trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Jeg tror det er helt klart at norske forbrukere ønsker så rimelig mat som mulig. Men samtidig tror jeg også at norske forbrukere er veldig bevisste i forhold til trygghet og kvalitet på det de kjøper. Det som står igjen å vite, er naturligvis i hvor stor grad det er økt betalingsvilje for den type produkter. Det har vi igjen å teste ut. En realitet er imidlertid at norske forbrukere etter hvert kjøper matvarer som er stadig mer bearbeidet – altså en større kostnad. Norske forbrukere kjøper i dag en større del av sine matvarer på bensinstasjonene, som har aller størst påslag i forhold til hva prisen reelt burde være. Slik sett har man også et valg i systemet pr. i dag. Så var det Agenda 2000: EU legger opp til delvis å kompensere dette over budsjettet, altså den kompensasjon bonden skal ha for prisnedgang. Jeg refererer til et oppslag i Landsbladet fra Danmark, som viser til at svineprodusenter i Danmark i inneværende år vil ha et driftsunderskudd på 90 000 kr. Det er klart at dette er heller ikke noe bærekraftig landbruk i forhold til dem vi skal sammenligne oss med. Og hvis disse prisene på nytt skal ned, vil det vel også i EU etter hvert bli et problem på hvilken måte en skal balansere markedsprisen i forhold til prisen til produsenten. Men dette er utfordringer som jeg som landbruksminister absolutt ser, og som vi vil måtte gi en bred behandling i forholdet til forbrukerpolitikken i forbindelse med den meldingen som Stortinget vil få til høsten, og debattere i vårsesjonen. Det er klart at det bekymrer meg at vi har dyre matvarer i Norge. Men samtidig må vi også være villige til å se på på hvilken måte vi skal nå de andre mål som vi har i landbrukspolitikken, og som har blitt understreket tidligere i debatten i dag.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Departementet har annonsert at gjennomgangen skal skje gjennom proposisjonen. Jeg har også registrert den pådriverrolle som flertallet i komiteen har gjort seg til representanter for. Fra statsrådens og departementets side vil vi gjøre alt for at dette arbeidet skal gjøres så raskt som mulig. Det jeg ber om forståelse for, er at det ikke er enkelt å få på plass en klar tilbakemelding fra statsråden til 1. oktober. Men intensjonen i komiteflertallets merknad, slik statsråden oppfatter det, er at dette ikke skal føre til at de private må gå ut av markedet eller gå konkurs før en får arbeidet på plass. Det jeg ber om, er at vi da må se på hvilke andre ordninger vi kan bruke i en mellomfase for å få dette til å fungere. Jeg tror at vi også skal være klar over at en endring av denne avgiften vil hvis det som eventuelt tas inn på konsummelk, blir for høyt, føre til at det blir mindre å fordele. Det vil med andre ord si at en annen privat aktør, f.eks. Synnøve Finden, vil få et annet bilde i denne sammenheng. Dette er i utgangspunktet et nullregnskap om fordeling, om de beløpene som er inne, er riktige. Det er klart at det må være private aktører også i framtiden – Tine er jo også en av de private aktører. Intensjonen er at dette skal være en konkurranse som må skje på like vilkår. Noen som da eventuelt velger å gi en utbetalingspris på 20-30 øre mer til produsenten, vil ha et dårligere utgangspunkt for å gå med overskudd. Slik sett er dette bildet komplisert med hensyn til på hvilken måte vi skal greie å få på plass den konkurransen vi ønsker for meierisektoren. Jeg vil uttrykke meg veldig tydelig: Dette er en konkurranse som vi ønsker vi skal få, men den må skje på like vilkår.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Jeg er tilfreds med at representanten Gabrielsen har sluttet seg til at hovedhensikten med denne gjennomgangen er at en naturligvis skal ha lik konkurranse. Det gjenstår ennå å få et endelig svar på om denne avgiften er galt fastsatt slik den er i dag, og komiteen viser også til at den ikke har noe grunnlag for å se om den er riktig eller ikke. Dette er altså en utjevning mellom forskjellige typer produksjoner for at de skal komme ut i null. Så vi får gjøre den jobben så raskt vi bare greier. Det er jo ikke sikkert at lengre åpningstider vil gi billigere matvarer. Det kan jo være at det også er en kostnadsøkende faktor når en må ha større bemanning over lengre tid for å selge disse matvarene. Så til den utviklingen vi har når det gjelder overføringer: Det er riktig at vi i landbrukspolitikken har mange mål. Et flertall sa i forbindelse med behandlingen av budsjettet for 1998 at de var enig i Regjeringens målsetting om at de som jobber i landbruket, skal ha en inntektsutvikling som andre grupper i samfunnet. Det var da en tilslutning til at det skulle være politikken framover, og det er jo de virkemidlene en har for å prøve å finne fram til denne ordningen. Som landbruksminister har jeg ikke noe ønske om at vi skal ha en økning i næringsoverføringene. Dette blir en av de store utfordringene med hensyn til den meldingen vi skal drøfte, og komiteen sier i innledningen til sine merknader at de har valgt å skyve den store landbrukspolitiske debatten foran seg inntil denne meldingen kommer. Dette blir en av de store utfordringene Stortinget også får – Regjeringen får dem først, og så får Stortinget dem – nemlig de mange til dels motstridende målsettinger vi har for norsk landbruk, hva de skal oppfylle, og på hvilken måte vi skal greie å få til en inntektsutvikling også i landbruket, slik at det blir noen som vil være i det yrket. Den debatten får vi.