trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Lønning (Høyre), 2004-06-16:
Sikkerhetsrådsresolusjon nr. 1546 sier i punkt 15 at FN ber medlemsstatene og internasjonale og regionale organisasjoner bidra med assistanse til den flernasjonale styrken, inklusiv militære styrker, slik som det er blitt enighet om med den irakiske regjering, for å møte det irakiske folks behov for sikkerhet og assistanse humanitært og til gjenoppbygging av landet, og - det er det nye i bildet - for å støtte FNs misjon i Irak. Hvorfor er det livet om å gjøre for Senterpartiet å bruke enhver anledning til å demonstrere at Norge ikke bør ta noe hensyn til hva et enstemmig sikkerhetsråd vedtar?
Inge Lønning (Høyre), 2004-06-16:
Det er selvfølgelig betryggende at man lytter. Men det finnes som kjent mange former for lytting. En av dem er å la ting gå inn det ene øret og ut det andre, uten at det etterlater noe spor. Jeg har en viss fornemmelse av at i denne sak er det den formen for lytting Senterpartiet har praktisert - som Åslaug Haga sa, "konsekvent". Det hjelper ikke veldig mye om alle FNs medlemsland hadde inntatt den samme posisjonen og lyttet høflig til både det som ble vedtatt i resolusjon 1511, og det som nå er vedtatt i resolusjon 1546. Men det nye i bildet, som Åslaug Haga ikke kommenterte, er at FN nå har påtatt seg en egen, selvstendig misjon i Irak, og ber om at medlemslandene også må bidra til å beskytte denne. Hvis alle skulle lytte på den måten som Senterpartiet gjør, hvorledes skulle FN da kunne utføre noe oppdrag i Irak i det hele tatt?
Inge Lønning (Høyre), 2004-06-16:
Jeg ønsker ikke på noen måte å problematisere ønsket om god sommer, men det er to ting jeg føler behov for å understreke på grunn av debattens gang. Det ene er at man må se i øynene at det ikke er mulig å gjøre to ting på samme tid som utelukker hverandre. Man kan ikke legge opp til en ensidig boikottaksjon og samtidig ønske å spille en rolle som forutsetter at man er på talefot med begge parter i en konflikt. Det er ikke mulig. Man er nødt til å bestemme seg for den ene av de to linjene. Siden det har vært fremsatt en del påstander i debatten som kunne forstås som om problemet Irak oppstod gjennom krigen i fjor, kan det vel være grunn til å minne om at problemet har en noe lengre forhistorie, at det irakiske folks lidelser ikke begynte med krigen, og at sikkerhetsproblemene knyttet til Irak heller ikke begynte med krigen. Hvis man trekker den historiske hukommelse såpass langt som 20 år tilbake i tid, til 1980-tallet, kan det jo være grunn til å minne om at når Saddam Hussein ikke fikk boltre seg så uhemmet som han hadde ambisjoner om, skyldes det at den daværende israelske statsminister Begin tok belastningen i forhold til hele det internasjonale samfunn med å ødelegge det atomanlegget som da var nesten ferdig i Irak, og som ville ha vært i stand til å produsere atomvåpen. Det hører faktisk med til den historiske hukommelse det også.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
I SV er vi glad for den holdningen som Arbeiderpartiet nå tar til fortsatt norsk nærvær i Irak, og jeg deler også Jaglands syn når det gjelder disse tolv stabsoffiserene som er igjen. Her snakker vi først og fremst om et ønske om en politisk markering, og ikke noe annet. Jeg er også glad for at Jagland legger så stor vekt på den konflikten som kanskje framfor noen annen konflikt kan være en inspirasjon til dem som rekrutteres til terror, nemlig de overgrepene som Israel begår mot palestinerne. Det er opplagt behov for et press på Israel, både fra USA og fra verdenssamfunnet, og mange føler seg maktesløse overfor en stat som bryter folkeretten suverent hver eneste dag. Mitt spørsmål til Jagland er: Er Jagland enig med SV i at Norge i internasjonale fora bør ta opp diskusjonen om sanksjoner i forhold til Israel for å presse fram en annen holdning?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
Det er ikke SVs oppfatning at vi skal bli uvenner verken med NATO eller med EU. Tvert imot skal vi forholde oss til det som er våre naboer på både konstruktivt og skikkelig vis. Men vår oppfatning er at NATO burde vært nedlagt da Warszawapakten ble nedlagt, at det er en sikkerhetsorganisasjon som hørte til i den kalde krigens dager, og at man burde benyttet den anledningen til å lage en alleuropeisk sikkerhetsorganisasjon som kunne inkludere de gamle østblokklandene. Det som er det viktigste nå i forhold til NATO, er å ta opp NATOs atomvåpenstrategi, NATOs førstebrukstrategi, NATOs opprustning, NATOs mulighet til å gå "out of area". Og jeg tror vi har mange venner i andre NATO-land, og også i NATO/EU-land, som er enige med SV i dette.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
Jo. SV er ikke noe pasifistisk parti. Dersom det er militære aksjoner som har forankring i folkeretten og i klare vedtak i Sikkerhetsrådet, ser SV nødvendigheten av at det kan brukes militære virkemidler. Men vi må aldri tro at det er det som løser et problem. Jeg vil gjerne be representanten Stensaker om å se seg rundt i Irak. Er det slik at krigen mot Irak har ført til en tryggere verden, til mindre terror, til en fredeligere mulighet? Tvert imot, det har rekruttert til terror, det har økt konfliktene. Dette vil være en konflikt som verden kommer til å slite med i mange, mange år framover. Det samme gjelder situasjonen i Afghanistan, som har vært herjet av krig i tiår etter tiår. Resultatene av det er at man kommer veldig kort med militære aksjoner, og at militære aksjoner bare kan ha en funksjon hvis det er i nært samspill med sivil gjenoppbygging av et herjet land. Det perspektivet som SV har framholdt her i dag, er at en militær aksjon, hvis man har folkerettslig mandat, kan være en liten del av kampen for en fredeligere verden, men hovedfokus må være, og de store pengene må brukes, på helt andre områder, ellers kommer vi ingen vei.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
