Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2003-06-16:
Innledningsvis vil jeg som komiteleder benytte anledningen til å gi både saksordføreren og resten av komiteen honnør for godt utført arbeid, og for at avtalen ble loset trygt i havn, om enn på overtid. Jeg vil også takke saksordføreren for en grundig redegjørelse om komiteens innstilling. Det vil ikke være behov for for meg å gå inn i alle detaljer, det var en grundig gjennomgang. Det er med stor glede og tilfredshet vi nå kan konstatere at det er bred enighet om en historisk reform om barnehagepolitikken. Et bredt forlik er en seier for barnefamiliene, for likestillingen og for arbeidslivet. Vårt samfunn er basert på at både kvinner og menn er ute i arbeidslivet, og muligheten for å organisere trygge og gode barnepassordninger er en forutsetning. Jeg vil sitere fra Dagens Næringsliv fredag 13. juni, som på lederplass sier følgende: «Forliket om maksimalpris på barnehager er en seier for fornuften og et nederlag for stortingsregjereriet. Mange og billige barnehager er et gode for både barnefamilier og næringslivet. Det er forståelig at politikerne vil satse her. Men satsing må være mer enn vilje til å bruke penger. Det må også være en vilje til å bruke dem fornuftig.» Det er en betraktning som jeg deler. Ved starten av forhandlingene i komiteen stod opposisjonspartiene og regjeringspartiene langt fra hverandre – ikke i spørsmålet om målet om barnehageplass til alle som ønsker det og lavere foreldrebetaling, men om virkemidlene for å nå dette målet. Men vi klarte til slutt, riktignok etter til dels tøffe forhandlinger og utsettelse av avgivelsesfristen, å komme fram til et forlik som alle kan leve med, og som er realistisk og gjennomførbart. Regjeringen har sagt at denne avtalen kan gjennomføres. Private Barnehagers Landsforbund har gitt uttrykk for at de er tilfredse med avtalen, det samme har Kommunenes Sentralforbund – og det er betryggende. Som jeg var inne på, stod partene langt fra hverandre da forhandlingene startet. Regjeringspartiene viste utvetydig og kraftig motstand mot fjorårets barnehageavtale mellom opposisjonspartiene. Vi fryktet at et lokk på foreldrebetalingen i barnehagene ville stå i veien for målet om barnehageplass til alle. Vi advarte mot at den rigide maksprisen kunne føre til både over- og underfinansiering av barnehager, altså både sløsing og konkurser på én gang. Vi advarte mot den rigide maksprisen, fordi den kunne føre til redusert kvalitet og mangfold i barnehagene. Regjeringens barnehagemelding viste at vi langt på vei hadde rett i våre advarsler. I løpet av kort tid fikk Regjeringen iverksatt og gjennomført et omfattende og helt nødvendig utredningsarbeid om konsekvensene, slik også opposisjonen hadde bedt om. De uavhengige utredningene viste klart og tydelig at en rigid makspris ville være kostnadsdrivende, den ville bli byråkratisk og true mangfoldet og kvaliteten i barnehagene. Verst av alt var at den rigide maksprisen stod i veien for målet om full barnehagedekning og plass til alle som ønsker det. Som i de fleste forhandlinger har alle partier måttet fire på sine primærstandpunkter, som også saksordføreren var inne på. Og jeg legger ikke skjul på at det for Høyre har vært en betydelig innrømmelse å akseptere prinsippet om makspris, nettopp av de grunnene jeg har nevnt, og som er beskrevet i stortingsmeldingen. Til gjengjeld har opposisjonen tatt innover seg kunnskapene om de svært uheldige konsekvensene av en rigid ordning. De har tatt innover seg at maksprisen ikke kan være rigid, men må være fleksibel. Med en fleksibel makspris som sikkerhetsventil har vi forhåpentligvis sikret oss mot ensretting og redusert kvalitet i barnehagesektoren, vi har sikret oss mot konkurser, og vi har langt på vei sikret at målet om full barnehagedekning blir mulig å nå. Plass til alle som