Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-12:
Film er en av de kunstformene som skaper bredest interesse, og som når flest. Film kan være stor kunst, den kan gripe oss følelsesmessig, åpne nye horisonter, utfordre og engasjere oss. Derfor er det et viktig kulturpolitisk mål at vi har mulighet til å se gode filmer på vårt eget språk, fra vår egen virkelighet og med våre egne historier. Derfor trenger vi en sterk og god norsk filmbransje. Det går godt i norsk film for tiden. Publikum strømmer til norske filmer, allerede har mer enn én million kjøpt billett til norske filmer på kino i år, nye talenter kommer til og norske filmer vinner priser i utlandet. Men vi skal nå enda høyere. Filmmeldingen setter ambisiøse mål på vegne av norsk film og filmpolitikk. Vi skal nå flere med norsk film. Ambisjonen er at hver fjerde billett på kinoene er til norske filmer. Det betyr omtrent tre millioner besøkende. Vi skal lage flere filmer, vi skal eksportere mer film, og vi skal ha høyere kvalitet i norsk film – fantastiske, konkrete målsettinger. Det er jo betegnende at når vi har en debatt om dette, er det bred enighet, det er den største og mest ambisiøse satsingen på film noensinne foretatt i Norge. Jeg er også glad for at en samlet komite slutter seg til å slå sammen de statlige virksomhetene Norsk filminstitutt, Norsk filmfond og Norsk filmutvikling til et nytt norsk filminstitutt. Her er jeg litt usikker på hva man snakker om når det gjelder maktkonsentrasjon, for slik jeg leser innstillingen, støtter jo et bredt flertall denne sammenslåingen til én filminstitusjon. Ved å slå kreftene sammen unngår vi overlappende ansvarsområder, det blir én institusjon å forholde seg til for brukerne, og vi kan koordinere innsatsen mye bedre. I et lite filmland som Norge tross alt er, er vi nødt til å bruke de statlige og offentlige midlene på en god måte, ubyråkratisk og enkelt. Så sies det at det blir sterkere politisk styring, fordi det står i meldingen at vi ønsker å beholde et system hvor det er vi som politikere og bevilgende myndigheter som bestemmer hovedpottene av penger til filmproduksjon, til Filminstituttets aktiviteter, og til filmutviklingen. Men det er jo nøyaktig slik det er i dag det. I de samme pottene bestemmes det jo i dag hvor mye Filmfondet skal ha, hvor mye Filminstituttet skal ha, og hvor mye filmutviklingen skal ha. Men istedenfor at vi gjør det i tre forskjellige institusjoner, gjør vi det innenfor én institusjon. Så det blir ikke noe mer maktkonsentrasjon enn i dag, eller mer politisk styring. Og vi skal selvsagt ikke legge oss opp i hvilken sjanger film som lages. Bortsett fra i forhold til barn, unge og dokumentarer, er filmkonsulentene de faglig ansvarlige, akkurat som i dag. Så her tror jeg det må være en eller annen slags misforståelse. Det er selvsagt pengene som er avgjørende for om vi får til en satsing på film. Vi har økt filmbudsjettene siden vi overtok med 60 mill. kr – 60 mill. kr. Det er da grunn til å minne om at fra 2001 til 2005 ble filmbudsjettene kuttet med 17 mill. kr, så her er det ikke bare snakk om et mye raskere tempo, men om en helt annen retning. Nå skal vi ha hele landet med. Det er stor interesse rundt i Norge for å bidra til filmproduksjon. Det er positivt. Derfor har vi bare i 2007 økt støtten til de regionale filmfondene med 5 mill. kr. Det er mulig at det tidligere ikke var noen begrensninger på de statlige midlene, for det var jo stort sett ikke noen statlige midler å ha begrensninger på. Men det vi sier, er at disse pengene i de regionale filmfondene kan brukes helt fritt til langfilm, i motsetning til slik det var før. Da Olemic Thommessens parti satt i regjering, var det forbudt å bruke pengene til langfilm overhodet. Man skulle bruke dem til kortfilm og dokumentarfilm. Nå kan man bruke pengene til langfilm, slik man vil, med ett unntak: ikke til de filmene som allerede får statlige penger. De lokale pengene kan man selvsagt bruke fritt, også til de filmene som får støtte fra Norsk filmfond. Grunnen til at vi gjør det slik, er at vi ikke trenger mer byråkrati for å fordele statlige midler til de samme filmene. Det er egentlig overraskende at Høyre og Fremskrittspartiet er imot å ha en ubyråkratisk og fornuftig bruk av statlige midler. For øvrig viser jeg til innlegget fra Tove Karoline Knutsen, som på en glimrende måte beskrev regionenes rolle. Så til slutt om Norsk filmkommisjon: Det er vel kanskje betegnende at opposisjonen når det gjelder historiens største filmsatsing, begrenser seg til å bruke hovedtiden sin på en institusjon som har to stillinger. To stillinger i Bergen er det som sentraliseringen står og faller på – ikke fordi de skal flyttes fra Bergen til Oslo, men fordi de skal være en del av den institusjonen som skal være den store slagkraften. Hvis det er det som er det store ankepunktet mot filmmeldingen, tror jeg ikke vi har bommet så fryktelig.