trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-04:
Også vi har vært veldig skeptiske, og kommer til å stemme mot dette forslaget som statsråden nå omtalte. Jeg kan love at vi skal følge praktiseringa med argusøyne. Jeg oppfordret justisministeren til å kommentere det forslaget vi har om kompetansesenter på virkninger av tortur. Nå gjorde han ikke det, og jeg gir ham en ny sjanse. Vi ser på dette som et viktig ledd i å bedre rettssikkerheten. En human asyl- og flyktningpolitikk krever etter vår mening at det er god nok kompetanse på tortur – det gjelder både fysisk, psykisk og seksuell tortur – og at den brukes, og brukes systematisk. Vi har etter det vi kjenner til, få sakkyndige med den nødvendige kompetansen. En av dem heter Jørgen Cohn. Han bor i Tromsø og er professor. Han kan fortelle at han gang på gang opplever at hans sakkyndigrapport blir satt til side. Han forteller ganske sterkt, synes jeg, at når han går igjennom disse undersøkelsene og hører på hva asylsøkerne har å fortelle, så blir han kvalm. Så sterkt er det. Så legger han det til side, tar det fram igjen, skriver rapporten og blir kvalm da også – og opplever altså at han ikke blir trodd. Det er ganske sterkt. Resultatet er, som vi har sett i flere tilfeller, at familier eller enkeltpersoner blir sendt ut, kanskje til ny tortur. Vi mener, som jeg også sa i innlegget vårt, at kunnskap om tortur er viktig å ha med seg både i avhør og i senere saksbehandling, for den kan manifestere seg forskjellig fra person til person i avhørssituasjoner og også senere, når de utsatte får sterke opplevelser. Jeg vil gjerne høre hva justisministeren mener om et slikt forslag.
Thorbjørn Merkesdal (Venstre), 1999-03-04:
Venstre ser positivt på de fleste av endringene i utlendingsloven og de andre lovene som behandles i dag. Her dreier det seg om flere endringer som går i liberal retning og lovfester en liberal praksis. Venstre er imidlertid i likhet med flertallet i komiteen kritisk til flere foreslåtte endringer som går i restriktiv retning. De fleste endringene er i all hovedsak av positiv art. Ved å opprette en utlendingsnemnd vil vi få en uavhengig vurdering. Dette er et positivt tiltak, men Venstre vil understreke at denne opprettelsen ikke må føre til en politisk ansvarsfraskrivelse. Forslaget om at arbeids- og oppholdstillatelse nå kan gis for to og tre år framfor tidligere bare for ett år av gangen, er en klar forbedring og vil gjøre det enklere for mange. Det er gledelig at bosettingstillatelse ikke lenger faller automatisk bort ved mer enn to års sammenhengende opphold i utlandet, samt at det nå blir tilstrekkelig å melde flytting til Folkeregisteret og ikke lenger til Politiet i tillegg. På samme måte er det positivt at samboer får samme rett til asyl som ektefelle, og at det nå kan gis arbeidstillatelse uten særskilt søknad, videre at det åpnes for bruk av bortvisning framfor utvisning, og at innreiseforbud kan fastsettes til kortere enn to år. Selv om Venstre med glede slutter seg til de fleste av departementets endringer, er det også riktig, som komiteen gjør, å ta forbehold på noen punkter. Venstre slutter seg til komiteens kritiske merknader når det gjelder å åpne for husundersøkelser for å avdekke en utlendings identitet. Det må stilles like strenge krav til ransakelse med hjemmel i utlendingsloven som i straffeloven. Venstre er også kritisk til forslaget om at generelle erfaringer i forbindelse med utsendelser skal kunne tillegges vekt ved vurdering av unndragelsesfaren. Etter Venstres oppfatning må dette ikke gå på bekostning av en individuell vurdering. I likhet med komiteen mener Venstre at man må være spesielt vaktsom i vurderingen av om slik forvaring vil være et uforholdsmessig sterkt inngrep. Venstre understreker at man må legge spesiell vekt på humanitære hensyn når det gjelder hvorvidt mennesker som lider av alvorlige psykiske forstyrrelser, kan bortvises. Venstre er også opptatt av at den sikkerheten 48-timers regelen har gitt, vil bli videreført gjennom praktiseringen av forvaltningsloven. Venstre forutsetter at Regjeringen legger opp til en liberal tolkning av regelverket, slik at rettssikkerheten ivaretas.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-03-04:
Jeg satt nede på kontoret og hørte på debatten. Jeg hadde ikke tenkt å engasjere meg, men jeg må si at da jeg hørte representanten Tømmerås la ut om hva slags lovgivning som skulle til for at politiet skulle få gå inn i husene til folk, rant debatten om våpenloven meg i hu. Når politiet uten forvarsel skal kunne gå inn i husene og se etter om man har sitt lovlige våpen innelåst i et skap, skulle det ikke i det minste være samme kravet her, at politiet skal kunne gå inn i hus og se etter om det der er forbrytere som er kommet inn i landet? Skam deg, Tømmerås – om jeg så skal si det så sterkt! Unnskyld, president – det skulle ha gått til deg. Når jeg først er her, må jeg fortelle en liten historie om hvordan opprettelse av asylmottak foregår i dette landet. Jeg tror ikke alle er klar over det. Det er Kommunaldepartementet som står ansvarlig for opprettelse av asylmottak. Det administreres av UDI, som ansetter driftsoperatører som opererer som om de er utsendinger fra UDI. Det er de nemlig ikke. De er entreprenører som får betalt etter stykkprisprinsippet ved å selge plasser til UDI. Så kommer de til kommunene og sier: Vi er UDIs forlengede arm. Hvis dere protesterer, blir det medieeksponering! President, er dere klar over at kommunene ikke engang har krav på informasjon? De har ikke engang krav på å behandle etablering av et asylmottak i en utkantkommune. Det burde ha vært med i denne loven. Når det i en utkantkommune, i et lite tettsted eller i en liten bygd, skal etableres et asylmottak, burde en i det minste kunne få lov til å behandle dette i kommunestyret – men nei. Jeg vil betrakte dette som moderne slavehandel. Det er store, store penger involvert. Det som foregår, skaper rasisme. Det