trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
Hvis jeg får lov, vil jeg gratulere med ministerpost – minister Kjell Ingolf Ropstad. Nå fikk han kanskje hjemlengsel når han hørte om Evje og Hornnes, men det er ikke det spørsmålet mitt gjelder: «I fjor vedtok Stortinget følgende på initiativ fra Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet: «Stortinget ber regjeringen sikre langsiktige og løpende avtaler med ideelle tilbydere av institusjonsplasser som fører til at andelen ideelle øker til om lag 40 pst. innen 2025, samtidig som den offentlige andelen institusjonsplasser ikke reduseres.» I regjeringsplattformen er omtalen av den offentlige andel utelatt. Ideelle aktører har reagert kraftig på dette. Hva er årsaken til denne endringen?»
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
Det var et forholdsvis oppklarende svar. Men det er fremdeles usikkerhet knyttet til den tolkningen av regjeringsplattformen, for i Vårt Land uttaler representanten Ørmen Johnsen i familie- og kulturkomiteen følgende, etter at dette ble et spørsmål: «Komiteens intensjon var at vi ønsker flere ideelle. Formuleringen i erklæringen bryter ikke med det som var vår intensjon og med vedtaket. Vi har ikke sagt at vi ikke ønsker kommersielle aktører, selv om Ap og SV ønsker færre.» Det statsråden nå har sagt, er altså at Ørmen Johnsen tar feil. Kan statsråden bekrefte at Ørmen Johnsen tar feil når hun hevder at ønsket om å øke andelen ideelle på bekostning av kommersielle er et standpunkt Arbeiderpartiet og SV er alene om, og at det nå er regjeringas politikk?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-02-13:
Jeg håper dette muligens kan berolige noen, men Blå Kors var senest i dag ute i media og sa, sagt i et folkelig språk, at de ikke tror det før de ser det. Det er det vi er spent på alle mann: Hvordan blir dette egentlig fulgt opp? Både CRUX og Frelsesarmeen har vært veldig begrenset begeistret – for å si det sånn – og veldig bekymret for dette. Noe av bekymringen handler om det statsråden var inne på, dette med kvalitet. Det de frivillige sier, er at de for det første er avhengig av en sterk offentlig sektor for å kunne ha god kvalitet selv, og at de er avhengig av å kunne dele kunnskapen mellom aktørene. Og det gjør ikke de kommersielle – det som blir gode tjenester, blir å oppfatte som forretningshemmeligheter. Hvordan vil statsråden følge opp den utfordringen, hvis det fremdeles skal være innslag av kommersielle i tjenesten?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2019-02-13:
Først: Tusen takk for gratulasjonen. Hjemlengselen er begrenset når det var et så godt svar og en betryggelse om at fengselet på Evje skal starte etter planen. Men til spørsmålet fra representanten Henriksen: Jeg er veldig glad for at ideelle aktører er en god og viktig samarbeidspartner for det offentlige, ikke bare i barnevernet, men også i andre sektorer. Jeg er svært opptatt av å styrke ideell sektor og understreker at en sterk sivil sektor og en sterk frivillighet er noe som er veldig positivt for Norge. Det er vel velkjent at Kristelig Folkepartis forhandlingsdelegasjon som var på Granavolden, var spesielt opptatt av å løfte nettopp den sektoren, og regjeringspartiene lagde til og med et eget kapittel for ideell sektor i plattformen. Da jeg besøkte Blå Kors i forrige uke, sa generalsekretæren at dette var tidenes plattform for ideell sektor. Dette er litt av utgangspunktet for at vi løftet punktet om 40 pst. ideelle på den måten. De ideelle har lang erfaring i barnevernssektoren. De har høy kompetanse og har et stort faglig engasjement. Regjeringa inngikk derfor i 2015 en samarbeidsavtale med ideelle leverandører om leveranse av helse- og sosialtjenester, bl.a. med tanke på å bedre rammebetingelsene for ideell sektor. Når det gjelder det konkrete vedtaket fra mai 2015 som representanten viser til, fikk Bufdir i fjor et oppdrag om å vurdere hvordan Stortingets vedtak kan gjennomføres på en best mulig måte. Oppdraget inkluderte selvsagt hele stortingsvedtaket, også forutsetningen om at den offentlige andelen ikke skal reduseres. I tillegg har Bufdir i tildelingsbrevet for 2019 fått i oppdrag å ta hensyn til Stortingets vedtak i sitt kontinuerlige arbeid med kapasiteten og innholdet i institusjonstilbudet. Jeg stemte jo selv for dette vedtaket i Stortinget. La det derfor ikke herske noe tvil om at jeg nå som statsråd vil arbeide med å følge det opp. Mitt hovedfokus er et best mulig tilbud til ungene. Det er ikke gunstig om barn må flytte fra velfungerende tiltak. Både der tilbudet bygges opp, altså hos de ideelle, og der tilbudet bygges ned, altså hos de kommersielle, må målet være at endringene ikke går ut over barna. Kvaliteten må være god nok i de nye tilbudene, og den må opprettholdes i de tiltakene som skal fases ut. Vi jobber nå med å få god oversikt over eventuelle kostnads- og kvalitetsmessige konsekvenser eller utfordringer som vedtaket kan få, og jeg vil komme tilbake til Stortinget om oppfølgingen på egnet måte.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2019-02-13:
Jeg kan forsikre representanten Henriksen om at vi selvsagt følger opp de vedtakene som er fattet i Stortinget. Bakgrunnen for at formuleringene ble som de ble, var at vi var spesielt opptatt av å løfte ideell sektor. Det har vi vært over lang tid. Jeg kan forsikre representanten Henriksen om at vi kommer, som jeg sa, til å fokusere spesielt på at kvaliteten i tilbudene er veldig god, og ikke minst at barna er utgangspunktet i det arbeidet. Derfor kommer vi til å følge opp hele vedtaket, også den biten som handler om det offentlige.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2019-02-13:
Vi er svært opptatt av at kvaliteten er best mulig. Det fokuserer jeg mye på, nettopp å måle kvaliteten. Det er ikke sånn at private, kommersielle har dårlige tilbud. Det kan også være eksempler på at det offentlige har dårlige tilbud. Uavhengig av hvem som driver det, er vi svært opptatt av at kvaliteten er god nok. Når det gjelder å løfte ideell sektor uten at det går på bekostning av det offentlige, er det ikke dermed sagt at det ikke vil være innslag av private, kommersielle også i framtida. Da kommer vi til å være svært opptatt av – på lik linje med om det er ideelle eller offentlige som driver det – at kvaliteten er best mulig, med tanke på ungene. Jeg har også sett tilbake i historien, og jeg ser at under de rød-grønne var det en nedgang i andelen årsverk drevet av ideelle og en ganske sterk økning i kommersielle, så dette har vært en utfordring over lang tid. Jeg er iallfall svært opptatt av at vi skal klare å snu den utviklingen og styrke de ideelles andel av institusjonsplassene.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2019-02-13:
