Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-21:
Denne anledningen bør benyttes – iallfall vil jeg gjøre det – til et par refleksjoner om hvordan den nye budsjettreformen i Stortinget har fungert. Den skal offisielt evalueres etter en stund. Men la dette være et bidrag fra min side. Situasjonen i dag er at når budsjettet skal vedtas på høsten, kreves det bindende budsjettrammer og det er plikt til å finne flertallsløsninger. Dette setter Stortinget under et press. Men det er samtidig også en forsikring om at det er helheten man behandler, og ikke noe som bryter med helheten. Dette har så langt fungert positivt, synes jeg, men det er selvfølgelig ingen garanti for god budsjettstyring gjennom året. I denne innstillingen kritiserer Høyre Regjeringen for dårlig budsjettstyring. Vi erkjenner at det er utgifter som kan komme overraskende, men i utgangspunktet skal disse utgiftene dekkes inn, slik at utgiftsveksten holdes på om lag det nivået den ble vedtatt. Tilbake til budsjettreformen: Allikevel har jeg lyst til å rope et lite varsku, for det er to tendenser jeg synes undergraver budsjettreformens intensjoner, nemlig at Stortinget skal settes under sterk disiplin på høsten for å inndekke ethvert økningsforslag for å få balanse og enighet, mens Regjeringen fra 1. januar kan øke utgiftene ved å komme med nye forslag uten inndekning. Med andre ord: Vi kan vedta ett budsjett, mens sluttresultatet, når budsjettet skal gjøres opp som et foreløpig regnskap, altså nå i desember, kan være et annet budsjett, ikke bare som følge av at verden har forandret seg, men også som følge av at den politiske vilje til å finne inndekning for sine forslag er blitt svekket. Dette forrykker maktforholdet mellom storting og regjering på en måte som gjør at hvis dette utvikler seg til å bli en praksis under skiftende flertallsløsninger, er det grunn til å vurdere om budsjettreformens intensjoner egentlig er oppfylt. Det andre jeg vil rope et varsku om, er tendensen jeg ser til i stor grad å bruke nysalderingen av inneværende års budsjett til å fylle på 2000-budsjettet. Hvordan kan dette skje? Jo, ved at man fyller på poster der bevilgningene er overførbare, slik at det som kan fremstå som en økning for å dekke et behov i desember 1999, egentlig er en økning i budsjettrammene i det allerede vedtatte budsjettet for 2000. Vi i komiteen har tidligere stilt spørsmål til finansministeren om dette når det gjelder konkrete poster, og har fått opplyst at praksis selvfølgelig er slik at om Regjeringen ønsker økninger i inneværende års budsjett, altså i 1999, skal det dekkes opp i dette kalenderåret, altså fra i dag, hvor bevilgningen formodentlig gis, og frem til 31. desember dette år. Vi har stilt et spørsmål om det er tilfellet. Jeg avventer med spenning finansministerens redegjørelse, for spørsmålet ble ikke besvart under komiteens arbeid med saken rett før avgivelsen av innstillingen. Man kan alltid diskutere hvor viktig styringsredskaper er. Men jeg vil faktisk si at det er like viktig å holde god budsjettstyring gjennom året som å få vedtatt et brukbart tilpasset og stramt budsjett. Regjeringen har bestått prøve nr. 1. Budsjettvedtaket ble bra, med en underliggende utgiftsvekst faktisk på under 1 pst. Den lå på linje med det som da var prognosene for veksten i Fastlands-Norges BNP. Det betyr altså at det offentlige ikke vil ta en større del av den totale samfunnskaken, heller ikke en mindre del, men holde seg på om lag uendret nivå. Det var til å leve med for flertallet. Dette er ikke tilfellet når vi gjør opp regnskapet. Da ligger den underliggende utgiftsvekst på over det dobbelte av hva Regjeringen selv mente var korrekt, riktig og avpasset forholdene i fjor høst. Det er altså en økning i underliggende utgiftsvekst fra ¾ pst. til 2 pst. Nå kan vi si at det har jo gått bra med økonomien allikevel. Ja, det har det, og det skyldes andre forhold. Men i den grad budsjettet i det hele tatt bidrar til å påvirke presset i økonomien og til å få rentenivået ned, som jo alle var enige om var altfor høyt da budsjettet ble vedtatt i fjor, har dette budsjettet, som nå faktisk har kommet ut av året, gitt et dårligere bidrag til å få ned renten enn om budsjettet hadde vært holdt og gjennomført etter den opprinnelige modell. Jeg legger til at dette ikke er noe nytt. Her bør Arbeiderpartiet kanskje trå litt varsomt, for ser man på den historiske statistikken hentet fra Arbeiderpartiets egen brevveksling med finansministeren, viser den egentlig at det sterkeste avviket mellom vedtatt budsjett og regnskapet finner man det året Jens Stoltenberg var finansminister. Da sprakk det mer enn det har gjort i de etterfølgende par år. Det er en dårlig unnskyldning for den sittende regjering, men det er kanskje en liten formaning til det største opposisjonspartiet om å gå litt stille i dørene. Hvis vi skal løfte blikket og se inn i neste år, vil jeg si at det er styringsredskapet, den underliggende utgiftsveksten, som på lang sikt er det mest interessante – og jeg holder meg her også til det lederen av finanskomiteen, Lars Gunnar Lie, ved flere anledninger har uttalt – for balanse i budsjettet kan man alltids få til ved å blåse opp budsjettposter, inntektsposter, skatteanslag, avgiftsanslag osv., og de kan fremstå som tilsynelatende i balanse, mens det er den underliggende utgiftsveksten som sier noe om samfunnsforholdene på noe sikt. Og man kan alltids argumentere med at den underliggende utgiftsveksten blir høyere i løpet av et år, men det interessante med sikte på år 2000 er at det budsjettet som er vedtatt, faktisk er høyere enn i de to foregående år. For å si det sånn: Nå har man tatt det hele ut ved vedtakelsen. Ifølge Regjeringens egne tall ligger det an til at den underliggende reelle veksten i statsbudsjettets utgifter fra 1999 til år 2000 nå blir 2,5 pst. Man skal meget langt tilbake – jeg har ikke tilgjengelig statistikk – for å finne tilsvarende tall. Det er to måter å tolke det på: Enten har man nå dekket alt som er av reelle ting. Det tror jeg ikke er til å stole på, for jeg vet, bl.a. ut fra Regjeringens egne opplysninger, at utgiftene til å holde styrker i Kosovo er budsjettert bare for et halvt år, og intet tyder på at de er overflødige etter første halvår 2000 – dessverre. Andre forhold taler også i tilsvarende retning. Jeg vil tro at vi neste år vil kunne komme til å oppleve at budsjettet sprekker på toppen av denne allerede meget høye underliggende utgiftsvekst. For å si det sånn: Hvis det skal gis en formaning på bakgrunn av erfaringer med 1999-budsjettet – og dette rettes både som en bønn og en advarsel til de partier som nå utgjør flertallet ved vedtakelsen av neste års budsjett, Arbeiderpartiet og regjeringspartiene – bør det nå være slutt med å komme med påplussinger utover året uten å anvise inndekning. For da vil den underliggende utgiftsvekst øke så kraftig at det kan bli alvor av det, slik enkelte økonomer har pekt på, tendenser til at inflasjonen i Norge øker, avstanden til Europa øker og tendenser til at rentenedgang erstattes av stillstand, enkelte snakker sågar om renteøkninger. Dette har man muligheter for delvis å styre gjennom budsjettet, og den muligheten må nå benyttes for å sikre tilstrekkelig budsjettstyring utover i neste år.