Jeg er helt enig i at det ikke går an å forklare terrorisme bare med fattigdom. Jeg tror at komiteens leder Jagland var inne på noe som var veldig vesentlig, i forhold til den håpløsheten som mange av de yngre generasjonene i arabiske diktaturer ser foran seg. De har lite framtidshåp, og de politiske forholdene viser også at det er få muligheter for utvikling. Men jeg tror at den typen ekstremister har altfor lett spill i å rekruttere og få støtte til terrorvirksomhet på grunn av urett og fattigdom ellers, f.eks. konflikten mellom Israel og Palestina og generell fattigdom. Dette er i tillegg folk som ser verdens rikdom via TV-skjermen hver eneste dag. Kontrastene blir enorme og går rett inn i den håpløsheten som mange føler. Så til situasjonen i Irak. Det er opplagt at en ny resolusjon har forsterket det. Jeg er enig med Jagland på dette punktet også, man har jo også tidligere FN-resolusjoner på dette. Likevel kan man ikke underkjenne at det ligger en betydelig grad av politisk støtte i forhold til den okkupasjonen man var imot, fordi vi uansett må prioritere mellom ulike aksjoner som vi skal være med på internasjonalt. Og hvis man prioriterer Irak, gir man også en politisk støtte gjennom den deltakelsen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
Jeg er glad for at statsministeren nå kan opplyse at han selv har tatt opp med president Bush en klar protest mot den behandlingen som irakiske fanger har blitt utsatt for i Abu Ghraib-fengselet, og at han er så resolutt i sin avstandtaking til den mishandlingen som vi har sett, og som er helt uakseptabel. Jeg oppfatter at statsministeren ikke har noe å gi i forhold til hvordan internasjonal rett skal tolkes. Det er veldig viktig at Norges stemme er tindrende klar på dette, og det vil jeg gjerne takke statsministeren for at han har bidratt til. Så kunne jeg ønske at statsministeren var med oss på å oppsummere hva man har oppnådd i kampen mot terror under USAs ledelse siden krigen mot Irak. Fra mange hold i USA slås det nå fast at kampen mot terror er satt mange skritt tilbake, og at krigen mot Irak har rekruttert flere terrorister, skapt mer vondt blod, rett og slett har gjort verden til et farligere sted enn før krigen, og ikke det motsatte. Er statsministeren enig i det?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
Det virker som det er en tone av forsoning og fred i luften. Da får vi prøve å holde på den, men samtidig stille klare spørsmål. Jeg synes det er rart hvis man bare gjør spørsmålet om tolv norske stabsoffiserer i Irak til et spørsmål om kapasitet. Det var oppsiktsvekkende at Norge som det ene landet som i begynnelsen hadde gått imot krigen mot Irak, stilte opp militært i Irak etterpå. Det oppfatter jeg som et ønske om en politisk støtte. Det leses jo slik overalt ellers i verden. Det leses slik av Bush når han tar med Norge i samlingen av land som har støttet ham hele veien. Det synes jeg det er vanskelig å komme seg unna. Jeg synes også det er rart at Petersen når han ser hvordan Israel turer fram, med bygging av muren som hindrer palestinere i å ha inntekter, hindrer dem i å besøke familien og bare sprer forbitrelse på palestinsk side, bestandig har så stort behov for å snakke om begge parter. Det er én overlegen makt i dette området som kan ta seg til rette på et helt annet vis enn palestinerne. Jeg tror det hadde hjulpet veldig hvis den aksepten lå i bunnen i forhold til de oppfordringer man også trenger å gi til palestinerne i situasjonen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
Bare noen korte bemerkninger på slutten av debatten. Jeg beklager at jeg rakte ut en så forsonende hånd til utenriksministeren på et tidlig tidspunkt, for jeg må si at jeg er veldig lei av at det som går som veldig viktige, vesentlige debatter om internasjonal politikk i alle land i verden, omtrent, litt foraktelig kalles for "seminarer" i Det norske storting. Det tror jeg faktisk er et større problem for utenriksministeren enn det er for oss. Det er klart at vi må lære av den nære historie. Her har USA gått til en krig som øker faren for terror, ikke det motsatte, og det er vanskelig å se hvilket spor man skal inn på, hvordan man kan bygge demokrati i Irak etter mange år med diktatur, med store misforhold - i befolkningsstørrelse - mellom sunni- og shiamuslimer, med en okkupasjonsmakt til stede som er ganske forhatt i store miljøer. Det er ganske vanskelig. Men uansett vet vi at en må ha en klar forankring i FN, og at det må være legitimitet i forhold til det nye styret som skal være der, og av de talerne som har hatt ordet i dag, er jeg den mest konkrete i forhold til de pålene som har vært på plass. - Det er nå det. Så til spørsmålet om hvilken rolle Norge kan spille i forhold til konflikten mellom Israel og Palestina. Jeg tror det er riktig at vi ikke har den rollen som vi hadde for ti år siden i forhold til bakkanal, eller at Norge kan ha en selvstendig rolle her. Men det er stor frustrasjon blant palestinere - og også blant arabere og muslimer i mange land og blant alle oss som har drevet solidaritetsarbeid overfor palestinere i lang tid - over at en stat med så stor forakt kan bryte folkeretten gang etter gang etter gang uten at det har noen konsekvenser. En diskusjon om dette må på banen i det internasjonale samfunnet, og det er bakgrunnen for det forslaget som er lagt inn i dag. Og da er jeg litt søkende etter å prøve å forstå hva Jagland mener når han snakker om doble standarder. Det er, så vidt jeg vet, ikke noen parallell å trekke til Iran når det gjelder okkupasjon av et annet land, eller til Saudi-Arabia i forhold til okkupasjon av et annet land. Vel er dette diktaturer, vel er dette land som bryter menneskerettighetene, men det er litt andre typer problemstillinger. Nå tror jo jeg også at oppsummeringen av sanksjoner og boikottaksjoner f.eks. i forhold til Irak viser at de fungerte mot sin hensikt, så det er viktig å gjøre dette meget smart. Men samtidig står vi overfor Israel, som tross alt er et opplyst demokrati, med en opplyst befolkning, og det er klart at hvis det internasjonale samfunnet i mye større grad enn før satte makt bak de resolusjonene som FN vedtok, ville man kunne gå inn i situasjonen på et annet vis enn før.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
Bare en kort merknad før jeg ønsker utenriksministeren og lederen i utenrikskomiteen god sommer. Jeg tror at diskusjonen om på hvilken måte en kan sette mer makt bak kravene i forhold til Israel, er veldig viktig å ta, men kanskje vi skulle starte i litt roligere former enn dette. Så må utenriksministeren finne seg i å få klare utfordringer når det gjelder hva som skal være den norske holdningen og den norske tonen i forhold til USA. Vi er i en situasjon der én suveren supermakt har tatt seg til rette i striden om folkeretten, og da må vi ha klar tale. Så jeg lover at jeg etter sommerferien skal fortsette med like klare utfordringer til utenriksministeren i det spørsmålet. Inntil videre ønsker jeg god sommer!
