trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjørn Lødemel (Høyre), 2013-04-23:
Norsk industri har lange tradisjonar som kraftprodusentar. I dag handsamar vi ei viktig sak for denne industrien og deira moglegheit til å ha føreseieleg tilgang til kraft. Høgre meiner at offentleg kontroll med vasskraftressursane er viktig, og at inntektene frå våre felles naturressursar kjem fellesskapet til gode. Både kraftverksskattlegging og konsesjonsbaserte ordningar har spelt og spelar ei viktig rolle for å sikre at overskotet frå vasskraftproduksjon også kjem fellesskapet til gode. Høgre støttar konsolideringsmodellen i industrikonsesjonslova med nasjonalt eigarskap til utnytting av vasskraftressursane. I Høgre sine komitémerknader blir det også slått fast at konsolideringsmodellen skal ligge til grunn i «overskuelig fremtid». Det er ei viktig avklaring å ha med seg framover. Det å sikre industrien sikker tilgang til kraft har vore ei svært viktig sak for Høgre. I fleirtalstilrådinga frå komiteen blir det vist til at i ei tid der nesten all norsk vasskraft vil vere i offentleg eige, er det behov for å gje industrien gode moglegheiter for føreseieleg tilgang på kraft. I denne saka er det vist til to konkrete tiltak som skal utgreiast vidare. Det eine er å vurdere om industrien kan leige kraftverk frå ein offentleg eigar lenger enn i dag, t.d. med å forlenge dagens maksimale utleigeperiode frå 15 til 30 år, og på den måten gjere utleige av vasskraftverk til eit reelt industrielt alternativ. Eit anna alternativ kan vere å gje industrielle eigarar av kraftverk ei moglegheit til å ta ut sin del av eigarskapet i form av kraft ved ei eventuell endring i krav til selskapsform. Eit døme på dette kan vere gjennom eigarskap i ansvarleg selskap der det gjennom avtale blir lagt til rette for at alminnelege stemmerettsreglar skal gjelde for å vareta majoritetskontroll hos dei offentlege aktørane. I mitt heimfylke er Hydro sine anlegg i Årdal og Høyanger gode eksempel på at sikker tilgang til kraft har vore ein avgjerande faktor for å etablere og vidareutvikle bedrifter som er viktige både lokalt, regional og nasjonalt. Dei er gode døme på at norsk vasskraft si historie går parallelt med norsk industriutvikling, og Høgre ønskjer å legge til rette for at denne utviklinga skal kunne halde fram. Høgre meiner at industripolitikken må tilpassast ei tid der nesten all norsk vasskraftproduksjon vil vere i offentleg eige. Derfor er vi også svært glade for at vi kan legge fram denne saka for Stortinget, og vi forventar at statsråden får fortgang i arbeidet med ei ordning som sikrar industrien tilgang til sikker kraft.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2013-04-23:
Det er helt riktig at presidentskapet har fattet beslutning i denne saken og i to andre saker som opplever samme skjebne – for å bruke det uttrykket. Det framgår klart av Stortingets forretningsorden at disse forslagene skal avvises. Jeg har også registrert at Venstre heller ikke hadde fremmet noe alternativt forslag da vi behandlet referatet i sted. Jeg tror presidentskapet har fattet en riktig beslutning. Hele Stortinget har sluttet seg til forslaget fra presidentskapet.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-03-20:
Jeg har på vegne av representantene Vigdis Giltun, Laila Marie Reiertsen og meg selv gleden av å fremsette representantforslag om at løpende alderspensjoner reguleres i takt med lønnsutviklingen.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2013-03-20:
Fra ulike rapporter gjennom lengre tid har vi fått dokumentert store vedlikeholdsetterslep i ulike deler av Norge. Vi kjenner til vedlikeholdsetterslepet på riks- og fylkesveiene. Vi vet at det er store etterslep når det gjelder vann- og avløpsrør. Vi vet at store deler av den offentlige bygningsmassen krever store investeringer for å bli oppgradert, og det er også kjent at det er utfordringer ved sykehusene. Jeg adresserte denne problemstillingen til Fremskrittspartiets landsstyre for et par uker siden, og Arbeiderpartiet møtte det med å si at jeg svartmalte situasjonen. I går kunne vi høre på Dagsrevyen at Legeforeningen var ute og etterlyste en statlig investeringspakke for å hente inn igjen det enorme vedlikeholdsetterslepet ved landets sykehus. Legeforeningen estimerte dette bare for sykehusenes del – og da mente de at det handlet både om bygningsmasse, utstyrsmangel og en rekke andre forhold – til 70 mrd. kr. Da er det selvfølgelig nærliggende å spørre statsministeren om han og Arbeiderpartiet mener at også det er å svartmale situasjonen, eller om han snart skal begynne å ta på alvor det faktum at man gjennom veldig mange år har skjøvet disse vedlikeholdsregningene foran seg, til tross for at det betyr at regningene blir høyere og høyere, og at det til syvende og sist er skattebetalerne som skal finansiere det. Helseministeren kommenterte dette til Dagsrevyen i går, og hans svar på dette var at sykehusene rett og slett måtte prioritere bedre. Det betyr ikke noe annet enn at sykehusene enten må prioritere å behandle pasienter eller å få malt veggene, for å si det litt billedlig. Men han sa at han skulle støtte opp under sykehusene. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hva mener regjeringen med at sykehusene må prioritere, men at den skal støtte opp under sykehusene?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2013-03-20:
Legeforeningens leders anbefaling var helt tindrende klar: Det måtte på plass en statlig investeringspakke for å løse dette gigantiske etterslepet på 70 mrd. kr, som betyr at sykehusene altså må prioritere mellom å behandle pasienter eller å oppgradere. Jeg minner statsministeren om at det også står 270 000 mennesker i behandlingskø, så her er det ikke bare enkelt å prioritere, for å si det forsiktig. Ja, Fremskrittspartiet støttet intensjonene i omleggingen til en statlig overtagelse av sykehusene. Men vi har hele tiden vært tydelige på at vi må få på plass et bedre finansieringssystem, som først og fremst sikrer driftsmidler til pasientbehandling, og som i tillegg sikrer nødvendige midler til investering og oppgradering av bygningsmasse. Mitt spørsmål til statsministeren er: Vil regjeringen imøtekomme kravet fra Legeforeningen om en statlig investeringspakke for å få på plass nytt og moderne utstyr til landets sykehus?