er sånt som ødelegger for flyktningene og asylsøkerne i dette landet. Og det som er mer interessant, er at NOAS er helt enig med meg i dette. Derfor har jeg allerede skrevet et privat forslag som skal fremmes – det er nær forestående – om at kommunestyrene må ha krav på å få behandle etablering av asylmottak i kommunene, og at de skal ha krav på informasjon om hva som foregår. I dag benyttes den frie adgangen til å etablere seg i en kommune. Vi har alle lov til å flytte fra den ene kommunen til den andre, og det benyttes i dette tilfellet. Jeg må gjenta at det skaper rasisme, og det er NOAS enig med meg i. Det er klinkende klart at når ikke engang politi eller lensmann blir orientert i lokalsamfunnene eller i småbyene, da er det noe som er aldeles hakkende gærent, president! Dette handler også om informasjon. Det er ikke tvil om at å etablere et asylmottak med kanskje et par hundre stykker i et tettsted hvor det bor et par tusen mennesker, er en stor belastning på både sosialvesen, helsevesen, skole og selvfølgelig også politi. Det skjer altså uten at det er informasjonsplikt, uten at de folkevalgte i kommunen skal bli orientert, og uten at folket på tettstedet skal få vite hva som foregår. Det burde ha vært tenkt på fra komiteens side og tatt med i loven. Men selvfølgelig, Kommunaldepartementet har anledning til å lage forskrifter så kommunene kan få lov til å bli orientert om hva som foregår.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Jeg synes at deler av denne debatten har hatt en tendens til å overdimensjonere de motsetninger som finnes. Det å beskylde denne Regjeringen for ikke å ivareta psykisk syke mennesker, faller på sin egen urimelighet. Det å karakterisere dette forslaget som en gradering av mennesker ut fra evner og anlegg, vil jeg karakterisere på samme måte. Det det her er tale om, er en bestemmelse som gir myndighetene mulighet til å ta vare på mennesker som ikke kan ta vare på seg selv, ut fra en faglig kompetent vurdering. Dette er ikke en bestemmelse som skal brukes til generelt å bortvise mennesker som har psykiske lidelser. Siktemålet er nettopp at det skal være i de tilfeller hvor det er til beste for den som måtte bli bortvist etter denne bestemmelsen, at vedkommende snarest mulig vender tilbake til hjemlandet. Det er slik den skal forstås, og det er slik den skal praktiseres.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
La meg si meg enig med representanten Ågot Valle i at det er viktig at vi i det norske samfunnet har kompetanse på virkninger av tortur og andre påkjenninger som flyktninger og asylsøkere som kommer til Norge, har vært utsatt for, ikke minst gjennom krig og krigslignende tilstander. Det er viktig å ha en slik kompetanse, og det er viktig å utvikle den kompetansen, både i behandlingsapparatet og i de tjenester og tilbud som både kommunene og andre instanser er satt til å yte. Når det er sagt, må jeg innrømme at det er første gang jeg møter det konkrete forslag om et slikt kompetansesenter, som representanten Ågot Valle nå nevner. Jeg finner det ikke riktig å ta standpunkt til det her og nå, men jeg ser det slik at en vurdering av det heller kan foregå i en annen sammenheng enn i tilknytning til denne spesielle lovbehandlingen. Om jeg må være så fri, ville det kanskje være tjenlig at det forslaget ble oversendt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
La meg si at myndighetene skal vurdere om en utlending trenger beskyttelse i Norge selv om vedkommende ikke uttrykkelig søker asyl. Jeg viser til § 27 tredje ledd, der det står at det er tilstrekkelig at utlendingen gir opplysninger «som tyder på at beskyttelsesreglene i § 15 første ledd vil komme til anvendelse ». Det er videre slik at den bestemmelsen som det her vises til, er knyttet til en vurdering av kompetent helsepersonell. Det vil si at det skal ligge en konkret faglig vurdering til grunn, og at formålet med bestemmelsen er å ivareta det mennesket det gjelder, fordi vedkommende på grunn av sin situasjon ikke er i stand til å ivareta seg selv. Med disse føringer mener jeg at dette er en bestemmelse som ikke bare er forsvarlig, men faktisk også tjenlig. Men jeg tillater meg å legge til grunn at det vil være i ytterst få tilfeller det vil være aktuelt å bruke denne bestemmelsen. Den skal som sagt brukes med det klare formål som jeg her har gitt uttrykk for, nemlig å ivareta den enkelte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Jeg kan bekrefte at vi fra Regjeringens side ser alvorlig på den økte saksbehandlingstid som representanten Bjørnstad refererer til, og som i hovedsak skyldes den økte tilstrømmingen av flyktninger og asylsøkere. Justisdepartementet og Kommunaldepartementet vurderer tiltak som kan effektivisere rutinene og bidra til en raskere behandling, hvor en ser på flaskehalser, hvor en ser på hvordan en kan redusere den uproduktive tid som representanten Bjørnstad refererte til. Det er også i denne sammenheng spørsmål om å nå det siktemålet vi har om at politiet skal fritas for oppgaven med avhør, som også utgjør en stor del av den samlede saksbehandlingstiden. Vi vil komme nærmere tilbake til konkrete tiltak når dette er skikkelig vurdert, men jeg kan altså bekrefte at dette er spørsmål som vi i høyeste grad ser alvorlig på, og som vi ønsker å gjøre noe med.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-04-27:
Med blikket rimelig vel festet på klokken skal jeg ikke ta opp igjen den debatten som Fremskrittspartiets representant førte da saken ble behandlet i Odelstinget. På vegne av Fremskrittspartiet tillater jeg meg å fremsette følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning: § 16 b antas å burde lyde: «Private og organisasjoner kan, etter bevilling gitt av departementet, drive adopsjonsformidlingsvirksomhet. Slik virksomhet skal drives uten overskudd. Kontroll med at denne virksomheten drives etter gjeldende retningslinjer, foretas av Statens ungdoms- og adopsjonskontor.» § 16 f antas å burde lyde: «Adopsjon av barn som er bosatt i fremmed stat skal skje gjennom formidler som i medhold av § 16 b er gitt tillatelse av departementet til slik virksomhet. Departementet kan i særlige tilfeller samtykke i at adopsjon av barn bosatt i fremmed stat skjer utenom slik godkjent formidler.»» En videre argumentasjon omkring disse paragrafer knyttet til adopsjon finner jeg unødvendig, og jeg viser til debatten i Odelstinget.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-04-27:
La meg igjen bare vise til debatten i Odelstinget og Fremskrittspartiets merknader knyttet til Innst. O. nr. 58. Representanten Sjøli startet sitt innlegg med å si at Høyres innlegg i Odelstinget var så gode at de fortjente å bli gjengitt, og jeg kan gjøre representanten oppmerksom på at det vil de bli i referatet fra Odelstinget. Gjentakelse her har jeg da forstått uteblir. Jeg vil først fremme et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og senere forslag på bredere grunnlag, slik at det blir en viss stigning i programmet. Jeg tar hermed først opp forslaget på vegne av Fremskrittspartiet: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§ 11 første ledd antas å burde lyde:«Bare leger og tannleger kan rekvirere reseptbelagte legemidler.»§ 22 andre og tredje ledd antas å burde lyde:«For personer under 18 år gjelder reglene i pasientrettighetsloven §§ 4-4 og 3-4 andre ledd tilsvarende for samtykke etter første ledd. For personer over 18 år som ikke er i stand til å vurdere spørsmål om samtykke av grunner som er nevnt i pasientrettighetsloven § 3-3 andre ledd, kan nærmeste pårørende gi samtykke etter første ledd.» § 39 andre ledd antas å burde lyde: «I helseinstitusjoner som har pasientansvarlig lege, skal denne ha det fulle og hele ansvar for pasientens journal.»» Så vil jeg ta opp et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning: § 10 første ledd antas å burde lyde: «Den som yter helsehjelp, skal innenfor egen yrkesutøvelse gi informasjon til pasient og den som har krav på det, etter reglene i pasientrettighetsloven § 3- 2 til § 3-4. I helseinstitusjoner skal informasjon etter første punktum gis av pasientansvarlig lege eller den som helseinstitusjonen utpeker.»» Og så vil jeg ta opp følgende forslag på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti – den virkelig store koalisjonen: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning: § 69 andre og tredje ledd antas å burde lyde: «Statens helsepersonellnemnd skal bestå av to jurister hvorav en er leder av nemnda, samt to personer med helsefaglig bakgrunn og en legrepresentant.Statens helsepersonellnemnd skal oppnevne to sakkyndige for bistand i den enkelte sak.»»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-04-27:
Jeg skal, i likhet med representanten Røsjorde, heller ikke gjenta argumentasjonen for vårt forslag, selv om den var så god at den egentlig hadde fortjent å bli gjengitt. Jeg viser derfor til debatten i Odelstinget og fremmer følgende forslag på vegne av Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§ 39 annet ledd antas å burde lyde: «I helseinstitusjoner skal pasientansvarlig lege eller den person institusjonen har utpekt, ha det overordnede ansvaret for den enkelte journal, og herunder ta stilling til hvilke opplysninger som skal stå i pasientjournalen.»»
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Det er referert til debatten i TV 2 i går. Jeg vil da spørre om det var slik at norske seere fikk vite om Fremskrittspartiets kommuneopplegg, som tilsvarer 8 milliarder kr mindre til kommunene og dermed mindre tjenesteproduksjon. Jeg vil også spørre: Fortalte representanten Hagen sine velgere at han vil privatisere offentlig sektor, dvs. såkalt utsette tjenester på anbud? Fortalte han seerne at de gamle skal ut på anbud før de får den pleie og omsorg de rettmessig har krav på? For jeg går ut fra at i Hagens tenkning er ikke eldreomsorgen unntatt fra å bli satt ut på anbud. Det er slik, som det er gjort rede for både av Thorbjørn Jagland i mange sammenhenger og av talere fra Arbeiderpartiet her i dag, at vi vil prioritere barn og unge, kommune og utdanning. Vi har faktisk også gjort noe mer enn det, vi har foreslått mer til kommunene for 1999 i revidert nasjonalbudsjett, og vi vil foreslå mer i budsjettet som vi skal behandle til høsten. Representanten Hagen kan kalle det hva som helst for oss, vi kommer til å foreslå dette uansett. For oss er poenget at kommunene settes enda bedre i stand til å utføre de velferdsoppgavene vi alle forventer at de skal utføre.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
På vegne av stortingsrepresentantene Kenneth Svendsen, Per Erik Monsen og meg selv vil jeg legge fram forslag om at Regjeringen snarest bes sørge for at ingen kommuner skriver ut ulovlig høye kommunale avgifter.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg synes det er litt utrolig at representanten Thorbjørn Jagland ikke skjønner at det er systemene som er gale. Det er altså slik at skal man styrke skolen, må man gi penger. Skal man styrke eldreomsorgen, må man gi mer penger til eldreomsorgen. Når man hører på den retorikken som særlig Arbeiderpartiet bruker fra denne talerstol, får man det inntrykk at alle problemer blir løst bare vi har store, sterke og byråkratiske kommuner. Men det er helt rett, Fremskrittspartiet er ikke opptatt av å styrke kommunene for å styrke byråkratene i kommunene. Vi er opptatt av å styrke innbyggerne, hvert enkelt individ som bor i de ulike kommunene, og de rettighetene og mulighetene som de har. Hvis det hadde vært slik at Arbeiderpartiet virkelig hadde vært opptatt av mangfoldet i kommunene, hadde de ikke gått inn for å gjøre om selskapsskatten til en statlig skatt. Det er det ene incentivet kommunene har til å stimulere til næringsvekst og nye arbeidsplasser – til mer inntekter for kommunene. Men Arbeiderpartiet gikk inn for å fjerne nettopp den muligheten, under