trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Jeg er glad for at representanten Sjøli også ser at vi her må sette inn positive virkemidler, og det er jo nettopp det vi har forsøkt. Jeg har også lyst til å si at jeg er bekymret over den lille andelen vi har av kvinnelige departementsråder, men vil nok en gang påpeke det positive i at vi på alle andre ledernivåer enn akkurat når det gjelder den stillingsgruppen, har hatt en veldig bra utvikling. Som arbeids- og administrasjonsminister har jeg en stor utfordring i å bidra til å få flere kvinner i topplederstillinger i departementene. Jeg er også enig med representanten Sonja Sjøli i at det er viktig hvordan kvinner tenker, for kvinner tenker noe annerledes, prioriterer noe annerledes. Det er ikke tvil om at vi har behov for å ha både kvinner og menn i ulike posisjoner på alle plan. I så måte tror jeg vi er veldig enige. Dessverre er det slik at andelen kvinner vil variere over tid i ulike stillinger. Når det helt konkret gjelder spørsmålet knyttet til departementsrådene, vil jeg – og Regjeringen også – følge nøye med på utnevningene som kommer i tiden fremover. Jeg håper også at noen av de virkemidlene vi har satt inn, kan virke, og da tenker jeg spesielt på den databasen som blir operativ fra juni i år. Jeg tenker også på at i den grad man skal bruke rekrutteringsfirmaer, kan man si at man skal ha et visst antall kvinnelige søkere å velge blant. Ikke minst vil mentorprogrammet, som bare er i sin spede begynnelse, være viktig. Når representanten Sjøli sier at de fleste departementsrådene rekrutteres fra ekspedisjonssjefnivå, vil nettopp mentorprogrammet gå rett inn i kjernen og kanskje motivere kvinner til også å søke topplederstillinger. Til sist: Regjeringen er samlet gjort oppmerksom på utviklingen, og denne spesielle utfordringen som ligger i at vi har så få kvinnelige departementsråder. Regjeringen får jevnlige rapporteringer og kommer til å følge nøye med. I tillegg vil jeg si at selve prosjektet «Kvinner, kvalitet og kompetanse i staten» er forankret i Regjeringen, og således vil Regjeringen diskutere dette med ulike mellomrom.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Jeg er enig med dem som sier at tiden for handling er inne. Jeg er også ganske overbevist om at vi er nødt til å ha virkemidler, og vi er også nødt til å ha en strategi på dette området. Regjeringen tar selvsagt signalene fra Stortinget på alvor. Vi jobber helt systematisk både med å få flere kvinner i de ulike lederstillingene og selvfølgelig også med likestillingspolitikk for øvrig. Jeg er også enig med dem som sier at rekrutteringsprosessen kan være helt avgjørende, og at det er utrolig viktig hvordan man utformer den. Det er utvilsomt at vi ser en gledelig utvikling i alle lederkategoriene i staten samlet sett. Vi er i dag faktisk halvveis til målet vi satte oss da vi startet, når det gjelder å oppnå 30 pst.-andelen av kvinner i lederstillinger samlet, og aldri før har andelen kvinner i toppledergruppene og mellomledergruppene samlet sett vært så høy. Det er jeg svært glad for, og det bør vi alle være glad for, selv om vi absolutt ikke skal minske innsatsen av den grunn. Som arbeids- og administrasjonsminister mottar jeg svært gjerne ytterligere kreative innspill om hvordan den utviklingen vi alle ønsker, kan gå raskere. Helt til sist har jeg lyst til å gi uttrykk for at interpellanten har reist en svært viktig problemstilling, som etter min mening jevnlig bør debatteres.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg er sterkt fristet til å si: Mine damer og min herre! Hvis vi ser rundt oss, ser vi hvem som er interessert. Dagens interpellasjonsdebatt om kvinner i ledende stillinger i staten er en interessant debatt, og jeg vil berømme interpellanten for å ha tatt opp nettopp dette spørsmålet. Både hun og statsråden har rett i at tiden for handlingsplaner er over, og at tiden er inne for handling. Målsettingen er viktig: Det må bli flere kvinner i ledende stillinger i staten! Vi har nok alle en ambisjon om at det skal skje, men handlingsplan og virkelighet er ikke alltid det samme. Det har blitt nevnt her at det ble oppnevnt fire nye departementsråder, alle fire menn – og det betyr én kvinne og 16 menn i toppledelsen. Det viser oss at likestillingstanken ikke synes å stå særlig sterkt i vår sentrale offentlige forvaltning. Og hvis vi ser på presselosjen, ser vi at det sitter en enslig mann der, og at alle de andre som er interessert i dette, er kvinner. Det blir spunnet mange myter rundt at kvinner ikke vil bli ledere. Når det først er uttalt at kvinner selv ikke ønsker å bli ledere, så betyr det at arbeidsgiverne blir mindre aktive for å ansette kvinner som ledere. Menn er også veldig flinke til å skape en aura av travelhet, stress og mas rundt lederstillingene, noe som gjør at disse stillingene virker avskrekkende og mindre attraktive for mange kvinner. På arbeidsplassen møtes menn med forventninger fra omgivelsene om at de skal søke seg oppover i arbeidshierarkiet. For kvinner er det ofte motsatt. Det forventes ikke av en ung kvinne at hun skal ha en karriereplan, og de som faktisk har det, blir oppfattet som annerledes. En mann bekrefter sin mandighet ved å bli leder, mens en kvinne oppfattes som mannhaftig og mindre kvinnelig hvis hun har planer om å bli en fremtidig sjef. Vi har kommet langt i dette landet når det gjelder likestilling, ikke minst innenfor utdanning og politikk. Dette må avspeiles i den offentlige sektor, og jeg forventer at Regjeringen tar signalet fra Stortinget på alvor og handler i praksis, ikke bare kommer med handlingsplaner. Vi er på andre plass i verden når det gjelder representasjon av kvinner i Stortinget, og lover og regler synes ok. Kvalifikasjonene som brukes til å holde kvinner utenfor den offentlige sektor, er fremdrevet av menn, og de er lite villige til å tenke annerledes når det gjelder kvalifisering for kvinner.