Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-13:
Jeg er en sterk tilhenger av en samordnet, overnasjonal innsats for regulering av finanssektoren. Manglende regulatorisk kontroll, både nasjonalt og på tvers av landegrensene, var en sentral del av opphavet til finanskrisen – som representanten Breivik har helt rett i. De påfølgende strukturelle problemene har rammet mange land hardt. Til det hører det med å nevne at også EUs politikk på det regulatoriske området, i den økonomiske politikken og i finanspolitikken, har rammet mange mennesker og mange land hardt. Derfor har jeg i prinsippet et sterkt ønske om å kunne støtte Norges tilslutning til et tilsynsorgan for finanssektoren som sikrer finansiell stabilitet på tvers av landegrensene. Derfor synes jeg det er synd at regjeringen har framforhandlet en avtale med EU som gir Norge manglende kontroll over tilsynet Norge i praksis tilslutter seg, at avtalen medfører innlemmelse av et stort antall direktiver og forordninger uten at de framtidige konsekvensene av disse er godt diskutert eller utredet, at avtalen innebærer en harmonisering også innen felter der norsk praksis i dag er strengere og gir bedre beskyttelse for kundene og for folk enn i EU, og ikke minst at regjeringen i den framforhandlede modellen risikerer å skape en presedens for Norges framtidige tilslutning til EUs tilsynsorganer som gir lite reell innflytelse, og – så vidt jeg kan se – manglende kvalitativ klageadgang for Norge og norske aktører. For det å slutte oss til et sterkere internasjonalt samarbeid på dette feltet forutsetter jo at man framforhandler en avtale som gir bedre muligheter for regulering og tilsyn, ikke dårligere. Det norske finanstilsynets videre deltakelse i alle nivåer i EUs finanstilsyn blir nå på et vis formalisert. Norge vil imidlertid ikke ha stemmerett, heller ikke i de sakene som angår EFTA-stater og markedsaktører fra EFTA-statene. Det burde vi kunne forvente. Jeg blir betenkt over den ubalansen som oppstår om Norge de facto går med på å etterleve pålegg fra et organ Norge ikke har reell innflytelse over. Da er vi ved et av de springende punktene i denne debatten. For det er helt riktig at det formelt sett er sånn at det er EFTA ved ESA- og EFTA-domstolen som gis overnasjonal myndighet, men det er EU-organene som vil gi ikke-bindende vedtak og utkast til EFTA-organene. Selv om de her i teorien kan konkludere ulikt, oppgis det i proposisjonen at det i utgangspunktet ikke skal forekomme. Ja, det står til og med at «Det er en underliggende forutsetning i den fremforhandlete modellen at EFTAs overvåkingsorgan, kort tid etter mottak av et slikt utkast fra den relevante EU-tilsynsmyndigheten, vil fatte et likelydende eller tilnærmet likelydende vedtak.» Som det framgår av regjeringens egen proposisjon, vil ESA i realiteten ikke bli tilført ressurser som gjør en selvstendig vurdering av forslagene fra EU-organene mulig. I likhet med representanten Syversen og Kristelig Folkeparti er SV – i utgangspunktet – innstilt på å behandle saken nå for å sende den tilbake til regjeringen med sikte på å oppnå et bedre forhandlingsresultat med EU. Når vi likevel subsidiært har støttet Senterpartiets forslag om utsettelse, er det av den enkle grunn at høringen og den påfølgende offentlige debatten om saken bør ha noe å si. Det er jo derfor man har en høring. Derfor synes jeg det er litt overraskende at flertallet i denne saken legger sånn vekt på at finanskomiteen i utgangspunktet var innstilt på å behandle denne saken i vår, og overhodet ikke tar hensyn til alle de uttalelser og innspill som har kommet siden den tid. De uttalelsene er det mange av. Holmøyvik og Haukelands kronikk i Dagens Næringsliv 12. mai 2016 er sitert tidligere i dag. Jeg har lyst til å sitere den igjen, for det er tydelig tale: «Problemet med den skisserte løsningen er at det er pinlig klart at det er en konstruksjon. Esas