dekke av at man skulle drive nok et område med fordelingspolitikk. Det fører bare til at de kommunene som driver godt og som er effektive, blir fratatt incentivet for å drive enda bedre. Jeg kan ikke forstå at Arbeiderpartiet ikke ser det. Arbeiderpartiet står også her og snakker om denne enhetsskolen. Ja, hva er den? Arbeiderpartiets oppfatning av den er altså at man skal dytte inn en gjeng med uformede, unge mennesker i den ene enden, og forhåpentligvis skal det tyte ut gode sosialdemokrater i den andre. Men dette samfunnet er basert på individer som har ulike behov for læring, ulike behov for utvikling, og som står på ulike nivåer gjennom hele livet. Hvorfor er det så galt at man skaper en skole som også stimulerer de som er flinke, like mye som man stimulerer de som er mindre flinke? Da må man ikke ha en enhetsskole, men man må ha en skole tilpasset det individet som går i skolen. Og så vil man begynne å utvanne dette ved å fjerne karakterene og sette færre krav til at elevene skal bli flinke. Jeg synes at det er en helt gal vei å gå i forhold til å få en god skole. Men for å bedre kommuneøkonomien må man først og fremst sette krav til effektivisering. Til og med SV kaster seg nå inn i debatten om hvor viktig konkurranse er for å få prisene ned. Det snakker man om når man nå avregulerer telesektoren. Da er det konkurransen som står i fokus. Men den skal altså ikke stå i fokus når vi snakker om eldreomsorg. Dette dreier seg ikke om at private skal tjene penger på andres elendighet. Det dreier seg om å utnytte pengene på en slik måte at vi får mest kvalitet igjen for pengene. Det er det innbyggerne som har krav på, og ikke kommunene.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Det er veldig lett å tro at representanten Thorbjørn Jagland lider at selektiv hukommelse. Når han er i ferd med å male seg inn i en diskusjon om Fremskrittspartiets program, hadde det vært en fordel om han hadde lest hele programmet før han trekker konklusjonene av hvilke effekter det får. Og kanskje hadde det vært en fordel om Arbeiderpartiets leder hadde brukt litt mer tid på å presentere Arbeiderpartiets politikk istedenfor å prøve å tolke i hjel Fremskrittspartiets. Når representanten Jagland viser til Lakewood, er det et godt eksempel nettopp fordi det er blitt en brukerstyrt kommune, ikke en politikerstyrt. Og det er helt rett som Jagland sier, at politikerne ikke lenger har ansvaret for skolen og eldreomsorgen. Nei, det har de ikke, fordi dette er flyttet bort og avbyråkratisert. Det er nettopp det som er hele poenget med å konkurranseutsette og å brukerstyre tjenestene, at det er brukerne som skal være i fokus og ikke de politiske prioriteringene. Akkurat det samme systemet har man i Sveits. Når man kjører forbi rådhus og kommunestyrehus i Sveits, kan man komme i skade for å kjøre forbi dem, fordi de ikke ser ut som de monumentale flotte bygg som man har bygd i Norge, men er små villaer med en liten administrasjon. Representanten Jagland snakker om dette velferdssamfunnet som vi alle skal være så glade i. Ja, det er nettopp Arbeiderpartiets velferdssamfunn som er i ferd med å spille fallitt, og det er nettopp det velferdssamfunnet som både Schröder og Blair er i ferd med å modernisere gjennom mer markedstilpasning. Det er feil når Thorbjørn Jagland sier at Fremskrittspartiets løsning på skoleutfordringene er mer privat skole. Vi ønsker også at de offentlige skolene skal ut og konkurrere med hverandre om å gi elevene det beste tilbudet, slik at elevene selv kan velge hvilken skole de vil gå på. Det som er sannheten, er at man i dag har bygd opp systemer hvor de private alternativene, enten det er på skolesiden eller på sykehussiden er et tilbud som nettopp de rike, slik som Jagland snakker om det, kan kjøpe seg til, til forkleinelse for alle dem som står i kø. Det er nettopp det systemet Fremskrittspartiet vil ha bukt med ved å likestille tilbudene, enten de er private eller offentlige, og la finansieringen komme fra samme kilde, nemlig staten. Da vil alle innbyggerne stille likt enten de er rike eller fattige, fordi de har krav på de samme fellesskapsløsninger, uansett. Det spiller ingen rolle om det er et privat initiativ eller et offentlig, så lenge de er likestilt, og så lenge de konkurrerer om de samme brukerne. Jeg begriper ikke at dette skal være så vanskelig å forstå. Når Tom Thoresen definerer skolen som en «skinnfell» – ja, så er det altså den skinnfellen som Arbeiderpartiet har skapt gjennom ti år med satsing på skolen. Og hvis det er begrepet man skal bruke på en skole man selv har skapt, er det kanskje ikke så rart at andre politikere finner grunn til å modernisere den.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg tror at Jens Stoltenberg med fordel burde konsentrere seg om å holde egne bukser oppe fremfor å prøve å trekke Fremskrittspartiets ned. I diskusjonen om pengebruk og hva man prioriterer å satse på, er det jo Arbeiderpartiet som skal bruke mer på alt, mer til gode formål – det er ikke Fremskrittspartiet! Det er faktisk ikke lenger siden enn budsjettdebatten i høst at Arbeiderpartiet stod på denne talerstol og harselerte over kuttforslagene til Fremskrittspartiet. Ja, det er nettopp det vi driver med. Vi kutter på de områdene der vi mener det ikke er et offentlig finansieringsansvar, for å prioritere de satsingsområdene som vi setter høyest, deriblant helse, eldreomsorg og skole. Men det betyr også at vi innenfor den rammen prioriterer skatte- og avgiftslettelser. Og da synes jeg det med fordel kunne være sånn at Arbeiderpartiet bestemte seg for om de skulle beskylde Fremskrittspartiet for å ønske å øse penger ut til alle gode formål, eller om de skulle beskylde oss for at kuttene våre ikke var akseptable for Arbeiderpartiet. Begge deler henger ikke sammen, og det kunne med fordel også Jens Stoltenberg ta innover seg.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
President, til debattopplegget!
