Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2016-10-04:
Som første taler i dag uttalte Arbeiderpartiets leder Gahr Støre at folk i Europa er sinte. De har ikke arbeid, eller kun deltidsarbeid. Levestandarden går ned, og derfor dukker det opp populistiske partier, hevdet han. Det vil representanten Gahr Støre gjøre noe med. Gahr Støre glemte noe. Det er hans partikolleger som har styrt Europa i store deler av etterkrigstiden, og som har skapt dette sinnet. Folk er nemlig enda sintere over at nasjonalstatene er fratatt styringen, og for at deres egen stemme ikke lenger blir hørt. Så Gahr Støre er egentlig sint på de sinte og også sint på dem som har skapt de sinte, med andre ord, hans egne sosialdemokratiske partivenner. Populistene som Gahr Støre er sint på, er hans tidligere velgere – velgere som har gitt opp sosialdemokratiet. De har forlatt Gahr Støres politiske venner fordi Gahr Støres venner har sluttet å bry seg. Gahr Støres venner er mer opptatt av det politiske prosjektet. Når velgerne protesterer og forlater Gahr Støres venner, blir de straks omdøpt til populister. De som tidligere stemte på Europas arbeiderpartier, men som føler seg forlatt, er fra et år til et annet gått fra å være sosialdemokrater til å bli populister. Men Gahr Støres sosialdemokratiske venner bryr seg ikke. Sosialdemokratene stigmatiserer sine tidligere velgere og kaller dem populister og forteller dem at de ikke forstår sitt eget beste. Derfor skal vi få enda mer av det de protesterer mot – en antifolkepolitikk for å belære folket. Og for å understreke det hele, var det interessant å høre på representanten Kolberg som fortsatte i samme sporet, men med enda større indignasjon. Det er altså ikke denne regjeringen som har fått arbeidsløsheten opp i Europa. Det er hans egne partivenner i Europa som har fått arbeidsledigheten opp, fått velferden ned og gjort folk sinte – overalt i Europa har sosialdemokratene styrt og fortalt at bare du får enda mer av det de er imot, blir det bra. Det er det representanten Kolberg forsvarer her. Så vil jeg snakke litt om Forsvaret. Vi behandler nå langtidsplanen for Forsvaret, og det regjeringen har lagt frem, er tidenes største satsing på Forsvaret – 165 mrd. kr over 20 år. Forsvaret er viktigst av alt, uavhengig av økonomiske konjunkturer. Det har denne regjeringen forstått. Det er derfor viktig når vi nå sitter og forhandler om langtidsplanen, at vi blir enige om denne styrkingen av Forsvaret, og at vi ikke blir opptatt av populistiske seire, men at vi tenker på Forsvaret og forsvarsevnen. Uavhengig av langtidsplanen ønsker jeg å snakke om de strategiske utfordringene vi står overfor. Vi kan nemlig ikke prioritere alt like høyt, for da gjør vi ingen ting tilstrekkelig. Alle partier må gå i seg selv for å se hva man kan prioritere ned, også innenfor Forsvaret. Hva er ikke viktigst av det vi skal satse på i Forsvaret? Nå kommer protestene overalt mot det som er lagt frem fra regjeringens side. Alle protesterer, og alle er like sinte på langtidsplanen. Men det er fordi noen mener at kysten er viktigst, noen mener at forsvaret i nord mot Russland er viktigst, noen mener at nordområdene er viktigst, noen mener at migrasjonsstrømmen skal stoppes, noen mener cyberforsvaret er det viktigste, noen mener at vi skal være med i internasjonale operasjoner, noen mener at det viktigste er at NATOs 28 land skal forsvares, men hvis alt blir det viktigste, så er vi ikke i stand til å levere på Forsvaret. Vi er nødt til å prioritere det som er aller viktigst – og det gjelder alle partier her i salen. Det er derfor folk er sinte, for de tenker på sine områder, og de mener at det er viktigst. Hvis vi skal prioritere alt like høyt, kan vi doble forsvarsbudsjettet med en gang, og likevel ikke ha tilstrekkelig, og da er det akkurat som tidligere forsvarssjef Diesen sa, at Norge ikke har råd til å forsvare sitt eget land. Vi er nødt til å prioritere, og da er vi nødt til å samarbeide. Hvis det skal bli fremtiden, må vi faktisk prioritere noe ned og si hva som er viktigst. Jeg må likevel si at jeg blir litt skuffet over en del generaler og høye offiserer som nå har gått av, som nå protesterer. De har altså sittet i ansvarsfulle stillinger i mange år og har ikke protestert. Med en gang de går av, hevder de at Forsvaret er i oppløsning. Noen har hevdet at vi ikke engang kan forsvare en bydel i Oslo. Men hvis man har styrt Forsvaret i så mange år, og et par år etterpå mener at vi ikke engang kan forsvare en bydel i Oslo, har man faktisk ikke gjort jobben sin. Hvis man ikke har sagt fra at det går så dårlig med Forsvaret, og sitter og styrer, men finner ut det etterpå, når man reiser rundt og holder foredrag, at det går så dårlig, da mener jeg at man ikke har gjort jobben sin. Jeg vil avslutningsvis si at Fremskrittspartiet har fremmet et forslag om et investeringsfond for materielle investeringer, på 100 mrd. kr, som vil gjøre avkastningen på 2,4 mrd. kr til kun materielle investeringer. Det vil styrke Forsvaret og gjøre forsvarsbudsjettet i stand til det det skal, nemlig sørge for drift, øving og utdanning for soldatene våre.