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg synes ikke dette skal være en debatt om skyld og skam, men om menneskers likeverdige og samtidig enestående stilling som individ. Det betyr at alle skal ha de samme mulighetene til menneskelig vekst og utfoldelse. Likeverdet forutsetter at ulike meninger, livssyn og kulturer møtes med toleranse og gjensidig respekt på grunnlag av universelle menneskerettigheter. Jeg tror at det skal være utgangspunktet når vi i dag setter søkelyset på de homofiles livssituasjon, med siktepunktet å bedre forholdene for den enkelte og endre de negative holdninger som faktisk finnes i det norske samfunnet i dag. Vi nordmenn har en historie når det gjelder diskriminering av minoriteter i Norge. La meg nevne tatere, sigøynere, samer, jøder og også homofile og lesbiske. Selv om de offisielle overgrepene vi tidligere har gjort mot disse minoritetene, nå heldigvis er historie, er det i hvert fall én minoritetsgruppe igjen, nemlig de homofile og lesbiske, og de trenger vår oppmerksomhet. Statsråden nevnte at situasjonen for de homofile og lesbiske synes noe bedre etter NOVA-undersøkelsen. Kan det være partnerskapsloven som har gitt denne forbedringen – en partnerskapslov som Kristelig Folkeparti gikk imot? Ulrich Kartzke har sagt følgende om toleranse: «Å vise toleranse ligner en linedans: Det gjelder å styrte hverken seg selv eller motstanderen ned fra linen.» Det er nettopp dette diskusjonen rundt de homofiles og lesbiskes levekår handler om. Man må ikke «styrte» mennesker med en annen seksuell legning «ned fra linen» gjennom intoleranse, myter og uvitenhet. Samfunnet setter trange verdinormer for den som, ut fra flertallet, blir oppfattet som annerledes. For homofile eller lesbiske som i utgangspunktet ofte har brukt lang tid på å akseptere sin egen legning, blir vår intoleranse en ekstra byrde og oppfattet som om samfunnet vil «styrte» dem utfor linen. Oppslag der kristne miljøer snakker om homofili som en sykdom som kan helbredes, i kombinasjon med uvitenhet og myter rundt det å leve som homofil eller lesbisk, gjør ikke livskvaliteten og levekårene spesielt lette for de homofile og lesbiske. Jeg er enig med interpellanten i at det som finnes av diskriminerende lovverk, må fjernes, og at vi i framtiden må sørge for at § 55 A i arbeidsmiljøloven, som gir Den norske kirke grønt lys for yrkesforbud for lesbiske og homofile i vigslete stillinger, samt adopsjonsloven, blir fjernet, slik at vi ikke igjen må be om unnskyldning for de overgrep det offentlige har gjort.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
I mange land ses enslige adopsjonssøkere på som en stor ressurs som kan gi barnet sin fulle og hele oppmerksomhet, i motsetning til når man er to. Enkelte land gir også muligheten for at enslige skal få lov å adoptere. I Dagsavisen den 7. september 1998 sier statsråden at enslige skal bakerst i køen. Familiene skal først, til beste for barnet. Den diskusjonen skal vi ta senere. Er det slik at i de land som tillater at enslige kan adoptere, vil likevel Kristelig Folkeparti at de enslige skal stå bakerst og ikke få muligheten til å hjelpe de barna som trenger det sårt?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg har med interesse merket meg både representanten Sandbergs innlegg og replikkordskiftet med representanten Karita Bekkemellem Orheim. Jeg tror vi skal merke oss at han fra denne talerstol har sagt at han kan garantere for at med en fremskrittspartipolitikk vil antallet skilsmisser gå ned. I andre debatter har Fremskrittspartiet sagt at politikerne ikke skal blande seg inn i familielivet til folk, men å blande seg inn i om de skal fortsette ekteskapet eller ikke, ser jeg på som en sterk innblanding i folks frie valg. Det har vært slik i Norge at mange fedre har valgt at mor skal få barnet, og dermed har vi fått den situasjonen. Vi har også fått den situasjonen at mange enslige mødre faktisk er blitt forlatt av fedrene, så her har Per Sandberg en voldsom oppgave å ta på seg, både å hindre skilsmisser og dessuten å få fedrene mer aktive. Jeg ønsker ham lykke til med oppgaven, og jeg er spent på hva det er i Fremskrittspartiets politikk som gjør at det vil bli færre skilsmisser. Kan det være kontantstøtten?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Representanten Hove gjorde et poeng av at Regjeringen fra Arbeiderpartiet ikke hadde gjort jobben sin, men jeg tror kanskje han bør lese historien noe annerledes. Vi hadde utviklet en politikk som gjorde det vanskelig for enslige å adoptere, men i familieminister Sylvia Brustads tid begynte hun på en oppmyking av det, og overleverte det til en Kristelig Folkeparti-regjering som ønsket å være mer restriktiv. Så historiebeskrivelsen til representanten bør nok være noe annerledes. Det er helt klart at når Arbeiderpartiet så at den prosessen som vi hadde begynt på, ble reversert, ønsket vi å fremme nettopp dette Dokument nr. 8-forslaget. Det er også en bakgrunn som representanten bør ta med seg. Venstre sier at de er i tvil. Det er ikke noe nytt for noen partier at Venstre stadig er i tvil. De er i tvil, for de vil se hva dette fører til, og de vil avvente. Men hvorfor vil ikke Venstre i denne perioden ha mer utredning og få Regjeringen til å uttale seg om det? Hvorfor vil ikke Venstre ha kunnskaper om dette, for det er det Venstre sier nei til i dag? Jeg er overrasket over at Venstre har sveket de enslige, sveket sin liberale holdning, og nå viser fram sin konservatisme. Dette syns jeg er overraskende.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Vi har alle rett til å tvile. Det som er overraskende, er at Venstre fortsetter å tvile, og når de har tatt tvilen til etterretning, vedlegger de den protokollen. Når alle vi andre tviler, prøver vi å få mer kunnskap om saken. Derfor vil vi ha en gjennomgang, derfor vil vi se på hva dette er. Når Hove sier at statsråd Haugland har fått til en endring, må jeg etterlyse: Javel, men hva gjør man da? Er Venstre nå fornøyd med at enslige skal få muligheten til å bli vurdert, slik som Arbeiderpartiet vil, eller er han interessert i det statsråden vil, nemlig å gjøre dette så vanskelig som mulig? Det er greit nok at Venstre tviler, men hvorfor ikke få mer kunnskap?
