Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2012-11-08:
Finanskrisen har i de fleste land rundt oss skapt et sterkt fokus på offentlig gjeld og velferdssamfunnets utfordringer. Økt verdiskaping og stimulans til vekst framstår som nøkkelen til å komme på offensiven. Utfordringene er store. I flere land må offentlige utgifter kuttes samtidig som det legges strategier for – og man forsøker å få til – økt vekst i den private verdiskapingen. Det diskuteres ganske heftig hva som er mulig og ikke mulig, om det er riktig å kutte så hardt i offentlige utgifter o.l. Den debatten skal vi ikke inn i dag. Jeg noterer meg bare at mange land allerede har senket selskapsskatten, og flere land har varslet at de vil komme til å senke selskapsskatten både for å stimulere eget næringsliv og for å være konkurransedyktig med tanke på etablering av internasjonale selskaper. Innledningsvis vil jeg – i tråd med finansministerens konklusjoner i den forrige debatten – si at Norge i hovedsak har et velfungerende skattesystem for bedriftenes overskudd. Reformen i 1992, med enigheten om at skattesatsene måtte ned og at fundamentet skulle være bredt gjennom å redusere fradragsmuligheter og med færrest mulig særtiltak, står seg godt. Vi fikk en ny reform i 2004 som også endret mye, men selskapsskattenivået forble uendret, og det er det jeg har satt i fokus i dag. Bakgrunnen for min interpellasjon i dag er et spørsmål om Europa og andre konkurrentland er på vei til å utjevne fordelen, og løpe forbi oss. Ligger det en for stor skattebyrde på det som skal skape det vi skal leve av i framtiden – næringslivet? Det er i hvert fall svært god grunn til å følge med på hva som skjer rundt oss for tiden. Evalueringen av skattereformen, som ble framlagt i 2010, viste mye interessant. Skatteinntektene fra næringslivet, målt som andel av BNP, økte kraftig rett etter reformen. Kraftig senket skattenivå og økt skattegrunnlag ga betydelig økt skatteinngang. Den nær doblet seg umiddelbart og har fortsatt å øke til langt over dobbelt nivå i dag. Det gir grunn til hoderysting at lederen av et parti som sitter i regjering, og som fram til 2009 også hadde finansministerposten, fortsatt kan benekte den åpenbare dynamikk knyttet til skatt. Mitt inntrykk er at Norge med reformen i 1992 fikk et skattesystem som reduserte skattemotiverte investeringer og tilpasninger kraftig, som stimulerte til sunn forretningsdrift og som ga oss internasjonal konkurransekraft også for skattesatser. Norsk selskapsskatt var hele 10 pst. under OECD-gjennomsnittet den gang. Dynamikken rundt skatt er kraftig. Vi påvirker mange beslutningstakere sterkt gjennom skattesystemet, og vi får tilpasningen vi inviterer til. Museumsvokterne finner åpenbart fortsatt glede i å benekte det. Jeg har imidlertid notert meg at Finansdepartementet har erkjent noe annet, og jobber med å få dette inn i sine modeller. Jeg har stor respekt for at jobben er komplisert, men etter hvert som resultatene viser seg, vil vi få en mer kvalifisert skattedebatt. Norsk økonomi er sterk, men todelingen – eller kanskje vi skal si tredelingen når vi tar med offentlig sektor – av økonomien er tydelig. All konkurranseutsatt virksomhet uten oljetilknytning er ikke solnedgangsvirksomhet i Norge. De har imidlertid en uhyre tøff jobb med å utvikle seg med en sterk valuta, høy kostnadsutvikling og svake internasjonale markeder. Skal de lykkes, må det møtes med kompetanse, investeringer og innovasjon. Alt krever handlingsrom og kapital, og de må ligge foran internasjonale konkurrenter fordi kostnadsnivået er høyere. Det er en krevende øvelse. I et slikt perspektiv må vi være bevisst på at selskapsskattenivået eksklusiv petroleumsbeskatningen, som prosent av Fastlands-Norges BNP, i 2010 var på over 4 pst. og stigende, mens det i OECD-området var på under 3 pst. og fallende. Finansdepartementets egne tall fra årets budsjettspørsmål viser det. I 1992 lå vi altså 10 prosentpoeng under OECD-gjennomsnittet i skattesats. Nå er vi ifølge KPMG 3 pst. over, og forskjellen vil øke. I Europa har