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Jeg vil gjerne foreslå at det åpnes for inntil fem replikker etter statsråden. Det replikkopplegget som er foreslått for denne debatten, betyr, hvis det praktiseres som i går, at SV ikke får en eneste replikk, og dette er som kjent en viktig sak.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Kristelig Folkeparti er i likhet med Arbeiderpartiet klar over og enig i at hovedproduksjonen av tjenestene skjer i kommunene. Og vi er i likhet med Arbeiderpartiet opptatt av å skape et rettferdig inntektssystem. Så sies det at vi stadig har fått en innstramming i kommunebudsjettene. Ja, det er nå en gang slik at alle de nye tingene som enten vi i denne sal eller politikerne og innbyggerne i kommunene ønsker å få gjort, klarer vi ikke å gjøre innenfor den veksten vi til enhver tid har. Man er nødt til å gå inn og se på de oppgaver man allerede utfører. Er alle nødvendige? Kan de gjøres på en annen måte? Hvordan kan vi omstille for å få plass til de nye tingene? Jeg er ikke villig til å godta at situasjonen er så svart som den av og til beskrives som. Mange kommuner har problemer, men i 1997 var realøkningen på 5 milliarder kr til kommunesektoren, i fjor 2 milliarder kr og det legges altså opp til en realøkning på 2,5 milliarder kr til neste år. Situasjonen er vanskelig for en del kommuner, brukbar for en del og meget bra for noen. For Kristelig Folkeparti går det an å ha to hoder – unnskyld, to tanker – i hodet samtidig. Derfor klarer vi både å si at det er viktig med lokal forankring når det gjelder skattegrunnlaget og å være enig i formuleringene sammen med Arbeiderpartiet.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Nei, Kristelig Folkeparti er ikke på gli, men jeg opplever at Fremskrittspartiet glir både hit og dit i disse spørsmålene. Av og til slåss man for det kommunale lokale selvstyret, samtidig som man i innstillingen foreslår at det meste overføres til staten. Av og til framstilles også Kommune-Norge som preget av sytekultur, som ikke vil effektivisere. Kristelig Folkeparti har alltid ment at det er rom for forbedringer og effektiviseringer, ikke bare innenfor kommunene, men også innenfor privat sektor. Men Kristelig Folkeparti ønsker en sterk offentlig sektor i samspill med privat sektor. Kristelig Folkeparti har alltid ønsket konkurranse, men ikke konkurranse for enhver pris. Vi er skeptiske til å sette eldre ut på anbud. Det er en del viktige tjenester som av hensyn til brukerne ikke bør bli gjort til profittmål. Det ville være interessant om Fremskrittspartiet kanskje kom med et noe mer nyansert syn og fortalte hva stykkprisen skulle være på sterkt funksjonshemmede elever i skoleverket, om det er den samme stykkprisen som for en hvilken som helst annen elev. Vi er for et sterkt offentlig Norge i samspill med det private. Vi er ikke redde for konkurranse, men en eventuell bruk av konkurranse overlater vi til lokaldemokratiet å avgjøre. Det bestemmer vi ikke herfra.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Regjeringen har sagt klart og tydelig fra om på hvilket nivå skatteinntektene skal ligge, slik at man har gitt klare signaler til kommuner og fylkeskommuner å planlegge ut fra. Det er begrunnet hvorfor man ikke ønsker å fastsette skattøren allerede nå, men som i tidligere år vente til statsbudsjettet, nemlig for å få en oversikt over hvor god skatteinngangen er, slik at man skal kunne få til en best mulig fordeling. For regjeringspartiene er ikke bare forutsigbarhet, men også fordeling et viktig prinsipp. Ja, jeg skulle gjerne ha sett at vi kunne gjort noe mer når det gjelder øremerking, men jeg tør minne om at det settes i gang forsøk med 20 kommuner på dette området. Jeg ønsker i aller høyeste grad å stille meg positiv til at enkelte av disse 20 kommunene også kan være med i det frikommuneforsøket som representanten Ryssdal spurte om.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Det er mulig at heller ikke jeg kjenner ordførere som ville si nei til mer penger. Jeg vet i hvert fall at jeg kjenner mange ordførere som sier at reformer som innføres, må fullfinansieres. Ett av de øremerkede tilskudd vi har på skolesektoren, er nettopp kompensasjon for investeringskostnader i forbindelse med Reform 97. I 1998 brukte vi 423 mill. kr på det, og i år vil vi bruke 529 mill. kr. Kristelig Folkeparti var motstander av reformen, men tilhenger av fullfinansiering, og derfor følger vi opp opprettingsarbeidet. Det at vi har fått 6-åringene inn i skolen, er en av de klare grunnene til at barnehageutbyggingen har gått ned, uten at det nevnes av Arbeiderpartiet. Jeg må få lov til å spørre: Er det slik at Arbeiderpartiet sier ja takk til begge deler hele tiden? Det er flott hvis vi finner penger til å kunne øke kommunesektoren med 1 milliard. Samtidig ønsker Arbeiderpartiet å øke de frie midler noe. Så skal de styrke helse, som er øremerket, de skal styrke omsorg, som er øremerket, de skal styrke SFO, som er øremerket, de skal styrke barnehagene, som er øremerket, pluss skole. Er det «harrypenger» Arbeiderpartiet opererer med? Eller skal vi til høsten oppleve et nytt angrep på kontantstøtten?
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Det er viktig først å slå fast at mesteparten av den offentlige tjenesteproduksjonen skjer ute i kommunene og i fylkeskommunene. Det vil si det samme som at mesteparten av produksjonen av de velferdstjenester som innbyggerne i fedrelandet skal ha tilgang på, skjer ute i kommunene og fylkeskommunene, noe som igjen innebærer at vi må legge til rette for at kommunenes og fylkeskommunenes økonomi er i en slik forfatning at de er i stand til å produsere de tjenestene som innbyggerne etterspør og har behov for. Derfor er det også viktig at vi har et inntektssystem som ivaretar de fordelingspolitiske hensyn som skal til for at innbyggerne i landet skal få en mest mulig lik og rettferdig tilgang på de velferdstjenestene som vi her snakker om. Vi har over tid sett at kommuneøkonomien stadig strammes til. I 1998 var det en av seks kommuner som fikk underkjent sine budsjetter. I 1999 var tallet økt til en av tre kommuner. Da er mitt spørsmål, sett i lys av de fordelingspolitiske hensyn som jeg antar også sentrumspartiene er innstilt på å ivareta: Er man fornøyd med den generelle utviklingen i kommuneøkonomien som Regjeringen legger opp til gjennom framleggelsen av kommuneøkonomiproposisjonen? Så et siste kort spørsmål som går på dette med omfordelingen. Arbeiderpartiet står sammen med sentrumspartiene om en formulering som tar sikte på å bedre omfordelingen gjennom inntektssystemet, bl.a. gjennom redusert skattøre. Men så har sentrumspartiene plutselig alliert seg med Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder å understreke viktigheten av at kommunenes skatteinntekter har en lokal forankring. Hvordan klarer representanten Ivar Østberg å forklare sammenhengen mellom de to innspillene man har vært sammen om i innstillingen?
