trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anne Enger (Senterpartiet), 2001-05-14:
For å ta det siste først: Når det gjelder momskompensasjon, er det riktig at dette har vært et tema i lang tid, og at Senterpartiet har vært det partiet som har bikket flertallet i retning av å opprettholde dagens ordning. Jeg kan ikke se at jeg her skal gi signaler om at vi har endret dette. Det er jo rett og slett fordi vi mener at offentlig sektor bør prioriteres og gis gode arbeidsvilkår, men jeg regner også med at dette er noe som departementet og Regjeringen ser på med jevne mellomrom. Men jeg kan altså ikke gjøre eller si noe annet enn det vi har stått for tidligere når det gjelder det. Ellers sa jeg ikke at vi skal opprettholde alt byråkrati fordi det betyr jobber. Tvert imot sa jeg at det er viktig å ta et oppgjør med byråkratiet og med unødvendig byråkrati. Jeg ser også at det er slik at man kan kreve for mye av en struktur og dermed binde ressurser og krefter på en usunn måte. Jeg har mange ganger sagt at alternativet til fornyelse kan være forvitring, og det må vi i hvert fall unngå. Men det er også slik at ting henger sammen i den forstand at hvis ett tilbud i det offentlige forsvinner, og ett til, og enda ett, så får man en negativ sirkel. Og som jeg viste til i mitt innlegg, er Finnmarksopprøret basert på mye av det. Det private huset mister verdi. Og de som har investert i arbeidsplasser, mister markedet sitt. Dermed kan vi fort komme inn i en negativ sirkel og undergrave bosettingen, og dermed skape utrygghet blant folk. Jeg kan også benytte denne anledningen til å si at jeg mener at man ved å snakke om «brukere» på en måte har tatt over markedsspråket i for stor grad. Vi burde snakke om «mennesker».
Anne Enger (Senterpartiet), 2001-05-14:
Jeg må nok si at jeg har ganske god samvittighet for vår innsats for de små bedriftene og de små selvstendige næringsdrivende rundt omkring i hele Norges land, særlig hvis jeg sammenlikner den innsatsen som vi har gjort, med Fremskrittspartiets politikk. Nå må jeg nesten bruke replikken min på et lite angrep på Fremskrittspartiet. Jeg mener at hvis det hadde vært gjennomslag for den politikken som Fremskrittspartiet står for, hadde det ikke vært liv laga rundt omkring i distriktene. En gjennomføring av den politikken vil føre til at tilbud legges ned, at man ikke får et skikkelig samferdselstilbud, at man f.eks. innenfor landbruket, som på mange måter er bærebjelken i mange lokalsamfunn, ville se at arbeidsplassene, livsgrunnlaget og dermed også bosettingen forsvant. Så Senterpartiet har god samvittighet. Vi har i alle fall prøvd å gjøre det slik at den enkelte person og den enkelte familie, om de vil – ikke fordi de har bodd der før og skal være der bestandig, men om de vil – kan sikre seg et livsgrunnlag og en framtidstro og ha mulighet til å skape sitt eget liv hvor som helst i hele landet.
Anne Enger (Senterpartiet), 2001-05-14:
Jeg vil gjerne gi statsråden honnør for hans refleksjoner rundt konkurranseutsetting. Jeg er helt enig med ham i de innvendinger han har mot dette. Til markedet generelt vil jeg si at mitt syn er at de rendyrkede markedskreftene jo er grunnleggende primitive. Det demokrati handler om for meg, er at vi som folkevalgt organ må korrigere og justere markedskreftene, som egentlig er den sterkestes rett. Men så er det jo slik at det er nødvendig å bruke markedskreftene for å få til en dynamikk. Derfor er det viktig å erkjenne dilemmaene og forsøke å finne skjæringspunktet mellom markedets funksjon og det som må være de politisk styrte målsettingene. Jeg har lyst til å ta opp dette som statsråd Kosmo nå begynte sitt innlegg med, nemlig arbeidskraft. Det er mangel på arbeidskraft, sies det. Jeg kjenner faktisk ganske mange som ikke får arbeid. Det er et tankekors for meg. Men jeg tror det er riktig å si at det er for få mennesker her i landet. Da må vi sørge for å bruke dem vi har, på en riktig måte – bruke dem ved å gi dem anledning til å bruke sine krefter i arbeidslivet. Det er ikke vanskelig å finne eksempler på unge mennesker som har sykdom eller funksjonshemning, og som blir møtt med tilbud om trygd i 20–21–22-årsalderen gang på gang. Og hva er årsaken til det? Jo, det jeg hører, er at det er for mye arbeid å sørge for at de som trenger litt hjelp for å komme ut i yrkeslivet, faktisk får det. Det bør statsråden se på.
Erna Solberg (Høyre), 2001-05-14:
Anne Enger Lahnstein sier at hun representerer motkreftene, og har en lang analyse av interne forhold i Arbeiderpartiet, men mitt spørsmål i forhold til hennes innlegg er: Hvis det er slik at man skal være opptatt av at enhver omstilling endrer det enkelte individs livsgrunnlag, slik Anne Enger Lahnstein gir uttrykk for, skal vi da opprettholde et byråkrati fordi det gir jobber i Distrikts-Norge, eller skal vi begynne å innrømme at vi må ha et effektivt og kompetent byråkrati for å sikre grunnlaget for det som reelt sett kan opprettholde varig bosetting i Distrikts-Norge, nemlig arbeidsplasser i privat sektor. Det går ikke an å segmentere en bosettingsstruktur i Norge basert på offentlig aktivitet hvis den andre typen aktivitet, nemlig grunnlaget for at folk bor der og de arbeidsplassene som er der, er borte. Et annet spørsmål som jeg syns at Senterpartiet burde svare på, fordi de har vært den avgjørende krumtappen når det gjelder å ikke ha tillit til kommunepolitikerne, er spørsmålet om momskompensasjon. Det er jo ikke slik at man stiller likt i Norge når det gjelder konkurranse i offentlig sektor. Det er faktisk slik at i offentlig sektor, med unntak av tre områder, kan man være 24 pst. mindre effektive og likevel kan det være lønnsomt for kommunene å drive med det, fordi kommunen må betale moms for oppdraget fra den private tilbyderen. Dette blir utvidet fra 1. juli. Og Senterpartiet har vært krumtappen for å opprettholde dette. Det er de som har ligget i vippeposisjon og sørget for den løsningen vi har i dag. Fra 1. juli må kommunene betale moms ved kjøp av tjenester fra private på mange flere områder, noe som skaper denne ulike holdningen mellom kjøp av private tjenester eller egne ansettelser. Mitt spørsmål til representanten Anne Enger Lahnstein er altså: Har Anne Enger Lahnstein så liten tillit til at de folkevalgte kan gjøre disse valgene? Vil hun ikke heller nå gå inn for å likestille privat og offentlig virksomhet gjennom å nøytralisere momssystemet i forhold til dette?
