Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2010-02-09:
Interpellanten reiser en interessant debatt om forholdet mellom lokaldemokratiet på den ene side og overordnede nasjonale interesser på den annen. Men jeg må innrømme at jeg synes utgangspunktet for interpellasjonen var litt underlig. Interpellanten hevder innledningsvis at den nye plan- og bygningsloven nærmest som en hovedregel reduserer kommunens råderett over sine arealer på en del områder. Ja, det er riktig at dispensasjonsadgangen ble innskrenket, og det er riktig at byggeforbudet i 100-metersbeltet langs sjøen ble strammet inn, men det er bare en begrenset del av hva ny plan- og bygningslov egentlig handler om. Og i den lille historien synes jeg også det er underlig at de eneste alternativene kommunen kunne klare å finne, var enten dispensasjon i 100-metersbeltet eller en «fengselscelle» av en leilighet, som det ble sagt. Høyre og Fremskrittspartiet har hele tiden hevdet at den nye plan- og bygningsloven styrker sentralmakten mot lokaldemokratiet. Det er feil. Den nye plan- og bygningsloven gjør det motsatte. Den nye loven synliggjør det lokale handlingsrommet på en mye mer oversiktlig og tydelig måte enn den gamle loven. Gjennom det nye systemet via lokale og regionale planprogrammer, større vektlegging av kommuneplanens samfunnsdel med muligheter for en lokal, overordnet, gjennomtenkt og ikke minst helhetlig arealstrategi, som igjen danner grunnlaget for en arealdel av kommuneplanen som peker framover i tid, legges også grunnlaget for et godt styringsverktøy for lokalpolitikerne. Kommunepolitikerne har fått et verktøy som øker deres muligheter for politisk styring over egen kommune, som øker deres muligheter for å sikre en bærekraftig utvikling, både miljømessig, sosialt, økonomisk og kulturelt, slik de selv ønsker å ha det, best mulig tilpasset det enkelte lokalsamfunn og enkeltmenneskene som bor der. Når interpellanten spør hvordan statsråden kan legge til rette for at det legges vekt på lokalt selvstyre og lokalt skjønn i arealforvaltningen, er det altså feil spørsmål. Spørsmålet er hvordan lokalpolitikerne selv legger til rette for lokal politisk styring, hvordan de selv evner å ta i bruk det nye verktøyet i den nye plan- og bygningsloven. En av de aller viktigste endringene i den nye loven, er endringene i reglene for innsigelse. Den gamle loven skapte mye frustrasjon – ja – når lange lokale planprosesser med ett pennestrøk bare ble nullet ut av en innsigelse eller to eller tre eller fem helt på tampen av en planprosess, innsigelser fra ulike statlige sektormyndigheter, som faktisk kunne sprike i alle retninger. Men det går altså ikke lenger etter den nye loven. En av de viktigste endringene gjelder nettopp begrensninger i adgangen for bl.a. statsetatene til å fremme innsigelser mot lokale planer. De kan ikke lenger fremme innsigelse mot forhold som er avgjort ved tidligere innsigelse de siste ti årene, de kan ikke fremme innsigelse mot forhold det kunne ha vært fremmet innsigelse mot tidligere i prosessen. Men det aller, aller viktigste er den nye plikten som er innført for alle som har interesser i en planprosess: De skal stille opp tidlig og delta i planprosessen fra starten av. Alt konfliktstoff skal opp på bordet tidlig. Statsetatene må stille opp med sin kompetanse og bistå kommunene. Det kan bl.a. være en stor fordel for små kommuner med liten plankapasitet. Og rosinen i pølsa: Dersom overordnede myndigheter forsømmer seg og ikke deltar, mister de retten til å fremme innsigelse på et senere tidspunkt i prosessen. Gjennom disse endringene flytter den nye plan- og bygningsloven makt fra statsbyråkratiet til kommunepolitikerne, på én betingelse: at kommunepolitikerne virkelig griper den muligheten som ligger der, slutter å se på planer som administrasjonens verktøy for å begrense det politiske handlingsrommet og tar makten i egne hender. Gode planer i egen kommune gir det beste styringsverktøyet for lokaldemokratiet. Den nye plan- og bygningsloven gir det nødvendige verktøyet for å få dette til. Det er ikke tilfeldig at den nye loven nærmest unisont ble ønsket velkommen fra Kommune-Norge. En viktig lærdom av Røe Isaksens lille historie må nettopp være at kommunene nå umiddelbart setter i gang med å bruke den nye plan- og bygningsloven, setter i gang arbeidet med f.eks. en kommunedelplan for universell utforming av lokalsamfunnet, inklusive tilgangen på universelt utformede boliger i kommunen, for det er faktisk kommunepolitikernes ansvar.