til at både interpellanten og statsråden forsikret flere ganger at det har skjedd svært mye. Det er meget mulig. Problemet er bare at vi vet ikke hva, simpelthen fordi opptrappingsplanen ikke har vært konkret nok i sine operasjonelle målsettinger, og det har ikke vært tidfestet når de forskjellige trinn skulle ha vært gjennomført. Det er vel og bra at man gjennomfører en evaluering etterpå, etter ti år, men den lærdom vi må trekke, er vel at i fremtiden må evalueringen skje fortløpende, sammen med opptrappingsplanen. Målsettingene må være definert så klart at det er mulig å fastslå hvorvidt de er nådd eller ikke er nådd. I dag famler vi i blinde. Det vi derimot vet etter Riksrevisjonens rapport, er hva vi ikke har oppnådd gjennom disse ti år, og det er skremmende mye. Riksrevisjonen konstaterer rett og slett, hvis man skreller av alt innpakningspapir, at på dette området, det psykiske helsevern, gjelder pasientrettighetsloven ikke. Det er ikke pasientens helsetilstand som avgjør hvorvidt man blir tildelt rett til nødvendig helsehjelp med tidsfrist. Det konstaterer Riksrevisjonen uten forbehold av noe slag. For hvis det hadde vært det, måtte tallene ha sett annerledes ut enn de gjør i dagens norske helsevesen, med de enorme forskjellene fra distrikt til distrikt. Grunnen til at det ikke forekommer særlig mange registrerte fristbrudd, er ganske enkelt at man lar være å gi frist. Da kan det pr. definisjon ikke inntreffe fristbrudd. Men det er direkte i strid med loven. Det viser at på dette området har vi mye lov og vanvittig lite orden. Det er simpelthen ingen respekt for de prinsippene loven fastslår, ute i terrenget. I juni i år inngikk Nav, etter anbudskonkurranse, en avtale med Aleris Helse, som driver psykiatrisk poliklinikk i Oslo, i Akershus, i Hordaland og i Sør-Trøndelag, om at fristbruddpasienter skulle ivaretas av Aleris Helse. Etter et halvt år er det ikke henvist en eneste fristbruddpasient. Det er ganske godt gjort. Mitt helt konkrete spørsmål og min utfordring til helseministeren er: Ville det ikke være en idé at han overfor det systemet han er den øverste ansvarlige leder for, gav klar og tydelig beskjed om at når det er inngått en slik avtale, så skal den respekteres? Da er det meningen simpelthen at det skal øke kapasiteten, og at det skal bidra til at de som forvalter loven, skal holde seg til loven. Når Aleris Helse driver sitt tilbud i dag til tross for at man saboterer nesten konsekvent fra det offentlige helsevesen, skyldes det én ting, nemlig at det er tilstrekkelig mange pasienter som ikke er villig til å vente, og som betaler utgiftene 100 pst. selv. Det vil si at på dette området, som er det aller mest sårbare i det norske helsevesen, er klasseforskjellen enda større enn den er i ferd med å bli i helsevesenet i sin alminnelighet. Og det er den enkeltes betalingsevne som avgjør hvorvidt man får et tilbud eller ikke. Det håper jeg at statsråden ikke ønsker å være bekjent av.