Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-03-23:
La meg bare innledningsvis i en kort merknad ta opp tråden fra et av temaene i replikkordskiftet etter statsministerens innlegg, nemlig de tegn til overoppheting av økonomien som er faretruende, og som ifølge statsministeren, for å sitere ham, gjør det ekstra nødvendig å holde budsjettets rammer. Og det er jeg helt enig i. Da håper jeg at statsministeren gjør en bedre jobb enn Stoltenberg gjorde som finansminister. I Stoltenbergs tid som finansminister hadde vi 1990-tallets verste eksempel på sprekk i budsjettets underliggende utgiftsvekst, fra budsjettet ble vedtatt om høsten til regnskapet skulle gjøres opp ved neste årsskifte. Det var faktisk en sprekk verre enn det senere finansminister Gudmund Restad stod for, og det er viktig å holde budsjettets rammer. Så har jeg lyst til å legge til: Hvis man vil gjøre noe med en inflasjonstakt som i forhold til resten av Europa bare har økt, er det to måter å gjøre det på. Den ene er å gjøre noe med budsjettet, både budsjettets inntektsside og utgiftsside. Bare de avgiftsøkningene som ble vedtatt på budsjettet som Arbeiderpartiet og sentrum stod for i høst, medfører inneværende år en prisstigningsøkning på ca. 0,5 prosentpoeng. Det hadde altså vært mulig å unngå 0,5 prosentpoeng bare ved å gjøre noe med avgiftene, elavgift, dieselavgift mv., og i tillegg holde et strammere budsjett. Så kunne man altså ligget på en prisstigningstakt på linje med veksten iallfall i våre naboland og i Europa for øvrig. Den andre muligheten er selvfølgelig ikke å gjøre noen ting. Da gjør sentralbanksjefen det han må. Da øker rentene. Og en regjering og et stortingsflertall, i denne sammenheng sentrum og Arbeiderpartiet – nå i noe omvendte roller – kan altså risikere å gjøre seg ansvarlig for en ganske kraftig renteøkning, med de negative konsekvenser dette har for norsk økonomi og for husholdningene, særlig for dem med nyere og ferskere lån. Det er jo direkte i strid med alle målsettinger i fordelingspolitikken. Når man lytter til den debatt som har vært i dag, kan man få det inntrykk at det skal skje store forandringer på grunn av et regjeringsskifte. Jeg er mer i tvil. Betyr skifte av regjering også et skifte av politikk? Knapt nok på kort sikt, for i denne debatten har de fleste faktisk understreket at det er et felles grunnlag mellom sentrum og Arbeiderpartiet i en vedtatt budsjettavtale som er tettere og mer omfattende enn noen budsjettavtale har vært i denne perioden. Det er ikke en avtale som kom frem ved at man stemte subsidiært, men, for å sitere daværende partileder Jagland, det betyr at Arbeiderpartiet stiller seg fullt og helt bak den avtalen som er inngått. Avtalen innebærer også at man er enig om skatteomlegginger som kommer. På ett punkt vil jeg dog peke på et lysglimt. I utenrikspolitikken, særlig i Europa-politikken, har vi nå en regjering som er enig i den politikk de selv fører. Det tror jeg er en fordel. Det skjer med større grad av innlevelse og entusiasme enn hos en regjering som fører en politikk den ikke er enig i overfor Europa. Jeg vil gi honnør til statsministeren for det meget engasjerte innlegget han nylig holdt om behovet for at Norge ikke sakker akterut når det gjelder rettslig beskyttelse for patenter – på levende mekanismer også. Dette patentdirektivet skal iverksettes 1. august i alle EU-land uavhengig av hva Norge gjør, trolig også i fyrstedømmet Liechtenstein – for den betydning det måtte ha – og i Island. Spørsmålet er om Norge vil stille seg helt utenfor dette. Vi påvirker dessverre ikke multinasjonale konserners holdning til bruk av direktivet. Og meg bekjent er det innenfor direktivets rammer også vesentlige muligheter for fortsatt å stille etiske krav, etter nasjonale retningslinjer, til forskning på disse ganske sensitive områder. Det er viktig. Også andre deler av Europa-politikken tror jeg nå vil bli ført med større grad av innlevelse og entusiasme fra Regjeringen, og det er bra sett med Høyres øyne. Høyre vil ha fem viktige politiske sjekkpunkter i forhold til hva Regjeringen gjør, og i forhold til mulighetene for å bygge bro også til sentrumsblokken. – jeg understreker blokken. De har jo opphevet blokkpolitikken, derfor har sentrum inngått i en blokk. De fem sjekkpunktene er følgende – og jeg begynner med økonomien, som jeg så vidt har vært innom: Det å holde balanse i økonomien, dempe tendensene til overoppheting, unngå