trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Dessverre omkommer et stort antall dyr ved brann i driftsbygninger her i landet hvert år. Dette er vi nylig blitt minnet om ved den store brannen på en gård ved Gjøvik sist helg. Antall dyr som årlig omkommer ved brann, utgjør om lag én prosent av det totale tapet av husdyr. Etter initiativ fra Landbruksdepartementet ble det våren 1997 nedsatt en gruppe for å gå gjennom tilgjengelige data om omfanget av branner i husdyrbygninger med tap av dyr, og for å se på hvilke lover og regler som gjelder for sikring av husdyrrom mot brann. Hensikten var å komme fram til bedre brannforebyggende tiltak. Gruppen, som avgav sin rapport i mai 1998, har hatt med representanter for Statens Dyrehelsetilsyn, Statens bygningstekniske etat, Direktoratet for brann- og eksplosjonsvern, Norges Bondelag og Statens landbrukstilsyn. På grunnlag av de vurderinger som ligger i rapporten, arbeider nå gruppen videre med å utrede konkrete brannforebyggende tiltak. I tillegg til dette har en annen gruppe hatt som oppgave å kartlegge alle branner i driftsbygninger der det omkommer dyr i løpet av 1998. Her arbeides det mer konkret med hvert enkelt branntilfelle for å finne årsak og forløp. Installasjon av brannvarslingsutstyr vil gi tidlig varsling av brann. En forutsetning for at dette skal være til hjelp, er at det finnes egnet slokningsutstyr, og at det er personer til stede som kan bruke utstyret. Evakuering av dyr under brann er en meget krevende operasjon og kan være ytterst vanskelig uten at menneskers liv settes i fare. Krav til driftsbygninger i landbruket er generelt regulert i plan- og bygningsloven. Det er en rekke bestemmelser i loven når det gjelder branntekniske forhold, som også gjelder for driftsbygninger. Brann i husdyrrom der dyreliv går tapt, er en katastrofe. For dem som direkte berøres, er slike branner også en svært stor psykisk påkjenning. Resultatet av arbeidet til de gruppene som er nevnt foran, vil danne grunnlaget for en samlet og oppdatert vurdering av mulige brannforebyggende tiltak i landbrukets driftsbygninger, herunder vurdering av om det bør innføres krav til brannvarslingsanlegg. Komplette overrislingsanlegg er så langt vurdert som uhensiktsmessig i husdyrrom. Departementet vil sammen med Kommunal- og regionaldepartementet, som har det overordnede ansvar for brannforebyggende tiltak og for plan- og bygningsloven, også vurdere om det eksisterende regelverket er et hensiktsmessig verktøy i arbeidet med å hindre branner der husdyr går tapt. Administrative og økonomiske konsekvenser av eventuelle endringer i regelverket vil bli nøye vurdert og aktuelle endringsforslag sendt på vanlig høring. Avslutningsvis vil jeg som landbruksminister understreke hvor viktig det er å finne gode brannforebyggende tiltak slik at man kan redusere både økonomisk tap og de lidelser som faktisk påføres folk og fe i denne sammenheng.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Det var vel egentlig ikke noe tilleggsspørsmål. Det skal bare føyes til fra statsrådens side at det faktisk er ca. 50 000 driftsenheter med husdyr i vårt land, og på en måte betegner også det hvor utsatt husdyrprodusentene er for at en mulig brann kan oppstå. Det er naturligvis en utfordring for offentlige myndigheter å bidra til å være med og redusere dette gjennom både forskrifter og det regelverket som det legges opp til. Samtidig er det naturligvis også en kostnad. Når det gjelder justeringer av de brannvarslingsanleggene vi har i dag, vil det kanskje i snitt ligge opp mot 30 000 – 40 000 kr for hver enkelt gårdbruker. Nå må en naturligvis også se dette opp mot de store lidelser husdyrene har i denne sammenhengen. Jeg vil forsikre representanten om at vi fra departementets side tar dette på alvor og forsøker å finne hensiktsmessige løsninger.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-10-21:
Jeg har et spørsmål til vår ærede justisminister: «Våre naboland har tatt i bruk åndedrettsdetektorer i kampen mot illegal innvandring. Apparatet måler innholdet av kulldioksid i utåndingsluft og kan således oppdage mennesker som er gjemt. Utlendingskontrollen har ved grenseovergangene i Østfold avdekket mange forsøk på ulovlig innvandring. Vil statsråden ta et initiativ slik at instrumentet kan tas i bruk ved norske grensestasjoner?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-10-21:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er gledelig at avgjørelsen også kan tas i Norge om relativt kort tid. Vi vet at en slik detektor nå benyttes i en rekke land, og så vidt jeg vet, med veldig gode resultater, bl.a. i Danmark og i Sverige. Vi vet at det er et økende press mot norske og europeiske grenser og en økt illegal innvandring. Vi har svært begrensede ressurser for å møte denne illegale innvandringen, derfor er det positivt med bruk av åndedrettsdetektorer. En trailer kan man f.eks. undersøke på fire minutter, i stedet for 40 minutter i dag. Man har også problemer med plomberingen av disse bilene. Det vil også ha en veldig god avskrekkingseffekt, mener jeg. Mitt første tilleggsspørsmål til statsråden blir: Ser hun at det kan være noen hindring for at vi her i Norge kan tillate bruken av åndedrettsdetektorer, når man bruker det i Danmark og i Sverige og har god nytte av det?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-10-21:
Jeg takker statsråden for svaret. Utlendingsseksjonen i Halden har ved ganske få stikkprøver i løpet av et år stoppet ca. 500 personer som illegalt forsøkte å ta seg inn i Norge, og en del av dem vet vi ville forsøke å forsørge seg i dette landet ved hjelp av illegal virksomhet og kriminalitet, derfor er det et viktig spørsmål å ta opp. Jeg vet også at det er avsatt midler til ekstraordinær grensekontroll. Så vidt jeg vet, er det 3 mill. kr. Vil dette være midler som det kan være hensiktsmessig å bruke til anskaffelse av åndedrettsdetektorer, hvis man nå kommer til at det er hjemmelsgrunnlag for det?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-10-21:
Jeg har et spørsmål til landbruksministeren, som jeg forstår vil bli besvart av vår ærede miljøvernminister. «Antatte blandingsdyr av ulv og hund er observert en rekke ganger i indre Østfold de siste månedene. Mange er engstelige for at dyrene kan være farlige for barn fordi de mangler ulvenes naturlige skyhet. Dyrene kan ha negative virkninger for friluftsliv, tamme og ville dyr i fylket. Hva kan statsråden bidra med slik at ulvehybridene kan fjernes?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-10-21:
Jeg takker statsråden for svaret, som var meget konkret og som jeg er veldig godt fornøyd med. For det er klart at trinn én blir å vurdere å få gentestet disse antatte ulvehybridene for å se hva det er for noe. Og hvis det viser seg å være ulvehybrider – noe jeg ikke er i tvil om i og med at det er såpass mange mennesker og fagfolk når det gjelder ulv, som uavhengig av hverandre har observert dyrene – vil det i neste omgang være å gå til avliving. Jeg er veldig glad for svaret, for dette vil berolige mange mennesker, særlig i indre Østfold, som er urolige for barna sine. Det er jo sånn at til og med barnehager nå har vært holdt stengt, bl.a. i Våler kommune, fordi mange uavhengige personer har sett ulvelignende dyr i nærheten av barnehagene. At det er negativt med hybrider, har man jo erfaring for bl.a. i Italia og Spania, og jeg regner med at konklusjonen fra Miljødepartementets side vil være, hvis det viser seg å være ulvehybrider, at man da foretar en avliving i etterkant av den konstateringen.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Spørsmålet om bruk av åndedrettsdetektor ble tatt opp av politimesteren i Oslo ved brev til Justisdepartementet av 30. september i år. Bruken av et slikt instrument nødvendiggjør en klargjøring av hjemmelsgrunnlaget, og dette arbeidet er allerede igangsatt i departementet. Riksadvokaten er orientert om henvendelsen fra politimesteren i Oslo og er bedt om å gi sin uttalelse i saken. Mitt utgangspunkt er derfor at spørsmålet om bruk av åndedrettsdetektor i forbindelse med grensekontroll kan avklares i løpet av forholdsvis kort tid.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Jeg ser ikke umiddelbart at dette trenger å være noe problem i Norge, og det er jo utgangspunktet. Men når jeg opplyste i mitt første svar at vi likevel ønsker å ta en grundig gjennomgang av hjemmelsgrunnlaget, er det fordi vi vil være sikre på at bruk av dette apparatet ikke er i strid med gjeldende rett i Norge, og at det heller ikke vil kreve særskilt lovhjemmel. Dette går jeg ut fra at vi får svar på rimelig raskt. Jeg er helt enig med spørsmålsstilleren i at det å få en effektiv grensekontroll er viktig, og jeg vil vurdere dette på den måten som er tjenlig for saken.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
I forbindelse med spørsmålet fra representanten Hedstrøm vil jeg bare kort få opplyse at både jevnlige kontroller og stikkprøvekontroller har en stor plass i det arbeidet som drives når det gjelder kontroll. Politiet har i en tredagersperiode fra torsdag den 15. oktober til lørdag den 17. oktober gjennomført intensiverte kontroller på utvalgte grenseoverganger, både luft-, vann- og sjøgrenser. Dette var en del av en omfattende operasjon som alle medlemsstater i Schengen deltok i. Her skulle vi kartlegge. Og det har vi gjort. Hvordan vi kan finansiere den videre bruken av dette apparatet når de nødvendige avklaringer er gjort, kan jeg selvfølgelig ikke si noe konkret om i dag, men jeg ønsker å gi uttrykk for overfor spørsmålsstilleren at vi her er helt klare: Vi ser på behovet, og ønsker å ta i bruk moderne hjelpemidler.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til helseministeren: «I brev datert 9. juli 1998 bekrefter Sosial- og helsedepartementet at sekretariatet for Trygge lokalsamfunn skal flyttes fra Harstad og sentraliseres ved at det blir lagt til Statens institutt for folkehelse. Dermed har Sosial- og helsedepartementet sentralisert et statlig innsatsområde i en tid der Oslo har pressproblemer, mens Nord-Norge rammes av fraflytting. Hvorfor kan ikke dette sekretariatet fortsatt ligge i Harstad?»
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Det er positivt at en er i dialog med Harstad kommune og fylkeslegen i Troms, men samtidig er realiteten at en her flytter et statlig innsatsområde og sentraliserer det. Statsråden argumenterte for at det trengs et fagmiljø over en viss kritisk størrelse for å ha bredde. Men det er en type argumentasjon som ethvert lite kompetansesenter møter, for det er selvsagt at bredden i omtrent hvert eneste fagmiljø vi har i dette landet, er større i de sentrale strøk enn den vil være i mindre byer. En slik argumentasjon vil automatisk føre til at man skal flytte de fleste av fagmiljøene til Oslo. Det kan ikke være tilstrekkelig for ei regjering som vil prioritere distriktene. Når det gjelder denne saken, er fortsatt Harstad det eneste lokalsamfunn i Norge som oppfyller WHOs kriterier for såkalte Safe Communities. I en liten by representerer dette sekretariatet viktige arbeidsplasser og har langt større betydning enn det har i Oslo. I denne saken har hele området rundt engasjert seg. Er statsråden enig i at flyttingen av Trygge lokalsamfunn bidrar til sentralisering?
