Bent Høie (Høyre), 2011-10-27:
De siste årene har mer enn 500 mennesker hvert år begått selvmord, og tusenvis av etterlatte rammes hardt. Dette er den vanligste dødsårsaken blant unge menn i Norge. Selvmord fører til flere dødsfall enn trafikkulykker gjør. Ifølge Folkehelseinstituttet er det 4 000–6000 innleggelser i sykehus hvert år på grunn av alvorlig selvskading eller selvmordsforsøk. Hver av disse er mennesker som har sin familie, sine nære og sine kjære, og mange tusen berøres. Vi kan telle antallet, men vi kan aldri måle den sorg, den fortvilelse og den håpløshet som deres liv er fylt med. Som samfunn har vi et stort ansvar for å bidra til å forebygge og redusere omfanget av selvskading og selvmord. Handlingsplanen mot selvmord ble avsluttet i 2002, og det er iverksatt en rekke tiltak på bakgrunn av denne. De har imidlertid ikke ført til en reduksjon i antallet selvmord og selvskading de siste ti årene, noe som tilsier behov for en ny og forsterket innsats. Vi må erkjenne at psykiske lidelser er lidelser på lik linje med andre folkesykdommer. Det rammer mange, det rammer hardt, og vi er nødt til å gjøre mer for å forebygge, behandle og bekjempe. Vi må, som samfunn og som medborgere, gjøre mer for å hindre at mennesker skader seg selv eller går til det skritt å ta sitt eget liv. Selvmord er komplekst. Hver skjebne som ender slik, er forskjellig. Årsakssammenhengene er ofte uklare, variasjonen er stor, og vi trenger bedre forståelse for hva som leder enkelte til å ende sin depresjon på denne måten. Forskning er nødvendig, og jeg vil rose den innsatsen som bl.a. gjøres ved Nasjonalt senter for selvmordsforskning og -forebygging. Kunnskap om dette forholdet kan være livreddende. Ifølge Verdens helseorganisasjon er det viktigste som kan gjøres for å forebygge, å satse på psykisk helsehjelp. Opptrappingsplanen for psykisk helse ble avsluttet i 2008, men fra evaluering ser vi at målet om et godt, likeverdig helsetilbud til psykisk syke ennå ikke er nådd. Forbedring har vi oppnådd, men det er behov for å gå videre. Jeg mener at omfanget av psykiske lidelser – den enorme gruppen som rammes av dette – gjør at vi er nødt til å erkjenne dette som en folkesykdom, og gi den oppmerksomhet og den nødvendige prioritering som denne anerkjennelsen innebærer. Vi har 4 500 fastleger i kommunene, men vi har bare 150 psykologer. Ventetiden er for lang i psykisk helsevern. Man risikerer å vente to–tre måneder på hjelp – altfor lenge, særlig når vi vet hvilken vanskelig situasjon man er i, når en henvisning først blir gitt. Høyre har ønsket å forsøke en ordning der psykologer likestilles mer med fastleger når det gjelder finansiering av tjenesten i kommunene. Det kan gi lettere og nærere tilgang for dem som trenger det raskt. Ikke bare må kapasiteten økes, men vi må også sørge for at de tiltak som det satses på, faktisk gir resultater. Da må det satses på kvalitet i tjenestene. Også i opptrappingsplanen var det lagt stor vekt på økonomiske og kvantitative målsettinger. Det var forståelig, og det var nødvendig, men det er nå også behov for å sikre at den hjelpen som vi gir, faktisk hjelper. At vi ikke er i mål, får vi en indikasjon på når vi ser alle de som velger å fortsette med selvskading, eller forsøker å ta sitt liv under eller etter gjennomført behandling. Psykiske lidelser er vanskelig å forstå eller forklare, men vi er nødt til å strekke oss etter å bli bedre. I perioden 2005–2006 tok 175 mennesker livet av seg mens de var under behandling i helsevesenet vårt. Vi må sikre at kompetansen