Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-02-05:
Først noen få kommentarer til statsrådens innlegg - jeg kan ikke dy meg for det. Jeg vil bare minne om at Høyres budsjett for inneværende år også innebar en økning, om enn mindre enn Regjeringens, men etter min mening med en klarere prioritering, i hvert fall på dette området vi snakker om i dag. Så er det, etter å ha lest NORADs rapport for 2007, en litt rar opplevelse å høre statsrådens omtale av budsjettstøtte - med Zambia som et rosenrødt eksempel. Bare for å ha nevnt det også: Miljø er kommet sterkere og sterkere på dagsordenen. Det er helt riktig. Men arbeidet med miljøhandlingsplanen innen dette budsjettområdet ble satt i gang i forrige periode. Etter at utdanning i bistanden var et hovedelement i Stortingets debatt om budsjettet for utviklingshjelpen før jul, er det positivt at temaet har vakt så stor oppmerksomhet at vi nå får en egen interpellasjonsdebatt om dette. Jeg antar dette bl.a. kan skyldes den oppsiktsvekkende manglende fokuseringen i Regjeringens budsjettforslag i motsetning til Stortingets klare vilje til å prioritere utdanning. Hvor har de det fra, spør statsråden. Jo, det har de fra budsjettet for i år og budsjettdebatten. Interpellanten har omtalt en rekke viktige sider ved saken. For min del vil jeg i dag begrense meg til noen vurderinger om dem som stiller aller svakest. Jeg tenker på barn og unge i konflikt- og kriseområder, og det gjelder i særlig grad barn på flukt - om de nå er i leirer, på vandring eller sitter fast i krig. Flyktningstrømmene er store, og mangelen på utdanningstilbud er størst for nettopp disse barna. Av de 72 millionene barn som nå mangler tilbud om skole, er det ifølge Redd Barna 36 millioner som er rammet av krig og konflikt, med andre ord 50 pst. Mange av disse landene er i tillegg også blant verdens minst utviklede. I et innlegg i Financial Times 29. januar i år hevdes det fra Women’s Commission for Refugee Women and Children at situasjonen er spesielt vanskelig for ungdom og større barn som allerede har mistet mange års skolegang. Hovedtyngden av flyktninger er på vandring i 17 år i gjennomsnitt. Det gjør at hele generasjoner risikerer å falle utenfor utdanningstilbudet. Derfor er det av vital viktighet at FN, donorland, flyktningvertsland og NGO-er har økt oppmerksomhet på flyktningbarnas skolebehov både mens de er på flukt, og når de vender hjem. Så hvordan ligger vi an i Norge? Jo, også i norsk bistand er utdanning i konfliktrammede land underfinansiert i forhold til utdanning i andre lavinntektsland og mellominntektsland. Konfliktrammede, sårbare land fikk i 2005 bare 24 pst. av Norges støtte til utdanning, men har som sagt 50 pst. av barna uten skoletilbud. Høyre mener vi må gjøre mer for å nå nettopp disse barna. Da må mer av hjelpen vi yter som nødhjelp og humanitær bistand, også gå til utdanningsformål. Ifølge Utenriksdepartementet er det i 2007 overført ca. 14,5 mill. kr - jeg gjentar 14,5 mill. kr - til rene utdanningsformål over Kap. 163, som altså er Nødhjelp, humanitær bistand og menneskerettigheter. Selv om utdanning er en viktig komponent i mye av den nødhjelpsinnsatsen vi yter, er det vi gir som øremerket utdanningsbistand, i virkeligheten bare småpenger. Utdanning i konfliktrammede land er altså helt klart underfinansiert i forhold til utdanning i andre land som mottar norsk bistand. Det kan være noe i den betraktningen som interpellanten gjorde, at etter hvert som vi ser at antall millioner uten skolegang synker, som statsråden godt redegjorde for, sitter vi igjen med en hard kjerne som er de vanskeligst stilte og de svakeste, og som det kanskje må fokuseres på på en spesiell måte og med egne tiltak. På årets Davos-møte i januar oppfordret FNs generalsekretær, Ban Ki-moon, verdens toppledere til å være med på å sette etappevise målsettinger på veien frem til oppfyllingen av tusenårsmålene i 2015. En av disse målsettingene var å tilby 25 millioner flere barn og unge skolegang innen 2010. Det er det bare to år til. Det er en oppgave Norge burde være med på å løse, men da må Regjeringen ta utfordringen på alvor, formulere sin del av målsettingen og synliggjøre den for både oss og det internasjonale samfunn. Når unge mennesker har mistet barndommen, men beholdt livet, sier de: Gi oss mulighet til å gå på skole. Spørsmålet er om statsråden vil styrke innsatsen på grunnutdanning i konfliktrammede og sårbare land.