Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2008-04-04:
Vi har sett en ønsket utvikling ved at leveralderen stadig øker, og mange eldre har god helse og klarer seg utmerket. Helsevesenet står allikevel overfor store utfordringer på grunn av den sterke veksten i antall gamle, men også andre alvorlig syke som har behov for pleie- og omsorgstjenester, og som i størst mulig utstrekning skal tilbys dette i egen kommune. Ett av problemene er at det ofte er et stort faglig sprang mellom de tjenestene kommunen tilbyr og det sykehuset tilbyr. Det er en «missing link» - vi mangler en slags halvannenlinjetjeneste. Fra 2001 til 2005 ble antall liggedøgn i sykehusene redusert med nesten 9 pst, men antall gjeninnleggelser øker, særlig for dem over 80 år. Både ressursinnsatsen og den faglige kompetansen på sykehjemmene er for lav for en del av de pasientene som sykehusene definerer som utskrivningsklare. Når vi er kjent med målsettingen til helseforetakene om ytterligere å senke antall liggedøgn, vil pasientene trenge et bedre tilbud på utsiden av sykehuset. Selve målsettingen om kortere liggetid på sykehusene behøver ikke være negativt for pasientene, og mange pasienter kan med fordel behandles utenfor sykehuset dersom det finnes egnede behandlings- og omsorgstilbud. Intermediære avdelinger etableres i stadig flere kommuner i samarbeid med sykehusene. Disse intermediære avdelingene har faglig kompetent personale for å drive mer avansert behandling og pleie enn det som er i de ordinære sykehjemsavdelingene. Driftskostnadene ved disse kommunale enhetene er høyere enn ved vanlige sykehjem, men lavere enn ved sykehusene. Det ble gjennomført en randomisert studie ved St. Olavs Hospital, hvor det viste seg at pasientene som hadde fått etter- eller ferdigbehandling i en intermediær avdeling, hadde færre reinnleggelser og lavere dødelighet. Det viste seg også at de totale behandlings- og pleiekostnadene for sykdomsperioden var hele 25 pst. lavere for de pasientene som var på intermediære avdelinger. Årsaken var at disse får en mye bedre behandling og etterbehandling enn det de kan få i den vanlige kommunehelsetjenesten. Oslo kommune og stadig flere andre kommuner ønsker å inngå samarbeid med sykehusene for å etablere enheter, som kan gi eldre som skal skrives ut av sykehuset, et godt tilbud. Det blir utviklet flere forskjellige finansierings- og samarbeidsmodeller ved helseforetakene. I Trondheimsmodellen ble det gitt et årlig tilskudd fra St. Olavs Hospital på 3 mill. kr. I Halden ble det også gitt tilskudd i form av kompetanse fra lege eller poliklinikk. I noen tilfeller står også kommunen som leietaker av sykehusets lokale, men dette kan variere fra sted til sted. I Halden var det et toårig prosjekt som ble avsluttet i fjor sommer. Det ble opprettet med prosjektmidler for å unngå nyinnleggelser. Det var altså ikke etterbehandlinger, men for å unngå innleggelser. Dette var rettet mot pasienter med infeksjon, moderat forverret hjertesvikt eller kols-pasienter. Færre sykehussenger kan godt bety at man stenger flere sengeposter fysisk, og dette vil også bety ekstra utgifter for kommunene, som blir pålagt å ha et tilbud til pasienter de ofte ikke har. Dette medfører ikke bare at man må komme med mer kompetanse. Det blir også en stor ekstrautgift for kommunene som de ikke har hatt fram til nå. Dette medfører, som vi ser en begynnelse på, at intermediære plasser nedlegges igjen etter at de nylig ble opprettet. Kommuneøkonomien spiller en stor rolle. Det er ikke tilstrekkelig bare å se på kapasiteten på sykehjemmene. Det er et stort behov for å se på spesialkompetanse og spesialiserte enheter. I dag er sykehusene for spesialiserte og sykehjemmene for dårlig bemannet og mangler kompetanse. Det er mange pasienter som havner i en gråsone. Det kan være kreftpasienter, eldre pasienter med alvorlige sykdommer, terminalt syke pasienter, kronisk syke, psykisk syke og rusmisbrukere. For at sykehjemmene skal kunne være bedre rustet til å møte det behovet pasientene har, bør det opprettes egne enheter som palliative enheter, enhet for kronisk syke med utagerende atferd, som vi diskuterte på tirsdag, enhet for Alzheimer, enhet for de med parkinsonisme, enhet for eldre med Downs syndrom, enhet for MS, enhet for yngre trafikkskadde og enhet for eldre rusmisbrukere. Dette er noen av avdelingene man kan tenke seg at det vil bli behov for å opprette. Dette er avdelinger som vil trenge spesialkompetanse, en høy bemanningsfaktor, og mange av disse beboerne er avhengige av dyre medisiner. Det vil ikke være mulig for