Bent Høie (Høyre), 2010-10-12:
Prioriteringsdebatten i Norge har gått over ganske lang tid, med varierende styrke. Den generelle diskusjonen har en jo hatt ikke minst knyttet til både Lønning I- og Lønning II-utvalget, men også til stortingsmeldingen om verdier i helsetjenesten, som ble lagt fram av Bondevik I-regjeringen, til prioriteringsforskriften, som også gjelder, og til etableringen av Prioriteringsutvalget under Bondevik II-regjeringen. En har møtt prioriteringsdebatten på ulike måter, men dette er en debatt som det er nødvendig å ha gående kontinuerlig. Derfor vil jeg takke interpellanten for å ha reist denne debatten nå, for dette opplever jeg på mange måter er en reaksjon på den serien om prioritering som Aftenposten hadde i vår. Da kunne en få et førsteinntrykk av at helseministeren ikke ønsket debatten, fordi den kunne virke skremmende. Vi har fått oppklart i dag at det er ikke helseministerens ønske, og det er jeg veldig glad for. På mange måter kan en si at prioriteringsavveiningen foregår på tre ulike nivåer, der det vil være behov for politisk deltakelse med forskjellig styrke. Det første nivået er jo helt åpenbart et politisk nivå, og det er når en prioriterer av den totale samfunnsressursen mellom helse og andre oppgaver i samfunnet. Da er det ikke minst viktig at en har bedre kontroll på helseforetakenes økonomi, for helse har ikke en fortrinnsrett i forhold til andre samfunnsoppgaver, men går inn i en politisk prioriteringsdiskusjon. Men det er også prioriteringer innenfor helsesektoren, mellom f.eks. somatikk, rusfelt og psykiatri. Der mener jeg at den politiske deltakelsen har vært helt avgjørende for å løfte rusfeltet og psykiatrien. I de årene der en på en måte lot fagområdet selv få lov til å prioritere, fikk somatikk fortrinnsrett. Først når en prioriterte politisk, klarte en å gi de pasientgruppene som hadde fått lavest prioritet, fortrinnsrett, gjennom å si at veksten innenfor psykiatrien og rusfeltet skal være større enn veksten innenfor somatikken, hver for seg – et veldig godt eksempel på områder der en politisk har klart å prioritere. Det andre området er prioritering knyttet til f.eks. nye behandlingsmetoder, nye medisiner, der på mange måter faget møter politikken på like vilkår. Det er kanskje det mest krevende området i årene framover. Det er først og fremst der Prioriteringsutvalget har en viktig rolle. Men dette er en diskusjon jeg mener at vi som politisk ansvarlige ikke bare kan overlate til Prioriteringsutvalget. Det vil også kreve at en har en felles arena mellom faget og politikken i denne typen diskusjoner, for en kan ikke løsrive slike prioriteringsdiskusjoner verken fra faget eller fra politikken. Så til det tredje: Det er den situasjonen som de fleste av de ansatte i helsevesenet står overfor, nemlig de tusener av prioriteringer som foregår i helsevesenet hver eneste dag i møte mellom helsepersonell og den enkelte pasient, f.eks. når det gjelder vurderingen av prioriteringsforskriften. I den diskusjonen vil vi som politikere ha en mindre rolle, bortsett fra at de som jobber i helsevesenet, må føle en trygghet for at de har den politiske ledelsen i ryggen når de foretar disse vanskelige prioriteringene, at det er et system som man kan foreta prioriteringene innenfor. Det vil derfor være behov for en kontinuerlig diskusjon om prioriteringene i årene framover. Ett av de områdene som jeg har tatt til orde for at det er behov for en diskusjon rundt, er knyttet opp mot det egenandelssystemet som vi har i dag i helsevesenet. Jeg mener at det er behov for at et offentlig utvalg ser på hvordan egenandelssystemet fungerer i dag, for å følge opp de politiske prioriteringene mellom ulike områder, med tanke på at egenandelene må ha som målsetting å skjerme dem med de største utgiftene og den dårligste økonomien mest, og at dagens egenandelssystem i realiteten er et lappeteppe uten en helhetlig sammenheng, som dermed også virker veldig urettferdig for mange pasientgrupper.