Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2009-06-12:
For 20 år siden ble den forrige stortingsmeldingen om norsk utenrikspolitikk lagt fram. Den ble faktisk lagt fram bare uker før de første østtyskerne hamret seg gjennom den forhatte muren i Berlin, uten at man forutså hva som kom til å skje. Kanskje det var derfor den lå så lenge i Stortinget. Innst. S. nr. 181 for 1989–1990 er datert 21. mai 1990, det er tre kvart år etter at meldingen ble lagt fram. I denne leser vi bl.a.: «I stadig sterkere grad vil sentrale spørsmål som miljøutfordringene, endringene i internasjonal økonomi og den europeiske integrasjonen prege den utenrikspolitiske debatten i Norge og tjene til å redusere skillet mellom utenriks- og innenrikspolitikk.» Det står også: «De raske endringene i verden omkring oss stiller stadig større krav til den utenrikspolitiske prosess.» Dette kunne faktisk vært sagt i dag. Det samme gjelder det som står om den brede enigheten om norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, som jo også understrekes i dagens melding. Likevel har mye skjedd siden 1989 og siden mai 1990. Norsk utenrikspolitikk er offensiv og tydelig og skal ivareta norske interesser og norske verdier i en globalisert verden i rask forandring – også med tanke på det uforutsigbare, som også utenriksministeren var inne på. Utenrikspolitikk – men særlig sikkerhetspolitikk, som jeg vil konsentrere meg mest om – må alltid være forberedt på det utenkelige. Betydelige deler av de myke sidene ved utenrikspolitikken er også i dag viktige for vår interessepolitikk og vår sikkerhetspolitikk. Den tradisjonelle sikkerhetspolitikken er blitt betydelig endret de siste to tiårene. Vi har fått asymmetriske trusler som en stor utfordring for norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk. Nye trusselbilder har også virkninger for organiseringen av Forsvaret og for sivilt-militært samarbeid. Vi har økt fokus på samfunnssikkerhet, vi har økt fokus på sivilt beredskap. Som det står i innstillingen, kan hendelser langt borte også få følger for norsk eller regional sikkerhet. Å bidra til global krisehåndtering – ja, sågar også regional konfliktforebygging og konfliktløsning – kan defineres som en norsk interesse. Jeg vil vise til det som er sagt tidligere i debatten. Ikke-spredning av atomvåpen er viktig for å hindre at spaltbart materiale kommer i hendene på terroristgrupper og ustabile regimer. I tillegg til ikke-spredning, må vi også få snudd den negative trenden i arbeidet med å ruste ned atomvåpen. Da må de land som i dag besitter de største kjernefysiske arsenalene, vise lederskap. Fortsatt har Russland og USA 95 pst. av verdens atomvåpen. Derfor er den fornyede kontakten mellom de to maktene svært positiv. Ikke-spredning betyr også at håndvåpen og ammunisjon ikke må komme i hendene på ustabile regimer eller voldelige opprørere. Jeg vil vise til tidligere innstillinger fra utenrikskomitéen om nedrustning og ikke-spredning og om eksport av forsvarsmateriell. Også utviklingspolitikken må sees i sammenheng med sikkerhetspolitikken. Vi gir bistand til land som er på vei ut av en voldelig konflikt, og dette ble stadfestet på mandag da vi behandlet utviklingsmeldingen. Afghanistan, Sudan og Midt-Østen er de områdene Norge gir mest bistand til, der langsiktig bistand kombineres med humanitær hjelp, fredsarbeid, trygghet og fredsbevarende eller stabiliserende styrker. NATO-medlemskapet er hjørnesteinen i vår sikkerhetspolitikk. Det er i Norges interesse at NATO også er det sentrale transatlantiske forumet for debatt og konsultasjon om sikkerhetspolitikk, og at ikke det skjer mellom f.eks. EU i Brussel og Washington. Komitéen ser også positivt på det stadig mer omfattende forsvarspolitiske samarbeidet i Norden. La meg legge til at det imidlertid må ligge innenfor vår NATO-forankring, eller som utenriksministeren sa: For noen land i Norden er det EU, og hos oss NATO-medlemskapet. Helt til slutt: Vi skal senere i dag drøfte norsk humanitær politikk. Norge er en aktiv og klar forkjemper for universelle menneskerettigheter. Vi spiller også en rolle for å fremme internasjonal humanitærrett. Jeg vil da få understreke at etter Sri Lanka, Øst-Kongo, Gaza og syklonen i Burma må vi stå på enda mer for humanitærretten, slik at nødlidende og de som utsettes for grove overtramp og overgrep, får rask og sikker hjelp. Vi må aldri glemme at sårbare mennesker skal ha den nødvendige bistand – lokalt, der og da – men også som et viktig globalt humanitærrettslig prinsipp. Dette blir en viktig utfordring også utenrikspolitisk i årene som kommer.