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Det er helt avgjørende for et godt helsevesen at vi ikke bare har dyktige leger og helsepersonell, men at vi også har godt utstyr og gode bygninger. Det var også en av grunnene til at både Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet støttet det nye systemet for sykehus som vi fikk på plass i 2001, der vi gjorde sykehusene mer selvstendige, der staten tok over ansvaret – så vi ikke hadde 20 ulike eiere av sykehusene i Norge, men fikk én eier, staten – og der vi laget et system hvor vi overfører store summer fra Stortinget til de ulike helseregionene, som så har ganske stor frihet til å vurdere om de skal investere i den eller den bygningen, om de skal bruke penger på drift eller hvordan de nå skal bruke dem. Vi tror simpelthen at menneskene i Helse Vest er bedre til å vurdere hva man får mest igjen for, enn at vi sitter her i Oslo og bestemmer over hver enkelt lokale beslutning. Det avgjøres i regionene, og det avgjøres på de enkelte sykehusene. Den måten å finansiere sykehus på, at de får store rammebevilgninger, gjør også at vi nå har en vesentlig bedre situasjon når det gjelder investeringer, enn vi har hatt på mange år i norske sykehus. Sykehusene går i økonomisk balanse for første gang. Det betyr at de nå har penger til å investere, og det betyr at det nå investeres mer i medisinsk utstyr og IKT enn noen gang før. De investeringene som nå er lagt fram fra sykehusene, vil de neste fem årene utgjøre om lag 16 mrd. kr. Til sammenligning var verdien av det vi tok over av kapital og utstyr fra sykehusene i 2002, rundt drøye 7 mrd. kr. Så det investeres betydelig, og vi setter av mye penger til sykehusene, men jeg sier ikke at vi er fornøyd med situasjonen. Det er nettopp derfor vi sørger for at sykehusene får mer penger. De som reiser rundt på norske sykehus, sier at det mange steder er veldig bra. Andre steder er det betydelige mangler – slitne bygg, dårlig utstyr – og det er grunnen til at vi bevilger mer penger til sykehusene, slik at de kan investere mer.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Vi vil imøtekomme ønsket fra mange, også Legeforeningen, om å sørge for at sykehusene får enda mer penger. Vi har økt bevilgningene til sykehus betydelig, fordi vi ser at det er økende behov. Vi ser også at det er behov for investeringer i utstyr og bygninger. Vi bevilger over 100 mrd. kr, men vi har altså en ordning der vi sier at det er ganske stor frihet for sykehusene selv til å bestemme, fordi vi tror vi faktisk får bedre helse av at vi ikke sitter i Oslo og øremerker alle penger, men i stor grad overlater det til sykehusene. Det blir ikke mer penger av å dele den potten i to og si at vi øremerker en del av de bevilgningene til investeringer og en del til drift. Det å gi sykehusene stor frihet til selv å vurdere tror jeg alt i alt gir en bedre løsning for sykehusene og for pasientene. Man kan selvfølgelig være for å øke totalpotten. Det er jeg for. Det kommer til å bli mer penger til sykehus. Vi kan diskutere hvert år hvor mye mer vi behøver å bevilge, men de bevilgningene vi nå har sørget for, har altså gjort at sykehusene har en balanse og investerer 16 mrd. kr.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Både politikere og sykehus må gjøre prioriteringer, og det finnes ikke noe helsesystem der det ikke må gjøres prioriteringer. De som tror at det er mulig å tenke seg en verden der man ikke må velge, er naive. Det vi må gjøre, er simpelthen å bestemme oss for hvor mye penger vi totalt bevilger til sykehus. Det er en oppgave for Stortinget og regjeringen. Vi har økt bevilgningene. Vi har lagt til rette for at vi nå kan ha 1,6 millioner flere behandlinger og utredninger enn i 2005. Vi har betydelig økt overlevelse ved norske sykehus. Så må sykehusene, innenfor de rammene de får, vurdere hvordan de får mest helse igjen for pengene. Uten prioritering får vi dårligere helse og mindre overlevelse. Men hva slags rammer vi skal prioritere innenfor, er det Stortinget som bestemmer. Vi har økt rammene, og vi kommer til å fortsette å øke rammene. Det gjør det bl.a. mulig for sykehusene å investere betydelige beløp i nye bygg og nytt utstyr – ikke fordi det er bra nok, men nettopp fordi det er mangler, trenger vi økte investeringer.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Jeg sier ikke at dagens system er feilfritt. Jeg sier at dagens system er vesentlig bedre enn det systemet vi hadde før, og at vi har praktisert det systemet vi nå har, på en bedre måte. For få år siden var det store underskudd, veldig lave investeringer og store problemer i sykehusene økonomisk sett. Nå går sykehusene samlet sett i balanse. Det betyr at de både finansierer drift og utgifter til renter og avdrag, kapitalkostnader, og gjør rekordhøye investeringer i utstyr og IKT. I tillegg gjøres det betydelige investeringer i bygg. Det er ikke slik at sykehusene får halvparten. Sykehusene må betale det hele. Sykehusene må betale både drifts- og alle kapitalkostnadene, alle investeringene. De kan låne en del, men det er ikke gratis. De skal betale renter og avdrag på de lånene. Så hele vårt system, som også Høyre har vært for, går ut på at vi overfører en stor sum penger til sykehusene, og så er det de som vurderer hva de trenger mest. De må foreta de prioriteringene innenfor de rammene vi har satt opp for hvordan vi får best helse. Jeg er sikker på at det et mye bedre system enn at man øremerker fra Oslo hva man skal gjøre ved de enkelte sykehusene.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Jeg tror alltid det er lurt å vurdere og se på om en ting kan gjøres bedre. Vi har gjort endringer i systemet. Selvsagt kan vi også komme til at vi skal gjøre endringer i framtiden. Jeg mener ikke å si at vårt system er feilfritt, som jeg også sa i mitt forrige svar. Så lenge det er svakheter, skal vi hele tiden strekke oss etter å gjøre systemet bedre. Men det jeg argumenterte for, er den ideen som den ordningen vi har i dag, bygger på, nemlig at Stortinget gjør en overordnet prioritering, hvor mye penger vi totalt bruker på sykehus – og så desentraliserer vi det til regionene, slik at de enkelte sykehusene vurderer hvordan man best kan få mest helse ut av de pengene. Det tror jeg er et ganske godt system. Så kan vi gjerne diskutere hvor stor totalpotten skal være. Men potten blir jo ikke større av at man deler den i to og kaller den ene delen investeringspott og den andre driftspott. Nei, den er like stor. En halv pluss en halv er én. Men vi kan gjerne diskutere om vi skal bevilge to. Da blir det mer. Men det er en annen diskusjon – om man skal bevilge mer. Det har vi gjort, og det kommer vi til å fortsette å gjøre.