Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Det er et selvfølgelig prinsipp i vår kultur og rettsorden at et ekteskap skal bygge på partenes frie vilje. Regjeringen har med bekymring registrert at det i den senere tid har framkommet informasjon som tyder på at dette ikke er like selvfølgelig i alle miljøer i vårt land. Tvert imot er det mye som tyder på at tvangsekteskap er et mer utbredt fenomen i Norge enn man tidligere har vært klar over. Arbeidet med å bekjempe tvangsekteskap har derfor fått høy prioritet i Regjeringen. Jeg er på denne bakgrunn svært glad for at en samlet justiskomite stiller seg bak Regjeringens forslag om å skjerpe straffelovgivningen på dette feltet. Et strengere og mer presist regelverk vil utvilsomt være et viktig bidrag til å nå de målene vi har satt oss. En annen sak er at utfordringene ikke kan møtes med lovendringer alene. Det har flere talere pekt på, og det er en grunnholdning jeg deler. Nettopp derfor er det som kjent utarbeidet en egen tiltaksplan mot tvangsekteskap, hvor forslagene til endring i straffeloven bare utgjør en begrenset del. Jeg er enig med komiteen i at det er viktig å spre kunnskap om tiltaksplanen og lovendringene, slik at tiltakene blir allment kjent, også i de miljøene hvor tvangsekteskap praktiseres. Jeg har godt håp om at dette vil ha allmennpreventiv virkning, slik også komiteen peker på. Siden tvangsekteskap også er straffbart etter gjeldende rett, så jeg det ikke nødvendig med noe eget straffebud mot denne type tvang. I proposisjonen ble det derfor foreslått å ta inn en presisering av den nåværende bestemmelsen. Justiskomiteen har i stedet valgt å løfte tvangsekteskap fram i en egen straffehjemmel. Også dette var for meg en mulig løsning. Jeg viser i den forbindelse til at en slik løsning ble trukket fram som et alternativ i det høringsbrevet som ble sendt ut i forkant av proposisjonen. Samtidig vil jeg uttrykke tilfredshet med at komiteen understreker at man i utgangspunktet skal vise tilbakeholdenhet med å gi egne straffebud for handlinger som allerede kan rammes av et annet straffebud, men at dette er et virkelig unntakstilfelle. Jeg er også glad for at et flertall av komitemedlemmene støtter Regjeringens forslag om å endre påtalereglene for tvang og trusler, slik at det nå blir ubetinget offentlig påtale i alle slike saker. De nåværende kravene om påtalebegjæring og allmenne hensyn er etter min mening til hinder for at slike saker får den strafferettslige oppfølgingen de fortjener. Det er viktig å hindre at endringene får utilsiktede konsekvenser, slik komiteens medlem fra Sosialistisk Venstreparti frykter. Jeg har imidlertid tro på at lovendringen ikke vil medføre at det nå blir satt i gang mange straffesaker mot den fornærmedes vilje. Den fornærmede vil fortsatt være et nøkkelvitne i slike saker, og uten noen form for samarbeid vil en straffeforfølgning bli svært vanskelig. Men ved at påtalemyndigheten får en plikt til på eget initiativ å ta tak i slike saker, vil arbeidet måtte prioriteres i langt større grad enn det som i dag er tilfellet i politi og påtalemyndighet. En slik utvikling er etter min mening både ønskelig og selvsagt. Etter mitt syn er det også en verdi i seg selv at den fornærmede fratas den belastningen det er å kreve en nærstående person tiltalt og straffet. Videre er jeg svært glad for at en samlet justiskomite stiller seg bak forslaget om å innføre et nytt straffebud som retter seg mot den som inngår eller medvirker til at noen inngår ekteskap med noen under 16 år. I slike tilfeller skal det ikke være nødvendig å godtgjøre at den mindreårige er tvunget til å inngå ekteskap. Mindreårige er lett påvirkelige og har vanskeligheter med fullt ut å forstå rekkevidden av en ekteskapsinngåelse. Medvirkning til slike ekteskap bør derfor være straffbart, uavhengig av om den mindreårige er utsatt for reell tvang eller ikke. Innføringen av et slikt straffebud vil ikke minst være et viktig holdningsskapende signal, og jeg betrakter det som et stort framskritt i bekjempelsen av tvangsekteskap. Jeg er også tilfreds med at en samlet komite støtter de øvrige forslagene i proposisjonen. Rettspraksis har vist at strafferammen for overtredelse av straffeloven § 155 om påføring av smitte og § 390 a om hensynsløs atferd i visse tilfeller har vært for lav. En straffeskjerpelse vil gjøre at lengstestraffen i de aktuelle straffebudene bedre avspeiler alvorlighetsgraden av handlingene, og en sentralisering av førstehåndsbehandlingen av søknader om voldsoffererstatning vil blant annet sikre en større grad av rettsenhet i disse sakene. Debatten om tvangsekteskap har bølget i Norge. Liksom representanten Thorkildsen husker jeg den gang man fornektet at det i det hele tatt fantes, og det var helt umulig å få det fram. Jeg husker også hvem som deltok i den debatten på mange måter. Senere kom vi inn i en debatt der det var en viss aksept for at det fantes. Jeg er enig i at vi antakelig nå er kommet dit hen at de fleste erkjenner at det finnes, og at vi må gjøre noe med det. Men i den debatten har argumentene bølget fram og tilbake. På samme måten som noen er redd for at dagens ubetingede offentlige påtale skal føre til at noen blir mer forsiktige, så er det andre igjen som mener at det kan være det riset bak speilet man trenger for å få til kulturendringer i familier som ellers kanskje ikke ville ha vært åpne for det. Det er et mangfoldig landskap. Når jeg har gått inn for disse forslagene, er det ut fra erfaringer og lydhørhet til landskapet, men jeg er enig med ulike talere i at man skal fortsette å ha den lydhørheten.