Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-09:
Det har kommet en utrolig ustabilitet inn i norsk politikk – ikke først og fremst på grunn av Fremskrittspartiet, men på grunn av samspillet mellom det politiske liv og tilbehøret av meningsmålinger, eksperter og medier. Jeg kjenner ikke noe land der det kommer minst seks meningsmålinger hver måned og alle tas like høytidelig. Alle de aktørene jeg nevnte, svinger opp og ned sammen med disse målingene. De svinger i takt slik at det blir skikkelig kraft i svingningene. Bare tenk på de siste dagene – 30 pst. til Fremskrittspartiet? Og man agerer som om det hadde vært holdt valg – ikke minst Carl I. Hagen selv. Han utnytter meningsmålingen til å skaffe seg en styrke han ikke har fått i lovlige valg. Og en ting til: Har man ikke lagt merke til at velgerne hele tiden vandrer mot de partiene som ikke har sittet i regjering, og når disse partiene kommer i regjering, oppdager både velgerne og de selv at det de stod for i opposisjon, ikke var holdbart. Denne prosessen har foregått i mange år, mot regjering etter regjering og fra opposisjon til opposisjon. Og slik er vi trolig alle blitt forgjeldet. Det vi har lovet, blir ikke gjennomført. Misnøyen i befolkningen øker. De som aldri har vært i regjering, er vinnerne. Mye av uroen i norsk politikk er etter min oppfatning også knyttet til at vi er i utakt med Europa, og at vi er utenfor Europa. Matvarepriser, avgifter, rammebetingelser for næringslivet er spørsmål om tilpasning til våre naboland. Fremskrittspartiet viser til Sverige. Hva har Sverige gjort? De har tilpasset seg europeiske realiteter, senket avgifter der det er nødvendig og økt skattene på andre områder for å opprettholde velferden. Svenskene har ikke gjort som Fremskrittspartiet foreslår, senket avgiftene uten å kompensere for bortfallet av inntektene. De har klart tilpasningen uten å ramme velferden. Kanskje burde de ansvarlige partiene her i landet gå sammen om lignende grep. Spørsmålet om vårt forhold til Europa har også andre alvorlige sider. Vi har et rentenivå som er nesten 4 pst. høyere enn i Europa, som fører til at deler av industrien flytter ut. Og fordi vi har toll på bearbeidede fiskeprodukter, får vi ikke de arbeidsplassene og den verdiskapingen vi kunne ha fått ut av vår viktigste ressurs, fisken. Hadde vi fått mer verdiskaping ut av fisken, kunne vi trolig ha betalt for de underskuddene som mange kommuner langs kysten vår har i dag. Hvordan skal det bli med vårt rentenivå hvis Sverige, Danmark og Storbritannia går over til euroen? Hva blir situasjonen for fiskeriene hvis Polen blir med i EU og vi får toll på bearbeidede fiskeprodukter også til dette landet. Og hvordan skal det gå med utenrikspolitikken når vi snart kommer til å stå overfor et EU som består av 25 land og 500 millioner mennesker? Dette spørsmålet må settes inn i følgende perspektiv: Fattigdom, miljøproblemer, finansuro og terror sprer seg fra kontinent til kontinent og opptrer nå samtidig ved inngangen til dette nye århundre og utgjør en utrolig dramatikk. Det er åpenbart at det er behov for globale, politiske løsninger. Men dette hindres nå av vår nærmeste allierte, USA. Det hjelper imidlertid ikke med antiamerikanisme. Saken er den at verden har bare én gjenlevende supermakt. Den har en økonomisk og militær kapasitet uten paralleller i historien og står for en meget stor del av verdens forbruk og forurensninger. Globale løsninger får vi ikke til uten USAs makt og rikdom. Og det har jo vist seg at vi har trengt den i mange henseender, bl.a. på Balkan. Men vi får det heller ikke