trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ove Trellevik (Høyre), 2016-06-13:
For norsk næringsliv er konkurransekraft veldig viktig. Då må me bl.a. ha mest mogleg like konkurransevilkår, standardar og krav og ikkje minst tilgang til Europa som marknad. Det er difor me har EØS-avtalen. For finansnæringa kan me ikkje stilla oss slik at næringa ikkje har så like vilkår som mogleg som sine europeiske konkurrentar. Det er difor denne saka er så stor og viktig. For det første handlar denne saka om å sikra norsk finansnæring framleis tilgang til den europeiske marknaden, den såkalla indre marknaden. Det gjer at norske bankar og andre finansielle tenesteytarar kan gje forbrukarar og norsk næringsliv eit fullverdig og godt tilbod. Det skulle vera unødvendig å nemna at Europa er særdeles viktig for alle oss her i Noreg. For det andre handlar saka om at me skal tryggja folk sine sparepengar og ikkje minst tryggja norske arbeidsplassar. Den internasjonale finanskrisa viste oss kor gale det kan gå når bankane tek meir risiko enn dei kan tola. Det er difor me treng dette, og EU tok ansvar og fekk på plass eit nytt og meir omfattande system for samarbeid om finanstilsyn. Ein kan undra seg på kvifor nokon meiner at me ikkje skal ta del i eit slikt nytt og betre tilsynssystem. Hensikta er jo å gjera europeiske bankar meir motstandsdyktige mot kriser og dårlege tider. Dette vil gagna norsk næringsliv og norske forbrukarar. Me treng eit slikt einsarta regelverk i EØS for finansielle tenester. Får me ikkje dette til, må me forventa at det kan verta vanskeleg å oppretthalda eit velfungerande EØS-samarbeid for finansielle tenester og også norsk deltaking i eit felleseuropeisk tilsynssamarbeid. Dette er svært uheldig for norske forbrukarar, norsk næringsliv og norsk økonomi. Det handlar om samarbeid fordi finansiell tenesteyting er grenseoverskridande. Difor er det viktig at det norske finanstilsynet har eit godt og tett samarbeid med sine europeiske kollegaer. Det aller meste av tilsynet med finansmarknaden og finansføretaka i Noreg skal liggja i det norske finanstilsynet, og den myndigheita som vert overført, er eigentleg avgrensa i omfang, som t.d. tilsyn med kredittvurderingsbyrå og nokre typar register for verdipapirtransaksjonar. Og er det ikkje bra med tilsyn over landegrensene med store internasjonale kredittvurderingsbyrå og verdipapirtransaksjonar? Kva er gale med europeisk standard for tilgang til å forby eller avgrensa visse typar finansielle verksemder eller spareprodukt? Liv Signe Navarsete stilte i ein replikk til Aspaker spørsmål om det vert strengare reglar. Tenk om det kunne vore slik at me hadde unngått Terra-skandalen? Det ville jo ha vore flott. Kva er gale med at dei villaste spekulantane som eigentleg ikkje ønskjer noko tilsyn, no får tilsyn som samarbeider over landegrensene – er ikkje det bra?
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-06-13:
Det er fascinerande å vere vitne til ein debatt der Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti legg seg godt til høgre for Framstegspartiet i synet på internasjonal finansregulering. Eg kan ikkje finne ei anna forklaring på det enn den norske EU-debatten. Behovet for tettare overnasjonal kontroll med den internasjonale finansnæringa er jo openbert for alle som vil sjå. Og viss ein ikkje ser, har ein sanneleg ikkje lært mykje av den førre finanskrisa. Eg vel å tolke den store motstanden her i dag som eit utslag av instinktiv motstand mot alt som luktar av EU, eller, for å summere opp representanten Snorre Serigstad Valens innlegg tidlegare: Han er for i teorien, men mot i praksis. Slik endrar ein verda. SVs føretrekte løysing er å forhandle fram stemmerett i EUs tilsynsorgan. Eg veit ein måte ein kan gjere det på. Det er god grunn til å dvele ved dei konstitusjonelle sidene av saka. Noreg har sagt nei til å delta som voterande medlem i EU, men har likevel eit sterkt ønske om og behov for tilgang til den indre marknaden. Det fører nødvendigvis til ei rekkje løysingar som er – skal vi seie – langt frå ideelle, iallfall sett med norske auge. Difor er det ingenting nytt med at vi set opp parallelle vedtak som kontrollstrukturar, som er meint å gjennomføre EU-rett i Noreg. I dag gjev vi frå oss suverenitet, som vi har gjort mange gonger før. ESA gjer vedtak med bindande verknad for Noreg med jamne mellomrom. Berre spør Color Line, Posten eller Widerøe. Eg skal likevel gje motstandarane mot dagens sak og vedtak eit poeng, og det er at denne saka skil seg noko frå tidlegare saker. Strukturen som er sett opp i ESA denne gongen, ber i større grad enn vanleg preg av sandpåstrøing. Problemet med det er ikkje berre at rommet for sjølvstendige vedtak blir lite, men ikkje minst også at moglegheita for reell kontroll og reelle rettstryggleiksgarantiar for EFTA-domstolen synest svak. Ut frå mitt juridiske og politiske skjøn kan ein slutte at det nærmar seg ytterkanten av det som er mogleg etter Grunnlova § 115. Men – som kommentator Mathias Fischer spør i dagens Bergens Tidende – kva er alternativet? Vel, alternativet dersom ein vil vere med i EU-demokratiet, ikkje berre i EU-byråkratiet, er å søkje EU-medlemskap. Det er det liten appetitt for i det norske folk, og det held Stortinget seg til. Men i fråvær av det kan vi ikkje drive økonomisk sjølvskading på vegner av tusenvis av tilsette i norsk finansnæring. I ei tid med stigande arbeidsløyse vil det vere det dårlegaste alternativet av alle.
