Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-06-10:
Jeg skal starte med å innrømme at bombingen av Laksevåg og Holen skole ikke var kunnskap jeg fikk i min tid på skolen. Da jeg møtte Minneforeningen første gangen, våren 2007, var det først og fremst en historietime som jeg aldri vil glemme. Det forteller vel også litt om noe som mange her i salen har vært inne på, at nettopp det faktum at det var de allierte som stod bak bombingen, gjorde at dette på mange måter var noe skambefengt. Det har nok gjort situasjonen for dem som opplevde bombingen i Laksevåg, ekstra vanskelig. Problemet har på mange måter vært at vi har trengt ny kunnskap for å komme videre med saken. Det møtet jeg har hatt med Minneforeningen, førte til at jeg hele tiden har forsøkt å spørre om behandlingen av sakene, og de avslagene vi har gitt, har vært basert på den nyeste kunnskapen vi har hatt om dette. Det er feil å framstille det som om ikke noen har fått erstatning. Mange har fått krigspensjon, men mange har også fått avslag. Min innfallsvinkel til saken handler om å stille følgende spørsmål: Den kunnskapen vi hadde med basis i Eitingerutvalget, var det den oppdaterte kunnskapen? Har det skjedd mer innen forskning og kunnskapsutvikling med hensyn til hvordan den type opplevelser som disse barna var utsatt for, kan skade barna senere i livet, altså når man når voksen alder? Det gav meg grunnlag for å be NAV opprette et nytt utvalg for å bli oppdatert på kunnskapsnivået. Og det gav det svaret som jeg trodde vi ville få: Vi vet mer nå, vi vet mer nå om hva som kan skje med et menneske som har vært utsatt for denne typen opplevelser i barndommen. Det har igjen gitt grunnlaget for å endre politikk. Jeg forstår at mange er kritiske til det som skjedde med disse sakene i det gamle Rikstrygdeverket. Jeg har jo ikke noe ansvar for det, så sånn sett har jeg ikke noe behov for å unnskylde, men samtidig tror jeg det er viktig å understreke at Rikstrygdeverket behandlet sakene ut fra det som da var allment anerkjent kunnskap. Så jeg tror ikke vi skal gjøre Rikstrygdeverket eller NAV til en aktør oppi dette. Jeg tror vi skal erkjenne at vi nå vet mer. Det gir grunnlag for en ny politisk instruks, og da føler jeg meg veldig trygg på at NAV vil legge det til grunn. Faktisk er det jeg har besluttet, i tråd med anbefalingene fra NAV. Så det er ikke noen motsetninger mellom det departementet mener, og det NAV mener i denne sammenhengen. Vi får nå den situasjonen som jeg har ønsket, nemlig at alle som har fått avslag på sin søknad om krigspensjon de senere årene, og som var barn og til stede i Laksevåg eller på Holen skole den 4. oktober 1944, får saken sin tatt opp til ny vurdering etter ny praksis. De trenger ikke å sende inn ny søknad. NAV vil gå gjennom sakene på nytt i løpet av kort tid. Dette vil også gjelde huleboerbarna. Jeg er selvfølgelig glad for at vi har kommet dit hen. Det er nå viktig at sakene behandles fort. Mange av dem det gjelder, er gamle mennesker, og det er viktig at vi får avklart sakene så fort at folk kan få oppleve å få krigspensjon. Så vil jeg avslutningsvis bare slutte meg til alle dem som har gitt honnør til Minneforeningen. Det har egentlig vært veldig sterkt å møte mange av ofrene gjennom Minneforeningen - men samtidig veldig ordentlig og skikkelig. Det er det inntrykket alle de møtene har gitt meg, som har vært min inspirasjon til å få sakene avklart.