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Nei, jeg er ikke fornøyd. Det er grunnen til at jeg ønsker å gjøre mer på helseområdet, og på kreftområdet spesielt. Det er så veldig viktig at vi lykkes bedre når det gjelder kreft, for det er nesten 30 000 mennesker som får kreft hvert eneste år. Antallet som får kreft, øker, bl.a. fordi vi lever lenger, og det er over 170 000 mennesker som lever med kreft. Vi har for mange eksempler på at folk ikke får den behandlingen de skal ha. Det er stadig nye eksempler på at vi får nye behandlingsmetoder, som det er viktig at vi får tatt i bruk så raskt og så godt som mulig. Så det er mange uløste problemer. Samtidig skal vi la oss inspirere av den framgangen vi har sett i norsk kreftbehandling. For 20 år siden var det slik at mer enn halvparten av de som fikk en kreftdiagnose, døde. Nå er det slik at to av tre overlever en kreftdiagnose. Så vi har sett en revolusjon i kreftbehandlingen, ikke minst i løpet av de senere årene. Norge har gått fra å være gjennomsnittlig når det gjelder overlevelse, til nå å ligge helt i verdenstoppen. Vi er enten best eller blant de aller beste når det gjelder overlevelse. Sannsynligheten for å overleve en kreftdiagnose er større i Norge enn så godt som i alle andre land. Vi er ikke fornøyd med det. Det er fortsatt for mange eksempler på ting som ikke er bra nok. Men vi er iallfall på en kurs som heldigvis gjør at det er mange flere som får god behandling for og overlever kreft nå enn for få år siden. Så skal vi bygge på den framgangen. Da skal vi bl.a. ta i bruk medisiner. Da er det viktig at vi gjør som Stortinget har sagt, nemlig at vi foretar en faglig vurdering, og at vi foretar en prioritering. For hvis vi ikke prioriterer, får vi garantert et dårligere helsevesen, mindre overlevelse og mindre resultater i norsk helsevesen. Vi har de to kreftmedisinene. Ingen av dem helbreder, men begge kan bidra til livsforlengelse. Derfor er de også tatt i bruk.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Vårt system kan bli bedre, selv om det leverer gode resultater for overlevelse ved behandling av kreft sammenlignet med andre land og også sammenlignet med tidligere. Vi har vesentlig bedre resultater nå enn for få år siden når det gjelder kreftoverlevelse. Men det kan selvsagt bli bedre. Derfor har helseministeren varslet en gjennomgang. Når det gjelder medisinen mot føflekkreft, som altså ikke er helbredende, men livsforlengende, vet vi at den kan fungere for noen personer, men ikke for andre. Vi har satt i gang et arbeid for å forsøke å få forskningsmessig kunnskap om hvilke personer denne medisinen fungerer for, for den blir mye mer effektfull hvis vi kan konsentrere den til dem den har effekt for. Det er forskningsprosjektet for føflekkreft – det er veldig riktig, og da gir vi da denne medisinen nå. Når det gjelder medisinen mot prostatakreft, er heller ikke den helbredende, men den kan virke livsforlengende for noen. Der er det en faglig vurdering. Det er en individuell refusjonsordning som gjør at mange leger foreskriver den medisinen. Vi må basere oss på at det skjer på faglig grunnlag, og det er det som skjer.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Norge bidrar betydelig til utvikling av legemidler. Vi forsker betydelig på legemidler, og akkurat nå har vi altså satt i gang et forskningsprogram for å finne ut av hvordan vi mye mer målrettet kan bruke et legemiddel som finnes. Vi vet at det virker på noen pasienter og ikke på andre, og vi skal forsøke å finne ut hvilke pasienter det virker på gjennom forskning. Det vil øke effekten av det legemiddelet betydelig. Samtidig vil jeg understreke at i tillegg til medisiner og behandling, som er viktig, er det helt avgjørende at vi også satser på forebygging. Det er viktig det vi har gjort når det gjelder røyk, og det er viktig det som er gjort når det gjelder solarium, ikke minst når vi snakker om føflekkreft. Jeg merker meg at det har vært motstand mot en del upopulære tiltak, men de er helt avgjørende for å redusere føflekkreft og hudkreft, ikke minst blant unge. Og det er viktig når det gjelder forebygging gjennom samhandlingsreformen – hvis man oppdager en del krefttyper tidlig, vil man kunne øke helbredelsesprosenten voldsomt. Så forebygging gjennom samhandlingsreform og gjennom folkehelse er avgjørende også i kampen mot kreft.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
La meg igjen understreke følgende: Vi har et godt system i Norge. Men det kan selvsagt bli bedre, og helseministeren har varslet en gjennomgang. Vi har også satt i gang forskning for å forsøke å identifisere hvordan medisinen mot føflekkreft kan bli mer målrettet, og dermed også få mye større effekt. Det systemet vi har, som altså selvsagt kan bli bedre, gir en kreftbehandling i Norge som er blant de aller beste i verden – på noen områder best. De seneste tallene fra OECD viser at det er vesentlig større sannsynlighet for å overleve en kreftdiagnose i Norge i dag enn for få år siden. Så vi snakker om et system som leverer gode resultater i forhold til hva de gjorde for få år siden, og i forhold til andre land. Men også et godt system som er blant verdens beste, kan bli enda bedre. Derfor gjør vi noe når det gjelder legemidler, og helseministeren har varslet gjennomgang av det.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