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Interpellanten retter søkelyset mot et viktig og utfordrende område. Det er fortsatt mye ugjort innenfor likestillingsarbeidet. Sonja Irene Sjøli er i sin interpellasjon opptatt av at det fortsatt er få kvinner i lederposisjoner i statlig sektor. For oss som er opptatt av likestilling mellom kvinner og menn, er ikke antallet kvinnelige toppledere tilfredsstillende. Statsråden har redegjort grundig om hvordan Regjeringen arbeider systematisk for å oppfylle målsettingen om 30 pst. kvinner i ledelsen i offentlig forvaltning innen utgangen av 2001. Det er åpenbart at staten har en særlig forpliktelse til å være pådriver og forbilde i likestillingsspørsmål. Noen vil kunne tolke denne debatten dit hen at det utelukkende er et mål i seg selv å sørge for å rekruttere flere kvinner inn i ledende stillinger. Men jeg vil også understreke betydningen av de erfaringer og kvalifikasjoner kvinner bidrar med på alle plan i samfunnet. Det er en berikelse for et lederskap å inneha størst mulig bredde i sin samlede kompetanse. Det er alltid urovekkende når ett kjønn ensidig dominerer en arena i arbeidslivet. Arbeidet for likestilling må også fokusere sterkt på andre nivå enn på toppledere. Det er f.eks. et mål å få flere menn til å arbeide innenfor kvinnedominerte yrker, som f.eks. i barnehage og helsesektor. Undersøkelser viser at det er forskjell på arbeidsmengden til mange kvinner og menn. Det er stor differanse mellom kvinners og menns gjennomsnittlige arbeidstid pr uke. Menn arbeider betydelig mer enn kvinner. Det er videre verdt å merke seg at mannen ikke i vesentlig grad øker innsatsen i hjemmet når kvinnen er yrkesaktiv på heltid, i forhold til menn som har hjemmearbeidende ektefeller. Der begge to er yrkesaktive, viser det seg at kvinnene bruker nesten dobbelt så mye tid på husarbeid som menn. Det ser altså ut til at kvinners innsats i hjemmet er relativt stabil uavhengig av yrkesaktiviteten utenfor hjemmet. På denne bakgrunn har begrepet dobbeltarbeidende kvinner oppstått. Det er dermed ikke rart at vi har en del slitne kvinner i vår midte som kanskje ikke orker nok en utfordring: topplederjobb i staten. Derfor er det viktig – i tillegg til alle gode tiltak statsråden har nevnt som en jobber med i likestillingsperspektiv – at vi jobber med likestillingen på absolutt alle felt, helt fra barndommen av. Likestillingsarbeidet blir vi aldri ferdig med, det må det arbeides kontinuerlig med slik at vi når de mål vi ønsker, og at vi – som tatt opp i denne interpellasjonen – får flere kvinnelige toppledere i offentlig sektor. Jeg er glad for at Regjeringen tar likestillingsutfordringene på alvor, at den er villig til å sette i verk tiltak og vil følge utviklingen nøye, og at den, hvis man ikke når de mål som er satt, er villig til å se på nye virkemider.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Kristeleg Folkeparti har streka under at vi meiner det er best for barnet å ha ei mor og ein far. Men vi har opna for at einslege som har spesielle ressursar, kan bli vurderte og godkjende som adoptivforeldre. Det finst gode eksempel på dette, at det i ein del tilfelle har vore fornuftig. No er det slik at adopsjonssøkarane blir godkjende i Noreg, men det er i utlandet det blir bestemt kven som blir tildelt dei ulike barna. Det er ikkje slik at det er vi i Noreg som sit og bestemmer kven som skal få adoptere det eine eller det andre barnet. I enkelte land vil ein vere svært streng i forhold til å frigi barn til adopsjon til einslege, medan andre – som representanten Fossum nemnde – godkjenner det. Men det er desse landa som går gjennom dei godkjende adoptivsøkarane og bestemmer kven som får adoptere, og kven som ikkje får. Det er ikkje slik som ein av og til får inntrykk av, at det er adopsjonsforeiningane i Noreg som avgjer dette. Dei har eigne kontor i dei forskjellige landa som dei har eit samarbeid med, men det er utlandet som tildeler barna. Vi har sagt generelt at det er viktig at vi har strenge reglar i forhold til godkjenning av adoptivforeldre, og det held vi framleis fast ved.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Takk for påminninga. Eg vil hermed ta opp det forslaget som vi har i innstillinga.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Karita Bekkemellem Orheim uttalte i innlegget sitt at Kristeleg Folkeparti sitt syn på adopsjon i forhold til einslege forsørgjarar var negativt. Det vil eg sterkt ta avstand frå. Det har ingen ting med vårt syn på einslege forsørgjarar å gjere. Det er mange flotte einslege forsørgjarar som gjer ein glimrande og god innsats for barna sine, og eg er ikkje i tvil om at barna kan ha det godt. Der foreldra er skilde, og det er enten mor eller far som har det daglege samværet, eller om det er delt, har barna likevel ei mor og ein far. Men skal ein opna for å ha ein veldig liberal politikk når det gjeld høve til adopsjon for einslege, opnar ein for at svært mange barn skal få berre enten mor eller far, og det er noko heilt anna. Eg vil åtvare mot å trekke dei to tinga saman, for dei er nokså forskjellige. Vi er opptatt av å gi barna ei mor og ein far. Dei som skil seg, er framleis mor og far, men dei lever ikkje i lag.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-04-20:
La det vera klart: Det er ikkje gjort nok på dette området. Og det er ingen grunn til å kvila på laurbæra. Her er det viktig at staten går føre med eit godt føredøme. Dette er likevel eit samansett tema, der det må takast fatt frå fleire kantar. Interpellanten fokuserer nå på kvinner i leiinga i offentleg forvalting. Me veit i tillegg at dette gjeld også for kvinner i leiande stillingar elles og i ulike viktige styre. Me skal vera klar over at etter tiår med ord og tiltak for likestilling er det direkte nedslåande at kvinner berre utgjer 2 pst. av styremedlemene i dei børsnoterte selskapa. At prosenten er tredobla i dei små og mellomstore bedriftene, gir heller ikkje grunn til jubel. Det er vanskeleg å tenkja seg stader der kjønnsfavorisering vil møta sterkare motstand enn blant aksjonærane. Her er det berre høg aksjekurs, avkasting og konkurransekraft som tel. Men faren ved den nåverande, velbrukte styremodellen er at det vert for einsidig samansetjing både når det gjeld alder, kjønn og bakgrunn. I tillegg kjem at mange av styreverva på dei høgaste nivåa berre er samansett av ei handfull, ofte middelaldrande, menn som går igjen i dei fleste styra, i tillegg til der dei alt er konsernsjefar. Mange