Trine Skei Grande (Venstre), 2012-01-09:
Det er bra at vi har fått en ungdomsskolemelding, og det er stor enighet om mange av grepene, sjøl om jeg ikke er helt brennsikker på at vi har klart å lage virkemidler som henger sammen med de målsettingene som komiteen og statsråden har satt seg. Grunnlaget vi legger her, handler om frafall og om ungdommers mulighet til å lykkes, men det handler også om at dette er et skoleslag som har blitt hengende mellom mange andre i den politiske utviklingen. Da er vi ved det som jeg mener er kjernen, og som var det jeg stilte spørsmål om til Arbeiderpartiets representant, men som vedkommende ikke forsto. Og det forklarer for meg en masse om hvorfor man ikke forsto det spørsmålet. Jeg vil henge meg på det som representanten fra Kristelig Folkeparti sa, som hadde et veldig godt innlegg. Utfordringen med hensyn til ungdomsskolen er at man trenger en praksisretting, en variasjon av undervisningen. Man trenger en annen måte å jobbe på. De som jobber med det, er lærerne. Det er lærerne som må gjøre den jobben. Det er lærerne som må gå gjennom den endringen og finne måten å jobbe på. Det viktigste virkemiddelet vi som politikere har for å nå det målet, er å gi mer bakking til lærerne når det gjelder hvordan de skal jobbe med de ulike fagene. Derfor ligger det under her at det viktigste for oss ville være at vi hadde fått til både etter- og videreutdanning og femårig lærerutdanning, fått til en fordypning og gitt de lærerne en ballast – de som står i det, og gjennomfører det som vi faktisk her sier at vi ønsker å få til. Jeg har besøkt skoler som prøver dette med arbeidslivsfag, og det er imponerende jobb som blir gjort av mange lærere. Men jeg blir litt betenkt når jeg spør elevene om hvorfor de har valgt det. Alle de elevene jeg har spurt hvorfor de har valgt arbeidslivsfag, har svart meg: Det er fordi jeg har dysleksi. Det betyr at rekrutteringen til dette kanskje handler om noe annet enn det som vi ønsker at det skal handle om. Når vi vet at det gis opp til ti ganger mer spesialundervisning til denne gruppa enn hva som gis til førsteklassinger, sier det noe om utfordringen vår med å snu pyramidene i norsk skole. Det er mye jeg har lyst til å snakke om. Jeg skal snakke om skolehelsetjeneste, rådgivning og sånt senere, men jeg har lyst til å si noe om valgfagenes magi. For alle oss som var barn på 1980-tallet, og som husker ekstremt godt hvilke valgfag vi hadde, er det noe med valgfagenes magi som jeg er redd for at vi faktisk mister med den måten vi gjør det på her. Valgfagenes magi i min ungdomsskole handler om lærere som sprang rundt i friminuttet og prøvde å rekruttere flest mulig til sitt fag, for da ble det noe av. Bare man fikk 15 stykker, ble det noe av «faget mitt». Det snudde pyramidene i skolen. Plutselig var vi med på å avgjøre om det skulle bli noe av det faget som den læreren hadde så lyst til å undervise i, og det var en helt annen situasjon enn det det var i alle andre fag i alle andre deler av skolen. Det som jeg er redd for nå, er at vi innsnevrer så mye i antall fag, at vi gjør dem så sentralstyrt at man ikke kommer til å finne én lærer som springer rundt i friminuttet og vil ha 15 stykker til «sitt fag» for å få det til. Jeg tror at den drivkraften som har funnes hos mange lærere til å utvikle fag, den nytenkningen innenfor pedagogikk og den nytenkningen innenfor arbeidsmåter som fantes i de gamle valgfagene, kommer til å forsvinne med en så sterk sentralstyring som det vi ser her. Dette er en reell uenighet i behandlingen av denne saken, om man skal ha det sentralstyrt, karakterstyrt, bestemt i departementet etter lærerplaner og alt, eller om man skal la den magien som fantes i de gamle valgfagene, fortsette. Der er Venstre og Kristelig Folkeparti helt enige: Den magien bør vi finne tilbake til, for det er den magien som hjelper mange elever til å oppleve skolens utfordringer ved å gi dem mestringsfølelse på andre områder. Med det vil jeg ta opp de forslagene som Venstre er med på, og som vi er alene om.