For det første tror jeg vi skal innrømme at det er vanskelig å sammenligne land, for land har veldig ulike systemer. Noen land godkjenner en medisin, men den blir ikke nødvendigvis tatt i bruk i stort omfang. Den medisinen mot prostatakreft som har vært omtalt i det siste f.eks., er en medisin man ikke har på blå resept, men på individuell refusjon, og som brukes i ganske stor grad, etter en faglig vurdering av legen, der den har effekt. Det er ikke sikkert det er noen dårligere ordning enn en ordning der man har det på blå resept når det gjelder faktisk effekt. Det vi gjør, er noe som er veldig viktig. Vi foretar prioriteringer. De prioriteringene skal bygge på de prinsippene som Stortinget har sluttet seg til, nemlig sykdommens alvorlighet, forventet nytte av helsehjelpen og kostnader. Da er det riktig at Helsedirektoratet ser på effekten av et legemiddel i forhold til hvor mye det koster og hvor mye nytte det gir. Noen kreftmedisiner gir lite livsforlengende effekt og har høy kostnad – nå har Helsedirektoratet vurdert det, og det er faglige vurderinger.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Hvis det spørsmålet innebærer om jeg mener at vårt system ikke kan bli bedre, er svaret nei – det kan selvsagt bli bedre. Hvis spørsmålet er om jeg mener at vi har et godt system i Norge, er svaret ja. Men som jeg har sagt flere ganger: Et godt system – som vi har, og som gir en av verdens beste overlevelsesrater – vesentlig bedre enn i mange andre land, er for oss ikke godt nok. Det skal bli enda bedre. Derfor tar vi i bruk nye legemidler. Men vi gjennomfører også prioriteringer. Hvis vi ikke prioriterer, er det garantert slik at vi bruker krefter, medisiner og folk feil – og får mindre helse, mindre overlevelse, igjen. Prioritering er ikke noe vi gjør for å svekke helsevesenet, prioritering er noe vi gjør for å styrke helsevesenet. Nettopp fordi vi gjør vanskelige prioriteringsvalg, får vi bedre resultater i Norge enn i mange andre land. Vi kan ikke utelukke at dette kan gjøres enda bedre. Vi skal altså øke rammene, slik at vi kan få sagt ja til enda mer ved å bruke enda flere penger. Det er et riktig at det er et element av gjentakelse(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Svaret på det er absolutt nei. Jeg mener at noe av det fineste jeg og de aller fleste foreldre har gjort i sitt liv, er å være sammen med barna sine. Jeg er opptatt av at vi skal ha et samfunn der vi legger til rette for det. Det er grunnen til at vi over flere år – ikke minst denne regjeringen – har økt foreldrepermisjonen betydelig. Knapt noe annet land har lengre permisjon, slik at folk kan være hjemme når barnet er nyfødt. Vi har også gjort det mulig å ta ut permisjon over flere år. Vi har lovverk som sikrer foreldre rett til å ha ulønnet permisjon, i tillegg til den lønnede. Vi har innført en pensjonsreform der man får pensjonspoeng fram til barnet fyller seks år – er det vel – og begynner på skolen, hvis man er hjemme med barnet. Jeg er veldig opptatt av å legge til rette for at folk kan velge å være sammen med barna hvis de ønsker det. Det er selvsagt en fantastisk del av samfunnslivet at folk tar seg av barna sine. Samtidig vil jeg understreke følgende: Jeg er litt redd politikere som skal ha skråsikre oppfatninger om hva som er korrekt, og ukorrekt, oppførsel. At noen velger å jobbe veldig mye eller veldig lite, halvdag eller heldag, være hjemme med barn eller hjemme uten barn – flertallet av dem som jobber deltid, har faktisk ikke barn og er hjemme av andre grunner, ikke vet jeg hvorfor, men de er i hvert fall ikke i heltidsjobb – har ikke jeg tenkt å mene noe om. Jeg vil gjerne leve i et samfunn der folk gjør så mye de vil – dvs. gjør forskjellige ting. Jeg har ikke noen oppfatning om det. Det handler om frihet, det handler om valgfrihet. Denne regjeringen har lagt til rette for det. Jeg husker jeg ledet Mannsrolleutvalget. Da var jeg veldig opptatt av at utvalget ikke skulle ende opp med en forskrift om hva som var den korrekte mannsrollen. Det er helt feil – akkurat som det er helt feil å ha noen idé om hva som er den korrekte kvinnerollen. Vi skal leve i et mangfoldig samfunn, folk skal leve ulike liv. Men for at folk skal kunne leve de ulike livene, må vi ha sterke fellesskapsløsninger i bunnen. Enten det er barnehageplasser, skolefritidsordning eller ett års foreldrepermisjon, er det disse ordningene som gjør at folk får den reelle valgfriheten. Og det er jeg for.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Da er det hallelujastemning i Stortinget nå! Denne regjeringen har bidratt til økt valgfrihet og mer fleksibilitet gjennom å sørge for full barnehagedekning, gjennom å sørge for over ett års foreldrepermisjon – jeg tror den nå er på 59 uker med 80 pst. lønn – og gjennom å sørge for andre tiltak som gjør det lettere å velge det livet man ønsker å leve, spesielt om man har barn. Og vi ønsker å gjøre enda mer. Samtidig vil jeg – skal vi si – nyansere litt: Det vi samtidig må være opptatt av, er å se etter de tingene i samfunnet som gjør at det blir systematiske forskjeller mellom kjønn. Det som er et problem, er at det fortsatt er kvinner som i for stor grad er dobbeltarbeidende, at det fortsatt er kvinner som får de laveste lønningene, og at det fortsatt er kvinnene som bærer det meste av omsorgsansvaret. Da må vi se om dette er et resultat av reell valgfrihet, eller om det er resultatet av noen mekanismer i samfunnet som gjør at det blir ulikhet, som vi ikke ønsker. Det er en grunn til at jeg mener at bl.a. kontantstøtte ikke er en god idé.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Hvis jeg oppfatter spørsmålet dit hen at det er et samfunnsansvar å legge til rette for at man skal kunne kombinere arbeid og familieliv, mener jeg absolutt ja. Jeg mener at det skal legges til rette for at både menn og kvinner skal kunne det. Og jeg mener igjen at det er mye som ikke er bra nok. Vi ser fortsatt et kjønnsdelt arbeidsmarked. Vi ser fortsatt store inntektsforskjeller. Men samtidig, igjen: Vi har oppnådd ganske mye. Vi er blant de landene som har høyest kvinnelig yrkesdeltakelse – kombinert med at vi har høye fødselsrater, og at foreldre mer enn i andre land har tid til å være sammen med barna sine. Så jeg mener absolutt det er et samfunnsansvar. Men jeg mener også at det er viktig å forstå hvilke mekanismer det er som bidrar til denne likestillingsutviklingen, som vi ønsker mer av. Pappapermisjonen har vært helt avgjørende. Jeg er dypt urolig for dem som ønsker å fjerne den. Det vil fjerne et viktig virkemiddel for å få reell likestilling mellom kvinner og menn, og ikke systematiske forskjeller mellom kjønn. Når det gjelder kontantstøtten, er den nå redusert til ett år. Da gjør den ikke så mye skade som før. Tanken om at man skal ha kontantstøtte fram til barnet begynner på skolen – som var den opprinnelige ideen i 2001, eller faktisk før det – ville virkelig sette likestillingen og den reelle valgfriheten tilbake, når man betaler folk for ikke å ha barn i barnehage. Det er noen viktige mekanismer vi må snakke om, når vi snakker om familiepolitikk.