Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Dette er en forunderlig debatt om et enda mer forunderlig budsjettforlik. I de to foregående årene har altså sentrumspartiene forhandlet med Høyre og Fremskrittspartiet, og budsjettforlikene, eller den subsidiære enigheten, dreide seg først og fremst om hvordan man skulle unngå skatte- og avgiftsskjerpelser – ja til og med hvordan man skulle kunne klare å få til noen lettelser. Og det dreide seg om å styrke innsatsen på de aller, aller viktigste innsatsområdene; eldreomsorg, helse, forsvar og politikk. I etterkant har Regjeringen, statsministeren, finansministeren i alle organer de har vært, skrytt hemningsløst av den utviklingen som norsk økonomi har hatt. Det har gått bra. Renten går ned. Staten har aldri tjent mer penger. Så kommer da den litt ulogiske konsekvensen at som en takk for at dette går så bra, hopper man til stikk motsatt side av den politiske skalaen og skal samarbeide med Arbeiderpartiet. Så kan man sette seg ned og se på budsjettforliket. Hva inneholder det? Jo, realiteten er at man har flyttet på ca. 0,4 pst. av statsbudsjettet – 0,4 pst.! Så hører vi Arbeiderpartiet si at nå har vi endelig fått et statsbudsjett som det lukter god arbeiderpartipolitikk av. Det tok altså 0,4 pst. for å gjøre sentrumspolitikk til god arbeiderpartipolitikk. Det er i og for seg ganske illustrerende, både for denne debatten og kanskje enda mer for den fremtidsutviklingen vi kan komme til å se hvis dette kjærlighetsforholdet mellom disse fire partiene kommer til å vedvare. Arbeiderpartiet har til og med gått så langt at de har sagt at budsjettavtalen nesten har ført til at hele Arbeiderpartiets program er blitt oppfylt, så de må snart begynne å lage et nytt program for de har ikke mer politikk igjen. Maken til rørende enighet! Men selv om disse 0,4 pst. strengt tatt ikke har ført til at staten har flyttet så mye penger, får budsjettforliket ganske dramatiske konsekvenser for enkeltmennesker, for bedrifter, ja i og for seg også for kommunene der ute. Strømprisen går opp. Jeg har med undring sittet og lyttet til at både komiteens leder og Hill-Marta Solberg forteller om hvor fantastisk dette budjsettforliket er, særlig for dem som har minst i samfunnet. Hvem vil merke at strømprisen går opp? Det er nettopp de som har minst å rutte med, og som hver dag sliter med å vurdere hva pengene skal gå til. Så må altså de aller, aller fleste av oss faktisk betale mer i skatter eller avgifter inn i statskassen. Vi skal iallfall ikke lenger få skattefordeler av å spare i AMS. Jeg hørte sågar Arbeiderpartiets leder uttrykke at hvis man hadde råd til å spare i AMS, hadde man jammen råd til å betale mer skatt også. På tross av at man altså samtidig argumenterer for at det er en fare for økt forbruksvekst i privat sektor, fjerner man en av de ordningene som virkelig stimulerer folk til å spare. Det er ikke logisk. Det som åpenbarer seg, er jo at det er ikke det politiske innholdet i dette budsjettforliket som er viktig. Det er den rørende enigheten mellom partiene som er viktig. Når komiteens leder innleder med å si at han er svært fornøyd med «stoda» i nasjonen og legger til at det overordnede målet for Regjeringen er å lage et ansvarlig budsjett, er ikke det sant. Det overordnede målet for den sittende regjering er ikke å styre etter et ansvarlig budsjett, men det er å få lov å sitte i regjering. Det betyr altså ingenting for den sittende regjering i hvilken retning politikken går. Det ene året kan de godt sitte og akseptere at det blir skatte- og avgiftslettelser i nasjonen, mens det neste året synes de det er helt supert at man øker skatte- og avgiftstrykket med drøye 3 milliarder kr. Det er ingen fast styring det. Det er vingling det. Det vitner om en regjering som ikke vet hvor den skal. Da er det også grunn til å stille seg spørsmålet: Hvorfor fikk vi regjeringsskifte? For før arbeiderpartiregjeringen frivillig gikk av, satt den og styrte mer eller mindre med støtte fra