John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-05-27:
La meg starte med å takke saksordføreren for en ryddig og god fremstilling av den foreliggende innstilling, og la meg også koste på meg å gratulere helseministeren og regjeringsfraksjonen med at lovproposisjonen gjennom behandlingen i komiteen ikke har avstedkommet et eneste flertallsforslag til endring av lovteksten. La meg imidlertid oppriktig få uttrykke at det ikke er grunn til å gratulere fremtidige brukere av spesialisthelsetjenesten og heller ikke fagekspertisen i våre sykehus med den foreliggende innstilling. En skriver ikke fremtidsrettet helsepolitisk historie med den foreliggende innstilling. Det er etter mitt skjønn én hovedgrunn til at flertallsfraksjonen, bestående av Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, ikke har endret en eneste lovparagraf, nemlig at både nåværende helseminister og forrige helseminister begge er faddere til lovproposisjonen. På grunn av dette tosidige fadderskap synes det for meg som det har vært et godt samarbeid mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene under behandlingen av lovproposisjonen i komiteen. Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet synes fortsatt mer opptatt av politisk detaljstyring av vårt offentlige helsevesen enn av pasientenes rettigheter og sykehusenes behov for sterkere fristilling og forutsigbar finansiering. Jeg er ikke overrasket over at Arbeiderpartiets styringsiver i helsepolitikken så sterkt kommer til uttrykk i den foreliggende innstilling, men jeg er virkelig både overrasket og til dels sterkt skuffet over Kristelig Folkeparti, som tidligere har hatt visse tilløp til nytenkning innen vårt helsevesen de seneste år, en nytenkning som etter min vurdering er fraværende i foreliggende innstilling. Kristelig Folkeparti går i innstillingen i spann med det styringskåte Senterpartiet, KS og fylkeskommunene, og de to sistnevnte har jo ikke gjort seg særlig positivt bemerket de seneste år når det gjelder å ivareta brukernes interesser i spesialisthelsetjenesten. KS og fylkeskommunene er livredde for brukermedvirkning og spesielt engstelige for at brukerne skal få juridiske rettigheter i forhold til vårt offentlige helsevesen. Flertallet anfører i sin merknad på side 15 andre spalte at de stiller seg kritiske til å omdanne offentlige sykehus til AS. Dette kan forpurre Oslo kommunes vedtak om å omdanne Ullevål og Aker sykehus til AS. Her vil Fremskrittspartiet love kamp. KS og fylkeskommunene har også ifølge proposisjonen effektivt forhindret at Statens helsetilsyn fikk sterkere sanksjonsmuligheter i form av å gi døgnbøter eller foretaksstraff. Dette til tross for at en enstemmig sosialkomite under budsjettbehandlingen i 1998 så behov for å utvide og styrke Statens helsetilsyns sanksjonsmuligheter ved brudd på sykehusloven og bad departementet vurdere dette. Den foreliggende innstilling vil ikke forhindre fremtidige profesjonskonflikter, da verken organisasjons- eller ledelsestrukturen i sykehusene er tilstrekkelig avklart i proposisjonen eller innstillingen. De samme krav til faglig forsvarlighet som ble pålagt helsepersonell i helsepersonelloven, stilles ikke til sykehuseier og -driver i foreliggende innstilling. En skikkelig og fornuftig diskusjon om systemansvar kontra personansvar er lite omtalt både i proposisjonen og i flertallsmerknadene. Den interne organisering og ledelse er overlatt til den enkelte sykehuseier, slik at striden om lederjobber fortsatt vil vedvare. Slik Fremskrittspartiet ser det, må det være uomtvistelig at den som har det medisinske ansvaret for pasientens behandling, også må ha myndighet, dvs. instruksjonsmyndighet over alt annet helsepersonell i sykehuset. Det åpnes imidlertid i loven for at to- eller flerdelt ledelse kan aksepteres, og i denne sammenheng konstrueres det en helt ny fagtittel, nemlig medisinskfaglig rådgiver, som skal kunne gi råd til ikke-faglig leder også ved kliniske avdelinger. Den medisinskfaglige rådgiveren, en lege, kan imidlertid ikke gjøre selvstendige beslutninger. Dette er understreket av flertallet på side 25 første spalte. Denne ordningen mener jeg kan gå på sikkerheten løs for pasientene. De to partier som de seneste år i vesentlig grad har stått for nytenkning og modernisering av norsk helsevesen og norsk