Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2003-06-19:
Jeg har inntrykk av at det er en felles forståelse av at det er nødvendig å bedre økonomien i kommunene. Jeg er ikke uenig i at mange kommuner sliter, men å bruke «kommuneøkonomien» som samlebegrep for økonomien i alle landets 434 kommuner og 19 fylkeskommuner, og å innbille seg at situasjonen er ganske lik, og like dårlig overalt, blir ganske meningsløst. Statistisk sentralbyrå offentliggjorde mandag KOSTRA-tallene for 2002, og de viser med all ønskelig tydelighet at de økonomiske forskjellene i Kommune-Norge er enorme. Selv når det gjelder de aller viktigste oppgavene, som skole, helse og omsorg, er forskjellene kjempestore. Noen tall vil illustrere det. For å ta skolesektoren først, viser tallene der at forskjellene mellom den kommunen som bruker mest pr. elev i grunnskolen, og den kommunen som bruker minst, er nesten 100 000 kr, fra 46 800 kr til 143 800 kr. Det er forskjellen mellom to norske kommuner. Det brukes altså tre ganger så mye pr. elev i den ene kommunen som i den andre. Barnehagedekningen varierer fra 40 pst. i den dårligste kommunen til skyhøye 125 pst. i den beste. Akkurat på samme måte er det innenfor helsetjenestene. Her varierer den kommunale innsatsen fra i underkant av 600 kr pr. innbygger til ca. 6 000 kr for den beste kommunen, altså ti ganger så mye. Og kommunenes inntekter pr. innbygger forklarer ganske greit disse enorme forskjellene. De varierer nemlig fra 29 000 kr for den dårligste kommunen til 150 000 kr for den beste. Derfor er det stort sett de samme kommunene som går igjen både øverst og nederst på skalaen. Når det er slik, blir det umulig å få til det som alle partier her i salen sier er målsettingen, nemlig et så likt tjenestetilbud som mulig i alle landets kommuner. Og så lenge flertallet i denne sal ikke ønsker å gjøre noe med denne skjevfordelingen, som for en stor grad blir til gjennom inntektssystemet, blir målsettingen bare vakre ord i valgtaler og stortingsinnstillinger. Fremskrittspartiet ønsker å gjøre noe med disse forskjellene kommunene imellom på kjerneområder som skole, helse og omsorg, og vil derfor ha en finansieringsmodell hvor staten tar ansvaret for primæroppgavene gjennom en stykkprisfinansiering. På den måten vil det være mulig å nærme seg målet om noenlunde likt tilbud i alle kommuner, uavhengig av kommunens økonomi og lokale politiske prioriteringer. Men vi er så realistiske at vi ser at dette ligger et stykke fram i tiden, og at vi her og nå må forholde oss til dagens politiske realiteter. For å få en mer rettferdig fordeling av statlige overføringer kommunene imellom vil Fremskrittspartiet at størst mulig del av overføringene skal skje etter objektive kriterier over innbyggertilskuddet. Det betyr at vi ønsker å redusere Nord-Norge-tilskuddet, som, som navnet sier, bare går til kommuner i Nord-Norge, og skjønnstilskuddet, som ingen riktig vet hvordan skal prioriteres, men som ser ut til å gå til de samme kommunene år etter år, nærmest av gammel vane. Innenfor dagens system er det eneste veien å gå for å få en mer lik standard på de kommunale tjenestene landet over. Regjeringen har foreslått betydelige endringer i kostnadsnøkkelen, som Fremskrittspartiet mener i enkelte tilfeller ikke er treffsikker nok, og som i mange tilfeller kan slå negativt ut. Derfor ønsker vi å se disse endringene i en større sammenheng, og mener dette bør legges fram for Stortinget som en egen sak. Men selv en omfordeling kommunene imellom ville ikke løse det generelle problemet, at staten har innført en rekke reformer som kommunene har fått ansvaret for å gjennomføre, uten at det har fulgt tilstrekkelig med penger med. Derfor er det viktig at kommunene får anledning til å utnytte de pengene de har, på en best mulig måtte. Her har regjeringspartiene og Fremskrittspartiet sammenfallende syn. En generell momskompensasjonsordning er helt nødvendig for at kommunene skal kunne utnytte knappe midler på en best mulig måte. Det er ikke spesielt imponerende at Regjeringen har brukt to år på å komme fram til den ordningen som skal tre i kraft 1. januar 2004, og saken tåler ingen ytterligere utsettelse. Det er viktig å presisere at det ikke vil være noe påbud for kommunene til å konkurranseutsette deler av tjenestene. De kommunestyrene som av ideologiske grunner velger ikke å gjøre det, vil naturligvis stå fritt til det. Men det finnes mye både norsk og internasjonal erfaring for at det går an å få flere og bedre tjenester for pengene gjennom konkurranseutsetting, hvis det gjøres på en riktig måte. Det er nemlig ingenting som tyder på at man får det beste og rimeligste tilbudet gjennom en monopolordning, som vi i stor grad har i dag. Konsekvensen av manglende markedseksponering er etter Fremskrittspartiets syn at vi har fått en byråkratisk, tungrodd og kostnadskrevende kommunesektor.