Jeg vil takke for spørsmålet og er glad for det engasjementet de ansatte i barnevernet viser nettopp gjennom kampanjen ##heierna. Jeg tar på alvor at mange kommunale barnevernstjenester melder om store kapasitetsutfordringer, og jeg har forståelse for at mange også opplever et stort arbeidspress. Tilbakemeldingene fra de ansatte kan tyde på at flere kommuner bør prioritere barnevernet høyere enn de gjør i dag. Jeg mener samtidig at de konkrete vurderingene av om bemanningen i barnevernstjenestene er tilstrekkelig, bør gjøres lokalt. Det er den enkelte kommune som er i best posisjon til å prioritere ressurser og tiltak der de mener behovet og nytten er størst. Jeg skal legge til rette for at kommunene kan forvalte sitt ansvar på en god måte, samtidig som vi styrker kommunenes eierskap til barnevernet. Tilstanden i barnevernstjenestene skal vurderes jevnlig. Det skal bli mer synlig hvilken kommune som ikke prioriterer barnevernet nok. Fylkesmennene har samtaler med ledelsen i alle kommuner for å drøfte situasjonen og bemanningen i barnevernstjenestene. Jeg vil stille sterkere krav til innholdet i barnevernet, og jeg vil også innføre krav om at kommunestyret årlig vurderer kvaliteten i barnevernstjenestene. Slik skal situasjonen i barnevernet bli satt høyere opp på agendaen i kommunene. Samtidig har regjeringa sørget for at barnevernstjenestene har fått bedre tilgang på kompetansetiltak og annen faglig støtte. Vi er også aktivt inne og følger opp de kommunene som sliter mest. I spørsmålet viser representanten Øvstegård til at det i 2011 ble anslått et behov for 1 500 flere stillinger i det kommunale barnevernet. Økningen i antall stillinger siden 2011 har vært på om lag dette nivået. Vi har videreført og styrket de øremerkede midlene til stillinger i det kommunale barnevernet. I tillegg har vi satt kommunene i stand til å gjennomføre en betydelig økning i årsverk i det kommunale barnevernet, og i årene 2014, 2015, 2016 og 2017 har det vært en økning på 1 150 flere årsverk i barnevernstjenestene. Det viser at vi er på rett vei.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2019-02-13:
Barnevernet er en svært viktig bit av arbeidet for å trygge de mest sårbare ungene vi har. Mitt mål er jo at færrest mulig skal ha behov for barnevernet, at kommunene gjør en så god jobb, og at vi i fellesskap gjør en så god jobb, at forebyggingen er så god at det ikke er behov for barnevernet. Så innser jeg at det kanskje er en litt stor ambisjon å ha, og derfor er jeg opptatt av at barnevernet har den kvaliteten som trengs for å utføre et godt arbeid. Så jeg stiller tydelige krav til kvalitet, og så er jeg opptatt av at kommunepolitikerne vet best hva behovet er. Jeg besøkte Stavanger på fredag og fikk høre om de samme utfordringene, og det mener jeg kommunen må ta på ramme alvor. Hos helsebyråden i Bergen ble det bevilget nettopp 25 mill. kr til flere ansatte i barnevernet, fordi de mente det var det grepet som var nødvendig. Så jeg er svært opptatt av at kommunene gjør grep, og gjennom økte bevilgninger til kommunene er jeg glad for at kommunene også har gjort den prioriteringen. Men det er de som vet best hva som fungerer best…(presidenten avbryter) (presidenten avbryter)
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2019-02-13:
Vi er jo opptatt av at kommunene skal ta det ansvaret de er satt til å ha. Det er en stor tillit at de får lov til å være førstelinjetjenesten på et så viktig område som det barnevernet utøver. For meg er det viktig å understreke at i noen kommuner vil det være riktig å ansette flere i barnevernet, i andre kommuner kan det være at det er andre tiltak som er bedre for å gjøre hverdagen bedre for de ungene og de familiene som trenger hjelp. Derfor har vi vært opptatt av at vi ønsker å styrke kommunene, sette dem i stand til å kunne gjøre det arbeidet på en best mulig måte, men også stille klare krav og forventninger. Som jeg sa i mitt hovedsvar, ønsker vi å gjøre mange tiltak for å styrke det eierskapet, stille krav til f.eks. årlige runder der kommunestyrene selv må vurdere tilbudet. Når det gjelder behovet, er det kommunene som vet det best, og jeg vet at behovet er veldig forskjellig fra kommune til kommune. Men jeg kan love representanten at jeg er veldig opptatt av å følge dette feltet og utviklingen i feltet, og så vil hvert år og hvert budsjett vise hva vi ønsker å gjøre fra nasjonalt hold.
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-13:
Jeg vil stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «De ansatte i barnevernet gjør opprør under emneknaggen #heierna, for økt bemanning. I 2011 var det anslått 1 500 manglende ansatte i det kommunale barnevernet. Derfor satte regjeringen i gang en opptrapping med øremerka midler til totalt 890 nye stillinger. Solberg-regjeringen har avlyst opptrappingen og levert kun 120 nye stillinger frem til 2018, med ingen nye stillinger i 2019. Har statsråden oversikt over hvor stort behovet for stillinger er nå, og mener han at bemanningen er god nok?»
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-13:
Takk for svaret. Kommunene har et stort ansvar, det hører vi ofte når vi diskuterer denne saken, og det er også riktig. Men vi er vel alle enige om at staten skal sørge for en viss minstestandard, ikke minst for kritiske tjenester – de som er aller, aller viktigst – så ikke f.eks. presset kommuneøkonomi eller andre lokale forhold kan komme i veien for et godt nok tilbud. Når det eksempelvis gjelder Stavanger, har ikke de fått noen stillinger fra staten siden 2014, da de fikk 17 under det rød-grønne barnevernsløftet. Så har de fått to fra kommunen selv, i 2019. Men fram til nå har altså behovet økt med 20 pst., sier de ansatte selv, og da trenger de 15 nye stillinger for å dekke det behovet. Er ikke barnevernet en slik kritisk tjeneste som også staten og den nasjonale politikken burde ta et ansvar for en minstestandard for?