Shahbaz Tariq (Arbeiderpartiet), 2001-05-14:
SV og Arbeiderpartiet er partier som er opptatt av gode velferdstjenester i regi av det offentlige. Men vi vet at befolkningen i dag stiller større krav til de tjenester som leveres. Er ikke SV og representanten Valle enig i at vi da må ta grep som er med på å styrke og trygge de offentlige tjenester mot høyrepartienes iver etter å privatisere? Blir det ikke da viktig å sikre befolkningen et tilbud man er fornøyd med, istedenfor å fokusere på institusjonene for institusjonenes egen skyld? Sagt på en annen måte: Er SV villig til å tåle litt motstand for å få til helt nødvendige forandringer av offentlig sektor?
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-14:
Det er klart at en leder i det offentlige som skal vurderes på resultatene, kan ikke vurderes på resultatene bare i forhold til budsjettet. Man må også vurderes på om man har greid å gjennomføre intensjonen og ambisjonen for den virksomheten som det offentlige har gående. Og det er de ambisjoner som både Stortinget og Regjeringen har lagt til grunn, enten det er trygdekontor, arbeidskontor eller hva det er. Det er jo det som må ligge i kriteriene. Så er jeg enig i at å måle bare resultater, og ha såkalt måling ved bare å måle oppgavene, vil ikke fungere fullt ut i staten. Det er en av de tingene som er vanskeligst. Staten driver jo nær sagt på alle politikkområder en intens regelstyring. Reglene er jo faktisk for de ansatte i offentlig sektor blitt en livbøye slik at de slipper å bruke det som vi ønsker de skal bruke, fornuften – for det er alltid en eller annen regel som man må forholde seg til. Derfor betyr denne videreutviklingen, dette ønsket om fleksibilitet, at vi også må slutte å regelfeste og regelstyre til de grader. Men selvsagt skal vi ha nasjonale mål. Selvsagt skal vi ha nasjonale politiske målsettinger om hvor vi vil med de ulike virksomhetene. Men det behøver ikke bety at vi skal styre alt gjennom en regel, for da får vi ikke den nødvendige grad av fleksibilitet. Så er det jo helt åpenbart, og jeg forventer ikke at juristene skal omskoleres og gå inn i omsorgsyrkene i kommunen. Men det rekrutteres voldsomt mye folk inn i disse sektorene hvert år, og det er en forholdsvis stor avgang. Og hvis vi slutter å snakke om det enkelte menneske som skal omskoleres, og snakker om struktur, tror jeg at vi ganske fort ser at vi i løpet av noen år har greid å få til den omstillingen som er nødvendig, bl.a. ved sluttvederlagsordninger, ved muligheter for å gå fra statlig virksomhet til privat virksomhet, og ved å få nye folk fra privat virksomhet og inn i disse offentlige sektorene.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-14:
Det er vel kanskje derfor vi tilhører hvert vårt parti: For meg er fornyelse av offentlig sektor faktisk å gjøre offentlig sektor og de tilbudene vi har, bedre tilgjengelig for befolkningen, med en god kvalitet. Og ut fra erfaringer fra en del land vi kan sammenligne oss med, spesielt på områdene helse, omsorg og skole, fører konkurranseutsetting verken til noen god effektivitetsutnyttelse eller noen bedring av tilbudet for befolkningen, først og fremst fordi selve bestillerrollen er så vanskelig idet man skal bestille et produkt som stadig er i forandring. Det gjør da at en faktisk bygger opp et ganske svært byråkrati for å håndtere bestillerrollen i en slik konkurranseutsetting. Eldreomsorg og sykehusvesen er ikke et produkt som en kan forme sånn og si at det setter vi ut på anbud. Det er noe som endres hele tiden. Jeg mener i fullt alvor at å bruke kreftene nå på et så usikkert prosjekt som konkurranseutsetting innenfor helse, omsorg og skole, vil være å sløse med ressursene. Vi må være opptatt av å få det offentlige systemet til å fungere på en slik måte at vi faktisk kan håndtere det. Derfor synes jeg at Regjeringens forslag til sykehusreform er en kjempeflott og en fantastisk reform for å kunne utnytte ressursene på sykehusene enda bedre, til beste for pasientene. Heller det enn å gå inn i noen usikre forsøksprosjekter med konkurranseutsetting!