sentrumspartiene. Så fikk vi regjeringsskifte, og så kommer vi nå i den situasjonen hvor vi altså har en knøttliten sentrumsregjering som sitter og styrer med landets største parti som støtteparti. Det eneste som har skjedd, er at Arbeiderpartiet har flyttet seg fra å være et regjeringsparti til å bli et støtteparti for tre små partier i Stortinget. Men politikken er lik – retningen på den er lik. Det rare, synes jeg, er at ingen av disse partiene klarer å ta ordene skatte- og avgiftslettelse i sin munn uten at det blir litt vondt og vanskelig for dem. Men det er faktisk det eneste som nå er nødvendig. Jeg må si jeg reagerer ganske kraftig på det forsøk Arbeiderpartiet har gjort så langt i denne debatten på å fremstille seg selv som redningspartiet for norske oljeindustriarbeidere. Det er jo med respekt å melde feil. Arbeiderpartiet har advart og brukt masse ord og uttrykk på å forklare oljearbeiderne i Norge at om bare de fikk en finger på rattet, skulle alt bli så meget bedre. Hva har skjedd? Dette budsjettforliket betyr én eneste ting, og det er at man skal trappe ned produksjonsavgiften litt raskere enn det Regjeringen selv har foreslått. Hvor er forslagene om å redusere CO2-avgiften, som vi har hørt Arbeiderpartiet snakke om? Det er flertall i Stortinget for det. Hvis Arbeiderpartiet hadde villet, kunne de fått redusert den avgiften allerede i revidert budsjett sammen med Fremskrittspartiet og Høyre. Det ville ikke Arbeiderpartiet, som står på denne talerstolen og prøver å ta æren for at man nå skal redde industriarbeidsplasser i Norge. Det er ikke rett. Det eneste Arbeiderpartiet gjør, og det eneste de har gjort i dette budsjettforliket, er å satse mer på tiltaksplasser, arbeidsmarkedstiltak. Hvor er næringspolitikken som Hill-Marta Solberg stod her og skrøt av? Hvor er den? Lars Gunnar Lie sa at det viktigste tiltaket i dette budsjettet i næringspolitisk øyemed er SND. Hvorfor lytter man ikke til alle bedriftslederne for små og mellomstore bedrifter som daglig skriker etter bedre rammebetingelser, etter lavere skatter, etter lavere avgifter, etter mindre byråkrati? Det gjør man ingenting med, man imøteser passivt at det kan bli økt ledighet, og så øker man arbeidsmarkedstiltakene. Det er passivitet, og da er det ikke bare Regjeringen som utøver det, det er med god støtte fra Arbeiderpartiet. Jeg tror ikke at folk flest skjønner hvordan det er mulig at mens den norske stat håver inn milliarder på milliarder av kroner på grunn av den gunstige oljeprisutviklingen vi nå har, må norske bilister oppleve at bensinprisen ikke bare blir 10 kr literen, men gjerne 11 og 12 også. Vi har hørt at det ikke er noen vilje hos disse budsjettpartnerne til å gjøre noe som helst med bensinprisen. Vi har i vårt alternative budsjett foreslått å redusere bensinprisen med 2 kr literen, og vi kommer antakelig også til å legge frem et forslag i Stortinget ganske snart hvor man ber Regjeringen om å lage et system hvor bensinavgiften varierer i takt med oljeprisutviklingen. Det er den eneste måten å gjøre det på for gi norske bilister en garanti for at også de skal få lov å nyte godt av den oljerikdommen som det i dag bare er staten som sitter og samler inn, putter på bok og investerer i utenlandske bedrifter. Og så sier man at dette gjør man fordi at man skal løse fremtidens utfordringer. Men vi står midt oppi dem! Komitelederen sa at han er så fornøyd med «stoda» i landet. Det går ikke an å stå på denne talerstolen og skryte av hva denne nasjonen har utrettet, for den eneste som har grunn til å være fornøyd, er statskassen, for den har aldri vært fullere av penger. Men i en slik situasjon, hvor vi nå altså har hoppet oppover på rangstigen og antakelig blitt verdens rikeste land og oljepengene flommer inn, øker helsekøene. Landets sykehusdirektører går nå ut og advarer kraftig og sier at dette kan ikke fortsette, vi klarer ikke å behandle pasienter, og køene øker. I denne tilstanden forteller vi landets syke mennesker at dere får én