Freddy André Øvstegård (Sosialistisk Venstreparti), 2019-02-13:
Det er riktig at det har vært økninger kommunalt, at kommunene selv har prioritert barnevernet rundt omkring. Men en del av mitt spørsmål var jo om man også kan ta med i beregningen hva behovet er, slik vi gjorde i 2011. Det har jeg ikke registrert svar på fra statsråden hittil. Derfor vil jeg prøve å gjenta spørsmålet om hvorvidt den økningen har vært nok for å møte f.eks. nye krav til dokumentasjon, nye krav til metode – ting som tar tid i barnevernet, som gjør at de ansatte sier så tydelig at det er et veldig stort arbeidspress som gjør at de ikke har nok tid til å hjelpe hvert enkelt barn. Så jeg vil gjenta spørsmålet til statsråden: Hva er egentlig behovet i dag? Så må jeg også knytte en kommentar til dette med det kommunale ansvaret, for Kristelig Folkeparti har jo selv forhandlet inn noen øremerkede stillinger siden den rød-grønne regjeringen gikk av, men ingen i 2019. Er det noe som har skjedd i 2019 som gjør at det ikke lenger er viktig?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-05-28:
På vegner av meg sjølv vil eg leggja fram eit representantforslag om ei ekstern gransking av Mattilsynet. Eg ber om at forslaget vert behandla etter § 39 andre ledd bokstav c i Stortingets forretningsorden.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-05-28:
Lovverket for turistfiske seier at ein får ta med seg høvesvis 10 kg og 20 kg fisk ut av landet. Dette er ofte kilo som vert tekne ut i form av filet. Stortinget har ikkje ein gong, ikkje to gongar, men tre gongar gjort vedtak om at ein ønskjer at dette skal reknast om til rund fisk. Då er eigentleg mitt spørsmål: Har statsråden tenkt å følgja opp det?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2019-05-28:
Om ein person tek med seg 20 kg fin filet av torsk ut av landet, er mitt spørsmål til fiskeriministeren: Kva trur han skjer med resten av fisken? Er det i tråd med prinsippet om at me ønskjer å utnytta heile fisken, og at me skal ta vare på den resursen som fisk er?
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-05-28:
Jeg vil fremme et forslag om rettferdige og sosiale alternativer til bompenger.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-05-28:
Rødt ser hele bildet, til forskjell fra Høyre. Vi ser at bemanningsbyråfrislippet, som de borgerlige og Arbeiderpartiet sto sammen om, i kombinasjon med øst-utvidelsen av EU, er den bakenforliggende årsaken til sosial dumping i norsk arbeidsliv, og til at organisasjonsgraden stuper i mange bransjer. Det er vanskelig å forsvare tariffavtalene når arbeidsgivere har en nesten uendelig tilgang på arbeidskraft fra land som er fattigere enn de nordiske landene. Vi ønsker både å øke fagforeningsfradraget – det er i seg selv et helt OK og greit tiltak – og å få bemanningsbyråene ut av norsk arbeidsliv. Det har regjeringspartiene dessverre stemt ned. For dem er det viktigere å ha en åpning for det som i praksis er løsarbeiderbedrifter, enn å sørge for at folk får fast stilling. Hvis folk har fast stilling, vil flere tørre å bli med i en fagforening. Har man ingen stillingssikkerhet, vil man vegre seg for det. Det ser vi bl.a. i byggebransjen.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-05-28:
Først: Landsmøtet i Rødt bestemmer ikke hva medlemmer i Rødt kaller seg. Et kommunistparti ville nok ha gjort det, men det er ikke Rødt. Der bestemmer ikke landsmøtet hvilke merkelapper man ønsker å bruke om seg selv. Jeg kaller meg sosialist og er stolt over det. Jeg vil ha et klasseløst samfunn og er stolt over det også. Jeg er imot et klassesamfunn, som er det Høyres politikk fører til og har ført til i over 100 år. Når det gjelder spørsmålet om hva som skjer i Venezuela, er vi tydelige på at de alvorlige problemene i landet skyldes både regjeringens politikk – naturligvis – og de utenlandske sanksjonene. Vi slår ring rundt demonstrantenes rett til å demonstrere mot enhver regjering, naturligvis også i Venezuela. Vi er også bekymret over at rapporter viser at kanskje opp mot 40 000 venezuelanere har dødd som følge av sanksjoner som nekter landet tilgang til mat og medisiner. Vi mener også at Norge må bidra til en fredelig løsning, som vi er i gang med, og som vi støtter at regjeringen fortsetter med.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-05-28:
For det første: Hadde vi vært et kommunistparti, ville ikke lederen ha tapt en votering, så vi er åpenbart ikke det, ettersom det gikk som det gikk på landsmøtet. Når det gjelder nivåene på ulikhet, er vårt mål og poeng ikke at vi ønsker krig eller børsfall. Tvert imot er vel Rødt blant de minst krigerske partiene i dette stortinget. Mens de andre med liv og lyst sender bombefly for å bombe fattige land, er Rødt stort sett imot disse krigene, som Fremskrittspartiet med liv og lyst støtter i Stortinget. Vår politikk mot ulikhet handler om at vi for det første vil ha et ryddig arbeidsliv, hvor arbeidsfolk er organisert og kan få sin rettmessige andel av verdiskapingen. Det ble et problem med sosial dumping, og derfor ønsker vi tiltak mot det. For det andre skjermer vi dem som tjener vanlig eller har lave inntekter, i våre alternative statsbudsjetter, og øker skattene for dem som har over 10 mill. kr i formue eller over 1 mill. kr i inntekt, for å sikre penger til fellesskapet og for å løfte dem som i dag har minst. Det trengs definitivt i Norge.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2019-05-28:
I revidert budsjett peker regjeringen på at det er skapt 50 000 nye arbeidsplasser det siste året i Norge. Det vi vet, er at 30 000 av disse jobbene har gått til arbeidsinnvandrere, og at veksten er særlig sterk blant østeuropeere på korttidsopphold i Norge. Det ble tidligere spurt om Siv Jensen ikke ser at det er et problem når arbeidsplasser med norske lønns- og arbeidsvilkår erstattes med folk som har dårligere lønns- og arbeidsvilkår, som er billigere å bruke, som vi jo ser skjer – dessverre – i stort omfang med arbeidsinnvandrere fra Øst-Europa. Ser Siv Jensen at dette følger med EØS-avtalens frie flyt, altså at tre av fem nye jobber går til arbeidsinnvandrere, mens vi samtidig har mange som ikke får jobb i Norge, og at det er fordi disse arbeidsinnvandrerne er billigere å bruke for sjefene enn å ansette folk på norske lønns- og arbeidsvilkår?
