Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2021-06-10:
Da komiteen ikke har klart å stå samlet om verken virkelighetsbeskrivelse eller løsninger, blir merknadene på vegne av komiteen korte. Forslagene i denne innstillingen har også vært behandlet av Stortinget tidligere. Det vi er enige om, er at velferdsstaten er til for å sikre anstendige levekår og samtidig sikre at ingen faller utenfor. Komiteens flertall mener at endringer i velferdsstatens mange ytelser og innretninger har økt den sosiale ulikheten i Norge. Komiteens mindretall mener derimot at for at velferdsstaten skal kunne ta vare på dem som trenger den mest, må velferdsordninger prioriteres og endres i takt med samfunnets behov for å dempe forskjeller og gi muligheter til flere. Komiteens flertallstilråding er dog at representantforslaget ikke vedtas. Det norske velferdssamfunnet er heldigvis mer enn summen av offentlige ytelser, men det er også tilgang på en god barnehage, muligheter til alle gjennom kunnskap i skolen, et anstendig og inkluderende arbeidsliv, et godt og tilgjengelig helsevesen og selvsagt en velferdspolitikk som sikrer anstendige levekår, og at ingen faller utenfor. Men velferdspolitikkens dilemma er nettopp å sikre anstendige levekår uten å skape barrierer mot deltakelse i arbeidslivet. Både uførereformen og endringene i barnetillegget for uføre har bidratt til å redusere disse barrierene. Tidligere gjorde f.eks. barnetillegget at noen fikk mer enn sin tidligere inntekt utbetalt som ufør. Nåværende regler gir en reduksjon i tillegget dersom uføretrygd og barnetillegg samlet utgjør mer enn 95 pst. av inntekt før uførhet. Vi mener det er urimelig å forvente at uføre som kan og vil jobbe, skal gjøre det dersom de da får lavere inntekt enn med uføretrygd og barnetillegg. SVs politikk hever terskelen inn i arbeidslivet og reduserer muligheten for arbeidsdeltakelse, inntekt og inkluderende fellesskap på arbeidsplassen. En bærekraftig velferdsstat handler om velferdsstatens evne til å løfte dem som trenger det, så lenge de trenger det, også i framtiden. Regjeringen har derfor gjort flere endringer i ulike velferdsytelser og -ordninger, også for å gjøre dem mer rettferdige eller målrettede. Når SV f.eks. ønsker å reversere endringene i fysioterapiordningen, betyr det å gå tilbake til den urettferdige diagnoselisten som ga gratis fysioterapi til noen, mens mange med kroniske sykdommer og store helseplager ble holdt utenfor. Det var heller ikke nødvendigvis noen sammenheng mellom diagnose og behovet for fysioterapi. Derfor ble listen fjernet. Vi senket frikortgrensen for alle, og aldersgrensen for fritak ble hevet, slik at 9 000 barn ble unntatt egenandeler. SV kaller dette et usosialt kutt for dem som da fikk samme egenandel som alle andre, mens vi mener det er en forbedring for de mange som falt utenfor tidligere. I 2013 var nærmere 70 000 mottakere i ferd med å miste retten til arbeidsavklaringspengene sine fordi de rød-grønne ikke hadde fulgt opp forutsetningen for ordningen. Da ordningen ble evaluert, sa arbeidslivsforsker Simen Markussen: «AAP er et rullebånd ut av arbeidslivet, der det gis aksept for at du ikke kan jobbe og der folk låses inne i utenforskapet.» Det ble gjort endringer i AAP for å hindre at folk ble låst inne i fattigdom. Dette vil altså SV reversere. Vi mener det er usosialt ikke å gjøre nødvendige endringer i ordninger som fungerer som et rullebånd ut av arbeidslivet. Når det gjelder reduksjon i budsjett for medisinsk forbruksmateriell, førte det først og fremst til reduksjon av fortjenesten til leverandørene etter reforhandling av avtalene, ikke en reduksjon av tilbudet. Men også dette blir framstilt som et usosialt kutt. Målet må være best mulig kvalitet til best mulig pris, ikke at alt det offentlige tilbyr, skal være dyrest mulig. Derfor er det også en falsk motsetning mellom skattelette og velferd, slik Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV framstiller det. Disse partiene regjerte med historisk høye oljepriser, inntektene fra arveavgift og høyere inntekt fra både formuesskatt, selskapsskatt og personskatt. Likevel økte helsekøene, og det ble 15 000 flere fattige barn i Norge på deres vakt. Økte skatter gir åpenbart ikke nødvendigvis mer velferd, i hvert fall ikke når disse tre styrer. Regjeringspartiene har både senket skattene, økt barnetrygden og redusert helsekøene. Det er ingen motsetning mellom skattelette og velferd. Det er derfor heller ingen grunn til å endre denne politikken. Derfor støtter heller ikke regjeringspartiene flertallsinnstillingen her – unnskyld, jeg sier feil, flertallsinnstillingen er jo å avvise forslagene. Vi støtter ingen av forslagene.