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Som Stortinget kjenner til, er det i norsk landbrukspolitikk innført en veldig tydelig strukturprofil. Det vil si at det er de minste enhetene i forhold til arbeids- og produksjonsmengde som får det største tilskuddet pr. produsert enhet. Dette er en villet politikk, og det er nødvendig for å opprettholde et småskala landbruk. En del av de politiske signalene som er kommet fra et flertall her i dag, innebærer at også statsråden utfordres i forhold til den strukturen vi allerede har, og på hvilken måte vi skal utforme dette framover. Så til økologisering, kunstgjødsel og avgift: Det er ikke slik at det er avgiften som bestemmer om dette er miljøvennlig eller ikke, men det er hvor mye kunstgjødsel som brukes i selve produksjonen. Nå gir vi altså næringen en utfordring ved at vi krever en gjødselplan på alle gårdsbruk. Hvis landbruket, mot formodning, velger å øke bruken av kunstgjødsel til tross for at det er økonomisk ulønnsomt og miljømessig ikke riktig, får vi ta dette virkemidlet i bruk igjen. Nå gir vi en utfordring, og vi kan måle hvordan dette virker gjennom dette virkemidlet vi setter inn. Så vil jeg gjerne få føye til at vi har lagt opp til en miljøsatsing der man skal ha en miljøplan på hvert enkelt bruk, og vi bygger inn virkemidler for å møte det multifunksjonelle landbruket, som vi også skal markedsføre i forbindelse med WTO-forhandlingene. Dette har vi begynt på i årets oppgjør, og skal videreføre det gjennom meldingen. Dette er en strategi som jeg er enig med SVs representant i er viktig, så får vi se på symboler og på hva som er realiteten, og så får vi eventuelt gå inn og endre dette på et senere tidspunkt. Men det er veldig viktig at vi er med og reduserer kostnadene i norsk landbruk.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Budskapet har i dag delvis vært at prisene på matvarer skal ned, overføringene skal ned, antallet utøvere i næringen skal helst ikke ned, og de skal ha en inntektsutvikling på linje med andre i samfunnet. Enhver skjønner at det her er en del motstridende mål. Hvis det er slik at samfunnet for øvrig bevilger seg en lønnsøkning på ca. 6 pst., og at det skal være like mange i denne næringen som før, må det gi seg utslag i uttelling av penger på ett eller annet punkt. Hvis det til og med er motvilje mot å være med og skaffe flertall for en kostnadsreduksjon i næringen, ber jeg om forståelse for at statsråden faktisk føler at dette er vanskelig. Men jeg skal jobbe med dette fram til jeg skal legge fram en melding. Jeg skal gå igjennom dette med beregning av årsverk, og se på hvor stor akkord som skal ligge i hvert enkelt årsverk, om det er rimelig slik det er i dag, eller om det bør endres. Ellers vil jeg legge til at for statsråden er det viktig å få sagt at landbruk ikke bare er produksjon av liter og kilo. Landbruk er det multifunksjonelle landbruk, landbrukets mangesidige oppgaver, og det pekes på noen flere muligheter. Jordbruksoppgjøret er en inntektsmulighet, ingen inntektsgaranti. Jeg har vært i kontakt med alle landets kommuner og invitert dem til konferanser – jeg har nå i løpet av to måneder vært i kontakt med ca. 1 000 mennesker – hvor Kommune-Norge forteller meg hva landbruket betyr, og det tror jeg er et viktig budskap også for Stortinget når de skal debattere dette videre. Her må vi være sammen om å finne kreative løsninger, slik at de mulighetene landbruket og arealet har, kan utnyttes på en mye mer kreativ måte enn det vi har greid hittil.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Jeg konstaterer at avtalen i hovedsak vil få sin støtte her i Stortinget. Jeg må også innrømme at debatten har vært ganske sprikende – den har gitt ulike signaler. Det er sagt fra enkelte at tyngdepunktene i norsk landbrukspolitikk ligger mellom Fremskrittspartiet/Høyre og Arbeiderpartiet, og statsråden må ta det til etterretning. Statsråden inviterer til et samarbeid for å finne løsninger i forhold til den drøftingen vi skal ha i Stortinget om landbrukspolitikken framover. Jeg avviser ingen, men jeg må si at jeg ser ikke for meg at denne regjeringen kan legge fram en melding som vil tilfredsstille Fremskrittspartiets landbrukspolitikk. Jeg håper derimot at det skal kunne finnes konstellasjoner her i Stortinget som har et bredere perspektiv i forhold til norsk landbruk framover, der vi ønsker å ivareta et landbruk i hele landet, og der vi også ønsker å gi vilkår for dem som er i næringen, slik at folk fremdeles kan være i bygdene. Vi snakker ikke bare om bonden som produserer. Vi snakker om foredlingsindustrien som foredler videre, vi snakker om maskinleverandøren som er med på verdiskapingen ute i distriktet, og på alt det som kommer i tillegg. Å snakke om overføringer til landbruket som sådant uten å ta med den verdiskapingen som skjer videre utover, blir feil. Jeg ber om at vi tar med oss de perspektivene når vi nå går inn i et så viktig arbeid som det er, og forsøker å legge noen nye retningslinjer inn i et nytt årtusen for norsk landbruk som også gir trygghet. Jeg bekrefter overfor representanten Hedstrøm at vi er opptatt av å videreføre den prisundersøkelsen som vi har satt i gang. Finansministeren har også sagt at det fra Finansdepartementets side vil bli gjort et arbeid i forhold til grensehandelen. Likedan skal man være klar over at den undersøkelsen som vi har gjennomført, viser at det også er en viss prisforskjell på varer i grenseområdene på svensk side og i andre deler av Sverige, men det er også å posisjonere seg opp imot noe en har lyst til å kjøpe. Jeg vil fortsette iherdig for å få ferdig en melding, slik at Stortinget skal få utfordringen til også å debattere norsk landbruk framover, og jeg skal love at det blir ganske vanskelige og tunge avveininger for de fleste av dem som ønsker et godt resultat for Bygde-Norge.