trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tom E. B. Holthe (Fremskrittspartiet), 2016-03-31:
Dette skal være fort gjort. Som jeg redegjorde for i forrige sak, vil Fremskrittspartiet stemme alternativt for forslaget til Senterpartiet om at bare norske borgere skal regnes med i mandatfordelingen. Grunnloven bør endres slik at det ved stortingsvalg bare er norske statsborgere som inngår i mandatfordelingen. Jeg behøver ikke utdype det noe nærmere. Jeg synes representanten Per Olaf Lundteigen har redegjort for det på en veldig god måte, så jeg slutter meg i stort til det.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Representanten Lundteigen var så elskverdig å nevne mitt navn i sitt innlegg, og jeg har tidligere en rekke ganger argumentert for, skrevet artikler om og begrunnet hvorfor jeg mener det var riktig å fremme grunnlovsforslaget. Jeg synes vi i forlengelsen av det grunnlovsforslaget hadde en god debatt. I forrige periode hadde vi for første gang i denne salen en debatt om de grunnlovsforslag som var framlagt, og jeg synes vi hadde en god debatt i den sammenhengen. Jeg mener fremdeles at det ville vært riktig om grunnlovsforslaget ble vedtatt, og det mener jeg fordi jeg synes at stortingsvervet skal betraktes slik at det skal henge veldig høyt, og at det skal være veldig vanskelig å få fritak fra stortingsvervet. Derfor mener jeg at fritak, som Stortinget noen gang har gjort, og som gjelder FN-oppdrag og andre sentrale internasjonale oppdrag på vegne av landet, skal være for en type stillinger der en kan si at en helt klart går til et høyt verv av interesse for landet. I min verden er det helt klart at en statssekretær har lavere politisk rang enn en folkevalgt stortingsrepresentant. I tillegg kommer det faktum at kontrollfunksjonen tilsier at det er betenkelig at en går fra en posisjon til en annen i det norske politiske systemet, og som ikke er gjenstand for kontroll fra Stortinget, altså at en ikke står ansvarlig overfor Stortinget, slik en statsråd som går til regjeringa, gjør. Det var bakgrunnen for forslaget. Det var særlig i den ånd som vi hadde rundt jubileumstida, og de endringene som fremdeles er til diskusjon. Oppfatningen blant forslagsstillerne var at det ville være ryddig for ansvarsfordelingen mellom statsmaktene å gi stortingsrepresentantene den rette autoritet og fjerne den anledningen som nå er gitt i Grunnloven. Jeg konstaterer at det ikke er flertall for det, og det kan argumenteres for det. Jeg mener det prinsipielle er viktig i denne saken, og vil bare bekjentgjøre at jeg for min del kommer til å stemme for den grunnlovsendringen som jeg selv har vært med på å foreslå.
Erik Skutle (Høyre), 2016-03-31:
Jeg skal ikke bruke veldig lang tid, jeg skal kun gi en kort stemmeforklaring for Høyres vedkommende. Jeg tillater meg i dette innlegget å gå inn på forslagene som debatteres i denne saken, nr. 5, jeg går også litt inn på neste sak, nr. 6. Høyre går imot begge de to forslagene sånn som de nå er utformet, selv om forslagene prinsipielt sett hver for seg kan være fornuftige tilpasninger. Man kan argumentere for det. Prinsippet om én person, én stemme er et godt demokratisk prinsipp, synes vi, og aller helst én statsborger, én stemme. Jeg vil påstå at vi nå ligger helt i grenseland for hva som er akseptabelt, hvis man legger til grunn at man bør ligge tett opp mot prinsippet én person, én stemme. Man har hatt konkrete eksempler der man har hatt et flertall blant dem som har avgitt stemme, som har vært annerledes enn det som har blitt en styringsdyktig koalisjon som har dannet regjering. Som representanten Kolberg var inne på, er det selvfølgelig ingen stater som klarer å balansere dette 100 pst.; at det blir én person, én stemme, men vi bør gå i den retningen, komme nærmere dit, det synes jeg at vi bør, og jeg vil annonsere at Høyre i framtiden vil vurdere om det er behov for justeringer i de relevante lovbestemmelsene, kanskje sånn som representanten Raja var inne på, at det blir en diskusjon knyttet til disse nye regionene. Vi får se. Men poenget er, når jeg sier at Høyre kommer til å stemme imot begge, at sånne typer justeringer må gjøres helhetlig, og de må gjøres samlet. I dag har man to komponenter, minst, men det er to komponenter som diskuteres her i dag, som – litt forenklet – oppveier hverandre. En kan si – hvis en forenkler det litt, selvfølgelig – at arealfaktoren tilgodeser grisgrendte strøk, mens prinsippet om at alle innbyggere – ikke statsborgere – skal telle med ved mandatberegning, tilgodeser mer tettbygde strøk, fordi det gjerne er flere innvandrere i byene osv. Ideelt sett kunne man gjerne fjernet begge disse to, eller gjort tilpasninger på begge to, men da må det skje samlet, og det er ikke aktuelt for Høyre å gå inn på noen av disse forslagene så lenge det er uklart om begge to vil få flertall. Dessuten kommer det en regionreform, eller en kommunereform, som gjør at det kan bli relevant å se dette i sammenheng. Derfor stemmer vi imot begge forslagene i dag. Jeg vil markere en viss avstand til de argumentene som ble framført av representanten Kolberg, om at det er en veldig riktig innretning det som vi har i dag. Det mener vi ikke, vi mener at det er rom for forbedring. Vi mener at dette må ses på, men at det må ses samlet, helhetlig og i sammenheng.