Henrik Asheim (Høyre), 2019-05-28:
La meg begynne med å si at ulikhetene i Norge, som sagt, er de laveste i EØS-området. De har økt svakt de siste 30 årene. Vi har av interesse sett tilbake på den perioden da de rød-grønne styrte. Det som var litt pussig, var at i 2007 økte ulikhetene, på den måten vi måler dem, mens i 2008 gikk de ned. I 2007 gikk landet bra. Det betyr også at børsene gikk bedre. I 2008 kollapset børsene. Så dette har svingt over tid. Det viktigste, tror jeg, er at vi merker oss at selv om ulikhetene har økt svakt i 30 år, er de altså de laveste i hele EØS-området. Så til poeng nummer to fra representanten Aasrud, dette med at trygden blir for høy. Jeg tror vi skal ha et system som på den ene siden sørger for at folk får jobb, og det ser vi jo skjer, men samtidig skal vi ha gode velferdsordninger for dem som sliter med å komme ut i arbeid, eller for f.eks. barnefamilier som i en periode vil bruke noe mer tid med barna sine, bl.a. gjennom kontantstøtten. Til slutt: Hva skal vi gjøre fremover? Det viktigste er inkluderingsdugnaden, og det er et svært dokument som regjeringen jobber med hele tiden.
Henrik Asheim (Høyre), 2019-05-28:
La meg bare begynne helt kort med dette med terskler. Det er grunnen til at denne regjeringen innførte noe helt nytt, nemlig 6-prosentsregelen for barnehagepriser. Det gjør at ingen skal betale mer enn 6 pst. av lønnen sin i barnehagepris. Går man opp i lønn, går man også noe opp i barnehagepris, men det vil alltid lønne seg å jobbe mer. Det er grunnen til at vi har laget det. Det andre er dette med gratis kjernetid. Jeg er enig i at det for så vidt kan ses på som en terskel, men det er jo ikke de sterkeste gruppene i samfunnet vi snakker om, dette er familier med dårlig økonomi. Vi vet hvor viktig barnehage er både for integrering og for kvinners deltakelse i arbeidslivet. Det er tiltak vi er for, men som vi registrerer at Arbeiderpartiet åpenbart er imot. Så kommer vi til det som er fremtiden, og det er nettopp at noe av kjernen og noe av det som var paradokset sist vi hadde en stor oppgang i Norge, var at vi skapte flere arbeidsplasser, men flere av dem som sto utenfor, kom ikke inn i arbeidslivet. Hvis man virkelig vil gjøre noe med ulikhetene i Norge, kan man enten rette alt skytset mot dem som skaper arbeidsplasser, eller man kan sørge for at flere av dem som står utenfor, kommer inn i arbeidslivet.
Henrik Asheim (Høyre), 2019-05-28:
La meg begynne med å berolige representanten Gjelsvik med at sysselsettingsgraden nå går opp. Dette var jo den store bekymringen i valgkampen i 2017, da opposisjonen, også Senterpartiet, var veldig kritiske: Ja, ledigheten er lav, men sysselsettingsgraden går ikke opp. Nå går den opp. Jeg tror kanskje at selv om man er i opposisjon, må man kunne glede seg over de resultatene man ser, når flere av dem som sto utenfor, kom inn. Så er det slik at arbeidslivet vårt, som sagt, er et trygt og stabilt arbeidsliv. Ni av ti nordmenn oppgir at de trives på jobb. Det er også en viktig del av det bildet man av og til forsøker å male fra opposisjonen av at nå er det liksom ragnarok i arbeidslivet. – Overhodet ikke, det går veldig bra, og det er fordi vi stoler på partene våre. Så til slutt dette med skatter og avgifter. Det er jeg enig i – jeg tror at skatter og avgifter, den personlige økonomien hver familie har, er veldig viktig ikke bare i et ulikhetsperspektiv, men også for familiens velferd. Derfor har denne regjeringen senket skattene og avgiftene med nesten 25 mrd. kr i sum. Opposisjonen, Senterpartiet ikke minst, har hvert år foreslått å øke skatte- og avgiftstrykket. Det betyr mindre penger til familiene og mindre til bedriftene.
Henrik Asheim (Høyre), 2019-05-28:
Det disse tallene viser, er først og fremst at denne regjeringen på den ene siden har – ja – redusert noen skatter, som jeg vet at SV er veldig tilhenger av å innføre, arveavgift, f.eks. Det er jo et argument som SV bruker ofte – at det er en omfordelende skatt. Poenget i mitt innlegg når jeg snakket ganske mye om det omfordelende skattesystemet vi har, nemlig at nesten 40 pst. av personskatteinntektene kommer fra de 10 pst. med høyest inntekt, er at det er en god illustrasjon på at skattesystemet ikke bare handler om omfordeling. Det handler også om rettferdighet. Det handler også om at man opplever at de pengene man betaler inn, er legitimt å betale inn. Derfor har vi sagt at arveavgiften skal bort – den er usosial, og den oppleves som urettferdig. Så summerer representanten Kaski opp de forskjellige tingene man har gjort når det gjelder skatt, og når det gjelder velferdsordninger, og spør om det øker ulikhetene. Vel, det vi ser, er at på den ene siden har vi en skattepolitikk som skaper flere arbeidsplasser. Vi sørger for at det blir flere jobber, og flere av dem som sto utenfor, kom inn. Jeg vil foreslå at representanten Kaski reiser til en som har stått utenfor arbeidslivet de siste seks årene og kanskje sittet i en kjellerstue og spilt dataspill, men som nå har jobb, og spør om vedkommende opplever at ulikheten har gått opp eller ned.
