Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-05-12:
Kunst- og håndverkstimene er bra for hodet, uttalte en gjeng fjerdeklassinger i tilknytning til arbeidet med rapporten Det muliges kunst. Den rød-grønne regjeringen satte i 2013 ned en ekspertgruppe som skulle se på kunst- og kulturfagenes plass i opplæringen. Ekspertgruppen leverte sine ti anbefalinger i rapporten Det muliges kunst til kunnskapsministeren og kulturministeren for om lag et år siden. Oppsummert kan vi si at rådene konsentreres om å anerkjenne verdien av kulturell og kreativ kompetanse. Ekspertgruppen uttrykker bl.a. bekymring for det store antallet lærere som underviser i kunst- og håndverksfaget uten faglig utdanning. Samme tendens ser vi også i fagene kroppsøving, mat og helse og musikk. Alle disse fagene har en praktisk inngang til kunnskap. Man lærer ved å se, ved å gjøre, ved å forme og ta på – skolefag som mange elever opplever som noe annet. Ekspertgruppen snakket med mange skoleelever i sitt arbeid med Det muliges kunst. Ved en anledning snakket de med noen åttendeklassinger som var på animasjonsverksted i regi av Den kulturelle skolesekken. En elev uttalte begeistret: Dette er kjempegøy, helt annerledes enn skolen. Så fikk eleven følgende spørsmål: Så det er ikke skole dette da? Svaret kom fort: Nei, skole er når vi sitter og gjør oppgaver skriftlig. I samfunnsdebatten ser man tidvis at den praktiske og teoretiske tilnærmingen til kunnskap settes opp mot hverandre. Jeg mener det er alvorlig – alvorlig fordi det representerer et smalt syn på kunnskap, fordi det er et kunnskapssyn som utelukker noen og noe, som ikke gir alle de samme utgangspunktene for læring. Hvorfor har det blitt sånn? Jeg tror det handler om at man oppfatter at noen samfunnssignaler framholder noen kompetanser og ferdigheter som viktigere enn andre, at vi konsekvent bruker begrepet «basisfag» om norsk, matte og engelsk, og at vi snakker mer om resultater i basisfag enn om viktige kompetanser og ferdigheter. Jeg tror det handler om fagkompetanse hos undervisere, at noen lærere ser at det ikke prioriteres når de ønsker faglig påfyll, at man ser at det er blitt færre sløydbenker i kunst- og håndverkssalen, og at kampen om kronene for å kjøpe inn nål og tråd har tiltatt. Jeg sier ikke at det er sånn overalt, men vi får noen alarmerende situasjonsbeskrivelser fra enkelte steder. Vi ser det når vi kartlegger den faglige kompetansen til dem som underviser i de praktisk-estetiske fagene. Vi ser det på timefordelingen at tiden det undervises i de praktisk-estetiske fagene, har blitt mindre sammenliknet med tidligere. Men f.eks. i Finland ser vi en motsatt tendens. Noen vil kanskje si – og jeg har til og med hørt det av noen representanter fra regjeringspartiene, spesielt når det kommer til etter- og videreutdanning av lærere – at vi må ta det viktigste først. Politikk er å prioritere. Det har jeg både hørt og erfart. Men det er ikke alltid så lett og heller ikke alltid en riktig læresetning i skolen, i hvert fall ikke hvis resultatet blir at skolefag blir satt opp mot hverandre. Alt henger sammen med alt, sa en gang en klok dame. Dette blir ganske tydelig hvis man tar et dykk i læreplanmålene, eksempelvis i matte, kunst og håndverk og kroppsøving, og sammenlikner disse. I matte er følgende læreplanmål formulert etter sjuende årstrinn: «bygge modeller av hus i målestokk med utgangspunkt i egne arbeidstegninger». I kunst og håndverk er dette læreplanmålet formulert etter sjuende årstrinn: «bruke målestokk til å beregne avstander og lage enkle kart og arbeidstegninger». Jeg synes det er vrient å lese annet ut av disse to nesten identiske læreplanmålene enn at fagene må ses i sammenheng og satses på på hver på sin måte. Det kan få konsekvenser dersom man sier at noe av dette er viktigere enn annet. For det kan jo hende at eleven som sleit litt da man regnet på blå oppgaver på tredje timen og målestokk i matteboken, får en helt annen opplevelse når man har temaet arkitektur i kunst- og håndverkstimen, eller for den saks skyld løper orientering i gymtimen, da supplert med læreplanmålet i kroppsøving: «orientere seg ved hjelp av kart i kjent terreng». Den anerkjente australske professoren i kreativitet, Anne Bamford, har flere ganger understreket verdien av å tilnærme seg kunnskap på mange forskjellige måter. Hun er ganske klar i sin tale når hun sier følgende: I Norge blir man fortalt at for å bli bedre i matte så må du ha flere matteoppgaver. Poenget hennes er at vi da glemmer noe på veien, at vi tenker for snevert, og at vi ikke bygger opp hele barnet. Hun uttaler videre: Hvis et barn ikke liker spinat, vil du ikke få barnet til å like det bedre ved å gi det enda mer spinat, men hvis du baker det inn i en pai, ja, da vil det kanskje like det. Et enkelt, greit og forståelig eksempel. Anne Bamford kaller dette «wow»-faktoren, og kanskje har vi litt for få «wow»-opplevelser i skolen. Kanskje er dette noe av grunnen til at vi ser at motivasjonen for skolearbeid synker fra og med 5. klasse. La det være klart: For meg handler ikke dette om at vi skal sørge for at alt skal være kult og morsomt. Men det handler om å gi elevene bedre muligheter til å skjønne, erkjenne og forstå. Det offentlig nedsatte utvalget ledet av Sten Ludvigsen har fått i oppdrag å vurdere i hvilken grad skolen dekker de kompetansene som elevene vil trenge i framtiden. Det er et spennende arbeid som snart avsluttes. Allerede nå har utvalget pekt på noen av de aller viktigste framtidskompetansene. Det er fagspesifikk kompetanse, kompetanse i å lære, kompetanse i å kommunisere, samhandle og delta og kompetanse i å utforske og skape. Jeg synes dette er et godt utvalg av definerte kompetanser for framtidens skole. Ellers trekkes kreativitet, innovasjon, kritisk tenkning og problemløsning fram som sentrale egenskaper for framtidens borgere. De praktisk-estetiske fagene i skolen er sentrale i alle disse kompetansene – som faglig kompetanser i seg selv, men også når det handler om å lære seg å lære og kommunisere og i å utforske og skape. Arbeiderpartiet går inn i disse diskusjonene med forventning og optimisme, men med en forutsetning om at det følges opp politisk. Apropos det å følge opp politisk: Én ting er diskusjonen om framtidskompetansene og framtidsskolen. Noe annet er det vi kan gjøre her og nå, f.eks. når vi snakker om kunsten, kulturen og kreativitetens plass i skolen og oppfølgingen av Det muliges kunst. Den ligger klar, forhåpentligvis på statsrådens bord, og der har den ligget i ca. et år. Derfor er jeg litt redd for at statsråden er litt mindre utålmodig enn meg på dette feltet – ja, kanskje i overkant lite utålmodig. Derfor avslutter jeg interpellasjonen og dette innlegget med følgende spørsmål: Hvor langt er statsråden kommet i oppfølgingen av Det muliges kunst, og hvilke tiltak vil regjeringen foreslå for å styrke kreativiteten og løfte de praktisk-estetiske fagene i skolen?