av dei framtidige arbeidsplassane er ennå ikkje skapte, men det er grunn til å tru at ein stor del av desse vil koma i kunnskaps- og tenesteytande næringar. Der er det kvinner i dag utdannar seg og gjer karriere. Her er det grunn til å tru at det snart vil gi markante endringar i styreromma, så det gjeld å følgja med, også for etablerte aksjonærar. I Rogaland har dei gått litt nye vegar. Nå har bedriftsleiar Tone Veen skaffa ein såkalla styrebank på 60 velkvalifiserte kvinner som er viljuge til og interesserte i å påta seg styreverv, ein idé til etterfølging. Ein fersk likestillingsstatistikk frå Universitetet i Bergen syner at det framleis står dårleg til når det gjeld forholdet mellom kjønn og løn. Di høgare på lønsstigen ein kjem, di færre kvinner finst det. Så lenge løna er låg, er kvinnene i fleirtal. Over lønssteg 57 utgjer kvinnene 11 pst., medan dei utgjer 60-66 pst. under lønssteg 34. Det er altså få kvinnelege professorar og leiarar. Det er grunn til å tru at dette ikkje berre gjeld for Bergen. Så til slutt: I tillegg kan det vera rett å ta med at kvinnene også sjølve har eit medansvar for dette. Det er for lett å ropa at dei ikkje får vera med på topplan dersom dei ikkje samstundes har engasjert seg på lokal- og grunnplan først og synt interesse på desse områda. Nå gjeld det å koma vidare.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-04-20:
Eitt sjølvmord er eitt for mykje, og det var opprørande å lesa i Aftenposten om Kai-Rune som 20 år gamal ikkje makta meir, fordi han var redd for at venner og familie skulle venda han ryggen når det vart kjent at han var homofil. Eg deler sjølvsagt representanten Knudsens bekymring over at kvar fjerde lesbiske/homofile har prøvd å ta sitt eige liv. Den kunnskapen me har frå NOVA-rapporten «Levekår og livskvalitet blant lesbiske kvinner og homofile menn», er unik i nordisk samanheng. Rapporten legg fram ein omfattande dokumentasjon som dreier seg om tema som familieband og sosiale nettverk, samliv og born, open framferd og rusmiddelbruk. Eg er glad for rapporten, som er utarbeidd på initiativ frå tidlegare barne- og familieminister Brustad. Men Arbeidarpartiet bør likevel ikkje vera altfor kjepphøg overfor sitjande regjering. Så seint som sommaren 1996 avslo regjeringa Harlem Brundtland ungdomsorganisasjonane AUF, Senterungdommen og SU sitt forslag om å leggja fram ei stortingsmelding med tiltak for å stansa den omfattande diskrimineringa av homofile i Noreg. Når eg les i Aftenposten i dag at representanten Knudsen vil ha raskare handling enn det ei stortingsmelding vil kunna gi, er det grunn til å undrast når same personen var statsråd i nemnde Harlem Brundtland-regjering. Då skjedde ingenting! Men tilbake til saka. Særleg urovekkjande i NOVA-rapporten er det at dei unge lesbiske/homofile peiker seg ut som ei spesielt belasta gruppe. Samanlikna med befolkninga generelt og eldre homofile har langt fleire unge homofile opplevd trakassering, mobbing og baksnakking på arbeidsplass og studiestad. Mengda som har vorte truga med vald, er om lag fem gonger større enn blant dei unge i den generelle befolkninga. Lesbiske/homofile under 25 år skil seg mest negativt ut når det gjeld psykiske vanskar. Men heldigvis er ikkje biletet heilsvart. Det er nå enklare å vera homofil enn tidlegare. Dei aller fleste har eit godt forhold til sin familie, og dei fleste er opne om si seksuelle legning. Men sjølv om samfunnet kan visa til positive utviklingstrekk, er det framleis mange homofile som føler seg usynleggjorde og utstøytte. Unge homofile har få førebilete når dei skal forma sitt eige sjølvbilete. Det er først og fremst haldningsskapande arbeid, synleggjering og bevisstgjering som kan betra situasjonen for dei homofile. Skulen er i ein nøkkelposisjon når det gjeld meiningsdanning og -bryting for born og unge. Det er òg viktig å kanalisera informasjon gjennom dei homofile og lesbiske sine organisasjonar. Med bakgrunn i dette tykkjer eg det er fint med det forslaget som nå ligg føre, og eg håpar at det får fleirtal her.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-20:
For oss i SV er det viktig å slå fast, i likhet med det interpellanten har vært innom, at det å få flere kvinnelige ledere inn i offentlig sektor er et spørsmål både om likestilling, likeverd og rettferdighet og om fordeling av makt og muligheter. Men det er også spørsmål om å ta i bruk de ressursene som kvinner har; det er kort og godt for dumt å kaste vrak på kvinneressursene i ledelse av offentlig sektor. Og dette er igjen et viktig signal til privat sektor, for på likestillingsområdet, ved fordeling av makt og ressurser, har offentlig sektor på mange områder gått foran og gitt viktige signal. Statsråden har gjort rede for prosjekt og planer, og det er bra. Det er bare det at departement og statlig sektor i årevis har hatt handlingsplaner og prosjekter med måltall. Til tross for det har det gått for sakte, og her er vi utålmodige. Da er det helt rett, som statsråden sier, at en må gå inn og se kritisk på rekrutteringsprosessene. Og jeg vil føye til: En må se kritisk på den enkelte tilsettinga, en må se til at likestillingsperspektivet er så overordnet som festtalene sier at det skal være. Statsråden må sørge for at tilsettingsprosedyrene ikke ekskluderer kvinner. Da er det viktig å se på hva slags kvalifikasjoner det blir spurt etter og hvem som velger ut. Når en spør om lederkompetanse, må en også innse at den lederkompetansen dobbeltarbeidende kvinner har ved å administrere hverdagslivet, gjerne til en hel familie, i tillegg til det de gjør på jobben, kan være relevant kompetanse ved siden av formell lederkompetanse. Så er det også sånn at utvelgelse ofte foretas av konsulenter, der menn velger ut fra sine egne, mannlige nettverk. Da er det viktig at staten ser kritisk på bruken av denne typen konsulenter, og ikke minst er det viktig å se på om kvoteringsregler faktisk blir brukt. Undersøkelser viser at det er stor iver etter å få inn menn i kvinnedominerte yrker, mens kvotering av kvinner til yrker der kvinner er underrepresentert, blir lite brukt. Representanten Molvær Grimstad var innom at det er et stykke igjen til at kvinner og menn deler lønnet og ulønnet arbeid. Det har betydning for kvinners muligheter til å ta i bruk sine ressurser som ledere og gjøre karriere. Kvinner jobber mye deltid, og derfor er kampen for et menneskeverdig arbeidsliv og kampen om arbeidstida også et viktig moment her, sånn at kvinner kan få ta i bruk – og samfunnet kan få ta i bruk – de kompetansene som de har.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-20:
Jeg er helt enig med interpellanten når hun sier at minoritetenes situasjon er et av de største verdispørsmål i dette samfunnet. For SV er kampen for homofil og lesbisk frigjøring en del av kampen for et samfunn uten noen form for undertrykking, et samfunn som er tuftet på solidaritet, frihet og likhet – et samfunn tuftet på likhet, men ikke på likedanhet. Vi vil ha et samfunn med frihet til å være forskjellig, med frihet til å leve eget liv på egne premisser og også til å leve ut kjærlighet og vise den fram når kjærligheten er rettet mot eget kjønn. Homofile og lesbiske har akkurat det samme menneskeverdet som alle oss andre, og det må være gjennomgående i hele samfunnstenkinga. Det setter krav til hvilke signaler storsamfunnet via politiske vedtak sender til de homofile og lesbiske. For eksempel vil retten til adopsjon ut fra hva som er ungers beste, og der ingen blir utelukket på grunn av seksuell legning, være et slikt signal. Hva vi definerer som familie, er et annet. Vi i SV ser på lesbiske og homofile konstellasjoner på lik linje med heterofile, og det er viktig at alle gjør det. Da må det være et tankekors at tallene i denne NOVA-rapporten, som statsråden også sa, klart viser at de som lever i parforhold, har bedre psykisk helse enn de som lever alene. NOVA-rapporten synliggjør med sjokkerende tydelighet behovet for en kraftig satsing på forbedring av homofiles og lesbiskes levekår. Når hver fjerde unge homofile har prøvd å ta sitt eget liv, kan ingen som har ansvar, lenger løpe fra dette ansvaret, og jeg synes denne debatten er et bevis på at heller ingen vil gjøre det nå. De rystende levekårene til homofile og lesbiske skyldes diskriminerende holdninger med derpå manglende støtte, sosial utstøting og trakassering. Det er et offentlig ansvar å gjøre noe med fordommene, og det må en samordnet innsats til. Det må, som flere har vært inne på, settes inn tiltak i arbeidsliv, i skolen, i familievernet, i barnevernet, i helsesektoren, på kulturområdet og blant ungdomsorganisasjoner. Vi mener også det er på tide at flere skjønner hvilken betydelig innsats LLH gjør, og at det er den eneste organisasjonen som faktisk har tatt et helhetlig ansvar. Derfor må LLH sikres økonomisk. Jeg håper at statsråden vurderer det når hun skal ta opp tildelinga til den type frivillige organisasjoner, og ser at her gjør LLH en helt unik innsats. Så er jeg glad for at statsråden er positiv til at det blir utarbeidet en stortingsmelding. Det trengs for å få til en helhetlig politikk, likeså at Stortinget tar sin debatt og gjør forpliktende vedtak. Vi er også enig i at det må handling til nå, men det ligger altså ingen motsetning i det.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-20:
I tida framover vil det være behov for å se på om departementets oppmyking av praksis i forhold til enslige, faktisk gir enslige muligheter til å bli vurdert som adoptivforeldre. Denne endringen er av så ny dato at praksis ikke er tydelig ennå, men det må etter SVs mening i mye større grad åpnes for at enslige kan være gode omsorgspersoner for barn på lik linje med par. Barnets beste vil for oss alle være det viktigste, men det å ekskludere personer fra adopsjon basert på hvorvidt de er enslige eller par, må ikke være noen hovedkvalifikasjon. En rekke andre land inkluderer muligheten for enslige til å få adoptere på lik linje med par, og vi behøver ikke gå lenger enn til Sverige eller Danmark for å se forskjeller fra lovverket vårt. Nabolandene våre har myket opp sin lovgivning i tråd med endringer i samfunnet og endringer i familiemønsteret. Jeg viser til det forslaget vi står sammen med Arbeiderpartiet om. Så til den videre debatten, for den kommer. SV ser at den store debatten blir om vurderinga av lesbiske og homofile par som adoptivforeldre. Statsråden sa i brev til komiteen datert 9. februar 1999 at hun har satt departementet i gang med å utrede spørsmålet om hvordan barn som bor sammen med en lesbisk eller homofil forelder og hennes eller hans partner, best kan sikres. Statsråden sa i brevet sitt i februar at arbeidet da var godt i gang, og at hun, før hun tar endelig stilling til spørsmålet, vil se nærmere på resultatene av NOVAs undersøkelse om levekår og livskvalitet når det gjelder homofile og barn. Den har vi diskutert før i dag. Som kjent kom denne undersøkelsen kort tid etter, og viser at 13 pst. av kvinnene og 8 pst. av mennene allerede har barn. Den viser også at 12 pst. av kvinnene og 2 pst. av mennene bor sammen med egne eller partners barn. 10 pst. av kvinnene og 8 pst. av mennene ønsker mulighet for stebarnsadopsjon. Ut fra at undersøkelsen nå foreligger, og tallene er så tydelige, forutsetter SV at Regjeringa vil komme tilbake med forslag til ytterligere endringer i adopsjonslovgivningen samt til partnerskapsloven, slik at barn som bor i disse familierelasjonene, også sikres på lik linje med andre barn. Etter vår mening holder det ikke å gi muligheten til stebarnsadopsjon først etter at biologisk forelder er død, som det tidligere har vært foreslått mulighet for. SV mener at vi allerede har et innarbeidet lovverk og en praksis i saker hvor ektefelle ønsker å adoptere biologiske foreldres barn. Det er ingen grunn til å komme med nye løsninger når det gjelder registrerte partnere. Videre mener SV at muligheten for homofiles rett til adopsjon på lik linje med heterofile senere må utredes nærmere, ikke bare muligheten for stebarnsadopsjon, men alltid med barns beste som utgangspunkt. Vi innser at det er et stykke vei videre, men vi kommer tilbake til det.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-20:
Jeg var litt usikker på om det var juristen Harald Hove som stod her. Det vi ønsker, er at enslige skal kunne få muligheten til å bli vurdert som adoptivforeldre på lik linje med par i samfunnet. Bakgrunnen for det er at vi tror oppriktig at enslige har muligheter for å gi barn gode oppvekstvilkår, gode nettverk, på lik linje med det par vil ha. Det er slik at det er mange enslige som har store ressurser å gi til barn, og som kan gi barn gode oppvekstvilkår. Det er allerede slik at det er mange barn som bor sammen med enslige foreldre. Vi mener at de viser at de er gode foreldre, og det vil også enslige adoptanter kunne være. Men igjen: Det er barns beste som hele tiden skal stå i fokus, og det er muligheten for å kunne få innvilget adopsjon som skal vurderes.
