Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2005-12-01:
Jeg syns det er grunn til å være stolt av det budsjettet som Stoltenberg II-regjeringa har lagt fram. De midlene som kommer i forhold til kriminalpolitikken, kriminalomsorgen, politiet og også domstolene, er midler som det er grunn til å være stolt av. Det er midler som teller – det er friske penger som kan bety mye i forhold til mye av det arbeidet som gjøres i kampen mot kriminalitet. I så måte er jeg ganske så uenig med dem som nå begir seg inn i prosentregning på hvor lite det skulle være, enten i forhold til hva man flytter på, eller i forhold til det totale statsbudsjett. Det river faktisk beina under argumentasjonen for dem som måtte komme med f.eks. 500 mill. kr ekstra til norske domstoler. De pengene som foreslås, og som ligger i størrelsesordenen 150–170 mill. kr direkte inn i vår sektor, er utrolig viktige midler. Jeg vil advare alle som deltar i den kriminalpolitiske debatt, mot å stirre seg blind på enten det er Soria Moria-erklæringen, tilleggsproposisjonens ordlyd eller for den saks skyld andre proposisjoner, og lete etter ord og samtidig ikke følge opp i handling. Det framlagte budsjettet er etter undertegnedes oppfatning kjennetegnet av fire forhold: For det første innebærer det en satsing, som betyr at Regjeringa ønsker å ta kampen mot kriminalitet på alvor. Det at Norge blir styrt av en regjering som er sammensatt av Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet, betyr ikke at man ønsker å nedtrappe kampen mot kriminalitet. Dessuten innebærer det framlagte budsjettet en klar retning: Vi ser et betydelig behov for å ta grep når det gjelder det å få tak om soningskøen og ikke minst det faktisk hele komiteen gledeligvis er opptatt av, nettopp å gjøre noe med kvaliteten på soningen og kvaliteten også på andre typer reaksjoner, slik at folk kommer seg ut av kriminelle mønstre og over i lovlydig tilværelse. Det tredje elementet i budsjettforslaget er at det innebærer handling. Vi har en lang rekke av handlingsplaner bak oss, som det er god grunn til å gi full støtte. Men det har vært en utfordring i løpet av de fire siste årene at det, etter vårt syn, er blitt mye handlingsplaner og forholdsvis lite handling. Det er min ambisjon at justispolitikken i større grad skal være preget av handling og kanskje i mindre grad være preget av ord og handlingsplaner – med all fare for å bli sitert i framtidige debatter. Det fjerde og siste elementet jeg har lyst til å trekke fram, er at vi ønsker å ha en dialog ikke bare med frivillige organisasjoner, som representanten Ellingsen prisverdig er inne på, men også i forhold til opposisjonen i Stortinget. Der må jeg gi full støtte og stor honnør til representanten Syversen, som etter mine begreper holdt et svært godt justispolitisk innlegg og nettopp påpekte nødvendigheten av den brede enighet som må ligge bak justispolitisk satsing. Det er vi helt avhengig av. Det er ganske strenge tvangsmidler som skal brukes, inngripende metoder, og da er vi avhengig av at dette får tillit og legitimitet ute i befolkningen. Det skaper vi først og fremst ved at vi har brede flertall her i Stortinget. Det er Regjeringas og min ambisjon at vi nettopp skal fortsette den linja. Så invitasjonen fra Kristelig Folkeparti om å gå i dialog både i forhold til metodebruk og i forhold til generell justispolitisk satsing, tar jeg gladelig imot, og jeg ønsker å spille på lag. Jeg mener også at det budsjettet som er framlagt, ivaretar en god del signaler som er kommet fra opposisjonen. Jeg tillater meg også å bemerke når jeg sitter og hører at det også er andre satsingsområder man ønsker å ivareta, at det skal vi ta på alvor. Det gjelder også frivillige organisasjoner, og Stine Sofies Stiftelse er nevnt. Det er ingen grunn til å tro at denne organisasjonen eller andre organisasjoner skulle komme nevneverdig dårligere ut med denne regjeringa enn det som har vært praksis tidligere. Her står vi foran en tildeling som jeg med glede skal gå inn i, nettopp med sikte på å ivareta de ønskene som også kommer fra opposisjonen. Vi ønsker også med dette budsjettet innholdsmessig å peke på tre forhold som er viktige i kriminalitetsbekjempelsen: For det første er det slik at kriminalpolitikken i veldig stor grad er hendelsesstyrt. Det viser jo debatten her i dag: Vi trekker inn det som er – jeg holdt på å si – avisoverskriftene fra i går og i dag, og gjør det til viktige saker, og det må vi i stor grad også gjøre. Men det er viktig noen ganger å holde helhetsfokuset og for så vidt å holde blikket i forhold til hele bildet ute også når vi debatterer alminnelig kriminalitetsbekjempelse. Det flere representanter har pekt på når det gjelder å få en helhetlig