Henrik Asheim (Høyre), 2019-05-28:
Arbeiderpartiet har jo, før denne debatten, også lansert 83 forslag mot forskjeller på papplater på partilederens kontor. Der er det nevnt en hel del forslag – drosjepolitikk, bredbånd – som man godt kan være positiv til, men det er vel ikke de viktigste argumentene i en ulikhetsdebatt. For det Arbeiderpartiet selv griper til hver gang de skal argumentere – og nå representanten Bjørdal – mot ulikhet, er skatt. Han sier at vi må øke skattene fordi det da blir mer omfordeling. Vi har sett på de forslagene Arbeiderpartiet har fremmet i sitt alternative budsjett for 2019, og ser at denne Gini-koeffisienten så å si ikke rører på seg med Arbeiderpartiets forslag. Mitt spørsmål er todelt: Hvilke skatter mener representanten Bjørdal at må økes, utover det Arbeiderpartiet foreslo i sitt alternative budsjett? Og det andre er: Vil representanten Bjørdal vurdere å stemme for SVs forslag om å gjeninnføre en arveavgift, hvis det reduserer forskjellene i Norge?
Henrik Asheim (Høyre), 2019-05-28:
Det var et svar på noe helt annet enn det jeg spurte om, for det jeg spurte om, var: Hvilke skatter mener representanten Bjørdal bør økes, utover Arbeiderpartiets alternative forslag for 2019, som vi har sjekket at ikke påvirker ulikheten nevneverdig, og vil representanten Bjørdal stemme for en arveavgift, som SV foreslår, dersom det reduserer ulikheten i Norge?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Når man hører på representanten Asheim, kan det virke som om ulikhetene i Norge har gått ned de siste årene, men etter seks år med en Høyre–Fremskrittsparti-ledet regjering har jo ulikhetene i Norge økt. Jeg tror representanten Asheim og jeg er enige om at noe av det aller viktigste er å få folk i arbeid, men når jeg hører på det som representanten Asheim lister opp av gode tiltak som er gjennomført av denne regjeringen, vil veldig mye av det bidra til at det blir mer krevende for folk å gå ut i arbeid, fordi trygden blir høyere enn det man kan få i arbeidsinntekt – det blir altså en fattigdomsfelle. Kan representanten Asheim si noe om hva man har tenkt å gjøre i framtiden for å redusere det som er det store spørsmålet her i dag, at ulikhetene faktisk øker?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Jeg registrerer at Asheim brukte tre sekunder på det som var framtiden. Mitt poeng er at når man innfører en beløpsgrense for når man f.eks. får gratis barnehage og gratis skolefritidsordning, vil det jo ikke lønne seg for folk å komme ut i arbeid, for da må man plutselig betale mye mer. Jeg mener også at universelle ordninger burde gjelde for betalinger. Jeg synes ikke Asheim svarer på det som er de store utfordringene, men bruker masse tid på å fortelle hvordan det var for 30 år siden. Nå har altså Høyre styrt i seks år. Det er vanskelig å få øye på hva som er det store bidraget til å redusere forskjellene mellom folk når det er skattelette til dem som har aller mest, til dem som tar den største delen av kaka. Kan representanten Asheim si noe om hvorfor det er riktig å gi dem som har aller mest, de største skattelettene, når forskjellene samtidig øker?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2019-05-28:
Den debatten vi har hatt i dag, viser at regjeringspartiene – i alle fall Høyre og Fremskrittspartiet – ikke tar inn over seg det denne debatten egentlig dreier seg om, for det dreier seg ikke om fattigdom, det dreier seg om fordeling av økonomisk makt, om likestilling, og om det å kunne gi alle like muligheter, som det står i overskriften på meldingen. Vi har hørt representanter fra regjeringspartiene være ganske selvgode. Vi er best i Europa på ulikhet, sa representanten Asheim. Og representanten Bjørnstad fra Fremskrittspartiet dro det enda litt lenger: Vi er best i verden på ulikhet. Hvor tar de det fra? Har de lest sin egen melding? Der står det faktisk noe helt annet. Vi var best i verden når det gjaldt ulikhet målt etter inntekt i 2012. I 2015 hadde vi hoppet ned til annenplass, og i nå er vi altså på sjuende plass – og regjeringen har ikke brydd seg med å måle hvordan formuesulikheten er. Jeg vet ikke hvilket ord jeg skal bruke, som er parlamentarisk, men det blir ganske rart, synes jeg, å høre representanten Nordby Lunde si at det er jo ikke så verst, for de rikeste betaler like mye i skatt nå som de gjorde under den rød-grønne regjeringen. Men man hopper altså over at de samme personene har økt formuen sin med 14 pst. Da skulle det bare mangle om man ikke også betaler skatt. Det er få tiltak i denne meldingen som bygger opp under det som er de utfordringene vi nå har prøvd å beskrive. Det er mange sider med tall og beskrivelser, men veldig få tiltak som peker mot framtiden. For Arbeiderpartiet er det viktig å komme med tiltak. Vi har gjennom det siste året foreslått mange tiltak som ville ha gjort at ulikhetene hadde blitt mindre mellom folk i Norge, men forslagene har bare forblitt forslag. Nå er det krefter som trekker i retning av enda større ulikhet. Det må møtes med politikk. Dessverre gir regjeringens politikk økt fart i retning av større ulikhet. Det burde denne debatten har dreid seg enda mer om.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Her avsluttet representanten Asheim med å fokusere på arbeidsmarkedet. Jeg er helt enig med representanten Asheim i at situasjonen på arbeidsmarkedet er svært viktig, altså det at folk har jobb, det at en har en trygg jobb, og det at en har en positiv utvikling i sine lønns- og arbeidsvilkår. Det som en har sett vedvarende over tid, er en redusert sysselsettingsandel i Norge, ikke bare totalt sett, men også i kjernegrupper. Blant dem som er i sin – jeg holdt på å si – beste yrkesaktive alder, har sysselsettingsandelen gått ned over mange år. Samtidig ser en også at det er store grupper av arbeidstakere i det norske samfunnet som opplever et press på lønns- og arbeidsvilkår, som opplever at reallønnen deres går ned, bl.a. på grunn av at en har en uregulert arbeidsinnvandring. På toppen av det opplever mange av dem økte avgifter, mens de som får redusert skatt, framfor alt er de som har mest fra før. Ser representanten Asheim at det er behov for endringer i hvordan vi styrer arbeidsmarkedet i Norge?