Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-06-05:
Hva er tjæresand? Klimaforskeren James Hansen har spissformulert svaret ved å vise til at en omfattende utvinning av denne ressursen innebærer å knuse det aller siste håpet om en bærekraftig framtid for framtidige generasjoner. Dette er spissformulert, men det er ikke føleri. Det hviler på meget solid, faglig dokumentasjon. Så har vi nettopp hatt en debatt hvor noe av den sterkeste argumentasjonen for norsk olje- og gassvirksomhet offshore er påstanden om at den er så klimamessig effektiv at det rettferdiggjør at vi viderefører denne produksjonen, på bekostning av tilsvarende produksjon som er mindre energieffektiv, i andre land. Flere har minnet om at produksjon av tjæresand er fire–åtte ganger, minst, så klimaforurensende som f.eks. produksjon av olje på norsk sokkel. Så har vi hørt en fascinerende rekke av representanter – til og med fra Høyre – som overgår hverandre i kritikk av tjæresand som ressurs, og i ønsket om at Statoil ikke burde investere i denne ressursen. Vi hører den ene representanten etter den andre forutsette at Statoil er bransjeledende på klima. Vi har hørt folk vise til Statoils mål om 40 pst. reduksjon av utslipp knyttet til tjæresandproduksjonen, og vi har hørt folk vise til, først og fremst, eierskapsmeldingen som redskapet som skal føre til at Statoil, som hovedsakelig statseid selskap, tar dette ansvaret. Og vi har hørt sterk bekymring for å blande seg inn i det folk kaller selskapets daglige drift. Hva er så realiteten? Jo, for det første: Statoils tjæresandengasjement er alt annet enn daglig drift; det er en dypt strategisk investering – om noe er strategisk, er det tjæresandsatsingen til Statoil i Canada. Realiteten er også at til tross for forventningene om at eierskapspolitikken skal ha effekt, har den jo ikke det. Statoil klorer seg fast i tjæresand, de. De hører overhodet ikke på hva Tina Bru fra Høyre eller noen andre sier om tjæresand. De er i tjæresand. Og ikke bare det: Til tross for løftene om å redusere utslippene fra tjæresandproduksjonen i Canada med 40 pst., steg utslippene fra Statoils tjæresandproduksjon i Canada med 25 pst. i 2013. Og vi vet at Canada fører akkurat den samme politikken som stortingsflertallet nettopp har slått fast i diskusjonen om 23. konsesjonsrunde, nemlig at de ikke vil redusere bruken av sine ressurser – og deres ressurs er altså tjæresand. Så er spørsmålet: Kan vi da ikke styre sterkere enn vi styrer? Vel, hvis Statoil vurderer å engasjere seg igjen i korrupsjon, i barnearbeid e.l., er det liten tvil om hvilken reaksjon som ville komme fra regjeringen, og det er liten tvil om hvor fort den ville komme. Så kom ikke her med at det er umulig å drive statlig styring! Det tjæresand jo er, i tillegg til klimaproblemet det skaper, er en regelrett storskala økonomisk gambling – som flere har påpekt – med at den klimapolitikken Norge gjør seg til talsmann for internasjonalt, ikke skal fungere. En ny rapport fra Carbon Tracker har slått fast at tjæresand er den aller mest risikable ressursen å investere i. Dersom FNs klimapanels målsettinger og norske klimapolitiske målsettinger for internasjonale tiltak slår til, vil tjæresand ryke ut først, og statens eierandel vil forsvinne. Jeg synes derfor det er synd at flertallet fortsetter å skyve eierskapsmelding og eierskapsutøvelse foran seg som en unnskyldning for ikke å ta stilling til en tjæresandpolitikk i Statoil som helt åpenbart ignorerer disse signalene. Men Miljøpartiet De Grønne vil selvfølgelig støtte initiativet – eller forslaget – fra Senterpartiet og Arbeiderpartiet om en mer fokusert debatt rundt eierskap og tjæresand, og ser fram til å delta i denne.