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Skillelinjen mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i innstillingen er krystallklar når det gjelder forholdet til offentlig sektor. Fra Arbeiderpartiets side er det viktig å understreke kommuneøkonomiproposisjonen som det viktigste fordelingspolitiske dokumentet Stortinget har til behandling. Det er, som sagt, i kommunene og fylkeskommunene mesteparten av den offentlige tjenesteproduksjonen skjer. Det er derfor det er så viktig å få til et rettferdig fordelingspolitisk inntektssystem for kommunesektoren. Alle skal ha mulighet til å ta del i velferdsutviklingen uavhengig av hvor de bor i landet, enten man bor i Oslo, på Loppa, i Engerdal eller i Ålesund. Fremskrittspartiet tegner imidlertid et bilde av et helt annet samfunn enn resten av partiene her i Stortinget. Fremskrittspartiet understreker at det er staten som skal sikre tjenestetilbudet. Plutselig har staten blitt det saliggjørende for hvordan velferdsutviklingen i landet skal være, mens kommunene skal fungere som «moderne firma». Fremskrittspartiet framstiller i innstillingen kommunene som en gedigen selvbetjeningsbutikk, hvor innbyggerne – eller som igjen Fremskrittspartiet sier: kunden – kan plukke tjenester etter behov, og hvor staten får regningen. Samtidig understreker dette partiet behovet for en sterk nedsettelse av skatter, avgifter og offentlige inngrep, jf. merknadene i innstillingen. Men kommunene skal likevel selv kunne bestemme skattenivået. Ser representanten Solheim at gjennom en slik politikk er faren for at innbyggerne ikke vil kunne få de tjeneste de har behov for, til stede, på grunn av mangel på finansiering, og at det vil oppstå store forskjeller rundt om i landet? Det blir litt enkelt å si at folketrygden skal finansiere helse og omsorg, når man samtidig vil rive vekk det inntektsgrunnlaget som vi har gjennom skatte- og avgiftssystemet.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
I en tid da nettopp de partier som alltid har lovet kommunene gull og grønne skoger, sitter med regjeringsmakten, må det vel fortone seg noe pinlig for disse å få en til dels betydelig kritikk fra flere hold om mangel på penger til kommunene. Men det er nå en annen sak. Vi bør imidlertid alle være opptatt av å effektivisere den kommunale sektor for å få en mer optimal ressursutnyttelse. Mener Kristelig Folkeparti at de 200 milliarder kr som brukes i fylkes- og kommunesektoren, virkelig blir brukt effektivt nok? Eller tror man at det er rom for innsparing via effektiviseringstiltak? I så fall, mener Kristelig Folkeparti at dagens driftsmodell for kommunene, med etater som har monopoler på å utføre, nesten alle former for tjenester og tjenesteytinger, virkelig er en garanti for at kommunene bruker pengene effektivt? Er det ikke slik at Kristelig Folkeparti innser at det er brukernes behov som er det avgjørende, og ikke spørsmålet om det er kommunens egne ansatte eller private firmaer som utfører eldreomsorgen eller andre typer typisk kommunale tjenester? Er ikke Kristelig Folkeparti bekymret for kostnadsutviklingen i kommunene og dermed villig til å vurdere enhver mulighet for å effektivisere, også ved å bruke anbud og mer konkurranse, og å ha mer markedstilnærming fra den kommunale virksomhets side? Er det ikke slik at Kristelig Folkeparti er på gli i disse spørsmålene?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Både å høre på representanten Brustad og å lese Arbeiderpartiets merknader i innstillingen om kommuneøkonomien for år 2000 er en svært deprimerende affære. Hvor mye syting, jamring og klaging – og selvskryt, for den saks skyld – skal vi høre fra det partiet? I fjor fikk vi høre at ledigheten ville gå rett til himmels, og at langt flere penger måtte bevilges til sysselsettingstiltak. Det viser seg nå at dette var sterkt overdrevet spådom. Nå slår disse dommedagsprofetene i Arbeiderpartiet til igjen og spår at alt vil skjære seg ute i kommunene dersom det ikke sprøytes inn mer penger, slik Sylvia Brustad sa i sitt innlegg. Tar de her like mye feil som de gjorde om ledigheten i fjor? Svaret er ikke å sprøyte flere nye skattemilliarder inn i alle disse lite effektive kommunale monopoletatene, slik Arbeiderpartiet tror. Kommunene trenger neppe flere penger – de disponerer flere penger enn de har gjort noen gang før – men de trenger å få mer ut av alle de pengene de allerede disponerer. Det er det som er utfordringen. Det er derfor på tide at norske kommuner drives etter mer forretningsmessige prinsipper for å øke kvaliteten og prisbevisstheten i kommunene. Når ikke den kommunale driften kan utfordres gjennom konkurranse, er nettopp strengt tilmålt tildeling av ressurser det eneste effektiviseringsmiddel som finnes. Som et ansvarlig parti burde Arbeiderpartiet være svært opptatt av å forhindre at deres dystre spådom om de elendige økonomiske utsiktene for kommunene slår til. I så måte skal de få et gratis tips av meg: Gå ut til deres mange kommunestyrerepresentanter i Arbeiderpartiet og si til dem at dersom det er snakk om en nedskjæring i tjenestetilbudene på grunn av pengemangel, så forsøk heller om dere kan få ned utgiftene ved å innhente anbud(presidenten klubber) og konkurranseutsette før dere kutter i tjenestene. Det må være bedre(presidenten klubber igjen) iallfall å prøve med anbud og konkurranse før man går … (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