helsepolitikk, nemlig Fremskrittspartiet og Høyre, og som så langt har fått gjennomslag for ventetidsgarantien, innsatsbasert finansiering, fritt sykehusvalg og en sterkere fristilling av sykehusene, har i foreliggende innstilling sterke merknader og flere endringsforslag til lovtekst som går på en fortsatt videreutvikling og modernisering av norsk sykehusvesen til beste for pasientene, men er dessverre i mindretall i innstillingen. Dette mindretallet er imidlertid ikke ubetydelig. Jeg tror det ville være klokt av Regjeringen i fremtiden også å legge vekt på hva disse to partiene står for, og hvilke endringsforslag de har fremmet i innstillingen, men som i dag ikke får flertall. Arbeiderpartiet og SV stiller på side 30 første spalte spørsmål ved stykkprisfinansieringen. Den innsatsbaserte finansieringen er så langt det eneste nye virkemiddel som har gitt som resultat færre garantibrudd i 1998. Fremskrittspartiet og Høyre har et endringsforslag til annet ledd i § 2-3 som går på organisasjon og forsvarlig organisering av sykehusene, slik at driften legges opp på en måte som gjør helsepersonell i stand til å ivareta sine lovbestemte plikter. Ansvaret for noe som går galt i et sykehus, kan i mange tilfeller skyldes organisasjons- og systemsvikt, og ansvaret må derfor ikke ensidig pålegges det enkelte helsepersonell. Organisering, rutiner og systemer er sykehuseiernes og ledelsens ansvar. Fremskrittspartiet vil endre på den nåværende ventetidsgarantiordningen og tilbakeføre prioriteringen av den enkelte pasient til fagekspertisen. Endringen går i korte trekk ut på at sykehuset/overlegen ved vurdering av pasienten skal fastsette en juridisk bindende tidsfrist når behandling skal være foretatt, og at oversitting av denne tidsfristen skal gi pasienten rett til behandling ved andre sykehus innenlands eller i utlandet for det offentliges regning. I dag har vi faktisk en mer eller mindre politisk styrt prioritering av syke mennesker som Fremskritts partiet finner uakseptabel. En stor svakhet ved loven når det gjelder faglig ansvarlighet, er at man i lovteksten ikke pålegger sykehusene å oppnevne pasientansvarlig lege. Sammen med Høyre fremmer Fremskrittspartiet i innstillingen forslag om at sykehusene pålegges å utpeke pasientansvarlig lege til den enkelte pasient. Fremskrittspartiet fremmer forslag til lovendring i § 4-1 tredje ledd som sier at det utelukkende skal tas hensyn til faglige kriterier ved godkjennelse av sykehus og helseinstitusjoner, og at de samme kriteriene skal gjelde så vel for offentlige helsetilbud som private helsetjenester. Slik lovteksten i innstillingen lyder, kan departementet bruke «samfunnsmessige » hensyn for å la være å godkjenne private helsetilbud, samfunnsmessige hensyn som utelukkende er politisk styrt. Fremskrittspartiet er fortsatt av den formening at man ikke skal ha noen offentlig dirigering av helsepersonell og heller ikke leger. Partiet var sterk motstander av tidligere ULS og kan ikke støtte den nye ordningen med en departemental legeregulering. Erfaringer fra tidligere ulike reguleringsopplegg har, som alle vet, ikke gitt de ønskede resultater. En sentralstyrt legeregulering vil etter mitt skjønn være sterkt i strid med en sterkere fristilling av sykehusene og også svært uheldig i forhold til fritt sykehusvalg. Vi i Fremskrittspartiet tror at markedet med ulike positive incitamenter også er i stand til å gi en langt bedre spredning av leger enn ved offentlige reguleringer. Fremskrittspartiet mener for øvrig at spesialistmangelen generelt sett ikke er så stor som man vil ha det til. Et relativt stort antall private spesialister jobber i dag i ikke-spesialisttjeneste, som allmennleger, bedriftsleger og privatpraktiserende – dette på grunn av manglende offentlige stillinger og fylkeskommunale driftsavtaler. Fremskrittspartiet mener at lovforslaget, slik det foreligger i denne innstillingen, på de fleste viktige områder ikke er et fremskritt i forhold til någjeldende sykehuslov. Etter en samlet totalvurdering av foreliggende proposisjon og innstilling har Fremskrittspartiet kommet til at vi vil stemme mot hele loven, etter at våre endringsforslag er nedstemt i Odelstinget. Til slutt tar jeg opp de forslag der Fremskrittspartiet er medforslagsstiller, og Fremskrittspartiets eget forslag i innstillingen.