Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-11-30:
For tredje gang er det nå inngått et budsjettforlik mellom sentrumspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre. Dermed er iallfall Regjeringens blokkuavhengighet en saga blott, og gradvis har det også blitt mer høyrepolitikk over det som vedtas, iallfall i den økonomiske politikken. Det er nettopp på dette området, i økonomien, i praksis umulig for en regjering å tro at den kan gå fra side til side. Da etterlater den i så fall et inntrykk av total mangel på kurs. Det i seg selv er skadelig for tilliten til norsk økonomi. Forutsigbarhet og et visst minimum av stabilitet er viktig i den økonomiske politikken. Det gjelder spesielt i en liten, men åpen økonomi som den norske. Regjeringen Bondevik har fortsatt, på tross av forliket nå, et meget svakt parlamentarisk grunnlag, men kan selv, hvis den ønsker det, skape større forutsigbarhet i økonomien ved å videreføre samarbeidet med Høyre og Fremskrittspartiet. Regjeringen blir ikke borgerlig på denne måten, men det ville i alle fall bidra til å fjerne inntrykket av rot og kaos i økonomi og budsjettpolitikk. Det kan på sikt også bidra til å styrke tilliten til norsk økonomi, og dermed lette byrdene for folk flest, bl.a. de høye renteutgiftene. Regjeringen Bondevik har, som jeg var inne på, et meget svakt parlamentarisk grunnlag og har selv ikke ønsket å inngå langsiktige avtaler med noen blokker eller partier i Stortinget. Dermed har den selv skaffet seg den usikkerhet som den stadig må leve med. Derfor må også Regjeringen finne seg i i en del spørsmål å bli nedstemt av Stortingets flertall, og det lever regjeringen Bondevik åpenbart med, ikke minst i Europa-politikken. Det er muligens en overlevelsesstrategi for Regjeringen, men det gir i sum lite helhet, liten langsiktighet og sparsomme visjoner over politikken. Gjennom forliket med Høyre og Fremskrittspartiet er budsjettet som helhet blitt bedre tilpasset de utfordringer norsk økonomi står overfor. Det er bedre egnet til å få ned rentenivået og unngå at vi i Norge får varig høyere inflasjon enn konkurrentlandene våre. Konjunkturavgiften vedtas ikke, og de bedriftsfiendtlige forslagene som lå i Bondevik-regjeringens opprinnelige budsjett, er fjernet. Da unngår vi forhåpentligvis at budsjettet for 1999 forsterker de begynnende nedgangstendenser i norsk næringsliv. Det er også bra at folk flest ikke får økte skatter og avgifter på toppen av renteregningene, og at folk ikke får kortere ferie, slik Bondevik-regjeringen opprinnelig foreslo. Helst ville Høyre gått enda lenger og gitt familiene og bedriftene skattelettelser i dagens situasjon. Men den løsningen vi nå har fått, er til å leve med, og vi møtes i et slags nullpunkt, som også gjør budsjettet bedre egnet til å løse problemer i norsk økonomi. Bare skatte- og avgiftsøkningene som Bondevik-regjeringen foreslo, ville nemlig gitt en prisstigning på ca. ½ pst. Nå blir ikke det vedtatt, det er et godt grunnlag for bl.a. et fornuftig, moderat lønnsoppgjør neste år. Veksten i de offentlige utgiftene vil bli lavere enn Bondevik-regjeringen foreslo. Det er i tråd med Høyres politikk. Vi ville hatt en enda lavere vekst på utgiftssiden, men det går i riktig retning. De lave oljeprisene vi nå ser, viser hvor stor betydning det har å ta vare på verdiskapningen i Fastlands-Norge. Det er faktisk dette som skal sikre et rikt Norge også i fremtiden, etter at vi har brukt opp olje- og gassformuen på sokkelen. Det budsjettet som nå blir vedtatt, er noe mindre stramt enn Høyres budsjettforslag. Samtidig er imidlertid stramheten oppnådd på en langt bedre måte enn i Regjeringens opprinnelige forslag. Det vil si at skatte- og avgiftsøkningene er borte, og veksten i offentlige utgifter er redusert. Derfor mener jeg at budsjettet som helhet samlet sett er forsvarlig. Men budsjettet som nå vil bli vedtatt, har også klare svakheter. Veisatsingen i statsbudsjettet for 1999 er ikke bra nok. Det er dårlig distriktspolitikk, og det er dårlig næringspolitikk at det ikke satses mer på en effektiv infrastruktur over hele landet. Forsknings-, utviklings- og utdanningsinnsatsen står også tilbake i forhold til hva som hadde vært ønskelig. Det er viktig på dette området både å utvikle den offentlige innsatsen i samarbeid med bedriftene og å stimulere den private forsknings- og utviklingsinnsatsen. Det