… til det drastiske skritt å kutte i tjenestene til innbyggerne.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg vil tillate meg å konfrontere Senterpartiet med dette partiets edle ord om å ville bidra til «Et enklere Norge», samtidig som dette partiet står bak en av tidenes mest kompliserende lovendringer, nemlig de siste endringene i plan- og bygningsloven. Alle de problemene denne loven skaper, betegner Senterpartiet merkelig nok som «overgangsproblemer». Realiteten er jo at spesielt de mindre aktørene raser over alt det unødvendige ekstraarbeidet som dette medfører. Byggmestere går konkurs i påvente av at kommunene skal få ferdigbehandlet byggesøknader, seriøse enkeltmannsforetak i byggebransjen gir opp på grunn av et formidabelt skjemavelde og rigide autorisasjonskrav. Mange mindre byggearbeider koster faktisk mer i kommunale saksbehandlingsgebyrer og ansvarsgodkjennelse enn det som går med til arbeid og materialer til selve byggingen. Og de store byggefirmaene koser seg. De blir kvitt stadig flere små, brysomme konkurrenter som gir opp, og stadig færre orker å starte nye byggefirmaer. Denne loven, slik den nå er innrettet, truer derfor rekrutteringen, knoppskytingen og konkurransen i byggebransjen. Små byggefirmaer i distriktene legges ned, og mange tar seg heller arbeid i større firmaer inne i byene. Hva mener så egentlig Senterpartiet om den nye plan- og bygningsloven og konsekvensene av den så langt, sett i lys av partiets fagre ord om «Et enklere Norge»? Vil Senterpartiet bare sitte og se på denne utviklingen, trekke på skuldrene og kanskje fortsatt kalle dette overgangsproblemer? Og hva slags kjennskap har man i Senterpartiet til denne lovens kompliserende og fordyrende inngripen i bygge- og anleggsbransjen?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Det var mye som skulle styrkes ifølge det innlegget vi hørte fra Venstres representant. Jeg håper ikke det innebærer at han til og med ønsker å styrke de kommunale monopoler. Det kunne, siden Venstre ikke er med i kommunalkomiteen, være litt interessant å få avklart hva det partiet mener om konkurranseutsettelse, privatisering og kommunale monopoler. Det er ingen tvil om at effektiviseringsmulighetene i offentlig sektor er ganske enorme. Men så lenge en behandler den offentlige tjenesteproduksjonen som en slags vernet bedrift som må beskyttes mot enhver konkurranse, blir det som representanten var inne på – hvis jeg ikke husker feil – om økt effektivitet, bare en illusjon. Vi har rett og slett ikke råd til en stadig mer gigantisk offentlig sektor som får drive etter foreldede monopolprinsipper skjermet fra enhver brysom konkurranse, og som bare kan velte regningen over på skatte- og avgiftsbetalerne. Vi har, som en følge av det, allerede verdens høyeste skatte- og avgiftstrykk i dette landet. Er det slik at Venstre vil innse at økt konkurranse er et positivt element i effektiviseringen av den kommunale sektor? Og på hvilke områder eventuelt ser representanten Hove for seg at hans parti kan tenke seg at det er økonomiske fordeler ved å bruke anbud/konkurranseutsettelse?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Dette har vært en underlig debatt, der alle partier unntatt Fremskrittspartiet og Høyre mener at kommunenes problemer kan løses ved å pøse på stadig mer penger. SV vil bruke ganske mye mer penger på å løse problemene i kommunene, og tror at det er den eneste oppskriften. Som jeg tidligere har vært inne på, mener jeg at det er et stort innsparingspotensial i den norske kommunale virksomheten. Men de har monopol, det går ikke an å utfordre dem. Hva er grunnen til at vi aksepterer 100 pst. konkurransebegrensning i kommunal virksomhet når vi vet at konkurransebegrensning forhindrer soleklare effektivitets- og kostnadsgevinster som er til glede både for brukerne og for skattebetalerne? Hovedutfordringen for kommuneøkonomien er derfor å få en mer effektiv bruk av samfunnets ressurser. Dette forutsetter i sin tur et systemskifte der dagens offentlige monopolordninger må erstattes av markedsløsninger, anbudsorientering, konkurranseutsettelse og privatisering som iallfall de mest sentrale elementer. Og selvsagt er det mitt ønske at kommunene skal få en bedre økonomisk stilling for å klare sine velferdsmessige forpliktelser. Men da må vi også etter mitt syn være villig til å foreta disse reelle systemendringer. SV, som har angrepet Fremskrittspartiet gjennom denne debatten, vil bare hente pengene ved å legge mer skatt på bedriftene og skremme disse bedriftene utenlands. Hvem skal da betale for velferdssamfunnet vårt? Fremskrittspartiet er for lengst rede til å foreta et slikt nødvendig systemskifte, men spørsmålet er hvor langt etter Fremskrittspartiet de andre partiene er, i denne saken som i så mange andre saker. Til slutt: Jeg synes det er synd at gammeldags tenkning skal få ødelegge norske kommuners økonomi.