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Først bare kort til det siste som statsråden var inne på: Jeg kan bekrefte at han tolker det rett. Arbeiderpartiet har ikke tatt stilling til spørsmålet om fjerning av kunstgjødselavgift og vil behandle det i forbindelse med høstens statsbudsjett og se det i sammenheng med det totale skatte- og avgiftspolitiske opplegget. Flere har vært inne på utviklingen av matvareprisene. I mitt innlegg var jeg ganske grundig inne på EUs Agenda 2000, som innebærer at EU har lagt en plan med en målsetting om å redusere sine matvarepriser med 15-20 pst. i løpet av en femårsperiode. Mitt poeng var der at dersom EU lykkes med sine målsettinger i Agenda 2000, vil prisforskjellen mellom norsk mat og EU-produsert mat øke med 15-20 pst. i løpet av en femårsperiode, dersom våre priser i samme periode er stabile. Jeg har to spørsmål til statsråden i den sammenheng. For det første: Er statsråden enig med meg i den virkelighetsbeskrivelse jeg nå gir av virkningene av EUs Agenda 2000? Og for det andre: Bekymrer dette statsråden, i den forstand at det sier noe om i hvilken retning norske matvarepriser må utvikle seg? Eller mener statsråden at norske forbrukere foretrekker norsk mat, uavhengig av eventuelle prisforskjeller?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Statsråd Dåvøy er også, så vidt jeg forstår, Regjeringens prisminister. Og det har i denne saken vært en lang debatt om utviklingen i norske matvarepriser, med særlig sterk fokusering på utfordringer knyttet til grensehandel. Vi ser også at Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon, HSH, uttrykker sterk bekymring for tap av norske arbeidsplasser som følge av at deres tall viser en grensehandel i 1998 på om lag 7 milliarder kr. Også fra arbeidstakersiden uttrykkes det stor bekymring for tap av norske arbeidsplasser som følge av den store grensehandelen vi har. Jeg har ikke tenkt å stille prisministeren noe landbruksteknisk spørsmål, men rett og slett spørre om den grensehandelen vi har når det gjelder matvarer, er noe som bekymrer statsråden. Hva slags strategier arbeider Regjeringen med i et samlet perspektiv for å kunne angripe de utfordringene – la meg si tap av inntekter og tap av norske arbeidsplasser som følge av at grensehandelen ser ut til stadig å stige?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-06-17:
Statsråden var også inne på dette prisutjevningssystemet i den nye markedsordningen for melk. Komiteen har lagt sterke føringer på dette området. Vi hadde høringer med bl.a. Gårdsmeierienes og Gausdalsmeieriets representanter i saken, og de mener at utjevningsavgiften er urimelig og bidrar til en anstrengt økonomi, noe selvfølgelig komiteen som sådan ikke kan ta stilling til. Men Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet peker i innstillingen på at det er et dilemma at de nye aktørene kan gå over ende, og at dette kan bidra til å vanskeliggjøre etablering av konkurranse innenfor foredlingsleddet. Hele komiteen mener at arbeidsgruppen nå må ha en rask fremdrift og avslutte sitt arbeid innen 1. oktober, mens flertallet – Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet – mener det skal foretas en avregning fra og med 1. juni når ny avgift er fastsatt. Statsråden sa at det var vanskelig å få gjort hele arbeidet før 1. oktober. Men mitt konsise spørsmål blir da: Mener statsråden det er mulig å foreta en fullgod gjennomgang av prisutjevningssystemet når det gjelder den delen som har med å kartlegge nivået på utjevningsavgiften å gjøre, om den er for høy, om det kan gå an å endre den fra 1. oktober, om det arbeidet kan være klart til da? Slik jeg ser det, burde ikke det være en umulig oppgave. Og hvis man ikke rekker å gjøre hele vurderingen og utredningen med alternativer, kan man da fortsette å vurdere andre måter å gjøre dette på i tiden etter 1. oktober? Jeg tenker da på de private aktørenes framtid.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-06-17:
Arbeids- og administrasjonsministeren kommenterte Fremskrittspartiets syn på jordbruksavtalen, at vi ikke ønsket den, og hun mente at landbruket hadde et spesielt ansvar, at det bærer deler av distriktspolitikken på ryggen. Vi har jo også andre bransjer som er relativt store – og har vært relativt store – i distriktene, f.eks. bygg- og anleggsbransjen, men vi har da vitterlig ikke en byggmesteravtale eller andre slike avtaler mellom staten og private næringsdrivende. Jeg erindrer også at Norman-utvalget for en del år siden så på dette med tilskudd pr. arbeidsplass i distriktene, og kom, så vidt jeg husker, til et beløp på et sted mellom 60 000 og 70 000 kr pr. arbeidsplass. Når vi vet at landbruket i distriktene koster mange ganger det pr. arbeidsplass, kunne det ikke da være klokt og fornuftig å vurdere andre måter å opprettholde bosettingen på enn å tillegge landbruket store deler av det ansvaret, når det koster sånne enorme beløp? Jeg vil minne om at fra 1975 til 1997 kostet landbruket totalt sett 500 milliarder kr når vi tar med skjermingsstøtten i den perioden, altså et enormt beløp, og samtidig ble antallet bønder i Norge halvert. Vi hadde norgeshistoriens største folkeforflytting fra distriktene til sentrale strøk. Ser ikke statsråden at det kunne være fornuftig nå at vi også i Norge etter hvert begynner å lete etter alternativer for å opprettholde bosettingen – til en langt rimeligere penge?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-06-17:
Statsråden var i sitt hovedinnlegg inne på dette med kostnadene for norske matvarer og arbeidet som bl.a. NILF er i ferd med å utføre. Det ble fra statsrådens side presentert et forprosjekt den 3. juni om prisnivå og prisdannelse for matvarer. Matvareprisene i Norge er sammenliknet med prisene i Sverige og Danmark. Og denne undersøkelsen viser så langt at en gjennomsnittlig norsk handlekurv med mat er 12 pst. billigere i Sverige og Danmark enn i Norge. Mens Norge har en moms på 23 pst., er momsen på matvarer i Sverige 12 pst. Statsråden har da det resonnementet – som jeg har lest ut av pressemeldingen – at hvis momsen på matvarer reduseres til svensk nivå, er det grunn til å tro at en norsk matkurv vil koste om lag like mye. Slik vi ser det, vil ikke en differensiert moms med lavere sats på matvarer løse problemene med grensehandelslekkasjen til Sverige. For de produkter som er lokkevarer på matvaresiden for Ola og Kari nordmann ved handleturer til Sverige, er prisforskjellene så