kommunene å finansiere driften av denne typen enheter i det omfanget som man ser behov for, innenfor dagens finansieringssystem, hvor sykehjemmene også dekker utgiftene til medisiner. Palliasjon har sitt utspring i hospicebevegelsen. Gjennom de siste 15-20 årene har det blitt etablert flere ulike palliative tilbud. Gjennom øremerkede midler over statsbudsjettene er det bevilget penger til å opprette prosjekter innenfor lindrende behandling i kommunene. I 2005 gikk dette til 61 prosjekter, hvorav Fredrikstad fikk 250 000 kr, som ble brukt til kompetanseheving og nettverksbygging, men det finnes fremdeles ingen palliative sykehjemsplasser, for dette er veldig kostbart å drifte. Lindrende behandling og pleie som retter seg mot både det fysiske, psykiske, sosiale og åndelige behovet til pasienten og familien, med respekt for deres personlige, kulturelle og religiøse forankring, utføres av tverrfaglige team, av velkvalifiserte, profesjonelle og frivillige, og omsorgen skal gis i en pasient- og familiesentrert ramme. Dette vil gi veldig mange av dem som trenger det, en verdig avslutning på livet. Høgskolen i Gjøvik og Norsk forening for palliativ medisin oppgir at det til enhver tid finnes rundt 15 000 mennesker som har behov for slik pleie. Finansieringen av lindrende behandling ble fra 2003 ivaretatt gjennom ISF-ordningen knyttet til en DRG-kode, men det er satt spesielle krav til institusjonene for å utløse denne taksten. Problemet er at disse pengene ikke utbetales til sykehjemmene. Finansiering av lindrende behandling på sykehjem er fortsatt ikke satt i system. Dette er en av de største utfordringene for videreutvikling av det palliative tilbudet i tiden som kommer, og det trengs en snarlig løsning. Når det gjelder tilbud om rehabilitering i kommunene, er det vanskelig å trekke grenser, og det er en stor gråsone. Grensen mellom det som kommunene skal ha ansvaret for, og det som helseforetakene skal ha ansvaret for, kan være vanskelig å trekke, og det må i mange tilfeller avklares gjennom dialog og samarbeid mellom de berørte parter. Ofte ser man jo også at resultatet er at pasientene ikke får det nødvendige rehabiliteringstilbudet, og at man ikke har oppnådd den dialogen og det samarbeidet som dette forutsetter. Jan Bøhler har ved flere anledninger uttalt at det bør være en annen finansiering for rehabilitering enn i dag for det som faller inn under kommunenes ansvarsområde. Men dette er, i hvert fall slik jeg ser det, bare ett av flere områder som trenger en ny vurdering av hvordan det skal finansieres. Vi mangler gode rehabiliteringsplasser for dem som kan motta rehabilitering i kommunene sine. Hvilke muligheter de har for å imøtekomme det behovet som man i dag ser for spesialiserte tilbud, varierer også sterkt fra kommune til kommune, For lettere å kunne imøtekomme det klare behovet som man ser for slike tilbud, må det gjennom regelverk og finansieringsordninger skje en endring, slik at man kan få behandling etter Leon-prinsippet. Leon-prinsippet betinger nemlig at det skal være en kompetanse, ikke bare at man skal få et tilbud i egen kommune. Man må sikre at de pasientgruppene som jeg har omtalt her, ikke blir utsatt for et svarteperspill mellom ulike aktører og på ulike nivåer. Behovene for behandling, pleie- og omsorgstjenester har hatt en sterk økning, og én ting er i hvert fall sikkert: Økningen vil fortsette. For å møte disse utfordringene med å tilby best mulig tjenester må det være en mer helhetlig organisering og finansiering enn den vi har i dag. Fremskrittspartiet har ved mange anledninger foreslått at det må etableres finansieringsordninger som knytter seg til selve tjenesten, og som følger pasienten, og ikke til forvaltningsnivåer. Men det er ikke bare Fremskrittspartiet som ser at dagens finansiering og kommuneøkonomien i altfor stor grad fører til store forskjeller, og at disse forskjellene ikke gjenspeiler pasientene eller innbyggernes behov. Jeg har som sagt registrert at Jan Bøhler ved flere anledninger, bl.a. i en TV-debatt for et par måneder siden, hvor også statsråden var til stede, har kommet inn på at det er behov for å se på finansieringen av bl.a. rehabiliteringen i kommunene. Det gav meg et håp om at Regjeringen ville vurdere finansieringen av andre deler av behandlingstilbudet som kommunene i dag finansierer innenfor rammetilskuddet. Deler statsråden Jan Bøhlers syn? Og: Kan det også være aktuelt for Regjeringen å vurdere en annen finansiering for de områdene jeg berører i denne interpellasjonen, hvor man i stadig økende grad vil få behov for dyre tjenester?