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Pappapermisjonen – som jeg tror representanten snakker om – mener jeg er et viktig virkemiddel for å bryte ned en del synlige og usynlige barrierer for reell likestilling. Noen ganger må vi bruke den type virkemidler for å bryte ned det som er virkelig store forskjeller i samfunnet vårt. Før pappapermisjonen kom var det knapt en eneste far som var hjemme når barnet var nyfødt – jeg tror det var under 1 pst. Pappapermisjonen har gjort at mange fedre er hjemme når barna er små. Det er bra for barn, det er bra for likestillingen, og det er ikke minst bra for pappa. Men fordi vi har så mye nedarvet tradisjon, kultur og innøvde og inngrodde kjønnsroller, må vi bruke den type virkemiddel som pappapermisjon er, for å bryte ned de barrierene. Derfor har jeg oppfattet at pappapermisjonen kanskje har vært det viktigste tiltaket for å skape reell valgfrihet også for kvinner og mer likestilling både i hjemmet og i familien. Jeg vil fortsette å forsvare den type virkemiddel fordi vi trenger det for å skape likestilling.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Jeg var opprinnelig veldig glad for at Høyre støttet pappapermisjonen. Det var fordi Høyre på et tidspunkt i sin historie forsto at de tok feil da de først var mot, og så i noen år var for – og nå har blitt mot igjen. Vi lever ikke i et samfunn der vi starter med helt like forutsetninger. Hvis vi fjerner noen av de ordningene, f.eks. det å premiere – ikke straffe – at også fedre er sammen med barna sine, vil det ikke bli en lik fordeling. Det vil bli systematiske forskjeller som gjør at kvinner får mindre karriere, mindre jobb og mindre lønn, og barna får mindre samvær med faren sin. Derfor var jeg veldig glad de årene Høyre var for dette. Nå er de mot, og det synes jeg er trist for likestillingen, fordi jeg mener at det å ha en rimelig fordeling er noe som bidrar til å fremme tiltak som bryter ned de usynlige barrierene som finnes i samfunnet, og som hindrer reell valgfrihet. Når det gjelder pappapermisjon og økt foreldrepermisjon, har vi ikke kuttet og tatt fra noen, men vi har økt den totale pakken. Vi har premiert og gitt noen stimulanser til likestilling.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Jeg er helt trygg på at UDI er opptatt av at mennesker som ikke har krav på lovlig opphold i Norge, ikke skal ha opphold i Norge. Noe av det UDI har som hovedbeskjeftigelse, er å unngå at folk som ikke skal være her, er her. UDI bruker mye tid – også sammen med politiet – på å sørge for at folk ikke kommer til landet, ikke får opphold i landet og også transporteres ut av landet frivillig eller ufrivillig, med tvang, for at de ikke skal være her hvis de ikke har krav på opphold. Når det gjelder EFFEKT-programmet og kurante fornyelsesprosjekter, er jeg ikke informert om detaljene i det og hvordan statusen i det programmet er, men jeg er helt sikker på at justisministeren kan redegjøre for hvordan det er håndtert både i politiet og UDI. Det er vel kanskje et eksempel på at det å forenkle ting noen ganger kan være mer komplisert enn man tror, fordi det ofte er sterke interesser bak enhver forskrift, enhver ordning. Ønsker man å forenkle, er det noen som også misliker det. Men jeg tror det er bedre at justisministeren svarer på det, simpelthen fordi jeg tror hun kjenner detaljene rundt de konkrete tiltakene.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Jeg kan love representanten Sandberg at jeg skal ta det opp med justisministeren og vise til det brevet og de problemstillingene representanten tar opp. Jeg er helt enig i det som er intensjonen til representanten, nemlig at vi ikke må gjøre ting som gjør det lettere å være ulovlig i landet vårt og komme inn i landet uten lovlig opphold. Vi får gå igjennom de konkrete programmene og se på argumentene for og imot – det er helt sikkert ulike vurderinger av det. Generelt vil jeg si at vi er opptatt av at vi skal vite mer om hvem som kommer, og få flere avklaringer av identitet. En av grunnene til at tidligere justisminister Knut Storberget brukte mye tid på å bygge opp vår evne til å avklare identitet, og at vi også laget et eget senter for ID, var nettopp for å avklare identiteten til mange mennesker som kommer hit med falsk eller iallfall usikker ID. Avklaring av ID er avgjørende i arbeidet for å sikre orden når det gjelder innvandring.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Det er jo ikke slik at etater kan gjøre hva de vil, og de kan ikke undergrave regjeringens politikk. De gjør ting etter fullmakt fra politiske myndigheter. Jeg kjenner ikke detaljene i dette EFFEKT-programmet. Det høres ut som et forsøk på å forenkle. Det er mulig det ikke er et vellykket forsøk. Det skal jeg spørre justisministeren om. Men det grunnleggende er at både UDI, politiet og regjeringen har samme tilnærming: Vi skal unngå at folk som ikke har krav på lovlig opphold, kommer til landet. Folk som er her uten lovlig opphold, skal ut av landet. Vi har gjennomført betydelige tiltak som gjør at antallet returer har økt betydelig. Antallet mennesker som uttransporteres med tvang, har økt betydelig, og dermed har også frivillig retur av folk som ikke har lovlig opphold, økt betydelig. Vi lever i et åpent europeisk arbeidsmarked, og vi lever i Schengen – som jeg opplever at alle partier på Stortinget er for. Det gir noen ekstra utfordringer når det gjelder å kontrollere mennesker som kommer innenfra Schengen-området og innenfra EU-området, fordi der har vi mindre muligheter til å kontrollere.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Regjeringen har iverksatt en lang rekke tiltak for å bekjempe menneskehandel. Vi har styrket politiet, vi har styrket samarbeidet med andre land, og vi kommer til å fortsette med det. Når det gjelder arbeidet, er det slik at UDI og politiet samarbeider. Det er garantert ikke noe ønske fra UDIs side å legge til rette for at det skal bli mer menneskehandel. Men det er mulig at det er ulike faglige vurderinger av hvordan dette tiltaket virker, og derfor skal jeg ta det opp med justisministeren.