Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-12-17:
Redegjørelsene fra utenriksminister og forsvarsminister vil trolig samle bred støtte i Stortinget. Dette er viktig. For det er en alvorlig sak å sende norske soldater inn i så skarpe konflikter det her er snakk om. Det kan ikke gjøres med knappest mulig flertall i Stortinget. Følgende synes klart: Norge vil fortsette sitt engasjement på Balkan, i Afghanistan og i Irak. Nærværet i Irak vil bli vurdert ved neste korsvei, og må bl.a. ses i sammenheng med andre forpliktelser Norge måtte få. Det er viktig at vi har en fortløpende vurdering av hvor vi kan gjøre best nytte for oss, og at vi bidrar der forpliktelsene er størst. En av de store forpliktelsene Norge har, er Afrika, slik det kom til uttrykk da vi tok sete i FNs sikkerhetsråd. Da er det selvsagt at hvis det kommer en fredsavtale for Sudan i nær framtid, må Norge delta i fredsbevarende styrker der. Det er viktig at Stortinget på selvstendig grunnlag har en klar begrunnelse for de operasjonene vi er med på. Bare hvis vi her i salen og Regjeringen har klare tanker om hvorfor vi deltar, kan vi ha håp om at folket skjønner det og støtter de avgjørelser vi tar. Jeg mener det er gjort for lite for å få fram trusselen som den internasjonale terrorismen representerer. Den siste rapporten som FN har offentliggjort bare for noen dager siden, er skremmende lesning. Fra den hjemlige debatten kan man ofte få det inntrykk at hvis verdenssamfunnet, med USA i spissen, ikke hadde gått til noen mottiltak og latt de statene som terroristgruppene opererer ut fra, få være i fred, hadde vi ikke fått noen terroraksjoner. Dette er imidlertid ikke riktig. En av de første store terroraksjonene på 1990-tallet fant sted i Mogadishu, Somalia. Somalia ble overlatt til seg selv. Somalia er den dag i dag en såkalt sammenrast stat, et land uten noen sentralmakt. Landet er derfor tilholdssted for internasjonal terror, og en destabiliserende og ødeleggende faktor i hele Øst-Afrika. Og motsatt: Nettopp fordi det internasjonale samfunn har vært villig til å engasjere seg og kreve slutt på at regimet i Sudan er tilhold for terrorgrupper, og at regimet undertrykker befolkningen i sør, kan vi nå få fred i Sudan – noe som vil ha en svært positiv effekt i det samme Øst-Afrika. Det vil bl.a. være mulig å bekjempe den sinnssyke LRA-geriljen i Nord-Uganda. Det er trolig sant at mye av terrorismen har sitt utspring i de mørkeste avkroker i den muslimske verden, båret fram av sinte og bitre muslimer. Men det er også en del av sannheten at uten at mujahedin-bevegelsen mot den sovjetiske okkupasjonen av Afghanistan ble støttet og dyrket fram av amerikansk, saudisk og pakistansk etterretning, ville ikke disse terrorgruppene ha kunnet bygge opp den kunnskap, selvtillit og disiplin som er nødvendig for å kunne starte en verdensomspennende jihad, som vi nå har. Det er derfor viktig å lære av feil som er begått. Det er også viktig å forstå hvorfor folk lar seg rekruttere til terroren. Trolig har de som ledet an i oppbyggingen av terrornettverkene, ofte en helt annen bakgrunn og helt andre og personlige beveggrunner enn dem som lar seg rekruttere til selvmordsaksjonene. Bin Laden er drevet av et personlig hat mot vesten og mot kongefamilien i Saudi-Arabia. Når ungdom over hele Midtøsten lar seg rekruttere til hans aksjoner, har det trolig sammenheng med noe annet, nemlig sosial frustrasjon og desperasjon. Landene i Midtøsten og Golfen har stått stille økonomisk på 1980-tallet og 1990-tallet, samtidig som folketallet har eksplodert. Lite eller ingenting av disse landenes oljerikdommer er blitt brukt på å skaffe ungdom, en voksende ungdomsmasse, utdanning og arbeid. De har ikke noe håp om et liv før døden, så de søker å bli martyrer for å få et liv etter døden. Når deres raseri retter seg mot Vesten, og særlig USA, skyldes det i stor grad den dobbeltmoral og den ydmykelse de mener muslimene er blitt utsatt for. Den store libanesiske forfatteren Amin Maalouf beskriver dette i sin bok «Korstogenes betydning for araberne»: «I en muslimsk verden som gjennom historien er blitt angrepet og kolonialisert kan man ikke forhindre at det oppstår en følelse av forfølgelse og hos enkelte fanatiske sjeler blir følelsen