betydelige at lavere matmoms ikke monner. Prisforskjellene kan være mange ganger den høyere norske merverdiavgiften. Handleturen vil betale seg selv om vi fjerner momsen på matvarer i sin helhet. Dette gjelder en del oster, kjøttdeig, bacon i skiver, kylling, ribbe og mye, mye mer. En redusert matmoms vil i disse tilfellene ikke føre til merkbart lavere matpriser. Videre har Danmark den samme momssats som vi i Norge, men betydelig lavere matvarepriser. Utredningen NOU 1993:8, Bør merverdiavgiften differensieres?, konkluderte med at fordelingsvirkningen av å differensiere merverdiavgiften var meget beskjeden, og at en slik ordning ville innebære mer byråkrati og store kontrollproblemer. Vi tror at redusert matmoms i praksis vil bety økte indirekte subsidier til landbruket, fordi man vil ta ut mer i høyere matvarepriser. Selv om forbrukerne i tillegg til bøndene vil få noe av gevinsten, er det å redusere matmomsen en dyr og dårlig måte å gjøre dette på. Likevel vil vi støtte det arbeid som departementet har satt i gang for å øke kunnskapen om prisnivå og kunnskaper om norske matvarer. Fra Fremskrittspartiets side er det ønskelig å videreføre prosjektet og utdype arbeidet med analysen. Hele verdikjeden i matvaremarkedet bør utredes for å få fremskaffet en oversikt over prisforhold og muligheter for rimeligere matvarer. Dette er viktig og vesentlig, fordi en slik utredning kan gi svar på hvor stor del av prisen til forbrukerne de ulike deler av verdikjeden representerer fra jord til bord, eller fra vugge til grav. Ved å sammenlikne med andre land kan vi finne ut hvor våre matvarer er mest kostbare og få gjort noe med det. Det kan være grunnlag for opinionsdannelse og beslutninger her i Stortinget.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-06-17:
Til det siste statsråden sa om at intensjonen er at alle parter skal behandles likt i forhold til dette med konkurranse innenfor meierisektoren, og at dette er noe man ønsker fra Regjeringens side: Hvis det er slik at Regjeringen ønsker det, er jeg helt sikker på at den greier å finne en ordning som er slik at man får den likebehandlingen. Jeg tror vilje ikke er uvesentlig i denne sammenheng. Statsråden var tidligere inne på dette med matvaretrygghet osv., og så argumenterer man for å bygge opp om det overføringsnivået som er nødvendig for å oppnå dette i forhold til pris på det norske markedet, og så sa statsråden at man ser at folk er villig til å betale, og at stadig mer kjøpes på bensinstasjoner. Og det er liksom en indikasjon på at folk er villig til å betale mye! Regjeringens holdning til åpningstidsloven vil jo føre til at stadig flere varer må kjøpes nettopp på bensinstasjoner, fordi forretningene skal stenge stadig tidligere. I innstillingen i dag er det en merknad fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre som peker på den utviklingen vi nå har hva gjelder næringsoverføringene til landbruket, hvor vi i løpet av de to siste årene har hatt en økning på 1 250 mill. kr. Målt i faste 1998-kroner er det altså første gang på 1990-tallet næringsoverføringene til landbruket øker. Og der sier komiteflertallet at de «vil peke på at dette ikke er i tråd med den utviklingsretning som beskrives i St.prp. nr. 8(1992-93)(1992-93) (1992-93) (1992-93) Hvilke tanker gjør statsråden seg ved at stortingsflertallet uttrykker at den linjen Regjeringen har valgt hva gjelder volum på næringsoverføringer til landbruket, ikke er i tråd med Stortingets vilje?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-06-17:
Jeg la merke til at statsråd Dåvøy uttrykte at hun var veldig glad for at de hadde kommet frem til en avtale. – Nå har jeg lært meg det at statsråder i varierende grad lar seg begeistre, men at en statsråd uttrykker så stor grad av begeistring for å ha kommet frem til en slik avtale som dette, synes jeg kanskje er noe underlig. I innstillingen fra komiteen er det et flertall som mener at norsk landbruk ikke i lengden kan basere seg på en situasjon der Norge skal være det eneste landet med økning i matvareprisene. Statsråden var inne på dette med prisutslaget på bakgrunn av denne avtalen. I en flertallsmerknad står det: «Flertallet vil derfor peke på at en framtidig landbrukspolitikk ikke kan bygge på at matprisene hvert år skal stige på den måten de har gjort de senere årene.» Nå får Stortinget en landbruksmelding til behandling til vinteren som jeg antar vil bli ferdigbehandlet umiddelbart før Stortinget går fra hverandre om et års tid. Det betyr at en må anta at den landbruksforhandlingen som skal finne sted til våren, blir basert på St. prp. nr. 8 for 1992-93, som også denne forhandlingen er basert på. Da er mitt spørsmål: Vil prisministeren ta til etterretning stortingsflertallets syn om at en fremtidig norsk landbrukspolitikk ikke kan bygge på at matprisene hvert år skal stige på den måten de har gjort de siste par årene? Vil statsråden sørge for at vi når vi står her og diskuterer dette om et års tid, ikke er i den situasjon at stortingsflertallet uttrykker at Regjeringens fremforhandlede avtale er i strid med gjeldende retningslinjer gitt for norsk landbrukspolitikk?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-06-17:
Jeg noterer meg statsrådens oppsummering av debatten og signalene, og for så vidt innstillingen, opp imot de innspillene som har kommet i forhold til det arbeid som man må anta foregår i Regjeringen når det gjelder landbruksmeldingen. Det at statsråden allerede nå signaliserer at han føler det vanskelig å tilfredsstille de signalene som har kommet fra Fremskrittspartiet, synes jeg for så vidt er rimelig, for det er klart at i den grad landbruksmeldingen skulle ha vært basert på dem, hadde det vel kanskje ikke tatt så lang tid å legge den frem heller. Nå er det slik at Randi Karlstrøm forsøker å gjøre et nummer ut av å plassere Høyre og Fremskrittspartiet i en og samme bås i forbindelse med denne landbruksavtalen. Det blir i realiteten uinteressant, for der har vi, i forbindelse med jordbruksoppgjørets årlige budsjett, i år lagt oss på et kutt på, så vidt jeg husker, rundt 600 mill. kr, mens Fremskrittspartiet har 6 milliarder kr. Så de er godt på den sikre siden. Det inntrykket jeg sitter igjen med, og som jeg tror det kan være greit å ta med seg i hvert fall etter denne landbruksdebatten – hvis man kan kalle den det – er at jeg, for å karakterisere debatten, opplever det som litt skyggeboksing når Stortinget diskuterer dette. Debatten, og for så vidt innstillingen, bærer bud om og preg av en viss grad av frustrasjon i Stortinget når det gjelder direkte innvirkning på det som går på landbrukspolitikken. Og når representanten Starrfelt sier at Arbeiderpartiet under sterk tvil vil gå inn for avtalen med ett unntak, så er det et relativt sterkt signal, som jeg tror statsråden gjør klokt i å legge seg på minne i forbindelse med det arbeidet som nå foregår. For det er relativt klare ord for pengene når det gjelder Stortingets syn på hele den utviklingen vi har innenfor jordbruksavtalen. Hvis Regjeringen skulle legge frem et opplegg som f.eks. skulle gå i retning av det Venstres Kongshaug sa, at man istedenfor å heve bunnfradraget burde fjerne det, så er det klart at da har Regjeringen et problem i forhold til Stortinget, med de eksplisitte uttalelsene som står i denne innstillingen. Jeg tror ikke det er noe slags gehør eller flertall i Stortinget for å etablere et norsk industrielt landbruk. Derfor synes jeg også at Regjeringen og regjeringspartiene i så stor grad som mulig skulle avstå fra å karakterisere i hvert fall Høyres standpunkt som noe i retning av det. Jeg vil også helt mot slutten si at jeg håper at vi får en balansert framstilling i landbruksmeldingen av beveggrunnene for hvorfor vi bør ha det overføringsnivået vi har, og at man ikke argumenterer for en gitt sum ut fra premisser som ikke helt stemmer med innspill. Når det gjelder bosetting i distriktene, skal en være klar over at vi i dag har 1/5 av det antall heltidsbønder vi hadde for inntil 20–30 år siden. Det bør en også ta til etterretning.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-06-17:
Høyres tidligere to talere har redegjort for de spesielle forhold knyttet til Saga-situasjonen. Jeg skal ta opp et par punkter av mer prinsipiell karakter. Jeg må si at avslutningen på Sponheims innlegg hørtes ut som om det, i den grad han skulle ha skrevet det selv, måtte ha vært skrevet med påholden penn. Denne fullmakten vil vare i noen år, sier han, men han har ingen planer om å benytte den. Det som i hvert fall er sikkert, er at dette har skapt usikkerhet på opptil flere områder. Det er for meg komplett uforståelig på bakgrunn av den eierskapsmeldingen som denne regjeringen la frem, som vi behandlet for fire måneder siden, og som omhandlet både dette med offentlig eierskap, privat eierskap og blanding av rollene som regulatør og eier. Der står regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet sammen om samtlige merknader i den innstillingen, mens Arbeiderpartiet plasserte seg relativt tradisjonelt. Det var imidlertid før hr. Lund ble leder i næringskomiteen. Jeg må si jeg reagerer ganske ettertrykkelig på den holdningen som denne innstillingen som nå behandles, gir uttrykk for hva gjelder å gi denne fullmakten som Regjeringen på ingen måte har bedt om. Tvert imot – Sponheim sier helt klart at et oppkjøp til 51 pst. ikke er ønskelig, som det står i den proposisjonen som vi behandler. Så hvorfor er det nødvendig for regjeringspartiene å være med på å gi Sponheim en fullmakt som han ikke har bedt om å få, når han har advart mot konsekvensene av å nyttiggjøre seg den fullmakten som han får gjennom den innstillingen vi i dag behandler? Det har vært antydet mistanker om at dette forslaget skulle vært iscenesatt av Arbeiderpartiet. Jeg har ikke noen eksakt viten om hvordan dette er kommet på bordet, men jeg mistenker sterkt et av regjeringspartiene. Etter å ha hørt representanten Lund, har jeg vel i realiteten fått bekreftet den mistanken jeg hadde. Det er vel faktisk heller ikke slik som representanten Sæle sa, at Regjeringen ikke trenger komme til Stortinget med noen sak for å kjøpe seg opp til 51 pst., basert på at de har denne fullmakten. Det kunne vært greit å få statsrådens svar på om det forholder seg slik som fru Sæle sa, eller om Regjeringen trenger en bevilgning i Stortinget. Jeg vil anta at man trenger en bevilgning når man bruker 8-9 milliarder kr til aksjekjøp. Det skulle jeg jo definitivt tro.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Det er slik at jordbruksoppgjeret i stor grad og etter alt å dømme i stadig større grad er politikkutforming. Først og fremst er det avgjerande for lønsmoglegheitene i jordbruket. Når det gjeld det siste, så møter sjølv ein som kjem frå eit jordbruksområde, ein del forklaringsproblem når det gjeld lønsnivået i mange miljø. Faktum er at det nå år om anna har vore aukande overføringar til jordbruket. Berre dei to siste åra har den offentlege innsatsen auka med nærare 1,8 milliardar kr. Likevel går talet på bruk ned og talet på gardbrukarar går ned, og spørsmålet går da på den enkle divisjonen som ikkje går opp: Kvifor har ikkje kvar bonde ei betre lønsutvikling enn det som går fram av dei tala som er lagde til grunn for jordbruksoppgjeret? Det andre er at det framleis er problem med å forstå at eit årsverk i jordbruket svarar til eit årsverk i anna arbeid, når ein ser at innanfor jordbruket kan ein og samme person miste kanskje to årsverk eller over det, noko som er umogleg i det øvrige yrkeslivet. Så attende til det med overføringane. Landbruksministeren svara tidlegare at han ikkje såg det som ønskeleg å auke overføringane. Ser landbruksministeren for seg at overføringane vil auke i same takta i åra framover? Eller er det andre grep som sikrar eit distriktsbasert, småskala og miljøvennleg jordbruk i Noreg òg i framtida?