Anders B. Werp (Høyre), 2016-06-13:
Ingen ønsker en ny finanskrise. Et viktig tiltak mot dette er å etablere tilsyn med de nasjonale finanstilsynene for å unngå at enkelte lands tilsyn slakker av på kravene for å tiltrekke seg utenlandsk finansiering. Erfaringene fra forrige finanskrise viser at samarbeid er et viktig svar for å hindre nye kriser. Den internasjonale finanskrisen viste hvor galt det kan gå når bankene tar mer risiko enn de kan tåle. EU etablerte derfor i kjølvannet av finanskrisen et nytt og mer omfattende system for samarbeid om finanstilsyn. Hensikten er å gjøre europeiske banker mer motstandsdyktige mot kriser og dårlige tider. Vi vet at ustabilitet fra verden rundt oss fort kan smitte over til Norge med tilhørende konsekvenser for norske bankkunder og vårt næringsliv. Sier vi nei til å knytte oss til EUs finanstilsyns system, kan det bety at norsk finansnæring vil stå utenfor det indre marked. Det betyr at norsk finansnæring kan få problemer med å bistå norske bedrifter på vei ut i verden, at norske finansinstitusjoner, som fondsselskapene, ikke kan selge sine spareprodukter i EU på like vilkår, og at vi som utenforland antagelig vil bli ansett som mer risikable av utenlandske investorer. Det siste er svært alvorlig. Store deler av norsk næringsliv og en meget stor andel av norske boliglån er finansiert ved innlån fra utlandet. Med andre ord vil et nei kunne bety dyrere lån for vanlige folk og dyrere finansiering for norske bedrifter. Det er det siste vi trenger når norsk økonomi står midt i en stor omstilling. Dersom vi blir stående utenfor det europeiske samarbeidet om finanstilsyn, må vi forvente at EU vil suspendere EØS-samarbeidet for finansielle tjenester. Finansiell tjenesteyting er grenseoverskridende. Det er derfor viktig at det norske finanstilsynet har et godt og tett samarbeid med sine europeiske kolleger. Denne saken har vært grundig behandlet over mange år. Den rød-grønne regjeringen, inklusive Senterpartiet, startet arbeidet i 2009, og saken har vært omtalt og behandlet i Stortinget hele 18 ganger etter det.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2016-06-13:
Den 2. juni i år las eg ein artikkel i Klassekampen som gav grunn til uro. Her åtvara Halvard Haukeland Fredriksen, professor ved Universitetet i Bergen, om at viss Stortinget seier ja til å overføre myndigheit over det norske finanstilsynet til EU, kan også personvernet til norske borgarar bli avgjort i Brussel. Fredriksen fastslår: «Når man først har gått med på en slik modell, har man mistet et viktig forhandlingskort overfor EU, både politisk og rettslig.» Han understrekar at dette i praksis kan bety at det nærmare innhaldet i den norske personvernreguleringa vil bli utarbeidd av eit EU-byrå der det norske datatilsynet nok endar opp med eit B-medlemskap, altså utan stemmerett. I Prop. 100 S for 2015–2016 seier regjeringa: «Det må forventes at EU vil gi byråer og tilsyn en enda mer fremtredende rolle fremover.» Regjeringa seier også at Noreg må knyte seg til desse tilsyna «selv om dette kan innebære enkelte utfordringer av institusjonell eller rettslig karakter». Og vidare: «Full deltakelse uten stemmerett må gjennomgående være målet.» Når stortingsfleirtalet i dag vil gjere eit vedtak om å overføre myndigheit og suverenitet på det viset som det ligg an til, vil det seinare kunne få konsekvensar også for personvernet til norske borgarar, som nemnt. Dette er konsekvensar vi ikkje anar omfanget av i dag. Vi må klare å sjå utover den enkelte saka, og i dette tilfellet vere obs på smitteeffekten eit vedtak kan ha for andre politikkområde. Eg nemnde EUs datatilsyn og personvernet, og vi stortingsrepresentantar må vere sunt skeptiske på vegner av eigne innbyggjarar. I dei komande forhandlingane om tilknyting til både dette og andre tilsyn vil ikkje Noreg stå særleg sterkt etter at vi i dag sluttar oss til EUs finanstilsyn. Det vart sagt av representanten Limi i starten av debatten, då temaet var om saka skulle utsetjast til seinare, at det ikkje var sannsynleg at ei slik utsetjing ville endre resultatet. Nei, det kan hende stortingsfleirtalet ikkje vil bry seg om at Storbritannia eventuelt melder seg ut av EU, at dei meiner det ikkje har relevans for denne saka om EUs finanstilsyn. Då seier det truleg meir om dei enn om den faktiske relevansen. Det er verdt å merke seg at leiande økonomar seier at resultatet av avstemminga i Storbritannia kan bety mykje for EUs finansmarknad, og at denne avgjerda burde vore på plass før vi konkluderer om norsk tilknyting til EUs finanstilsyn. Eg meiner det er uheldig at regjeringa og stortingsfleirtalet prøver seg på det vi på folkeleg vis kan kalle fiksfakseri for å omgå grunnlovsføresegner om å avstå suverenitet.
