Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2008-12-09:
Jeg ønsker først å rette oppmerksomheten mot de endringene som nå skjer i uføretrygden, og da spesielt oppfølgingen av anmodningsvedtaket fra 2007. Jeg er for det første veldig glad for at man endelig har kvittert ut saken. Jeg synes det var på høy tid, med tanke på at det er to år etter at Stortinget vedtok at man skulle ha kvittert ut saken. Så nå har vi i alle fall fått den kvittert ut, og vi har fått den til behandling her i dag. Jeg er også glad for at man ser de store problemene og utfordringene som har vært for de menneskene som har jobbet i utlandet over mer enn fem år, og som har kommet tilbake og i realiteten stått på bar bakke, hvis de skulle ha kommet i en situasjon som har gjort at de har blitt uføre. Når det er sagt, er det fortsatt slik at Fremskrittspartiet mener at denne saken er delvis kvittert ut. Vi mener derfor at man burde hatt en del overgangsregler. Man kan ta et eksempel: En person reiser ut, jobber i utlandet i mer enn fem år, har kommet tilbake i f.eks. 2003 og blitt ufør, oppfyller kriteriene for uføretrygd, men får det på grunn av treårsregelen fram til dags dato allikevel ikke fordi treårsregelen har trådt inn, for dette vil ha virkning fra 1. januar 2009. I de tilfellene mener jeg at man bør iverksette overgangsregler, slik at også de menneskene som oppfyller vilkåret for uføretrygd, men som blir rammet av treårsregelen, kan få sine saker tatt opp til ny vurdering og komme under disse bestemmelsene. Det foreslår også Fremskrittspartiet i et forslag her i dag, og vi mener det ville ha vært riktig og viktig. I tillegg har jeg også lyst til å knytte noen få kommentarer til det som representanten Andersen var inne på, om avkorting av pensjon for 68-åringene. Fremskrittspartiet har som kjent gjennom en årrekke fremmet forslag – og dessverre blitt nedstemt i denne sal – om at alle mellom 67 år og 70 år, altså 67-, 68- og 69-åringene, ikke burde ha noen avkorting i sin pensjon om man har valgt å stå lenger i arbeidslivet. Det ville ha vært ens for alle sammen. Den debatten har vi hatt mange ganger i denne salen, og jeg skal ikke reise den på nytt igjen. Så registrerer jeg at Regjeringen i fjor kom oss litt i møte ved at man fjernet avkortingsreglene for 67-åringene. I år fjerner man avkortingsreglene for 68-åringene, og i 2010 vil man helt sikkert fjerne avkortingen for 69-åringene. Det samme argumentet har Regjeringen brukt hvert år, at det vil være et fornuftig tiltak for å få seniorene til å stå lenger i arbeidslivet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor var det i fjor fornuftig at 67-åringene ikke skulle ha avkorting, mens 68-åringene skulle ha avkorting? I år er det ikke lenger fornuftig at 68-åringene skal ha avkorting. Nå er det fornuftig at de slipper denne avkortingen, men det er fortsatt fornuftig at 69-åringene skal ha avkorting, og mest sannsynlig neste år vil det plutselig være fornuftig at heller ikke 69-åringene skal ha avkorting. Hvor er logikken i denne type tenkning? Er det slik å forstå at det kun er penger som er problemet, at det er kostnadene man er redd for? I så fall synes jeg regjeringspartiene må være ærlig nok til å si at det blir for høye kostnader, og vi er mindre opptatt av at seniorene står lengst mulig i arbeidslivet. For det er jo det som er realiteten med dette forslaget, og det man har gjort helt siden i fjor, at man bare ivaretar ett årskull av disse tre årskullene som var aktuelle da saken ble reist første gang. Jeg tar dermed opp forslagene i innstillingen.