til en besettelse. Den arabiske orienten betrakter fremdeles Vesten som en naturlig fiende. Mot denne fienden er enhver fiendtlig handling enten den er politisk, militær eller oljepolitisk bare en revansj. Og det kan ikke råde noen tvil om at bruddet mellom disse to verdener oppsto med korstogene, som araberne den dag i dag ser på som en voldtekt.» De autoritære og middelalderske regimene i regionen har klart å holde seg ved makten på grunnlag av denne arabiske nasjonalismen. De har klart å kanalisere frustrasjonen i befolkningen mot Vesten, og spesielt Israel, i stedet for mot dem selv. Det er bl.a. derfor det er nødvendig å få løst den israelsk-palestinske konflikten. Den er for araberne kroneksemplet på vestlig dobbeltmoral, som de arabiske lederne når som helst kan bruke til å piske opp stemningen i befolkningen. Sett fra arabernes side fortoner virkeligheten seg slik: USA og Vesten gikk med støtte fra FNs sikkerhetsråd til angrep på Irak for at landet hadde okkupert Kuwait, mens okkupasjonen av palestinernes jord fortsetter det fjerde tiåret på rad uten at det internasjonale samfunnet griper inn. Sett fra Israels side er virkeligheten en annen: Landet ble opprettet legitimt av FN, men de arabiske landene har aldri anerkjent deres rett til å eksistere – tvert imot. De har flere ganger gått til angrep på Israel. Israel har hele tiden insistert på å beholde Jordandalen som en buffersone, fordi man har fryktet at Irak skulle marsjere gjennom Jordan og angripe Israel gjennom Jordandalen. Jeg sier dette fordi det er ut fra disse perspektivene det blir viktig å bringe Irak over mot demokrati og stabilitet. Et slikt Irak vil kunne bli oppstarten på reformer i andre land i regionen. Det vil særlig kunne bli tilfellet hvis det blir fred mellom Israel og palestinerne. Da kan ikke lenger de arabiske herskerne rette folkets frustrasjon mot Israel. Folkets øyne blir rettet mot dem selv. Hvis Irak ikke lenger utgjør en sikkerhetstrussel, må vi med enda større rett kunne kreve at Israel gjør slutt på okkupasjonen i Jordandalen og resten av Vestbredden. Dette er etter min oppfatning grunnen til at det er nødvendig å legge striden om selve krigen mot Irak bak seg. Den har funnet sted. Saddam Hussein er borte. Vi må bidra til å bringe landet over mot et sivilisert styre, stabilitet og demokrati. Dette er også grunnen til at vi må holde USA i ørene. USA har en enorm militær og økonomisk styrke, og nettopp derfor er landet ikke alltid lydhørt for hvordan andre tenker og føler. Vi har sett det i Irak, at den friheten folk fikk som følge av den militære innmarsjen, lett ble overskygget når de negative følelsene hos irakerne ble mobilisert av ufølsom opptreden og arrogante avgjørelser fra amerikanernes side. Da kan følelsen av korstog og okkupasjon igjen vekkes til live. Det er her Arbeiderpartiet mener Regjeringen må bruke sin innflytelse, som den har nettopp fordi vi bidrar på en konstruktiv måte, nettopp fordi vi støtter våre venner. Vi må også ha vilje til å si fra når vi mener at de gjør feil og ikke er følsomme nok. Vi må kreve at den sivile prosessen med å skrive grunnlov og avholde valg i Irak blir FNs ansvar, slik at ingen kan skape inntrykk av amerikansk diktat. Kontrakter for gjenoppbygging må alle kunne konkurrere om, slik at irakerne ikke får inntrykk av økonomisk okkupasjon. Vi må kreve at USA følger opp det som ble lovet, nemlig å få løst den israelsk-palestinske konflikten, slik at muslimene ser at det er likhet for internasjonal lov. Vi har en unik mulighet til å bidra til å skape et nytt Midtøsten, en region som har skapt krig og terrorisme i et halvt århundre, og som også nå er grunnlag for en verdensomspennende jihad, som kan ramme oss alle. Det var bl.a. dette FNs sikkerhetsråd bygde sin sterke oppfordring til medlemslandene på, da de bad om bidrag til å stabilisere Irak. Det er også derfor Afghanistan er viktig, slik at landet ikke skal fortsette med å eksportere terrorisme bl.a. til Midtøsten. Norge bør følge opp, og vi bør ta våre forpliktelser. Jeg er glad for at jeg tror det er et flertall i denne salen for at vi nettopp skal gjøre det, at vi ikke bare skal være konstruktive, men at vi også skal være kritiske når det er nødvendig i forhold til våre venner.