Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-02-14:
Jeg vil også takke utenriksministeren for en god og grundig redegjørelse på tirsdag. Terrorangrepet i In Amenas i Algerie var helt avskyelig og rammet mange uskyldige, deriblant flere nordmenn. Våre tanker går til dem som er rammet, til de pårørende og til alle de ansatte i Statoil. At vi må leve med trusler og vold fra ytterliggående krefter, både her hjemme og i utlandet, er noe vi ofte har blitt minnet på i denne stortingsperioden. Jeg har tenkt på det at jeg aldri hadde trodd – før jeg ble stortingsrepresentant – at noe av det jeg skulle komme til å huske best i årene etter jeg hadde sittet på Stortinget, er nok vold, terror og trusselen om terror. Det har preget oss på en annen måte de siste årene enn jeg tenkte var mulig. Det er mindre enn to år siden terrorangrepene mot regjeringsbygget og Utøya, og i går var Stortinget beskyttet av bevæpnet politi i mange timer. Terrorangrepet i Algerie minnet oss om at nordmenn også er sårbare for vold og terrorisme i utlandet. Terror er den mest nedrige form for handling. Den er et angrep på alt som gjør oss menneskelige, og det beste svaret på terror er da å holde fast på menneskelighet. Krig som virkemiddel løser ikke problemet som terrorisme representerer. Jeg tror f.eks. de aller fleste i dag vil være med på å slå fast at krigen mot Irak, som brøt ut for snart ti år siden, var et stort feilgrep. Krigen manglet folkerettslig grunnlag, den var en forbrytelse, og titusenvis av mennesker måtte bøte med livet. Men også i dag må vi være årvåkne og forsikre oss om at metodene som brukes for å bekjempe terror, ikke bare faktisk fungerer, men at de er legale. Ny teknologi skaper nye dilemmaer. Mange av droneangrepene, f.eks. i Jemen og Pakistan, kan ikke karakteriseres som annet enn utenomrettslige henrettelser, og de rammer også mange uskyldige sivile. Droner, som er ubemannede, tøyer både humanitærretten i stridssituasjoner og Genèvekonvensjonens prinsipper, nettopp fordi det faktum at de er ubemannede både gjør det uklart hvem som er å anse som stridende, og frister til bruk av vold som ville medført en mye høyere terskel dersom det var vanlig stridende som var ansvarlig. Mulighetene for å fjernstyre krigshandlinger med en datamaskin fra andre siden av kloden var ikke en problemstilling da Genèvekonvensjonens prinsipper ble slått fast. Norge må være tydelig på at lov og rett, humanitærretten og Genèvekonvensjonen må følges, uavhengig av teknologisk utvikling. Jeg har også lyst til å si litt om Syria: Som komitélederen var inne på, har borgerkrigen i Syria vart i snart to år og med veldig store menneskelige lidelser som resultat. FN anslår at 70 000 mennesker har blitt drept, og mange flere er på flukt i sitt eget land eller i nabolandene. Både regjeringsstyrkene og opprørerne er ansvarlige for fryktelige krigsforbrytelser, og det er ingen tvil – det vil jeg likevel understreke – om at det er Assad og hans regime som bærer ansvaret for voldsutviklingen. Det er viktigere enn noen gang å prøve å få til en politisk løsning på konflikten, der alle parter i Syria er inkludert. Det må jobbes for overgangsforhandlinger, der syrerne selv har det avgjørende ordet. I Syria utkjempes det jeg vil kalle en «proxykrig», der mange aktører er inne. Et av hovedproblemene er at de regimevennlige kreftene, som Iran, Russland og Kina, ikke ønsker en endring, i frykt for at det vil svekke deres regionale interesser, mens andre land presser på for et regimeskifte. Skal en politisk løsning være mulig, må FN og spesialutsending Brahimi få reell støtte til sitt arbeid. Utenriksministeren holdt selv en meget god tale om hele det internasjonale samfunnets ansvar for å bidra til en løsning i Syria, under FNs generalforsamling i fjor høst. Jeg blir litt i Midtøsten – for til tross for den begeistringen vi alle følte da folket i Egypt kastet diktaturet for to år siden, er det vanskelig å være for optimistisk akkurat nå. Rettsforfølgelsene av blasfemi, store spenninger internt og det nye regimets utilstrekkelige engasjement for demokrati og reform er en enorm skuffelse for mange av de unge i Egypt, som ledet an i revolusjonen. Ikke minst er også kvinners stilling og kvinnebevegelsens manglende handlingsrom veldig bekymringsverdig. Den omfattende seksualiserte volden i Egypt kan f.eks. kun løses dersom kvinner – som følge av reell likestilling – får autonomien over sin egen kropp. Også i Tunisia er det grunn til bekymring. Drapet på en av de ledende opposisjonspolitikerne der viser at også Tunisia – til tross for