Erik Skutle (Høyre), 2016-03-31:
Jeg skal ikke bruke veldig lang tid i denne saken. Høyres standpunkt bør være godt kjent. Det ligger i Høyres ideologi ikke å reparere det som ikke er ødelagt. Man skal ikke endre det som fungerer. Monarkiet i Norge, med den innretningen vi har på det, fungerer. Det er mange prinsipielle innvendinger, men målestokken er om folket synes at statsformen vi har, fungerer – og det synes folket. Vi har målinger som tyder på at 80–90 pst. er fornøyd med den innretningen vi har på statsformen i dag. Det er mange – også i Høyre – som mener at utover det rent ideologiske er monarkiet i Norge og den måten man har valgt å innrette det på i Norge, en fin institusjon, en institusjon som gir stabilitet, og en institusjon som gjør at samfunnet er bedre enn om vi ikke hadde hatt den institusjonen. Jeg vil også si, som både representanten Eldegard og saksordføreren har vært inne på, at det selvfølgelig er store prinsipielle utfordringer med et arvelig monarkisk system – åpenbart og helt klart. Jeg tror ikke jeg trenger å utdype det noe nærmere. Til og med en stortingsrepresentant som meg selv, som vil kunne tendere mot å kalle seg republikaner, hvis formen er bra, kan si at statsformen er noe som folket må bestemme, uansett. Det at en intellektuell elite skal tre en statsform nedover hodet på folket, imot dets vilje, har man sett eksempler på mange ganger, og det har sjelden fungert veldig bra. Derfor vil jeg også markere at jeg står inne for alle merknadene som Høyre står bak, og jeg kommer til å stemme med resten av Høyres gruppe i dag, selvfølgelig. Så kan man da spørre seg: Hvis jeg mener at det er folket som skal bestemme statsformen i Norge – hvorfor ikke da gå inn for en folkeavstemning, hvorfor ikke la folket gi dette signalet i en folkeavstemning? Svaret på det er veldig enkelt: Det er ingen bestilling om det fra folket. Det er et så tydelig flertall at det å ha en folkeavstemning nå er å kaste bort ressurser og å bruke tiden helt feil. Det er heller ikke slik at et republikansk system skal være det perfekte. Det kan ikke være slik at man skal ha folkeavstemninger i Frankrike, USA, Storbritannia og Tyskland hvert fjerde eller hvert åttende år for å få bekreftet eller avkreftet at den statsformen man til enhver tid har, er den perfekte. Slike folkeavstemninger må komme når det er strømninger i folket som bestiller det, og som ber om det, og det er det ikke. Derfor kan selv en som kan tendere mot å kalle seg republikaner på prinsipielt grunnlag, stemme imot dette forslaget som blir tatt opp i dag.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Eg vil på vegner av fleirtalet i Arbeidarpartiets fraksjon leggja fram vårt syn i saka om innføring av republikk som styreform i Noreg. Me står saman med fleirtalet og seier at me ikkje går inn for forslaget. Forslag om republikk har vorte avvist av Stortinget ved alle tidlegare behandlingar. I 1905 vart det halde folkerøysting om Noreg framleis skulle vera eit kongedøme. Det vart som kjent fleirtal for det. Det valet me gjorde då, ved å velja å ha konge, viste seg å vera eit heldig val. Me kan vel ikkje omtala Noreg under den andre verdskrigen utan at kong Haakon VII si viktige rolle er med. Arbeidarpartiets første regjering vart oppretta som følgje av at den same kongen på demokratisk vis ønskte at Arbeidarpartiet skulle danna regjering. Han spelte ei viktig rolle. Det syner seg ved meiningsmålingar at monarkiet har stor oppslutning i folket. Det tilseier at det er ikkje noko signal frå folket om at det er eit ønske om å endra styreform i Noreg. Men eg er samd med forslagsstillarane i at ein bør stilla spørsmål om det er rett at posisjonen som statsoverhovud er noko som kan arvast, og at dette ikkje speglar ideala våre om demokrati og like moglegheiter. Det er vel få som på prinsipielt grunnlag meiner at det er riktig at eit statsoverhovuds tilgang til makt skal koma gjennom arv. Men det som det er brei tilslutning til, er at det er dei demokratiske prosessane, baserte på hemmelege og frie val, som skal vera grunnlaget for maktutøving. Heile den sosialdemokratiske tenkinga om samfunnsmodellen i Noreg byggjer akkurat på det. I Noregs moderne historie byggjer vår kulturelle, sosiale og økonomiske utvikling på ei demokratisk styreform. Eit godt organisert og levande demokrati er ein føresetnad for eit stabilt og humanistisk samfunn. I det historiske perspektiv veit me at det har vore mykje motstand, men i dag kan me seia at alle grunnleggjande sett er einige om dette. Eg meiner òg at dersom me ein gong i framtida skulle endra styringsform, må det vera ei folkerøysting om det. Summert opp: Monarkiet står sterkt i folket. Det er ingen krav frå folket om nokon endring av styreform, og då ser eg ikkje noko behov for å vedta ei grunnlovsendring her, som eventuelt skal tre i kraft etter ei folkerøysting og etter eventuelle utgreiingar.
Trine Skei Grande (Venstre), 2016-03-31:
Tusen takk for at jeg får det, president. Jeg vil orientere om at også Venstres gruppe er fristilt i denne saken. Så vi vil nok ha litt ulik stemming.
Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2016-03-31:
President, min stemme ble ikke registrert.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2016-03-31:
President, denne gangen ble ikke min stemme registrert.
Iselin Nybø (Venstre), 2016-11-24:
På vegne av representantene Trine Skei Grande, Pål Farstad og meg selv vil jeg sette fram et forslag om å utvide virkeområdet for folkehøyskoleloven til også å gjelde på Svalbard.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-11-24:
På vegne av Miljøpartiet De Grønne vil jeg sette fram et forslag om kunnskapsbasert og bærekraftig bruk av biodrivstoff.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-11-24:
Finansministeren sa i sitt innlegg at regjeringen er positiv til å vurdere etablering av et CO 2 -fond for transportnæringen. Det er veldig hyggelig. Og så sa finansministeren – temmelig ordrett: Men vi må utrede hvordan et slikt forslag vil fungere. Da er spørsmålet: Når regjeringen er positiv til et CO 2 -fond og vil utrede et slikt forslag, hvorfor stemmer da Høyre og Fremskrittspartiet vårt forslag nr. 1: «Stortinget ber regjeringen vurdere etableringen at et privat CO 2 -fond(…) (…)
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-11-24:
Takk for svaret. Jeg får da konstatere at regjeringen synes det er utidig av Stortinget å fremme forslag om ting vi synes er fornuftig, og derfor stemmer mot dem, selv om de er enige i forslagets innhold. Det er også en måte å praktisere politikk på. Men jeg vil gjerne høre om statsråden, gitt det hastverket som er for å få utslippene ned i varetransporten, har noen som helst ambisjoner om et tidsperspektiv for å avgjøre hvorvidt man vil gå inn for et CO 2 -fond for varetransporten?
