Lars Sponheim (Venstre), 2008-02-05:
Først vil jeg på vegne av meg selv og Venstre få takke utenriksministeren for en redegjørelse vi kan stille oss bak hver setning og hvert ord i. Og siden jeg har gleden av å representere siste parti ut i denne debatten, kan vi altså slå fast at det er et enstemmig storting som stiller seg bak denne redegjørelsen og dermed det som er landets politikk i Afghanistan. Det er også slik at i politikken er det ikke minst opposisjonens rolle og oppgave å lete etter enhver mulighet til å se sprik internt i en regjering. Det er slik i demokratiet. Jeg legger ikke skjul på at mitt politiske øre, bl.a. i likhet med representanten Jan Petersens, lette veldig etter om det i den redegjørelsen som utenriksministeren holdt i dag, fantes spor etter de siste ukers seminaraktivitet i SV. Jeg må vel for egen del kunne si - i likhet med det andre har gitt uttrykk for - at jeg fant ikke noen slike spor i denne redegjørelsen. Det er bra. Vi vet også at det å utvikle en redegjørelse fra Regjeringen om et så viktig og følsomt område som dette selvsagt er gjenstand for mye arbeid internt i Regjeringen, også mellom de politiske partier. Derfor vil jeg uten videre legge til grunn at her stiller alle regjeringspartiene seg bak hver setning, hvert komma og hvert punktum i det som er sagt av utenriksministeren i dag. Det synes jeg er avklarende og greit, og jeg håper at også det ligger til grunn for den norske debatten framover. Så er det noe med valg av ord. Jeg er ikke ekspert på folkerett og folkerettslig definisjon, så jeg må holde meg til mitt enklere begrepsapparat. I den sammenheng er Norge i krig. Jeg har ved noen anledninger måttet sitte i denne sal og ta det absolutt største ansvar som noen stortingsrepresentant etter mitt skjønn kan ta, og det er å sende norske soldater ut i krig, med risikoen for å miste liv og det alvor som ligger i det. Det er ikke noe som er mer krevende, og det er ikke noen oppgave som er vanskeligere å ha som stortingsrepresentant enn å gjøre det. Det er alltid tungt å bære. Det har forandret meg som politiker, som representant og som menneske hver gang jeg har måttet ta et slikt ansvar. Det gjelder også i dette tilfellet. Derfor er det så viktig at Stortinget ofte bruker tid på å diskutere, for å ha mulighet til å gi den type unison støtte til krigsoperasjoner som dette. De soldater som risikerer å miste livet - dessverre har noen allerede gjort det - bør kunne kreve det av oss. Derfor er det så viktig at vi samlet kan stille oss bak den viktige jobben de gjør, og det skal de vite. Derfor er det også så viktig at vi krever - og det opplever jeg at denne debatten har brakt veldig tydelig fram i dag - at Regjeringen har en klar strategi som alle står samlet bak, og at Stortinget selvsagt står så bredt som mulig bak dette og understreker alvoret i det. Så er det slik at ingen vil eller kan - i hvert fall ikke i et så åpent og vitalt demokrati som vårt - stanse noen debatt, snarere tvert imot. Det må vi ha. Men det er en debatt hvor man må ta inn over seg alvoret i det at vi ber norsk ungdom være med på å risikere liv i denne type oppgaver. Enten står vi bak, eller så må vi rett og slett hente dem hjem igjen. Debatt som på en måte skaper tvil om hvor Regjeringen står i et så vitalt spørsmål som krigsdeltakelse er - enten den foregår i seminarer, på plenen eller innenfor Regjeringen - tåles ikke. Heldigvis tror jeg vi kan parkere det etter dagens redegjørelse og debatt. Jeg kunne stoppet der, for det er jo så bred enighet. Jeg vil allikevel gjerne - nettopp fordi det er knyttet så stort alvor til det vi her stiller oss bak - komme med noen tilleggskommentarer. Jeg synes det alltid i slike spørsmål som dette er viktig å prøve å huske utgangspunktet, eller en kunne sitere stortingspresidenten, Jagland, som i Aftenposten skrev: «Husk hva Taliban er». Engasjementet i Afghanistan er et solidaritetsprosjekt med det afghanske folk, som trenger beskyttelse mot et av de mest despotiske regimer verden har sett i nyere tid. Vi må også kunne tillate oss å si at vi har en klar egeninteresse av å bidra til å stanse terrorisme og andre grove sikkerhetstrusler også mot oss selv, og å ivareta