Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2010-05-25:
Den 29. mai er det den internasjonale dagen for FNs fredsbevarere. I den anledning passer det fint å diskutere nettopp det temaet. Den første fredsbevarende operasjon FN gjennomførte, var i 1948. Siden det har det vært 63 operasjoner. I dag er FN involvert i 13 fredsbevarende operasjoner – en politisk operasjon, det er UNAMA i Afghanistan, og også en såkalt hybrid aksjon, som er med Den afrikanske union i Darfur. Det har skjedd en stor endring i måten FN håndterer konflikter på. For det første har det skjedd en stor endring i konfliktene i seg sjøl. Før var FN i stor grad involvert i konflikter mellom stater, i dag opplever vi at konfliktene primært er internt i statene, og at det ofte er borgerkrigslignende tilstander. Norge er i dag relativt beskjedent representert i FN-operasjoner. Vi har ca. 20 mennesker i UNMIS-operasjonen i Sudan, vi har seks stabsoffiserer og en liaisonsoffiser i UNMIC KFOR, vi har tolv i Libanon, UNSO, og vi har en ved hovedkvarteret i MONUC-operasjonen i Kongo. Regjeringa har ved flere anledninger uttrykt et ønske om å prioritere FN-operasjoner. I den sammenheng kan man jo spørre seg om det faktisk er en viss distinksjon mellom Utenriksdepartementet og Forsvarsdepartementet. Der Forsvarets strategiske konsept Evne til innsats vektlegger deltakelse innenfor rammen av FN, som er et relativt vidt begrep, legger Soria Moria-erklæringen til grunn å prioritere deltakelse i FN-ledede operasjoner. Dette er to litt forskjellige innfallsvinkler som jeg gjerne kunne tenke meg at utenriksministeren fortalte litt mer om. I tillegg har den forrige utenrikskomiteen også diskutert dette spørsmålet i forbindelse med behandlingen av utenriksmeldingen. I Innst. S nr. 306 for 2008–2009 sier en enstemmig komité følgende: «Komiteen viser til at Regjeringen videre uttaler at det er et norsk siktemål å øke deltakelsen i FN-ledede operasjoner, og vil i den forbindelse gi uttrykk for at komiteen anser en eventuell internasjonal operasjons mål, folkerettslig grunnlag, og eventuelle norske forutsetninger for å kunne bidra til operasjonen, samt interoperabilitet med andre bidragsytere, som de vesentlige forutsetningene for norsk deltakelse.» Norge mangler i dag praktisk erfaring med nye FN-operasjoner. Vi har bidratt og deltatt mye med utviklingen av konseptene, men vi har altså – som jeg nevnte innledningsvis – relativt liten erfaring med selve operasjonene i nyere tid. Det er i dag slik at FN er det de sjøl kaller «overstretched» i forhold til operasjonene, fordi det er stadig høyere forventninger til operasjonene, og høyere forventninger til beskyttelse av sivilbefolkningen i særlig grad, noe som ikke stiller lavere, men heller større krav til de militære bidragene. Norge er på sett og vis også «overstretched», fordi det forsvaret vi har i dag, ikke er dimensjonert for å delta i veldig mange større operasjoner samtidig. Vi merket det ganske godt da Norge var involvert tre steder samtidig, i Adenbukta, i Tsjad og i Afghanistan. Nå er to av oppdragene avsluttet. Vi er fortsatt igjen i Afghanistan. Men Forsvaret leverer jo i dag og har levert også over tid egentlig over evne. Det er komplekse operasjoner FN står overfor. Spørsmålet er om Norge best kan ivareta vårt ønske om å delta og bidra i internasjonale operasjoner gjennom å spore oss inn på de FN-ledede operasjonene, eller om vi skal delta gjennom andre, regionale aktører. Det blir for så vidt mer og mer vanlig også for FNs del at man bruker regionale aktører som utførere, men legitimerer operasjonene med mandater fra FN. I vår sammenheng er jo da selvfølgelig bidrag gjennom NATO særlig aktuelt. I 2007 ble det holdt en serie med seminarer og møter om nye, integrerte operasjoner. De ble holdt i mange ulike land, med Norge delvis som arrangør. Noe av det som kom fram, som jeg syns er interessant å ta med i debatten om FNs fredsbevarende operasjoner og den konteksten de er i, er at det ifølge de panelene som satt og diskuterte disse sakene der, ser ut til