rett, og det er til å stå i kø, men dere skal i hvert fall ikke få rett til behandling. I akkurat det tilsvarende scenariet ser vi at norske skoleelever sitter i nedslitte klasserom med gamle, utslitte bøker. Og så tillater Arbeiderpartiet seg å si, slik Hill-Marta Solberg gjorde i hovedinnlegget sitt, at budsjettforliket fører til en styrking av kommuneøkonomien. Hvis kommunene bruker alle sine frie midler på det, så blir det noen hundre kroner pr. elev. Ja, det er godt mulig det, men i et av replikkordskiftene svarte jo representanten Hill-Marta Solberg at de midlene som de nå har styrket kommunene med, også skal brukes til helsevesen, eldreomsorg og andre velferdsgoder. Og da blir det jo plutselig ikke så veldig mye penger igjen til skolen. Hele valgkampen igjennom hørte vi Arbeiderpartiet snakke om dette: styrket kommuneøkonomi og styrket skole. Og hva har skjedd? Svært lite. Vi har også nå hørt Arbeiderpartiet ved gjentatte anledninger snakke om at vi må redusere alkoholavgiftene, for de er bekymret for grensehandelen. Det har vært svære avisoppslag om dette Dalheim-utvalget i Arbeiderpartiet, som nå endelig har skjønt behovet for å redusere alkoholavgiftene. Og så har de muligheten – hånden på rattet, budsjettforlik, full enighet. Og hva har skjedd? Ingenting! Jo forresten, rett skal være rett, vi får redusert pris på portvin. Det får vi, men ingenting mer. Da blir det ganske stor forskjell mellom det Arbeiderpartiet sier, og det Arbeiderpartiet gjør. Spørsmålet er: Når har Arbeiderpartiet tenkt å bruke den hånden de har på rattet, til å gjennomføre det de i avisene og ellers forteller folk at de skal gjøre, men som de behendig lar være å gjøre i det øyeblikket valget er over? Akkurat det samme skjer med bilen. Bilen kommer i all overskuelig fremtid til å være det viktigste transportmiddelet denne nasjonen har. Bilavgiftene går opp. Så sier Regjeringen – og Arbeiderpartiet – at det er kjempeviktig å ha en god miljøpolitikk. Og så sørger man for å øke avgiftene ved kjøp av nye biler, for å være helt sikker på at de mest forurensende og eldre bilene i hvert fall ikke blir byttet ut. Her er det ingen logikk. Men skattene skal opp, avgiftene skal opp. Så sa statsministeren og en rekke andre fremtredende medlemmer av regjeringspartiene i valgkampen at dokumentavgiften, den som vi alle må betale hver gang vi kjøper en bolig, måtte reduseres. Det hørte vi i hele valgkampen. Og jammen tror jeg det var mange som trodde på det også. Så kom budsjettet, men da var jo valgkampen over. Og dokumentavgiften er ikke omtalt, den er ikke nevnt. Men vi husker det. Fremskrittspartiet har foreslått å fjerne hele dokumentavgiften i budsjettet, for vi synes det er helt uanstendig at staten skal ta inn penger på at vi kjøper og selger boliger av hverandre som staten omtrent ikke har en eneste kostnad med. Til Hill-Marta Solberg: Vi har foreslått å fjerne CO2-avgiften som Arbeiderpartiet skryter av at de ønsker å gjøre noe med, og vi har gjort noe med passasjeravgiften som vi må betale hver gang vi er ute og flyr, på tross av at den er konkurransevridende for flyselskapene i forhold til utenlandske konkurrenter. Og vi har foreslått å redusere arveavgiften og formuesskatten og har til og med klart å foreslå litt skattelettelser for alle inntektsgrupper. For i motsetning til Arbeiderpartiet prøver ikke vi å kaste blår i øynene på folk ved å si at vi må finansiere ting gjennom alltid å øke skattene og avgiftene. Vi tror faktisk at det er mulig både å gi skatte- og avgiftslettelser så det monner og omprioritere innenfor den rammen som statsbudsjettet har i dag. Men da dreier det seg som å velge seg ut hva som er viktig. Men vi har også hørt Arbeiderpartiet og sentrumsregjeringen, ved justisministeren, snakke om behovet for kriminalitetsbekjempelse, og at måten å løse det på er å få mer politi ut i gatene. Og så uteksamineres til sommeren flere hundre politihøyskolestudenter, og de går med dette budsjettet rett ut i arbeidsledighet, fordi