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Først vil eg seie at eg er svært glad for det siste svaret som komiteens leiar hadde til representanten Halvorsen. Det å berre setje krav til den eine parten og til éin nasjon i området, når ein ser kva standardar det generelt er er på demokrati, folkestyre og menneskerettar i det området, det vert heilt gale, sjølv om det er rett å setje press. Mitt spørsmål gjeld Irak. Eg oppfattar representanten Jagland slik at han er einig i at det internasjonale samfunnet må følgje opp FNs oppfordring om å stille styrkar til disposisjon for å stabilisere og hjelpe til med demokratiseringa i Irak, men at Arbeidarpartiet og representanten Jagland vurderer det slik at vi er meir tente med å samle styrkane andre plassar - men at dei i og for seg prinsipielt er einige i at det er nødvendig i det internasjonale samfunnet å stille opp.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Det er lett å dele representanten Halvorsens analyse av kva som må vere hovudverkemidla mot terror. Samstundes vil eg spørje representanten Halvorsen om ho ikkje ser at i dei seinare åra har dette endra seg ein del, med bin Laden-nettverket og andre nettverk, der det faktisk er rike personar som står bak, og dei som dei klarer å rekruttere, er òg i stor grad av ein annan klasse. Difor har det endra seg, og difor spørst det om ein ikkje må oppgradere den skarpe delen noko. Så til Irak. Når det frå 1. juli ikkje lenger formelt sett er ein okkupasjon som ligg føre, er det då for SV - som alltid er oppteke av FN - slik at grunnen til at ein ikkje skal vere der, er eit kapasitetsspørsmål, eller er det framleis ein slags kjenslemessig situasjon som byggjer på den opphavlege motstanden mot krigen? For når FN spør, og når okkupasjonen er opphørt, kva er då den prinsipielle grunnen til at vi ikkje skal vere til stades?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Eg synest det var ei god avklaring. Da er vi einige om at det er vegkartet som må liggje til grunn. Eit gledeleg vedtak om ei tilbaketrekking frå Gaza må handterast på ein måte som begge partar kan akseptere, og som òg kan gje sikkerheit. Det er frå representanten Jaglands side laga ei skisse i forhold til det, og nokre av elementa, det sa eg òg i mitt innlegg, er interessante og gode. Men det er vel neppe mogleg i ein utanriksdebatt her å gjere den skissa ferdig. Det eg synest var viktig i komiteleiaren sitt innlegg no, er at det er Vegkartet for fred som skal liggje til grunn. Det byggjer på gjensidigheit, på sikre grenser og på respekt for menneskerettane.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Fyrst ei erkjenning, og det er at vi kan gjerne diskutere NATO meir enn det vi gjer generelt. No kjem årsmeldinga til debatt snart, og då får vi høve til å gjere det. Eg meiner at eit fornya NATO absolutt kan medverke til ei fredelegare verd. For det fyrste har NATO faktisk vore plogspissen i reformeringa av dei tidlegare austeuropeiske landa som trengte å byggje om - styrkane deira er éin ting - menneskerettsinstitusjonar, demokratiske institusjonar, osv. Der har NATO vore heilt sentral i den omforminga som har skjedd. Det er òg det inntaket som finst i Ukraina for å halde Ukraina europeisk. Så til den spisse delen. Det er opplagt - vi har sett det i Afghanistan - at det å samordne ein NATO-styrke truleg kan vere det som gjer at vi har ein sjanse til å utvikle Afghanistan demokratisk. Men der er det manglar. Eg er likevel open for å diskutere NATO, og eg håper at konklusjonen vil verte at endå eit parti her i Stortinget vert eit NATO-parti.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Vedtaket er gjort med den føresetnaden at vi ville få ein ny status etter 1. juli. Korleis det vedtaket vart, visste ein ikkje. Men eg trur ikkje eg vil bruke omgrepet humanitært arbeid når det gjeld desse styrkane. Eg vil bruke omgrepet at det er offiserar som er til stades for å vere med i det arbeidet som skal gjerast for å stabilisere Irak i den transformeringa som no skjer. Eg trur at å seie at dei er ein del av ein stabiliseringsstyrke som har i oppdrag å vere med og forme om Irak til eit demokrati og ein rettsstat, der folk kan føle seg trygge i sine liv, er ein betre måte å beskrive det på enn å bruke omgrepet reint humanitært arbeid.
Julie Christiansen (Høyre), 2004-06-16:
Representanten Øyangen har rett i at en hel verden er rystet over den inhumane behandlingen av fanger i Abu Ghraib-fengselet som har blitt avdekket den senere tid. Jeg, og mange med meg, er naturligvis skuffet over at dette har kunnet skje. Som Tony Blair uttrykte det: Vi er jo i Irak for å befri det irakiske folket fra overgrep, ikke for å begå dem. Derfor er jeg glad for at utenriksministeren så sterkt understreket at amerikanske myndigheter må komme til bunns i hva som har skjedd, og at dette er noe USA faktisk også er folkerettslig forpliktet til. Utenriksministeren sa også at han legger til grunn at den igangsatte etterforskning vil avdekke alle relevante ansvarsforhold, og at ikke bare sju soldater som angivelig har begått dette, blir straffet, men at man prøver å avdekke alle ansvarsforhold.
