Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Jeg er en nordområdeinnbygger. 71 grader nord går gjennom den øya jeg bor på i Finnmark. Det er langt mot nord, men det ligger midt i det regjeringen Stoltenberg har definert som regjeringens viktigste strategiske område. Interpellantens henvisning til at regjeringens nordområdepolitikk skaper unødvendige konflikter og er en bit-for-bit-politikk, er en innfallsvinkel som jeg som nordområdebeboer ikke kjenner meg igjen i. Atter en gang utsettes vi for at noen med utgangspunkt utenfor Nord-Norge beskriver vår virkelighet og forteller oss hvordan vi har det. Da utenriksminister Jonas Gahr Støre hadde sin berømte nordområdetale i Tromsø 10. november 2005, følte den nordnorske befolkningen at vi ble sett, at våre enorme naturressurser ble verdsatt, og at vi både som befolkning og som areal var viktige for nasjonen. Siden det besøket har utenriksministeren besøkt Nord-Norge et utall ganger. Vi som knapt hadde sett en utenriksminister før, ble nesten bortskjemt med besøk. Som finnmarking har jeg følt at regjeringens nordområdestrategi har vært med på å løfte den nordnorske befolkningen og bidra til at vi ikke føler at vi er så langt unna makta som det har kjentes tidligere. Nordområdesatsingen har bidratt til en fornyet og forsterket nordnorsk identitet. «Nye byggesteiner i nord» – regjeringens oppfølging av den første nordområdestrategien – er nettopp motbeviset på at det ikke er en bit-for-bit-politikk, men et langsiktig og systematisk arbeid. Dette er ikke et handlingsprogram for noen år, men det angir en retning for i hvilken vei utviklingen skal gå, den angir muligheter og gir framtidshåp. Men mest av alt er regjeringen Stoltenbergs nordområdepolitikk historisk, noe vi fikk bevist ved underskrivelsen av avtalen om delelinjen mellom Norge og Russland i Barentshavet i Murmansk 15. september 2010. Å oppnå enighet om dette enorme havområdet som vi har forhandlet om i over 40 år, er godt politisk håndverk i verdensklasse. Vi har i tillegg fått et sjøareal på 88 000 km2, og hele havområdet som Norge og Russland har delt, har en størrelse tilsvarende Danmark, Sveits, Belgia og Nederland. Alt dette arealet er fordelt uten at det har vært løsnet så mye som et skudd mellom partene. Området er nemlig ikke så konfliktfylt som interpellant Andersen Eide synes å frykte. Delelinjen gir oss muligheter innen olje og gass samt at områdene inneholder store fiskefelt. En annen del av en vellykket nordområdepolitikk er at Norge og Russland forvalter sine store felles fiskebestander meget godt, og at bestandene er i vekst. Vi har fått kontroll med UUU-fisket, det ulovlige, uregistrerte og ukontrollerte fisket som var en trussel mot bestanden, som unndro midler til beskatning, og som presset prisen på lovlig fanget fisk. Dette arbeidet applauderes av alle i fiskerinæringen og er av uvurderlig betydning for en videre styrking av norsk fiskerinæring. Nord-Norge er rikt på naturressurser. I tillegg til fisk har man olje- og gassvirksomhet, turisme, arktisk landbruk, reindrift og mineralutvinning. Det er mulig at Andersen Eides bekymring for konfliktene i nord knytter seg til diskusjonen rundt reindrift og mineralutvinning. Stortinget vedtok en ny minerallov våren 2009. Den gir avklaring og forutsigbarhet for mineralnæringen. Reindriften bruker store deler av Finnmarks areal som beiteområde. Det er naturlig at reindriften tar hensyn til sine behov, og at alle næringer skal hensyntas. Sånn er det i all næringsvirksomhet. Det kommer til å bli betydelig mineralutvinning i Finnmark. I Sør-Varanger er det full virksomhet i gruvene, og det foreligger konkrete planer for et område i Kvalsund kommune. Det vil gi sårt etterlengtede arbeidsplasser, og det er positivt mottatt i Finnmark. Vi skal aldri legge skjul på at industri- og næringsutvikling vil føre til inngrep i naturen. Målet må være å minimere det mest mulig. I Arbeiderpartiet har vi det stolte slagordet «skape og dele». Vi skal legge til rette for å skape verdier i Nord-Norge og sørge for at det gir arbeidsplasser.