Regjeringen, sentrumspartiene i Stortinget og Arbeiderpartiet ikke har vært villige til å bevilge de få hundre millionene det koster å få alle disse nyutdannede politifolkene i jobb, slik at de kan gå ut og gjøre det de har utdannet seg til: bekjempe den stadig mer rå og brutale voldskriminaliteten som utvikler seg i det norske samfunnet. Men den avklaringen vil ikke Regjeringen ta, sentrum vil ikke ta den, Arbeiderpartiet vil ikke ta den. Vi får vente og se. Og så skal vi tro på løftene om at kriminalitetsbekjempelse er et viktig prioriteringsområde. Arbeidsledigheten øker ene og alene fordi Norge sliter med særnorske skatter og avgifter som svekker konkurranseevnen til en rekke av våre konkurranseutsatte bedrifter. Men vi skal ikke gjøre noe, ikke komme med noen næringspolitiske tiltak for å gjøre fordelingen på en slik måte at noen kan skape verdier. Og i det bildet – siden man har brukt mye av denne debatten på å være visjonær inn i det neste årtusen – hva er da realiteten? Jo, det er at antall pensjonister vil øke kraftig, og det betyr at pensjonsforpliktelsene til staten øker kraftig. Offentlig sektor er svulmende stor allerede, og noen skal betale gildet. Da må det skapes verdier et sted, og da må man legge forholdene til rette for at bedriftene får til nettopp det, og det kan jeg ikke se er spesielt mye omtalt i dette budsjettforliket. Det er mulig at noen sier at nå står du oppe på talerstolen og svartmaler landets situasjon, Siv Jensen. Ja, gjør jeg det da? Jeg har ikke sagt noen ting som ikke er sant. Jeg har ikke påpekt et eneste problemområde som ikke er der. Det eneste som er sikkert, er at statens pengemessige formue blir større. Men det vi får mer av i dette budsjettet, er f.eks. styrking av norsk landbruk. Det skal vi sørge for. Og begrunnelsen for det hevdes å være at det er den eneste måten vi kan få billigere mat i denne nasjonen på. Og så ser vi at norske bønder dumper tonn på tonn på tonn med norskprodusert kjøtt i utlandet for å hindre at norske forbrukere skal få billigere kjøtt – og så undrer man seg over at nordmenn reiser til Sverige for å kjøpe billig mat. Det er rart, det der. Men det kanskje mest underlige med hele budsjettprosessen er denne grunnleggende troen på at man kan drive og finstyre og detaljregulere hver minste million i norsk økonomi. Det tror man på. Så ser man på dette budsjettforliket og hva man har sittet og flyttet på av penger, og da er det lett å føle seg litt hensatt til en middels stor kommune i Norge og budsjettoppgjøret der. For der krangler man om hundretusener. Her burde faktisk de lange linjene dreiet seg om noen prinsipielle, viktige, overordnede ting og fordelingen av alle de 500 milliardene som statsbudsjettet inneholder. Men de viktige, langsiktige, store utfordringene diskuterer vi jo ikke. Det er i og for seg relativt symptomatisk når Hill-Marta Solberg sier i sitt innlegg at valget falt mellom å øke skattene og å skli på budsjettbalansen. Falt det aldri Arbeiderpartiet inn at det fantes en tredje mulighet, nemlig å kutte noen av de offentlige utgiftene, redusere det offentlige byråkratiet, effektivisere lite grann? Det står ikke et ord om det. Skatteøkninger er på en måte det vi får. Jeg synes det er litt synd når vi først skal få et politisk skifte, at resultatet av det praktisk politisk sett er så lite. Jeg er stygt redd for at alle de som nå sitter og tror at det kommer til å bli glanstider for norske skoleelever bare dette budsjettet får lov til å virke, kommer til å merke, at så enkelt var det ikke. Men det vi kommer til å merke er skatteskjerpelsene, avgiftsøkningene og antagelig også økt ledighet, fordi bedriftene ikke lenger makter det presset som de i stadig økende grad utsettes for fra regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, som tror det er bedre å ha full kontroll over alle midler. Selv om det er liten grunn til å tro at Fremskrittspartiets alternative budsjett blir vedtatt, tar jeg med dette opp alle våre forslag.