May Britt Vihovde (Venstre), 1999-04-20:
Interpellasjonen i dag dreier seg om kva tiltak som kan setjast i verk for å nå målsetjinga om 30 pst. kvinnedel i leiinga av offentleg forvaltning. Generelt kan me seia at saka dreier seg om korleis me kan oppfylla målet om ei meir balansert fordeling mellom kjønna i alle yrkesgrupper, på alle nivå. Det er ei viktig sak. Kvinner og menn har ulike erfaringar. Dei nærmar seg problem og utfordringar på ulik måte, og har ulik måte å knytta sosiale relasjonar på. Me er ganske ulike, kvinner og menn. Det er verdifullt for samfunnet som heilskap dersom me kan bruka det mangfaldet me som menneske representerer. Samtidig er det klart at me – kvinner og menn – er like når det gjeld evner, kompetanse og menneskeverd. Eg vil seia at me i dag, endeleg, har kome dit kor positive holdningar til likestilling er djupt forankra blant yngre og eldre, kvinner og menn. Likestilling betyr at alle har rett til å realisera sine evner, rett til å leva sitt liv i pakt med dei verdiane ein som menneske står for. Trass i dei positive holdningane til likestilling og den nytten samfunnet som heilskap vil ha av ei meir representativ fordeling mellom kjønna i yrkeslivet, er det framleis slik at det er for få kvinner i leiande stillingar, ikkje minst i offentleg forvaltning. Somme vil seia at utviklinga går i rett retning. Vel, når talet på kvinnelege vegsjefar har auka frå null til ein, er det ei positiv utvikling. Men målet om 30 pst. kvinner i leiinga, eller seks-sju kvinnelege vegsjefar, kan synast som eit fjernt mål. Sjølv om målet – 30-70-fordeling mellom kjønna – kan verka ambisiøst, er den ideelle fordelinga 50-50. Utviklinga går i rett retning, men det går sakte, og målet er ikkje ambisiøst nok. Kva kan me gjera? Statsråden viser til fleire tiltak som vil styrkja kvinnenes motivasjon og kompetanse. Dette vil kunna føra til at kvinner sjølve ønskjer og tør å ta på seg leiaransvar. Statsråden viser m.a. til leiarutviklingsprogramma og nettverksbygging. Venstre var det første partiet som starta kvinnelag, og i Venstre har me god erfaring med kor viktig det er for kvinner å byggja nettverk. Likestilling må òg handla om korleis me organiserer og utviklar samfunnet. Dersom samfunnet består av ordningar som hindrar kvinner i å gjera karriere på lik linje med mannlege kollegaer, er det viktig at me ser korleis me kan finna ordningar som skaper like føresetnader for kvinner og menn. Moglegheita for å få barnehageplass og retten for fedre til å få permisjon er to sider ved samfunnet me bør sjå på når me vurderer likestilling i ein større samanheng. Eit anna forhold me bør ta med i vurderinga, er i kva grad kompetansereformen kan sikra at kvinner får vidareutdanning, noko som fører til at fleire kvinner tileignar seg evner, vilje og mot til å ta på seg leiaransvar. Statsråden sa at ho ville følgja nøye med når det gjeld å få fleire kvinnelege departementsrådar, og eg vonar at statsråden òg vil følgja nøye med for å få fleire kvinnelege vegsjefar.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
En ting var at det bare var én mann til stede i presselosjen. Også jeg følte meg temmelig ensom en liten stund, men flere bidrar etter hvert, ser jeg. Statsråden peker på mange tiltaksområder og satsingsområder for å øke andelen av kvinner i lederstillinger. De andre representantene har også pekt på forskjellige momenter som en kanskje kan si en kjenner igjen. Det går for sakte. De påpeker at kvinner er verdifulle. De påpeker at balansegangen mellom kjønnene er viktig. De påpeker også hvor viktig det er å få økt andelen kvinner i offentlig sektor. Jeg synes ikke det er nødvendig å påpeke dette, for dette vet vi alle. Kvinner er viktige i alle sammenhenger. Men jeg tror kvinner greier å bestemme dette selv, og det er en mangel i diskusjonen. Er det riktig at vi på en måte skal diskutere og lage handlingsplaner for å nå målsettingen om 30 pst. hvis behovene ikke er riktige? Jeg kjenner ikke igjen argumentasjonen fra Grethe Fossum fra Arbeiderpartiet om at det blir signalisert at kvinner ikke ønsker toppstillinger. Noen må ikke bli sannhetsvitne for kvinnesynet. Hvis dette ikke er en realitet, må kvinnene selv si hva de ønsker, og ikke lover, regler og handlingsplaner. Vi må gjerne ha målsettinger, men disse må ikke være slik at man tvinger mennesker inn i en rolle som de kanskje føler seg ubekvem i. Man kan nok argumentere med at det er en for liten andel kvinner i lederstillinger, men at det går sakte, kan vel kanskje være et bevis på at det er riktig det som skjer. Jeg er overhodet ikke i tvil om at andelen kvinner i ledende stillinger i offentlig sektor og ellers garantert vil øke i takt med andelen kvinner med økt utdannelse. Men jeg er av den oppfatning at dette må skje naturlig, uten å legge tvang, regler og handlingsplaner til grunn. Mange har også vært inne på dette med kvotering – 20 års bruk av kvotering. Nå har vi i hvert fall fått bevist at kjønnskvotering er avleggs. Nå håper jeg også at statsråden vil ta det med seg, og kanskje se med andre øyne på bruken av kjønnskvotering.