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-06-16:
Jeg ventet at saksordføreren i en tidligere replikk skulle gi tips om en ny fornybar energikilde med «to hoder i tanken», men det stanset på halvveien. – Så til saken. Dette er en ordrik innstilling om et utall av problemstillinger som på en eller annen måte toucher temaet kommuneøkonomi, men uten de store avklaringer. Etter Høyres mening bærer innstillingen preg av en oppholdende manøver uten at Regjeringen eller stortingsflertallet avklarer viktige rammebetingelser for kommunene. Et hovedansvar for dette må sentrumspartiene og saksordfører ta. Regjeringspartiene utsetter avklaringen av skattøren til høsten.Regjeringspartiene neglisjerer den kraftige gebyrveksten i kommunene som setter et press på innbyggerne, noe som bl.a. er blitt dekket av pressen de siste dagene. Regjeringen har utsatt avklaringen om fremtidig utvikling av sentrale elementer i inntektssystemet. Mest sentralt er tapskompensasjonsordningen som vokser til full høyde i år 2001. Men aller mest sentralt er spørsmålet om øremerkede midler. Det mangler ikke på veltalenhet om kommunal frihet fra regjeringspartienes side. Men ikke en eneste øremerket post foreslås fjernet verken i denne kommuneøkonomiproposisjonen eller i innstillingen. Hele prosjektet skyves ut til kommuneøkonomiproposisjonen for neste år, for år 2001. Regjeringspartiene støtter ikke et eneste ett av 14 konkrete forslag fra Høyre om poster hvor øremerkede tilskudd kan legges inn i rammebevilgningene. Beskjeden til kommunene er tydeligvis at «Du ska få en dag i mårå» eller til neste år, men ikke i år. Jeg har et spørsmål til saksordfører som gjelder kommunal frihet. Høyre har en merknad i kapitlet om «Et enklere Norge», der vi ber om at prøveprosjektet med større frihet for kommunene kommer raskt i gang, og at enkelte av de kommunene som får noen øremerkede tilskudd som rammebevilgninger, også får være med i prøveprosjektet om unntak for særlovgivning. Vil Kristelig Folkeparti støtte dette når det kommer opp?
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-06-16:
Jeg vil fortsette litt i tilknytning til den forrige replikkvekslingen. Den milliarden som Arbeiderpartiet stadig omtaler, er i beste fall ifølge deres egen merknad 840 mill. kr. Så var representanten Brustad inne på at en del av dette er økte midler til barnehagene. Det er uenighet om hvor mye kommunene vil bruke – ut fra de forholdene som Brustad selv påpekte – av disse 125 mill. kr, og så legger Arbeiderpartiet i tillegg inn nye 125 mill. kr i satsingsmidler. Men spørsmålet er om noe som helst av dette ville blitt brukt om Arbeiderpartiets forslag hadde blitt vedtatt. Slik kan en ta million for million av de 840, og vi står igjen med noen få hundre millioner. Når det gjelder økte frie midler til kommunene, påpeker Arbeiderpartiet selv at dette er en forutsetning, som de skriver i en merknad på side 27 i innstillingen, for at kommunene skal kunne benytte seg av de øremerkede tilskudd som Arbeiderpartiets satsing på helse, SFO, barnehager og skole skal inneholde. Så er det slik at Arbeiderpartiet i budsjettet for 1999 foreslår 130 mill. kr til primærkommunene i økte frie midler, og det antyder de er omtrent det nivået det kanskje vil komme til å bli til neste år også. Hva betyr det da for en enkeltkommune? For å ta Sylvia Brustads hjemkommune, Engerdal, så betyr det 152 000 kr ekstra netto til Engerdal kommune. For min hjemkommune, Bergen, betyr det 3,7 mill. kr. Da blir spørsmålet til Arbeiderpartiet: Hvor mye ekstra satsing på skole, på eldre og på barnehager vil det bli av dette? Svaret er: svært lite – og heldigvis svært lite å drive valgkamp på for Arbeiderpartiet.
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-06-16:
Det kan være greit for et medlem av kommunalkomiteen å blande seg inn mot slutten av denne debatten også, og bare konstatere at det som begynte som en debatt om sammensetning av overføringssystem til kommunene neste år, med problemstillinger og tekniske begrep som dessverre bare er skjønnbare for spesielt innvidde, har dette utviklet seg til en Holmgang-debatt dagen etter. Da er det jo greit å vende tilbake til noe av det som står i innstillingen, og spørre: Henger dette sammen? Fremskrittspartiet har gjort et stort nummer av at de vil overlate ansvaret for sykehus, skole og eldreomsorg til staten, mens de står inne i en merknad i innstillingen og understreker at «kommunene er et fullverdig politisk og administrativt nivå». De har senere i en særmerknad poenger om at kommunene må sikre seg at det foretas spørreundersøkelser, folkeavstemninger og annet om hvordan folk er fornøyd med skole, sykehus og eldreomsorg. Men hvorfor kommunene skal blande seg inn i dette, når det er statens ansvar, er noe Fremskrittspartiet får forklare i løpet av en valgkamp. Så har vi Arbeiderpartiet da som gjør et stort nummer av all satsingen de vil ha på barnehager og skole. Sylvia Brustad viser til at barnehageutbyggingen har stagnert de siste to årene. Det er kanskje en naturlig utvikling når et helt årskull har begynt i skolen, og når vi har fått innført en kontantstøtte. Da er det jo et spørsmål om de ekstrabevilgningene som Arbeiderpartiet legger inn på 125 mill. kr i stimulering til nye plasser, har den store mening når søkerne til barnehageplassene ikke er der, annet enn i spesielle tilfeller. Så går Arbeiderpartiet høyt på banen om tilstanden i skolen uten at de egentlig har lagt inn ekstra midler til kommunene i noe særlig monn, og uten at det ligger særlig med øremerkede ekstrabevilgninger fra Arbeiderpartiet på det området. Grete Knudsen hisset seg opp over Inge Lønning, som på den ene siden tok fatt i det poenget som er viktig for Høyre, at lærerne sakker akterut lønnsmessig, mens han har tillatt seg å kritisere lærerorganisasjonene for deres opptreden i Oslo. Men det henger faktisk sammen for Høyre å påpeke at kanskje har organisasjonene gjort en for dårlig jobb med å arbeide for sine medlemmers interesser. Jeg vil vende tilbake til noe jeg begynte mitt hovedinnlegg med. Kanskje noe av det mest gledelige når vi tar vekk all retorikken og vender tilbake til basis, er at det store flertall i salen nå har innsett at for kommunene betyr det kanskje mindre med noen få nominelle kroner ekstra til kommunesektoren enn hva vi gjør med pris og renter gjennom en stram kommuneøkonomi. At en rentenedgang på 1 pst. vil utgjøre 400-450 mill. kr i økt tilskudd til kommuneøkonomien, og likedan at 1 pst. redusert prisstigning betyr nærmere 2 milliarder kr mer til kommunene. Det som betyr noe for kommunene, er hvordan vi ellers husholderer med økonomien.