gjennomsnittlig sats for selskapsskatt falt enda mer, og var i 2011 rundt 20 pst. Ytterligere flere land har varslet kutt i selskapsskatten for å stimulere til mer vekst og hevde seg bedre internasjonalt. Vårt nærmeste naboland, Sverige, har kuttet selskapsskatten fra 28 pst. til 26,3 pst. og skal videre ned til 22 pst. neste år. Hva som har bidratt mest til at Sverige framstår som et av de land som har klart seg best gjennom finanskrisen, av dette og andre grep, er vanskelig å si. Men vi bør kunne enes om at de har lyktes med å gjenskape vekst i privat sektor, og de framstår som et av Europas få virkelige lyspunkter for tiden. Sverige har ikke samme oljerikdom som Norge, og har ikke vært like heldig med bytteforholdet med utlandet som vi har vært de siste 15–20 årene. De må leve av det de kan produsere og foredle i tøff internasjonal konkurranse. Det er interessant å følge debatten i Sverige. Der legges det vekt på dynamikk og internasjonal konkurransedyktighet, også i skattesammenheng. Vi bør nok merke oss at dynamikken i internasjonal skattetilpasning påstås å være, og framstår som, ganske sterk. Svenske næringslivsledere mener internasjonal konkurransedyktighet på skatteområdet er en forutsetning for å utvikle et framtidsrettet og sterkt næringsliv i Sverige. Norge er ikke løsrevet fra disse utfordringene selv om oljevirksomheten i dag også drar mange internasjonale aktører til Norge. Reformen i 2004 kom delvis som en reaksjon på at delingsmodellen ga stort rom for tilpasning. Skatt på lønnsinntekt ble redusert, og utbytteskatt ble innført. Man fjernet motivet for tilpasning – nok et nokså klart bevis på hvilken dynamikk og tilpasningsdyktighet skatt utløser hos den enkelte beslutningstaker. Norge tåler godt sammenligning med land rundt oss når man ser på skatt på lønnsinntekt, men vi er i utakt for næringsliv og privat eierskap. Vårt skattesystem er bygget på noen elementer som er like enten inntekten kommer i et selskap, eller som lønn. Andre land synes åpenbart ikke like opptatt som oss av å fjerne motivet for tilpasninger. Det er nok en grunn til å følge utviklingen nøye og se etter løsninger. Det er ikke helt enkelt å senke bare selskapsskatten i Norge uten å gripe inn i fundamentet for vårt skattesystem. Å senke den alminnelige skattesatsen for alle vil være kostbart, og det er kanskje verken realistisk, nødvendig eller sågar riktig. Det er alltid flere veier til Rom. Det effektive skattenivået kan senkes på andre måter. Romsligere og bedre avskrivningssatser er én mulighet. Da vil ikke skattereduksjonen framstå like åpenbar som ved en senking av skattesatsen, men den kan målrettes mot dem som investerer i norsk verdiskaping. Både dette og redusert formuesskatt er saker som Høyre peker på jevnlig, og som vi kommer tilbake til i budsjettdebatten. Vi tar den konkrete diskusjonen der, men jeg ønsket å heve blikket opp fra provenyberegningene og over på de mer langsiktige utfordringene som verden rundt oss raskt kan gjøre svært så aktuelle for Norge. Kortsiktig ser vi at det meste tilsynelatende går på skinner i Norge, men de mer langsiktige perspektivene er egnet til å bekymre. Samfunnsrisikoen ved å øke oljeavhengigheten ytterligere mener jeg er stor, og vi vil uansett få et land med et helt annet preg og bosettingsmønster enn det vi ser i dag, om vi ikke klarer å beholde en variert struktur på næringslivet. Finansavisen antydet på lederplass tirsdag at finansministeren kom til å le seg i hjel om noen ba ham om lavere selskapsskatt i Norge. Jeg tar allikevel sjansen på å løfte opp en debatt rundt det, og jeg tror at finansministeren tar utviklingen rundt oss mer alvorlig enn som så. Jeg ber ikke om noen konkrete tiltak her og nå, derimot mener jeg at verken skattesystem eller skattenivå skal oppfattes som hugget i stein. Dynamikken rundt skatt er sterk, og verden forandrer seg kontinuerlig. Vi bør også jevnlig ha en debatt for å følge med på det. Så godt tror jeg også at finansministeren følger med, at han ser nødvendigheten av det samme. Jeg ser fram til debatten.