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Nå har sannsynligvis verden gått framover uavhengig av Arbeiderpartiet. Det var en representant som snakket om å løpe fra ansvaret vedrørende de homofiles situasjon ut fra NOVA-rapporten. Fremskrittspartiet har ikke til hensikt å løpe fra noe ansvar, men vi vil ikke støtte forslaget om en egen stortingsmelding for de homofile. Det har vært en debatt om homofili, og betraktninger om hvorvidt dette er en sykdom eller ikke. Psykolog Elsa Almås har i forbindelse med denne debatten i hvert fall slått fast at homoseksualitet er friskmeldt av medisinske og psykologiske autoriteter, og at homofobi dermed ikke bør eksistere. Det er jo det representantene her er inne på, synes jeg. Forskjellige representanter peker på og slår fast at homofile har samme menneskeverd som alle andre. Ja, selvfølgelig har de det! Det er da ikke noe vi i Stortinget trenger å slå fast at ingen mennesker mangler menneskeverd. Selvfølgelig har alle det. Representantene legger fram NOVA-rapporten som et bevis på at det eksisterer homofobi i Norge. Jeg er av den overbevisning at fokusering på enkelttiltak – eller stortingsmeldinger for den del – på enkeltgrupperinger eller mennesker med avvikende seksuell legning, skaper holdninger som setter forskjellige menneskegrupper i bås. Det er ikke nødvendig med noe nytt regelverk eller lovverk. Det eksisterer allerede. Vi har et godt regelverk som skal motvirke diskriminering i alle former. Det alle sammen har snakket om, er holdningsendringer. Og det er selvfølgelig her vi må sette inn ressursene. Hver enkelt av oss, alle sammen i dette landet, må bidra til å skape holdninger som aksepterer at mennesker er forskjellige, og ut fra det ståstedet må hver enkelt prøve å endre de holdningene som eksisterer. En annen ting en kan spørre seg om, er hvorvidt de homofile har friskmeldt seg selv. Har de akseptert sin seksuelle legning og de naturgitte begrensninger som ligger i akkurat dette? Eller er det slik at de skal bruke NOVA-rapporten til å nå igjennom i denne saken og prøve å få aksept både internt og eksternt?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Representanten Karita Bekkemellem Orheim bruker innledningsvis i innlegget sitt de samme uttrykkene som står i merknadene, og legger stor vekt på disse, samtidig som hun tar avstand fra romantisering av familien, i den forstand at en familie består av mor, far og barn. Representanten skriver også i merknadene: «Disse medlemmer viser til at familiestrukturen og samlivsmønstrene har forandret seg. For 20 år siden ble de aller fleste barn født innenfor ekteskapet, i dag gjelder dette bare halvparten. Mange barn lever sammen med enslige foreldre og hos samboende foreldre.» Dette er selvfølgelig, og jeg skal ikke gå inn på hvorfor vi har fått en slik utvikling, men det skal vel ikke spekuleres så mye i det for å forstå at den som har sittet med den politiske makten i de 20 årene, kanskje skal ta noe av ansvaret for at vi har fått en slik utvikling. Spørsmålet mitt blir: Er det slik at Arbeiderpartiet og Karita Bekkemellem Orheim aksepterer og ønsker denne utvikling, og gjennom sitt forslag også ønsker en videre utvikling av at barn skal vokse opp sammen med enslige og i mangel på mønster?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Til det siste kan jeg svare klart og tydelig: Jeg er 100 pst. overbevist om at med en endret familiepolitikk bort fra Arbeiderpartiets siste 20 års utvikling vil vi få skilsmissestatistikken nedover. Karita Bekkemellem Orheim prøver å fremstille det som at Fremskrittspartiet og jeg ser på enslige mødre som oppdragere som et dårlig resultat. Nei da, langt ifra! Det vet også representanten Bekkemellem Orheim meget godt, også ut fra det at jeg har fremmet tre forslag i Stortinget som berører den problematikken. Men problemet for barn som opplever samboerskapsbrudd eller skilsmisse, er akkurat mangelen på rollemønster, noe som begge forslagsstillerne selv har brukt som argument tidligere, og som jeg var inne på i mitt første innlegg. Problemet ligger altså i mangel på rollemønster og i stor grad det ikke å vokse opp sammen med far. Forskning viser at den utviklingen vi har i Norge i dag med at barn vokser opp uten far til stede, er det store familieproblemet. Det er det store problemet for barn som vokser opp. Et forskningsresultat fra Storbritannia som omhandler 60 000 barn, peker på det problemet, problemet med at barn vokser opp med bare en forelder. Der ligger problemet. Fremskrittspartiet ønsker ikke en videreutvikling av det gjennom å åpne for at enslige også skal få lov til å adoptere. Da forsterker vi nettopp problemene i forbindelse med utviklingen som har vært de siste ti årene.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Det er interessant at representanten Fossum har merket seg «med interesse» noe av det jeg har sagt. Jeg har selvfølgelig aldri tenkt i retning av Arbeiderpartiets politikk – med tvang. Jeg sier at jeg tror vi med Fremskrittspartiets familiepolitikk vil få en familierolle som er mer stabil i forhold til å bryte ut av et ekteskap. I den sammenheng har jeg lyst til å nevne den store debatten i 1989, da Fremskrittspartiets formann i valgkampen fikk bakoversveis, for å si det rett ut, da vi snakket om enslige mødre og deres rettigheter. Det er interessant å merke seg utviklingen fra 1989 og fram til i dag. Arbeiderpartiet har faktisk truffet tiltak i retning av det vi sa i 1989, for å hindre at spørsmålet om enslige mødres rettigheter skal bli et langtidsproblem. Nå er det ikke slik lenger at en kan gå på overgangsstønad i ti år, nå er det ikke slik lenger at en kan motta dobbel barnetrygd hvis en etablerer nytt samboerskap. Fra 1. mai i år er det heller ikke slik at en kan motta overgangsstønad hvis et samboerskap har vart gjennomsnittlig i 12 av de 18 siste månedene. Dette er ikke forslag som Fremskrittspartiet har fremmet, men vi har støttet dem. Vi trakk dette fram og diskuterte det i 1989. Nå har vi fått styrket de enslige mødrenes rettigheter, og nå får vi dem ut av hjemmet, som Grethe Fossum er så redd for. Vi har ikke tenkt å velge for mennesker som inngår ekteskap. Det er jo Arbeiderpartiet som har lagt opp til retningslinjer og lover som gjør at de ikke har noe valg, eller at det er lettere å velge å gå ut av et ekteskap.