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-11-24:
Avgiftsøkningen på kollektivtransport i Oslo-regionen er et forlik som alle vet at Venstre har stemt for, og vi får bare gjenta det så lenge Venstre prøver å framstille det som noe annet. Formålet med klimabelønningsforslaget er å ta to ting på alvor. For det første: Poenget med miljøavgifter er å endre adferd. Det er å få vekk miljøskadelig virksomhet. Det er å få vekk forurensning. Det er vitsen med miljøavgifter i de aller fleste tilfellene. Det andre poenget som vi tar på alvor, er prinsippet om at forurenseren skal betale. Forurenseren skal betale for de kostnadene som samfunnet og helheten påføres av forurensningen. Dette er et prinsipp som alle partier på Stortinget slutter seg sterkt til, så vidt jeg vet. Problemet med bruk av miljøavgifter i Norge i dag, er at de ikke forholder seg til de prinsippene. Miljøavgiftene i Norge i dag er i stor grad så lave at de har liten effekt. De reduserer forurensning i liten grad, CO 2 -avgiften er et godt eksempel, samtidig som de gir generelle inntekter til statskassa som ikke øremerkes. Vi i Miljøpartiet De Grønne er ikke øremerkingstilhengere i seg selv, men resultatet er at statens drift, satt litt på spissen, blir avhengig av at noen forurenser nok til at man får nok inntekter til å drive sykehus og barnehager. Når vi er i den situasjonen, bør det være fornuftig på de aller mest kritiske punktene – og som følge av Stortingets tilslutning til både klimaforliket og avtalen med EU er et av de aller mest kritiske punktene – å få utslippene fra transportsektoren raskt ned. De har økt med 30 pst. siden 1990, og de har økt med 10 pst. siden 2000. De skal nå ned med bortimot 800 000 tonn hvert eneste år fra og med 2017 hvis Stortinget og regjeringen har tenkt å levere på sine løfter. Da trenger vi en ordning som flytter penger fra dem som forurenser mye, til dem som forurenser lite, som gir et personlig incitament som folk kan kjenne igjen, som treffer alle – ikke bare skatteytere, som virker raskt og opphører å eksistere når jobben er gjort, og som da ikke etterlater et inntektshull i statskassa, f.eks. i form av skattelettelser som man må finne andre kilder til å betale.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2016-11-24:
Endringene i klimaet som følge av utslipp av CO 2 , er vår generasjons største utfordring – en utfordring som vi har arvet etter de siste generasjonene før oss, og som vår generasjon har gjort verre. Det er også en utfordring vi må løse for de generasjonene som kommer etter oss. Og vi har liten tid hvis vi skal klare å løse dette innenfor togradersmålet. Jeg vil gi Miljøpartiet De Grønne honnør for at de tør å tenke nytt om hvordan vi kan endre adferd gjennom skattlegging og belønning, for det er ikke tvil om at vi må endre adferd hvis vi skal klare å få ned utslippene av klimagasser. Kristelig Folkeparti er enig i at CO 2 -avgiftene må økes for å få flere til å velge klimavennlige alternativ. Samtidig er det ikke nok bare å slutte med noe, det må også være miljøvennlige alternativer til stede. I mange tilfeller koster dette penger, og det er nødvendig med offentlige investeringer. Forslaget er et alternativ til tradisjonell tenkning rundt CO 2 -avgift ved å innføre en såkalt karbonavgift til fordeling. En slik modell innebærer at bruk av fossil energi pålegges en progressiv avgift over tid. Midlene som kommer inn, vil i sin helhet fordeles likt mellom innbyggerne. Dette vil kunne bidra til å motivere folket til å delta direkte i klimavennlig adferd. Det vil derfor lønne seg å innrette seg miljøvennlig, mens det motsatte vil koste. Det er ikke tradisjon i det norske skatte- og avgiftssystemet at provenyet fra en avgift betales direkte tilbake til skattebetalerne. Denne modellen representerer i så måte en radikal endring. Kristelig Folkeparti mener det må ligge varsomhet til grunn for innføring av noe som kan bidra til en oppstykking av skatte- og avgiftssystemet og fremme kamp mellom særinteresser. På lengre sikt kan en konsekvens av dette være svekket oppslutning rundt et helhetlig skatte- og avgiftssystem og gjøre det vanskeligere å finansiere viktige samfunnsgoder. Det er ikke tvil om at det er viktig å tenke nytt rundt avgifter for å klare å redusere utslippene av klimagasser. Men det er også viktig å bruke positive virkemidler som gir mennesker alternativer. Dette er ikke gratis, og det krever ofte store investeringer. Derfor kan denne modellen også gjøre det vanskeligere å finansiere viktige satsinger som er nødvendig for å klare overgangen til et lavutslippssamfunn. Kristelig Folkeparti kan derfor ikke støtte forslaget, selv om vi mener det er en viktig diskusjon som reises om CO 2 -avgifter og belønning for klimavennlige valg. Jeg tar opp det forslaget som Kristelig Folkeparti står sammen med andre om.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2016-11-24:
Mye av forslaget til Miljøpartiet De Grønne handler om atferdsendring for å oppnå tilstrekkelige utslippskutt. Vi i Kristelig Folkeparti er opptatt av å tenke nytt omkring avgiftene for å redusere akkurat disse utslippene. Spørsmålet til finansministeren blir da: Hvilke nye tiltak mener statsråden er viktige og nødvendige for at vi som folk skal endre atferd med mål om å redusere klimautslipp?
