Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2013-05-23:
La meg først få takke utenriksministeren for en grundig redegjørelse om viktige europapolitiske temaer. Utenriksministeren understreket hovedprinsippet i EØS-avtalen, nemlig et felles regelverk for det indre markedet. Norge er kanskje det landet i Europa som er mest avhengig av friest mulig handel mellom landene. Frihandel er til alles fordel, og EØS-markedet med sine over 500 millioner innbyggere er av avgjørende betydning for norsk økonomi. EØS-avtalen har en prislapp. Den er på 14 mrd. kr for den perioden vi nå er inne i, 2009–2014, eller ca. 3 mrd. kr per år. Det er 3 promille av statsbudsjettet. Per innbygger er dette 600 kr, eller mindre enn 2 kr per dag. Det var mange tall, men tallene illustrerer at prisen for full tilgang til EUs 500 millioner konsumenter ikke er avskrekkende, men jeg skal komme tilbake til dette. I tillegg til å få tilgang til EU-markedet plikter vi å rette oss etter dette felles regelverket som utenriksministeren omtalte. Regelverk for internasjonal handel er ikke noe unikt for EØS-avtalen. Til dem som mener at felles regelverk er en tvangstrøye, er det å si at fordelen er også at våre handelspartnere i EØS-området er underlagt det samme regelverket. Det gir forutsigbarhet og det hindrer regjeringer rundt om i å innføre tilfeldige, proteksjonistiske tiltak uten forvarsel, med den usikkerhet norsk eksportindustri ville måtte leve med dersom et slikt regelverk ikke hadde eksistert. De økonomiske nedgangstidene i EU setter den europeiske organisasjonsmodellen under press. Underskudd i statsregnskapene, galopperende gjeldsutvikling og økende arbeidsløshet fører til sanering av offentlige tjenester, stadige krisemøter i regjeringer, sosial uro og hele nasjonalstater som er på konkursens rand. Problemene skyldes ikke EU eller det felles regelverket. Det skyldes heller ikke den felles valutaen, euro. Snarere tvert om ligger nok årsaken i et statlig overforbruk over lang tid, og det skyldes manglende evne til å etterleve det regelverket vi snakker om. For å ta noen eksempler: Hellas og Østerrike har begge hatt euro, og de er svært sammenliknbare når det gjelder størrelse og innbyggertall. Hellas er kanskje det hardest kriserammede landet av alle, mens Østerrike ikke bare har greid seg bra, men har en lavere arbeidsløshet nå enn de hadde i 2008. To land som også er sammenliknbare i størrelse og innbyggertall, men som har beholdt sine nasjonale valutaer, er Tsjekkia og Ungarn. Ungarn er inne i en dyp økonomisk og politisk krise, mens Tsjekkia har greid seg rimelig bra. Det er først og fremst de kriserammede landene som selv må finne sin vei ut av problemene. Såkalte kriselån løser ingen ting på sikt. Det må ryddes opp i statsøkonomi og forvaltning for å få balanse i økonomien, og for å få hvert enkelt medlemsland til å fungere best mulig innenfor de felles reglene som gjelder. Utenriksministeren presiserte også at konklusjonene i de to stortingsmeldingene vi har mottatt de to siste stortingsperiodene om europapolitikken, må ligge til grunn for regjeringens EØS-arbeid. Fra Fremskrittspartiets side har vi presisert dette tidligere, men jeg gjentar det gjerne her: Fremskrittspartiet mener norsk medlemskap i EU for tiden er helt uaktuelt. Fremskrittspartiet mener derfor, som regjeringen – i hvert fall som det ledende regjeringspartiet mener – at EØS-avtalen skal være Norges tilknytningsform til EU og selve bærebjelken i Norges økonomiske forhold til Europa i all overskuelig fremtid. Alene gir disse to partienes stemmer her i Stortinget regjeringen solid ryggdekning for denne strategien, EØS-strategien, og for å benytte og utnytte det handlingsrommet som EØS-avtalen gir. Utenriksministeren viser til at Norge «høster anerkjennelse» for sine finansielle bidrag gjennom EØS-midlene og sine store bidrag til det internasjonale pengefondet, IMF. Det er kanskje på tide å se litt på summen av disse to. Hvis vi foretar en liten reduksjon av tilskuddene, f.eks. til IMF, vil det kanskje føre til at vi ikke lenger høster anerkjennelse, men at EU f.eks. bare er fornøyd med vår innsats. Det skulle likevel være til å leve med. Vi behøver ikke alltid være den mest gavmilde av alle. Det er ikke et mål i seg selv å gi bort mest mulig av norske skattebetaleres penger. Når det gjelder EUs jernbanepakke IV og de mulighetene den gir for å skape konkurranse om togpassasjerer, ga utenriksministeren uttrykk for sterk tvil. For Fremskrittspartiets del vil jeg bare ytre full støtte til regjeringen, dersom regjeringen følger EUs opplegg om konkurranse. Arbeiderpartiet var tidligere sterkt imot å gi NRK, Televerket, Statkraft og Posten konkurranse. Likevel er disse monopolene helt eller delvis avviklet. Nå har Arbeiderpartiets motstand stilnet. Konkurranse gir et bedre tilbud, slik vil det også være med konkurranse innen jernbanedrift. La meg også ved denne anledningen komme inn på EØS-avtalens artikkel 19, som slår fast at Norge og EU skal fortsette sine bestrebelser på en gradvis liberalisering av handelen med landbruksvarer. I saken om den dramatiske økningen i norske tollsatser på ost fra EU, har EU besluttet ikke å la denne saken få konsekvenser i form av mottiltak. Det skal vi være glade for. Stortingets delegasjon for kontakt med EU-parlamentet hadde møter med EU-parlamentet både 21. februar i fjor og 26. mars i år. Begge gangene ble det fra EU-hold gitt uttrykk for sterk misnøye med fremdriften i arbeidet med liberalisering av handelen med jordbruksvarer. De etterlyste mer regularitet i møtene i ekspertgrupper og raskere fremdrift. Norge er et land som er spesielt avhengig av å eksportere varer vi produserer mye av, slik at vi kan importere det vi selv ikke har nok av. Frihandel i Europa er en forutsetning for norsk velferd og velstand. Nå er det nok slik at det var mange i EUs organer som forsto at ostetollsaken var et grep fra Arbeiderpartiets side for å tilfredsstille sin lille juniorpartner Senterpartiet. Men det er grunn til å advare regjeringen mot å eksperimentere med dette. Hvis et nytt stunt av denne typen skulle bli møtt med mottiltak fra EU, vil det i første omgang undergrave EØS-avtalen, men i videre forstand skape problemer for norsk eksportindustri og sette norske arbeidsplasser i fare. I Norge går det rimelig bra, i stor grad takket være de enorme inntektene olje- og gassindustrien gir. Uten dem ville det vært mye vanskeligere å opprettholde den norske samfunnsmodellen, overføringsøkonomien, vår velferd og velstand. Hundrevis av milliarder som strømmer inn hvert år, gjør det komfortabelt å være norsk regjering. Men dette kommer ikke av seg selv, og det varer ikke evig. Norge er sårbart dersom EU-landenes etterspørsel etter norske eksportprodukter som olje, gass, teknologi og fisk avtar, eller om markedsprisen på disse produktene skulle falle. Dette må vi ta på alvor. Nå er tiden inne for å bruke vår økonomiske styrke for å investere i fremtiden, bygge opp infrastrukturen og gjøre Norge robust for å takle endrede rammebetingelser for våre nåværende eksportindustrier, slik at vi kan utvikle nye eksport- og inntektsmuligheter for fremtidige generasjoner.