vedtak skal baseres på ferdige forslag fra EU-tilsynene. Esa vil ikke bli tilført ressurser som muliggjør en selvstendig vurdering av forslagene. Den reelle saksbehandlingen vil skje i EU.» Og videre: «Dersom Stortinget slutter seg til regjeringens forslag, knesetter man en svært formalistisk tilnærming til medlemskapskriteriet i grunnloven paragraf 115.» Professor i rettsvitenskap ved Universitetet i Oslo, Eivind Smith, har på sin side uttalt følgende: «Løysinga regjeringa vil ha Stortinget med på er mest ei reint formalistisk omgåing av krava for myndigheitsoverføring i Grunnlova.» Dette må jo gjøre inntrykk på flertallet. Hele poenget med å ha en høring er at flere stemmer skal høres, og at vektige motargumenter skal slippe til, mens det i denne debatten nærmest høres ut som om man ikke har hatt noen høring, og som om det ikke har vært noen offentlig debatt i etterkant av at proposisjonen ble sendt til Stortinget. Når ledende jurister og samfunnsøkonomer ber Stortinget trekke i bremsene, bør det være en god grunn til å tenke seg om en gang til. Den framstillingen regjeringen og flertallet i Stortinget i dag har av hvor uproblematisk denne suverenitetsavståelsen er, stemmer ikke overens med advarslene og innsigelsene som er kommet fra flere hold i høringen, og i etterkant av høringen. De klare anbefalingene komiteen fikk om hvor viktig det var med rask framdrift, altså fra regjeringens side, stemmer ikke overens med det faktum at Island ikke kommer til å behandle saken før i høst. En ting er hele Stortinget enig om, og det er at denne saken krever samtykke fra Stortinget i tråd med Grunnloven § 115. Men da er det grunn til å påpeke at myndighetsoverføringen kun i teorien er til et organ Norge er medlem i eller blir medlem i, og at regjeringens forslag derfor innebærer å tøye Grunnlovens § 115, gitt dens ordlyd og hensikt. Det kan jo ikke herske tvil om – når regjeringen selv oppgir det i sin proposisjon – at vi avgir suverenitet til et organ som i praksis vil fatte kopivedtak fra EU. Det bør mane til ettertanke blant flertallspartiene. Derfor ønsker SV å avvise saken fra regjeringen og ber regjeringen forhandle videre for å oppnå et bedre resultat. Det hadde vært det klart beste utfallet av denne saken. Det er for det første fordi Norges tilknytning til EUs finanstilsyn vil være uten formell innflytelse på politikk som har direkte virkning, ikke bare for norske regulatoriske myndigheter, men også for norske aktører og rettssubjekter, for det andre fordi Norges tilslutning gir myndighet til EUs finanstilsyn som det er vanskelig å overskue de framtidige konsekvensene av, for det tredje fordi norske aktører, så vidt jeg kan se, ikke vil få reell tilgang til EUs klagenemnd, for det fjerde fordi norske myndigheter ikke vil ha reell mulighet til domstolsprøving i tilfeller hvor EU-tilsynene tolker EØS-regelverket i strid med norske standpunkt, for det femte fordi Norge ved tilslutning på premissene regjeringen har forhandlet fram, risikerer å skape en presedens og svekke Norges stilling i tilsvarende forhandlinger om deltakelse i EUs tilsyn innenfor andre områder, som telekom, personvern og energi – det må vi nesten legge til grunn, det er jo ingen grunn til å tro at EU vil gi Norge større gjennomslag i forhandlinger om andre tilsynsmodeller når regjeringen nå har akseptert denne i denne viktige saken – og for det sjette, sist men ikke minst, fordi Norges tilslutning vil være en suverenitetsavståelse på kanten av det Grunnloven tillater. Jeg synes det hadde vært greit om flertallet i det minste anerkjente denne problemstillingen. Jeg synes Terje Breivik var godt på vei, men jeg synes resten av flertallet har en vei å gå. SV kommer selvfølgelig til å stemme for eget forslag sammen med Kristelig Folkeparti – det er allerede tatt opp – og vi kommer også til å stemme for de to gjenværende forslagene fra Senterpartiet.