Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Det er med ganske stor forundring jeg følger en debatt om revidert nasjonalbudsjett der hovedpoenget for flere talere er debatten om budsjettindikatorer. I min tid i finanskomiteen – og den var lang og hard – hadde jeg SVs alternative budsjett og makrovirkningsberegningene som en liten jukselapp i skuffen her i salen, til forsvarsbruk, for å kunne tilbakevise de angrepene jeg visste kom når noen skulle påvise at det ikke gikk an å prioritere slik SV ville. Og slik holder SV på i dag også. Men for andre er det altså hovedpoenget med hele debatten om revidert nasjonalbudsjett. Etter SVs mening er det langt større grunn til å være bekymret for den oljekorrigerte politiske visjonsindikator, den er i krise. I mulighetenes land er alt umulig. Vi er 165 folkevalgte, valgt av det norske folk til å ta beslutninger på vegne av dem. Og det er nødvendig å holde orden på økonomien, men revisjon er altså ikke noe mål i seg selv. Hvis det norske folk ønsket seg revisorer, så var vel det noe de hadde satt ut på anbud til et revisjonsfirma. Men nå er det en politisk krise og en forventningskrise fordi det er så stort gap mellom de områdene der folk ønsker det skal satses mer, og det man hører som hovedpolitisk beskjed fra denne forsamling. Folk flest skjønner at det ikke går an å pøse et helt oljefond inn i norsk økonomi i et sveip. Men det som er umulig å forstå, er at verdens rikeste land, mulighetenes land, ikke kan satse på det som er viktigst. Det er altså ikke bare oljefondet som flommer over, det er også slik at forskjellene i Norge øker. De som eier kapital, har mer enn de noen gang har hatt. Det er slik at vi i tillegg til å ha et oljefond har verdens beste muligheter til å omfordele. Folk flest skjønner godt at det ikke bare er penger som mangler i helsevesenet. Mange har opplevd altfor mye ineffektivitet i helsevesenet til å tro at bare de får mer penger, så ordner alt seg. Men det er vanskelig å forstå at det ikke går an å satse på en slik måte at ikke utviklingen går motsatt vei av det man ønsker. SV har ikke tenkt å gi seg før vi får et flertall på Stortinget for et skikkelig løft for skole og utdanning. Det kommer jeg til å si morgen, middag og kveld helt til flertallet er på plass. Det betyr en systematisk satsing over år. Det betyr en standardheving slik at det er et visst samsvar mellom det ungene våre har hjemme, og den virkeligheten de møter på skolen. Det betyr at også innholdet må endres og mye mer målrettes ut fra den enkelte unge og ungdoms behov. Vi prøver oss igjen i revidert nasjonalbudsjett. Vi får ikke flertall. Det er flertall for å kjøpe fregatter, selv om man ikke vet hvordan Forsvaret skal se ut i framtiden. Det er flertall for skattelette på formue, men det er ikke flertall for skolesatsing. Det er rett og slett noe alvorlig i veien med skoleindikatoren som stortingsflertallet ikke er villig til å ta innover seg. Det burde jo vært hovedsaken her i dag, sammen med det faktum at offentlig sektor i sin helhet har for dårlig standard, at det har vært en gigantisk omfordeling i retning av økt privat forbruk for dem som har mest fra før, på bekostning av satsing på offentlige fellesgoder. Nå er altså en bråte arbeiderpartiordførere i Troms i den situasjon at det bare er SVs opplegg for kommuneøkonomien som ville gjort noen merkbar forskjell. De har ett eneste valg, og det er å håpe intenst at SV skal få flertall for sitt kommuneøkonomiopplegg. Og de vet jo selvfølgelig at hvis vi ikke klarer å få til det, er alternativet privatisering, og privatisering er ekstremt dårlig distriktspolitikk, for den kommer først og fremst i sentrale strøk. Det er også noe alvorlig i veien med forskjellsindikatoren. For et par dager siden stod vi her i salen og diskuterte forskjellsmeldingen, og det var bred enighet om beskrivelsene, men det er ikke enighet om tiltakene. Senterpartiet driver SV nesten til vanvidd. Odd Roger Enoksen får meg snart til å rive håret av meg. Går det an å uttale seg slik som han gjorde tidligere i salen i dag, nemlig at sentrumspartiene har gått inn for lettelser i formuesskatten, og det ble det flertall for? Men det andre sentrumspartiene mener om skattepolitikk, nemlig at en skal øke beskatningen på kapital, det er det ikke flertall for. Går det an å sitte passivt på sin brede bak – den er visst forresten ikke så bred når vi snakker om Odd Roger Enoksen – og bare vente på at det kommer noen andre partier i ens vei som skal skaffe dem flertall for et eller annet? En må jo slåss for flertall hvis en vil noe i politikken!