Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-04-09:
Jeg vil aller først rette en takk til statsråden og regjeringa som har fremmet lovforslaget, og en særlig takk til saksordfører Sveinung Stensland og komitéleder Kari Kjønaas Kjos for et godt samarbeid om behandlingen av saka. Så vil jeg starte med å slå fast at Norge er et av verdens beste land å bli organsyk i. Mange medisinske ildsjeler har bidratt langt utover sin tilmålte arbeidstid. Pasient- og brukerorganisasjoner med sine ildsjeler har bidratt. Organiseringen av transplantasjonsvirksomheten i Norge er også en viktig medvirkende årsak. I Norge er denne virksomheten lagt til Rikshospitalet. I tillegg er 28 sykehus godkjent som donorsykehus, og skal besitte den viktige kompetansen med å avklare potensielle donorer og samtykke. Når det gjelder nyretransplantasjoner, har Norge bl.a. lyktes fordi vi har vært et foregangsland ved bruk av levende givere, slik som bl.a. representanten Nesvik sa. Dette vekker interesse i mange land, bl.a. har representanter fra Frankrike og Singapore vært på besøk i Norge for å lære av vår praksis og kunnskap. De siste årene har andelen nyretransplantasjoner med nyre fra levende giver utgjort mellom 40 og 50 pst. av alle transplantasjoner. På samme vis ser mange land nå også til Norge og hvordan vi driver opplysnings- og informasjonsarbeid om organdonasjon. At vi i Norge har satset på informasjonsarbeid og donorkort i stedet for register, er også en medvirkende årsak til at Norge har lyktes så godt med tilgangen på organer, at over 10 600 har fått transplantasjon siden 1969, og at vi har relativt korte ventelister. Land som har satset på donorregister, har til gode å lykkes med å øke antallet donorer, da det må enorme informasjonskampanjer til for å få mange nok til å registrere seg. Det er bare å se over kjølen til Sverige, som har lange ventelister og få transplantasjoner sammenliknet med Norge. Noen av registerlandene har valgt et nei-register, slik vi har fått flere innspill om også i behandlingen av denne saka. Et nei-register legger til grunn at dine organer er til disposisjon dersom du ikke aktivt har registret deg mot. Noen hevder at dette er tidsriktig og moderne på vegne av pasienter som har behov for et organ. Som liberaler vil jeg hevde at dette er etisk problematisk, da en slik lovgiving legger til grunn at kroppen vår i praksis skal være statens eiendom etter vår død. Målet helliger ikke alle midler. For Venstre som et liberalt parti, er det grunnleggende at det er den enkelte som selv skal fatte beslutningene om eget liv og egen kropp. Og ingen har krav på enhver form for behandling som er teknologisk eller medisinsk mulig, hvis den samtidig er etisk uforsvarlig. Organdonasjon og transplantasjon er medisinsk mulig og en godt etablert behandlingsform. Men den må praktiseres etisk forsvarlig. Etisk sett er det en av de mest følsomme behandlingsformene i dagens helsevesen, da den berører mange i en sårbar situasjon. Nettopp da er tillit mellom behandlende personell på den ene siden og pasient og pårørende på den andre siden svært viktig. I Norge har det ved Rikshospitalet utviklet seg en sterk etisk praksis, som også er en medvirkende årsak til at så mange i Norge tar stilling til organdonasjon. Vi har tillit til at det ikke tas organer uten at de kan brukes, vi har tillit til at det ikke knyttes til menneskehandel. Det har opp gjennom 40 år med organdonasjon og transplantasjonsvirksomhet vært relativt få saker i offentligheten om mistillit mellom disse aktørene. For Venstre har det vært viktig ved denne lovgjennomgangen å legge til grunn at vi for det første ikke er statens eiendom når vi dør, at samtykke til organdonasjon skal være frivillig og uten press, og at ingen skal kunne gjøre krav på å få et organ. Men samtidig har det også vært viktig at vi skal legge til rette for best mulig tilgang på organer. Den nye og reviderte lova legger etter Venstres syn godt til rette for å oppfylle alle disse betingelsene. Vi får samordnet alle deler av virksomheten, vi har fortsatt råderett over egen kropp, og pårørende blir tatt med på råd i de tilfeller hvor avdøde selv ikke har tatt stilling. Vi mener at dette per i dag er beste praksis. For å bistå helsepersonell med å avklare potensielle donorer og samtykke, og for å sikre at flest mulig tar stilling til organdonasjon, har Venstre lagt vekt på at informasjonsarbeid og folkeopplysning er viktig. Norsk Ressursgruppe for Organdonasjon, NOROD, er en viktig kompetanseorganisasjon for helsepersonell, mens Stiftelsen Organdonasjon gjør en stor innsats med informasjonsarbeid overfor befolkningen. Disse aktørene må sikres gode betingelser i fortsettelsen. Det kontinuerlige arbeidet med informasjons- og opplysningsarbeid blir styrket med ytterlige midler. I tillegg er Venstre glad for at vi har fått komiteen med på at vi må ta et større ansvar hvert åttende–tiende år for å informere befolkningen om deres ansvar for å ta stilling til organdonasjon. Av statistikken de siste årene ser vi at informasjon virker. TV-serien Livet på vent på TV 2, hvor staten bidro med et produksjonstilskudd på 400 000 kr, er et svært konkret eksempel på et viktig bidrag.