Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-17:
Det er valgkamp. Da trekker Fremskrittspartiet innvandringskortet, og så blir de veldig lei seg når vi sier at de trekker innvandringskortet, for det er vi andre som begynner først. Det sa Sandberg i debatten på Litteraturhuset nå sist torsdag. Men debatten i dag må være et eksempel på at her er det et innvandringskort som er trukket. Utgangspunktet til Fremskrittspartiet er som vanlig en blanding av fordommer, kunnskapsmangel og sikkert noen taktiske vurderinger. Her er det virkelig ikke mye framsnakking, som det heter, av innvandrere, av mangfold, av andre religioner enn den kristne, av livssyn osv., og heller ikke av innvandringspolitikken, for den blir beskrevet som «naiv og mislykket og utfordrer den innbyrdes tilliten i det norske samfunnet». Det med tillit er utvilsomt riktig, men det er motsatt av det Fremskrittspartiet hevder. Det er Fremskrittspartiet som konstant utfordrer innbyrdes tillit i det norske samfunnet ved så systematisk å svartmale, problematisere, se problemer framfor muligheter og ikke minst dukke eller feige unna i debatten om internasjonale forpliktelser. Nei, kanskje ikke internasjonale forpliktelser – en kunne jo av og til drømme om at sjøl Fremskrittspartiet tok en mer offensiv, en varmere, tilnærming til de problemer som er ute i verden som gjør at folk er på flukt i større grad enn noensinne. Tenk om Fremskrittspartiet av og til kunne føle et visst ansvar for å hjelpe de menneskene! Hele merknadsskrivninga til Fremskrittspartiet er nemlig preget av at når folk flykter, er det Norge som har et problem – det er ikke folk på flukt som har et problem. Fremskrittspartiet sier det ikke 100 pst. i klartekst, men nesten, nemlig at Norge skal føre en asyl- og flyktningpolitikk «til beste for landets borgere». Fokuset er altså på oss sjøl. Det er – åpenlyst – riktig for Fremskrittspartiet at vi skal være oss sjøl nok. Fremskrittspartiet viser til NOU-en Velferd og migrasjon, der det bl.a. heter: «Enkelte grupper flyktninger og familiegjenforente har et vanskelig utgangspunkt for deltakelse i norsk arbeidsliv.» Sjølsagt har de det. Hvis du har levd i et land preget av krig, som du flykter fra, har du sjølsagt i utgangspunktet en noe mer krevende utfordring med hensyn til å komme inn på arbeidsmarkedet. For SV og heldigvis de fleste andre partier, mer eller mindre, er dette et klart signal om at vi trenger handling, vi trenger forsterket integreringspolitikk, med stikkord som språk, utdanning, jobb, bolig osv., men for Fremskrittspartiet, trist nok, er det et signal om å lukke grensa, om å bygge høgere murer. Utover i merknadene i innstillinga dyrker Fremskrittspartiet mismotet. KMM heter det i ledelsesfaget – kos med misnøye. Det maksimale er knyttet til tallet 4 100 mrd. kr. Det skyldes at Fremskrittspartiet har forelsket seg i en SSB-rapport, Makroøkonomi og offentlige finanser i ulike scenarioer for innvandring. Siv Jensen boltret seg på landsmøtets talerstol med alle disse minusmilliardene, men trakk seg i Politisk kvarter på mandag, dagen etter landsmøtet. Da møtte Siv Jensen SSB-forskeren og klarte ikke lenger å forsvare sin lettvinte omgang med den forskningsrapporten. Men nå dukker den faktisk opp igjen, de samme tallene og den samme argumentasjonen, i denne innstillinga, så det var nok bare en midlertidig seier for SSB-forskeren da partilederen i Fremskrittspartiet var enig i at dette var misbruk av den typen tall. En av de store teoretikerne og til en viss grad praktikerne på dialog, Jürgen Habermas, er veldig opptatt av at en i debatter skal prøve å søke seg fram til de gode argumenter, og måtte det beste argument vinne i debatten. Men det forutsetter at det er et noenlunde omforent utgangspunkt for dialogen. Det er helt klart at det mangler fullstendig i debatten her i dag. Fremskrittspartiet på den ene siden og alle vi andre på den andre siden har helt ulike oppfatninger av virkeligheten her, av hva som skjer ute i samfunnet vårt, av hva slags type innvandrere vi prater om, og av hva slags internasjonalt nettverk preget av lover, regler og overenskomster som vi lever etter i dag.