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Det er fascinerende å høre representanten fra Fremskrittspartiet snakke om skatter og avgifter og fordeling og ulikhet. Det som har skjedd under dagens regjering, er jo at de store skattekuttene har kommet dem til gode som har det best fra før, mens vanlige folk har fått rekordhøye avgifter, rekordhøye bompenger. Jeg har registrert at representanten Bjørnstad har vært ute og tenkt høyt om bompenger. Man har sett at etter seks år med Fremskrittspartiet i regjering har de nok blitt for høye. Hva er svaret? Jo, at man skal øke avgiftene for folk ytterligere. Det er helt ok å se på innretningen av avgiftssystemet, men skal avgiftene øke ytterligere? Er det slik at skattekuttet til dem som har mest fra før, skal vernes av Fremskrittspartiet, og så skal folk i Norge få ytterligere økte avgifter?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Sist Senterpartiet satt i regjering og SV satt med finansministeren, var avgiftene flere milliarder kroner lavere enn de er i dag. Det er med dagens regjering en har fått en kraftig økning i de samlede avgiftene i Norge. Jeg har god tro på at ulike partier vil se at, ja, vi skal bruke avgifter til å oppnå politiske mål. Men hvis man bare tenker at man skal bruke avgiftene til å øke inntektene til staten, mister også avgiftene legitimitet som et politisk virkemiddel. Derfor er det behov for å redusere avgiftene i Norge, ikke å øke dem, slik dagens regjering dessverre har gjort – og som også opposisjonspartier dessverre har hevet seg på.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Det som er resultatet av årets jordbruksoppgjør, etter veldig krevende år for jordbruket, er en forsiktig inntektsøkning, som er milevis unna å tette noe som helst av det store inntektsgapet som er for bøndene. Derfor er det behov for en helt ny landbrukspolitikk der en bidrar til å gi bøndene bedre inntekter, ikke minst fordi vi har et samfunnsoppdrag i Norge som går ut på at vi skal produsere mat til vår egen befolkning. Selvforsyningsgraden i Norge er alarmerende lav. Den må opp, og det må vi sørge for bl.a. gjennom å gi bøndene bedre rammevilkår enn det de har hatt de senere årene.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Det er fullt mulig å ha to tanker i hodet samtidig. Senterpartiet har også vært med på å foreslå – og også støttet i inneværende periode – endringer eksempelvis i bilavgiftene i en mer miljøvennlig retning. Men det betyr ikke at en samtidig må øke de samlede avgiftene, som dagens regjering, der Fremskrittspartiet har finansministeren, har gjort i rikt monn. Avgiftene i Norge har aldri vært høyere enn mens Fremskrittspartiet har styrt Norge. Det er fullt mulig å gjøre endringer i avgiftssystemet uten å bruke avgiftene som ytterligere en melkeku for staten.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Representanten Breivik nevnte veldig mange ulike måter å vurdere utvikling i ulikhet ut fra. Men det var én ting han ikke nevnte i den opplistingen, og det var hvor en bor. Det en ser, er jo at det både er betydelige forskjeller i tilgangen til tjenester og forskjellige inntektsmuligheter avhengig av hvor en bor i Norge – både internt i en del av våre største byer og mange steder rundt omkring i Norge. Med dagens regjering har vi sett en massiv sentralisering som har bidratt til at grunnleggende tjenestetilbud er blitt fjernere for folk mange steder i Norge, og endringer som er gjort i skatte- og avgiftspolitikken, har fått store konsekvenser for områder i Norge. Hvorfor er det slik at Venstre stemmer imot et forslag som går ut på å synliggjøre de geografiske virkningene av regjeringens skatte- og avgiftspolitikk?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
En viktig erkjennelse som Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har stått sammen om, og som også representanten Storehaug var inne på i sitt innlegg, er at et velorganisert arbeidsliv er en forutsetning for et godt familieliv. Det å ha trygge rammer rundt arbeidslivet, med faste, hele stillinger, at de fleste av oss har en jobb med en lønn til å leve av, er viktig og et godt grunnlag for familielivet og for at folk skal velge å få unger, som også er noe vi ønsker å legge til rette for. Samtidig ser vi en utvikling der det er press på lønns- og arbeidsvilkår for mange ansatte, ikke minst i praktiske yrker. Reallønnen har gått ned for anslagsvis 30 pst. av dem som er i jobb. Da er spørsmålet hva slags grep en skal ta, f.eks. få folkevalgt styring av arbeidsmarkedet, regulere arbeidsinnvandring, men også gå inn og foreta en utredning av hva som skjer. Hvorfor ønsker ikke Kristelig Folkeparti å støtte et slikt forslag?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Denne saken og denne debatten skal handle om forskjellene i det norske samfunnet og om hvordan vi gjennom politiske vedtak kan bidra til å redusere forskjellene. Hvis vi skal redusere forskjellene i det norske samfunnet, må en nødvendigvis redusere forskjellene mellom dem som har mest, og dem som har minst. Da må de som har mest, og som har god rygg til å bære, bidra noe mer til fellesskapet enn det de gjør i dag, og så må vi bidra til å legge til rette for dem som har det krevende. Når en hører representanter fra regjeringspartiene snakke om å løfte i bunnen, høres det ut som om de har gjort en kjempestor innsats for å løfte dem i samfunnet som er svake. For veldig mange i det norske samfunnet som har opplevd å få trangere kår, tror jeg det vil være svært provoserende dersom de hører regjeringspartienes innlegg i denne saken, eksempelvis alle de pensjonistene som har fått mindre å leve for enn de hadde før, som følge av at en rekke kostnader de har, bl.a. utgifter til strøm, har gått i været – på toppen har de altså fått rekordhøye avgifter på strøm. Det er mange syke som har fått mindre å leve for, både gjennom at ulike støtteordninger er fjernet eller redusert, og gjennom innstramming i bl.a. arbeidsavklaringspenger. Det er mange som står i fullt arbeid som har fått mindre å leve for, gjennom at det er press på lønns- og arbeidsvilkår, gjennom at ca. 30 pst. av dem som står i lønnet arbeid, har hatt en nedgang i reallønn under denne regjeringen. Da må en gjennom politiske vedtak, gjennom det arbeidet som vi gjør i Stortinget, sørge