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-14:
Nå er det heldigvis slik at jeg kan få lov til å være enig med Regjeringen, og slipper å ta stilling til om jeg nødvendigvis skal være enig med noen – verken den ene eller den andre. Jeg tror at det som presenteres som uoverensstemmelser innad i LO, klart er ganske mange oppkonstruerte uenigheter. Jeg mener at Kommuneforbundet og deler av LO tar feil, når de mener at foretaksmodellen innenfor de helseforetakene som vi etablerer, ikke er den rette modellen. Jeg er overbevist om at vi med den organiseringen vi har valgt på sykehussektoren, får et tilbud som virkelig gjør at pasientene kan få noen reelle valg. Men Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen opptrer jo som om de spesialistressursene som må være tilgjengelige for at man skal gi folk en skikkelig behandling, er noe som man bare kan øse ut av en svær bøtte og plassere rundt, og så håper man at en hel masse enheter konkurrerer med hverandre. Slik er jo ikke virkeligheten! Virkeligheten er at vi har mangel på kompetanse på disse områdene, og at disse ressursene må styres! Og da styrer man dem best gjennom et offentlig system, som først og fremst tar hensyn til pasientene – tar hensyn til at pasientene skal få behandling, og at de skal få god behandling. Dette er ikke i noen motsetning til at man fortsatt kan basere seg på et system med innsatsstyrt finansiering, der sykehusene ut fra de spesialitetene de har, er nødt til å ta imot pasienter fra hele landet.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-14:
Ja, jeg er inderlig enig med representanten Enger Lahnstein i at det finnes titusener av mennesker i dette landet som, hvis de fikk en sjanse og forholdene ble lagt til rette for det, ville arbeide, og ville kunne arbeide, og som faktisk har både kompetanse og kunnskap til å gjøre en jobb – hvis forholdene ble lagt til rette for det. Det som vi er i gang med, som vi kaller arbeidskraftreformen, er derfor kanskje en av de viktigste reformene i fornyelsesarbeidet. Det betyr at både staten, kommunene og det private næringsliv er nødt til å se på vårt trygdesystem med litt andre øyne enn det man gjør i dag. Vi må innrette både behandling og utbetaling i forhold til trygd ut fra folks funksjonsmuligheter, ikke ut fra folks begrensninger, slik vi i svært stor grad gjør det i dag. Det betyr at vi må ha større grad av fleksibilitet ute som gjør at trygdefunksjonæren kan treffe den riktige beslutningen basert på det individet vedkommende har foran seg, ikke basert på en beslutning i en trygdelov og et regelverk som er styrt ganske i detalj. Det betyr at staten på sin side må være villig til i mye større grad å bruke trygd i kombinasjon med arbeid enn det vi gjør i dag. Det må jo være mye bedre at en får anledning til å utnytte arbeidskapasiteten sin f.eks. 70–80 pst. og få 20–30 pst. trygd, i stedet for å få full uførepensjon, slik det er i mange tilfeller i dag. Vi har et stort potensial akkurat på dette området. Men selv om vi greier å hente ut dette, er altså utfordringene våre innenfor helse, skole og omsorg så store at vi er nødt til å frigjøre arbeidskraft fra byråkrati til tjenesteproduksjon.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-14:
Behandlingen av sykehusreformen skal vi ikke foreta her og nå. Den ligger i en annen komite, og det er også en annen prosess. Hva som blir resultatet av dette, vil bare ettertiden vise. Men jeg mener faktisk at Sosialistisk Venstreparti tar feil når de på den ene siden sier at de ønsker mindre sentralstyring, og på den andre siden sier at de ønsker bedre pasientbehandling, og ønsker å basere seg på en forvaltningsmodell. Nei, sykehusene og pasientene er ingen vare, men et sykehus er heller intet forvaltningsorgan. De driver ikke forvaltning, de driver behandling. Og vi må sørge for å legge opp virksomheten i disse meget viktige institusjonene som det offentlige skal drive, på en slik måte at vi både får dem til å ta ansvar for den virkeligheten de befinner seg i, og får en effektiv organisering. Det skal ikke være slik at enhver beslutning som ledelsen på sykehuset tar, skal kunne ankes eller klages inn for en masse forvaltningsorganer og politiske organer. Jeg er derfor overbevist om at den modellen som vi har valgt for organisering av sykehusvesenet, er den rette. Og når jeg er overbevist om at den er den rette, blir jeg ikke mindre overbevist selv om andre er uenig. Men det hører med til demokratiet at man diskuterer og finner løsninger. Da må vi bare akseptere at det er Stortinget, som landets viktigste politiske organ, som skal ta beslutningen om hvordan dette skal være i fremtiden. Så må jeg bare si at jeg ønsker å bruke mer skjønn. Jeg ønsker å redusere den rigide regelstyringen som vi har i dag, og jeg ønsker faktisk å akseptere at fra tid til annen kan noen like tilfeller bli behandlet ulikt. Men det tror jeg er nødvendig hvis vi skal dyrke funksjonsmulighet og kompetanse istedenfor begrensninger. Det skal vi legge til rette for i gjennomgangen av det regelverket som vi nå har for arbeidsmarkedsetaten.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-14:
Som jeg sa – om det var i innlegget mitt eller i en replikk, det er jeg ikke riktig sikker på – må vi ikke bli så opptatt av den enkelte arbeidstaker at vi ikke greier å se at det vi snakker om i det store bildet, er flytting av økonomiske ressurser og derigjennom også flytting av arbeidskraft. Det er mange hundre tusen nordmenn – kvinner og menn – som bytter jobb hvert år, så mobiliteten i arbeidslivet er ganske enorm i vår befolkning. Derfor tror jeg at hvis vi er opptatt av å vedta satsingsområdene og klarer å få orden på forvaltningsstrukturen, legge til rette for omstilling og kompetanseheving og legge til rette for etter- og videreutdanning, vil disse overgangene egentlig komme av seg selv. Men det betinger at vi er villig til å følge opp det partene i arbeidslivet har avtalt om etter- og videreutdanning. Det betyr at vi i større grad må være villig til å bruke de ressursene vi har innenfor arbeidsmarkedsetaten, til «voksenopplæring», altså midler som går på å heve kompetansen for nettopp å kunne være mobil og fleksibel. Men aller mest betyr det at vi er villig til å gi avkall på eksisterende strukturer for å muliggjøre slik omstilling. Det er vel kanskje den største utfordringen som ligger på oss som politikere. For å unngå at enkelte distrikter som har stor overvekt av offentlig ansatte, er det, som jeg sa i innlegget mitt tidligere, overordentlig viktig at man samtidig som man satser på næringsutvikling, også satser på å tilføre nye, offentlige arbeidsplasser gjennom utflytting helt eller delvis av statlige virksomheter. Det forutsetter også at fylkeskommunene og kommunene selv er villig til å bidra i dette arbeidet for å sørge for å opprettholde bosettingsmønsteret med fin infrastrukturutvikling, og at de aktivt tar del i barnehageutbygging osv.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-05-14:
La meg først få uttrykke min store enighet med siste taler, Gunnar Breimo. Hvis alle i Arbeiderpartiet hadde tenkt som ham, var det nok mange her i salen som ville vært svært fornøyde. Da jeg bad om ordet til et treminuttersinnlegg, var det fordi statsråd Kosmo sa at han ikke ville omskolere jurister. Jeg lurer på hvilke arbeidstakergrupper det egentlig er Regjeringen tenker å omstille. I spørretimen her for to år siden spurte Arbeiderpartiets representant daværende statsråd Restad om arbeidsledigheten i verftsindustrien. Restad svarte at det i seg selv ikke var negativt, for det manglet hender i omsorgsyrkene. Oppfølgingsspørsmålet var da om det var omstillingsmidler til å omskolere verftsarbeidere til omsorgsarbeidere. Men jurister skal altså ikke omskoleres, men det skal frigjøres arbeidskraft som skal gå inn i de yrkene hvor det er stort behov for arbeidskraft. Da vil jeg spørre statsråden: Hvor mange av dem som frigis fra kontorproduksjon, papirflytting, er det som kommer dit hvor tjenesten treffer mennesker personlig? Hvor mange er det som faktisk går over på ventelønn, på tidligpensjon? Og hvor stor er arbeidsstokkeffekten av de omstillingstiltak som en har sett så langt?
