Erling Brandsnes (Arbeiderpartiet), 2000-06-15:
Som ny representant etter regjeringsskiftet i mars og som medlem av næringskomiteen synes jeg det har vært interessant å være med på behandlingen av landbruksmeldingen og andre næringssaker, og jordbruksavtalen, som vi har i dag. Men jeg har også hatt en spesiell opplevelse om hva slags politisk retorikk som blir brukt, og språkbruk som ikke er spesielt avklarende, men som kanskje heller tilslører. Her gjelder spesielt bruken av begrepene «målpris» og «markedspris». Det er ikke lett for folk som leser aviser og ser på TV, å skjønne forskjellen og skjønne virkningen av den forskjellen når vi bruker disse begrepene i våre resonnementer. I aviser landet over har vi sett at bøndene får en inntektsnedgang på 5 000 kr, mens statsråden påstår at han skal snu fortegnet og si at det er pluss 5 000 kr. Jeg hadde en interessant samtale med en lønnsmottaker som mente han hadde prøvd å sette seg inn i landbruksoppgjøret via aviser og TV. For ham var det i hvert fall helt klart – nå er det mulig at han var tungnem – at når det ble sagt inntektsnedgang, så var det et reelt tall. Sånn var det i hvert for ham hvis han fikk 5 000 kr mindre. Det var et reelt tall. Randi Karlstrøm var jo opptatt av at vi skulle være presise i språkbruken, slik at vi forstod det, og at andre kunne forstå det. Det er jo ikke så ofte vi har sett i mediene at de 5 000 kronene er en nedgang i inntektsmulighet. Det kunne være en oppgave å gå gjennom alle aviser og TV og se hvor mange ganger det har vært sagt og skrevet. Det er jo ikke vanskelig å forstå at den lønnsmottakeren som jeg hadde en diskusjon med, tok det bokstavelig, at det var 5 000 kr ned i kontanter i pungen, og ikke en inntektsmulighet som var borte. Når forskjellen i markedspris og målpris har blitt så stor som den har blitt, sies det at det er bittert å måtte innse at den kanskje må ned. Men hva slags alternativer er det? Når pristapet i 1998 er på 338 mill. kr, i 1999 på 846 mill. kr og i 2000 er beregnet til 1 248 mill. kr, så er vel det en situasjon og en utvikling som gjør at noe må gjøres. Og det er jo det Arbeiderpartiet her har forsøkt å få til. Så har Arbeiderpartiet blitt fratatt all troverdighet i denne debatten, og ganske store ord har blitt brukt. Da er det interessant å se hva lederen for Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning, Leif Forsell, har sagt. Jeg regner ham som en troverdig person. Jeg har lest mye om hva han har sagt, både i EU-saken og i landbrukssaker. Han sier at «statens tilbud ikke fører til en nedgang på 5.000 kroner per årsverk med de markedsprisene som er i dag». Da tar han jo tak i den reelle situasjonen og prøver å beskrive den, som landbruksministeren har gjort. Jeg kan godt sitere hva Leif Forsell sa til Hamar Arbeiderblad til slutt i det samme intervjuet: «Grensehandelen har økt mye og de internasjonale handelsbetingelsene endrer seg. Det peker sterkt i retning av at norske jordbruksvarer er for dyre. Industrien krever også lavere råvarepriser. De bøndene som nå skyter på landbruksministeren ser bort fra de utenforliggende problemene. Summen av utfordringene er formidable». Så er det gjort et poeng av her at det aldri blir et omforent oppgjør i landbruksforhandlingene med Arbeiderpartiet, og at det er gjort store prestasjoner ved å få det til. Det er klart at alle ønsker at det skulle ha vært et omforent oppgjør, som kan godtas. Men når vi ser på de tallene som Bondelaget presenterte for oss, at etter et slikt jubeloppgjør blir den reelle nedgangen i 1999 på 7 800 kr, da må det være lov til å stille spørsmål om dette kan være et så veldig godt oppgjør. Men så er det jo slik at om et år eller noe, hvis vi bare smører oss med tålmodighet, får vi se det virkelige resultatet. Da får vi alle sammen huske hva vi sa på forhånd, og så får vi gå tilbake og se hvem som har fått rett.