Julie Christiansen (Høyre), 2004-06-16:
Mye av debatten her i dag kommer vel til å handle om hvorfor Regjeringen og et flertall i Stortinget ønsker at Norge fortsatt skal være i Irak, og ikke om hvorfor vi har trukket ut det ingeniørkompaniet som har vært der et halvt år. Grunnen til at vi fortsatt ønsker å ha en militær tilstedeværelse, er at det er det viktigste bidraget vi nå kan gi til det arbeidet FN skal gjøre i Irak. For Høyre og for Regjeringen har det vært viktig at FN kom på banen i Irak, og at FN nå står i sentrum for den politiske prosessen. Vårt militære nærvær er et bidrag til å styrke sikkerheten, som er selve forutsetningen for den politiske prosessen som skal foregå i landet.
Julie Christiansen (Høyre), 2004-06-16:
Representanten var inne på et av de viktige poengene i mitt innlegg, nemlig at håndteringen av Irak-krigen og hele konflikten der har vist at kampen mot internasjonal terrorisme må være forankret i internasjonale, multilaterale institusjoner. Og som jeg var inne på, har det vært en dyrekjøpt erfaring at den ikke har vært det, men jeg mener det nå er grunn til å legge vekt på at FN står i sentrum for den videre prosessen i Irak. Jeg håper, og mener også, at det vil bli sterkere støtte for det norske engasjementet i Irak, både det vi gjør humanitært i form av bistand, og også det vi bidrar med militært.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2004-06-16:
I de senere år har vi vært vitne til grusomme terrorhandlinger som rammer tilfeldige og uskyldige ofre. Både menneskerettigheter og demokrati utfordres av terrorismen. Norge deltar bl.a. sammen med USA i den viktige kampen mot terrorisme. Etter mitt syn påhviler det de demokratiske land å påse at menneskerettigheter og folkeretten blir fulgt og respektert i denne kampen. Fordi vi lever i åpne demokratier, er det i den senere tid avdekket grusom mishandling av irakiske fanger i Abu Ghraib-fengselet og på Guantanamo Bay-basen på Cuba, der USA - satt på spissen - holder fanger uten lov og dom. De metodene som brukes, har fått stor oppmerksomhet i media og bidrar til å nøre opp under negative følelser mot Vesten. De gjør derfor stor skade. Er representanten Christiansen skuffet over USAs metoder?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2004-06-16:
Jeg deler fullt ut statsministerens syn om at målet ikke helliger middelet, og at i kampen mot terror påhviler det det demokratiske Vesten et stort ansvar for å påse at menneskerettighetene og folkeretten blir respektert. Fangebehandlingen i Abu Ghraib og på Guantanamo Bay har i stor grad nørt opp under negative følelser mot Vesten og gjort stor skade. Jeg er også glad for at statsministeren tar opp dette i ulike fora. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hva var det konkret statsministeren tok opp med president Bush når det gjaldt behandlingen av fanger på Guantanamo Bay?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2004-06-16:
Representanten Christiansen sa i sitt innlegg at FNs tilstedeværelse i Irak er en forutsetning for fred og sikkerhet, og at Norge må delta. Etter min personlige mening har FN i Irak-saken vært ganske handlingslammet, i motsetning til USA. Hvis representanten mener det hun sier, er det da et godt bidrag at Norge nå trekker seg ut av Irak og bare lar tolv stabsoffiserer bli igjen?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2004-06-16:
Representanten Finn Martin Vallersnes var opptatt av at Fremskrittspartiet var ensidig Israel-vennlig og ikke så vennlig mot den andre parten, som er Palestina. Det er klart at en løsning bygger på at man tar hensyn til begge parter, og at en varig løsning også må inkludere Palestina. Men vi er opptatt av at Israel har rett til å forsvare seg. Hvis man nå også skal snakke om Palestina, har det jo vært palestinske terroristgrupper som har gjort det vanskelig å få til en varig fred i Midtøsten. Den dagen man fra palestinsk side slutter med selvmordsbombere, tror jeg man er et godt stykke på vei mot fred i Midtøsten.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2004-06-16:
Representanten Kjetil Bjørklund var opptatt av Fremskrittspartiets syn på konflikten i Irak og andre plasser i verden, og av at internasjonale operasjoner skal være forankret i folkeretten. Når det gjelder Irak, mener vi at operasjonen som ble satt i gang, var forankret i folkeretten. Fremskrittspartiet er opptatt av at folkerettens intensjoner blir etterlevd. Det vi derimot så i Irak, var at FN viste en påfallende unnfallenhet når det gjaldt å gå til aksjon for å få slutt på de avskyelige handlingene som bl.a. Saddam Hussein stod bak.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2004-06-16:
Representanten Kristin Halvorsen sa i sitt innlegg at kampen mot terror kan ikke vinnes militært, og kan ikke vinnes ved å tilsidesette demokratiske rettigheter. Etter min mening lever SV i sin egen drømmeverden der alle lever i fred, og der alle konflikter kan løses med prat eller med penger. Men slik er ikke den virkelige verden. Mener virkelig representanten Halvorsen at der det ikke finnes demokrati, og der menneskerettigheter til daglig krenkes, skal det internasjonale samfunnet bare se på når prat eller resolusjoner ikke hjelper? Ser ikke representanten at det også kan være nødvendig med militære styrker for å beskytte befolkning og hjelpeorganisasjoner?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2004-06-16:
Det høres ut som også Fremskrittspartiet er innforstått med hvor vesentlig Israel-Palestina-konflikten er for en løsning i totalregionen Midtøsten. Men Fremskrittspartiets uttalelser om Israel-Palestina-konflikten både i innlegg og debatter tyder på en ensidig holdning til fordel for en av partene. I TV-debatter vil partiets utenrikspolitiske talsmann faktisk ikke engang akseptere grenselinjen fra 1967 som et grunnlag for en sluttløsning. Spørsmålet til representanten Stensaker må da bli: Er Fremskrittspartiet enig i at en varig fred i Midtøsten må bygge på en fremforhandlet løsning der partene er likeverdige deltakere, eller ser partiet for seg en annen sluttprosess til fordel for en av partene?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2004-06-16:
Det er, jeg hadde nær sagt dessverre, en gammel erfaring at gjensidig vennskap er den beste garanti mot overgrep fra eventuelle uvenner. Ser vi bort fra de regelmessige medieutspillene om enkelte fremtredende SV-eres utglidning, er partiet visstnok fortsatt motstander av NATO, og er også mot norsk EU-medlemskap. Konsekvensen er motstand mot slike forpliktelser som vi debatterer i dag. Spørsmålet til representanten Halvorsen må da være: Hva er egentlig SVs alternative sikkerhetspolitikk for Norge? Eller, som komiteens leder var inne på i sitt første innlegg i dag: Hvilke kollektive sikkerhetsnett er alternativet til dem man sier nei til? Det kan være at SV klarer seg uten venner. Men er det godt nok for landets sikkerhet?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-06-16:
No kunne kanskje representanten Lilletun vore litt forundra over kvifor eit parti som er imot NATO, er så bekymra over at NATO er splitta, men det er ein annan variant av svaret. Det eg lurer på, er forholdet til Irak og utdraging av styrkar. Som Lilletun sa, delinga i Stortinget er jo eit historisk fenomen, men det er ikkje alt i historia som er like viktig. Så det er ei side av saka. Men er grunngjevinga for Kristeleg Folkeparti for framleis å ha styrkar i Irak at det framleis er humanitære oppgåver som styrkane skal løyse? Det var jo tidlegare grunngjevinga til Kristeleg Folkeparti for at dei skulle vere der. Er det framleis det som er grunnen til at ein vil at dei skal vere der? Det må kommenterast på grunnlag av at då dette vedtaket vart gjort, kjente ein ikkje til det noverande vedtaket i Tryggingsrådet.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-06-16:
Eg er einig i at dette har vore ein veldig roleg debatt, og når eg ser på forsamlinga, trur eg det også har samanheng med at det er siste veka, som Jan Petersen var inne på. Forhåpentleg er dette siste runde når det gjeld spørsmål om norske bidrag til Irak: Eg deler langt på veg den oppfatninga som Jan Petersen hadde her. Ein kan rett nok seie at dette er ein historisk situasjon, men som eg sa tidlegare i dag, er det ikkje alt i historia som er like viktig, og kanskje er ikkje dette den mest dramatiske hendinga i historia. Det er mogleg å ha to ulike vurderingar av situasjonen utan at det er oppstått ein ny avgrunn i norsk utanrikspolitikk. Spørsmålet om ressursar er også eit spørsmål om kvar ein føler at den norske innsatsen betyr mest. Vi i Arbeidarpartiet har vurdert det slik at vi vil prioritere norsk innsats andre stader, utan at vi er i stand til å kunne seie mann for mann korleis dette skal vere. Men det er ei vurdering som vi har gjort, vi ønskjer ei klarare markering andre stader. Eg forstår det også slik ut frå den debatten som gjekk i pressa utover våren, at også Regjeringa vurderte ulike alternativ for norsk bidrag, også alternativet om ikkje å vere til stades, iallfall stod det fram slik. Det er mogleg at det var ein tabloidisert variant, at Regjeringa alltid meinte at ein skulle vere att med desse offiserane, men ein kunne også veldig lett forstå det slik at ein ønskte og vurderte full uttrekking. Spørsmål mitt er: Er dette ei riktig forståing av Regjeringa? I så fall betyr det kort og godt at det er ei ulik vurdering av den konkrete situasjonen, og at det var ei ulik vurdering av kor stor betydning innsatsen vår andre stader kunne ha. Dersom det også er rett at Regjeringa vurderte dette ope utover våren, blir avgrunnen endå mindre.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-06-16:
Senterpartiet lytter konsekvent til FNs sikkerhetsråd. Vi lytter konsekvent til FNs generalsekretær. Vi er konsekvent opptatt av at internasjonale beslutninger skal forankres i FN. Vi har aldri stilt spørsmål ved legitimiteten av å ha militære styrker i Irak. Det er representanten Lønning godt kjent med. Vi mente at det var politisk galt å stille opp med militære styrker, men vi har aldri sagt at det ikke var folkerettslig grunnlag for å ha dem der. Vedtaket om at stabsoffiserene skulle få bli i Irak, ble fattet av Regjeringa i god tid før den nye resolusjonen 1546 kom på plass. Jeg er enig i at resolusjon 1546 bidrar til å skape større åpning for deltakelse enn det som allerede lå der, men vi har som sagt aldri vært i tvil om at det var legitimt å ha de norske styrkene på plass.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-06-16:
Jeg er faktisk glad for at Inge Lønning nå erkjenner at resolusjon 1546 representerer noe nytt, og at grunnlaget for deltakelse i Irak ser annerledes ut etter at den resolusjonen ble vedtatt, enn det det gjorde tidligere. Det er ingen tvil om at vi kan stille opp maksimalt i forhold til Irak, ut fra det folkerettslige mandatet som ligger der. Vårt spørsmål nå knytter seg til hva det er klokt å bidra med av innsats. Det går på Irak, men det går sjølsagt også på det totale bildet i forhold til hvor norsk innsats skal settes inn. Jeg er ikke sikker på at det klokeste for å bidra nå i Irak ville være at det er stabsoffiserer man har der, men jeg er helt sikker på at det er klokt for Norge å konsentrere innsatsen sin om Afghanistan. Det er det også bred enighet om i denne sal. Jeg mener at vi skal følge opp de forpliktelsene vi har i Afghanistan - Norge som andre land.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-06-16:
Det er sjølsagt ingen tvil om at Regjeringa har hatt flertall i Stortinget for å ha stabsoffiserer i Irak og for fortsatt å ha dem der etter 1. juli, og det var flertall for den holdningen før den nye resolusjonen ble vedtatt i Sikkerhetsrådet. Alle stemmer er sjølsagt like gode i denne sal. Men det som er historisk med det, er at det er et så smalt grunnlag i Stortinget - jeg kan ikke tenke meg et eneste tilfelle hvor man har hatt et så smalt grunnlag - for å sende militære styrker. Det er det som er det nye. Det er det som er det historiske. Jeg vil jo mene at når det gjelder den typen viktige beslutninger, er det viktig at Regjeringa har et bredest mulig flertall bak seg i Stortinget. Etter at resolusjon 1546 er vedtatt, er situasjonen annerledes i forhold til hva man eventuelt bør kunne bidra med av ressurser og styrker i Irak. Jeg mener at det er uklokt, som sagt, å basere innsatsen på stabsoffiserer. Jeg mener vi kan bidra på klokere måter.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-06-16:
Vi er svært glad for den måten statsministeren understreker behovet for å leve opp til internasjonal humanitær rett på, og at alle har en plikt til å gjøre det. Vi er også glad for at han fordømmer i så klare ordelag overgrepene i Abu Ghraib-fengslet, og at han drøfter dette med regjeringssjefer rundt omkring. Så er sjølsagt statsministeren da klar over at vår deltakelse i ulike internasjonale operasjoner også gjør oss sårbare. Og mitt spørsmål går på hvilke konkrete tiltak som blir satt i verk fra Regjeringas side for å sikre at våre soldater ikke på noen som helst slags måte kan komme til å bli knyttet til overgrep. Jeg har full tillit til våre soldater, men jeg lurer på hvilke grep man tar i forhold til å sikre at de heller ikke kan bli knyttet til dette. Har man dialog med samarbeidspartnere, f.eks. i Afghanistan? Mener man at dette er hensiktsmessig?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-06-16:
Utenriksministeren er opptatt av at noen av oss er for dårlige til å gi konkrete ideer om hva som skal gjøres framover. Skal man komme med de konkrete ideene og tankene om hva som skal gjøres, er det usedvanlig viktig at analysen ligger i bunnen. Utenriksministeren hadde tre meget interessante linjer, de tre første, i sin utenrikspolitiske redegjørelse, hvor han sier: "Den sikkerhetspolitiske situasjonen er dessverre ikke blitt bedre i tiden som er gått siden min ordinære utenrikspolitiske redegjørelse i januar." Det er meget interessant, og det ville vært interessant å få analysen som ligger i bunnen for det, ikke minst fordi det nå går en stor internasjonal debatt om hva som egentlig er konsekvensene av krigen i Irak. Har krigen i Irak bidratt til å styrke sikkerheten internasjonalt eller til å svekke sikkerheten internasjonalt? Hva har det betydd for internasjonal terrorisme? Det er nettopp den analysen det hadde vært spennende å høre utenriksministeren komme med, den analysen som er nødvendig for at også vi skal forstå hva Regjeringen tenker i forhold til operative tiltak framover.
Harald Espelund (Fremskrittspartiet), 2004-06-16:
Jeg synes representanten Lønnings spørsmål var veldig relevante. Jeg har lyst til å følge dette opp litt i forhold til Senterpartiet, som jeg føler er litt uklare på mange måter og gir et lite spark til Regjeringen for at den har støttet seg bare på Fremskrittspartiet. Jeg oppfatter vel egentlig at Fremskrittspartiet er like seriøst og like viktig for å skape grunnlag for et flertall i Stortinget som det Senterpartiet er. Samtidig føler jeg at det er litt uklart det lederen i Senterpartiet nå gir uttrykk for i forhold til den nye resolusjonen i Sikkerhetsrådet. Åpner den opp for at Senterpartiet nå kan vurdere saken på nytt, og også slutte seg til flertallet i Stortinget?
Harald Espelund (Fremskrittspartiet), 2004-06-16:
Et av de sentrale spørsmålene i generaldebatten på FNs 58. generalforsamling var oppfølging av FN-konferansen i 2002 i Mexico om finansiering for utvikling. Konferansen gav masse skryt til Norge for den økonomiske innsatsen, og for at vi lå blant de fem største giverland. Siden da er vi kommet på førsteplass. Målet for giverlandene var å komme opp i 0,7 pst. av bruttonasjonalproduktet, mens Norges målsetting er å komme opp i 1 pst. For Norge må det ikke være et mål å gi mest, men at de midlene som bevilges, kommer de trengende til gode og ikke forsvinner i byråkrati, administrasjon og korrupsjon. Det må også settes et søkelys på de mange frivillige organisasjoner som mottar midler fra statskassen, om de forvalter pengene på en riktig måte, og om pengene går til det formålet de var ment for. Kanskje kunne midlene vært fordelt på færre organisasjoner, slik at mer kom trengende til gode? Et annet tema på generalforsamlingen var et utkast fra Costa Rica og USA om et resolusjonsforslag som ville gi mandat til å starte forhandlinger om en konvensjon med totalforbud mot kloning av mennesker, som Norge også sluttet seg til. En annen gruppe av land, ledet av Belgia, la fram et konkurrerende resolusjonsforslag som åpnet for et unntak for terapeutisk kloning. Resultatet ble ett års utsettelse. Som nevnt før: Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet viser til sine felles merknader i dagens innstilling, der vi påpeker at terapeutisk kloning har andre dimensjoner som kan ha stor betydning for medisinens utvikling, og som allerede nå gir forskning på dette området store forhåpninger om helbredelse av sykdommer. Vi viser også til merknader fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i Innst. O. nr. 25 for 2002-2003 og i Innst. S. nr. 238 fra 2001-2002 om samme tema. Den 58. ordinære FN-generalforsamlingen viste at det er en tungrodd organisasjon, som har behov for reformer, særlig når det gjelder stadig skiftende trusselbilder som krever hurtige avgjørelser. Krigen i Irak er et godt eksempel, der unnfallenhet fra FN medførte at USA mistet tålmodigheten og gikk til aksjon