Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-05-31:
Innstillingen er viktig fordi en trakassert minoritetsgruppe i Norge har fått beskrevet livsvilkår på en seriøs og skikkelig måte, og på den måten har fått forhold som er viktige for deres liv i dette landet, på dagsordenen i debatten. Og at det skjer, er positivt. Jeg skal knytte kommentarer til noen av de viktige milesteinene som jeg ser i dette dokumentet. Jeg skal starte med det som er en arv fra en litt annen livsrolle, nemlig hvor opprørt jeg er over at det har foregått overtredelser, kriminelle handlinger, ja drap, begrunnet i seksualhat. Jeg er en sterk tilhenger av å skjerpe straffebestemmelsene der voldshandlinger og det som også ender i drap, begås med seksuelt hat som utgangspunkt, og i dette tilfellet hat mot homofile. Det skal jeg markere ved rett og slett å stemme for SV-forslaget. Jeg synes at det er på sin plass å reagere. Jeg husker ennå en del av de enkeltsakene vi har kunnet lese om, de har opprørt meg, på samme måte som mange andre saker hvor jeg føler at folk blir tråkket på. En annen av de viktige milesteinene er den skildringen som er gitt her av ungdom, og jeg synes det er tankevekkende å registrere i NOVA-rapporten at når det gjelder homofil og lesbisk ungdom, de aller yngste, har én av fire faktisk forsøkt å ta livet sitt. Det synes jeg er et forhold som vi må ta tungt innover oss, og det medfører at jeg også stemmer for Ågot Valles forslag om et grønt nummer. Jeg synes det er helt rett, og jeg synes det er viktig at et så praktisk tiltak er på plass. Så er det to forhold som knytter seg til Kirken. Jeg er aktiv i Den norske kirke, og jeg har liten sans for at noen praktiserer helbredelse overfor homofile. Jeg synes personlig at det må være en sterk misforståelse av Kirkens budskap, og jeg skjønner at folk opplever dette som dypt krenkende. Som kirkemedlem tilhører jeg dem som har vært for – og som faktisk har sittet på kirkemøter og arbeidet for – at homofile i partnerskap og samliv kan sitte i kirkelig vigslede stillinger. Det er jeg en sterkt tilhenger av. Men jeg er en like sterk motstander av at staten skal blande seg bort i Kirkens indre liv. Derfor kommer jeg til å stemme mot forslaget om å endre § 55 A. Dette er et standpunkt jeg har hatt i mange sammenhenger, og jeg synes at prinsippene er til for å etterleves, uansett hvor man er. Jeg er blant dem som i hvert fall må kunne si følgende til dem som er homofile, og som søker å finne sin plass i Kirken: Jeg har opplevd at mye av det bl.a. Åpen Kirkegruppe har gjort, gjennom de senere år har bidratt til både nyanser og åpninger som jeg ikke trodde var mulig for fem eller seks år siden. Jeg er også en av dem som gledet seg meget stort over at Majorstua menighetsråd gjorde det de gjorde, og ansatte Jens Torstein Olsen. Jeg er en sterk tilhenger av en slik linje, og jeg kommer selv til å kjempe for en slik linje i den kirken jeg er medlem av, men jeg synes ikke at staten skal regulere dette. Jeg er klar over at man her står i konflikt mellom det man skulle ønske politisk, og hvordan trossamfunn utvikler seg, men det er slik i trossamfunn at der går dessverre ofte i noen sammenhenger utviklingen når det gjelder sosialetiske spørsmål senere enn det man skulle ønske. Men det er min linje, og jeg er uenig i det standpunkt som Regjeringen her har inntatt, og som har støtte av SV her i salen. Det er et annet viktig punkt som er tatt opp, og det er hvordan de levekårene som her bredt er beskrevet, kan holdes framme. Jeg var selv til stede på et – synes jeg – refleksjonsorientert møte som LLH arrangerte, som nettopp gikk på disse forholdene. Og jeg er den første til å slå fast at det er viktig med frivillige organisasjoner – det er faktisk de som er viktige i Norge. Men jeg er også enig med dem som sier at det trengs noe mer. Så vil jeg gjerne tilkjennegi mitt synspunkt: Jeg er ikke lenger blant dem som er overbegeistret for ombudstanken, men jeg tenker i andre baner. Jeg tenker i de banene og på de erfaringene vi bl.a. har høstet gjennom det vi nå har sett, gjennom det som heter Senter mot etnisk diskriminering. Det er et organ opprettet i det offentlige rom, med støtte av det offentlige, som har en rolle, og som har en rolle når det gjelder dokumentasjon, hvor folk kan henvende seg, slik at enkelthendelser ikke bare blir en hendelse for en selv, eller for dem man samtaler med, men blir noe som til slutt samler en systematisk dokumentasjon. Det betyr at man får en talerstol som fungerer i den offentlige debatt, det fungerer inn mot forvaltnin-gen, det fungerer mot politikerne. Jeg foretrekker det som modell, og jeg vil be statsråden se nettopp på erfaringene fra Senter mot etnisk diskriminering når man fra nå av skal se på hvordan man kan sørge for at homofile og lesbiskes levekår kan holdes framme i offentligheten også etter denne stortingsdebatten.