Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-21:
Norge trenger arbeidskraft. Derfor er det bra for oss at så mange velger å komme til Norge for å jobbe. Noen prøver å si at dette er en trussel for den norske velferdsstaten. Realiteten er at den norske velferdsstaten er helt avhengig av den. Faktum er at uten tilgang på utenlandsk arbeidskraft ville vi hatt betydelig høyere arbeidsledighet i Norge. Bedrifter ville ikke hatt mulighet til å legge inn anbud på større kontrakter, og bedrifter ville ikke hatt tilgang på viktig nøkkelkompetanse som genererer behov for flere ansatte, som f.eks. ingeniører. Arbeid til alle er Arbeiderpartiets viktigste mål, ikke bare fordi velferdssamfunnet er bygd på at vi alle bidrar til fellesskapet. Like viktig er det at det er den viktigste frihetsskapende faktoren vi har. Det å ha arbeid gir oss verdien av å være til nytte og til å få en inntekt både vi og familien kan leve av, og arbeidsplassen er en viktig sosial arena for oss. Der møter vi andre mennesker, der får vi venner, og der bryr vi oss om hverandre. Derfor er det også svært viktig at vi har et arbeidsliv med rom for ulike mennesker med ulike ferdigheter og ressurser. Arbeidsplassen er vår viktigste inkluderingsarena. Det er viktig for innvandrere og flyktninger å delta i arbeidslivet. Der lærer de og erfarer norsk kultur på en helt annen måte enn de gjør i klasserommet på introduksjonsprogrammet. Praktisk arbeidsnorsk lærer du på arbeidsplassen. Arbeid er den viktigste veien til integrering i det norske samfunnet. Da må den veien også være tilgjengelig for kvinnene. Så vel polske som somaliske kvinner deltar mindre i arbeidslivet enn norsk kvinner. Utdannelse og språk er sammen med holdninger viktige forklaringer. Derfor må vi ha en bevisst tilnærming til dette. Jobbsjansen og andre lignende tiltak er helt nødvendig for å inkludere også disse kvinnene i det norske samfunnet. Og nok en gang: Dette er ikke veldedighet. Det er solidaritet i praksis, det er frihetskamp, og ikke minst er det bra for det norske samfunnet, som trenger flere som bidrar til å styrke velferdssamfunnet vårt. Det er et paradoks at samtidig som norske bedrifter roper etter arbeidskraft, leser vi til stadighet i avisene at velutdannede, arbeidsvillige, sunne og friske mennesker som vil og kan jobbe, ikke slipper til kun fordi de heter Hammed eller Nala. Og vi må innse at også mennesker fra andre land har kompetanse, utdannelse og ferdigheter som har stor verdi, som vi skal anerkjenne og benytte oss av. Politikken kan gjøre mye. Staten må gå foran som et godt eksempel og om nødvendig ta i bruk sterke virkemidler for å bryte ned disse fordommene. For det er nettopp det det er, fordommer hos etnisk norske, som ender opp med ikke å slippe folk til og ikke gi dem muligheten til bidra ut fra sine forutsetninger. Som samfunn har vi et felles ansvar for å gi alle mennesker muligheter. Vi vet at mange med minoritetsbakgrunn kan være sårbare for å bli utnyttet i arbeidslivet. Det skal lønne seg å jobbe. Derfor er det avgjørende at vi lykkes i kampen for å sikre respekten for ærlig hardt arbeid og mot sosial dumping. Etter to handlingsplaner for å bekjempe sosial dumping jobber vi nå med en tredje. Det handler om å sikre en inntekt man kan leve av, og at vi skal ha et arbeidsliv som ikke er helsefarlig. Jeg må innrømme at jeg sjelden bruker begrepet «innvandrer». Når man har vandret fra Mogadishu eller Warszawa til Norge for å delta i vårt samfunn, er vi vel kanskje alle medvandrere i livet. Integreringspolitikken har som mål å ta alle menneskelige ressurser i bruk. Med dette legger vi grunnlaget for at enda flere kan bidra.