frihet, menneskerettigheter og demokrati så godt som mulig - og jeg vil gjerne tilføye: overalt og for alle. Da er det slik at det er på en måte ingen opsjon. Vi kan nesten ikke tillate oss at vi ikke skal lykkes i Afghanistan - av mange grunner, ikke bare av hensyn til det afghanske folk, men også av hensyn til verdensfreden, til NATO og til FN. Jeg vil ikke bruke ordene «hvis vi ikke lykkes i Afghanistan», for det må vi gjøre, men skulle en prøvd det tankeeksperimentet at det var tilfellet, ville det vært et lite lystelig perspektiv som åpnet seg. Taliban-styret ville kommet tilbake igjen i en enda mer radikalisert form, sivile og politiske rettigheter ville blitt tilsidesatt, afghanske kvinner ville gått en meget tung tid i møte, maktbalansen i Sentral-Asia ville blitt forrykket, ekstremister ville fått vind i seilene, terrorister ville fått nye fristeder og treningsbaser, og vi skal ikke glemme at nabolandet Pakistan har atombomber og - ikke minst - FN og NATO ville blitt svekket. Verdenssamfunnets vilje og evne til å løse problemer av denne typen ville vært svekket. Vi ville rett og slett latt våre medmennesker i stikken, og det ville hatt en enormt negativ global effekt. Også Norges sikkerhet ville ha blitt påvirket. En seier for terrorisme og undertrykkelse kan vi aldri godta. Da er det selvsagt viktig at strategien diskuteres, men den må ha det utgangspunktet eller den plattformen at det er for å lykkes enda bedre. Verdibasisen for å ta en diskusjon om strategi må være: Hvordan lykkes vi i kampen for å nå de målene vi har satt oss? Hvordan kan vi lykkes bedre? Venstre går ut fra at nettopp denne debatten om strategi pågår kontinuerlig innenfor NATO, mellom de involverte land sammen med myndighetene i Afghanistan, og en slik debatt må selvsagt også pågå i det offentlige rom. Men det er viktig å være tydelig på ulike roller, og at alle med ansvar for landets lederskap tar den oppgaven på alvor. La meg understreke, som utenriksministeren og øvrige talere i denne debatten også gjorde, at det i en slik strategidebatt er viktig å se på arbeidsdelingen mellom FN og NATO. Venstre støtter et initiativ for at FN skal få en tydeligere og sterkere rolle i Afghanistan. Da sier jeg, med en klar understreking, at det å styrke FN betyr ikke underforstått i taler fra meg at vi på noe vis skal svekke NATO, snarere tvert imot. Vi må sannsynligvis styrke begge deler. Dessverre har en av og til inntrykk av at når noen gir uttrykk for at en vil styrke FN, ligger det i kortene at da skal NATO svekkes. Begge må styrkes. Det er selvsagt et stort behov for å koordinere og avstemme den militære mer enn den sivile innsatsen. Det er FN som bør fylle den viktige rollen. Vi ser at mange donorland og bistandsaktører på bakken opererer på egne måter på sine avgrensede områder. Dette går nok på bekostning av effektiviteten og dermed vår evne til å lykkes. Jeg vil også få gi uttrykk for støtte til arbeidet med å oppnevne en ny spesialutsending for FN som får et sterkere mandat til å koordinere sikkerhetstiltak og utvikling av sivile prosjekter. Når det gjelder NATOs innsats framover, er jeg glad for utenriksministerens gjentatte understrekninger av at det er NATO som skal ha ansvaret for de militære operasjonene innenfor ISAF. Det er naivt å tro at FN kan lede militære operasjoner mot Taliban. Til det er nok oppgavene for skarpe, dessverre. Situasjonen i Afghanistan krever både defensive operasjoner for å sikre den sivile innsatsen og offensive operasjoner for å bekjempe Taliban. I praksis er det verken mulig eller hensiktsmessig å sette et skille mellom offensive og defensive operasjoner. Jeg forstår ærlig talt ikke helt de som prøver å gjøre dét til et viktig poeng, fordi vi må slå til militært mot Taliban med stor styrke. Etter mitt og Venstres syn bør NATOs styrker ha færrest mulig operasjonelle begrensninger. Det gjelder også norske soldater. Jeg sier ikke med dette at Norge bør være til stede med norske soldater i sør, for det er ingen politisk oppgave. Det bør være en militær oppgave å vurdere om det er nødvendig. Jeg vil få avslutte med igjen å takke utenriksministeren for denne redegjørelsen og si at Venstre stiller seg hundre prosent bak den.