for å ha folkevalgt styring av arbeidsmarkedet, regulere arbeidsinnvandring og bidra til å løfte og å redusere forskjeller. Det er på samme måte når en snakker om skatte- og avgiftssystemet. Hver gang er svaret fra finansministeren og fra representantene fra regjeringspartiene hva en i sum har redusert skatter og avgifter med. Når vi snakker om fordeling, må en selvsagt spørre: Hvem har fått de store skattelettelsene? Jo, det er de som har mest fra før, mens vanlige folk har fått rekordhøye avgifter og rekordhøye bompengekostnader, i tillegg til innstramming i viktige ordninger for bl.a. pendlere og andre arbeidsfolk. Det betyr noe hvordan en organiserer politikken, og hvordan en organiserer tilgangen til offentlige velferdstilbud. Svært mange har fått et velferdstilbud som er dårligere og lenger unna seg. Det er – for svært mange – blitt færre tjenester nær folk. Derfor er det behov for en endring i politikken som legger til rette for mindre forskjeller i det norske samfunnet.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Representanten Engeli Johansen forsøkte å harselere med Senterpartiets ønske om folkevalgt styring over det norske arbeidsmarkedet, som også tar til orde for regulering av arbeidsinnvandring. Det representanten Lundteigen konkret viste til, var Sveits, et land som jeg trodde politisk ikke lå så fjernt fra Fremskrittspartiet. Der har en to konkrete vilkår. Det ene er at sveitsiske firma som ønsker å bruke utenlandsk arbeidskraft, må melde fra åtte dager i forkant og garantere at en gir dem sveitsiske lønns- og arbeidsvilkår. Det andre vilkåret som blir stilt, er at utenlandske firma som skal utføre oppdrag i Sveits, må innbetale en garantisum som en får tilbake i etterkant hvis en har oppfylt sveitsisk arbeidslivslovgivning. For seriøse selskaper er dette ikke noe problem å gjennomføre i det hele tatt, men det vil rydde unna useriøse aktører og bidra til et mer ordnet arbeidsliv og bedre vilkår. Tillater presidenten at jeg også gir en kort stemmeforklaring?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-05-28:
Vi vil stemme subsidiært for forslag nr. 14 dersom forslag nr. 17, som vi er med på, faller. Vi vil også stemme for forslag nr. 13, selv om vi mener det ville være bedre å få en slik redegjørelse som den i Sverige på et annet tidspunkt. Vi vil stemme for forslagene nr. 11–16.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Igjen forsøker regjeringspartiene å gjøre en debatt om ulikhet til en debatt om fattigdom. Det er ikke så veldig overraskende, for det har vært tåkeleggingsstrategien fra denne regjeringen hele veien. Men ulikhet i seg selv er viktig å diskutere. Det handler om at veksten i land som Norge ville vært større hvis ulikheten ikke var så stor. En ny OECD-rapport slår nettopp fast akkurat det og er også tydelig på at dette ikke handler om tiltak utelukkende for de aller fattigste. Så trekker representanten Asheim fram arbeid, utdanning og integrering som de viktigste tiltakene. Ja, mot fattigdom er de kanskje det, men når det gjelder ulikhet, er det helt sentralt å være opptatt av skatt, av arbeid og av velferd. Vi ser eksempler fra andre land på hvordan fallet i organisasjonsgrad i arbeidslivet nettopp skaper økt ulikhet. Så la meg da kjapt spørre: Når skattene kuttes med 25 mrd. kr, når fagforeningsfradraget i praksis blir redusert, og når folk mister arbeidsavklaringspenger, øker det eller reduserer det ulikheter?
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Jeg er oppriktig nysgjerrig på hva representanten viser til her. Hvis representanten viser til vårt alternative budsjett, har vi der både et omfordelende skattesystem som gir folk flest lavere skatt enn det denne regjeringen gjør, og samtidig lykkes med et mer klimavennlig skatteskifte, og vi prioriterer tiltak for en mer praktisk og variert skoledag som vil hindre at flere faller ut av skolen, som vi opplever i dag. Vi prioriterer mange flere tiltak til integrering for å få folk med minoritetsbakgrunn ut i arbeidslivet. Dette er tiltak man kan gjennomføre. Vi fremmet nettopp et forslag for en mer rettferdig boligpolitikk, som faktisk vil innebære at vi får tatt grep om hele boligmarkedet, sånn at flere kan komme seg inn og ta del i den velferden og velstanden det er faktisk å kunne eie sin egen bolig. Jeg håper representanten og Høyre vil støtte det forslaget og være med på flere politiske tiltak for å redusere forskjellene i Norge.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Vi har i forbindelse med denne stortingsmeldingen fremmet en lang rekke tiltak, som f.eks. omhandler at man skal få tabeller fra regjeringen om omfordelingseffekten av de skattekuttene som regjeringen gjør. Jeg registrerer at regjeringspartiene vil stemme imot det. Men vi viser til alle de øvrige tiltakene som vi har fremmet en lang rekke ganger – bl.a. i forbindelse med budsjettet – som vil redusere forskjellene i Norge. Det er jo regjeringen, til tross for et klinkende klart stortingsvedtak, som i denne stortingsmeldingen ikke kommer med noen nye tiltak som reduserer ulikheten i Norge. Ingen tiltak! Det er bare en oppramsing av det som er etablert politikk – som vi faktisk vet ikke reduserer forskjellene, for forskjellene øker i Norge. Vi har fremmet forslag om et skatteskifte som innebærer økt skatt på eiendom og redusert skatt på arbeid. Folk flest kommer ut i pluss, men man får også stabilisert boligmarkedet i større grad. Jeg vil ikke si at skatt på eiendom er et tiltak for å redusere ulikhet. Det er et tiltak for å stabilisere boligmarkedet. Og det har vi hele økonomstanden med oss på å foreslå.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Jeg har forsøkt å bidra til at denne debatten skal handle om ulikhet og ikke bare om fattigdom. Det synes jeg egentlig regjeringspartiene også skal gjøre, for ulikhet i seg selv er dramatisk for et samfunn når den øker. Det kommer altså ikke noen ny politikk fra denne regjeringen eller disse regjeringspartiene som vil redusere ulikheten i Norge. Da vi satt i regjering, lyktes vi ikke med å få ned antallet unger som vokser opp i vedvarende lavinntekt. Det er nettopp på bakgrunn av det at vi har vært så opptatt av å øke barnetrygden i denne stortingsperioden og den forrige. Vi har fremmet forslag om det hvert eneste år. Fremskrittspartiet har stemt imot det hvert eneste år. Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti har kommet inn i regjeringen og nå får gjennomslag for å øke barnetrygden. Der har vi og Kristelig Folkeparti stått sammen. Det er riktignok ikke så stor økning som vi skulle ha sett, men jeg imøteser årets budsjett med stor entusiasme for å se om barnetrygden fortsatt vil gå opp, og gå opp til det nivået den bør være på for faktisk å redusere antallet unger som vokser opp i vedvarende lavinntekt.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Det var færre fattige i Norge da SV styrte enn det det er i dag. Det blir stadig flere fattige under denne regjeringen, og jeg ser ikke at regjeringspartiene fremmer en politikk som vil redusere antallet fattige i Norge – tvert imot. Vi vet konsekvensene av å fjerne arbeidsavklaringspengene, vi vet konsekvensene av å ta bort barnetillegget til de uføre, og vi vet konsekvensene av at alderspensjonister opplever at deres kjøpekraft faller eller blir stående på stedet hvil. Vi ber om at også regjeringen tar de konsekvensene på alvor, men det ser vi ikke at regjeringspartiene vil gjøre. Men ulikhet – i tillegg til fattigdom – er viktig å diskutere. Derfor er vi opptatt av å diskutere også ulikheten, for det rammer hele samfunnet når den vokser. Derfor synes jeg det er ganske alvorlig når stortingsrepresentanten ikke vil diskutere ulikhet eller mener at det ikke er så viktig om de tallene blir større, for det er det faktisk. Og det handler ikke bare om de fattigste i Norge, det handler om hele samfunnet.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Som spådd er det bred enighet om at vi skal ha små forskjeller – slik det blir uttrykt i denne salen. Det store spørsmålet er om man mener at forskjellene er for store, og om man er villig til å gjennomføre tiltak for å få ned forskjellene. Erfaringer fra land rundt oss viser at økte forskjeller kan være vanskelige å reversere. Det fører bl.a. til at oppslutningen om velferdsordninger blir mindre. Vi ser at når lønnsforskjellene først øker, svekkes oppslutningen om velferdsstaten. IMF har anslått at økt ulikhet gir økt ulikhet – igjen erfaringer fra ulike land – og man ser at jo lenger man venter med å bekjempe de voksende forskjellene, jo vanskeligere blir det å reversere dem. Derfor er spørsmålet: Mener regjeringen og finansministeren at forskjellene er for store i Norge i dag, og er det et mål for regjeringen å redusere forskjellene?
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Jeg takker for svaret. Når vi da har fått etablert at det er et politisk mål å redusere forskjellene, kan vi jo måle den politikken som blir ført, opp mot det målet. Internasjonalt – igjen – ser vi at troen på at skattekutt skal føre til vekst, har blitt kraftig svekket i den internasjonale debatten. Vi ser at det ikke finnes bevis internasjonalt for at det er noen påståtte vekstødeleggende virkninger av omfordeling via skattesystemet. Vi har også forsøkt mange ganger å få svar fra regjeringen på hvor mange arbeidsplasser som er blitt skapt med de skattekuttene som har vært her i Norge. Spørsmålet til finansministeren blir da: Når skattene kuttes med 25 mrd. kr og de 0,1 pst. rikeste har fått 1,4 mrd. kr i skattekutt, øker det eller reduserer det forskjellene? Eller når fagforeningsfradraget i praksis blir redusert og vi ser mer deltid og midlertidighet i arbeidslivet, øker det eller reduserer det forskjellene? Eller når folk mister arbeidsavklaringspenger og tvinges over på sosialhjelp, øker det eller reduserer det forskjellene?
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Noe av det beste med Norge er at vi bor i et samfunn med små forskjeller og høy tillit. Som flere har gjentatt i denne debatten, der jeg tenker det er viktig å understreke hvorfor vi snakker om forskjeller og ikke bare fattigdom, er at små forskjeller og lav ulikhet er bra for alle. Det gir større økonomisk vekst, mindre kriminalitet og høyere levealder. Vi vet også fra forskning og fra erfaringer fra andre land at når ulikheter vokser og blir for store, avler ulikhet ulikhet. Oppslutningen om velferdsordninger svekkes når ulikhetene blir for store. De aller rikeste får stadig mer makt og kan bekjempe politikk som ville fungere omfordelende. Dette har vi sett fra erfaringer i andre land. Derfor er det grunn til nettopp å advare om at ulikhetene i Norge er for store i dag, og lar vi dem bli større, blir det også vanskeligere med politiske tiltak som vil redusere dem. Vi har hørt at finansministeren mener at forskjellene er for store i Norge i dag, og at de må ned, men da må man faktisk ha en politikk som fører til det. Dagens politikk fra regjeringen funker ikke. Forskjellene i Norge øker. Det hadde vært forfriskende med noe ydmykhet fra regjeringspartiene, at de kunne anerkjent at forskjellene øker i raskt tempo på deres vakt, og at politikken de fører, faktisk ikke funker for å få forskjellene ned. Jeg har forsøkt å utfordre regjeringspartiene på dette i dag. Skal ulikhetene ned, må vi ha et trygt arbeidsliv. Vi må ha omfordelende skatter og brede velferdsordninger. Det er det ulikhetsforskerne slår fast er det aller viktigste vi kan gjøre. I arbeidslivet vil ikke regjeringen øke fagforeningsfradraget, og de vil ikke styrke retten til hele og faste stillinger. Men erfaringer fra andre land viser nettopp at det er en klar sammenheng mellom mindre organiseringsgrad og større ulikhet. Det hjelper altså ikke bare å få folk i jobb. Det å ha fattige arbeidere har en eksempler på i mange land, også nå i Norge. Vi trenger et arbeidsliv som er organisert, der det er trygt. Det er det som er avgjørende for små forskjeller. Regjeringen har heller ikke faglig belegg for at et mindre omfordelende skattesystem gir større vekst, men når den tidelen med størst formue i Norge har fått en tredjedel av skattekuttene, kan man jo stille spørsmålet om det øker eller reduserer forskjellene i Norge. Min påstand er at det øker forskjellene i Norge. Vi har snakket om de usosiale kuttene i velferden, men vi må utvide velferden med universelle velferdsordninger som treffer flere mennesker enn i dag, ikke stramme den inn. Det er det som er nøkkelen til små forskjeller i Norge.