Michael Tetzschner (Høyre), 2016-06-13:
Skulle man tro en rekke av talerne i debatten, også foregående taler, gjelder denne saken å overføre myndighet til EU, eller sågar å snikinnføre EU-medlemskap bakveien. Det er det jo ikke snakk om. Derimot kan saken nettopp ses på som en oppfølging av den tilknytningsform til det europeiske samarbeidet som ble det store nasjonale kompromisset, nemlig at vi inngikk EØS-avtalen. Det saken handler om, er noe så saklig avgrenset, men allikevel viktig, som at norsk finansnæring fortsatt skal kunne være en del av det indre marked, som vi har sluttet oss til gjennom EØS-avtalen. Uten å fatte det vedtaket som foreligger på bordet i dag, vil altså norske banker og forsikringsselskaper ikke lenger være sikret full tilgang til det europeiske markedet. Det ville være meget dramatisk for næringen og ikke minst dramatisk for de 50 000 ansatte som har sitt levebrød i næringen, og selvsagt også for en rekke andre norske aktører. Norsk finansnæring er avhengig av Europa, mens vi nok kan være realistiske og slå fast at Europa ikke i samme grad er avhengig av norsk finansnæring. Norge har valgt å forhandle med EU gjennom ulike avtaleforhold. Det er altså EØS-avtalen som er den viktigste og mest omfattende. EØS-avtalen gir oss en privilegert adgang til EUs indre marked, og det gjelder jo ikke minst for finansiell virksomhet. Prisen å betale for denne omfattende markedsadgangen er at avtalen må utvikle seg i takt med EUs regelutvikling, og at regelutviklingen på det finansielle området selvfølgelig har vært svært omfattende etter finanskrisen. Harmonisering av regelverket i EFTA- og EØS-landene og EUs medlemsland er selve premisset for hele EØS-regimet. Så hvis man har noe imot selve det konseptet man har nå, er det jo egentlig EØS-avtalen man argumenterer mot. Dette er en følge av vårt EØS-medlemskap. Det er altså en rekke viktige ting det nye tilsynet skal gjøre – det skal utforme forslag til regelverk, og det skal sørge for at det blir opprettet en enhetlig manual for tilsyn med finansinstitusjonene i det indre marked, og den nasjonale selvråderett affiseres bare hvis vi ikke lever opp til disse internasjonale standardene.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-06-13:
I dag skal Stortinget gjera det som er det aller mest ansvarstunge ein som norsk folkevald kan gjera, nemleg å gi frå seg norsk suverenitet. For første gong på over 20 år er det føreslått ei norsk suverenitetsavgiving som er så omfattande at ein etter Grunnlova krev tre firedels fleirtal. Spørsmålet er kvifor vi skal gjera dette. Svaret må etter mitt syn vera så tydeleg og så forståeleg at vi kan forklara det til dei vi representerer ute i landet. Det bør vera ein god grunn. Forslaget frå regjeringa inneber at Noreg gjennom EFTA underlegg seg EUs finanstilsynsstruktur, som i praksis får myndigheit til å gjera vedtak som er bindande for både norske myndigheiter og bankar. I debatten i dag snakkar mange fort og bruker mange ord utan at ein på ein enkel og overbevisande måte forstår kvifor Noreg ikkje skal vera best tent med eit nasjonalt tilsyn med eiga finansnæring. Høgre, Arbeidarpartiet og Framstegspartiet gir tvert imot saka brei oppslutning. Det vert vist til finanskrisa og at tilknyting til EUs finanstilsyn skal sikra godt tilsyn av finansnæringa i Noreg, men som Senterpartiet skriv i innstillinga: Det er ikkje «dokumentert noen svakheter ved måten det norske finanstilsynet så langt har drevet tilsyn av finansmarkedet i Norge». I Nationen 24. mai sa professor Eivind Smith det slik: «Noreg har stått utanfor EU-regelverket ei stund, og det er vanskeleg å sjå at det har vore noko katastrofe». Den siste finanskrisa fekk store konsekvensar i ei rekkje europeiske land, der mange hundre tusen menneske mista jobben. Noreg klarte seg betre, og det er fleire grunnar til det, men Finanskriseutvalet peikte nettopp på kor viktig det er at Noreg sjølv kan velja å operera med strengare reglar enn EU-systemet. Å overføra suverenitet til EUs finanstilsyn vil svekkja Noregs moglegheiter til dette. Vi overfører då suverenitet til eit tilsynssystem som skal handtera ein pengestruktur for ein valutaunion utan tilhøyrande finansiell og politisk union. Det er ikkje logisk politikk. Senterpartiet er på linje med LO i denne saka. Dei ber om ei grundigare drøfting av potensielle konsekvensar og føreslår at det vert etablert eit kompetansemiljø eller eit utval som kan analysera utviklinga i finanssektoren for å sikra drøftinga forankring. Eg registrerer at Arbeidarpartiet sin representant bedyrar at alle i Arbeidarpartiet er einige med regjeringa i denne saka.
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
Dette er en sak med stor enighet, så jeg skal være kort. Jeg vil først av alt takke representantene fra Kristelig Folkeparti for å ha brakt fram et spennende forslag til Stortinget. En kan vel si at en travel vår i finanskomiteen har gjort at et spennende forslag sannsynligvis får en mindre debatt enn forslaget hadde fortjent. Forslaget om å opprette en KompetanseFUNN-ordning treffer midt i den viktige debatten om hvordan en skal møte den rekordhøye arbeidsledigheten en nå opplever, og hvordan en kan omstille norsk arbeidsliv for framtida. En sterkere satsing på kompetanse i bedriftene bør være en del av oppskriften, for satsing på utdanning, forskning og innovasjon alene gir liten effekt om ikke kompetansen i norske bedrifter styrkes samtidig. Det er i bedriftene forutsetningene for læring er best og veien fra kunnskap til verdiskaping er kortest. Kompetansen i arbeidslivet sitter hos fagarbeiderne, hos ingeniørene, hos selgerne og hos arbeidsledere. Deres erfaringer er gull verd. I en globalisert verden blir ikke Norge billigst, men vi kan være best. Det forutsetter at vi også i framtida leverer kvalitet, er produktive og at norske arbeidere forblir godt utdannet. Her har Norge en god samarbeidstradisjon å bygge videre på. Trepartssamarbeidet er det beste utgangspunktet for å løse nettopp dette. Kompetanse blir ikke til verdiskaping av seg selv, men den norske modellen bedrer forutsetningene. Det er tross alt i bedriftene kompetansen omsettes til verdiskaping, eksportinntekter, skatteinntekter og velferd. Statistikken taler for seg selv: 90 pst. av nye norske arbeidsplasser skapes i eksisterende bedrifter. Jeg er enig med forslagstillerne i at vi ikke kan være fornøyd, og at det er behov for nye forslag og diskusjon om nye virkemidler. Som forslagstillerne framhever: «(…) det er spesielt viktig med målretta investeringer i kompetanse, læring og kunnskapsutvikling i tider med nedgang og svakere vekst i norsk næringsliv». (…) Dette er en beskrivelse en samlet komité stiller seg bak. Det er også veldig gledelig at regjeringa er positiv til initiativet. I brev til finanskomiteen framhever finansministeren at regjeringa «etter planen skal legge fram en nasjonal kompetansepolitisk strategi i 2016». Finansministeren skriver videre: «Strategien skal utvikles med partene i arbeidslivet, som er i tråd med det norske trepartssamarbeidet.» Det er en strategi både jeg og komiteen ser fram til å se. Samtidig påpeker flertallet i komiteen at en kan stille spørsmål ved om et skattefradrag, sånn som KompetanseFUNN-ordningen er, er det mest hensiktsmessige virkemiddelet om en ønsker å gi offentlig støtte til kompetanseutvikling. Selv om kun Kristelig Folkeparti stemmer for forslaget i dag, er det ingen bastant avvisning fra flertallet. Vi henviser til de årlige budsjettrundene, og jeg tror ikke dette er det siste vi ser til dette forslaget.