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-11-24:
Venstre er helt enig i at klimapolitikken må ha legitimitet, men legitimitet får den først og fremst gjennom at den gjennomføres, og at den gir effekt. En liten kommentar til siste innlegg: En kan ikke måle effekten av drivstoffavgiftsendringer år for år. Da vil den aldri bli stor nok, og da vil endringen også bli for stor. Dette må ses i sammenheng – over et lengre tidsrom – med hvordan vi skal nå de målsettingene vi setter oss, enten det er mot 2020, 2025 eller 2030. Da er det ikke noen tvil om at også avgifter på fossilt drivstoff er én del av den løsningen – ikke nødvendigvis ved at de settes så høyt som mulig, men ved at de settes på et nivå som gjør at alternativene er konkurransedyktige, for det er konkurransedyktigheten og det å drive fram alternativene som er det avgjørende. Så til selve forslaget fra Miljøpartiet De Grønne: Det som er veldig bra med dette forslaget, er at en ser på en helhet med miljøavgifter, der avgiftene ikke bare brukes for å øke offentlige utgifter, men de ses i sammenheng med at en også skal ha en utgiftsside, og at helheten i forslaget skal lønne seg. Det skal lønne seg for befolkningen, samtidig som det har en miljøeffekt. Venstre er kritiske fordi vi mener at forslaget er for snevert og for lite målrettet. Hvis en henter inn avgifter og bare fordeler dette flatt til den enkelte innbygger, kommer vi ikke til å nå de målsettingene som vi trenger. Vi er ikke fremmed for at en også fordeler det til den enkelte innbygger. I Venstres alternative statsbudsjett gjennom de siste årene har vi fulgt opp med skatteletter, bl.a. bunnfradraget, sånn at det treffer den enkelte innbygger. Men i tillegg må vi – som de gjør i Britisk Columbia – bruke avgiftene for å skape lettelser, for å få et nytt og grønnere næringsliv. Så det å ha lettelser også for næringslivet må være en viktig del av helheten. Vi må også bruke inntektene våre for å få til endringene, enten det er å få opp et distribusjonsnett, målrette det inn mot Enova, målrette det mot ideer for et CO 2 -fond, eller andre støttetiltak for å få til en endring. På lokalt nivå har vi i høyeste grad denne helheten omkring f.eks. Oslopakke 3 og de bompengefinansierte ordningene vi har i de store byene, hvor inntekten nettopp brukes både for å holde prisene nede i det lokale kollektivnettet og for å bygge opp alternativene: sykkelveier, tilrettelegging for gående og et fungerende kollektivnett. Vi kommer ikke til å støtte dette forslaget som det er lagt fram. Men vi er helt enig i at en må se på helheten – som har vært Venstres politikk gjennom mange år – og at en må ha avgiftsøkninger, men at de må gis tilbake, krone for krone, ved lettelser for næringslivet og enkeltpersoner, men på en sånn måte at det bidrar til både en grønn næringsutvikling og det grønne skiftet, som vi trenger. For å få til det grønne skiftet trenger en avgiftsøkninger, støtteordninger inn mot alternativene og lettelser for å få til en forståelse og en næringsutvikling som er nødvendig.
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-11-24:
Jeg er enig med statsråden i at dette forslaget egentlig ikke er noe nytt, det er en smal variant av et bredt grønt skatteskifte som i hvert fall Venstre har slåss for gjennom mange, mange år. Men statsråden har vært i British Columbia sammen med min partileder Trine Skei Grande og sett på hvordan de der har en karbonskatt kombinert med lettelse både for næringslivet og for private, som også oppfattes som populært. Man har iallfall blitt gjenvalgt på dette programmet. Mitt spørsmål, ut fra også denne turen, er om statsråden er enig i at det ikke er avgiftsøkningene som er avgjørende, men det er summen av økninger og lettelser som er det avgjørende for om dette skal være riktig også for den enkelte. Er statsråden enig i at det er summen som teller, og at man ikke skal se seg blind på avgiftsøkningen?
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-11-24:
Det er kanskje ikke tilfeldig at det er BC Liberals som har innført dette, og det angripes både fra konservativt hold og fra venstresiden i politikken i British Columbia. Det avgjørende er heller ikke for oss å ha så høye avgifter som mulig, men det er avgjørende at en har så høye avgifter at alternativene er de som lønner seg. I Norge i dag er det helt spesielt med tanke på diesel og biodiesel – vi har gjort mye for biodiesel med avgiftslettelser, men det mangler noe for å få lønnsomheten inn. Så er statsråden enig i at vi må lete etter det riktige nivået, sånn at lønnsomheten for alternativene – som jo er målsetningen – faktisk kommer opp?
