Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-16:
Det er i kritiske situasjoner vi trenger prinsipper mest. Derfor er bl.a. flyktningretten regulert i internasjonale konvensjoner som sikrer grunnleggende rettigheter. Det er viktig at de følges også i situasjoner der det er vanskelig. Nå er mange mennesker på flukt, mange land stenger flyktningene ute og lar være å ta sitt ansvar. Det er en farlig situasjon, især for flyktningene, men også for land som har helt legitime behov for å vite hvem som oppholder seg i landet, og for at de som ikke har behov for beskyttelse, reiser raskt ut. Jeg vil bare legge til, sånn at ingen misforstår dette, at SV satser mer på retur enn det regjeringen gjør i sitt forslag til budsjett. Fordi situasjonen er så vanskelig – og var så vanskelig også i fjor – ba SV regjeringen allerede i fjor høst om å ta initiativ til å endre Dublin-systemet før det brøt sammen, for å få en bedre ansvarsdeling nettopp for å sikre at det som nå har skjedd, ikke skulle skje – nemlig at land ikke stempler pass – for å unngå å få ansvar for asylbehandlingen og for at andre land sender tilbake til denne grensestaten. Nå er det en stor mengde mennesker innenfor Schengen som ikke er registrert noe sted. Det er ikke bra. Reelt sett vanskeliggjør det alle lands legitime behov for kontroll, og det er et faktum som kan skape utrygghet hos befolkningen og piske opp fiendtlig stemning mot asylsøkere og innvandrere generelt, nå som vi trenger å stå sammen for å etablere et «vi» mellom alle oss vanlige, fredelige folk som bor i Europa, og dem som må flykte hit nettopp fordi de ønsker å leve et liv uten at bombene smeller og folk blir vilkårlig drept hver eneste dag, slik som i Syria. Regjeringen fulgte ikke dette rådet. De ventet og så. De hadde samme vente-og-se-holdning da alle forsto av det som skjedde sør i Europa, at mange asylsøkere ville måtte komme til Norge på et eller annet tidspunkt, fordi det kom så mange bl.a. til Tyskland og Sverige. Røde Kors satte krisestab i august. Slik situasjonen er blitt håndtert, har den blitt svært kaotisk, noe som kunne vært dempet av større handlekraft fra regjeringens side. Det gjelder den generelle situasjonen. Det var neppe noen som kunne forutsi det som skjedde på Storskog – det er en litt annen situasjon. Men da situasjonen der var et faktum, var regjeringen også da sen med å etablere nødvendig personell for å håndtere situasjonen – noe flere andre representanter har vært inne på. Det ble fremmet forslag om tilleggsbevilgninger. Stortinget plusset på mer enn det regjeringen ba om, slik at regjeringen kunne håndtere situasjonen bedre. Selv har jeg stilt spørsmål til regjeringen om, men fremdeles ikke fått svar på, det som NRK Finnmark meldte den 11. november 2015 om at en norsk grenseinspektør hevder at russiske myndigheter i offisielle møter har foreslått en løsning som kunne forhindret at mange asylsøkere uten beskyttelsesgrunn kom til grensa på Storskog. Det gjenstår å se om dette medfører riktighet. Hvis det har vært kjent for norske myndigheter og tatt opp i møter, hva har i så fall vært Norges respons, og hvorfor har det ikke vært fulgt opp? Det er behov for akutte tiltak for å håndtere situasjonen, og tiltakene må være godt begrunnet og møte de akutte behovene regjeringen har for å kunne håndtere situasjonen slik at de ivaretar hensynet både til Norge og til asylsøkerne. Grunnleggende rettssikkerhet og folkerettslige forpliktelser og prinsipper må ligge fast. Å endre generelle lover som kan få vidtrekkende konsekvenser i en kaotisk situasjon, uten mulighet til komitébehandling, uten mulighet til høring, uten at det har vært klarlagt at det er mulig å stille spørsmål, er ikke bra. Så vidt jeg vet, har det ikke skjedd før – i hvert fall ikke etter krigen. Så hvorfor denne bråhasten på tre dager når vi har hatt mange uker på det? Om man nå hadde brukt én uke til på Stortinget, er jeg ganske sikker på at det ikke hadde gjort situasjonen vesentlig annerledes for regjeringen, som har hatt god tid til å fremme forslag før. Det er ikke godtgjort at det er tvingende nødvendig. Når det gjelder de enkelte forslagene, er det nettopp i § 32 d vi finner kjernen i asylretten – retten til å fremme en søknad og til at den faktisk blir behandlet. De endringene som foreslås, vil kunne ekskludere denne retten for personer som har eller har hatt opphold i et tredjeland. De skal ikke få søknaden sin vurdert i Norge, og vi fjerner ved denne lovendringen kravet om at de vil kunne få sin søknad vurdert der de sendes. Det betyr, slik SV forstår det, at det ikke er noen garanti for «non refoulement»-prinsippet, at tredjeland ikke kan returnere søkeren til et land der vedkommende kan bli utsatt for forfølgelse og tortur. Vi stiller ingen garanti lenger for at vedkommende har mulighet til å få behandlet asylsøknaden sin i det landet det returneres til. I tillegg kan dette øke antallet mennesker som risikerer å bli det som på fagspråket kalles «refugees in orbit», nemlig mennesker som blir sendt fra land til land uten å få behandlet asylsøknaden sin. Som jeg sa – dette