Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-02-03:
Det er jo en utfordring å komme sist på den ordinære talerlisten, og jeg hadde til hensikt å holde et relevant innlegg. Dette er jo ikke en enstemmig innstilling, det finnes et flertall og et mindretall, og jeg synes derfor det er høyst relevant å gå nærmere inn på det som er mindretallets syn. Jeg går ut fra at ingen ønsker å legge lokk på den rett som også mindretallet har til å gi uttrykk for sitt synspunkt. Nå har både statsministeren og samferdselsministeren på en utfyllende måte kommentert ulike forhold ved Regjeringens håndtering av Telia-Telenor-saken, og etter min vurdering innebærer både disse innleggene og mindretallets merknader et klart og godt tilsvar på flertallets kritikk på flere punkter. Jeg har for min del merket meg at flertallets vurderinger og konklusjoner har ulike valører, fra å stille kritiske spørsmål til å påpeke forhold som etter flertallets mening ikke er håndtert på en tilfredsstillende måte, og på noen områder også dele ut ganske kraftig kritikk. Dette siste gjelder ikke minst omfanget av den informasjon som ble gitt til Stortinget som grunnlag for beslutning i denne saken. Nå er det opp til Stortinget selv å bedømme hvor omfattende informasjon det skal bli tilstilt og på hvilken måte det skal skje, slik statsministeren også uttrykte det. Ut fra dette har statsministeren sagt at han tar kritikken innover seg og aksepterer den. På flere av de områder der flertallet har kritiske innvendinger, har regjeringspartiene gitt tilsvar som klargjør at vi for vår del mener at kritikken bygger på forutsetninger som vi mener ikke er holdbare. Når flertallet f.eks. gjør et nummer av at samferdselsministeren i et skriftlig tilsvar omtaler representanter for de svenske eierne som «forhandlingsmotparter», og ut fra en slik ordbruk mener at det kan reises tvil om selve fundamentet for fusjonen og dens levedyktighet, viser dette etter vår mening en ganske påfallende iver etter å tolke selv vanlige uttrykk som et tegn på vanskeligheter i forhandlingene som Regjeringen burde ha informert Stortinget om. Når det gjelder lokaliseringen av forretningsenhetene, er det enighet om at det hadde vært en stor fordel om slike spørsmål var avklart før sammenslutningsavtalen ble inngått. Slik ble det altså ikke. Da mener flertallet at det er kritikkverdig at disse spørsmålene «ikke ble problematisert i proposisjonen». Men en problematisering i proposisjonen rundt mulige samarbeidsvanskeligheter i styret måtte i så fall uttrykkes på en slik måte at dette ikke samtidig kunne skape tvil om den gjensidige tillit og vilje til å nå felles mål som en slik fusjonsprosess er nødt til å basere seg på. Komiteens mindretall har også kommentert et av de mest sentrale spørsmålene, nemlig styrets mulighet til å fatte gyldige vedtak i strid med aksjonæravtalen. Flertallet kritiserer i denne sammenheng at Stortinget ikke ble gjort kjent med en slik mulighet, og mener at Stortinget også burde blitt informert om at det ikke lot seg gjøre å ta de spesielle stemmerettsreglene inn i vedtektene. Dette kommenterte statsministeren i sitt innlegg også. Når en nå kjenner konsekvensene av at det ble tvunget gjennom et vedtak i strid med aksjonæravtalen, er det selvfølgelig ikke vanskelig i ettertid å se nytten av en mer utfyllende informasjon til Stortinget på dette punktet. Jeg synes likevel det må være legitimt å minne om at et slikt utfall bare ble mulig fordi den svenske styrelederen ikke hadde vilje til å følge opp den inngåtte avtalen. Det var heller ikke mulig å få den svenske næringsministeren til å gripe inn og instruere sine styremedlemmer om å følge spillereglene slik de ble avtalt. Jeg tror nok de fleste vil innse at et slikt utfall ikke var det mest naturlige utgangspunkt for en saksforberedelse for Stortinget. Sentrumspartiet har i sine merknader redegjort for sine synspunkter når det gjelder Regjeringens håndtering av Telia-Telenor-saken. Vi har gitt uttrykk for et annet syn på flere av de innvendinger som flertallet reiser. Kritikken fra flertallet har likevel fått en utforming som Regjeringen forstår og aksepterer og tar innover seg. Dermed skulle denne saken være tømt for den politiske sprengkraften som på et tidligere tidspunkt syntes å kunne ligge i den.