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1998-10-21:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er positivt at man vurderer å gå inn med en stillingsressurs. Jeg vil be om at man i den sammenhengen også foretar en grundigere evaluering av resultatene man har oppnådd i Harstad, og også tar innover seg den evalueringa. For å opprettholde bosettinga er det behov for å ta i bruk og videreutvikle kompetansemiljøet i regionene i Norge. Arbeidet med Trygge lokalsamfunn kan utvikles i samarbeid med fylkeslegene i alle nordnorske fylker og i forbindelse med Institutt for samfunnsmedisin ved Universitetet i Tromsø. Mye tilsier at det er behov for en ny evaluering, og jeg vil spørre om statsråden vil ta initiativ til å evaluere ordninga på en bredere basis og eventuelt foreta en ny vurdering av om det er riktig å gjøre det som man nå har lagt opp til, nemlig å flytte funksjonen, men legge en ressurs til Harstad.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Det er min klare oppfatning at for å få en god effekt av ulykkesforebyggende arbeid rettet mot kommunesektoren må flere krefter spille sammen. Vi må ha en god forankring i et bredt og solid fagmiljø, men vi må også ha en god forankring i den praktiske hverdag. Jeg tror at Statens institutt for folkehelse er best i stand til å gi det første, men jeg tror at Harstad kommune med sin erfaring og som nærmest et fyrtårn i dette arbeidet på nasjonal basis kan ha en viktig rolle å spille i det andre elementet jeg nevnte, nemlig forankring og erfaringsspredning ut mot kommunesektoren. Nettopp denne rollen for Harstad kommune vil vi drøfte på det møtet som jeg nå har annonsert. Vi vil også se på om det er mulig å avse en stillingsressurs i forbindelse med dette arbeidet knyttet til Harstad, og dermed mener jeg at kritikken om sentralisering skulle falle.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Jeg mener at departementet har foretatt en grundig gjennomgang og vurdering og på det grunnlaget kommet til en slik konklusjon. Men jeg er åpen for i den dialogen som nå følger med de berørte i Troms og i Harstad spesielt, å se på hvordan en kan få til en rollefordeling i det videre arbeidet som ivaretar de hensyn som representanten Konglevoll er opptatt av, og det tror jeg vi skal få til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
De faglige etatene, Rikstrygdeverket og Statens legemiddelkontroll, har vurdert det nye legemidlet Aricept for Alzheimer demens etter de foreskrevne rutiner og regler. Rikstrygdeverket har mottatt og vurdert søknad om pliktmessig refusjon for Aricept, dvs. opptak på blå resept. Den 11. september 1998 mottok departementet Rikstrygdeverkets tilråding. Rikstrygdeverket baserte sin tilråding på foreliggende dokumentasjon. Til disposisjon for Rikstrygdeverket var bl.a. tre korttidsstudier med en varighet på mellom 12 og 24 uker og en toårsstudie uten kontrollgruppe for å dokumentere langsiktig effekt. Resultatet av disse undersøkelsene gir ikke noe sikkert grunnlag for å trekke noen klare konklusjoner ut fra de krav til dokumentasjon som gjelder innen medisin. Rikstrygdeverket påpeker videre at Aricept vil kunne innebære en vesentlig økning i utgiftene for trygden. Rikstrygdeverket anbefalte departementet å avvente opptak av Aricept på blå resept inntil det foreligger mer dokumentasjon på preparatets effekt. Statens legemiddelkontroll har konkludert på tilsvarende måte. I en helseøkonomisk vurdering datert 11. mai 1998 konkluderer Statens legemiddelkontroll med at basert på nåværende kunnskap bør ikke Aricept tas opp på blå resept. Statens legemiddelkontroll viser også til at det ble dissens i Spesialitetsnemnda da spørsmålet om hvorvidt preparatet skulle gis markedsføringstillatelse, ble tatt opp. Spesialitetsnemnda gav det råd å godkjenne legemidlet for salg i Norge med fire mot tre stemmer. Mindretallet tilrådde å gi avslag på søknad om markedsføringstillatelse basert på at klinisk sikkerhet ikke anses tilstrekkelig dokumentert. Høy pris og mangelfull dokumentasjon av effekt er for øvrig begrunnelsen som ble gitt for ikke å innvilge Aricept refusjon i Danmark og Finland. Produsenten av Aricept fikk på dette grunnlag avslag på søknad om pliktmessig refusjon for dette legemidlet. Jeg er åpen for å ta spørsmål om refusjon opp til ny vurdering dersom produsenten kan fremlegge mer og bedre dokumentasjon på preparatets effekt, eller dersom prisen settes ned til et nivå som bedre står i samsvar med den effekten som til nå er dokumentert.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Det er riktig som representanten Johnsen sier, at når man vurderer økonomien ved å refundere et legemiddel, må man se på helheten og gjøre en helseøkonomisk vurdering, og så langt er departementets oppfatning at refusjonskostnadene ved en pliktmessig refusjon av Aricept vesentlig overstiger eventuelle innsparingseffekter som preparatet kunne tenkes å gi. Men jeg har sagt – og gjentar – at jeg er åpen for å ta spørsmålet om refusjon opp til ny vurdering dersom produsenten kan fremlegge mer og bedre dokumentasjon på preparatets effekt, eller dersom prisen settes til et nivå som bedre står i samsvar med den effekten som er dokumentert til nå.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-10-21:
Departementet vil selvsagt forholde seg til ny dokumentasjon som produsenten kan legge fram, og gjøre de vurderinger som en slik fremleggelse tilsier.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-10-21:
Saken om likestrømsforbindelsene fra Feda og Tonstad til grunnlinjen ligger nå til klagebehandling i Olje- og energidepartementet. Jeg ber om representanten Bastesens forståelse for at jeg derfor ikke kan gå inn på nærmere vurderinger og drøftelser av sakens realiteter her. Jeg kan imidlertid forsikre representanten om at Olje- og energidepartementet i sin behandling av klagesaken har et tett samarbeid med Fiskeridepartementet og Miljøverndepartementet. Jeg kan også bekrefte at Olje- og energidepartementet på grunnlag av møter og befaring hvor også representanter for Fiskeridepartementet og Miljøverndepartementet deltok, allerede har pålagt konsesjonæren tileggsutredninger om bl.a. alternative ilandføringsløsninger. Behovet for en tilleggsutredning av elektrodeanleggets innvirkning på fiskerinæringen er nå til vurdering i Fiskeridepartementet. Ved behandlingen av de langsiktige kraftutvekslingsavtalene forutsatte Stortinget at de miljømessige sidene ved eventuelle forsterkninger av ledningsnettet ble grundig vurdert i tilknytning til den enkelte konsesjonssøknad. I tråd med denne forutsetningen vil denne saken om likestrømsforbindelsene bli undergitt en grundig og forsvarlig behandling, hvor alternative løsninger skal vurderes før endelig konsesjon gis.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-10-21:
Jeg skal ikke begi meg inn i en lang ordveksling med representanten Bastesen om hvorvidt dette faktisk er første gangen vi er enige, men jeg tror det heldigvis ikke er sånn. Vi legger fra Regjeringens side stor vekt på å følge opp Stortingets forutsetning om at miljøkonsekvensene skal utredes skikkelig. Vi er også klar over betydningen i forhold til fiskerinæringen, og det er nettopp derfor Fiskeridepartementet er trukket så tett inn i denne saken som det er.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-10-21:
Det er de siste par årene dokumentert fast tilhold av ulv i Østfold, spesielt i grensetraktene mot Sverige. I noen tilfeller har ulveindivider vært observert i nærheten av bosetting og kulturlandskap. Enkelte har tolket dette som unormal atferd hos ulv, og har ment at slik atferd skyldes at dyrene er hybrider av ulv og hund. Det er ikke uvanlig at unge, uerfarne individer av både ulv og andre dyr kan vise seg i nærheten av mennesker. En slik atferd er derfor ikke i seg selv noe tegn på at det dreier seg om dyr som er en blanding av ulv og hund. Når det gjelder nærgående ulv i Østfold, sitter jeg ikke med informasjon som tyder på at det er snakk om hybrider. Jeg vil likevel vurdere alternative former for genetisk testing for om mulig å fastslå hvorvidt enkelte individer kan være blandingsdyr. Jeg ser det ikke som ønskelig å ha blandinger av ulv og hund i norsk fauna. Dersom vi med sikkerhet kan si at det finnes slike hybrider i Norge, vil jeg sette inn nødvendige tiltak for å fjerne disse. Jeg legger for øvrig stor vekt på at vi må få bedre kunnskap om ulven i Norge som grunnlag for en presis forvaltning i årene framover. Jeg viser i den forbindelse til at Regjeringen i forslaget til statsbudsjett for 1999 har foreslått betydelige midler avsatt til bestandsregistrering av rovvilt.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-10-21:
La meg først få understreke at man ikke må forhåndskonkludere om dette. Det er ennå ikke oppnådd faglig enighet om at dette er hybrider. Men det jeg og representanten er enig om, er at det er viktig å få brakt klarhet i dette spørsmålet, og derfor synes også Miljøverndepartementet at det er grunn til å åpne for gentesting av antatte ikke-hybrider. Gjennom det vil vi kunne få presise svar, og hvis det viser seg at dette skulle være hybrider, er vi innstilt på å sette i verk nødvendige tiltak for å få fjernet disse.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-10-21:
Arbeidet med å avklare mandatet for og sammensettingen av det nye Planlovutvalget har tatt noe lenger tid enn først antatt. Brikkene er imidlertid nå falt på plass, og jeg tar sikte på å fremme sak for Kongen i statsråd om oppnevning av utvalget i løpet av 14 dager. Utvalget vil få en funksjonstid på inntil fire år, men det forutsettes at det skal legge fram sin første delinnstilling innen to år etter oppnevningen.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-10-21:
Jeg er helt enig med representanten Solberg i at det er viktig å få en samordning og klargjøring av statens interesser – og få det tidlig i prosessen. Det er også grunnen til at Miljøverndepartementet nå har samlet alle departementenes retningslinjer i ett rundskriv til kommuner og fylker – nettopp for å gi dem en samlet oversikt over hva som er statens interesser. Parallelt med at vi har gjort dette, har jeg også sagt veldig tydelig at dette er svært omfattende – og antageligvis for omfattende. Vi har derfor satt i gang et arbeid i departementet for å gjennomgå dette for å se om det kan forenkles noe.
Erna Solberg (Høyre), 1998-10-21:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Under stortingsdebatten om kommunal- og regionalministerens redegjørelse om lokaldemokratiet i mars opplyste kommunalministeren at Miljøverndepartementet var i ferd med å nedsette et utvalg for å gjennomgå plandelen av plan- og bygningsloven. Dette ble gjentatt i kommuneøkonomiproposisjonen i mai. Etter de opplysninger undertegnede har fått, er dette utvalget ennå ikke blitt oppnevnt. Når vil det oppnevnes, og hvilken tidsramme vil det ha for arbeidet?»
Erna Solberg (Høyre), 1998-10-21:
Bakgrunnen for interessen for dette utvalget er at argumentasjonen for at utvalget skulle bli nedsatt, var et forsvar for at Stortinget ikke skulle vedta et pålegg om å få en sak om akkurat det samme temaet, nemlig samordning av statens innsigelsesmyndighet og definisjonen av nasjonale interesser i forbindelse med plandelen. Stortingsflertallet vedtok likevel dette, og kommunalministeren kom tilbake i kommuneøkonomiproposisjonen, fremdeles med en henvisning til dette Planlovutvalget som skulle nedsettes, og sa at det ville ta opp i seg de viktigste av disse temaene. Når det tar så langt tid å få nedsatt et planutvalg, og stortingsvedtaket faktisk fremdeles er gjeldende, nemlig at det skal legges frem en sak for Stortinget «i løpet av stortingssesjonen 98/99» om nettopp disse spørsmålene, da må jeg si at det for vårt vedkommende er avgjørende at vi kan få frem noe av dette materialet tidlig, at det ikke går fire år før vi får svar på de viktigste spørsmålene. Det har betydning for lokaldemokratiutviklingen at staten ikke får større problemer enn nødvendig i planprosessen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-21:
Jeg har følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Arbeidsmarkedsetaten har gjennomført et prosjekt for rekruttering av utenlandske leger, der målet har vært å bedre legedekningen i norske distriktskommuner. Hvilke kostnader er det knyttet til prosjektet, hvor mange leger har man lyktes med å rekruttere, og hvordan er den geografiske fordelingen av de legene som man har greid å rekruttere?»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-21:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg syns for så vidt det er oppsiktsvekkende at målet ikke skulle være å bedre den distriktsvise fordelingen. Det viser seg at vi i Norge fra 1995 hadde en økning på ca. 1 200 legeårsverk. Ser man på de tre nordnorske kommunene, har det ut fra statistikk som er tilgjengelig, vist seg at det har vært en nedgang i antall utførte legeårsverk. Man ser også nå en nedgang i antall utførte legeårsverk i distriktskommuner i Norge med under 4 000 innbyggere. Det betyr at det bare er én måte å gjøre noe med den situasjonen på, nemlig å være særdeles målrettet når man rekrutterer nye leger, ellers risikerer man bare å få et overforbruk der det fra før av er størst legetetthet. Har statsråden synspunkter på hvordan man kan oppnå en bedre legefordeling ved at man veldig målrettet knytter nye legestillinger og rekruttering av nye leger til de distriktene og de kommunene som pr. dato har færrest besatte legestillinger?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-21:
Man takker gjerne for svaret, men dette svaret er jeg ikke fornøyd med. Det er helt klart at hvis man skal knytte det å rekruttere leger til behovet som den enkelte arbeidsgiver melder, vil det hele tiden dukke opp behov. Det ser man jo bare på de grå stillingene man har i dag ved en rekke sykehus som fra før av har den beste dekningen. Jeg vil igjen spørre statsråden: Må det ikke være et overordnet samfunnsmessig mål å samordne rekrutteringen av leger i forhold til der behovet er størst, i stedet for at man bare søker å komme arbeidsgivers beskrevne behov i møte? Er det i det hele tatt ikke her et behov for en samordning med Helse- og sosialdepartementet på en langt mer aktiv måte?