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2001-05-14:
Dette er en viktig debatt for alle oss som har tro på at effektive, fleksible og gode fellesskapsløsninger er en av bærebjelkene i et godt samfunn, og som tror at et godt samfunn bare er et velferdssamfunn tuftet på idealet om likeverdighet for alle mennesker. Men skal vi bevare dagens offentlige tilbud og skape nye, gode fellesskapsløsninger, må løsningene tilfredsstille de krav som innbyggerne stiller i dag, ikke gårsdagens krav. Å hevde at alt skal være som det er eller har vært, vil være å invitere til privatisering. Da tvinger private løsninger seg fram enten vi vil eller ikke. Etter mitt syn gav statsråden en meget god begrunnelse for hvorfor det er så viktig at vi klarer å fornye offentlig sektor. Til tross for at vi ser mange eksempler på at det offentlige tar utfordringene på alvor, kan vi grovt sett nesten si at de fleste offentlige tjenestene er organisert etter en lest som ble skapt for flere tiår siden. Statsråden nevnte f.eks. en spesiell distriktsinndeling som ble etablert for over hundre år siden. Jeg vil spesielt understreke behovet for en holdningsendring i det sentrale politiske og administrative apparatet. Fortsatt er det mye å hente i erkjennelsen av at regionale og lokale myndigheter er i stand til å vurdere hvilke løsninger som er best for det enkelte lokalsamfunn og den enkelte innbygger. Det betyr ikke bare at antallet øremerkede bevilgninger bør reduseres, men like mye at statens kontrollordninger bygges ned. Enkelte ganger kan man få følelsen av at deler av systemet fortsatt baseres på at kompetanse er noe man bare finner i embetsverket i hovedstaden. Men faktum er at det i dag finnes vel så mye kompetanse i en middels stor kommune som i et departement. Behovet for kontroll er på ingen måte det samme i dag som for 10–20 år siden. Statsråden nevnte også at man enkelte ganger må forskjellsbehandle for å skape likhet. Også det vil jeg understreke. Men da må den enkelte avgjørelse tas så nært opp til dem som berøres, som overhodet mulig. Da kan ikke avgjørelsesmyndigheten ligge langt inne i et departement, og da må vi også vise den tillit til det avgjørende organ at rigide kontrollordninger avvikles. De som gjennomgår og arkiverer kontrollskjemaer, har vi dessuten god bruk for til annet arbeid. Regelen må være at de som får ansvar, tar ansvar. Avslutningsvis vil jeg framheve viktigheten av at man i de nødvendige omstillingsprosessene får et tillitsfullt samarbeid mellom ledelsen og de andre ansatte. Trygghet for framtidig arbeid vil her være helt avgjørende, men i likhet med statsråden vil jeg hevde at det ikke betyr trygghet for i all framtid å gjøre de samme arbeidsoppgavene som før. Uten motivasjon blant de ansatte får man imidlertid lite eller ingenting til. Og uten trygghet på jobb vil vi ikke klare å skape den motivasjonen som vil være helt avgjørende for et godt resultat. Helt til slutt vil jeg trekke fram det programmet Regjeringen igangsetter for å flytte oppgaver og arbeidsplasser ut fra sentraladministrasjonen i Oslo. Også det vitner om at Regjeringen tar innsatsen mot lokaliseringskreftene på alvor i like stor grad som den forrige regjering.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Jeg vil på vegne av Per Sandberg og meg selv sette fram forslag om lov om endringer i lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt(skatteloven)(Interkommunale selskaper som opptrer i konkurranse med kommersielle aktører skal anses å ha erverv som formål) (skatteloven) (Interkommunale selskaper som opptrer i konkurranse med kommersielle aktører skal anses å ha erverv som formål)
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Til representanten fra SV: Jeg tror ikke at det store flertallet av norske arbeidsgivere trenger denne loven. Vi kan faktisk ikke beskylde det store flertallet av norske arbeidsgivere for at de konsekvent bedriver slik diskriminering som har foranlediget denne loven. Og dersom vi antar at et fåtall arbeidsgivere gjør det, er det jo helt urimelig å måtte innføre en uønsket lov som rammer det store flertall av bedrifter som har et ryddig forhold på dette området. Jeg mener det ville være svært frekt å beskylde alle arbeidsgivere i dette landet for å bedrive etnisk diskriminering ved ansettelser. Men likevel skaper altså denne loven problemer for de mange tusen småbedrifter vi har i landet vårt. Jeg mener at dette er en helt unødvendig form for politisk formynderi overfor de mange tusen norske arbeidsgivere. Så hvorfor sier representanten fra SV at Fremskrittspartiet må male opp alle disse motforestillingene? Det skulle bare mangle at en ikke skulle male opp motforestillinger når de er høyst relevante i denne sammenhengen. Jeg ser faktisk ikke noe behov for de sanksjonene som nå skal innføres i denne loven, og som jeg vet at SV fra første stund har vært veldig ivrig etter å få innført, men som en del andre partier, da vi forrige gang behandlet denne loven, ikke fant å ville gå inn for.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Jeg er absolutt for at funksjonshemmede skal få de beste muligheter til å skaffe seg arbeid i det norske samfunn. Jeg er imidlertid litt i tvil om konsekvensene av de sanksjonene som vi nå skal innføre, om de i en del tilfeller kan føre til at det blir en mer lukket prosess når det gjelder ansettelser. Og det er faktisk ikke fordelaktig for funksjonshemmede, kanskje først og fremst, og heller ikke for alle de andre grupper som er innbefattet av § 55 A. Jeg mener at denne loven er en form for totalt misforståtte handlinger overfor en gruppe mennesker som trenger å vinne respekt og anseelse i samfunnet på helt andre måter enn gjennom noe som jeg ser på som en form for stigmatiserende lovgivning. Jeg tror denne loven kan bli en kilde til konflikt både mellom grupper av mennesker og mellom arbeidsgivere og arbeidstakere. Det er altså slik at det skal være de med de beste papirene som skal få lovfestet førsterett til arbeid, og da er det slik at ny diskriminering er innført. Næringslivet er fra før av neddynget av skjema, av påbud, av forbud og for så vidt av skatter og avgifter, og nå får de enda flere tyngende problemer å hanskes med. Jeg mener at et viktig tiltak selvsagt vil være skolering og utdannelse hos de grupper av mennesker det her er snakk om, som har problemer med å komme inn i arbeidslivet. En annen ting jeg vil si når det f.eks. gjelder innvandrere, er at vi må kunne forvente at det vises en økt egenaktivitet for å skaffe seg selv arbeid.