ønsker det, er og skal i årene framover være mål nummer én i barnehagepolitikken. Jeg er derfor glad for at Stortinget gir sin fulle tilslutning til at maksprisen skal være fleksibel. Jeg er også svært tilfreds med at Stortinget gir sin støtte til Regjeringens forslag om en kraftig økning av investeringsstøtten med satser helt opp til 50 000 kr til hver ny ferdigstilt barnehageplass. Dette er en kraftsatsing på nye plasser, og det er grunn til å være optimistisk i forhold til å kunne nå måltallene. Når det gjelder utbyggingstakten for nye plasser, er komiteen enig i at det vedtatte måltallet på 12 000 nye plasser blir stående for inneværende år. Målsettingen for neste år er at det skal bygges like mange nye plasser. For 2005 ber derimot komiteen om at Regjeringen vurderer anslagene for behovet for nye plasser på nytt, fordi det er grunn til å tro at lavere priser og flere barnehageplasser vil føre til forskyvninger i etterspørselsbildet. På det nåværende tidspunkt er det derfor vanskelig å gi noe presist anslag for behovet i og utover 2005. Men jeg har lyst til å presisere at målet om full dekning og plass til alle som ønsker det, ligger fast. Denne dagen er først og fremst historisk for dem som bruker barnehagene: barna og foreldrene. Det er småbarnsforeldrene som først og fremst har grunn til å være fornøyd med at hele Stortinget nå slutter seg til barnehagepolitikken. Vi må nok samtidig ta innover oss at familiene ikke nødvendigvis har veldig stor tillit til at vi nå kan holde det vi lover, at alle skal få en plass, og at prisene skal ned. Barnefamiliene er blitt lovet mye veldig lenge av skiftende regjeringer og storting. Det blir derfor nå opp til alle partier som står bak denne reformen, å levere det vi nå har lovet, slik at tilliten mellom barnefamiliene og oss kan gjenreises. Når det gjelder tariff- og avtalespørsmål, som saksordføreren var inne på, vil jeg for Høyres del understreke at dette først og fremst er et spørsmål for partene i arbeidslivet. Jeg er noe overrasket over Utdanningsforbundet, som i et oppslag i Nationen i dag sier de vil oppfordre sine medlemmer til ikke å jobbe i private barnehager fordi vi ikke her og nå er villig til å lovfeste retten til tariffavtaler. Det er litt spesielt av en fagforening, som nettopp er en av partene i arbeidslivet. Man kan faktisk spørre seg om Utdanningsforbundet her er i ferd med å sage over den grenen de sitter på. Det blir vist til at lærere og skoleledere i private skoler etter privatskoleloven har hatt en lovfestet rett til lønns- og arbeidsvilkår tilsvarende dem som er inngått i offentlige skoler. Denne paragrafen er videreført i den nylig vedtatte friskoleloven. Det betyr altså ikke at de ansatte i private skoler skal ha en blåkopi av en kommunal tariffavtale, men at de skal kunne kreve en tilsvarende avtale. Jeg har tidligere uttrykt sympati for kravet om at alle skal ha ordnede lønns- og arbeidsforhold uansett om de jobber i det offentlige eller private. Det skulle bare mangle. Det kan også være grunn til å gjøre oppmerksom på at svært mange private barnehager allerede i dag har godt fungerende tariffavtaler. Jeg har med stor interesse notert meg at Sosialistisk Venstrepartis nestleder Øystein Djupedal i Nationen 13. juni sier følgende: «Vi kan ikke pålegge noen å inngå tariffavtale. Stortinget er ikke en fagforening, så spørsmålet om lønn må førskolelærerne forhandle fram med sine arbeidsgivere på samme måte som alle andre.» Dette er et synspunkt jeg deler. Som jeg sa, er det naturligvis ikke vanskelig å være enig i at alle skal ha ordnede lønns- og arbeidsforhold. Etter vår oppfatning må de få det etter framsatte krav og gjennom forhandlinger mellom partene. Men det viktigste nå er den brede enigheten om denne historiske reformen i barnehagepolitikken – barnehageplass til alle og redusert foreldrebetaling.