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Når Stortinget på tampen av vårsesjonen ryddar opp i diverse samferdselssaker, er det mange der ute som blir letta. Samferdsel opptek alle, og når løyvingar blir gitt og oppfølgingar blir lova frå Stortinget si side, får vi i komiteen ofte stor takk og ære. Ja, det hender endatil at det dukkar opp både helsingar og blomster. Nå må ikkje dette forståast som at slikt gir forrang, men det fortel mykje om korleis det er å vere busett rundt omkring, og kor mykje tilgjenge betyr for folk og næringsliv. Slik sett er det gledeleg å merke seg at auka låneopptak både i 1999 og i åra framover vil gje ei meir rasjonell framdrift på vegstrekninga Gutu-Kopstad på E18 i Vestfold. Vi er alle klar over den spesielt ulykkesutsette vegstrekninga i Sande, og det må vere godt for innbyggjarane at anleggstida har ein ende. I Sande kommune har dei vore tolmodige, og har i år levd med anleggsverksemd over alt. Heldigvis sikrar dette framdrifta. Vi finn òg grunn til å minne om innfartsvegen til Kragerø. Ein samla komite forventar at departementet kjem tilbake med nye vurderingar i samband med budsjettet for år 2000. Den vegen var ein lovnad til byen da jernbanen vart lagd ned. Vi har der ein gamal lovnad frå den tida Johan J. Jakobsen var statsråd, som ikkje er innfridd. Som Buskerud-representant finn eg særleg grunn til å glede meg over at E134 Hegstad-Damåsen nå er i boks. Når alle gode krefter, politisk trøkk, fylkespolitikarar og næringslivet, som eg her vil rose spesielt, er med og dreg lasset i same retning, da blir resultatet bra. Ein ulykkesbelasta kjerreveg skal nå utbetrast med forskottering, og resultatet blir betre veg i nær framtid. Da har eg større bekymring for Drammenspakka. Eg håpar og trur at lokale politiske vedtak står ved lag, og at ikkje nokon politikarar byrjar å forkludre det som nå skal skje. Eg har m.a. sett at dobbeltbrua på E18 skal brukast nær sagt som pant for at heile Drammenspakka skal bli innfridd først. Eg trur det er meir fornuftig å ha tiltru til Stortinget som løyvande myndigheit, at lovnaden der står ved lag. Arbeidarpartiet er av den meining at pakka skal leverast ferdig. Overskridingane er urovekkjande. Men å tukle med godkjende planar er langt verre. Da kan fort andre prosjekt i vårt langstrakte land rappe kronene, for nå har også regjeringpartia forstått at samferdselsinvesteringar er gode valkampsaker, jf. utspel dei siste dagane frå representanten Jorunn Ringstad frå Senterpartiet. Men det er viktig å ikkje forlove seg i desse dagar. Vi kan alle bli møtt med våre lovnader etter den 13. september, og utfordringane vi står overfor, er nær sagt uovervinnelege. Vi pleier òg å vere rimeleg flinke til å minne kvarandre om lovnader som vi har gått ut med, jf. det som har skjedd i etterkant av stortingsvalet.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Jeg er tilfreds med at staten har kommet fram til en ferdigforhandlet jordbruksavtale med Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag. Landbruket er en viktig næringsvei i store deler av landet vårt. Det vil fortsatt være behov for betydelige overføringer, ikke minst for å opprettholde et aktivt, robust og miljøvennlig landbruk i Distrikts-Norge. Dette er nødvendig for å sikre bosettingen og arbeidsplassene. Jeg mener at heltidsbonden og unge bønder i etableringsfasen skal prioriteres ved våre overføringer til landbruket. Jeg har registrert at komiteen er enig i at kostnadsreduksjoner i norsk landbruk kan være en riktig tilnærming i arbeidet med å skape et mer robust landbruk. Men i vår streben etter å fremme kostnadsreduserende tiltak vil det være meget viktig å ivareta målsettingen om et miljøvennlig landbruk. Vår beste strategi for å møte en stadig økende konkurranse vil være å slå ring om vår «Ren mat»-strategi. En av jordbrukets største utfordringer er overproduksjonen i norsk landbruk, nær sagt på alle våre produksjonsområder. Løsningen kan umulig være å eksportere overproduksjonen til våre naboland til dumpingpriser. Jeg er overrasket over å finne norskproduserte landbruksvarer i svenske dagligvareforretninger, som ved ordinært salg ligger ca. 30 pst. under prisene på samme produkt i Norge. Det vil være rett å satse sterkere på en økologisk matvareproduksjon. Mens det i deler av landet vårt er mangel på slike produkter, har man på andre steder problemer med å få denne produksjonen fram til forbrukerne. Vi er derfor glad for at komiteen vil prioritere arbeidet med markedsstrategier for økologisk landbruk. Privatiseringen av Arcus kan innebære at norske potetprodusenter mister en vesentlig del av sin omsetning, som går til norsk spritproduksjon. Jeg håper statsråden vil finne fram til løsninger som fortsatt vil sikre bøndene leveranser i overkant av 20 000 tonn poteter årlig, hvis Arcus blir privatisert. BU-ordningen har blitt en suksess. Det er viktig å bidra til at nye arbeidsplasser kan skapes innen og i tilknytning til landbruket. Jeg har registrert at landbruksorganisasjonene gjennom årets avtale er sikret innflytelse på hvordan avtalemidlene skal disponeres. Etter det jeg forstår, omfatter ikke dette skogbrukets organisasjoner, noe jeg sterkt vil beklage. Mange fylker, f.eks. Hedmark, har svært gode erfaringer med at også skognæringen er gitt medinnflytelse. Selv om det foreligger en ferdigforhandlet avtale, håper jeg statsråden kan bidra til at skogbrukets organisasjoner sikres innflytelse i disponeringen av BU-midler, i alle fall i de fylker som har et ønske om dette. Etter en viktig og positiv stortingsdebatt om vår skogpolitikk for bare en uke siden hadde jeg ikke trodd at næringen skulle bli tilsidesatt i dette arbeidet.