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Jeg har liten sans for det siste innlegget fra SV, som prøver så godt de kan å sverte Fremskrittspartiet i denne sammenheng. Jeg skal si fra denne talerstol at hvis det er noe parti på Stortinget som ønsker de funksjonshemmede vel og rettigheter, er det først og fremst Fremskrittspartiet. Jeg skal ikke ha slike frekkheter rettet mot min person og mot mitt parti. Jeg sa at denne loven kan virke diskriminerende i seg selv, da den også kan oppfattes som et forbud mot å ansette mennesker med lav utdannelse og mangel på dokumenterbare faglige kvalifikasjoner. Her har en altså laget en lov for at en skal unngå diskriminering, men så virker den diskriminerende igjen på andre grupper. Da kan en jo spørre: Hva mener egentlig SV med å vedta en lov som i seg selv virker diskriminerende overfor dem som har lav formell utdannelse, de som f.eks. ikke har fagbrev og gode karakterbøker å vifte med? Jeg mener det er en uheldig bivirkning av den loven som vi nå vedtar, at for å unngå konflikter og å havne i rettssalen må en arbeidsgiver først og fremst ta hensyn til de rent formelle, dokumenterbare faglige kvalifikasjoner for å være på den sikre side for å unngå å komme i konflikt med § 55 A i arbeidsmiljøloven. Dermed er vi i en situasjon der de med de beste karakterene utgjør den sterkes rett, og det har jeg liten sans for. Vi vil at alle skal kunne stille likt når det gjelder retten til arbeid, men vi tror ikke at vi trenger denne type lovgivning for å oppnå et slikt mål.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
For at dette lovforslaget skal bli litt klarere, må regjeringspartiets talsmann svare på følgende meget sentrale spørsmål: Hvilken vekt har egentlig en arbeidsgiver lov til å legge på de mindre dokumenterbare kvalifikasjoner hos en arbeidssøker, som f.eks. arbeidsgivers egen vurdering av personlig egnethet? Det kan da vel ikke være slik at de rent formelt dokumenterbare kvalifikasjoner hos en arbeidssøker skal være helt avgjørende for ansettelser etter § 55 A i arbeidsmiljøloven. Dette er et meget vesentlig moment i denne sammenheng. Jeg håper at representanten Odd Eriksen fra Arbeiderpartiet vet hva han vil svare på dette spørsmålet, som jeg gjentar: Hvilken vekt er det lov å legge på en vurdering av personlig egnethet fremfor de formelt dokumenterbare kvalifikasjonene? Jeg håper det spørsmålet er oppfattet, og at vi får et godt svar på det.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Dette var et meget interessant svar. Jeg forstår det slik på representanten Eriksen at det ligger en ganske stor mulighet for arbeidsgiveren til å vurdere og vektlegge den personlige egnethet, altså det som kommer på siden av det som kan dokumenteres i en eventuell rettssak om dette, de rent formelle, de rent faglig dokumenterbare kvalifikasjonene. Vil det da være mulig å si at en person som klager og går til rettssak fordi han mener han er blitt forskjellsbehandlet og diskriminert etter § 55 A, ikke kan regne med å få medhold i en rettslig avgjørelse selv om han har bedre dokumenterbare kvalifikasjoner å vise til, enn den som ble ansatt ved at arbeidsgiver motsier seg det ved å si at den som ble tilsatt, hadde andre, mer uformelle fordeler – han var personlig mer egnet til denne stillingen, så jeg la ikke så stor vekt på de dokumenterbare, de formelle kvalifikasjonene til arbeidssøker? Er det svaret som Odd Eriksen nå gav, slik å forstå?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Til noe av det Erna Solberg spurte om, og som Apelthun Sæle ikke svarte noe særlig på: Det er jo slik at alle her er opptatt av at funksjonshemmede skal få best mulig tilbud om arbeid. Kristelig Folkeparti er bekymret for at de blir utestengt fra arbeidsmarkedet, og det ble sagt at mulighetene for arbeid nå økes betraktelig gjennom sanksjonsbestemmelsene i § 55 A. Men jeg hørte lite til det som Erna Solberg spurte om når det gjelder om vi kan få situasjoner der stillinger ikke blir offentliggjort eller utlyst i det hele tatt. Og det spørs om det bidrar til at disse gruppene av mennesker som er nevnt i § 55 A, får en større mulighet til å skaffe seg arbeid, når vi må kunne anta at stillingsutslysninger nå vil skje i mer anonyme former. Jeg vil gjerne få svar på akkurat det fra Kristelig Folkeparti, om de mener det er relevant, eller om de avviser det som uvesentlig.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Jeg vil få stille et spørsmål og illustrere det med et meget enkelt eksempel. En norsk ungdom med lite formell utdanning ansettes hos en arbeidsgiver. Han trives svært godt. En innvandrer – eller en annen – søkte den samme jobben. Denne personen klager og mener seg diskriminert etter loven fordi han kan vise til både bedre og mer relevant utdanning og til mer praksis. Skal arbeidsgiveren da måtte sparke den norske ungdommen som endelig har fått seg jobb, og heller ansette innvandreren fordi loven tvinger ham til det når innvandreren faktisk har bedre formelle kvalifikasjoner å vise til? Han kan gå til en tidkrevende og kostbar rettssak, som arbeidsgiveren sannsynligvis allikevel vil tape, og kanskje må han ut med en større sum i erstatning til denne personen. De må jo være i stand til å gi et svar på dette dilemmaet, disse partiene som så helhjertet går inn for å lage loven nettopp slik.