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-10-21:
Den generelle mangelen på leger i Norge de senere år, og spesielt mangelen på spesialister, har medført at myndighetene har arbeidet på et bredt felt for å øke tilbudet av denne typen helsepersonell. Arbeidsmarkedsetatens legerekrutteringsprosjekt er opprettet for å skaffe leger fra utlandet. Målet er ikke rettet spesielt mot å bedre legedekningen i norske distriktskommuner, slik representanten Ballo refererer til i sitt spørsmål, men generelt å avhjelpe en mangel både på sykehus og i distrikter. Gjensidige avtaler er undertegnet med arbeidsmarkedsmyndighetene i Tyskland, Frankrike og Østerrike i 1997. Legene som er aktuelle, gjennomgår et tre måneders gratis språkkurs med avsluttende prøve i de respektive landene. Det er avholdt ti språkkurs med en gjennomsnittspris på 450 000 kr pr. kurs. Det vil bli gjennomført ytterligere to kurs i 1998. Det er avsatt inntil 10 mill. kr til språkopplæring av utenlandsk helsepersonell i 1998. Pr. 16. oktober 1998 har prosjektet rekruttert 88 utenlandske leger til Norge, hvorav 53 til kommunehelsetjenesten og 35 til sykehus. Det er meget stor interesse for å komme til Norge, særlig fra tyske leger. Den geografiske spredningen er stor, men fylkene Nord-Trøndelag, Hordaland, Troms, Nordland, Møre og Romsdal og Sør-Trøndelag har flest tilsatte relativt sett, med 8-11 i hvert fylke.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-10-21:
Spørsmålet fra Ballo inneholder både helsepolitiske problemstillinger i forbindelse med legedekning i Norge og arbeidsmarkedspolitiske problemstillinger. Det er de siste problemstillingene som dette prosjektet, som for øvrig ikke er gjennomført, men som også skal føres videre i 1999, tar sikte på å løse. Det tar altså sikte på å løse problemet for de arbeidsgivere som melder sitt behov for legespesialister. Mine svar er gitt i forhold til opplysninger om distriktsdekning og sykehus kontra distriktshelsetjenesten.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-10-21:
Helseministeren har lagt fram saker, som jeg tror ligger til behandling i Stortinget nå, nettopp for å ta opp problemet med legedekningen, som Ballo stiller spørsmål om. Arbeidsmarkedsetaten har altså en annen oppgave i samfunnet, og hvorvidt det er behov for en samordning her, eller om det i det hele tatt er mulig å ha en samordning, er jeg noe usikker på. Arbeidsmarkedsetatens oppgave er å gi arbeidsledige jobb og skaffe arbeidsgivere nødvendig arbeidskraft.
Jan Petersen (Høyre), 1998-10-27:
Jeg synes det er grunn til å stoppe opp litt ved denne saken, fordi det er en sak av den aller største viktighet. Det dreier seg rett og slett om ett av mange bidrag for å unngå en humanitær katastrofe i Kosovo. All oppmerksomheten har jo vært knyttet til NATOs ultimatum overfor de serbiske myndigheter, og det med rette. Jeg vil benytte denne anledning til å si at jeg synes det er svært viktig at hele omverdenen nå legger et betydelig press på de serbiske myndigheter slik at de overholder de avtalene som de har inngått. Vi vet selvfølgelig at et NATO-engasjement og et OSSE-engasjement i Kosovo vil ha mange problemer knyttet til seg, men vi er nødt til å foreta et valg. Det valget vi har foretatt, er å legge et betydelig press på de serbiske myndigheter med også trussel om bruk av militære midler. Det dagens sak dreier seg om, er en litt annen side av det som det også er svært viktig å holde frem, og det gjelder det å yte humanitære bidrag. Regjeringen har prisverdig valgt å reagere raskt i denne saken. Stortinget velger også å reagere raskt. Vi står foran vinteren, og jeg synes det er svært viktig at Norge gir et betydelig bidrag til å dempe de humanitære problemene som er i Kosovo, og vil derfor anbefale innstillingen.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1998-10-27:
Jeg konstaterer at utenriksministeren med diplomatisk letthet og eleganse helt gikk utenom et hovedpoeng her, og det er at vi står overfor etterkrigstidens verste og mest brutale regime, som vi da dømmer albanerne til å leve under til evig tid på grunn av presedensfrykt og hva som kan skje i fremtiden. Jeg synes det er veldig betenkelig, og jeg synes det er en veldig viktig siden av saken som i alle fall burde bringe utenriksministeren så langt som til å si at dette også er et vanskelig spørsmål. Men her fikk vi inntrykk av at det var en selvsagt sak at dette folket må lide på grunn av en usikker, men forhåpentligvis velordnet situasjon på Balkan.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1998-10-27:
Det er alltid underholdende å høre på representanten Solheim. Han har en engasjerende måte å forenkle ting på. Men jeg hadde jo håpet at han så en viss forskjell på situasjonen før den serbiske armé – eller den forente jugoslaviske armé eller hva den skal kalles – gikk til militær aksjon i Kosovo, og situasjonen nå. Det var en helt annerledes situasjon, også sett i et flyktningperspektiv.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-27:
Det kan bli noe smått å diskutere Fremskrittspartiet. Men bare for ordens skyld: Hvis man begynner å akseptere at en hovedlinje er å trekke nye grenser når man får situasjoner som i Kosovo – og jeg tror vi alle har den fulle sympati for kosovoalbanernes sak og forstår dem fullt ut – la oss da tenke litt etter hva konsekvensene ville bli. På hvilket grunnlag skulle man akseptere at det ikke skulle trekkes nye grenser i Tibet, i Kashmir, i Kurdistan? Det er jo langt flere kurdere enn albanere i verden. Det ville bety nye grenser i Iran, Irak, Syria og Tyrkia i alle fall. I Afrika er det svært få grenser som følger nasjonsgrensene i vår europeiske forstand. Det kan være en håndfull som ville kunne opprettholdes – nesten ingen. Med andre ord: I det øyeblikk vi gir slipp på den hovedlinje at vi skal forsøke å løse grenseproblemene innenfor de stater som er dannet, gir vi en oppskrift på krig nesten overalt på kloden. Det er faren ved Fridtjof Frank Gundersens resonnement i denne saken. Så sier Gundersen at Milosevic-regimet er det verste vi har sett etter den annen verdenskrig. Det er antakelig riktig hvis vi snakker om Europa. Det er helt sikkert ikke riktig hvis vi snakker om resten av verden, men antakelig er det riktig når det gjelder Europa, i hvert fall hvis vi ser bort fra Stalin-regimet og regner det som en førkrigsaffære. Jeg har den største respekt for Fridtjof Frank Gundersens engasjement på dette området, men da blir spørsmålet: Hva har Gundersen gjort for å få resten av partiet sitt til å forstå dette? Hvis Milosevic-regimet er det verste regimet i Europa etter den annen verdenskrig – og det er det – hvordan kunne Fremskrittspartiet med en slik letthet gå inn for å sende folk tilbake til Bosnia, til nettopp dette regimet? Hvordan kunne man gang etter gang sitte i fjernsynet og si at kosovoalbanerne bare blåste opp problemene, bare skrøt på seg problemer, og at de bare hadde ønske om å komme hit til Norge hvor alt var fryd og gammen og jobbene og kursene stod i kø, og der nede hadde de det jo vel så bra? Hvordan var det mulig hvis man hadde den erkjennelse at Milosevic stod for det verste regimet i Europa etter den annen verdenskrig? Hvorfor har ikke Fridtjof Frank Gundersen brukt litt av sin innflytelse for å få sine partikamerater til å opptre med anstendighet i den norske debatten om Kosovo? Og hvordan er det mulig, hvis man mener at Slobodan Milosevic står for det verste regimet i Europa etter den annen verdenskrig, å sitte og se norske TV-tittere rett inn i øynene og si at hvorfor i alle dager kan de ikke lære seg serbisk der nede, for serbisk er jo landets språk?
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1998-10-27:
Jeg har ikke noe problem med å si at dette er en vanskelig sak, og jeg har også i Stortingets organer sagt det flere ganger. Vi er opptatt av kosovoalbanernes situasjon. Det er derfor vi engasjerer oss både diplomatisk og politisk, det er derfor vi har støttet NATOs engasjement med militær trussel, og det er derfor vi går inn med humanitær bistand. Men jeg håper også at representanten Gundersen forstår de store, alvorlige konsekvensene det vil få hvis vi i utgangspunktet sa at vi nå skal trekke nye grenser på Balkan. Noe av det som har vært underliggende her, er jo at vi håper å få i gang igjen en politisk forhandlingsprosess mellom kosovoalbanerne og myndighetene i Beograd. Vi har samtidig sagt til myndighetene i Beograd at vi ikke tenker oss at Kosovo kan bli en del av Serbia, slik som representanten Gundersen feilaktig sier, men at det må få en eller annen status med utvidet autonomi innenfor den føderale republikken Jugoslavia, slik som det hadde tidligere, og kanskje med noe større autonomi enn det de hadde tidligere. Alt dette har vi vært oppmerksom på, alt dette arbeider vi med, og dette er vanskelige spørsmål. Men jeg er ikke sikker på at det er vanskelighetene som er kommet tydeligst fram i representanten Gundersens to innlegg i dag.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1998-10-27:
Jeg takker statsråden for svaret, som hadde mange positive elementer i seg. En kan ikke vente å få fullt gjennomslag for alle ønsker i en interpellasjon, det forstår jeg, men svaret som statsråden gav, viser at det er klar vilje til å imøtekomme dette behovet. Jeg har noen kommentarer til enkelte av punktene. Det ble nevnt at fagplanene for en del av disse byggfagene har i seg at elevene skal ha kjennskap til gamle teknikker. Ja, det er jeg klar over, men det er noe helt annet å ha kjennskap til enn det å ha innsikt i og praktisk erfaring med. Det var det jeg påpekte ikke var mulig å få til med dagens læreplaner, slik jeg har skjønt det etter å ha undersøkt saken og etter den erfaring jeg har. Videre ble landslinjene nevnt. Det er jo et alternativ på videregående opplæringsnivå for å konsentrere dette fagfeltet, som blir mer spesielt enn det generelle som er i læreplanene i dag. Jeg ser at det er et alternativ, men det er ikke å høyne nivået opp mot høgskolenivå og forskningsbasert undervisning slik jeg ser det. Det statsråden sa om teknisk fagskole og eventuell plassering, er interessant. Likevel mener jeg at slik teknisk fagskole fungerer i dag, er heller ikke det forskningsbasert undervisning. Men det er klart at deler av disse fagområdene kanskje kunne finne sin plass der, og at noen kunne løftes opp på et høgere nivå. Nå har jeg kontaktet høgskolen i Trøndelag og er kjent med at de faktisk ønsker seg et 20-vekttallsopplegg i framtiden – og gjerne enda mer. De vil altså ta kopi av det Sverige har gjort. Jeg håper departementet er positiv til en slik utvikling, for det er en bra start. Jeg tar til etterretning at forsøksprosjekt som jeg spurte om ikke er aktuelt fra departementets side, men er veldig glad for det initiativet som statsråden vil ta, ettersom jeg forstod – kanskje jeg kan få bekreftet det – ved å invitere til et møte med flere interessenter enn bare representanter for Dovre kommune. Nå har det vært noen møter i departementet før også, men jeg håper det kan komme noe konkret ut av dette, for det haster. Ivrige forkjempere for dette har ventet lenge, og det foreligger allerede mye dokumentasjon. Jeg minner om at vi har Norsk Kulturarv plassert i Nord-Gudbrandsdalen, vi har også andre prosjekter som vil falle godt inn under dette, så det skulle være nok fagfolk å trekke på i den sammenhengen.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1998-10-27:
Jeg er glad for de positive innleggene som har kommet fra andre partiers representanter. Selv om vi ikke har absolutt alle partiene med, er jeg i hvert fall glad for det som er tilkjennegitt av positive holdninger. Kanskje det er slik at jo eldre en blir, jo mer interessert blir en i historie. Det er vel ikke så galt i og for seg, men det er ikke det som er hovedgrunnen til at jeg har tatt opp denne saken. Jeg har egne erfaringer for hvor vanskelig det er å skaffe til veie kompetent arbeidskraft, fra da vi i sin tid skulle restaurere/rehabilitere en gammel tømmerbygning på egen skole. Uten fagekspertise fra riksantikvaren, det lokalet museet og fylkeskonservatoren hadde vi aldri greid det. Men vi greide det på den måten at vi fikk med kompetente folk til å hjelpe oss å lære opp lærere som igjen lærte opp elevene. Det var et helt unikt prosjekt, ifølge uttalelser fra riksantikvarens folk. – Dette var selvrosen. Men for å komme over til noe annet: Det var vist til den søknaden som var sendt fra Høgskolestyret i Oppland for noen år siden. Jeg har funnet fram et par ark av dokumentasjonen som ligger i departementet, og vil ta fram noen stikkord som viser argumenteringen og punktene for hvorfor de så det så viktig å få i gang en slik utdanning. I punkt 1 står det: «I dag stoppar den formelle faglege utviklinga i handverksfag med sveinebrevetEtter det utdanningsmønsteret som vi har i dag gir sveinebrevet den høgste utdanninga som ein kan få som utøvande i handverksfag. Dersom ein går vidare forlet ein samstundes det å vera utøvande som handverkar.»Videre står det i punkt 2:«Det er påfallande at ei handverksfagleg utdanning på høgskole/universitetsnivå ikkje eksisterer». Det er altså tilfellet i Norge. Videre i punkt 3: «Tyskland har ei treårig meistarfagleg utdanning». Videre i punkt 4: «Næringslivet etterlyser eit tilbodVilkår for ei fagleg utvikling ut over fagbrevnivået ville kunne føre til meir stabile arbeidsstokkar.» Og videre i punkt 5: «I Noreg har store delar av den handverksfaglege tradisjonen lege utanfor all formell opplæring. Dette gir særlege utfordringar.» Og i punkt 6: «Vi har eit kulturelt ansvar» – slik det har vært understreket flere ganger her.«Den fysiske kulturarven vår i form av hus, båter, innreinad, reiskap osb. er til del eigenarta i Europeisk samanheng.» Og så til slutt: RFA, Rådet for fagopplæring i arbeidslivet, hadde en egen komite som i forbindelse med en NOU for noen år siden hadde en arbeidsgruppe som drøftet en del problemstillinger knyttet til små fag der det gjelder ivaretaking av vår fysiske kulturarv. Denne går inn for at det opprettes undervisning på høgskolenivå. Det synes jeg er verdt å merke seg, for det ble tidligere i en annen sammenheng sagt til meg at det var en del interessemotsetninger her. Men når vi ser at Rådet for fagopplæring i arbeidslivet går inn for dette, skulle i vært fall den delen være godt ivaretatt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-10-27:
Med høve til omgrepa «kjennskap til» og det å ha «innsikt i» og «ferdighet i», er det klart at der er det forskjellar. Grunngjevinga mi for å seie at vi eventuelt kunne ha ein skule som Hjerleid som landslinje, er at ein då på ein måte kan særodle det som interpellanten etterlyser, nemleg ikkje berre kjennskap til, men innsikt i og ferdigheit i, og det er òg å ivareta eit miljø, så det kan vere ein måte å få det til på, for det må nok erkjennast at i dei generelle fagplanane vil ein aldri kunne kome til meir enn «kjennskap til». Når det gjeld forsøksprosjekt, har interpellanten rett i at eg sa at det ikkje skal igangsetjast i dag, men det var meir enn eit møte eg annonserte. Eg sa at eg ville ta initiativ til eit møte for eventuelt å få sett ned ei arbeidsgruppe for å sjå på kva slags nivå og korleis ein kunne få ein heilskapleg plan for å ivareta heile dette saksfeltet, der me både verdset dei som har teke initiativ på eigen kjøl allereie, og dei miljøa som har ein lang tradisjon, kombinert med å ta vare på det totale behovet, så det er litt meir aktivitetsretta enn berre eit møte. Men samstundes må vi sjå det i forhold til det andre arbeidet vi held på med, bl.a. denne gråsoneproblematikken, så det skal skje noko ganske raskt i forhold til at eit slikt arbeid vert sett i gang.
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 1998-10-27:
Det skal mye til å imponere mennesker i dag. Det jeg stadig gripes av, er byggverk – ikke kjempesvære, nye bygd med all verdens moderne utstyr, men de som er reist for lenge siden, da folk ikke hadde svære kraner og avansert verktøy, gamle bygninger som ikke bare har sin egen romantiske stil, men som utstråler et slags liv. Det er bl.a. mulighetene til å ta vare på disse på en rett og god måte interpellanten er opptatt av i dag. Gammel byggeteknikk og vedlikehold av denne delen av kulturarven er viktig. Kristelig Folkeparti er opptatt av kultur og tradisjon. Gamle bygg som blir ødelagt, kan vi aldri få igjen. Penger og bevilgninger kan vi som politikere bidra med, men det er ikke nok. Her er kompetanse vel så viktig: å kunne gamle håndverksferdigheter og overføre dem til neste generasjon så de ikke går tapt. Vi freder og bevarer gamle bygninger. Da må vi også ha mennesker med kunnskap som kan utføre jobben med restaurering og vedlikehold. Mange enkeltmennesker og miljøer er opptatt av å bevare og ta vare på gamle tradisjoner, og gjør et godt arbeid ut fra egen iver og interesse. Det er viktig å legge til rette for at kunnskap og tradisjoner kan gå i arv, særlig i de miljøer der det er mest naturlig. Utdanningssystemet har et spesielt ansvar for også å ivareta denne delen av vår kulturarv. Jeg er glad for at statsråden sier at han er opptatt av disse spørsmålene og vil se på dem i forbindelse med eventuell landslinje og teknisk fagskole. Når det gjelder høyere utdanning, vil tanken om en arbeidsgruppe være et fint utgangspunkt for å få et passende og høyt nok utdanningsnivå innen dette feltet.