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Årets jordbruksforhandlinger kom i havn med enighet om en avtaleramme på 1 140 mill. kr. Dette er andre året på rad at vi kommer fram til en avtale med begge jordbruksorganisasjonene. Jeg er selvsagt svært glad for dette. Utgangspunktet med et negativt inntektsoverheng inn i 1999 gjorde forhandlingene vanskelige. Avtalen gir jordbruket en inntektsvekst fra 1998 til 1999 på 2,8 pst., mens inntektsvirkningen av avtalen for avtaleåret er på 10 pst. At vi får slike utslag, har sammenheng med de kraftige svingningene i kostnadsutviklingen som renteutviklingen har skapt, men også fordi vi i fjor brukte en del engangsmidler. Skulle jordbruket i år ha fått en inntektsvekst på linje med det Arntsen-utvalget la til grunn, ville det ha ført til store utslag i neste års inntektsnivå. Denne problemstillingen var også jordbruksorganisasjonene klar over, og hadde den til dels innbakt i utformingen av sitt første krav. Det er ingen enkel situasjon at vi får så store forskjeller i inntektsvirkningen av en inngått avtale, avhengig av om vi måler virkningen på kalenderår eller avtaleår. Å komme ut av slike svingninger må gjøres over noe tid, og vil måtte håndteres av partene i fellesskap ved de framtidige jordbruksforhandlingene. En samlet næringskomite peker på de utfordringene vi står overfor med hensyn til prisnivået på norske jordbruksvarer. Inntektsveksten i jordbruket er en sum av hva vi gjør med priser på jordbruksvarer, ulike direkte tilskudd til næringen, importvernet og hvilken struktur vi ønsker at norsk jordbruk skal ha. Jeg er enig med næringskomiteen i at utfordringene er store. Omverdenen stiller krav til oss som vi må forholde oss til, og som vil få betydning for politikkutformingen framover. Den varslede stortingsmeldingen om landbrukspolitikken vil drøfte disse spørsmålene, og jeg håper vi kan få en god debatt i Stortinget som kan legge grunnlaget for stabile rammevilkår for næringen. Yrkesutøverne i næringen har fortjent det. Fremskrittspartiet har i komiteinnstillingen pekt på at de prinsipalt er imot hele jordbruksavtalen. Nå er ikke det noen overraskelse, men jeg har likevel lyst til å komme med noen kommentarer. På grunn av sin geografiske plassering ville størsteparten av norsk jordbruk ikke kunnet overleve uten betydelig importbeskyttelse og overføringer. Det norske samfunnet har likevel ønsket at vi skal ha et jordbruk her i landet, både av hensyn til matvareproduksjon og av hensyn til bosetting mv. Norske bønder er med andre ord satt til å utføre en oppgave de har fått av samfunnet, og hvor rammebetingelsene for utføringen legges av oss som politiske myndigheter. I en slik situasjon er det etter mitt syn både rett og rimelig at yrkesutøverne har en forhandlingsrett hvor deres rammevilkår og inntektsmuligheter kan behandles. Dette har noe med demokrati å gjøre, og jeg går egentlig ut fra at de fleste støtter et slikt syn. Landbruksavtalen vi diskuterer i dag, er i så måte et forhandlingsresultat.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Det er klart at det er vanskelig å svare på om det er tap av norske arbeidsplasser, om det er tap av inntekter, uten at man her har gjort nødvendige undersøkelser som eventuelt kan dokumentere det. Når det gjelder strategien til Regjeringen knyttet til disse spørsmålene, ønsker jeg å vise til den landbruksmeldingen som vil komme i løpet av høsten, og som jeg håper og tror skal kunne innlemme alle disse store, viktige spørsmålene, inkludert dette, i den helhetlige drøftingen. Det vil vi måtte komme tilbake til. Jeg kan ikke svare på om det er tap av arbeidsplasser; det er i så fall ikke dokumentert for meg.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Det er riktig at vi gjennom lange tider har lagt opp landbruket vårt på den måten vi har gjort, og jeg gjentar at landbruket er avhengig av en del støtteordninger og tilskuddsordninger. Men vi er avhengig av vårt landbruk, både for bosetting, kultur, matvareproduksjon osv. Som alle er kjent med, er det også tilskuddsordninger knyttet til andre næringer på ulike måter, så i så måte er ikke landbruket den eneste.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Som gammel fagforeningsleder syns jeg det alltid er hyggelig når man får i stand en forhandlingsavtale, så jeg er faktisk glad for at vi kom til enighet med de to jordbruksorganisasjonene. I så måte er dette et forhandlingsresultat, det er ikke et diktat fra Regjeringen. Og vi er glad for å ha kommet fram til denne avtalen. Når det gjelder økning av matvarepriser og den bekymring som Gabrielsen har, også i forhold til at Stortinget tidligere har vært svært opptatt av dette, har også landbruksministeren i en del av sine svar i dag gitt uttrykk for at det slett ikke er noe ønske verken fra hans eller Regjeringens side at man får sterkt økte matvarepriser hvert år. Dette blir selvsagt en viktig del av landbruksmeldingen og den diskusjonen som Stortinget vil bli invitert til å delta i når meldingen skal behandles i Stortinget.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-06-17:
I protokollen til den avtalen vi diskuterer nå, blir skogbruket bokstavelig talt kastet ut av BU-styrene av Bondelaget og Småbrukarlaget. Det kan virke noe unfair at en organisasjon som ikke er til stede, blir behandlet på denne måten, men desto større glede var det å høre innlegget fra Einar Olav Skogholt. Han har ved noen tidligere anledninger vist seg å være en enslig svale i Arbeiderpartiet når det gjelder distriktspolitikken, og med det forbehold at så ikke er tilfellet denne gangen, og med det håp om at så ikke er tilfellet denne gangen, vil jeg konstatere at det er et flertall på Stortinget som mener at skogbruket må være representert i de lokale BU-styrene, i hvert fall i skogfylkene. Det går jeg ut fra at også statsråden har merket seg. Ellers er jeg enig med dem som er glad for at det tross alt er blitt en avtale. Jeg kan allikevel si at det er skuffende, også sett fra mitt synspunkt, at ikke Regjeringen tok mer hensyn til flertallsmerknadene om at avtalen ikke bygger på de retningslinjene som ligger nedfelt i St.prp nr. 8 for 1992-93. Det synes jeg ikke er så farlig i og for seg, fordi den erkjennelsen vil måtte komme i tilknytning til den kommende jordbruksmeldingen og i forbindelse med statsbudsjettet til høsten. Og der kan jeg gjerne, med all mulig velvilje, forstå statsrådens hjertesukk om at dette ikke er lett. Han henviser til alle de motstridende målene, ønsket om større inntekter til den enkelte bonde, ønsket om lavere priser, ønsket om et multiprofesjonelt landbruk, ønsket om trygge matvarer – alle gode ønsker som vi alle sammen deler, men samtidig er dette ønsker som får Ole Brumm til å fortone seg som den rene skjære Tøffe Tom. Med andre ord: Statsråden vil på et eller annet tidspunkt bli nødt til å foreta disse valgene. Og jeg har selvfølgelig – som jeg sa – forståelse for at det ikke er lett. Men hvis jeg får lov til å si det, er det i vanskelige situasjoner viktig å prøve å finne ut av hvor en har sine venner. Og da vil mitt råd være at det første statsråden bør gjøre, er å se bort fra de merknadene som kommer fra de partiene som står bak hans regjering, forsøke å finne løsninger i samarbeid med Høyre, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet i en krysning av de forskjellige hensynene. Det er der løsningen for den fremtidige landbrukspolitikken må finnes, og det håper jeg, for å gjøre trykket noe mindre, at statsråden tar innover seg så fort som mulig.