på selvmordsrisiko er god nok blant profesjonelle behandlere. Forebygging handler om å nå personer i risikogruppen så tidlig som mulig. En undersøkelse blant 19 000 skoleelever viste at flere hadde fått hjelp på grunn av selvskading i 2002 sammenlignet med 1994. Dette antyder at økt kunnskap og åpenhet faktisk nytter. Samtidig hadde man det oppsiktsvekkende funn at bare én av fire ungdommer som har drevet med selvskading, har vært i kontakt med helsetjenesten. Tre av fire selvskadere kom ikke i kontakt med helsetjenesten. Det viser at det er en stor jobb å gjøre. Jeg ønsker også å slå et slag for å skape en kultur for åpenhet rundt psykiske lidelser og støtte til dem som står fram og forteller hva de sliter med. Det opplevde stigma ved psykisk sykdom gjør at mange søker hjelp og får støtte altfor sent. Nesten halvparten av selvskadende ungdommer har oppgitt å få hjelp av familie og venner. Det viser at det nære nettverket besitter viktige ressurser som en er nødt til å mobilisere. Vi kan alle skjønne at det å få varme og omtanke fra den en har nærmest, kan bety mye. Mer åpenhet betyr også mer informasjon og mer kunnskap. Folk kan bli flinkere til å se etter tegn på problemer, oppdage disse og støtte dersom en som står en nær, har et stort behov for det. Å gripe fatt i dette krever selvtillit, det krever kunnskap og at en vet hva en skal gjøre når en oppdager utfordringene. Derfor er det svært viktig å videreføre prosjektet «Psykisk helse i skolen» som en selvstendig virksomhet organisert som i dag, og ikke la det bli en del av den ordinære undervisningen. Da vet vi at det vil forsvinne blant mange andre oppgaver skolen har, ikke få den oppmerksomhet som det har i dag, og ikke bli gjennomført av mennesker med den samme høye kunnskapen som i dag. Jeg håper at vi gjennom prosessen for budsjettet 2012 kan få et samlet storting bak det å videreføre «Psykisk helse i skolen», organisert som en selvstendig stiftelse som i dag. Når psykiske problemer leder mennesker til å begå selvmord, er det alltid noen som sitter igjen. De konfronteres med et spenn av følelser – alle er tunge. Forskningen viser at de som har støtte fra andre, og slik får hjelp til å bearbeide sine følelser, har bedre mulighet til å klare seg etter et selvmord hos en av sine nære. Det arbeidet som gjøres av organisasjonen LEVE og Landsforeningen for forebygging av selvskading og selvmord, er derfor også livreddende helsehjelp. Det meste av dette arbeidet er frivillig innsats. Det de gjør, er veldig verdifullt. Samtidig må den kompetansen pårørende sitter med, bli inkludert i forsknings- og utviklingsarbeidet. Handlingsplanen for 2002 viste en politisk vilje til å gripe fatt i dette grusomme temaet, som hjemsøker så altfor mange. Flere ting er oppnådd. En del forbedringer har skjedd, som retningslinjer for selvmordsforebygging i det psykiske helsevernet er et eksempel på, men vi er likevel langt fra målet. Jeg ønsker at vi kan samles om å sette i gang et arbeid for å få samlet flere konkrete tiltak i en ny handlingsplan, slik at en her kan gjøre en forskjell i forhold til dagens situasjon. Nå må vi se en opptrapping, slik at vi kan håpe å nå vårt mål om å redusere omfanget av selvmord og selvskading. Jeg har stor tillit til at dette er et mål som alle kan være enige om å jobbe for. Jeg håper derfor at vi også kan enes om at det nå er nødvendig å sette i gang et arbeid for å utarbeide en ny handlingsplan for forebygging av selvskading og selvmord. Jeg håper at statsråden vil svare positivt på en slik utfordring.