bekjempelse og samarbeid mellom psykiatri, helse, barne- og familiesektor, barnevern, arbeidsmarkedsetat og kriminalomsorg – og jeg kunne ha nevnt en rekke andre sektorer – vil være en prioritert oppgave for Regjeringa framover. Det andre forholdet gjelder innholdsmessig satsing i budsjettet. Det er sjølsagt at vi mener at vi i kampen mot kriminalitet ville tape hvis vi målte vellyktheten i kriminalpolitisk satsing bare ut fra justisbudsjettet. Det ville være – jeg holdt på å si – et kriminalpolitisk ragnarok hvis vi rev grunnen under f.eks. norske kommuners muligheter til å drive velferdspolitikk slik man faktisk har drevet gjennom mange år. De fleste partier i Stortinget har ansvaret og æren for at over 90 pst. av barn og ungdom i dette landet under 18 år ikke begår kriminelle handlinger, i hvert fall ikke blir siktet for kriminelle handlinger. Vi har et ganske godt, tett vevd velferdsnett, som mange har æren for, og som bidrar til å gjøre noe av det aller viktigste i kampen mot kriminalitet. Et stort flertall i Stortinget har æren for at vi har et forholdsvis lavt rusmiddelforbruk i Norge, som bidrar til en forholdsvis lav frekvens av kriminelle handlinger. Derfor er det all grunn til å rope varsku i forhold til de krefter som ønsker å rive opp en restriktiv alkoholpolitikk. Det siste som Regjeringa har pekt på, er sjølsagt at vi ønsker å forebygge bedre, oppklare mer, reagere raskere og rehabilitere bedre. Det står i Soria Moria-erklæringen. Dette er ikke tiltak som bare er rettet inn mot én type kriminelle handlinger. Dette er tiltak som nettopp skal rettes inn mot organisert kriminalitet, i forhold til spørsmålet om barne- og ungdomskriminalitet, i forhold til de utfordringene vi ser i forbindelse med våre nye landsmenn, osv. osv. I så måte er jeg sterkt uenig med representanten fra Venstre, som nærmest påpekte at det hadde vært taust fra Regjeringa i forhold til f.eks. kampen mot organisert kriminalitet. Det er derfor vi tar grep i forhold til politiet. Det er derfor vi mener at politiet nå trenger mer midler enn det Bondevik II-regjeringa har foreslått. Det er derfor vi mener at man nå må få fart på soningskøen, slik at man får fristilt varetektsplasser i Norge, og da betyr 45 nye soningsplasser ikke så rent lite. Det arbeidet skal vi fortsette. Soningskø skaper veldig lite tillit i forhold til strafferettskjeden, den fører dessuten til dårlig kriminalitetsbekjempelse, og vi har som ambisjon å bekjempe kriminaliteten. Jeg er også glad for at et stort flertall, en enstemmig komite i stor grad, støtter opp om nettopp det vi sier om behovet for et nært og sterkt politi. Kampen mot organisert kriminalitet ville vært helt tafatt hvis vi ikke nå fikk rustet opp Økokrim slik at man fikk gjennomgå alle de meldingene om mistenkelige forhold, altså hvitvaskingstransaksjoner, som nå strømmer inn. Vi har pålagt det ytre samfunn, enten det er advokater eller finansinstitusjoner, å rapportere inn til Økokrim. Nå tar Regjeringa grep utover det Bondevik II-regjeringa gjorde, i forhold til nettopp å kunne få mennesker til å gå gjennom disse meldingene og drive etterforskning og eventuelt også sørge for påtale. Vår opprustning i forhold til Økokrim er et av de viktigste anslagene mot nettopp alvorlig organisert kriminalitet – å prøve å gjøre noe med den ulovlige pengestrømmen i dette. Dessuten vil jeg peke på den satsingen som Regjeringa har startet og signalisert i forhold til å bruke DNA-bevis. Det er maktpåliggende at vi får oppklart mer kriminalitet på flere områder i Norge. Det er faktisk etter min mening en viktigere debatt enn hvor lenge vi skal straffe de få som faktisk blir tatt. Vi kan ikke leve med en situasjon hvor noen og nitti prosent av de jentene som voldtas i Norge, opplever at det ikke kommer noen dom på en slik handling. I så måte er jeg svært utålmodig etter å ta grep. Her nytter det ikke med fagre handlingsplaner, gode Soria Moria-erklæringer og eventuelle tilleggsproposisjoner alene. Her trenger vi faktisk å bli mer handlekraftig, og det oppfatter jeg det nettopp som min og Regjeringas oppgave å bli. Dessuten er jeg svært glad for at man fortsetter den linjen som den forrige justiskomiteen la seg på i forhold til en god del viktige prinsipielle saker, inn i denne perioden. Komiteen peker samstemmig på at det er behov for å bruke alternative straffereaksjoner, samfunnsstraff, konfliktråd osv., og ønsker utvidelse av det. Det er jeg veldig glad for – det er konstruktivt. Man peker på innholdet i soningen og endelig også på utviklingen av et nært politi, særlig i forhold til de pilotprosjekter som Regjeringa foreslår i Hedmark politidistrikt og i Agder politidistrikt. Det er jeg glad for har såpass bred støtte her i Stortinget.