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Jeg beklager den smule villedelse som jeg viste i sted. Jeg vil likevel få ta en replikk på representanten fra Senterpartiet om noe av det jeg spurte om sist, og som jeg håper jeg kan få et svar på. Det er sagt at denne loven er svært vanskelig å forholde seg til. Flere representanter har vært inne på akkurat det. Og det vil komme mange eksempler, tror jeg, som vil vise at så er tilfellet. La oss ta et eksempel: En norsk ungdom med formelt lite utdanning har blitt ansatt og foretrukket av en arbeidsgiver. Så er det en person, som kommer under en av de gruppene som er nevnt i § 55 A, som påberoper seg at det ligger diskriminering til grunn for at ikke denne personen ble ansatt foran den norske ungdommen. Skal arbeidsgiveren da måtte sparke den norske ungdommen, som han mente var godt egnet for jobben, og altså heller ansette f.eks. en innvandrer fordi loven tvinger ham til dette, fordi den innvandreren kan vise til både mer relevant praksis og yrkeserfaring og bedre formell utdannelse? Det går an å ta en rettssak på dette, men sannsynligheten for at arbeidsgiveren vil tape en slik rettssak, er påfallende, og frykten for erstatningsansvar kan gjøre at det ikke er aktuelt å ta en slik rettssak. Jeg vil nok en gang be Senterpartiet om å svare på det spørsmålet jeg akkurat har stilt.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Når det gjelder behovet for den lovendringen som vi i dag vedtar, så er det enkelte som har stilt spørsmål ved det, og om det egentlig foregår så omfattende diskriminering på dette området og blant de grupper som er inkludert i § 55 A i arbeidsmiljøloven. Det har vært hevdet at dette har vært for lite utredet. Hvor kan det dokumenteres at behovet til de grader er til stede for at sanksjonsbestemmelsene måtte inn, slik de nå kommer inn? Jeg stiller meg selv spørsmålet om en egentlig lager komplikasjoner når det gjelder den biten som går på sanksjonsbestemmelsene. Vi skal ha et enklere Norge, er det noen som snakker om. Nå gjør vi Norge vanskeligere med alle disse lovene. Og hvordan kan egentlig SV være så sikker på at det var et overveldende behov for å innføre så – jeg vil kalle det – drastiske sanksjonsbestemmelser for, som de sier, å gjøre denne loven mer effektiv? Hvor henter SV sin informasjon fra? Jeg for mitt vedkommende har prøvd å få informasjon. Jeg har ikke klart å finne dokumentasjon på at dette har et volum som tilsier at slike drastiske lovreguleringer var nødvendige, og da tenker jeg på sanksjonsbestemmelsene.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-22:
Jeg vil bare følge opp noe av det jeg har vært inne på i mine tidligere replikker. SV-representanten hevdet bl.a. at det var stort rom for å vurdere andre egenskaper enn bare de rent formelle, de dokumenterbare, kvalifikasjoner. Statsråden var også noe inne på dette, og jeg vil gjerne høre statsrådens vurdering av hva som ligger i akkurat det å kunne vurdere også andre egenskaper, som personlig egnethet. Er det slik at det er et romslig skjønn på dette området? Jeg synes det er viktig at statsråden gir sitt syn til kjenne på akkurat det, for jeg føler at dersom det blir snakk om en rettsavgjørelse i denne sammenhengen, så vil noen av skillelinjene og noe av skjønnet ligge akkurat i dette skjæringspunktet – hvilken vekt man kan tillegge egenskaper som personlig egnethet. Når det gjelder de rent dokumenterbare, de rent formelle, kvalifikasjonene, er disse mye lettere å påvise og sette opp mot hverandre. Men hvis det skal komme inn et stort monn av skjønn med hensyn til hva som er personlig egnethet, så er jo det ganske interessant. Jeg har skjønt det slik på debatten i dag at det er slik det blir tolket her, og jeg vil gjerne få høre statsrådens vurdering av om det er og skal være et romslig skjønn for å vurdere også andre egenskaper når det gjelder ansettelse, enn de rent formelle, de rent dokumenterbare, kvalifikasjoner.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-22:
Det gledelige med denne saken er at alle nå er med på at funksjonshemmede i prinsippet ikke skal diskrimineres. Men både Høyre og særlig Fremskrittspartiet er imot alle virkemidlene som kan gjøre dette effektivt. De maler et bilde av en lukket prosess, av mer eller mindre skremte arbeidsgivere som nå ikke tør å ansette den de vil, og som får et veldig angstfylt forhold til det å ansette nye folk. Når jeg har hatt møter med NHO og med arbeidsgivere, har de vært veldig ivrige etter å uttrykke at de faktisk mener at de har behov for denne arbeidskraften, og at de ønsker at bedriftene skal ansette flere. Så jeg vil spørre representanten Torbjørn Andersen om hva grunnen er til at man nå maler opp alle motforestillinger og blåser dem stort opp for på en måte å vise hvor vanskelig dette blir. For det er uriktig, slik representanten Andersen fra Fremskrittspartiet sier, at en nå ikke kan ansette den som man anser er mest egnet. Den paragrafen vi vedtar i dag, gir ingen fortrinnsrett for funksjonshemmede, det er snakk om likebehandling. Og likebehandling krever i enkelte tilfeller at man bruker virkemidler overfor noen grupper som i utgangspunktet er diskriminert. Hvis man ut fra en saklig vurdering finner at en person er mer egnet enn en annen, er det lovlig å velge den man mener er best egnet, også etter bestemmelsen som blir vedtatt i dag. Den eneste forskjellen vil være at man faktisk saklig kan begrunne det. Og det syns jeg er et såpass rimelig krav at det er vanskelig for meg å forstå hvorfor Fremskrittspartiet ikke kan være med på et så mildt virkemiddel som den lovbestemmelsen vi vedtar i dag, faktisk er.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-22:
Jeg synes at denne saka viser med all tydelighet at funksjonshemmede trenger andre talspersoner enn Fremskrittspartiet. Det vises nå helt tydelig at det er bare ord når man snakker om rettigheter til funksjonshemmede. Først sier representanten Andersen at han vil advare mot at de som har best papirer, får en jobb, for etterpå å anbefale at funksjonshemmede skal få mer utdanning og kompetanseheving, slik at de kan få en jobb. Så sier han at det er grovt å mistenkeliggjøre arbeidsgivere for å diskriminere funksjonshemmede og være angstfylte i forhold til dem, for så å si at de kommer til å lukke ansettelsesprosessene sine nå. Jeg må spørre om hvem det da er som har et diskriminerende syn på de funksjonshemmede. Så kommer det igjen feilaktige påstander om at dette dreier seg om en lovfestet førsterett til å få en jobb. Overhodet ikke! Det er fullstendig feilaktig. Dette dreier seg om likebehandling. Det dreier seg om likebehandling, og det dreier seg kun om at man skal kunne dokumentere saklig at vedkommende som får jobben, er den som er best egnet, og at man ikke har tatt usaklige hensyn til at en person f.eks. er funksjonshemmet. Denne loven rammer ingen. Denne loven rammer altså ingen, slik som representanten Andersen fra Fremskrittspartiet sier at den gjør. Tvert imot er dette en lov som er til for å bedre situasjonen for de funksjonshemmede. Nå viser det seg, som SV har ment hele tida, at Fremskrittspartiet har det bare i kjeften.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-22:
Det som kan dokumenteres, er at funksjonshemmede har en mye lavere sysselsettingsandel enn andre deler av befolkningen, og at i perioder der arbeidsledigheten har gått kraftig ned i alle andre grupper, har den vært høy og til dels stigende blant funksjonshemmede. Det betyr at i en situasjon der arbeidsgivere skriker etter arbeidskraft, blir funksjonshemmede, selv om de har fått seg en god utdanning – funksjonshemmede har vanligvis lavere utdanning enn befolkningen generelt – ikke ansatt. Veldig mange av dem møter store barrierer når de skal søke jobb. Svært mange av dem får aldri svar, søknaden deres havner i søppelkassa. Det er også helt umulig å føre saker etter et lovverk som ikke eksisterer. Hittil har ikke funksjonshemmede vært inkludert i denne lovparagrafen, og da har det også vært helt umulig å reise slike saker. Det er kanskje også forståelig at en del av dem faktisk verken har økonomieller mulighet til å kunne holde på med det, når det ikke har vært noen ordentlige lovbestemmelser. Så til hva det er som gjør Norge enklere og lettere. For SV er i hvert fall det viktigste å gjøre Norge lettere og enklere for de funksjonshemmede. Det er hovedmålet vårt. Vi tror heller ikke at denne bestemmelsen gjør det særlig vanskeligere for arbeidsgiverne, for vi tror faktisk at de fleste arbeidsgiverne, når de får det kraftige signalet dette er, går gjennom sine ansettelsesprosedyrer og får et system på plass der de vurderer folk saklig og ordentlig. Da vil noen flere funksjonshemmede få arbeid. I tillegg til det er det mange andre ting som må på plass for at funksjonshemmede skal bli likestilt med andre.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-03-22:
Det er trist, men ikkje overraskande, at Framstegspartiet i ei sak som denne bruker som eit argument for å gå imot eit meir ryddig lovverk at endring i arbeidsmiljølova kan innebera større motsetnader mellom norske statsborgarar og innvandrarar. Framstegspartiet profilerer seg i annan samanheng som dei funksjonshemma sin sterke forsvarar, og fremmar jamleg forslag som skal gi betre levekår. Mitt spørsmål går då på tilhøvet mellom funksjonshemma og arbeid. Ser representanten Torbjørn Andersen at ein generell formålsparagraf utan sanksjonar på dette området, med dei erfaringane ein har, faktisk kan innebera same tilstanden som i dag, nemleg at funksjonshemma i svært mange samanhengar framleis må kjempa mot trygdekontor, mot andre offentlege instansar og mot enkelte arbeidsplassar og ser det som ein kjempesiger at dei kan skaffa seg allierte ute på ein arbeidsplass – med ein arbeidsgjevar og med andre tilsette – og ein kjempesiger dersom dei får eit arbeid? Kunne ikkje Framstegspartiet ha vore så imøtekommande at dei kunne sett at desse verkemidla i alle fall kunne føra til at fleire funksjonshemma i dette landet vart inkluderte i arbeidslivet?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-03-22:
Dette er ein historisk dag. Her står ein Høgre-representant på Stortingets talarstol og åtvarar mot to EU-direktiv. Frå Senterpartiet si side ynskjer vi eit lovverk som medverkar til bevisstgjering og haldningsendring i retning av eit meir inkluderande arbeidsliv. Det forslaget som i dag ligg føre, og som er i samsvar med to EU-direktiv, strekar under at det kan koma gode forslag frå EU. Vi ynskjer å ha handlefridom til å vurdera kvart einskilt av dei. Men mitt spørsmål vil vera: Er det faktisk slik at i ein stortingsperiode der Høgre – ofte passive og utan innlegg, men elles aktive – har gitt si støtte til Arbeidarpartiet frå sak til sak for å innføra det eine EU-direktivet etter det andre i Noreg, så er det når det gjeld diskriminering ved tilsetjing, Høgre no vil setja foten ned?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-03-22:
Funksjonshemma skal etter vedtaket i dag ikkje lenger diskriminerast ved tilsetjing. I eit samfunn der det framleis er langt mellom mål og kvardag, er det dessverre nødvendig med ein paragraf 55 A i arbeidsmiljølova, som forbyr diskriminering ved tilsetjing. Vedtaket i dag er ei direkte oppfølging av både tidlegare arbeid frå den førre og den noverande regjeringa og òg av tidlegare fråsegner frå Stortinget si side og av erfaringar med det lovverket som gjeld i dag. Senterpartiet ynskjer eit inkluderande arbeidsliv. Når talet på unge uføre aukar, og når det finst mange konkrete døme på at funksjonshemma må kjempa mot trygdekontor og andre offentlege instansar og opplever det som ein kjempesiger å få prøva seg i arbeidslivet, har vi framleis òg frå Stortinget si side – med alle våre fine formuleringar om eit samfunn for alle – ein veg å gå. I St.meld. nr. 8 for 1998-99, Om handlingsplan for funksjonshemma 1998–2001, er tiltak for å sikra arbeid til funksjonshemma spesielt fokuserte. I utjamningsmeldinga er det fleire forslag som inneber ei mjukare arbeidslinje og eit meir inkluderande arbeidsliv. Eg kjenner personleg fleire arbeidsgjevarar som ser ressursane i det enkelte mennesket, og som ser det positive i mangfaldet det er å ha funksjonshemma og personar med minoritetsbakgrunn inkluderte på arbeidsplassen sin. Dessverre viser både undersøkingar og fakta at langt frå alle er like opptatte av dette. Senterpartiet har forståing for at arbeidsgjevarar kan ha motførestellingar mot opplysningsplikt, deling av bevisbyrde og erstatningsansvar. Vi meiner likevel dette er nødvendig