Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-12-15:
Selv om det er fredag ettermiddag og det er en viss risiko for at jeg forlenger debatten, så har jeg likevel lyst til å si noen få ord om omorganiseringen av ligningsetaten, der Regjeringen gir følgende beskrivelse: Ligningsetaten skal bli bedre, den skal ha jevnere kvalitet på arbeidet, det skal sikres bedre ressursutnyttelse og det skal utvikles gode fagmiljøer. Ingen ansatte skal bli sagt opp. Ligningsetaten skal være tilstede i alle kommuner. De fleste henvendelser fra publikum skal kunne håndteres i samtlige kommuner i landet. Utkantkommuner skal i liten grad berøres av omorganiseringen. 700 arbeidsplasser skal omfordeles mellom nabokommuner. Ingen ansatte skal behøve å skifte bosted for å beholde jobben. Ingen tilsatte skal pålegges urimelig lang reisevei til sitt eventuelle nye arbeidssted. Omorganiseringen begrunnes med at små kontorenheter er driftsmessig meget sårbare og relativt mer kostbare enn større enheter. Det store antall enheter begrenser fylkesskattekontorenes muligheter for oppfølging og kontroll, hevdes det videre. Små kontorer virker begrensende på muligheten for å utvikle kompetanse og fagmiljøer som vil kunne ivareta nødvendige krav til kvalitet og effektivitet i arbeidet, hevdes det videre i proposisjonen. Det er på bakgrunn av en slik beskrivelse utrolig å kunne ende opp med en konklusjon som tilsier at alle disse hensyn skal kunne ivaretas. Stordriftsfordelene skal man oppnå, samtidig som man også sier at man skal opprettholde samtlige kontorer i samtlige av landets kommuner. Dersom man virkelig tror det er nødvendig med færre og større kontorer for å utvikle kompetanse, sikre enhetlig forvaltning, utnytte ressursene bedre osv., så er det i og for seg et forståelig argument. Men når man på den andre siden hevder at ingen skal bli berørt av en så omfattende omorganisering – servicenivå og tilgjengelighet skal opprettholdes, antall kontorer skal forbli uforandret og kostnadene skal bli vesentlig lavere – ja, da bedriver man i beste fall selvbedrag. Dette er sentralisering og nedbygging av tjenestetilbud i distriktskommunene på linje med det vi har sett på en rekke andre områder. Arbeidsplasser forsvinner, bosettingen reduseres og sentraliseringen fortsetter. Andre har også prøvd seg på en slik regionaliseringsmodell som vi her snakker om. Bankene har gjort det i mange sammenhenger. Oppgaver ble flyttet, kompetanse ble sentralisert til regionkontorene. Ansatte brukte i en periode en stor del av sin arbeidstid til å kjøre til og fra arbeid, til betydelige kostnader for sin arbeidsgiver. Etter kort tid viste erfaringene at de ansatte valgte å flytte eller skifte jobb. Det ble rett og slett for lite meningsfylt å bruke arbeidstid til å kjøre til og fra jobb, og for slitsomt. Det er en ærlig sak å gå inn for omorganisering og sentralisering, men det er ikke en ærlig sak å framstille det som om ingen vil bli berørt, og som om servicegraden overfor den enkelte ikke vil bli forandret. Forslaget vil innebære omfattende nedleggelse av ligningskontorer over hele landet. Senterpartiet går inn for å videreføre dagens modell med nødvendige justeringer som tar inn over seg at ny teknologi gir nye muligheter. Det er nødvendig med mer enhetlig ligningsbehandling, slik flertallet også peker på, og det er nødvendig med større grad av spesialisering, avhengig av næringsstruktur bl.a. Disse forhold er det imidlertid mulig å ivareta – samtidig som man utvikler faglige miljøer basert på små enheter – med utgangspunkt i aktiv bruk av ny teknologi og samarbeid mellom de enkelte kontorer. Jeg hadde faktisk hatt et håp om at vi nå var i ferd med å nærme oss det punkt der vi kunne stille noen grunnleggende spørsmål ved troen på at sentralisering og større enheter nødvendigvis vil gi billigere og bedre tjenester. I en tid der mange faktisk gir uttrykk for at man kunne tenke å seg å flytte til landsbygda eller til små lokalsamfunn, i en tid der bruk av teknologi gjør desentralisering mulig, presterer man altså å levere et sterkt forsvar for de store enheters politikk, og viser en grunnleggende skepsis til at det skal være mulig å møte framtidens utfordringer i små samfunn. Dette er stigmatiserende. Dette innebærer at næringslivet må legge samme tenkning til grunn med hensyn til effektivitet og kompetanseutvikling Det er etter min oppfatning ille, og bærer bud om oppgitthet fra flertallets side med hensyn til muligheten for å utvikle kompetansemiljøer og virksomhet i det ganske land også i framtiden.