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
For en uke siden var jeg i Egersund i Rogaland på en større fornybarkonferanse. Egersund er på en måte et bilde på den fornybare optimismen – spesielt innenfor vind. Nye vindparker skal bygges i området. En er i gang med et utdanningstilbud innen vindenergi. Det diskuteres til og med å opprette en fabrikk for produksjon av komponenter til vindmøller. Tilbakemeldingen på energimeldingen fra næringen i Egersund var unison: En var skuffet. Svarene som var lovet, kom ikke – tiltakene uteble. Energimeldingen blottla regjeringa. Høyre og Fremskrittspartiets energipolitikk er å vente og se. En venter på EU og nekter å gå foran. Fra næringen i Egersund var oppfordringen til oss i Arbeiderpartiet: Gi oss noe å stemme på! Arbeiderpartiet har svart. Vår klimapakke med 45 konkrete forslag har satt dagsorden. Og det er veldig tydelig at det var våre forslag, og ikke regjeringas energimelding, som ble utgangspunktet for de borgerlige forhandlingene – uten tvil et nederlag for statsrådene her i dag. Skuffelsen i Egersund er mest av alt et uttrykk for den skuffelsen jeg hører fra mange deler av næringen. Det snakkes i store ord, i både Høyre og Fremskrittspartiet, om behovet for omstilling, men de konkrete tiltakene uteblir. Men jeg er ikke overrasket. Mangelen på konkrete tiltak er betegnende for denne regjeringas næringspolitikk. Næringsnøytraliteten får dominere, og markedet skal liksom styre alene. Det vitner om en naiv tro på at nye bransjer og ny industri bare vokser fram fra intet. Blir en nå sagt opp på Aker – verftet i Egersund – virker det som om regjeringa tror folk skal dra hjem og på eget initiativ bygge vindmøller i hagen. Utvikling av ny industri – nye arbeidsplasser – skjer ikke av seg selv. Vi må makte å gjenta suksessoppskriften fra vannkraften og fra da vi fant oljen, da nasjonalt eierskap, tydelige strategier og konkrete tiltak bidro til å bygge nye næringer og skape nye arbeidsplasser. Det samme er det med utviklingen av ny teknologi – den skjer ikke av seg selv. Det er ikke tilfeldig at verdens første elferge går i Norge. Det er ikke markedet som har gjort at Norge har blitt et elbil-mekka. Det er resultatene av ambisiøs politikk, som har virket. Derfor er jeg veldig glad for at Arbeiderpartiet i dag tar de neste skrittene. Vi vil etablere landstrøm i alle større havner – Høyre og Fremskrittspartiet med venner vil bare kartlegge behovet. Vi vil ha en konkret plan for å redusere energibruk i eksisterende bygg – Høyre og Fremskrittspartiet med venner går mot en plan og har mål, men ingen midler. Vi har en langt mer offensiv politikk for elbiler, for infrastruktur, for offshore vind og for solenergi, noe jeg vet de blir glad for i Egersund. Det er slike forslag som skaper ny teknologi, og som skaper nye arbeidsplasser. Oppgaven foran oss er enorm. Da må politikken og tiltakene være det samme. Dette kunne vært en historisk dag, det har blitt en tapt mulighet. Vi må dessverre vente til 2017 på tiltakene og på reell vilje til handling.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-13:
Ein internasjonal konvensjon for økonomisk openheit er ein svært god idé og vil truleg på eit eller anna tidspunkt i ei eller anna form vere mogleg å nå fram til. Det som saksordføraren på ein glimrande måte gjekk gjennom her, har stor fagleg støtte, og over tid her i Noreg er det mange som har innsett at det vil vere ein god idé. Spørsmålet er om det no er eit politisk klima som gjer at Noreg akkurat no bør arbeide direkte med det, og mitt beste skjønn er at det vi først og fremst bør gjere no, er å slutte tungt opp om dei mange internasjonale initiativa som føregår på dette området, men med større kraft enn vi har gjort dei siste to åra under den regjeringa vi har. Derfor bør vi for det første fortsetje det arbeidet som er innanfor OECD, med endå større kraft enn i dag. Vi bør fortsetje å støtte opp om arbeidet i FN og andre internasjonale samanhengar og ikkje minst det som kjem fram i Innst. 420 S for 2012–2013, som også er referert i SVs merknad, som den gongen var ein samrøystes merknad i Stortinget, men som no, kanskje litt paradoksalt, ingen andre parti enn SV vil vise til i innstillinga. Det er ingen tvil om at det er eit litt blanda syn på dette internasjonalt akkurat no. I den siste tida under den raud-grøne regjeringa gjorde bl.a. tidlegare utviklingsminister Heikki Eidsvoll Holmås nokre framstøyt overfor enkelte andre land for å sjå på interessa for ein slik økonomisk konvensjon. På det tidspunktet erfarte vi at også frå dei landa som elles står svært nær oss i dei spørsmåla, var det lite interesse for det sporet, berre av taktiske grunnar, at ein hadde større tru på å gjere andre framsteg. Det er grunnen til at korkje SV eller andre parti fremjar forslaget i innstillinga, men for vår del er det tydelege bodskapet at vi må styrkje arbeidet for økonomisk openheit internasjonalt, mot skatteparadis, for betre transparens, for land-til-land-rapportering, mot ulovleg kapitalflukt. Det må nok gjerast med eit breitt sett av verkemiddel, men med langt større tyngde enn det som har vorte gjort dei siste åra.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-13:
President! Eg stemde feil. Eg stemde ja, men skulle stemme nei.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-13:
Spørsmålet om en norsk klimalov har utviklet seg langsomt og gjennom lang tid. Regjeringen har ikke vært blant de mest glødende pådriverne for å få til denne loven. Det ble et vedtak i Stortinget om en relativt rund formulering. Siden har forståelsen for nytten av en klimalov – har jeg inntrykk av – økt hos mange aktører. Nå får vi altså et vedtak i kveld om en ytterligere klargjøring av hvilke krav en klimalov skal inneholde, og hvordan den skal fungere. Kan statsråden for det første bekrefte at han tar inn over seg de nye og klarere føringene for hvordan en klimalov skal utformes? Og kan statsråden gi et tidspunkt for når en klimalov vil bli lagt fram for Stortinget?
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-13:
Jeg takker for svaret fra statsråden, som ikke er så fryktelig oppklarende. Jeg vil presisere spørsmålet: Kan statsråden bekrefte at Stortinget vil få seg forelagt et forslag til en klimalov slik at vi kan behandle det i denne stortingsperioden? Eller risikerer vi at regjeringen som en siste handling legger fram et forslag som man må vente til neste stortingsperiode med å behandle?