å være et fragmentert og lite fleksibelt FN-system. Det er mye byråkrati, som gjør operasjonene vanskelig å håndtere. Det er til dels dysfunksjonelle finansieringsmekanismer og egentlig en total mangel på en overordnet finansieringsmekanisme. Det er mangel på styrkefleksibilitet, og man mangler tilstrekkelig kapasitet på planlegging og kommandokontroll, pluss at det er et lite fleksibelt styrkegenereringsverktøy. Dette gjør det selvfølgelig relevant og interessant å diskutere om Norges deltakelse primært burde være gjennom regionale aktører der vi også har sikkerhetspolitiske interesser, eller om vi burde tilstrebe å bidra mer direkte i FN-operasjonene. Det er en stor ubalanse i FN-operasjonene i dag. Det er fem store troppebidragsytende land – Nepal, Bangladesh, India, Nigeria og Pakistan – som står for en stor andel av de 122 000 soldatene som er i FN-systemet i dag, og så er det de fem store økonomiske bidragsyterne – USA, Japan, Storbritannia, Tyskland og Frankrike. Ubalansen består i antallet tropper og hvilken innretning troppene har, men den består også i hvem som bestemmer mandatene. Dette er etter min oppfatning et ganske interessant poeng. Det er sånn at de fem store økonomiske bidragsyterne også i stor grad utformer mandatene. Men det er andre land som utfører operasjonene på bakken. Det som har vist seg, er at mandatene fra Sikkerhetsrådet ofte er nokså klare og tydelige, men så skjæres det litt av mandatene etter hvert som man kommer lenger ned på bakken og ned til det operasjonelle, sånn at mandatene svekkes. Nå ser det ut til å være sånn at de troppebidragsytende landene også skal delta mer i mandatutformingen, med den risiko at mandatene da i utgangspunktet blir svakere. Det er store forventninger til FN og til FN-operasjoner. Jeg er i interpellasjonsteksten og var også innledningsvis inne på noe av det forventningspresset som møter FN. Det ene er å delta stadig flere steder, det andre er å delta stadig sterkere, det tredje er at man skal delta med en annen beskyttelse enn tidligere. Det er klart at konfliktenes kompleksitet øker, og FNs mulighet til å gjøre noe effektivt med det ser i alle fall ikke ut til å øke like mye og like raskt som kompleksiteten i konfliktene. Det er selvfølgelig interessant fra et norsk ståsted å vurdere hvordan vi best mulig kan bidra. Alle her i salen er opptatt av at operasjoner Norge eventuelt skal være med i, skal ha en folkerettslig forankring, gjerne også en FN-forankring. Det betyr ikke nødvendigvis at vi alltid skal bidra direkte gjennom FN-operasjoner, men kanskje ofte gjennom operasjoner som har et FN-mandat, som altså ikke nødvendigvis er FN-ledet. Der er det interessant å høre nærmere hva utenriksministeren tenker rundt de utfordringene som nå kommer for Norge framover. Det er også, som jeg nevner i interpellasjonsteksten, et poeng at man ser en fragmentering også mellom de ulike organisasjonene som driver med denne typen internasjonale operasjoner. På den ene siden ser man at FN i stadig sterkere grad knytter seg til regionale aktører og lager såkalte hybridaksjoner, der de deltar sammen med andre, eller der man f.eks. har mer et politisk preg på aksjonen enn et militært. Samtidig ser man at veldig mange av de mer komplekse og vanskelige operasjonene, spesielt i Afrika, er det få andre aktører som tar, og FN blir i stor grad stående igjen med ansvaret for disse operasjonene. Spørsmålet er hvordan man kan få en balanse her som gjør at land som ønsker å bidra, men kanskje gjennom andre kanaler enn bare gjennom FN-ledede operasjoner, også kan bidra i disse konfliktene, for på den måten å balansere ut den ubalansen som er i dag, både i FN-systemet og i det internasjonale systemet når det gjelder freds- og stabiliseringsoperasjoner. Mitt spørsmål og min utfordring til utenriksministeren er hvordan Norge møter de endrede forutsetningene, de endrede operasjonsmønstrene, de endrede komplekse konfliktene som nå møter Norge og andre land, både i FN-regi og utenom, for å sørge for en sikrere, fredeligere og mer stabil verden.