Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-04-12:
Etter mange telefonhenvendelser i påskehelgen fra en skipsreders geografiske nærmiljø vil jeg først få slå fast at det ikke på noe tidspunkt i denne saken har vært Arbeiderpartiets mål, eller ønske, å ramme en uskyldig tredjepart, nemlig de to kvinnene fra Peru og deres arbeidsgiver og hans familie. Saken dreier seg om at den politiske ledelse i Justisdepartementet har innvilget to søknader om oppholds- og arbeidstillatelse uten å ha hjemmel for det i gjeldende lov og regelverk. Og når Kristelig Folkepartis Odd Holten kaller det for en medieskapt sak, sier det meg at han ikke helt har forstått alvoret i at en politisk ledelse gjør en slik ting. Dette er i høyeste grad en statsrådskapt sak. Innvilgelsen fra den politiske ledelsen fant sted etter at UDI hadde avslått søknadene i tråd med gjeldende lov og praksis, etter at UDI hadde avslått anken, og etter at Justisdepartementets fagfolk hadde fremmet en negativ innstilling til den fornyede anken. Og da jeg spurte justisministeren om denne saken i spørretimen i oktober i fjor, kom hun med et oppsiktsvekkende svar. Hun mente – under tvil, riktignok – å finne hjemmel for innvilgelsen i utlendingsloven § 8, annet ledd, altså utlendingslovens sikkerhetsventil, som åpner for oppholdstillatelse på humanitært grunnlag. Problemet er bare at lovgiver aldri har ment at dette leddet skulle ivareta norske arbeidsgiveres behov, og det underbygges også av forarbeidene og av praksis etter at loven har vært i kraft i mer enn ti år. Det leddet er for flyktninger som strengt tatt ikke fyller lovens vilkår, men der flere momenter sammenlagt tilsier at humanitære årsaker gjør at de bør få bli i landet allikevel. Det er et misbruk av utlendingslovens sikkerhetsventil for nødstilte å vise til den når man viser til arbeidsgivers behov. Jeg tror at justisministerens konstruering av en juridisk hjemmel – som egentlig ikke var der – i svaret til meg i spørretimen var hovedgrunnen til at Stortingets kontrollkomite i det hele tatt fattet interesse for saken. Jeg tar ikke stilling til om regelverket burde vært slik at barnepikene hadde fått oppholdstillatelse, om regelverket bør være slik at tokulturelle familier får ha barnepiker med fra hjemlandet til den ene. Det er ikke det det dreier seg om nå, det dreier seg om at Regjeringen som utøvende makt må forholde seg korrekt til lovverket og den lovgivende makt. Og er ikke Regjeringen fornøyd med de praktiske utslagene av lovverket, hvis de misliker å gi avslag eller ta andre avgjørelser som lovverket foreskriver, ja, så må de foreslå endringer. Det er barnelærdom, det er jo noe ungene i dag lærer i grunnskolen! Og også denne regjeringen må gjøre ting i riktig rekkefølge. Den må først skaffe seg lovhjemmel og deretter endre praksisen. Det var derfor godt å høre nåværende justisministers innlegg. Han er tydeligvis innforstått med dette, og det var godt å høre at han vil ta alle de nødvendige konsekvensene av innstillingen til kontrollkomiteen. Men samtidig må jeg si at det er ganske uheldig at det måtte en formell innstilling og en formell sak i Stortinget til før Regjeringen og statsråden ville ta disse nødvendige konsekvensene. Jeg har også lyst til å peke på at det i denne saken burde ha vært utvist ekstra varsomhet siden det her er så nære personlige bekjentskaper mellom den tidligere politiske ledelsen i Justisdepartementet og søkernes arbeidsgiver og nærmiljø at den forrige justisministeren fant det betimelig fra denne talerstolen å avkrefte at det var kjennskap og vennskap som var utslagsgivende i denne saken. Etter en del år i justiskomiteen har jeg fått til sammen et utall henvendelser fra søkere som gjerne vil ha oppholds- eller arbeidstillatelse i landet, og deres støttegrupper og venner. Jeg har sett på veldig mange saker, og jeg kan knapt nok finne en eneste sak hvor jeg med humanitære øyne ikke ønsket at de skulle få bli i Norge. Hvis vi ensidig la menneskelige hensyn til grunn, ville så godt som alle som søker oppholds- og arbeidstillatelse, fått det innvilget. Men dagens flyktningsituasjon og økonomiske verdensordning tilsier at det er umulig ensidig å legge menneskelige hensyn til grunn. Derfor er utlendingsloven § 8 annet ledd bare en sikkerhetsventil for gråsonesakene, og derfor er det også politisk enighet om at vi må ha en regulering på dette området. Hvis ikke, vil vi ikke være i stand til å hjelpe dem som aller mest trenger hjelp. Det blir vi ikke minst minnet om i disse dager hvor vi ser at det er tusenvis av mennesker som lever i et krigshelvete veldig nær oss. Det er tusenvis som trenger å komme vekk for å overleve, det er tusenvis som trenger å komme hit til landet og få oppholdstillatelse for i det hele tatt å kunne leve et liv videre. Det må vi ikke glemme når vi står overfor søknader fra utlendinger om oppholds- og arbeidstillatelse her i landet. Men det at vi trenger en regulering, betyr ikke at vi vedtar en regulering én gang for alle. Reguleringen må stadig evalueres og justeres i takt med verdenssituasjonen og endrede behov. Og når det gjelder statsrådens endringsliste i sitt innlegg, vil jeg peke på at i tillegg til noen oppmykninger som det stort sett har vært politisk enighet om, har også denne regjeringen foreslått innstramminger, innstramminger som er av en slik karakter at Arbeiderpartiet ikke på noen måte har kunnet gå inn for dem, og som Regjeringen altså har måttet søke støtte hos Fremskrittspartiet til, for å få et flertall for dem i denne salen. Vi har ikke noe imot at regelverket for å få arbeidstillatelse her i landet gjennomgås, slik det nå er varslet at man er i gang med, men man må aldri se på det regelverket uten å ta hensyn til verdens flyktningsituasjon og andre behov som fins.