Inge Lønning (Høyre), 2007-11-13:
Den turnusordning vi har gjennom tradisjon i utdanningen av leger i dette land, er relativt sjeldsynt sammenlignet med de fleste andre europeiske land. Samtidig vet vi at det er en ordning som er krevende å opprettholde. Den har et stort omfang, og omfanget øker. Per i dag har vi ca. 900 turnusplasser pr. år til disposisjon i Norge, og det er ca. 1 100 nye søkere til turnus hvert år. Det innebærer at man allerede opererer med en viss ventetid for å komme inn i ordningen. Dette gjelder jo særlig kandidater som har fått sin utdannelse utenfor Norges grenser, som er en post som tallmessig er vanskeligere å anslå eksakt enn de som studerer hjemme. Hvis pågangen og misforholdet skulle øke, kan man risikere at ventetiden også vil komme til å øke, med de uheldige konsekvenser som det vil ha for den enkelte. Det som imidlertid er bakgrunnen for min interpellasjon, er det som er det kvalitetsmessige innhold i turnusordningen. Vi har i Norge en spesiell måte å velge ut folk til legestudiet på, ved at vi stort sett vektlegger teoriflinkhet som kriterium for i det hele tatt å kunne begynne på utdanningen. Ikke et ondt ord om teoriflinkhet fra min side, men det er ikke alltid at den følges med håndlag eller med antennesystem. Det er en av grunnene til at turnusbiten er så viktig som den er for å kvalitetssikre legeutdanningen, for gjennom turnustjenesten skal man ideelt sett for det første kunne finne frem til de meget få kandidater som er definitivt uegnet til å utøve legegjerningen. Det er en helt marginal størrelse, men det er svært viktig at man kan sile ut kandidater som nok har klart å gjennomføre den teoretiske del av utdanningen, men som definitivt ikke egner seg til å behandle pasienter. Det som er langt viktigere, er at turnusordningen både skal bidra til å gi sikkerhet til den som skal gå inn i legegjerningen, og føre til at erfarne og dyktige yrkespersoner skal kunne overvåke og veilede de unge kandidatene slik at de kan innestå for at disse kandidatene virkelig er skikket til å utføre jobben som lege. Det problematiske ved turnusordningen slik den praktiseres i dag, er at vi ikke har noen kvalitetssikring av nettopp veiledningstjenesten. Det er ikke definerte krav til hvem som kan påta seg å være veileder, og i den utstrekning det i det hele tatt finnes systematiske undersøkelser av kvaliteten, f.eks. intervjuundersøkelser med dem som har gjennomgått turnustjenesten, tyder disse på at det er en enorm variasjonsbredde mellom det som er godt, det som er middelmådig, og det som er direkte dårlig. Derfor er min utfordring til statsråden om hun ikke ser behovet for en tilsynsordning av et eller annet slag og noen definerte minstekrav til veilederkompetanse for dem som skal ha ansvaret for veiledning av turnuskandidater. Det problemet vil antakelig ikke være veldig stort i spesialisthelsetjenesten, for der vil de fleste sykehus selvfølgelig ha leger som er fullt kvalifisert innenfor de ulike spesialiteter faglig sett, men det kan være et betydelig større krav når det gjelder å sikre kvaliteten i distriktsdelen av turnusutdanningen. Grunnen til at jeg har reist denne interpellasjonen akkurat nå, er at vi i omsorgsmeldingen, som Stortinget behandlet i vår, fikk en klar antydning fra Regjeringens side om at man har planer om å legge sykehjemstjeneste inn som en obligatorisk del av turnustjenesten. Målsettingen med det kan man dele. Vi vet alle at det er viktig å stimulere både unge, middelaldrende og eldre leger til å ville jobbe i sykehjem. Samtidig er jeg grunnleggende tvilende til hvorvidt dette er et tjenlig virkemiddel, så lenge situasjonen i sykehjemssektoren er slik at det ved de aller fleste sykehjem ikke vil finnes kvalifiserte veiledere i det hele tatt. Kvalifisert veiledning forutsetter nemlig fysisk nærvær, og det forutsetter igjen at det i sykehjemmene er erfarne og kompetente leger til stede som kan gi veiledning, og, ikke minst, som kan være backup, for å si det på godt norsk, i de tilfeller hvor en ung og uerfaren lege vil føle seg på gyngende grunn. Og hvis unge og uerfarne leger ikke føler seg på gyngende grunn i omgangen med det klientellet som i dag befinner seg i norske sykehjem, er det i seg selv diskvalifiserende. Vi vet jo at norske sykehjemspasienter i dag i snitt har mellom seks og syv forskjellige somatiske diagnoser som skal behandles, og vi vet i tillegg at en økende andel er demente og dermed ute av stand til å tale sin egen sak og ute av stand til å kommunisere med helsepersonell på en forståelig måte. Det gjør at det definitivt vil være over evne for en nyutdannet kandidat uten erfaring fra legevirksomhet i det hele tatt å skulle være eneansvarlig for å håndtere situasjonen for sykehjemspasienter. Derfor er mitt spørsmål til statsråden om hun ikke ser risikoen for at hvis man gjør sykehjemstjeneste til obligatorisk del av turnusutdanningen for unge leger i dagens situasjon, hvor det ikke finnes tilfredsstillende veiledningskapasitet, vil man sannsynligvis oppnå én ting, nemlig å vaksinere disse unge legene på livstid mot å ønske å arbeide i sykehjemssektoren. Det vil si at det er overhengende fare for at man vil oppnå det stikk motsatte av det som jeg antar må være hensikten med å legge dette inn i den obligatoriske praksisutdanningen for leger. Til sist: Praksisutdanningen for nyutdannede leger er en krevende utfordring for alle som skal tilrettelegge den, institusjoner, praktiserende fastleger osv. Men fremfor alt er det en usedvanlig krevende utfordring for dem som skal gjennomgå praksisutdanningen. Det har tidvis vært små undersøkelser som har vist at det bl.a. i denne gruppen er en faretruende høy selvmordsrate, og ganske særlig blant kvinnelige turnuskandidater. Det tolker jeg for min del slik at det dessverre er altfor mange som i løpet av praksisutdanningen opplever å havne i situasjoner hvor de pålegges ansvar som de overhodet ikke føler seg kvalifisert til å bære, og uten at de har mulighet for å søke hjelp der hvor hjelpen finnes.