sammen med England. Når det gjelder reformen av Sikkerhetsrådet, ble det heller ikke denne gang gjort framskritt i generalforsamlingens arbeidsgruppe for sikkerhetsrådsreform. Arbeidsgruppen møttes for tiende år på rad uten at det kunne spores noen form for enighet eller konturer av et mulig kompromiss. Sett i lys av at en av de sentrale oppgavene FN har, er å forebygge konflikter, er det urovekkende at det har vært svært vanskelig å skape tilstrekkelig enighet om FNs rolle og oppgave i en slik sammenheng. To gjenomgående problemer er at mange utviklingsland ser konfliktløsning som innblanding i interne forhold, samtidig som de frykter at fokusering på dette skal stjele oppmerksomhet og finanser fra FNs utviklingsvirksomhet. For Norge er det likevel viktig å være med i et fellesskap som baserer seg på FN, NATO og USA, for å trygge Norges sikkerhet hjemme og borte, når vi nå lever i den verden vi gjør.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Det er mitt inntrykk etter innlegget fra utenrikskomiteens leder at vi i store trekk deler analysen av situasjonen i den israelsk-palestinske konflikt, og også av veien videre. Som jeg også sa i mitt innlegg, er tilbaketrekkingen fra Gaza et første skritt, og den må bli fullstendig. Det er partene som må framforhandle en sluttavtale, men det er helt åpenbart at de må ha bistand til det. Kvartetten FN, EU, Russland og USA må øke sine anstrengelser for å finne fram til en ramme for å få partene til forhandlingsbordet. Men jeg synes også det er en god ide - og det kan være en sluttstein på det hele - at FN, som for øvrig er en del av Kvartetten, kan stadfeste en slik plan gjennom sitt sikkerhetsråd. Jeg er også enig i synspunktene fra Jagland når det gjelder det at boliger og andre bygninger som Israel evakuerer, ikke blir ødelagt, men at Israel blir kompensert for disse, og at de kan komme til nytte for palestinerne. Jeg kan heller ikke se annet enn at de øvrige punktene av de fem som Jagland presenterte i sitt innlegg, er godt i samsvar med Regjeringens politikk.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Internasjonal terrorisme sammen med faren for spredning av masseødeleggelsesvåpen er de to største truslene vi i dag står overfor når det gjelder internasjonal fred og sikkerhet. Det er åpenbart at terrorisme har grobunn i islamittiske fundamentalistiske miljø, som vi også dessverre må regne med er spredt over store deler av verden, og med grupper også i Europa. De skal bekjempes. Det er det bred enighet om. Spørsmålet er hvordan de mest effektivt bekjempes. Til tider må en bruke militære virkemidler, men det blir mer og mer åpenbart at de ikke er tilstrekkelige. Skal en bekjempe terrorismen, må en også analysere dens røtter og ha et bredt spekter av virkemidler, og det var nettopp det jeg var inne på i mitt innlegg. Det har med kultur, sosiale, økonomiske og politiske forhold å gjøre, og med å skape en økende forståelse blant og en dialog med moderate krefter innenfor disse miljøer som en kan komme på talefot med - et bredt anlagt felt for å bekjempe terrorismen. En ensidig tro på militære virkemidler har jeg ikke.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Som jeg sa i mitt innlegg, og også i replikken til Carl I. Hagen, er terrorismen et økende problem. Det er for så vidt riktig at vi også har sett terrorhandlinger i Irak etter krigen. Nå var det ikke noe særlig gode forhold i Irak før heller, og mer og mer av det som skjedde under Saddam Hussein, kommer fram. Det var også grove overgrep mot folkeretten og menneskerettighetene. Men det har vi også sett eksempel på etterpå. Dette understreker det som jeg har sagt, og som er et hovedpoeng for meg: Terrorismen kan ikke angripes med militære midler alene, men i noen tilfeller er det nødvendig. Det var vel bred politisk enighet også i Norge om at det i tilfellet Afghanistan var nødvendig. Vi visste at Al Qaida hadde sitt hovednettverk i dette landet. Det måtte brytes ned. Jeg tror vi har oppnådd en god del i så måte, men faren er selvsagt alltid at det sprer seg til andre land. Det ser vi nå. Det skal bekjempes. Irak-krigen var Norge imot. Det var en krig som egentlig ikke ble startet på grunn av terrorismeargumentet, men på grunn av muligheten for masseødeleggelsesvåpen. De viser seg jo ikke å være der, så langt vi vet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Det er klart at det å delta i internasjonale fredsoperasjoner som Norge gjør, og som vi bør fortsette med å gjøre, også fører norske soldater opp i vanskelige situasjoner, som kan være både en militær og en sikkerhetsmessig utfordring, men selvsagt også en humanitær utfordring. Jeg kjenner meg ganske trygg på at det i det norske forsvaret er en så klar opplæring i internasjonale konvensjoner og rett når det gjelder fangebehandling og andre spørsmål som har med krig og krigsliknende situasjoner å gjøre, at bevisstheten om hva som ikke er tillatt, er stor. Det er helt åpenbart at det som har skjedd i Irak, har blitt en kraftig påminnelse om det. Dette har vi drøftet på norsk regjeringshold, og jeg kan forsikre om at vår forsvarsminister er seg dette bevisst og vil sørge for at signalene går i systemet, at norske soldater selvsagt aldri skal delta i handlinger i strid med internasjonal rett.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Når det gjelder Guantanamo-basen, så har vår utenriksminister tatt dette opp med sin kollega og amerikanske myndigheter. Derfor er det norske synet på det veldig godt kjent. Det som jeg fikk anledning til å ta opp med president Bush nå i Normandie for halvannen uke siden, var fangebehandlingen i Irak. Det redegjorde jeg for i mitt innlegg. Talen var klinkende klar, og president Bush responderte at han var enig i at dette var uakseptabelt, og at de ansvarlige skulle rettsforfølges.
