Jan Tore Sanner (Høyre), 2016-01-12:
Jeg vil takke interpellanten for at hun tar opp temaet distrikts- og regionalpolitikk med vekt på lokalisering av statlige arbeidsplasser. Jeg kan også starte med å si at jeg er enig i flere av de momentene som interpellanten tar opp i sin interpellasjon. Norge har levedyktige byer, tettsteder og spredtbygde områder i alle landsdeler. Her skiller vi oss fra mange europeiske land. Jeg mener det er et fortrinn. Vi lykkes godt i Norge, og vi bor over hele landet. Det er to hovedforklaringer på det. For det første har vi grunnlag for verdiskaping over hele landet, bl.a. på grunn av rike naturressurser. For det andre har vi en bevisst distrikts- og regionalpolitikk. Naturressursene har gjennom historien dannet grunnlag for verdiskaping, arbeidsplasser og bosetting. Slik er det fortsatt, og det skal vi bygge videre på. Suksessen i Nord-Norge er bare ett eksempel. Mens store deler av Sør-Vestlandet nå opplever nedgangstider og økende arbeidsledighet, har ledigheten gått ned i nord. Et mangfoldig og vekstkraftig næringsliv bidrar til nye arbeidsplasser og økende skatteinntekter. En kraftig satsing på infrastruktur gjør veien til markedene kortere og arbeidsmarkedene større. Vi sier ofte at Norge er i omstilling, og det stemmer. Den økonomiske veksten vi har sett de siste tiårene er i ferd med å avta. Oljeprisene er mer enn halvert. Mange bedrifter nedbemanner. Andre går konkurs. Det rammer mange familier og lokalsamfunn. Klimautfordringene krever også nye løsninger. Det er bred enighet om at Norge står overfor en nødvendig omstilling for å kunne trygge jobber og sikre velferden, og for å møte klimautfordringene. En god distrikts- og regionalpolitikk er en del av svaret. Regjeringen har satt i gang en rekke reformer i offentlig sektor. Det gjør vi – ikke for å forandre Norge, men fordi Norge er forandret. Å tviholde på strukturer fra 1950-, 1960- og 1970-tallet er ikke svar på de utfordringene vi står overfor i tiårene som kommer. Reformene skal gi innbyggerne et bedre tilbud der de bor, nå og i fremtiden. Veksten i statlige arbeidsplasser, som har kommet i og rundt de største byene, er en trend som begynte allerede på 1990-tallet. Dette skyldes i liten grad flytting av statlige oppgaver fra distriktene til de store byene, som interpellanten legger til grunn, men vekst i eksisterende statlige enheter. Veksten har derfor kommet der store statlige enheter er plassert. Det har vært spesielt stor vekst ved universiteter og høyskoler, men også innenfor justis og samferdsel. Regjeringen arbeider aktivt for levedyktige byer, tettsteder og spredtbygde områder i alle landsdeler. Det er først og fremst private bedrifter som over tid kan sikre verdiskaping, arbeidsplasser og bosetting. Derfor satser regjeringen på bedre infrastruktur, kompetanse, innovasjon og vekstfremmende skattereduksjoner. Statlige arbeidsplasser har også betydning, bl.a. fordi de er viktige kompetansearbeidsplasser i lokale og regionale arbeidsmarkeder. Statlige arbeidsplasser bidrar til en større kompetansebase i arbeidsmarkedene, med flere rekrutteringsmuligheter for bedrifter og større karrieremuligheter for arbeidstakerne. Regjeringen har derfor forbedret og tydeliggjort retningslinjene for lokalisering av statlige arbeidsplasser og statlig tjenesteproduksjon. Hovedregelen ved opprettelse av ny statlig virksomhet er at minst tre alternative lokaliseringssteder bør vurderes. Videre skal det legges vekt på lokalisering i regionale sentra, der virksomheten har størst potensial for å bidra til det lokale tilbudet av arbeidsplasser. Ved omlokalisering eller strukturendringer skal mulighetene i eksisterende regionstruktur vurderes. Et eksempel er Mattilsynet, som ved reduksjon av antallet forvaltningsnivåer og regioner bl.a. valgte å stryke fagmiljøet i Sortland med nytt regionkontor for Nord-Norge. Regjeringen har også besluttet å lokalisere det nye Valgdirektoratet til Tønsberg, Skatteklagenemnda til Stavanger, Regelrådet til Hønefoss, Nasjonalt klageorgan for helsetjenesten