Jan Petersen (Høyre), 2000-02-23:
Etter å ha lyttet til denne debatten må jeg si at jeg tror Stortinget har vist frem innholdet i en ganske assortert politisk landhandel. Og selv om jeg er klar over at det har vært en viss drøm for enkelte bak denne debatten, at man skal ha en debatt som ikke TV-kanalenes debattledere skal styre, må jeg ærlig si at jeg faktisk begynner å savne noen av TV-kanalenes debattledere etter å ha hørt hvordan det har gått i øst og vest i denne debatten. Jeg tror kanskje at noe av poenget og det vi burde konsentrere oss om, var et av de anslagene som statsministeren også hadde i sin innledning, nemlig et forsøk på å se litt på de mer grunnleggende utfordringene vi står overfor. Jeg tror at en av de aller viktigste utfordringene våre simpelthen er hvordan vi skal håndtere Norges pund, Norges lodd, i en verden i knallhard forandring, hvor det hele tiden å være på høyde med utfordringen kanskje er det aller viktigste. Det er jo slik at det nå er introdusert et begrep i norsk debatt som er nesten uselgelig, men innholdet er riktig – det er såkalt endringskompetanse, nemlig at det er samfunnets evne til å endre seg som vil styre hvorvidt dette samfunnet om noen år er et trygt og godt samfunn for oss alle sammen. Og da er spørsmålet: Hva gjør vi for å få samfunnet til å endres slik at det blir trygt og godt om fem, ti og femten år? Da er det en del helt klare grep vi må ta. Et av dem, og det har man vært opptatt av i flere av replikkene, er at det må føres en mer offensiv skole- og utdannelsespolitikk. Jeg må innrømme at på disse områdene har både statsministeren og Jens Stoltenberg skuffet meg, selv om Jens Stoltenberg kanskje antydet en liten endring på ett viktig punkt, men det gjenstår å se hva dette blir i praksis. Men jeg må nok si at så defensivt som Regjeringen nærmer seg disse spørsmålene, kan vi ikke fortsette med å gjøre. En god skolestandard er selve nøkkelen til dette samfunnets evne til å håndtere de raske forandringene. Et annet viktig element er at vi må omstille den offentlige sektor. Det var et område som var helt borte i statsministerens innlegg, og det var ikke mye av et svar på det punkt jeg fikk fra Jens Stoltenberg heller. Men hvis vi nå skal skaffe de helt nødvendige ressurser til selve kjerneoppgavene vi står overfor, f.eks. skole og utdannelse eller eldre og helse, er det nødvendig med ganske grunnleggende endringer i offentlig forvaltning. Da er vi nødt til å være villige til å ta et oppgjør med en del av de særinteressene som nå hindrer slike omstillinger. Et tredje element er at vi på en helt annen offensiv måte må føre en politikk for gründere. Det betyr også grep innenfor skattepolitikken. På det området deler jeg den skuffelsen som Hagen gav uttrykk for – de håpene man hadde til at Jens Stoltenberg kanskje skulle føre en ny linje i Arbeiderpartiets politikk, er det vel ikke så lett å bevare etter en debatt som dette. Men her er det nødvendig med endringer. Det er ikke slik at vi kan skatte oss til velstand i dette landet. Det fjerde elementet er å ta i bruk ressursene som er i samfunnet – naturressursene – og her ligger jo selvfølgelig hele den gasskraftdebatten som vi nå har hatt. Den har her ført til en ganske underlig debatt om posisjoneringer, og jeg har lagt merke til at Regjeringen sender sine bannbuller i alle retninger. Odd Roger Enoksen har truet Arbeiderpartiet med isolasjon hvis man stemmer for det flertallet ser ut til å bestemme seg for, og Valgerd Svarstad Haugland har truet Høyre med isolasjon. Men det er klart at hvis 42 representanter i Stortinget har tenkt å isolere 123, så skal man få litt av en oppgave. Realiteten er at det standpunktet flertallet står på, har vært varslet lenge, Regjeringens problem er at den våknet for knappe 14 dager siden. Kultur er en viktig forutsetning, og på det punktet har jeg lyst til å gi statsministeren ros for det han sa på dette området. Men jeg gir det som en ros, fordi jeg er nødt til å si at det han har sagt om samarbeid, ja, det må jo være en skuffelse for borgerlige velgere. Det er slik at Voksenåserklæringen nå langt på vei er uttømt – det sa statsministeren selv – det må politiske påfyllinger til. Jeg tror at borgerlige velgere nå venter på initiativ. Jeg tok selv et initiativ på valgnatten i høst om at vi burde snakke sammen på ikke-sosialistisk side. Men hvis det er slik at regjeringspartienes representanter, f.eks. Valgerd Svarstad Haugland, appellerer til Høyre og snakker om de videre perspektiver, ja, så må regjeringspartiene også følge opp. Og det er alvor – det er ikke lange tiden igjen!