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Den kampen som har vært ført i Norge for kvinners rett til deltakelse og innflytelse i samfunnet, har gitt mange gode resultater og har gjort at Norge har vært et foregangsland i likestillingsarbeidet. I dag vet vi at det store flertallet av kvinner er yrkesaktive, og vi ser at flertallet av studentene ved universitetene og høyskolene er kvinner. Og det er ingen tvil om at uten kvinners innflytelse i de politiske fora, hadde ikke velferdssamfunnet hatt den form og det innhold som det har i dag. Det er viktig at kvinners verdivalg også kommer til uttrykk i offentlige etater og i det private næringsliv. Vi møter i dag ofte påstander om at vi har oppnådd full likestilling. Siden 1960-tallet har det skjedd radikale endringer i menns og kvinners rettigheter og muligheter. Men samtidig må vi være klar over at det oppstår nye problemer, og at vi fortsatt bærer med oss deler av det tradisjonelle kjønnsrollemønsteret. Som flere har vært inne på, og som også interpellanten tar opp i dag, er det en meget viktig problemstilling hvordan vi kan komme lenger i rekrutteringen til topplederstillinger i den offentlige sektor. For hvordan har det offentliges og statens ansvar vært for å klare målsettingen om at innen 2001 skal 30 pst. av ledende stillinger i staten være besatt av kvinner? Som statsråden sier, har vi hatt en stagnasjon i utviklingen, og det er svært beklagelig. Vi er nødt til å få konkrete tiltak, som må bestå av positive virkemidler som er med og stimulerer kvinner til å søke den type arbeid. På landsbasis ser vi at kvinneandelen blant ledere er 27 pst., men i toppsjiktet utgjør kvinner kun 10 pst. i det offentlige og 3 pst. i privat sektor. Kvinnelige ledere befinner seg hovedsakelig på arbeidsleder- og mellomledernivå, og som ledere for andre kvinner. Det er ingen tvil om at kjønn har betydning for karrieren. Kvinner, enten de er ufaglærte eller høyt utdannet, befinner seg oftere enn menn i yrker hvor karrieremuligheten er begrenset og lederjobbene er få. Antall kvinner med de kvalifikasjoner som f.eks. næringslivet ønsker, er betraktelig høyere enn antall kvinner i lederstillinger. Det er slik at kvinner oppnår like gode eksamensresultater som menn, men næringslivet og også toppnivået i offentlig forvaltning mister de mest kunnskapsrike og kompetente kvinnene. Det er ikke snakk om tvang, slik representanten Per Sandberg sa, men om hvilke reelle muligheter kvinnene har i dag. I næringslivet letes det etter nye ledere på et for snevert område, og jeg tror det er mye av det samme som skjer i den offentlige forvaltningen. Det største problemet i dag er at mange kvinner mangler selvtillit og motivasjon for å søke en krevende lederjobb. Én ting er å ha den formelle utdannelsen i orden, noe annet er å tro at en vil mestre en krevende lederjobb.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Ja, nå er skylden lagt på Arbeiderpartiet. Vi er vant til å ta ansvar for mye av det som har skjedd i det norske samfunnet de siste tiårene, men jeg syns det er å gå vel langt hvis vi nå også skal ta ansvar for det som skjer innenfor husets fire vegger. Det kan jeg ikke ta på meg ansvaret for. Men det Per Sandberg spør om, er en viktig ting. Det er hvordan vi kan verne om å leve bedre sammen i familien, og det er en utfordring som alle partier bør ta tak i på en langt bedre måte enn vi har gjort til nå. «Romantisering av familien», sier Per Sandberg. Det er ingen tvil om at det beste vil være hvis man kan leve lykkelig innenfor et ekteskap med mor, far og to barn. Men slik er ikke virkeligheten. Innenfor husets fire vegger opplever vi også at ekteskapet ikke nødvendigvis er det aller beste for barna. I mange tilfeller er det til barnas beste at en kan få en skilsmisse, og at en får delt samværsrett mellom foreldrene. Når det gjelder det at vi legger vekt på de merknadene som vi la opp til i den innstillingen vi har lagt fram, skulle det bare mangle. Vi mener at det er barnas beste som må være det avgjørende hele veien. Men vi kan ikke komme bort fra at det er mange enslige i dag som har store ressurser og gode muligheter til å gi barn gode oppvekstvilkår. Det hadde jeg oppriktig talt ønsket at også Fremskrittspartiet ville sett på på en litt annen måte enn det de har gjort i denne saken.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Det jeg føler Kristelig Folkeparti nå prøver å gjøre, er å si ja. De prøver på en måte å gi inntrykk av at de aksepterer at det er greit at enslige får adoptere, men dette er en fordekt argumentasjon, for Kristelig Folkeparti ønsker ikke det. Vi har en meget restriktiv praksis. Den oppmykingen departementet nå har gitt sin tilslutning til, betyr i realiteten at det er svært få enslige som vil få anledning til å adoptere. Hvis Kristelig Folkeparti virkelig hadde ment at enslige burde få rett til det, hadde de i dag gått inn for det dokumentforslaget som Arbeiderpartiet fremmet.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Nei, Arbeiderpartiet har ikke blitt så moderne at vi mener det er avleggs at vi skal ha en familie som består av to foreldre. Men i motsetning til Høyre mener vi faktisk at vi må åpne øynene for den virkeligheten som svært mange barn i dag befinner seg i. Punkt nr. 1 er at mange i Norge i dag vokser opp med kun en mor eller en far. Punkt nr. 2 er at det i verden i dag er svært mange barn som har behov for et trygt og godt hjem. Hvorfor i all verden skal ikke da enslige som har ressurser, økonomisk som sosialt, få muligheten til å kunne bli vurdert som forelder til disse barna? Hvorfor er det slik at det kun er hvis man er så heldig å leve i et ekteskap, at man skal bli vurdert? Arbeiderpartiet syns det er helt feil. Så lenge man har kvaliteter, og man blir underlagt en streng kontroll som omsorgsperson, må det være det viktige. Jeg må si at jeg syns at Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet i denne saken har en gammelmodig og lite moderne holdning til det som burde være en moderne familiepolitikk inn i et nytt årtusen.