Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2008-11-21:
I den grad vi i norsk sammenheng har et boligmarked og en boligform som kan sammenlignes med den amerikanske subprime-krisen, er det som er skjedd innenfor lavinnskuddsboliger og inflasjon i borettslagsorganisering, det som kanskje ligger nærmest. Vi har nå opplevd en situasjon, både fordi man har ønsket det politisk, og ikke minst fordi det har framstått som et svært forlokkende produkt og en lovende mulighet, der man har gått inn i prosjekt som man har hatt trøbbel med å finansiere og trøbbel med å betale på senere. Selve boligformen, med det solidariske ansvaret, gjør selvsagt dette ekstra krevende, fordi man teoretisk kan ende opp i en situasjon der man gjør ting rett for egen del, men fordi andre ikke ordner opp, havner man også selv i trøbbel. Det er en svært viktig sak fordi det angår mange, både i dagens situasjon og ikke minst med hensyn til hvordan vi skal stille oss for å unngå at dette gjentar seg i framtiden. Det er derfor med stor undring jeg legger merke til det som er Fremskrittspartiets inngang i saken. Man starter hele sin merknad med å slå fast at man støtter prinsippet om det selvregulerende markedet. Min oppfatning av denne saken er at det er et veldig godt eksempel på hvorfor man ikke kan ha et marked som kun regulerer seg selv. Her har man fått en situasjon der man tilbyr et produkt som framstår som forlokkende, som framstår som noe annet enn det er, og det førte i fjor til at 2 573 borettslagsandeler ble tvangssolgt. Dette krever åpenbart handling, og det krever regler og oversiktlighet for å sikre at det ikke gjentar seg. Det er det statens oppgave å sørge for at skjer. Jeg har også lyst til å si at det for meg framstår som en total skivebom når en trekker fram teknisk forskrift, kommunale reguleringsplaner og gesimshøyder som en forklaring på at dette har skjedd. Dette handler etter mitt skjønn om helt andre ting, om helt andre mekanismer i boligmarkedet, i lovgivning, og det krever en helt annen form for tilnærming og handling. Det har Regjeringen tatt på alvor. Jeg har lyst til å gi ros både til statsråden og Regjeringen for at man på forholdsvis kort tid har hivd seg rundt. Man har satt ned et statssekretærutvalg, og man har lagt fram en lang rekke konkrete forslag til hvordan dette kan håndteres, både i nåsituasjon og framover. Det er godt. Det opplever jeg også at opposisjonen i det store og hele slutter seg til. For dem av oss som har lest en del Dokument nr. 8-forslag og innstillinger i denne perioden, er det veldig få som bærer preg av en så stor grad av tilslutning, en så stor grad av enighet og nærmest ros i forhold til det arbeidet som Regjeringen har gjort og planlegger å gjøre. Det er åpenbart at her trengs det reguleringer, her trengs det tiltak. Jeg har lyst til å plukke fram noe av det viktigste. Det viktigste framover blir at man får reguleringer som sikrer at kjøper har tilstrekkelig informasjon, at man vet hva man kjøper, at man vet hva man står overfor, ikke bare om 14 dager og om seks måneder, men om to år, om fem år, om ti år. Jeg tror også det er viktig å vurdere avgrensninger av plikter i borettslagsformen, også sett i forhold til de pliktene som banker har til å vurdere den styrken og betalingsevnen som kjøper har. For dem som allerede er der, vil jeg trekke fram behovet for rådgivning. Jeg har også lyst til å be statsråden om å kommentere ytterligere det forslaget som Venstre og Kristelig Folkeparti har fremmet, om en økning av betalingstiden fra 20 til 30 år. Så er det åpenbart at disse reguleringene vil gjøre det vanskeligere framover for alle på kort sikt å få mulighet til å kjøpe seg egen bolig. Det kan framstå som et paradoks når vi sier at det skal flest mulig ha mulighet til. Men det er nødt til å være realisme bak disse prosjektene, og man er nødt til å ha betalingsevne. Hvis ikke opplever vi denne type situasjoner som vi har fått nå.