at vi alle har sett med optimisme på utviklingen i landet – langt ifra er ferdig med sin overgang til et fredelig demokrati. Tidligere i vinter fikk vi nok en gang alvorlige krigshandlinger mellom Israel og Palestina. Angrepet på Gaza var ute av alle fornuftige proporsjoner. Bolighus og pressehus ble bombet, og mest bekymringsfullt – bortsett fra de store sivile tapene – er at infrastruktur og regjeringsbygg så ut til å være de viktigste målene. Dersom målet er færre rakettangrep fra voldelige grupper på Gaza, gir det lite mening å ødelegge mulighetene for å opprettholde en form for kontroll og voldsmonopol i Gaza. «Voldsmonopol» er et ord vi sjelden bruker, men det er et viktig ord, for dersom en forhandlingsløsning skal være mulig, er Israel avhengig av å ha en part som er forutsigbar å forhandle med. La oss prøve å se dette fra Israels perspektiv: At landet har rett til å forsvare seg, er nærmest en semantisk selvfølge – det har alle land. Politiseringen av begrepet «selvforsvar» derimot, med aktiv bruk av f.eks. propagandaplakater på sosiale medier, er et problem – både fordi det gjør selve setningen til en politisk ladet ytring, og fordi den impliserer at okkupasjon, blokade, bombing og alle de andre handlingene som begås, også er ledd i et selvforsvar, og det er det selvfølgelig ikke. Et lands rett til selvforsvar er forankret i folkeretten. Det betyr ikke at man kan rettferdiggjøre andre krigshandlinger og overgrep mot sivilbefolkningen, og da er det ikke nødvendigvis et argument – som vi også har sett bli brukt i Norge – at Hamas er verre, eller at de skyter raketter. Det er nemlig dem man må få til en løsning med. Det høres veldig kontroversielt når man sier det, men det pleier alltid å synke inn. Det er ikke mange år siden mitt parti f.eks. var alene om å si at også Taliban måtte være en del av en politisk løsning i Afghanistan. Vi ble fordømt av Høyre og Fremskrittspartiet, som sa at vi ville ha teselskap med Taliban. I dag er alle tilhengere av en politisk løsning som innbefatter Taliban – også USA. Det betyr ikke at man går god for verken idelogien deres eller metodene som disse bevegelsene bruker, men at man har blikket for en politisk løsning. Dette er spesielt viktig i Palestina. En ny undersøkelse viser at 69 pst. av palestinerne først og fremst identifiserer seg som muslimer og dernest som palestinere. Det er en dramatisk utvikling for et land som historisk har vært representert av sekulære motstandsbevegelser. Mennesker tyr til religion i fravær av politisk løsning. Da er ikke svaret å fordømme det at mennesker tyr til religion som svar i stedet – det må være å framskaffe en politisk løsning. Israel og Palestina kunne ha vært fantastiske naboland. Det er et rikt kulturliv. Det er to folk med sterke sekulære tradisjoner og et tusenårig naboskap. Flere tiår med vold og okkupasjon gjør at mange tror at konflikten er uløselig og at den er religiøst og etnisk fundert. Det er den ikke – den er politisk. Derfor var det så viktig at et nesten samlet politisk Norge stilte seg bak regjeringens beslutning om å støtte PLOs søknad om oppgradert status i FN. Et godt eksempel på hvor virkningsfulle sånne politiske milepæler kan være, er nettopp at Hamas i sin helhet sluttet seg til resolusjonen. Det gir både økt momentum og autoritet til president Abbas og de palestinske selvstyremyndighetene, og det gir et bedre klima for en politisk og fredelig løsning mellom Israel og det Norge nå også formelt kaller Palestina. Konflikten er som sagt politisk, derfor er det så utrolig viktig å være med og bekjempe de kreftene som utnytter striden til å spre hat og antisemittisme. Antisemittisme er ikke et nytt eller geografisk avgrenset fenomen. Antisemittisme er en gift som vi alle har et ansvar for å slå ned på, kanskje spesielt vi i Europa. Vi har måttet bekjempe den tidligere. Til slutt: Det er så mye jeg ikke rekker å være innom i løpet av ti minutter. Jeg har skrevet flere sider om Mali. La meg bare nøye meg med å si at det er en klok beslutning av regjeringen ikke å delta i EUs opplæringsbidrag nå, men heller vurdere et bidrag i FN-regi. Det synes jeg er viktig. En norsk avis skrev om terrorangrepet i Algerie og krigen i Mali at den ekstreme islamismen er et internasjonalt fenomen. Det er en litt farlig forenkling, for ved å tenke slik fratar man seg ikke bare muligheten til å forstå de lokale årsakene til konflikten, men også mulighetene for lokale løsninger. Derfor mener jeg at Fremskrittspartiet var helt på ville veier da de tok til orde for bruk av omfattende norsk militærmakt i Mali.