Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2002-02-28:
Norsk utenrikspolitikk har et omfang og en bredde som er oppsiktsvekkende i forhold til landets størrelse, og som går langt utover det å ivareta våre interesser vedrørende bl.a. økonomi, handel, forsvar og sikkerhet. Det kan særlig forklares av Norges 50-årige innsats for bistandsarbeid og vår økende merittliste som mekler eller mellommann i konfliktløsning. Den rollen Norge har utviklet i det internasjonale samfunnet, er et resultat av langsiktig arbeid og flere dyktige menneskers verk. Det er ingen selvsagt sak at det skal være slik. Desto viktigere er det at vi gjør bevisste valg for hva vi vil med utenrikspolitikken vår. Mekleroppgavene og bistandsomfanget gir oss en selvstendig internasjonal plattform. Det har både positive og negative sider. Fordelen er at vi får større gjennomslag også på andre saksområder. Ulempen er at særlig meklerrollen forutsetter en avdemping av kritikk mot de partene en arbeider med. Det kan være belastende og forårsaker regelmessig retorikk på hjemmebanen med påstander om svakhet og unnfallenhet – ja endatil feighet. Spørsmålet blir da om resultatene står i forhold til ulempene. La meg derfor illustrere med en rask gjennomgang av en del oppgaver vi for tiden løser i utlandet. For det første: det toårige vervet som ett av ti roterende medlemmer i FNs sikkerhetsråd er et uttrykk for den tilliten vi har. Når vi i mars overtar formannskapet, skal vi ha klart for oss at mandatet er å sikre eller gjenopprette fred og sikkerhet, og at det er avgjørende å finne løsninger som rådet samlet kan slutte seg til, for å oppnå resultater. Dette er ingen klubb for generell politisk debatt og med en måneds egotripp for formannskapslandet. Vi imøteser hard jobbing med en lang agenda fullspekket av tunge konflikter. Det virker riktig når utenriksministeren vil bidra til fortsatt høy fokusering på Afrika, og med en særlig innsats for å løse grensestriden mellom Etiopia og Eritrea. Norges initiativ for et seminar i New York om naturressurser og økonomi som drivkrefter i konflikter, kan også belyse årsaksforholdene i flere krigsområder. For det andre: Norges formannskap i Sikkerhetsrådets arbeidsgruppe for fredsbevarende styrker gir en god mulighet for å bedre planleggingen og gjennomføringen av slike operasjoner. Vi kjenner flere eksempler som har vist at handlekraften i akutte situasjoner må bli bedre. For det tredje: formannskapet i Afghanistan Support Group gir oss en lederrolle for å imøtekomme afghanernes enorme behov for humanitær bistand og gjenoppbygging. Koordineringen av alle deltakernes innsats er i seg selv vanskelig, og krever nært samarbeid med bl.a. Sikkerhetsrådet. For det fjerde: Norge leder nå også komiteen for sanksjoner mot Irak. Smartere, mer differensierte sanksjoner i olje for mat-avtalen skal fra 1. juni gi bedre tilførsel av nødvendige varer til Iraks befolkning. Sanksjonene opphører når regimet gir FNs våpenkontrollører fri indre adgang i landet. Det er viktig å bidra til alternative løsninger til en væpnet intervensjon fra USA i Irak, som enkelte frykter. Jeg er for min del meget tilfreds med utenriksministerens advarsel mot en slik utvikling, med henvisning til FNs resolusjoner som den mulige løsningen. For det femte: Norges innsats som mellommann i krigen i Sri Lanka er etter oppfordring fra begge parter i konflikten. Det er i seg selv en tillitserklæring, som samtidig bekrefter det omdømme våre utenrikspolitikere har. Konflikten i Midtøsten er den mest langvarige og vanskelige Norge er engasjert i, og hvor vi siste halvår har fått kritikk fra ulike hold for fortsatt å opprettholde et mulig meklerklima. For meg er Regjeringens håndtering riktig så lenge partene ser det som positivt at vi fyller en slik rolle. Så får vi da avstå fra å delta i protestresolusjonene når åpenbart kritikkverdige aksjoner foregår i området. Norge har valgt en vanskeligere vei, og jeg har tro på at den kan bidra mer til en god fremtid for folket i regionen. Mitchell-planens krav om løsning for de okkuperte områdene, flyktningene, Jerusalem og for volden må legges til grunn. Her må forhandles uten krav om voldsfrie intervaller, og begge parter må settes under press av USA og kanskje i samarbeid med den arabiske verden, som det siste initiativet fra Saudi-Arabia kan tyde på. Denne regjeringen har som sine forgjengere fulgt opp og videreutviklet en ambisiøs og krevende utenrikspolitikk for det lille landet vårt. Jeg er overbevist om at utbyttet langt overstiger de ulempene som følger med. Utenriksministeren bør kunne gå til det videre arbeidet og til formannskapet i Sikkerhetsrådet i full forvissning om at han har et bredt flertall i denne salen bak seg.