går til kjernen av asylretten, og den mener vi ikke må rokkes ved. Dette kan gjelde mennesker vi nå sender tilbake til Russland, og som f.eks. kan returneres til Syria fra Russland. Det var nettopp i en slik sak Russland ble dømt i EMK senest nå i høst. Derfor mener vi at loven slik den nå er formulert, ikke setter klare nok avgrensninger mot et slikt tilfelle. Hvordan skal man sikre den effektive beskyttelsen som proposisjonen sier man skal sikre, med den ordlyden man nå har? De som har trygt opphold i et tredjeland, til og med dobbelt statsborgerskap, er det selvfølgelig helt ok å returnere. Etter det som meldes i media, ser det ut til å være ganske mange som kommer over Storskog, som har det slik. Dem er det ikke noe problem å sende tilbake. Vi har forsøkt i løpet av helga å se på en alternativ lovtekst som vi mener kunne dekt både det behovet vi har for å kunne returnere flere uten full saksbehandling, og ivareta prinsippet om at man skal få søknaden sin behandlet i ett land. En ordlyd kunne f.eks. ha vært: … har varig opphold i en stat og et område hvor utlendingen anfører ikke å være forfulgt. Vi har uttrykt stor utilfredshet med saksbehandlingen i denne saken nettopp fordi man ikke får mulighet til å gå inn og kvalitetssikre og stille spørsmål eller vurdere disse inngripende punktene lenge. Det å fremme et forslag over bordet her i dag til en alternativ lovtekst som heller ikke har vært igjennom en nødvendig behandling, har gjort at vi valgte å avstå fra det denne gangen. Men jeg tror det finnes lovformuleringer som kunne ha dekt det regjeringen har behov for, og som kunne gitt en bedre sikkerhet for dem som nå, med den bestemmelsen som fremmes, kan risikere ikke å få behandlet asylsøknaden sin noe sted. Når det gjelder instruksjonsmyndigheten til UNE, som SV går imot, har det vært mange gode innlegg mot det og hvorfor det ikke bør gjøres. I dag er det slik at regjeringen gjennom stortingsbehandling kan instruere UNE gjennom lov. I dag behandler vi en lov, og det går til og med veldig fort. Det hadde vært en mye bedre saksbehandling hvis regjeringen hadde fremmet et forslag om hva de helt konkret ønsker for slags endringer, og at vi kunne hatt en lovbehandling av det, sånn at vi hadde hatt en sikkerhet for hva det er man har tenkt å bruke denne bestemmelsen til. Da hadde man ikke rokket ved et system som i dag skal ivareta en sjølstendig stilling i klagesaksbehandlingene i utlendingssakene. Jeg er veldig overrasket over at regjeringen, når de har en avtale som sier at de skal gå i motsatt retning, nemlig å etablere en klageinstans i utlendingsretten som skal være mer domstollignende, i denne saken går i motsatt retning. Hvis man kan instruere når det gjelder fakta, vil det påvirke enkeltsaker helt tydelig. Det er jo derfor man gjør det. Så når man sier at man ikke kan gå inn i de enkelte sakene, er det en sannhet med ganske store modifikasjoner, nettopp fordi disse fakta vil være grunnlaget for hvordan man vurderer de enkelte sakene. Å vurdere hvilke land som det er trygt eller utrygt å sende personer tilbake til, mener SV bør basere seg på en faglig vurdering som ikke er en dag-til-dag-vurdering ut fra politiske konjunkturer – det må være faktabasert. Det at man ønsker å sikre seg slik at asylsøkere uten beskyttelsesbehov faktisk reiser ut, er helt legitimt. Derfor er det mulig å forstå behovene bak endringene som foreslås i §§ 105 og 106. Meldeplikt og bestemt oppholdssted er ikke et så inngripende tiltak at det er urimelig å bruke. Det kan brukes både før og etter at saken er avgjort, og særlig hvis det tar lengre tid enn noen dager å få til retur. SV mener at dette virkemiddelet bør kunne brukes mer enn i dag, og støtter derfor disse endringene. Når det gjelder § 106 og muligheten til å internere personer som ikke har gjort noe annet enn å fremme en ugrunnet asylsøknad, har vi vært i tvil. Representanten Lysbakken sa i sitt innlegg at vi har vurdert dette fram og tilbake. Vi ønsker å kunne stille spørsmål til regjeringen fram til torsdag og få svar som kan klargjøre noen av de betenkelighetene vi har med dette. For det er et svært inngripende tiltak, og det er helt uklart hvordan dette skal gjennomføres – om det i det hele tatt er praktisk gjennomførbart i løpet av kort tid. Derfor er det også grunn til å fundere på hvorfor det haster så voldsomt når dette stedet man skal bruke, åpenbart ikke finnes ennå og man ikke har ansatt de menneskene som skal være der. Jeg regner det som en selvfølge at Stortinget må få svar på disse spørsmålene – at det er et minimum av imøtekommenhet vi må forvente i en slik situasjon. Hvis det er slik at det blir flertall i Stortinget for en midlertidighet for disse bestemmelsene, kan SV i første runde stemme for, men ta forbehold om at vi kan endre standpunkt når det gjelder disse paragrafene, fram mot andre gangs behandling på torsdag, avhengig av hvilke svar vi får fra statsråden som kan forsikre oss om at dette er nødvendig og gjennomførbart og ikke strider mot noen viktige prinsipper som vi er nødt til å ivareta også i svært krevende situasjoner.