Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-01-11:
Venstre vil følge flertallet, men jeg finner grunn til å knytte noen merknader til forslaget. Jeg for min del oppfatter at målet er å sikre bevissthet om og drøfting av viktige sikkerhetspolitiske spørsmål. Det er hensikten med forslaget. Jeg vil med den bakgrunn jeg har, og de ulike roller jeg har hatt i mitt liv, si at det er et viktig formål i seg selv. I den sammenheng undrer jeg meg litt over at ikke kontroll- og konstitusjonskomiteen har pekt på den forventningen som ble stilt til den forrige regjeringen, nemlig at man regelmessig skulle komme til Stortinget med såkalte sårbarhetsmeldinger. Regjeringen Bondevik II kom med en melding i 2002 og en i 2004. Det er i hvert fall et virkemiddel som Stortinget bør holde fast på – regelmessige sårbarhetsmeldinger. Noen vil kanskje si at de parallelt skal følge langtidsplanen for Forsvaret, men i det forrige storting skjedde det altså etter vedtak i 2002 og 2004. Det er et virkemiddel som jeg synes Stortinget skal holde fast på, og som jeg vil be om at Regjeringens representant i salen i hvert fall tar med seg, for det gir en systematisk anledning til å se på de ubehagelige forhold som kan tenkes å inntreffe rundt oss, ikke fordi det er det dagligdagse, men fordi situasjonen er den at når det uventede inntreffer, er det rett og slett uventet. Hvordan man skal skape bevissthet i et land, inkludert landets folkevalgte, om hvordan man skal tenke på det utenkelige uten å ende i a) psykosen på den ene siden eller b) naiviteten på den andre siden, det er demokratiets kjernepunkt. Jeg oppfatter at det er den bakenforliggende hensikt. Når det gjelder de praktiske måtene å gjøre dette på, vil jeg tro at det er noen framrykningslinjer som med fordel kan benyttes, og som flertallet har vist til. Jeg vil vise til at den sittende justisminister i budsjettdebatten for inneværende år, for Justis- og politidepartementets budsjett, sa at han ville legge opp til større åpenhet om ressurssituasjonen for Politiets sikkerhetstjeneste. Det fikk alminnelig tilslutning i Stortinget, og jeg var en av dem som gav tilslutning til det. Jeg tror at det Stortinget bør være opptatt av, er hvilke rammer og forutsetninger en slik sikkerhetstjeneste har for å gjøre jobben sin. Stortinget har forsikret seg om at den jobben de gjør, skal foregå etter rettsstatlige spilleregler, gjennom EOS-utvalget. Men det er altså sårbarhetsmeldingen og budsjettproposisjonen til Justisdepartementet som gjør at man kan si mer. Jeg syntes det var positivt, også med den erfaringen jeg har, at justisministeren kom inn på det. Når det er slik, er det fordi dette var en problemstilling jeg var opptatt av – også den gangen utfordret av representanten Hagen, men det er jo ikke noe galt i å bli utfordret av representanten Hagen. Da må man jo sette seg ned og tenke, og man må tenke i forhold til helheten rundt seg. Jeg definerer hovedhensikten slik som jeg nå har gjort. Langs disse to akser, gjennom sårbarhetsmeldingen og budsjettproposisjonen og større åpenhet, bør Stortinget være opptatt av hvor godt rustet man er til å takle de ulike situasjoner. Jeg tror også det er fullt mulig å bruke det sporet som det er pekt på, den utvidede utenrikskomiteen. Presidentskapet har selv pekt på at det er et spørsmål som flertallet i kontrollkomiteen har gitt uttrykk for at de vil kunne tenkes å se på. Jeg vil støtte det synet og be om at man aktivt ser på det. Så er jeg enig i de betraktinger som er gjort av flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen, og som også er gjort av Presidentskapets flertall, at det må være en klar linje mellom den lovgivende og den utøvende makt. Det må være en linje som er slik at det ikke blir noen ansvarspulverisering. Det er nå engang slik at det hører en del ubehageligheter til det å ha ansvar. Det jeg imidlertid oppfatter, når jeg tolker det vennligsinnet, er at representanten Hagens hensikt er at folkevalgte også skal være delaktige som borgere og tillitsvalgte for borgerne i hvordan situasjonen er for landet, også på ubehagelige områder. Mine bidrag til dette er de synspunkter jeg nå har fremmet, hvor jeg nok en gang vil stresse behovet for at vi får regelmessige sårbarhetsmeldinger, at jeg forventer at justisministeren følger opp den linje som han på en utmerket måte skisserte da vi hadde budsjettdebatt her i huset, og at også Stortinget finner sin form i forhold til hvordan vi kan føre debatter om det utenkelige uten å ende i det jeg har kalt for det ene ytterpunktet. Hvis vi tenker på det hver dag, ender vi permanent i psykosen. Hvis vi aldri tenker på det, ender vi i den situasjonen som vi kan kalle den store naivitet. Det er et stort balanserom mellom disse to ytterpunktene. Det er det demokratiske balanserommet som gjør at vi er med og kan tenke på ubehagelige ting. Jeg føler at dette er en debatt som ikke er konkludert. Vi må nok som samfunn være søkende i forhold til dette. Jeg vil veldig sterkt understreke: Hele utgangspunktet er at det skjer etter ansvarsfordelingen konstitusjonelt i samfunnet, og at det skjer etter rettsstatens prinsipper. Det å introdusere ubehagelige tema er i seg selv en utfordring. Jeg gikk rett og slett på talerstolen for å gi støtte til at noen, uavhengig av navn og anseelse, vil reise ubehagelige tema.