for å sikra at lovendringa ikkje blir ein tannlaus føremålsparagraf. Samtidig ligg det i slike føresegner eit klart signal om ikkje å stella seg slik at dette blir eit problem, korkje for arbeidsgjevar eller for arbeidstakar. Vi håpar at den endringa som vi gjer i dag, vil medverka til at fleire arbeidsgjevarar ser moglegheitene i staden for alle avgrensingane. Vi håpar òg at det vedtaket som blir gjort i dag, vil medverka til ei større bevisstgjering og ei haldningsendring på den enkelte arbeidsplassen. I denne saka ligg det òg føre ei vurdering av behovet for ei endring i folketrygdas lovverk. Komiteen gjev eit klart signal til statsråden om å medverka til å redusera behandlingstida i hjelpemiddelsentralane. SV føreslår ei endring av sjølve lova som vil lette den økonomiske situasjonen for den enkelte arbeidsgjevar ved tilrettelegging av forhold på arbeidsplassen når ein fast tilsett blir funksjonshemma. Eg vil frå Senterpartiet si side be om at Regjeringa vurderer dette forslaget i samband med budsjettet for 2002 eller i samband med oppfølginga av Sandman-utvalet si utgreiing. Eg kunne ha lyst til å utfordra statsråden til å svara på kva som vil koma fyrst, og kor raskt Stortinget vil få oversendt ei sak som gjeld ei oppfølging av Sandman-utvalet si utgreiing. Eg fekk eit direkte spørsmål frå Framstegspartiet. Eg vil gjera Framstegspartiet merksam på at det ein no gjer framlegg om, faktisk ikkje handlar om førerett for nokre grupper, men om likebehandling.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-03-22:
Representanten Erna Solberg minte Stortinget om at eg ikkje har så lang fartstid i kommunalkomiteen. Eg har no ei bestemt kjensle av at representanten Torbjørn Andersen eigentleg tar ein omkamp i forhold til eit lovverk som er vedtatt og har vore innført i lengre tid, og som altså gjeld eit forbod mot diskriminering av ei rekkje grupper, m.a. av folk med ein annan hudfarge. Eg vil minna om at det som saka i dag gjeld, er to ting. Det eine er om òg funksjonshemma skal inkluderast i eit slikt forbod. Det registrerer eg at Framstegspartiet er einig i. Det andre er om det skal vera sanksjonsmoglegheiter. Men det denne debatten i dag ikkje handlar om, er om det er grupper som skal plukkast ut og gjevast førerett i forhold til andre. Torbjørn Andersen viser på nytt noko som er trist, men ikkje overraskande, nemleg ei uro i forhold til det å tilsetja personar med ein minoritetsbakgrunn, med ein annan hudfarge, i arbeidslivet. Det står heilt klårt i lovverket at det er eit forbod mot diskriminering, og eit forbod mot diskriminering gjeld altså òg det å handheva likebehandling. Så blir det opp til den enkelte arbeidsplass å vurdera den enkelte sak og situasjon. Og lat oss håpa at lovverket medverkar til at vi får større likebehandling.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2001-03-22:
La meg knytte noen korte kommentarer til innstillingen. Det er i hovedsak rettet mot de to dissensene som er framkommet. Den ene dissensen er knyttet til innføringen av opplysningsplikten, deling av bevisbyrden og erstatningsansvaret. Fra Arbeiderpartiets side er vi tilhengere av en sterk arbeidsmiljølov. Det å ha en arbeidsmiljølov som gir vern til den enkelte arbeidstaker og arbeidssøker, er viktig. Det er derfor spesielt viktig å ha denne § 55 A som vi nå håndterer, og som gir et vern mot diskriminering på arbeidsmarkedet for grupper vi av erfaring vet blir diskriminert. Derfor er det også viktig at Regjeringen fremmet de endringene som framgår av proposisjonen og innstillingen, og som er til fordel for funksjonshemmede. Vi har en god arbeidsmiljølov i dag, men uansett hvor god arbeidsmiljøloven er og vil være, gir den dessverre ingen garanti mot at diskriminering finner sted på arbeidsmarkedet. Det er nettopp med bakgrunn i ønsket om et sterkere vern av den enkelte at flertallet i komiteen støtter Regjeringens forslag om å innføre delt bevisbyrde i diskrimineringssaker, samtidig som man gjennom samme bestemmelsen styrker sanksjonsbestemmelsene. Etter mitt skjønn er det at vi nå innfører delt bevisbyrde, en viktig nyvinning innenfor arbeidsretten. Det er viktig for den enkelte at han eller hun på bakgrunn av de endringene som nå finner sted, slipper å ha hele bevisbyrden der vedkommende mener seg forbigått eller usaklig forskjellsbehandlet. Det betyr at vi nå innfører en bestemmelse som pålegger arbeidsgiveren å sannsynliggjøre at diskriminering ikke har funnet sted. At det så også settes et ris bak speilet i form av erstatning ved usaklig forskjellsbehandling, tror jeg vil ha en preventiv effekt i så måte. Den andre dissensen gjelder arbeidsgivers egenandel for å tilrettelegge arbeidsplassen for funksjonshemmede. En arbeidsgiver har i dag en plikt til å bekoste tilrettelegging av arbeidsplassen for ansatte som har vært fast ansatt i bedriften i mer enn seks måneder. Dissensen går også på hvorvidt man skal fjerne denne plikten til arbeidsgiveren. Det kan være en diskusjon og en vurdering som man må ta stilling til på et senere tidspunkt, kanskje i tilknytning til håndteringen av Sandman-utvalgets innstilling.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2001-03-22:
Det er på ingen måte noe i dette framlegget som innskrenker arbeidsgivers rett til å vurdere egnethet hos en arbeidstaker som søker om ansettelse. Det som vil begrense arbeidsgiverens rett, er at det er åpenbare forhold som er knyttet til åpenbar diskriminering av arbeidstaker som søker jobb, noe som man ønsker å forebygge gjennom dette lovframlegget. Det forundrer meg at det er småkårsfolkets parti som har den type betenkeligheter ved lovframlegget som representanten Andersen gir uttrykk for. Det er nettopp for å ivareta hensynet til dem som i utgangspunktet har det vanskeligst for å få innpass på arbeidsmarkedet, at loven er fremmet. Funksjonshemmede er en av de gruppene som vi erfaringsmessig vet har problemer med å få innpass på arbeidsmarkedet. Jo mer vi er i stand til å tilrettelegge for denne gruppens mulighet til å få innpass på arbeidsmarkedet, jo bedre må det jo være. Det er mitt og Arbeiderpartiets utgangspunkt.