til uten å snu deler av amerikansk politikk, og uten at noen kan balansere ut USAs makt. Vi trenger en mer balansert verden. Derfor trenger vi et sterkt Europa. Og vi her i Norge trenger et Europa for å få gjennomført viktige norske utenrikspolitiske mål. La meg ta noen eksempler. EU-landene kjempet for en sterkest mulig Kyoto-avtale. USA sa nei til å undertegne den. Men kampen mot klimaproblemene kan ikke vinnes uten at USA er med, forandrer politikk, rett og slett fordi USA står for 25 pst. av verdens CO2-utslipp. Det er ikke mulig å nå målene i Kyoto-avtalen uten at USA er med. Da måtte i så fall resten av verden ta på seg de utslippsreduksjonene USA ikke vil ta, og det er helt utenkelig at land som India og Kina vil være med på noe slikt. Et annet eksempel er striden om den internasjonale straffedomstolen. Her ser vi klarest konflikten mellom et Europa som vil bygge en internasjonal rettsorden, og et USA som vil stå mest mulig fritt. Et annet eksempel, og kanskje det viktigste: På toppmøtet i Johannesburg nylig tok Frankrikes president til orde for å beskatte globaliseringen, valutatransaksjoner, flyreiser eller informasjonsstrømmene, som er selve symbolene på og innholdet i globaliseringen, for å nevne noe. Jeg vil gi honnør til Kristelig Folkeparti for å stå fast på bistanden til de fattige. Det er veldig viktig. Men det er ikke det eneste saliggjørende. Jeg vil foreta en sammenligning med byggingen av velferdsstaten her hjemme. Vi gikk i sin tid over fra forsorg og veldedighet til beskatning av dem som hadde mye, for å gi til dem som hadde lite. Vi gikk fra forsorg til rettferdighet, fra forsorg til velferdsstat, omfordeling gjennom skattlegging. Dermed fikk vi en mer rettferdig samfunnsstruktur, rett og slett ved å sette det fattige mennesket i sentrum av økonomien i stedet for å være objekt for milde gaver. Det er dette vi må gjøre på det globale plan, og det var dette som Frankrikes president tok til orde for i Johannesburg. Det er dette EU har sagt at de nå vil utrede, og som vinner tilslutning på hele det europeiske kontinent. Det er faktisk det eneste stedet det vinner tilslutning. Verden har ikke råd til noen antiamerikanisme. Men det er nødvendig å si fra om at Amerika må endre kurs og gå til røttene av dagens problemer: fattigdom og miljøproblemer. Derfor trenger verden Europa mer en noensinne, og vi trenger Europa mer enn noensinne i gjennomføringen av norsk utenrikspolitikk og viktige norske utenrikspolitiske mål. Man skjønner – og man trenger ikke legge skjul på det – at dette dreier seg om vårt forhold til EU, et av de største, men minst omtalte spørsmål i norsk politikk for tiden. Det dreier seg om den situasjonen som blir vanskeligere og vanskeligere, og etter min oppfatning mer og mer ubekvem. Vi blir klemt mellom det stadig større og mer selvbevisste Europa, et EU som kommer til å bestå av nesten hele kontinentet, 500 millioner mennesker, og USA. Vi kan ikke gjøre noe med vårt forhold til EU på mange år, men vi kan vise et lederskap ved å bruke det kom-mende året til å forberede en grundig analyse og debatt, som må komme det året EU-utvidelsen starter, nemlig i 2004. Jeg synes trontalen var kjemisk fri for dette perspektivet. Det er kanskje derfor de små spørsmålene dominerer norsk politikk, og som konsekvens blir de store partiene mindre og de små større. I stedet for en evigvarende debatt om hvem som skal samarbeide med hvem, burde vi kanskje her i landet ha en mer aktiv debatt om hvem Norge skal samarbeide med for å klare sine egne utfordringer og for å gjøre verden mer rettferdig og bedre.