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Den nye straffeloven er vedtatt i to etapper. Første del ble vedtatt i 2005, mens den spesielle delen som har med straffebudene å gjøre, ble vedtatt i 2009. Alle er klar over at det å legge om hele straffeloven fra 1902 til en ny straffelov av 2009, er en svær prosess med veldig mange straffebud og veldig mange bestemmelser. Det var klart allerede i 2009 at dette ville ta tid. Det handler om justeringer av mye annet lovverk, og det handler om omfattende endringer og omlegging av politiets straffesaksregister. Jeg skulle veldig gjerne sett at det kunne gått vesentlig raskere enn det det gjør. Vi har nå økt bevilgningene for å kunne gjøre det lettere å gjøre de store endringene både i andre lover og i straffesakssystemet, men det vil ta tid. Justisdepartementet sier nå 2016, 2017. Jeg tror det er viktig å oppklare følgende: Det er ikke slik at vi mens vi venter på at den nye loven innarbeides i hele straffesaksregisteret, og vi justerer andre lover, ikke har implementert de vesentligste bestemmelsene i den nye straffeloven. De er tatt inn i den gamle straffeloven. Slik sett er den gamle nær så god som en ny ved at de vesentlige bestemmelsene i den nye straffeloven er tatt inn i den gamle og derfor er gjeldende norsk rett, eller er i ferd med å bli gjeldende norsk rett. Dette er mer et spørsmål om en stor administrativ omlegging av straffesakssystemet, men de vesentlige bestemmelsene er inntatt i den gamle straffeloven av 1902 og er derfor allerede blitt, eller er i ferd med å bli, gjeldende norsk rett.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Det er vel kjent at det har vært store problemer – i alle fall store utfordringer – knyttet til IKT i mange offentlige etater, også i politiet. Det er grunnen til at det både bevilges mer penger, og at det er gjennomført betydelige endringer for å få fortgang i de prosessene. Det gjøres et betydelig arbeid i politiet, og jeg er trygg på at justisministeren, som er konstitusjonelt ansvarlig, kommer til å informere Stortinget og svare på spørsmål dersom Stortinget har spørsmål om gjennomføringen av denne prosessen. Vi er alle opptatt av at de IKT-systemer som politiet har, ikke minst knyttet til straffesaksregisteret, så raskt som mulig blir styrket.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Det er noe som statsministeren engasjerer seg i veldig ofte og med jevne mellomrom, ved at det stadig vekk drøftes i regjeringen hvordan vi kan øke tryggheten generelt, styrke politiet, og også sørge for at vi f.eks. gjennomfører de nye bestemmelsene i den nye straffeloven. Som jeg var inne på i forrige spørsmål, er det slik at de nye bestemmelsene i det vesentlige er gjennomført i den gamle straffeloven. Det gjelder bl.a. bestemmelse om folkemord, straffebud mot kjernefysisk terrorisme, og spørsmålet som nå ligger til behandling, om straffbare ytringer som publiseres på Internett, også skal vurderes til å være i det offentlige rom, og mange andre bestemmelser. Dette er ting som iverksettes gjennom den gamle straffeloven, og det er ikke slik at man ligger og venter til 2016 med å få disse bestemmelsene vedtatt og iverksatt. Det skjer gjennom at vi har en velfungerende straffelov, den av 1909, som er betydelig oppdatert og fornyet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Vi står ikke rolig i Norge. Vi gjør veldig mye, og vi lykkes svært godt på mange områder. Vi har store investeringsprosjekter som har gått raskt og greit i offentlig sektor. Innenfor bl.a. Forsvaret har vi mange gode eksempler på det. Vi har store helseinvesteringer som har gått veldig bra, og vi har på mange andre områder et høyt tempo i mange viktige sektorer. Men vi har også eksempler – og de er for mange – på ting som tar altfor lang tid. Det handler nettopp om at vi kanskje må erkjenne at noen av de kravene vi stiller i Norge til kvalitetssikring, til forankring, til demokratisk behandling, til høring og til innsigelser, gjør at det blir for omfattende. Det har vært et hovedtema i de redegjørelser jeg har gitt til Stortinget, at vi kanskje må gå gjennom en del av de norske beslutningssystemene, og være villig til f.eks. å bruke statlig plan oftere. Vi bør kanskje noen ganger være villig til å gå rett til konklusjoner, som vi f.eks. gjorde med det nye beredskapssenteret i Groruddalen, der vi altså raskt tok en beslutning og iverksatte, selv om det kom krav om enda flere utredninger og vurderinger. Så det er en avveining, kvalitetssikring mot hurtighet. Noen ganger må man velge hurtighet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-20:
Jeg har stor tro på at mer bruk av digitale løsninger i offentlig sektor ville gi vesentlig bedre tilbud til Norges befolkning, og en bedre offentlig sektor som kan gi bedre tjenester. Det er grunnen til at regjeringen har lagt fram en helhetlig plan – vi har lagt fram en digitaliseringsplan, og vi har bygget noe av den grunnmuren vi trenger, bl.a. når det gjelder e-ID og bedre systemer i offentlig sektor. På noen områder har vi kommet veldig langt. For eksempel på skatt, som er aktuelt i disse dager, er vi kanskje blant de mest digitaliserte og har de mest effektive systemer for skatteinnkreving. Tilfeldig? Neppe. Men vi er i hvert fall gode på det. Så er vi også gode på andre ting. Innenfor bl.a. helse har vi fått på plass digital eller automatisk refusjon når det gjelder egenandeler. Før måtte vi spare på kvitteringene, men nå går det automatisk. Stadig flere apoteker i fylker har nå e-resept. Det er et mye enklere og mye tryggere system enn de gamle papirreseptene. Vi har også mange andre eksempler på ting som lykkes, og det må inspirere oss til å gjøre mer på de områdene hvor vi ikke lykkes.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2013-03-20:
I begynnelsen av mars måtte Oslo legevakt stenge alle sine operasjonsavdelinger på grunn av manglende vedlikehold. Dette har gjort at mange av pasientene har blitt flyttet rundt omkring på andre sykehus rundt i Oslo, men de har ikke kapasitet til å ta seg av alle. Flere som går med bruddskader, har nå måttet vente så lenge på hjelp at bruddet må brekkes opp igjen før behandling blir gitt. I den situasjonen sier statsministeren at sykehusene må gjøre prioriteringer mellom investeringer og behandling. Det er veldig vanskelig å forstå hvordan et sykehus kan prioritere investeringer når vi er i en så prekær situasjon som i dag, hvor man allerede må brekke opp igjen skader fordi man venter for lenge. Spørsmålet blir enda en gang: Er det virkelig sykehusene som skal gjøre disse prioriteringene, eller er det vi som politikere som skal hjelpe til å gjøre de rette valgene?