renteøkninger, unngå inflasjon som gjør det nødvendig å stramme enda hardere til i neste runde, er viktig. Det er viktig for oss alle, for fordelingspolitikk, for trygghet for husholdningene og for trygghet for norske virksomheter og bedrifter. Det er viktig at dette gjøres uten skatte- og avgiftsøkninger som ytterligere forsterker problemene og gir bedriftene i Norge uforutsigbare rammebetingelser. For det andre: Regjeringen må realisere intensjonen om å fornye og modernisere offentlig sektor. På dette området ligger Norge etter utviklingen i de fleste andre land. Det gjelder både næringsvirksomheter, der privatiseringen i Norge starter sent, og det gjelder også offentlig sektor for øvrig som ikke driver næring, men hvor behovet for å modernisere, fornye, konkurranseutsette og sammenligne ulike metoder for å realisere velferdsoppgaver er påtrengende. For det tredje: Det er nødvendig at denne regjering har en høyere ambisjon enn den foregående når det gjelder å satse på utdanning. Skoleverket må styrkes kvalitativt gjennom hele kjeden fra barnetrinn og opp til universitets-/forskningsutdannelse. For det fjerde: Denne regjering må ha et annet svar enn bare å snakke om IT når vi etterlyser satsing på veibygging. Man frakter ikke fisk på bredbånd. Fisk må fraktes på veier. Distrikts-Norge og det sentrale Norge skriker etter veiutbygging, enten det nå skjer etter klassisk offentlig modell eller etter nye offentlige private modeller i kombinasjon. For det femte: Denne regjering har gode ambisjoner. Jeg viser bl.a. til omtalen av patentdirektivet, men også på andre områder må det satses på forskning, utvikling og nye næringer. Norge tåler ikke å ligge mange hakk etter våre naboland, som Sverige og Finland, når det gjelder å stimulere IT-selskaper, nye gründerselskaper innenfor nye næringsområder. Flere har vært innom behovet for å bygge bro, politisk enighet, også på den ikke-sosialistiske siden. Det er jeg enig i. La meg derfor sitere noe jeg er enig i i tidligere statsminister Bondeviks innlegg. Han kaller det en kristendemokratisk ideologi – jeg kjenner meg også igjen i følgende sitat – en ideologi som tar «utgangspunkt i det enkelte mennesket, og vil bygge samfunnet opp omkring autonome enheter i familie og det sivile samfunn». Og Bondevik sier videre: «Dette betyr at vi også legger stor vekt på de ressurser som kan utløses i nærmiljøet og frivillige organisasjoner.» Dette er noe det er bred enighet om. La meg legge til fra Høyres side at hvis dette synet på samfunnet skulle kompletteres, kan jeg sitere følgende fra Høyres nye prinsipprogram: «Mangfoldet er ikke noe fremmed eller forbigående. Det er kommet for å bli. Norge er slik. Høyre ser på mangfold som et gode. Et samfunn som respekterer folks rett til å leve i tråd med sin egenart gir flere valgmuligheter og oppmuntrer alle til å bruke sine muligheter. Om vi bevarer balansen mellom individuell frihet og personlig ansvar, gir pluralismen vekst i både åndelige og materielle verdier, så vel for samfunnet som for den enkelte.» Jeg ser ikke motsetninger mellom de to sitater jeg har hitbrakt. Vi burde kunne stå sammen om begge, hvis man i tillegg også realiserte det Bondevik sa i sitt innlegg under punkt 6 i den lange oppramsingen av gode intensjoner: «Sentrumspartiene vil føre en økonomisk politikk som sikrer nasjonal råderett over naturressursene. Nasjonalt eierskap skal stimuleres, og næringslivet skal ha forutsigbare og konkurransedyktige rammevilkår.» Det er jeg enig i. Vår kritikk mot regjeringen Bondevik har ikke gått på denne intensjonen, men den har gått på mangel på evne til å gjøre det. Den har gått på at når en regjering sier at den vil ha forutsigbare rammebetingelser, så setter den skattene opp på områder der den har lovet å sette skattene ned. Det går på at hvis man vil styrke nasjonalt eierskap, da er det lite logisk å skattlegge nasjonalt eierskap mer enn utenlandsk eierskap. Når man vil at næringslivet skal ha forutsigbare og konkurransedyktige rammevilkår, da er det lite logisk å ha så strenge regler at forsikringsselskapet If, som var et resultat av at bl.a. Storebrand skilte ut en virksomhet, ikke fikk lov til å etablere seg i Oslo eller i Norge for øvrig, men måtte flytte til Stockholm. Det selskapet som ble etablert med norsk, finsk og svensk eierskap, har altså ikke adgang til å holde til i Norge på grunn av våre regler. Det er ikke konkurransedyktige rammevilkår – bare for å nevne ett eksempel.