Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-06-11:
Jeg er veldig enig med representanten Dørum i hans påpekning av betydningen av strafferettssamarbeidet i Norden. Det har betydning i mange retninger. For det første bor vi svært tett på hverandre, og vi har veldig lik rettskultur. Det andre er at vi i Norden har en stor mulighet til å ta felles grep overfor svært alvorlig kriminalitet. Dette som Odelstinget nå er invitert til å vedta, er jo kanskje et av de områdene hvor vi ser at det praktiske politi- og påtalesamarbeidet mellom de nordiske land fungerer svært godt, og også har fungert som modell for øvrig internasjonalt samarbeid, bl.a. europeiske arrestordre. Vi har fått en europeisk arrestordre som har masse komplisert i seg, og som det også har vært en lang prosess for Norge å forsøke å komme i posisjon til. Vi ser igjen at Norden tar tak og lager en ny arrestordre, som vi vedtar i dag i norsk lov, og som bidrar til at vi får enda greiere regler for å kunne håndtere kriminelle, uavhengig av hvor i Norden de måtte befinne seg. Dette er etter mitt skjønn en svært viktig lovsak for oss, og jeg håper at dette samarbeidet bare blir tettere og mer integrert i forhold til mange av de utfordringene vi står overfor i Norden - det være seg menneskehandel, kjønnslemlestelse, spørsmål om etterforskning av krigsforbrytelser og desslike. Noe av dette er også tema - bl.a. internettrelaterte overgrep - på det justisministermøtet vi skal ha nå like over sommeren for å se om det er andre mekanismer vi kan trekke opp for å gjøre samarbeidet i Norden tettere. Det kan også fungere for et øvrig internasjonalt samarbeid, som vi er helt avhengig av for å kunne komme til bunns i mange alvorlige kriminalitetsarter som vi vet ikke kjenner noen grenser. I dag er det slik at utlevering mellom de nordiske stater er basert på likelydende lover fra begynnelsen av 1960-tallet. Det utleveringssystemet som vi har hatt, har fungert godt, vært veldig smidig og lite byråkratisk, mens samfunnsutviklingen har vist at det var ønskelig med forbedringer av systemet. I 2002 vedtok EU et nytt og forenklet system for overlevering av lovbrytere - den europeiske arrestordre, som vi har vært inne på - og denne var bl.a. inspirert av nettopp dette nordiske samarbeidet. Men den gikk noe lenger for å forenkle prosessen og avskaffe avslagsgrunner. Det var derfor de nordiske landene i 2002 besluttet at reglene om utlevering av lovbrytere i Norden skulle revideres i lys av en ny europeiske arrestordre. Forutsetningen var at den nordiske utleveringsordningen etter revisjonen skulle bli minst like vidtrekkende og effektiv på alle punkter som den europeiske arrestordren. Dette har vi heldigvis lyktes med. Æren går til både den forrige regjering og den nåværende regjering. Konvensjonen ble ferdigforhandlet i 2005 og undertegnet av alle de nordiske land 15. desember 2005. Vi har jo alle forutsetninger for å kunne ha et slikt nært samarbeid om kriminalitetsbekjempelse i Norden. Regjeringas ambisjon er at vi i framtida skal styrke politisamarbeidet på alle nivåer i strafferettspleien for å kunne stå mer effektivt rustet mot den internasjonalt forgreina kriminaliteten. Så registrerer jeg at Fremskrittspartiet fremmer et mindretallsforslag på ett punkt. Fremskrittspartiet ønsker å lovfeste at påtalemyndigheten ikke skal kunne kreve overlevering for forhold som er begått på et annet nordisk lands territorium, når det ikke utgjør en lovovertredelse etter dette landets lovgivning. Jeg vil bemerke at straffelovgivningen i de nordiske stater er bygd på felles verdier, som jeg sa innledningsvis, og er i stor grad sammenfallende. Den situasjonen som Fremskrittspartiet tar opp, vil dermed neppe oppstå særlig ofte i praksis. Jeg vil imidlertid si meg enig med flertallet i komiteen, at man ikke kategorisk bør utelukke mulighetene for å kreve overlevering i slike tilfeller. Ja, hvorfor skulle vi gjøre det, avskaffe den muligheten vi har gjennom denne nordiske avtalen, når man faktisk kan ha en mulighet til å kreve utlevering? Men det er en «kan-regel » som oppstilles. Jeg har rett og slett problemer med å se hva som er bakgrunnen for at vi skulle si fra oss den muligheten også på nordisk nivå. Jeg må også si at jeg syns representanten Chaudhrys problemstilling i så måte er relevant for å belyse om det skulle være noe prinsipielt som gikk inn i Fremskrittspartiet med tanke på det å kunne kreve utlevering. Når en norsk borger har begått en straffbar handling som er belagt med straff etter norsk lov, hvorfor i all verdens navn skulle vi ikke da gjøre hva vi kan for å kunne forfølge en slik forbrytelse?