Bent Høie (Høyre), 2013-03-20:
Jeg er enig med statsministeren i at man må prioritere. Jeg tror også statsministeren må erkjenne at av og til lager man systemer som fører til feil beslutninger. I dag er det slik at når helseforetakene skal bygge nytt sykehus i et vekstområde, som Oslo og Stavanger, må de hvert år planlegge med å gå med store overskudd ved å ha mindre pasientbehandling, slik at de til slutt kan ende opp med selv å betale for halvparten av bygget og så får de lånt halvparten av staten. Det vil føre til systematisk underplanlegging og underdimensjonering av de nye sykehusene våre. Det nyeste sykehuset vårt, Ahus, har allerede bygd om pasienthotellet til behandlingsrom. Ser ikke statsministeren at dagens system fører til at vi foretar milliardinvesteringer, men at den dagen den framtidige statsministeren klipper snoren, er allerede sykehuset for lite for den befolkningsutviklingen som har vært, og at sykehusene i den perioden må kutte i pasientbehandlingen i områder der det blir flere mennesker?
Bent Høie (Høyre), 2013-03-20:
Disse sakene viser at Norge, som er et av de mest ressurssterke landene i Europa, lar andre land ta kostnaden ved å prøve ut ny medisin. Jeg mener at det er en posisjon som det nesten er grunn til å rødme over, hvis vi sammenligner oss med andre land, fordi vi, som et velstående land, må også ta vår del av ansvaret for å prøve ut medisiner. Barn er ikke små voksne, men barn. Denne regjeringen har i flere år trenert innføringen av et system som beskytter medisiner for barn spesielt, på en sånn måte at en også får forsket på, utviklet og prøvd ut medisin spesielt rettet mot barn. Dette er nok et eksempel – landene rundt oss har innført dette systemet og er med på å bidra til noe som alle mener er vesentlig, nemlig at vi utvikler egne legemidler spesielt rettet mot barn, mens Norge sitter helt i ro og venter på at andre gjør denne jobben. Er det en posisjon som statsministeren er fornøyd med?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-03-20:
Jeg synes statsministeren bagatelliserer dette noe. Det er all grunn til bekymring over de store vedlikeholdskostnadene og etterslepene i helsesektoren, både når det gjelder bygninger og utstyr. Investeringsbehovene er så store at noen regionale helseforetak nærmest ser på det som umulig at de skal klare de store utfordringene med det systemet vi har i dag. Det systemet som statsministeren viser til fra 2001, ja, det er tolv år gammelt, det. La meg spørre på en litt mer forsiktig måte: Vil regjeringen ikke engang vurdere å gå inn og se på systemet for å se på om det kan forbedres noe? Kristelig Folkeparti har, i likhet med andre, tatt til orde for å lage en nasjonal sykehusplan, inkludert plan for de største investeringene, f.eks. store nye sykehus. Det lar seg ikke løse innenfor det systemet vi har i dag. Vil ikke statsministeren i det minste vurdere dette?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-03-20:
I kreftomsorgen i Norge er det to flaskehalser som skiller seg ut: Det er diagnostisering, og det er nye medikamenter. I Danmark, og nå også i Sverige, er det etablert diagnosesentre der pasienter møter aktuelle spesialister samlet og får diagnose i løpet av noen døgn. I Danmark er dette snart landsomfattende. Når det gjelder bruk av ny medisin, ser vi gang på gang at vi henger etter i forhold til andre land. Nå skal vi i gang med et forsøk på diagnosesenter, og vi skal i gang med et forsøk i bruk av ny føflekkmedisin – lenge etter andre land. Hva er det som gjør at vi her i Norge ikke kan bruke erfaringene fra andre land mer direkte? Hvorfor må vi prøve ut det som våre naboland har drevet med i mange år, og som virker?
Erna Solberg (Høyre), 2013-03-20:
De siste ukers debatt om og prosessen rundt finansiering av legemidler mot føflekk- og prostatakreft har i og for seg vært en interessant diskusjon å følge. Først og fremst har det vist at det er uforutsigbarhet og mangel på oversikt i systemet. Det har også vist hvordan dette kan ramme pasienter. Ingen av de debatterte legemidlene kan kurere kreft, men de har dokumentert effekt som livsforlengende. Så er det alltid slik at det er nødvendig å ha prioriteringer i helsevesenet. Men det kan ikke alene forklare det vi så sist uke. Prioriteringer må være tydelige, forankret i systemet. Det må være forståelig for folk. Men det er ikke bare et spørsmål om prioritering av livslengde. Å ta i bruk nye legemidler handler også om solidaritet med langt flere enn med dem som får legemidlene. Det handler om solidaritet med alle som kan få nytte av disse også i fremtiden, og alle som får diagnose som legemidlene kan hjelpe. Det handler også om hvilken rolle Norge skal ta, hvilken posisjon vi har tenkt å være i i kampen mot sykdommer. Det handler rett og slett om å ta ansvar for utviklingen av nye legemidler. Skal vi ha en rolle som pådrivere, eller skal vi være de som dilter etter og drar nytte av andre lands innsats? Når man ser på legemidler mot føflekkreft, står Norge helt ensom i ikke å ville bruke det. Det er gledelig at regjeringen fant en måte å håndtere spørsmålet om føflekkreft på. Men fortsatt er det mange sykdommer der vi ikke klarer å være i front. Vi har eksemplet med norske MS-pasienter, som reiser til Sverige for hundretusenvis av egne kroner for å få stamcellebehandling. Mine spørsmål til statsministeren er: Er han fornøyd med situasjonen? Mener han at Norge skal ha et system som sikrer at vi raskere kommer i gang med å dra lasset for nye legemidler, eller skal vi være de som alltid venter og håper på å få den billigste «dealen»?