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Siden det var Haakon Blankenborg som hadde replikken, gir det meg anledning til å si at nederst på listen min over ting jeg skulle snakke om, var også at jeg skulle kommentere hans innlegg om Balkan. Jeg er fullt ut enig i de betraktningene han gav uttrykk for. Det er veldig viktig for oss å trekke ikke minst Serbia-Montenegro nærmere de euroatlantiske strukturer. Jeg tror man kan si at Norge har gitt et bidrag på det området. Nå er det viktig at Serbia og Montenegro selv bidrar så godt de kan. De vet hva problemene er. Når det gjelder det andre punktet, har det selvfølgelig vært helt åpent hvordan vi skulle håndtere andre halvår. Etter samtalene i Stortinget hadde vi fullmakt til å disponere norske styrker i første halvår, og derfra har vi selvfølgelig vurdert alle opsjoner og kommet til at det ville være riktig å fortsette med et lite bidrag. Vi kom tilbake til Stortinget, men det var jo klart at ingenting var bundet opp før vi hadde samtalt med Stortinget. Vi fikk da det nødvendige flertall for å få det til. Da er vi tilbake til at dette er en diskusjon om kapasiteter. Vår vurdering er at det er et lite bidrag til Irak, og det betyr at det etter vårt skjønn ikke hadde bidratt så all verden til de andre ved å la dette være. Derfor mente vi at dette skulle gå foran. Jeg forstår fullt ut Blankenborgs argumentasjon.
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Selvfølgelig er det politikk i den beslutningen Regjeringen har tatt om stabsoffiserer til Irak. Det er viktig at vi ikke betrakter Irak fra et slags seminarsynspunkt og har ryggen vendt mot 2003 og andre ting, men spør oss selv: Hva kan vi nå gjøre i praksis for å bringe situasjonen inn i et bedre leie? Da har Regjeringen sagt at vi svarer på sikkerhetssituasjonen ved å yte dette bidraget. Det er der jeg har problemer med Kristin Halvorsens engasjement. Hun har jo så få tanker om hva man skal gjøre. Kristin Halvorsen fokuserer på hva man ikke skal gjøre, hva man i fjor kunne ha gjort annerledes, men lite om hva man skal gjøre fremover. Jeg vil gjenta: Politikk er ikke bare et seminar om fortiden. Seminarene er ikke virkeligheten. Virkeligheten er hva man gjør for å påvirke utviklingen fremover. Det er selve kjernespørsmålet, og jeg vil gjerne fremheve at det er viktig. Når det gjelder Israel-Palestina-konflikten, vil jeg bare si veldig kort: Når begge parter kan gjøre noe, må vi holde fast på at de også skal gjøre noe. Det blir helt galt om man igjen setter seg ned på seminarvis med millimetermålet og finner ut hvem som er størst, og så lemper man all skyts den veien. Da beveger man heller ikke situasjonen fremover.
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Det er ikke vanskelig å forstå hva Regjeringen tenker. Vi mener at selv om bidraget er lite, bør vi bidra til å stabilisere Irak. Vi mener at hvis FN skal komme tilbake i Irak, er det nødvendig å være med å bidra til sikkerheten. Det er en analyse som jeg tror svært mange vil være enige i. Hvis man med analysespørsmålet videre skal oppsummere hele Irak-operasjonen, krever nok det noe mer tid enn det ene minuttet som er til disposisjon. Men jeg har lyst til å si én ting, siden Åslaug Haga nevnte terrorisme, at uansett hvor mange analyser man har, må vi aldri gi slipp på hovedpoenget: Vi må ikke avlaste terroristene for ansvaret for deres gjerninger. Det er et helt grunnleggende prinsipp.
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Jeg er uten videre helt enig i dette. Jeg må si at jeg fra første øyeblikk bekymret meg for hvilken situasjon de palestinske myndigheter vil komme i når de plutselig får alle disse problemene i fanget. Det gjelder både det praktiske å drive Gaza, men også selve sikkerhetsspørsmålet. Det ble godt dekket, så vidt jeg husker, av NRK like etter at det kom opp. De spurte om akkurat disse spørsmålene, og jeg fikk anledning til å si dette. Jeg synes på mange måter det er naturlig, særlig for Norge, å være opptatt av situasjonen for de palestinske selvstyremyndighetene siden vi leder giverlandsgruppen for Palestina. Men vi må være meget klar over at dette er store oppgaver, så det er viktig at Kvartetten - FN er jo en del av den - virkelig er inne i den politiske førerrollen, som de er forutsatt å skulle ha. Jeg registrerer med tilfredshet at Kvartetten, herunder USA, nå er veldig tydelig at disse hovedspørsmålene knyttet til flyktninger og hvor grensene til syvende og sist i detalj skal gå. Det er sluttstatusspørsmål og intet annet. Det kan ingen bestemme på palestinernes vegne.
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Det Djupedal spør om, er om Norge skulle hatt en særdeles kritisk holdning til resolusjon 1546. Vi mener at det har vært viktig og riktig at verdenssamfunnet på denne måten har kommet sammen og definert hva oppgaven nå er - og så gjør vi det. Jeg konstaterer at Djupedal sitter fast i gamle og andre problemstillinger enn hvordan vi skal hjelpe irakerne videre i det som er en meget vanskelig situasjon.
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Det er vel slik at den rollen som Norge spilte for ti år siden, var helt spesiell, og siden den tilhørte en annen politisk gruppering enn min, har jeg lyst til å si at jeg synes den rollen ble spilt med meget stor dyktighet. Selv om det har vært mye kritikk av den i etterhånd, tror jeg man gjorde så godt som mulig ut fra de forutsetninger som da var til stede. Nå er det den såkalte Kvartetten som har tatt over den politiske føringen - FN, USA, EU og Russland - slik at vår rolle naturlig nok må være en annen. Men jeg synes vi på mange måter fyller en viktig rolle som formann for giverlandsgruppen for Palestina, og det er et arbeid som har tillit fra begge parter. Men jeg har lyst til å si at hvis man mener at Norge skal spille en rolle langs de linjer man spiller i andre deler av verden, er det en del grunnleggende forutsetninger som må være på plass. En av de grunnleggende forutsetningene er at man, uansett hva man mener om partene, har tillit fra dem og tilgang til dem. Så hvis Djupedal mener at vi skal spille en rolle ved nettopp å gå imellom, så burde han f.eks. yte det bidraget at han her og nå trekker det forslaget SV har fremmet om boikott. Det ville jo direkte motvirke alt annet, det ville være en rendyrket protestrolle, men det er klart at valg av roller betyr at man må gi opp den type virkemidler. Jeg tror det ville være klokt, og jeg ser på mange måter et lite løfte i det Djupedal nå sa.