til Bergen og å opprette nye arbeidsplasser tilknyttet Forbrukerrådet i Tromsø. I tillegg har regjeringen besluttet å legge det nye veiselskapet til Kristiansand-regionen, et nytt Nasjonalt IT-senter for norske sykehus til Bergen samt å opprette Sykehusbygg HF med base i Trondheim. Dette vil bygge videre på de sterke kompetansemiljøene som allerede er på disse stedene. Så langt innebærer dette at over 300 arbeidsplasser er flyttet ut eller besluttet etablert utenfor Oslo – så langt. Til sammenlikning var antallet i den siste rød-grønne regjeringsperioden kun 200. Et godt eksempel på bygging av et sterkt fagmiljø over tid finnes på Røros. Etter at Stortinget hadde vedtatt opprettelse av et eget kulturminnefond i 2002, besluttet daværende miljøminister Børge Brende at fondet skulle etableres på Røros. Fra den spede starten, med en organisasjon bestående kun av daglig leder i 2003, består nå Norsk Kulturminnefond av 17 ansatte. Sammen med andre miljøer er det nå bred kompetanse innen kulturminnevern og bygningsvern på Røros, som også er viktig for resten av landet. Den statlige virksomheten bidrar til at Røros er et attraktivt og levende sted, som bl.a. er grunnlaget for verdensarvstatus og for handel og turisme på Røros. Over tid vil gode faglige og produktive miljøer være det beste virkemidlet for å sikre sysselsetting, uansett hvor man bor i landet. Dette er kjernen når vi snakker om – kall det – robuste eller mangfoldige arbeidsmarkeder. Et dynamisk og variert næringsliv er en forutsetning. Derfor bedrer vi rammebetingelsene for dem som vil etablere nye arbeidsplasser. Sterke næringsmiljøer krever også kompetansemiljøer. Vi ruster Norge for fremtiden gjennom å heve kvaliteten på kunnskap, og ved å satse på forskning og innovasjon. Vi satser mer på det som skaper vekst og utvikling. Derfor har vi også valgt å vri noe av den distriktspolitiske innsatsen over til investeringer i fylkesveier og annen infrastruktur. Det gjør arbeidsmarkedene større og veien til markedet kortere. Samtidig spisser vi de distriktspolitiske virkemidlene og retter dem mer mot næringsliv og sysselsetting. Innenfor disse rammebetingelsene vil det ikke være motsetning mellom by og land. Tvert imot vil det være en gjensidig avhengighet mellom ulike deler av landet. Jeg mener at distriktene og byene sammen kan og må gjøre hverandre gode. Poenget må være et samspill mellom byer av ulik størrelse og med distriktene, som legger til rette for verdiskaping, arbeidsplasser og attraktive lokalsamfunn over hele landet. Målet er å utnytte mulighetene overalt der folk og ressurser finnes, også i distriktene. Byer over hele landet har en viktig rolle i å produsere tjenester for innbyggere og næringsliv, i byen og i omlandet. Samspillet mellom by og distrikt kan illustreres ved at det er lettere for en havbruksbedrift på Nordlandskysten å skaffe seg ny bank enn for en ny bank å skaffe seg en ny bedrift. Tidlig i 2017 vil jeg legge frem en melding for Stortinget om en politikk for bærekraftige byer og sterke distrikter. Det er et nødvendig grep, for nettopp å styrke alle deler av landet. Vi ønsker en politikk for både større og mindre byer og tettsteder, samt deres omland, som til sammen gir sterke regioner, en politikk som er tilpasset lokale og regionale forhold over hele landet, en politikk som ser mer på sammenhengen enn på forskjeller. Denne meldingen angår alle deler av landet, og for meg er det viktig med en prosess som lar hele landet komme til orde. Vi har derfor lagt opp til en åpen prosess med innspillsmøter med bedrifter, med kommuner, med fylkeskommuner, med akademia og egne nettsider hvor både næringsliv, kunnskapsmiljøer, politikere og andre kan komme med sine innspill. Poenget er at vi må utvikle en politikk som får frem samspillet mellom byene og distriktene. Vi må sørge for vekst i privat verdiskaping. Det er næringsliv og arbeidsplasser som legger grunnlaget for bosetting, selvsagt i et samspill med statlige arbeidsplasser, som bidrar til et mer mangfoldig arbeidsliv over hele landet.