Erna Solberg (Høyre), 2013-03-20:
Jeg er glad for at statsministeren sier at han skal følge Stortinget, for det har regjeringen ikke gjort på et vesentlig punkt når det gjelder legemiddelpolitikken. Under den forrige regjeringen gjorde vi store endringer i refusjonssystemet som har gjort at vi har spart milliarder innenfor legemiddelområdet, men Stortinget var veldig klart og tydelig på at den innsparingen skulle brukes bl.a. til å flytte flere medisiner fra individuell rett og refusjon over til blåreseptordningen. Det er spørsmålet om behandlingen av prostatakreft som nå har vært diskutert. Regjeringen har valgt å si at den ikke skal være på blå resept, det skal fortsatt være individuell behandling. Er statsministeren klar over at det er god dokumentasjon på at det betyr større sosiale forskjeller? Det er klar dokumentasjon på at individuell rett oppnås mye oftere av folk med lang utdanning og høy inntekt, med mulighet til å presse frem andre behandlingsformer, mens blåreseptordningen skaper større sosial likhet. Er statsministeren fornøyd med et system for tilgang på kreftbehandling som skaper større sosial ulikhet?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2013-03-20:
EU har robuste godkjenningsordninger for medikamenter. Når det gjelder Yervoy, mot føflekkreft, uttalte EMAs vitenskapelige komité at legemiddelet ble godkjent for hele EØS-området fordi nytten var større enn risikoen. Til tross for det fikk undertegnede for et år siden svar fra helseministeren om at norske myndigheter la vesentlig vekt på bivirkningene og usikkerheten knyttet til kost–nytte-effekt, og på det grunnlaget avviste de å ta Yervoy inn i det nasjonale handlingsprogrammet. Nå, ett år senere, har helseministeren åpnet opp for kliniske utprøvninger av medikamentet. Pasienter med føflekkreft med spredning kan med dette ha tapt et helt behandlingsår i kampen mot en livstruende og hissig sykdom. Hva er årsaken til at statsministeren forsvarer et system som gjør at norske kreftpasienter må vente vesentlig lenger enn pasienter i andre land for å få tilgang på godkjente medikamenter som beviselig kan ha god effekt i behandlingen, og som for enkelte faktisk kan bety forskjellen mellom liv og død?
Borghild Tenden (Venstre), 2013-03-20:
Når man har fulgt Stortingets arbeid over en tid, ser man at mye gjentar seg mellom opposisjon og posisjon. Da Stortinget behandlet stortingsmeldingen om legemidler fra Bondevik II-regjeringen, innledet saksordføreren fra Arbeiderpartiet sitt innlegg med følgende: «Legemiddelområdet er preget av interessemotsetninger. Mange forslag om nye tiltak har kommet enkeltvis og delvis dårlig koordinert, noe som har gjort arbeidet med disse sakene uoversiktlig og vanskelig i Stortinget.» Nye livsforlengende medisiner dukker stadig opp. De er dyre, og mange leger etterspør mer dokumentasjon. Det har vært mye snakk om prioriteringer i denne debatten. Kan statsministeren si om han mener at dagens legemiddelprioritering skjer på en klok måte – og at dagens system og dagens refusjonsordning er den beste?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2013-03-20:
Regjeringa har dei siste vekene tatt initiativet til ein spennande familiedebatt. Spørsmålet regjeringa har stilt, er: Er det like verdifullt å bruke tid saman med barna som å jobbe? Etter ei veke har regjeringa gitt sitt svar – gjennom ansvarleg statsråd: Det er like verdifullt å bruke tid saman med barna som å jobbe. Det er eit svar Kristeleg Folkepari er godt fornøgd med. Det er verdifullt å bruke tid saman med barna. Eg synest Lill May Vestly har sagt det ganske treffande: «Hvis to kvinner er hjemme med hver sine tre barn, er de gammeldagse husmødre, har null lønn og null rettigheter. Hvis de bytter barn, derimot, og oppretter hver sin familiebarnehage, blir de straks selvstendig næringsdrivende og moderne, fremadstormende kvinner.» Eg trur dei fleste småbarnsforeldra har det bra i Noreg i 2013. Men det er éin ting som står på ønskelista, og det er meir tid i lag. Dei fleste småbarnsforeldra i dag kjem til å jobbe til dei er over 70 år. Spørsmålet er om idealet skal vere at ein skal jobbe 100 pst. alle dagar – frå småbarnsforeldrefasen og fram til ein er over 70 år. Me ser òg bekymringsfulle trekk i utviklinga når det gjeld sjukefråveret. Kvinnefråveret ligg over gjennomsnittet, og utviklinga er meir negativ for kvinner i småbarnsfasen. Mitt spørsmål er: Tenkjer statsministeren at småbarnsforeldre som vel ikkje å gå ut i full jobb etter foreldrepermisjonen, på ein måte sviktar sin del av samfunnsmaskineriet?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2013-03-20:
Eg er litt usikker på om det er eit parlamentarisk uttrykk – eg trur eg må seie det likevel: Halleluja!(Latter i salen) Det er akkurat dette som er tenkinga til Kristeleg Folkeparti, at familiar er forskjellige. Familiar må få lov til å velje kva som passar best for forskjellige familiar. Nokre ønskjer å gå ut i full jobb etter at foreldrepermisjonen er over. Nokon ønskjer kanskje å gå ut i ei deltidsstilling. Nokon vel kanskje – når barnet er eitt år – å bruke kontantstøtta ein eller to dagar i veka og barnehagen tre eller fire dagar i veka. Sidan statsministeren er så tydeleg på dette, vil han bidra til større fleksibilitet og valfridom for barnefamiliane? (Latter i salen)