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-06-13:
President! Jeg stemte feil.
Tina Bru (Høyre), 2016-06-13:
Først og fremst ønsker jeg å si at forslaget fra representanten Arnstad om at forslag nr. 3 oversendes, kommer Høyre til å støtte. Så for å svare på litt av den kritikken som også kom fra samme representant angående innlegget jeg holdt tidligere: Det jeg etterlyste, var ikke klimaforslagene fra Arbeiderpartiet. Det min kritikk handlet om, var at hovedtalspersonen for Arbeiderpartiet i denne saken brukte hele sitt innlegg på å kritisere det flertallspartiene hadde kommet frem til, uten å egentlig adressere hva Arbeiderpartiet ønsket å oppnå i energipolitikken. Det var det jeg etterlyste. Som jeg også sa, var jeg glad for innlegget fra representanten Henriksen, som jeg følte var oppklarende i så måte. Debatten går mot slutten. Jeg vil trekke noen refleksjoner rundt debatten vi har hatt i dag. Sam Eyde, Norges første store industrimann, som tøylet de ville norske fossefallene, åpnet industristedet på Eydehavn i 1913. I den forbindelse sa han etter å ha slått fast at han aldri hadde vært politiker, og håpet aldri å bli det, at «der kan skapes noe også på gamle Norges knauser og knatter. Med god vilje, utholdenhet og tro på sin sak, kan det jevnes ut det som ser vrangt ut.» Og videre: «Og la oss love i en stund som denne å utjevne småknattene og småknausene i vår folkekarakter og bringe vårt fedreland fremad, smått men målbevisst.» Det er slik at vi har bygget det Norge vi kjenner i dag, smått og målbevisst, litt etter litt. Det gjør at vi i dag står rustet til å ta fatt på den grønne omstillingen med et godt utgangspunkt. Med denne energimeldingen og den forsterkede grønne satsingen fremforhandlet i Stortinget legger vi til rette for at Norge kan nå sine klimamål. Samtidig skal vi fortsette å utvikle norsk industri og teknologi og skape ny industri gjennom å ta i bruk vår fornybare kraft på nye områder. Selv om vi ikke alltid er enig om alle detaljene, er jeg glad for at det er et enstemmig storting som stiller seg bak mange viktige vedtak i kveld. Så ligger det jo i en debatts natur at vi fremhever uenighetene, men som mange her i dag sier, til og med representanten Eidsvoll Holmås, til tross for sin ivrige kritikk på noen områder, vedtar vi i dag forslag som er store skritt i riktig retning. Helt til slutt ønsker jeg å takke komiteen for en god debatt. Så regner jeg med at det blir noen flere inntegnede nå helt på tampen, men takk for en god debatt så langt.
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-06-13:
Vi vedtar i dag flere forslag som kommer til å stille store krav til Enova, enten det er energieffektivisering på 10 TWh eller støtte til ny fornybar energi, havvind etc. Men ikke minst gjelder det målet om nullutslipp i transportsektoren, som er veldig ambisiøst, med 50 pst. reduksjon innen 2030, i tråd med fagetatenes forslag. Men dette krever mer enn at det bare skal komme tiltak i Enova. Det krever at Nasjonal transportplan følger det opp, det krever at budsjettarbeidet følger det opp, og det krever også at man følger med på hva som skjer ved mange av de beslutningene som gjøres lokalt. Da blir mitt spørsmål til statsråden: Når han nå skal lage en ny avtale med Enova, hvordan ser han for seg å koordinere det arbeidet opp mot Nasjonal transportplan og opp mot budsjettarbeidet, slik at det er regjeringens politikk som helhet som står bak for å nå målene?
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-06-13:
Litt i forlengelsen av spørsmålet om klimalov: Det handler også om å ha systematikk i arbeidet for å redusere klimagassutslippet i Norge, noe som har vært en mangel gjennom mange år. Nå fatter vi vedtak om at man i prosessen med EU – når vi skal nå målene – må ha beregninger av utslippsbaner, og man må ha tiltakslister for hvordan man skal nå målene. Dette gjelder spesielt innenfor ikke-kvotepliktig sektor, hvor vi forventer å få en forpliktelse om å måtte redusere ned mot 40 pst. Mitt spørsmål handler egentlig om kvotepliktig sektor, for mange av tiltakene i energimeldingen og vedtakene vi nå fatter, handler om tiltak innenfor kvotepliktig sektor, hvor vi også trenger mer kunnskap for å vite effekten av de tiltakene vi gjennomfører – enten det er innenfor industrien eller det gjelder innenfor petroleumsnæringen. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan ser han for seg at man skal rapportere på utslippsbaner og tiltakslister også innenfor kvotepliktig sektor i årene framover?