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Partene skal ha honnør for at de også i år kom til enighet om jordbruksoppgjøret. De senere år har det snarere vært unntaket enn regelen. Styrking av miljøtiltak, satsing på økologiske produkter, forbedring av tidligpensjonsordningen og en potensiell varig kostnadsreduksjon for jordbruket er skritt i riktig retning. Det er også positivt at Regjeringen bidrar til videre utvikling av forebyggende tiltak rettet mot saue- og reindriftsnæringen, og at det legges vekt på dialog og medvirkning i forhold til de som bor og har næringsinteresser i områder med rovvilt. Store tapstall og dårlig prisutvikling har bidratt til at mange sauebønder gir opp. I Nordland har eksempelvis antallet vinterfôret sau gått ned med 10 000 dyr på tre år. Og arbeidsplasser forsvinner med en skremmende fart. Jeg tror omfanget av rovdyrplager denne sommeren vil bli svært avgjørende for om mange av sauebøndene fortsatt ser det liv laga å fortsette. Rimelige vilkår for å kunne fornye driftsapparatet er nødvendig. Det har vært knapt med midler i Landbrukets Utbyggingsfond til dette de siste år. I Nordland har knapt en tredjedel av søknadene om bruksutbygging fått innvilging. Det vil i gjennomsnitt bety under ett prosjekt pr. kommune i året, eller med dagens antall bruk hundre år mellom hver gang et bruk mottar offentlige bruksutbyggingsmidler. Enhver økning her er kjærkommen. Om vi liker det eller ei, lever vi i en omstillingstid. Spørsmålet er: Hva omstiller vi til? Mest mulig rasjonalisering og europeisering, hvis vi kan bruke det ordet? Eller kan vi gjøre oss større nytte av de fortrinn vi har her nord? Omstilling kan også bety utvikling. Og jeg tror vår store utfordring og mulighet ligger i renhet og kvalitet. Helse og miljø må stå i fokus. Det er framfor alt på disse områdene hele landet kan være med i konkurransen. Og skal vi få gehør for et multifunksjonelt landbruk, er det ikke et poeng å sentralisere mest mulig. Viktige stikkord er mangfold, merking og markedsføring. En parallell her er prioriteringen av arbeidet med markedsstrategier for økologisk jordbruk, nettopp for å få produksjonen fram til forbruker. I den anledning har jeg lyst til å ta med et sitat av journalist Mona Mathisen i Nordlys: «Når hamburgere som smaker som oppbløtte sponplater ene og alene ser ut til å selge på grunn av reklamen og distribusjonsnettet til kjedene, da må norsk landbruksnæring være i stand til å selge sunne produkter i en verden med regelmessige matskandaler.» Ikke så at alle skal gå over til å drive økologisk, men vi kan bli mer bevisst på vår mulighet til å gjøre bruk av de fortrinn vi har med ren natur, lite behov for plantevernmidler, god dyrehelse m.m.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Jeg er glad for en jordbruksavtale som begge faglagene kan stille seg bak. Jeg har registrert i debatten at flere prøver å skjule seg bak WTO-avtalen med at den er begrunnelsen for at vi må ha ned jordbruksstøtten. Jeg vil si at vi har muligheter innenfor WTO hvis vi vil. Jeg syns også det er veldig viktig å trekke fram at norsk jordbruk har et klart fortrinn i verdensjordbruket. Vi har nemlig lite mangel på vann, og vann er faktisk den største jordbruksbegrensende faktor i verden. Jeg syns også det er viktig å trekke fram at landbruket gjør Norge grønt, og at reiselivet i Norge, som etter hvert er en ikke uvesentlig næring, høster stor nytte av de 12 milliardene vi investerer i jordbruksavtalen. Den norske jordbruksavtalen er et godt redskap for å sikre norsk matvaresikkerhet og norsk matvareproduksjon. Dette er en rullerende samfunnsavtale mellom staten og næringen, der man kombinerer forbrukerspørsmål og pris og kvalitet, inntektsspørsmål for næringen og statens ønske om matvaresikkerhet og nasjonal beredskap. Det er derfor forstemmende å høre et sånt flerstemt Rema/Rimi-kor her i salen, som i veldig stor grad fokuserer kun på elementet forbrukerpriser. Jeg tror ikke de har folket bak seg i denne ensidige fokuseringen på jordbruket. Næringen har en stor støtte, og alle undersøkelser på 1990-tallet viser også at befolkningen støtter norsk jordbruk, selv om det resulterer i høyere priser. Jordbruksspørsmålet er et langt viktigere spørsmål enn matvareprisene. Vi må ikke gjøre jordbruket smått. I det videre arbeidet er det viktig ikke å late som om jordbruket er en statsbedrift, men ta utgangspunkt i at gårdsbruket er en viktig del av Norges små og mellomstore bedrifter. Det er et stabiliserende element i sysselsettingssystemene i det store flertallet av norske kommuner og norske bygder. Mat er ikke et hvilket som helst produkt. Ethvert forsvar, ethvert land må sikre seg sin egen sjølforsyning. Det er derfor forunderlig å høre at både Fremskrittspartiet og Høyre, som er så veldig opptatt av Forsvaret i andre sammenhenger, er så lite opptatt av å bevare matproduksjonen i Norge og vår egen matvaresikkerhet. Gårdsbruk er ofte familiebedrifter innvevd i lokale sysselsettingssystem, og de kan ikke behandles som en telebedrift når man skal rasjonalisere dem. Det er klare grenser for hva man kan gjøre før man endrer både struktur, geografi og inntektsmuligheter. Det virker også som om noen ikke har skjønt forskjellen på lønn og inntekt. Jordbruk er en privat næring der man ikke får lønn, men man får inntekt. Jordbruksavtalen er en samfunnsavtale med en næring som representerer en stor og viktig verdiskaping, og som sikrer god forvaltning av nasjonens matproduksjonsmuligheter.