Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-17:
Representanten Ropstad og flere andre har vært inne på hvordan den nye alderdomsbølgen er en drivkraft i det vi snakker om her. Jeg kan fortelle om en amerikaner – for å illustrere hvor nytt dette er – som hadde gått tilbake i sin familiehistorie og sett på sin tippoldefar og tippoldemor, tror jeg det var, som begge var døde for litt over 100 år siden i USA. Hans tippoldefars dødsårsak – han døde i en alder av 39 år – var oppgitt som «alderdom». Hans tippoldemor var død i en alder av 41 år, og dødsårsaken var oppgitt som «generelt utslitt». Det har vært de fleste menneskers kår på kloden opp til nå, og det gjelder faktisk også i noen få land fortsatt. Men det store, store flertall av menneskeheten er ved bedre helse. Vi er tykkere, høyere, bedre utdannet og bedre ernært enn noensinne tidligere i menneskehetens historie, og forventet levealder for gjennomsnittsmennesker på jorda er i ferd med å bli nærmere 70 år. Det jeg er veldig glad for i denne debatten, er at den ikke, som en del av den tidligere debatten, har vært preget av veldig enkle og sjablongmessige løsninger, men faktisk av innsikt i de betydelige utfordringene vi her står overfor. La meg nevne noen eksempler: Marit Nybakk peker på det opplagte problemet at dersom vi i Norge rekrutterer fra nærstående land – mye helsepersonell som har kommet til Norge, har ikke kommet langt borte fra, men fra Tyskland, Polen eller fra Litauen – kan det være andre som kommer inn og fyller de ledige posisjonene der i en internasjonal kjedereaksjon, hvor de fattigste landene reiser til de nest fattigste og derfra oppover i kjeden. Så med andre ord: Det løser ikke vår andel av problemet om vi bare skal ta fra andre Schengen-land, for da kan det hende at de tar fra andre land igjen. Morten Høglund pekte på noe helt sentralt, nemlig at Norge er veldig langt fra «noen versting» på dette området. Vi er vel antakelig i den rike del av verden en av bestingene, i den forstand at Norge har ingen tradisjon for målrettet rekruttering av den mest kvalifiserte arbeidskraften fra fattige land. Det har en rekke andre land. De stiller jo krav ved flyktningmottak for å få de best utdannede, de som kan bidra mest i sitt land, til seg. Morten Høglund pekte også på det helt sentrale, nemlig at presset fra en norsk aldrende befolkning, hvor flere lidelser kan helbredes, vil være sterk, helt uavhengig av regjering hvis ikke vi klarer å utdanne nok helsepersonell i Norge. Representantene Vallersnes og Sonja Mandt-Bartholsen pekte på alt vi må gjøre for å utdanne nok folk her hjemme for å organisere helsevesenet på en effektiv måte, men selvsagt også for å sørge for at de mange som er kvalifisert og kan jobbe, kan komme inn i kvalifiserte stillinger i arbeidsmarkedet. Vi må angripe dette fra veldig mange av disse synsvinklene samtidig. Jeg tror også, som Vallersnes sa, at det er mulig på en del områder å tenke seg å utvikle vinn-vinn-situasjoner, hvor både fattige land tjener og vi også til sjuende og sist tjener, ikke bare ved at verden blir bedre, men ved at vi kan få arbeidskraft til oss. Men det er noe som selvsagt må utvikles sammen med andre land. Til slutt: To hovedløsninger er lansert her. Den ene er et etisk regelverk og rammeverk. Jeg vil gå videre med å arbeide med det etter de forslagene som er kommet fra Dagfinn Høybråten. Den andre er en drastisk økt andel mennesker som utdannes til helsevesenet i verden. Til sjuende og sist er det siste det aller viktigste, for hvis arbeidskraften er liten, og det er en hard kamp om den, er verden fortsatt slik skrudd sammen at de sterkeste vil vinne den kampen. Kunne man overflomme verden med kvalifisert arbeidskraft, ville vi alle kunne vinne på dette området.