Petter Løvik (Høyre), 1998-10-27:
Marit Tingelstad sin interpellasjon reiser fleire spørsmål som det er vel verdt å bruke litt tid på. Det første og mest opplagde er det konkrete behovet for utdanning av handverkarar som har den nødvendige ekspertisen og kompetansen til å gjennomføre det heilt nødvendige vedlikehaldet av den gamle verneverdige og delvis freda bygningsmassen. Eg er heilt samd med Marit Tingelstad i at det er ei viktig kulturoppgåve – og viktig for å bevare kulturarven – å sørgje for at denne ekspertisen finst. Eg tok derfor opp denne saka i eit spørsmål til statsråd Lilletun i juni, då med dei planane som ligg føre ved Hjerleid vidaregåande skule i Dovre, som utgangspunkt. Der har ein lenge arbeidd med å få etablert utdanningstilbod på eit eller anna høgare nivå i handverksfag, som tømring, møbelsnekring og treskjering utan å nå fram. Svaret frå statsråden den gongen var for så vidt velvillig, men lite konkret. Departementet venta på skuleeigaren, Oppland fylkeskommune, sitt syn. I dag seier statsråden at han i alle fall vil ta kontakt med dei aktuelle partane og kanskje få til ei arbeidsgruppe, så det ser ut til at det går eit steg framover for kvart spørsmål og kvar interpellasjon som dukkar opp på dette området, så det får vi vel kanskje halde fram med. Eg vil i denne samanheng streke under at det ikkje er rimeleg at denne typen tilbod skal vere avhengig av om ein fylkeskommune finn plass til tilbodet innanfor eigne rammer eller ikkje. Det må vere eit nasjonalt ansvar å sikre eksistensen av slike tilbod, f.eks. gjennom støtte til etablering av landslinjer, som statsråden var inne på i dag, eller som høgskulestudium. Denne aktuelle saka er også ein god illustrasjon på at det er nødvendig å ha eit ope sinn når det gjeld spørsmålet om korleis ein innanfor Reform 94 kan finne løysingar som imøtekjem heilt spesielle behov, behov som aldri kan innpassast i ein modell, men som det er viktig å ta vare på likevel. Det ville vere synd om gode prosjekt som Hjerleid skulle falle i fisk rett og slett fordi modelltenkinga tek makta og umogleggjer ei realisering av verdfulle prosjekt og tilbod. Nivået mellom vidaregåande skule og høgskulenivået representerer på veldig mange område noko av det mest verdfulle vi har når det gjeld yrkesutdanning i Noreg. Desse skulane og desse utdanningstilboda fell systematisk mellom mange forskjellige boksar i departementet sitt system. Eg ser fram til at vi her får ein gjennomgang og ei løysing for desse viktige skuleslaga. Både næringslivet og andre ropar etter kandidatar frå desse skuleslaga, der både det private og offentlege skrik etter ei eller anna fast tilknyting til systemet.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1998-10-27:
Førre veka var kulturkomiteen på Slottet for å sjå på rehabiliteringa der – eit bygg frå midten av 1800-talet, der vedlikehald og rehabilitering i alle år hadde vore minimalt. Alt under byggjeperioden var dei klare over at det her vart brukt spesielle teknikkar under arbeidet. Derfor hadde dei også på slottet i dei åra byggjeperioden varte, ein skule for opplæring av fagarbeidarar til slikt. Alt den gongen såg dei kor viktig det var å ta vare på kunnskapen om dette. Det er nå eit stort engasjement for å ta vare på gamle bygningar – på det som er gamalt og verdifullt. Derfor er det så viktig med dei spørsmålsstillingane Marit Tingelstad reiser i denne interpellasjonen. Dette har òg med kulturhistorie å gjera. Men det nyttar lite med vilje og kjensler for å gjera noko, dersom me ikkje gjer det mogleg. Her i landet finst det nå 600 000 hus som er bygde før år 1900, står det i siste nummer av Vårt blad. Mange er sjølvsagt mykje eldre. Nå er ikkje alt gamalt verdifullt. Men når ein reknar med at ca. 6 000 av desse gamle husa årleg vert borte m.a. på grunn av vanstell, må det vera viktig å ta betre vare på noko av bygningsmassen. Det er ei stor oppgåve å ta vare på desse verdiane, både for private og for det offentlege. Men skal me greia dette, må det finnast folk som kan jobben. Og her trengst det ikkje berre kjennskap til, men dugleik i og kunnskap om dei gamle teknikkane. Dette gjeld sjølvsagt ikkje berre for Oppland, men for heile landet. Dette kan nå vera i ferd med å forsvinna. Det er viktig å understreka at gamle bygningar er ein del av kulturarven vår. Dette er ein ressurs for landet som me må ta vare på. Og det er her i landet me må ta vare på kunnskapen om våre gamle bygningar. Den kunnskapen kan me ikkje henta frå andre land. I arbeidet med dette må me òg sjå til at det ikkje vert så mange reglar og kontrollorgan at folk gir opp tanken om å gjera noko. I tillegg må det òg givast støtte og idear til korleis gamle hus og anlegg både kan rehabiliterast og nyttast i dagens situasjon – slike bygg treng i mange tilfelle ikkje berre rehabilitering eller vern, dei treng òg å verta brukte.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1998-12-08:
Jeg vil foreslå Asmund Kristoffersen.