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-06-13:
Det har vært mange kommentarer til Venstre og Kristelig Folkeparti i debatten, og jeg vil svare på noen av dem. For det første er jeg helt enig i at det som gjelder nå, er at vi fortsatt må ha en satsing på ny fornybar energi, enten det er havvind eller annet, men det viktigste i årene framover er uansett at vi må ta den kraften vi har, i bruk. Når det gjelder Arbeiderpartiets forslag fra i vinter, går vi lenger i den enigheten som vi har på borgerlig side, både når det gjelder energiøkonomisering, med en besparelse på 10 TWh, og ikke minst når det gjelder å vedta de ambisjonene som vi har innenfor transportsektoren. Arbeiderpartiet har tidligere etterlyst hvordan man skal nå disse, og det er på tre områder man stort sett skal nå dem. Det ene er at man må ha bygd ut en infrastruktur for nullutslippskjøretøy. Da er det jo hydrogen. Nå får man en kraftfull hydrogensatsing hvor man kan få fyllestasjoner allerede fra neste år. Og det handler om å få et nettverk for lading av elbiler. Det er viktig at disse vedtakene gjøres nå, så det er førende inn i arbeidet med Nasjonal transportplan, og ikke minst at det er førende inn mot Enova, den nye avtalen som skal gis der. Så er det, når det gjelder å få til et grønt skatteskifte, å bruke skatter og avgifter, hvor man etterlyser at Kristelig Folkeparti og Venstre skal stemme for det som er et forslag fra Arbeiderpartiet. Men dette er jo allerede vedtatt før. Jeg vil bare minne om det som er vedtatt ved budsjettet for i år. Der har de fire partiene på borgerlig side gått inn for: «Stortinget ber regjeringen i statsbudsjettet for 2017 fremme forslag om et grønt skatteskifte som en del av oppfølgingen av innstillingen fra grønn skattekommisjon. Et slikt skifte skal innebære en økning av avgifter på utslipp av CO2 motsvart av en sektorvis reduksjon av andre skatter og avgifter. Avgifts- og skatteomleggingen skal være av en størrelse som forsterker klimaforliket og gir betydelige reduksjoner i klimautslippene.» Det er altså en mye sterkere formulering enn det som nå ligger i denne saken, og det ville være helt utenkelig for Venstre å gå inn på en svakere formulering enn den vi allerede har vedtatt på borgerlig side. Så det er jo litt av problemet som Arbeiderpartiet har, at man har problem med troverdigheten. For noen av oss husker hvordan det gikk med satsing på biodrivstoff under den rød-grønne regjeringen, og jeg husker også hvordan det var som lokalpolitiker å ønske å satse på hydrogen uten å kunne få støtte fra den rød-grønne regjeringen, og man satset på kollektivtrafikk uten å få støtte for det. Så det er riktig, man må vise ved handling hva man ønsker, og det trenger virkelig også Arbeiderpartiet å gjøre.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
Jeg synes statsråden på slutten av sitt innlegg forsøkte å framstå som litt visjonær på basis av den meldingen som vi behandler, men jeg må understreke at han lyktes ikke særlig godt. For statsrådens innlegg minnet mye om meldingen: greie analyser, en grei situasjonsbeskrivelse, men visjonene mangler. Et av temaene som er mye omtalt i meldingen, og som er ganske vesentlig i framtiden, er hvordan vi håndterer den fornybare kraften vi allerede har investert mye i, altså reinvesteringer, vedlikehold og oppgraderinger av eksisterende vannkraftanlegg. Energi Norge peker på at de ser med bekymring på at grunnlaget for samfunnsøkonomisk lønnsomme investeringer i fornybar energi ikke er til stede. Da er mitt spørsmål til statsråden: Hvordan vurderer statsråden situasjonen opp mot mulighetene til reinvesteringer, og hva må til for at man skal kunne klare å vedlikeholde de fantastiske verdiene som er der?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
Jeg registrerer at statsråden velger ikke å svare. Det synes jeg er beklagelig, og jeg må da prøve igjen, fordi det er adressert en veldig tydelig problemstilling knyttet til eksisterende eldre vannkraftanlegg i Norge, som sårt trenger reinvesteringer. De er bygd på 1950-, 1960-, 1970- og 1980-tallet og står nå overfor et prekært behov for vedlikehold. Og så er det veldig tydelig signalisert fra en samlet kraftbransje, et samlet produsentmiljø, at grunnlaget for samfunnsøkonomisk lønnsomme investeringer i fornybar energi ikke er til stede. Da spør jeg igjen og håper at statsråden vil svare: Hvordan vil statsråden legge til rette for at samfunnsøkonomisk lønnsomme investeringer i fornybar energi kan bli et grunnlag for reinvesteringer og vedlikehold av svært verdifulle ressurser for Norge som samfunn?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
Det grønne preget på innstillingen kan en godt diskutere grunnlaget for. Jeg skal ikke velge å gjøre det, jeg skal spørre klima- og miljøministeren forholdsvis konkret om noe av det han var innom. Han sa nemlig at en vesentlig reduksjon av klimagassutslippene må komme eller tas i transportsektoren. Og så sa han videre: Man kjenner allerede mange av virkemidlene. Med basis i transportetatenes anbefalinger, hvilke virkemidler er det statsråden vil anbefale for at målene om nullutslipp skal kunne bli en realitet i 2025?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
Klima- og miljøministeren sa vel egentlig stikkordene: Det må bli dyrere å forurense. Er statsråden imponert over måten en f.eks. har behandlet avgiftene knyttet til fossil energi på, kontra det en har gjort knyttet til fornybar energi? Fornybar energi har under denne regjeringen stadig blitt dyrere på avgiftssiden, mens fossil energi er blitt holdt på samme prisnivå. Er det en riktig vei fram til 2025, slik klima- og miljøministeren vurderer det, ut fra kravet om nullutslippsteknologi i 2025?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