er den delen som foregår i bedriftene. Her ligger Norge lenger etter andre land enn vi gjør på den offentlige sektor. Dette er bakgrunnen for det fellesforslag som Arbeiderpartiet og Høyre fremmer i innstillingen, som pålegger Regjeringen å utrede både en mulig ny økonomisk stimuleringsordning for bedriftene, og et forslag om et mulig offentlig fond for forskning innenfor de offentlige instituttene. Disse er jo i stor grad i samarbeid med bedriftene, og jeg ser disse to forslagene i sammenheng. Det er liten tvil om at det i dag er stor usikkerhet om den økonomiske utvikling fremover. Økonomene, ekspertene, er mer uenig seg imellom enn på lenge. Derfor er det viktig at også utviklingen følges nøye i tiden fremover, og at det blir gjort nødvendige justeringer gjennom året dersom det er behov for det. Jeg vil advare mot å tro at man nå bare kan vente til norsk økonomi er blitt noe kjølt ned, for så igjen å øke offentlige utgifter. De langsiktige hensynene tilsier at vi uansett må vise moderasjon. Alternativet er faktisk at vi ikke klarer å betale folk de pensjonene de er blitt lovet i tiårene som kommer. Folketrygdens fremtid og en eventuell fondsbasering av tilleggspensjonene er temaet for Moland-utvalget, som i sommer la frem sin innstilling, som nå er ute på høring. Jeg vil oppfordre Regjeringen til å prioritere arbeidet med disse langsiktige spørsmålene som både dreier seg om tryggheten for pensjonene, som folk er særdeles opptatt av, og om hvordan kapitaldannelsen skal fungere i Norge i fremtiden. Og god norsk kapitaldannelse er en forutsetning for at verdiskapningen skal ha noe å basere seg på også etter at oljealderen er over. Min viktigste kritikk mot regjeringen Bondevik er den totalt manglende strategi for verdiskapning, omstilling og fornyelse av Norge, som jeg synes preger Regjeringens politikk. I en stadig mer globalisert økonomi har Norge en regjering uten strategi og visjon for internasjonalt og europeisk samarbeid. Man kan selvfølgelig, som Regjeringens representanter så ofte gjør, beklage seg over at markedet og kapitalen tar mye av styringen både nasjonalt og internasjonalt. Men i Europa, og i EU, har man også de samme utfordringene, og i disse landene – EU-landene – bygger man videre ut et samarbeid både på det økonomiske og politiske området, nettopp for å møte de frie kapitalbevegelser og de utfordringer det har stilt politikerne overfor. Her står Norge på sidelinjen og har en regjering som uten særlig entusiasme iverksetter stortingsflertallets politikk. Det er noe av bakgrunnen for at Høyre og Arbeiderpartiet står sammen om et forslag som pålegger Regjeringen en mer aktiv Europa-politikk, både når det gjelder å utdype og eventuelt å utvide EØS-avtalen og forholdet til det nye eurosamarbeidet. Jeg peker på at bl.a. viktige næringsorganisasjoner i en henvendelse til Regjeringen har bedt om en mer aktiv politikk nettopp for å sikre den norske krone, norsk valutapolitikk, i skyggen av den nye, store økonomiske og monetære unionen som opprettes fra 1. januar. Dette plikter Regjeringen å ta på alvor. Dette gjelder virkelig tryggheten både for husholdningene og for bedriftene i Norge. Jeg savner også Regjeringens visjon for Fastlands-Norges fremtidige verdiskapning. Bondevik-regjeringen nøyer seg med å tukle med oljepolitikken og glede seg over lavere investeringsnivå i oljesektoren. Det i seg selv er ingen bærekraftig strategi for å styrke Fastlands- Norges verdiskapning og dermed gjøre oss mindre oljeavhengig. Da trengs det en langt sterkere satsing på forskning, høyere utdannelse og mer konkurransedyktige betingelser for investeringer i Norge. Regjeringen burde tatt utfordringene fra bl.a. NHO, som bad om en uavhengig analyse av Norge som investeringsland sammenliknet med utviklingen i andre land. De store oljeinntektene på 1990-tallet skjuler faktisk en del alvorlige problemer, nemlig at den kostnadsmessige konkurranseevnen snart er like dårlig som den var på begynnelsen av 1990-tallet. Bare det siste året er det blitt ca. 11 000 færre ansatte i konkurranseutsatte bedrifter i Norge. Høyre er for sin del beredt til å gå inn i samarbeid med andre partier fra sak til sak om alle forslag som kan styrke verdiskapningen og dermed den fremtidige trygghet i Norge. Jeg tar avslutningsvis opp de forslag som Høyre har fremmet, alene eller sammen med andre partier.