Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-05-14:
Også jeg vil takke interpellanten for å reise en viktig problemstilling. Dette var også temaet på et seminar Høyre arrangerte i mars – hvordan man kan sette en ny agenda etter 2015, og hvilke mål vi da skal ha for oss. Det er flere som har vært inne på et viktig og vesentlig poeng i løpet av debatten, nemlig at de nye tusenårsmålene ikke bare kan handle om kvantitet; de må også handle om kvalitet – eller sagt på en annen måte: Hvordan når vi dem som er vanskeligst å nå? Spørsmålet mange stiller seg, er om det er mulig å utrydde f.eks. fattigdom innen 2030. Det er mange tendenser som går i riktig retning. Antallet barn som dør hvert år, er redusert fra 12 millioner til ca. 7 millioner. Vi har fått halvert andelen barn som er utenfor skolegang, og ikke minst har flere og flere mennesker, ca. 600 millioner mennesker, de senere årene blitt løftet varig ut av fattigdom. Med andre ord: Hvis vi fortsetter i samme tempo, vil bare 4 pst. av verdens befolkning være fattige i 2030. Men – og det er et stort men – de som nå står igjen, er de som er aller vanskeligst å nå. Som mange har vært inne på tidligere i diskusjonen: Det kan være funksjonshemmede, det kan være mennesker ellers – og særlig barn – som bor på landsbygda, som er vanskelige å nå med mange tilbud. Det gjør at jobben for å nå de mest marginaliserte kommer til å være vanskeligere enn den jobben man har hatt fram til nå. Det illustrerer på mange måter også noe av utfordringen med tusenårsmålene, nemlig at man ser stor framgang der det er lett å krysse av i boksen, der det er lett å telle. Men man må aldri glemme de langsiktige utviklingseffektene, som altså er vel så viktige som det man kan måle fra det ene året til det andre. Vi har også noen utfordringer med å nå de neste tusenårsmålene med hensyn til å finne kriterier som er både målbare og enkle å forstå, og som også gir gode målesystemer for hvordan vi kan se og måle utvikling over tid. Resultatene av disse tusenårsmålene ser vi ikke før om et par år – i hvert fall et par år etter 2015 da de offisielt går ut – men likevel er det behov for å finne nye kriterier, nye mål, og også å finne en måte å måle dem på. Det er ingen tvil om at de tusenårsmålene vi har i dag, har hatt en mobiliserende effekt, og de har bidratt til å trekke utviklinga i riktig retning selv om man ikke når alle målene. Men de har iallfall hatt en mobiliserende og viktig effekt. Samtidig er det fortsatt en del utfordringer som gjenstår, og en av de utfordringene er noe som kan løses relativt enkelt. UNICEFs generaldirektør Anthony Lake var i Oslo i forrige uke. Han hadde møter med både utviklingsministeren og med komiteen. Et av de temaene som han peker på, og som UNICEF har pekt på mye i det siste, har vært problematikken rundt barn og ernæring. For det første er det slik at flere og flere barn – og den utviklingen vil bare fortsette – bor i urbane strøk. Det vil si at det er utfordringer med ikke minst vann- og sanitærforhold og næring. Mange barn får i dag mat, men de får ikke næring. De mangler grunnleggende vitaminer, noe som gjør at de slutter å vokse og hjernen slutter å utvikle seg. I dag er 160 millioner barn rammet av såkalt «stunting», dvs. at i de aller fleste tilfeller er det slik at hvis man ikke klarer å håndtere dette før toårsalder, vil utviklingen være irreversibel. Uansett hvor god undervisning en får i løpet av hele livet, vil en tape ca. to års skolegang fordi hjernen også slutter å utvikle seg. I Jemen er 60 pst. av alle barn utsatt for dette, og i India er 48 pst. av alle barn utsatt for dette. Det er 160 millioner barn på verdensbasis, og det er det enkelt å løse. Derfor har UNICEF og flere nå satt i gang et større prosjekt som heter «Step-Up Nutrition», som er et veldig godt tiltak for å bidra til at man ikke bare gir barn mat, men gir barn næringsrik mat. Det er helt avgjørende. Så til slutt et par ord om utdanning. Utdanning er ekstremt viktig – det er en sak vi har diskutert i denne salen mange ganger – men man må også huske på at det er viktig av andre årsaker enn bare utdanning, og jeg skal gi et eksempel på det. Når jenter får utdanning, utsettes i gjennomsnitt giftealderen til jenter fra ca. 14 til ca. 17 år. De får også færre barn, og det å få barn senere og å få færre barn, reduserer både barne- og mødredødeligheten – altså er det å investere i utdanning en god sirkel som har betydning for mye mer enn akkurat selve utdanningen.