Når representanten Tina Bru bruker 5 minutters taletid på å beskrive mitt innlegg, betyr vel det at jeg traff en nerve som vekte noen følelser og litt irritasjon hos henne. Da har jeg kanskje sagt de riktige tingene i det innlegget. Så er det slik, når vi oppsummerer debatten litt, at regjeringspartiene konsekvent henviser til perioden 2005–2013. Veldig mye bra skjedde for landet i den perioden. Men når vi som parti, Arbeiderpartiet, nå former vår politikk, velger vi å ta utgangspunkt i det som er dagens muligheter. Vi prøver å se inn i framtiden og prøver gjennom det å forme de beste forslagene. Jeg oppfordrer regjeringspartiene til også å begynne med det, for det gjør at en kanskje ser litt klarere hva framtiden vil bringe – heller enn å henge seg fast i perioden 2005–2013. Så kunne jeg ha referert alle de forslagene som vi har fremmet, og som handler om kraft og om industri. Jeg har ikke tid til det; jeg skal bare nevne noen: en enhetlig tariffmodell for å oppnå en likeverdig nettariff for industribedriftene – helt vesentlig for å styrke grunnlaget for investeringer. Vi har foreslått hvordan Norge skal bli en betydelig aktør innenfor offshore vindkraft for å bygge opp et hjemmemarked, men først og fremst for å sikre at de fantastiske leverandørvirksomhetene våre får større muligheter. Vi har foreslått at vi vil ha en ny ordning for støtte til fornybar energi for å erstatte dagens ordning med grønne sertifikater, da rettet mot teknologiutvikling, kraftproduksjon og markedsmuligheter for norsk teknologi. Det er framsynt, og det er riktig å gjøre det. Vi har vært tydelige på at vi ønsker å øke fondet for klimateknologi under Enova til 100 mrd. kr i 2017 – ytterligere opptrapping fram til 2020. Vi ber om å sørge for at en utnytter handlingsrommet i EØS, nettopp for å understøtte investeringer i ny industri. Jeg kunne fortsatt. Jeg skal avslutte med det som har vært oppe sentralt i denne debatten. Olje- og energiministeren sier at de skal styrke lønnsomheten gjennom å stabilisere markedet. Så nevner han ikke noe om skatt, ikke noe om grunnlaget, ikke noe om rammebetingelsene. Det betyr implisitt at det statsråden snakker om, er en betydelig økning av kraftprisene i Norge. Det er den eneste måten å få opp lønnsomheten i investeringene på. Så sier statsråd Helgesen noe viktig: Forurenser betaler-prinsippet må bli langt viktigere i tiden fram til 2025. Jeg er hjertens enig med statsråd Helgesen i akkurat det. Derfor skrev vi inn i vårt forslag om nullutslippsbiler fra 2025 at avgiftssystemet må innrettes slik at målet nås. Da forstår jeg at statsråd Helgesen og undertegnede er enig i oppfattelsen av det.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
Bare en kort stemmeforklaring siden det ikke framkommer av innstillingen hvem som står bak innstillingen. Arbeiderpartiet har fremmet en rekke mindretallsforslag, som vi mener er enten sterkere eller tydeligere enn innstillingen, og som det ville vært naturlig å votere alternativt over, men siden det ikke er lagt opp til det, vil jeg anbefale Arbeiderpartiet å stemme for innstillingen samlet sett når Arbeiderpartiets forslag eventuelt faller.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2016-06-13:
Norge er en sjøfartsnasjon med verdensledende maritime klynger, og mer enn en tredjedel av Norges eksport kommer fra maritim næring. Næringen består av flere spesialiserte regionale klynger, ikke minst den regionen som jeg representerer – Møre og Romsdal, hvor hele verdikjeden er til stede. Dette gjør at ideer kan tas fra innovasjon til produksjon i Norge, og Kristelig Folkeparti mener etablert industri har gode muligheter til å utvikle, kommersialisere og legge grunnlaget for eksport, noe som danner grunnlag for varige arbeidsplasser og verdiskaping. Kristelig Folkeparti mener Norge befinner seg i et viktig tidsvindu, hvor myndighetene i partnerskap med næringen kan utvikle miljø- og klimateknologi, slik at næringen beholder en ledende posisjon i det internasjonale markedet. Stortinget har alt bedt regjeringa sørge for krav om null- og lavutslipp ved nye fergeanbud og for rutebåter. Det er derfor gledelig at vi tar et nytt steg videre ved at regjeringa får i oppdrag å legge til rette for at supply-fartøy som opererer på norsk sokkel, utvikler og tar i bruk null- og lavutslippsteknologi samt å kartlegge behovet for utbygging og bruk av landstrømtilbud i alle større norske havner. Tilstrekkelig kutt i utslipp av CO2 er lite realistisk uten omfattende fangst og lagring av CO2. Mye penger er alt investert i utviklingen av denne teknologien, men det skal også investeres mye framover. I Meld. St. 13 for 2014–2015 ble utvikling av ren produksjonsteknologi i prosessindustri og CO2-håndtering valgt som to av fem prioriterte innsatsområder i klimapolitikken. Men det er to sider her. Vi skal både utvikle teknologien og sørge for at den blir tatt i bruk. Kristelig Folkeparti mener derfor det er viktig med gode rammevilkår og virkemidler for industriaktørene som vurderer fangst og lagring av CO2, og vi er glad for at regjeringen nå får i oppdrag å utrede verdikjeden og finansieringsmodell for akkurat fangst og lagring av CO2.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-13:
Først vil jeg bare få ryddet av veien det inntrykket som statsråden skaper av at det er satsingen på fornybar energi gjennom grønne sertifikater som er det som skaper lave kraftpriser i Norden. Det er det jo ikke, og det har statsråden selv redegjort for på en utmerket måte i stortingsmeldingen, nemlig ved å påpeke at det er de lave kvoteprisene i EU og de lave kullprisene som er hovedårsaken til det. Det lagt til side. Det jeg skal utfordre statsråden på, er følgende: Han nevnte i sitt innlegg at det skal være industri og transport som er Enovas hovedfokusområder. Men det er jo ikke riktig, for i tillegg har jo statsråden fått en veldig klar beskjed fra stortingsflertallet om at det skal komme et kutt på 10 TWh i energibruken i den eksisterende boligmassen i løpet av denne perioden, fram til 2030. Da spør jeg statsråden: Hvordan har han tenkt å formulere hva Enova skal få til av denne energieffektiviseringen fram til 2020, eller hvordan har han ellers tenkt å følge dette opp?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-13:
Ett av forslagene, eller ett av de premissene som foreligger fra fagetatenes innspill til Nasjonal transportplan, refererte jeg tidligere, og jeg refererer det igjen: «Offentlige etater skal i størst mulig grad benytte biodrivstoff, lav- og nullutslippsteknologi i egne og innleide kjøretøy og fartøy.» Dette er ikke et forslag om noe som skal skje en eller annen gang i 2030, det er noe som skal skje nå – som er innspillet fra fagetatene. Nå har Stortinget etter forslag fra regjeringen akkurat vedtatt ny lov om at man fra det offentliges side skal stille miljøkrav. Men i dag avviser et flertall på Stortinget SV og Miljøpartiet De Grønnes forslag om at offentlige innkjøp i transportsektoren skal baseres på nullutslipp. Det fører meg over til å stille følgende spørsmål til statsråden: Kommer statsråden og regjeringen til å følge opp det som foreligger fra fagetatene? Det handler ikke om transportplan og utbygging, det handler om regler som med en gang kan gjennomføres etter den nye loven. Når vil eventuelt det skje?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-13:
La meg i anstendighetens navn få gi kreditt til statsråd Lien for den delen av meldingen som innebærer muligheten for tidlig avslag i konsesjonsbehandling, for at man innfører en nasjonal ramme for vindkraft, og for at man fra regjeringens side kommer til å begrense forlengelsen av konsesjoner til det jeg vil kalle de dårligste vindkraftprosjektene. Det synes jeg er bra, og det fortjener statsråden kreditt for – så er det sagt. Hvis jeg skal gå videre på det jeg synes er svært kritikkverdig med denne stortingsmeldingen, er det forhold som knytter seg til to statistikker som vi sjelden opplyser om. Det ene er energibruk i Norge per innbygger, for hvis man ser på energibruk i Norge per innbygger, er vi på verdenstoppen. Ser man på BPs statistikk over dette, troner vi på toppen av den statistikken hver eneste gang, sammen med enkelte andre store energiland når det kommer til energibruk per innbygger, som f.eks. Island, som vasser i lava. Poenget mitt med å si dette er at når vi sammenlikner oss med andre land, lar vi være å peke på det faktum at vi sløser mer med energi enn noen andre land i verden. Vi er i hvert fall helt der oppe på energibruk. Det har gjort oss rike, men vi har stort potensial for å kutte. Det andre er at når det kommer til fornybarandelen, lar vi være å inkludere offshoresektoren og alt energiforbruket vårt der, og den synden begår også statsråden i denne runden. Det er fordi EU-regelverket anviser én måte å regne ut dette på, og som vi forholder oss til når det gjelder fornybardirektivet, men virkeligheten trenger vi for å se den tabellen, for å fortelle oss selv følgende: At vi er et land som i hovedsak bruker energi produsert av fossile ressurser. Derfor kommer jeg tilbake til det som er kjernen i min kritikk av regjeringen, og der de ikke har levert på det som Stortinget ba om, nemlig: Hvor er planen for utfasing av fossil energi? Hvis man ikke har den planen for utfasing av fossil energi, gjør man slik som regjeringen gjør, nemlig nedlegger de grønne sertifikatene. Ordningen med de grønne sertifikatene er for å drive fram ikke bare teknologi, men først og fremst fornybar energi, slik at vi har muligheten til å erstatte den fossile energien. Men når man ikke har en plan for å fase ut de 167 TWh med fossil energi som vi faktisk brukte i 2014, altså den mengden fossil energi vi brukte da, leder det en til kortsiktige konklusjoner som går ut på: Kanskje vi ikke trenger et sertifikatmarked og en sertifikatordning? Men vi mangler 70–80 TWh i året av fornybar energi hvis vi skal fortrenge det fossile. Og når man ikke har en plan for å utfase den fossile energien, kutter man ut fornybar energi-satsingen, og da fortsetter fossile utslipp å øke, slik det går etter planen til klimaministeren.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-13:
Min tippoldefar bygde kraftverk sammen med Sam Eyde. Derfor synes jeg det er litt stusslig at vi ikke får muligheten til å fortsette satsingen på fornybar energi i den samme skalaen gjennom at regjeringen legger ned ordningen med grønne sertifikater. Men la det ligge. Jeg har to spørsmål til statsrådene som sitter her. Det ene er: Kan klimaministeren fortelle oss når oljefyrforbudet kommer som lovsak, eller kan han i det minste garantere at det blir lagt fram, slik at Stortinget får behandlet det i løpet av denne stortingsperioden? Det andre er til forslag til vedtak III, som vi vedtar her i dag, om at Stortinget ber «regjeringen fastsette et mål om 10 TWh redusert energibruk i eksisterende bygg sammenliknet med dagens nivå». Da jeg spurte statsråden om det i stad, sa statsråden at dette var noe han også ville ta opp med Klima- og miljødepartementet. Men det som er spørsmålet, er: Han har kontroll over Enova, og det er Enova som er det viktigste virkemiddelet for å gjennomføre energieffektivisering i bygg. Kommer det noe mål før 2020 inn i Enova-avtalen?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2016-06-13:
Jeg skal forsøke å svare på det, men jeg la merke til at representanten Aasland i sitt innlegg gjorde seg noen refleksjoner om hvorvidt dette er en kraftmelding eller en transport- og klimamelding. Da vi la fram denne meldingen, var jeg for det første glad for at Arbeiderpartiet støttet noen av de viktigste grepene allerede med en gang, men jeg husker at da var noe av kritikken at det var for lite klima i meldingen. Nå høres det nesten ut som om det er for mye klima i innstillingen. Energimeldingen har i all hovedsak fått oppslutning fra et betydelig flertall i Stortinget. Det er jeg selvfølgelig glad for, men jeg noterer meg at det var for lite klima først og for mye klima nå. Da er jeg glad for at balansen ligger et sted mellom Kristelig Folkeparti og Venstre på den ene siden og Fremskrittspartiet og Høyre på den andre siden. Det er et veldig trygt sted å være. Så er det helt riktig at nettopp på grunn av de store subsidiene i Nordvest-Europa, også i Norge, noe vi har vært med og fått flertall for, er det en betydelig ubalanse i systemet nå. Derfor er det viktig at vi får tatt kraften i bruk for å styrke lønnsomheten i norske vannkraftverk i tiden framover.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2016-06-13:
Vi har redegjort grundig i energimeldingen for behovet i transmisjonsnettet, der vi er godt i gang, og også for behovet for reinvesteringer i vannkraftsystemene våre. Så er det ikke slik at alle de nødvendige investeringene ikke er bedriftsøkonomisk lønnsomme, men det er ingen tvil om, som jeg har anerkjent flere ganger, at subsidienivået over tid både i Norge, Sverige og øvrige Europa har medført et energikraftmarked i ubalanse. Det mener jeg at vi redegjør for i energimeldingen, om hvordan vi f.eks. bør styrke norsk kraftforedlende industri, hvordan man tar mer kraft i bruk til transportsektoren, men også hvordan vi over tid bør legge til rette for økt eksport. Vi har allerede gitt konsesjon til 2400 MW kraftkabler som vil kunne bidra til et rebalansert kraftmarked, og svarer ut nettopp det representanten Aasland etterspurte.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2016-06-13:
Det jeg har lyst til å begynne med å si, er at vi har bygd hele vårt kraftsystem på transmisjonsnettforbindelser, mellomlandsforbindelser, mot våre naboland – mot Finland og først og fremst mot Sverige. Vi har nå fire kabler i drift mot Danmark, vi har en kabel i drift mot Nederland. Dette har sikret at vi får utnyttet våre kraftressurser best mulig, og dette har tjent både norske produsenter, produsenter i utlandet og ikke minst norske, svenske og andre konsumenter veldig, veldig godt. Så har vi vært svært tydelige på at vi ikke har tenkt å endre på konsesjonsbehandlingsprosessen. Vi har tenkt å sørge for at Statnett gjør vurderingene av hvordan dette påvirker bakenforliggende nett. Det er noe selvfølgelig også nasjonale energimyndigheter vil ta inn i sin vurdering av de totale samfunnsøkonomiske effektene. Nå synes jeg representanten Marit Arnstad forteller en litt annen historie enn det vi har forsøkt å fortelle.