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-11-24:
Det var egentlig representanten Knag Fylkesnes som fikk meg til å ta ordet, med sitt kraftige angrep også på Venstre for utslippsøkninger. Ja, det er beklagelig at det var utslippsøkninger i 2015, men man må lese rapporten fra SSB. Årsaken er økningen i aktiviteten i olje- og gassektoren, med beslutninger som er tatt under den rød-grønne-regjeringen – hvor det var en betydelig økning og satsing på olje og gass for å få opp aktiviteten i denne sektoren fra 2005 og hele veien fram til regjeringsskiftet. Det som imidlertid er alvorlig i den samme rapporten, er at det fortsatt er en økning i transportsektoren på 0,8 pst. Den må vi klare å drive nedover. Men det er ingen tvil om at det i den sesjonen vi nå er inne i, er gjort mye innenfor transportsektoren. Når det gjelder målsettingen i Norge om at vi bare skal selge nullutslippskjøretøy i 2025, er det ingen andre land som har noe i nærheten av de samme målene. Når vi ser på målsettingene – eller vedtakene – i Norge om at hydrogenbiler skal ha avgiftsfritak inntil det er solgt 50 000 biler eller til 2025, er det ingen andre som har den type målsettinger. Når vi nå har rettet opp i det feilgrepet den forrige regjeringen gjorde med å innføre avgift på biodrivstoff – vi har fjernet den – får vi opp igjen en produksjon av biodrivstoff. Vi har doblet omsetningskravet fra 3,5 pst. til 7 pst. fra 1. januar. Og vi stiller krav om høyverdig biodrivstoff, noe som gjør at dette fører til en produksjonsøkning også i Norge. Allerede siden i vår har vi hatt et mål om 11 pst. innen 2020. Venstre mener at dette bør opp i 20 pst. I Finland er det allerede det, og i Sverige er det 15 pst. Vi har en betydelig satsing på jernbane, en betydelig satsing inn mot de store byene. Jeg var selv byråd for miljø og samferdsel i Oslo under den forrige regjeringen og slet med å få lov til å gjennomføre tiltak fordi vi hadde en regjering som ikke ville spille på lag – enten det gjaldt å stille krav til taxinæringen, å lage miljøsoner inn mot de store byene eller å få støtte til kollektivsatsingen, som altså inntil det siste året før forrige valg, i hvert fall i den største regionen med kollektivtrafikk, var null. Helt til slutt, også til Miljøpartiet De Grønne: Vi må bruke avgiftslettelser på mange måter, inkludert på priser. Venstre har nå satt ned prisene på månedskort på jernbanen. Jeg registrerer at på det ene stedet hvor Miljøpartiet De Grønne sitter med betydelig makt over kollektivtrafikken, setter de dem opp, nemlig i Oslo og Akershus. Det er Venstre sterkt imot.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2016-11-24:
Jeg er enig i at det er viktig å tenke igjennom hvilke tiltak vi kan iverksette som bidrar til å få klimautslippene ned over tid. Vi vet jo at to av de områdene vi kan gjøre mest på i Norge, og må gjøre mest på i Norge, er innenfor ikke-kvotepliktig sektor, altså transportsektoren og landbrukssektoren. Jeg tror jeg skal minne representanten om den enigheten som de fire samarbeidspartiene har inngått når det gjelder omlegging av engangsavgiften, som et eksempel. Det er altså et svært effektivt virkemiddel, som bidrar til positiv adferdsendring. Vi ser nå en kjemperask utskiftning av bilparken vår, som betyr at vi over tid oppnår en bilpark som er betydelig mindre forurensende enn tidligere. Andelen lav- og nullutslippsbiler øker i kjempetempo. Det er veldig bra, og det har vi gjort gjennom å endre innretningen på engangsavgiften slik at vi stimulerer til at flere har råd til raskere å kjøpe seg nye og miljøvennlige biler.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2016-11-24:
Hvorfor har det vært nødvendig for Miljøpartiet De Grønne å fremme det forslaget, når regjeringen allerede i nasjonalbudsjettet for 2017 har varslet at vi stiller oss positive til dette? At det er utfordringer knyttet til det, tror jeg alle forstår, og at vi må gå i dialog med næringsaktørene for å se på avgrensinger, innretninger og utfordringer knyttet til dette. Det er mange krevende sider ved å få på plass et slikt fond. Selv om man legger NO x -fondmodellen til grunn som en sammenlignbar operasjon, er det ikke det. Det er mange krevende avgrensninger i dette. Jeg mener at det må være mulig å finne gode svar på det, men jeg har ingen illusjoner om at det er svar vi klarer å finne i løpet av veldig kort tid.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2016-11-24:
La meg først si at det er ikke utidig av Stortinget å fremme forslag, det er Stortinget i sin fulle rett til å gjøre. Jeg bare konstaterer at regjeringen har omtalt dette i nasjonalbudsjettet og uttrykt en positiv holdning til å se nærmere på et CO 2 -fond for næringslivet, men påpeker at det er mange krevende sider ved dette som må utredes skikkelig først. Jeg er enig i at vi har en omfattende jobb foran oss for å få ned utslippene fra transportsektoren. Derfor har regjeringen i samarbeid med Kristelig Folkeparti og Venstre gjennom de siste tre årene gjennomført en lang rekke tiltak som vil bidra til det, både gjennom en omlegging av engangsavgiften, gjennom kraftfull satsing på ny teknologi, på jernbane, på kollektive løsninger gjennom belønningsordningen, gjennom å styrke virkemiddelbruken til Enova og gjennom å definere målsettinger for økt innblanding av biodrivstoff, for å nevne noe. Listen er lang over tiltak som er igangsatt, og som vil gi utslippsreduksjoner fremover.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2016-11-24:
Det er helt riktig at Trine Skei Grande og jeg har vært på en snartur til British Columbia. Der har de innført en CO 2 -avgift – riktignok på et betydelig lavere nivå enn i Norge – som er blitt fulgt opp gjennom ulike reduksjoner i skatter og avgifter. Det er i og for seg egentlig ikke noe nytt, for det gjør vi i Norge allerede. Vi øker noen klimaavgifter. I budsjettforslaget til regjeringen for 2017 har vi foreslått å øke klimaavgiftene med 1,6 mrd. kr, samtidig som vi foreslår å gi lettelser på andre skatter og avgifter. Men debatten som gikk i British Columbia, var ikke entydig. Det var delte meninger om hvor vellykket dette hadde vært. De hadde sine advokater, men de hadde også sine motkrefter, for å si det sånn. Men det jeg er enig med representanten Elvestuen i, er at det er ikke noe godt svar å møte arbeidet med klimagassutslipp med bare å skjerpe avgiftene, det er viktig også å redusere både skatter og avgifter, fordi pisk og gulrot ofte henger sammen.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2016-11-24:
De fire samarbeidspartiene har allerede blitt enige om å sette høyere mål for omsetningskravet for biodrivstoff. I det ligger det en erkjennelse av at vi må legge til rette for et bedre marked for produksjon av biodrivstoff over tid. Det er egentlig det største problemet akkurat nå. Vi kan ha forventninger og stille krav så mye vi vil, men det gir oss ikke i seg selv mer biodrivstoff på markedet. Det må først tas investeringer i nye produksjonsanlegg, men jeg er helt enig i at biodrivstoff er et av svarene for å møte de utslippsutfordringene vi har. Jeg tror det er uklokt å øke avgiftene på ordinært drivstoff så raskt og så kraftig for å gjøre biodrivstoff lønnsomt over natten. Det er en betydelig prisforskjell, og i dagens pris er biodrivstoff ulønnsomt.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-11-24:
Jeg synes innlegget fra statsråden var informativt og godt, gikk inn i viktige deler av dette arbeidet og ga også en del nye opplysninger. Jeg synes det var fint å høre at Kripos har avdekket nettverk, som også jeg nevnte, og at det også vil kunne gi grunnlag for at Kripos setter i gang egne etterforskninger. Vi må sikre at Kripos har kapasitet og ressurser til det. Jeg tror nok at også de er opptatt av signaler fra det politiske miljøet og politisk ledelse om at dette er en sak som skal prioriteres ressursmessig, osv. Jeg tror at det statsråden sier om bidrag til en ekspertgruppe i Europol – jeg vet at Europol jobber med 62 saker i samarbeid med andre land nå; jeg tror ikke noen av dem er i Norge, men de er viktige allikevel – selvsagt er en sentral del av denne innsatsen. Men jeg vil holde fast på at vi også må gjøre jobben i vårt eget land og gripe fatt i vår ende av saken. For eksempel sendte italienske myndigheter i april 2015 etterforskningsdokumenter til Norge om et stort, organisert menneskesmuglernettverk som også hadde virksomhet i Norge, og ifølge Aftenposten 18. desember samme år var det ennå ikke satt i gang etterforskning i forbindelse med de dokumentene fra Italia. Det kan jo være mange grunner til det, som at det ikke var nok å ta tak i, men det er ikke noen tvil om at disse nettverkene er representert i Norge. Det har særlig vært pekt på albanske nettverk, som opererer i Sverige, og som også har en sterk stilling innenfor organiserte kriminelle miljøer i Norge. I det NRK-intervjuet jeg nevnte, med ham som hadde vært innenfor disse organiserte smuglernettverkene, og ble kalt Salim, fortalte han direkte om at det er store, organiserte kriminelle nettverk som jobber med menneskesmugling inn mot Norge, og at de kan tjene – nå, etter at innstramningen kom, og det er så vanskelig å komme seg inn i Europa – opptil 30 000 kr på en transport fra Hellas til Norge, fordi man er så avhengig av menneskesmuglerne og så avhengig av å finne andre veier inn hit. Vi må også være oppmerksom på at vi da kan få flere ulovlige opphold, fordi en del av disse vil komme til Norge og ikke engang søke om opphold, bl.a. fordi de har falske ID-papirer. Statsadvokaten Jan Glent uttalte, som jeg nevnte, at norske politikere også må prioritere dette. Jeg håper debatten vi kan få i dag, både statsrådens innlegg og innlegg fra andre representanter, vil gi et klart signal til politiet og myndighetene om at dette skal være en prioritert oppgave framover.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-11-24:
Jeg vil takke for gode innlegg fra representantene Ebbesen og Ropstad. Det er viktige ting som ble trukket fram. Til det Ebbesen var inne på: Det er viktig å tenke over at disse menneskesmuglernettverkene egentlig former veldig mye av innvandringsstrømmen. Det er måten de opererer på, og det høye prisnivået som de krever for transport, som på mange måter styrer hvordan vår flyktningstrøm er sammensatt – når Europol sier at 90 pst. kommer via smuglernettverk. Jeg synes det er påfallende at det er stort engasjement i Stortinget rundt innvandringspolitikk, integrering osv., men når det gjelder dem som egentlig former mye av premissene for innvandringssituasjonen vår – menneskesmuglernettverkene – var det nå bare to innlegg fra andre representanter i Stortinget der dette ble kommentert. Jeg tror man gjør en stor bommert hvis ikke flere partier og flere generelt engasjerer seg i dette, for dette er grunnlaget for hvordan vår innvandringssituasjon vil se ut i årene framover. Jeg vil også si til representanten Ropstad, siden vi diskuterte metode og var inne på det som ble gjort i forbindelse med Prop. 68 L for 2015–2016: Det er ett punkt som Ropstad var inne på i Dagsrevyen i går, om at man må kunne pålegge IKT-selskapene å ta vare på IP-adresser lenger enn i dag – i dag er det selvpålagt tre uker, mens Ropstad nevnte seks måneder. Den saken med å pålegge dem at de skal kunne ta vare på IP-adressene sånn at de ved rettslig anmodning kan utlevere dem – hvis det oppstår kriminelle forhold og saker som skal etterforskes – vil også være viktig med hensyn til etterforskning av menneskesmuglernettverk, akkurat som det er viktig med hensyn til etterforskning av overgrep mot barn, barneporno osv. Så den saken håper jeg også at vi kan komme tilbake til på Stortinget. Det var et par punkter jeg nevnte, som statsråden ikke kommenterte. Jeg forstår at man ikke har anledning til å kommentere alt, og at det ikke er alt man umiddelbart har oversikt over. Men jeg tror det er viktig, når det gjelder brudd på utlendingsloven ved ikke å samarbeide om å avklare ID: Bruk av den strafferammen som ble økt til 18 måneder for ikke å ville samarbeide om ID, skulle jeg ønske statsråden har oppmerksomhet på om blir brukt. Det er viktig å avskrekke når det gjelder å operere med falsk ID og ikke samarbeide med politiet. Det skaper veldig mye ekstraarbeid. Det samme gjelder det jeg nevnte om valutatransaksjoner. Det skal være veldig påfallende hvor mange valutatransaksjoner som ligger rett under 5 000 kr, i disse miljøene som kan være mistenkt for å drive med menneskesmugling. Det var det vi rakk i dag, men jeg takker for interessen og for innsatsen fra bl.a. statsråden i et viktig tema.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-11-24:
Bekjempelsen av denne alvorlige globale utfordringen er viktig, men den er krevende. Vi skal ikke skyve det under en stol. De kriminelle nettverkene er veldig tilpasningsdyktige og fleksible. For at vi skal lykkes i denne kampen, må vi ha utholdenhet og en bred tilnærming både nasjonalt og internasjonalt. Regjeringen har initiert og støtter opp om tiltak både nasjonalt og internasjonalt i kampen mot organiserte profittmotiverte smuglernettverk. Vi vil se resultater av det fremover.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-11-24:
La meg først minne om at Glents uttalelse kom i forkant av mye av det arbeidet som faktisk er igangsatt fra Kripos’ side, som har bidratt til å gi oss ny kunnskap på dette området. Jeg er helt enig i at det er viktig at dette prioriteres høyt, men kanskje særlig høyt i det internasjonale samarbeidet vårt, for det er helt avgjørende for å løse disse utfordringene at vi står sammen med våre europeiske partnere for å hindre denne menneskesmuglingen. Der gjør Norge en god innsats, som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg, bl.a. gjennom vår deltakelse i disse to Frontex-operasjonene. Samtidig arbeides det meget hardt i Schengen-samarbeidet – og vi er sterke i vår røst i så henseende – for å styrke arbeidet mot menneskesmugling. Det er ett av de tiltakene som en mener er nødvendig å få bedre kontroll på hvis en skal løse de utfordringene som Europa står overfor i årene som kommer. Det vil også være en viktig del av videreutviklingen av Frontex inn i det nye grense- og kystvaktbyrået som skal styrke yttergrensekontrollen i Schengen-området. Det skjer veldig mye positivt også på avtale- og samtalesiden i utviklingen i Schengen-samarbeidet, ikke minst i relasjon til arbeidet sammen med Europol, Interpol og Eurojust, som er viktig for at vi skal kunne løse disse utfordringene. Jeg har lyst til å nevne at Riksadvokaten – som jeg nevnte knyttet til prioriteringsrundskrivet – har prioritert denne formen for kriminalitet. Jeg har nå fått opplyst fra Riksadvokaten at de i forbindelse med arbeidet med nytt mål- og prioriteringsrundskriv for 2017 vil vurdere å vie profittmotivert, organisert menneskesmugling ytterligere oppmerksomhet. Så det er en oppmerksomhet på dette området som nå er sterkere enn det den har vært tidligere, også basert på at vi har mer kunnskap. Men den kanskje mest krevende siden ved dette er at man på mange måter har i veldig stor grad motvillige ofre, for en må skille mellom menneskesmugling og menneskehandel. Menneskesmuglere utnytter folk på en kynisk måte, men en del av disse mener, som jeg nevnte, at dette er en slags tjeneste som de villig betaler for. Det gjør det veldig vanskelig å etterforske. I tillegg vet vi jo at når en først har startet på en slik reise, kan en i ettertid oppleve både trusler og press – press om å få mer penger, trusler mot familien hjemme og ikke minst trusler om sanksjoner hvis en skulle røpe opplysninger, enten det er om smuglerruter, smuglere eller annet. Det betyr at det er krevende etterforskningssaker. Det internasjonale samarbeidet tror jeg vil være det aller, aller viktigste, men jeg er også enig med interpellanten i at skal vi lykkes med det, må vi også lykkes i Norge.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-11-24:
La meg takke interpellanten igjen for å sette et viktig område i fokus. Jeg tror vi er enige om at man ikke skal dømme viktigheten av et saksfelt basert på antall innlegg i en interpellasjonsdebatt i Stortinget, for det er ingen tvil om at dette er et viktig tema å debattere videre. Vi vet at mange av de smuglerrutene som brukes til menneskesmugling, også brukes til smugling av kriminelt gods, særlig narkotika, og vi vet at disse miljøene i veldig stor grad går dit pengene er. Derfor er det nødvendig å finne de store internasjonale løsningene også for å bidra til å hindre attraktiviteten i det å smugle både narkotika og – i denne sammenheng – mennesker. Jeg synes det er veldig bra at innleggene her i hvert fall peker helt i samme retning, og at det ikke er noen stor uenighet i Stortinget om dette. Så har jeg lyst til å si noen få ord om – det var vel representanten Ropstad og for så vidt også representanten Ebbesen som snakket om det – den glidende overgangen mellom menneskesmugling og menneskehandel, for det er i noen sammenhenger en glidende overgang. Det er noen områder hvor det er et veldig klart skille, men det er også saker hvor det kan starte som en slags menneskesmuglingsoperasjon, mens det kan resultere i menneskehandel fordi man underveis opparbeider seg gjeld som gjør at man får en etterfølgende forpliktelse, og som i realiteten vil bidra til at det er menneskehandel vi snakker om. Det er et veldig alvorlig problem, og det skaper mange utfordringer underveis i den transformasjonen – fra det de som blir smuglet, tror er et transportoppdrag, og så ender det med en fullstendig katastrofe, enten at man forulykker underveis, eller man ender i prostitusjon, i tvangsarbeid o.l. Jeg vil også peke på det Ebbesen var inne på når det gjelder nærpolitireformen. Ropstad var også inne på det. Der skal man i økt grad fokusere på menneskesmugling, og den kompetansen som der vil komme, tror jeg vi også vil ha nytte av i de sakene som omhandler menneskehandel. Sakene er ikke like, men det er ganske relaterte problemstillinger. Til disse to konkrete spørsmålene fra interpellanten: Hvordan politiet vil følge opp manglende samarbeid, må politiet ta stilling til i hvert enkelt tilfelle. Det vil være fordeler og ulemper med å straffeforfølge. Det Stortinget har gjort, er jo riktig, de har laget rammene som gjør at man kan bruke dette som et virkemiddel, men det er påtalemyndigheten som må vurdere om det er hensiktsmessig i det enkelte tilfellet. Hvis bestemmelsen ikke blir brukt, er jeg litt overrasket over det, men jeg kan ikke si noe om omfanget eller tilsvarende nå. Men rammevilkårene er i hvert fall til stede, så de kan tas i bruk. Når det gjelder valutatransaksjoner, er det også noe vi er nødt til å se nærmere på. Det skaper også noen særskilte utfordringer, men det er et viktig poeng å ha med seg videre.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2016-11-24:
Det er en veldig viktig interpellasjon som representanten Bøhler tar opp her i dag, og det har vært gode innlegg fra både representanten og ministeren. Menneskesmugling er dessverre et økende problem, og vi ser det særlig i sammenheng med mennesker på flukt. I 2015 og 2016 ble det satt av midler som bl.a. ble brukt til å opprette spesialiserte menneskehandelsgrupper i politidistriktene i de fem største byene. Videre er politireformen i ferd med å rulles ut i landet, og vi får etablert nye politidistrikt. Et av hovedmålene med denne reformen er å skape større politidistrikt, som gir økt politifaglig kompetanse samlet på ett sted. Vi har gått fra 27 til 12 politidistrikt, og dette bidrar til større spesialisering og ikke minst større fagmiljø innenfor ulike kriminalitetsområder, også innenfor området menneskesmugling. Samtidig vet vi at menneskesmugling rammer på ulike områder. Det kan avdekkes i arbeidslivet, innenfor økonomisk kriminalitet og ikke minst innenfor prostitusjon. I dag foregår det en stor rettssak i Oslo tingrett som angivelig omfatter alle disse områdene. Det er derfor viktig at det ikke bare er spesialiserte grupper som arbeider med å avdekke menneskehandel, men at det er tilstrekkelig kompetanse i hele politiet til å avdekke dette viktige området. Jeg vil også rette en spesiell oppmerksomhet mot asylinstituttet og viktigheten av at vi fører en streng, men samtidig rettferdig asyl- og innvandringspolitikk. Kunnskapen om et strengt regelverk bidrar også til å minimere antallet mennesker som utsettes for menneskesmugling. Et strengt regelverk vil gjøre det vanskeligere for menneskesmuglere å utnytte mennesker på flukt. Regjeringens justispolitikk legger på mange områder – som også nevnt av justisministeren nettopp – til rette for at vi skal motvirke både menneskesmugling og menneskehandel, for jeg føler at disse to områdene er tett knyttet til hverandre. Da er vi nødt til å gjøre mer enn vi gjør i dag, og vi må hele tiden fokusere på dette viktige området. Jeg regner med at regjeringen også jobber med en plan for hvordan vi skal motvirke menneskesmugling og menneskehandel framover.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-11-23:
Jeg har et spørsmål til kunnskapsministeren: Under denne regjeringen har arbeidsløsheten bitt seg fast. Senest i går kom det tall som viser at ledigheten fortsatt er på et rekordhøyt nivå – vi har det høyeste antall arbeidsløse i Norge på over 20 år. Samtidig skapes det nesten ikke nye jobber, og i privat sektor går antall jobber ned. Det er ungdom som rammes hardest. Nær 80 000 mennesker under 30 år står nå utenfor studier eller arbeid. Antall arbeidsløse ungdommer har økt med 30 000, antall uføre unge øker dramatisk under denne regjeringen, og flere opplever å møte voksenlivet uten at det er behov for dem, uten å få jobb. I denne situasjonen mener Arbeiderpartiet at det viktigste vi kan gjøre, er å gi ungdom kvalifikasjoner, kompetanse, utdanning, sånn at de er klar for framtidens jobber når vi igjen får vekst i Norge. Men regjeringen velger det motsatte. Veksten i antall studieplasser har knapt vært så lav som den har vært under denne regjeringen. Man kunne ha målrettet innsatsen mot Stavanger, mot Bergen, mot Haugesund, mot Stord, mot Ålesund og mot Kristiansand, der ledigheten er høyest, og brakt ungdom inn i studier og kompetansegivende løp. Isteden har det altså på tre år blitt 2 100 flere studieplasser ifølge departementets egne tall, og i budsjettet for 2017 er antall nye studieplasser som er foreslått, null – null! Altså ikke en eneste ekstra studieplass i en situasjon med rekordhøy ledighet. Antall kvalifiserte søkere som blir avvist til høyere utdanning, har økt med 50 pst. siden denne regjeringen overtok – 20 000 mennesker. Hvorfor kan man ikke sette disse folkene inn i å få utdanning og kompetanse, sånn at de blir klar for framtidens arbeidsmarked?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-11-23:
Vanligvis bruker regjeringen å svare et eller annet med de åtte siste årene. Vel, under de åtte rød-grønne årene ble det opprettet 22 000 nye studieplasser – et helt NTNU – i en tid hvor det var lett for ungdom å få arbeid, mens det de siste tre årene er 2 000 og for 2017 null. Mitt spørsmål er igjen: Hvorfor satser man ikke på utdanning når det er veien for ungdom til å få arbeid? Kunnskapsdepartementet sier jo selv at bare økt studietilbøyelighet krever 2 000–3 000 nye plasser hvert år i en normalsituasjon. Like ille er det når det gjelder læreplasser. Da regjeringen tiltrådte, sa man at nå skulle man ha et stort yrkesfagsløft. De årene vi har hatt flest som ikke har fått læreplass, er altså 2015 og 2016. Det går feil vei. Og igjen, 15 000 ungdommer går ut av skolen hvert år uten fullført fagbrev eller studiekompetanse. En av grunnene er at det mangler læreplasser. Vi må ha et løft for kunnskap, utdanning og fagbrev. Hvorfor vil ikke regjeringen satse, to og et halvt år etter at oljeprisen falt?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-11-23:
At ledigheten øker – eller økte, rettere sagt, for nå er det jo tegn på at den stabiliserer seg – skyldes i stor grad oljeprisfallet. Så det regjeringen må måles på, er jo ikke at man sitter og styrer midt i et oljeprisfall, men hvordan man håndterer den økende ledigheten. Norge er fortsatt – det er ingen tvil om det – i en situasjon med altfor mange arbeidsledige, hvor arbeidsledighetstallene er for høye, men også, må det sies da, kanskje på vei ned. Da er det ting vi gjør både på makronivå og på mikronivå, altså både i det store og i direkte tiltak. For eksempel er det viktig hvordan man styrer økonomien. Det er viktig med vekst i privat sektor. Vi må ha nye lønnsomme arbeidsplasser i privat sektor for å erstatte tapte arbeidsplasser der. Men også vi gjør mye på kunnskapssiden: tidenes største forskningssatsing, en fornyet satsing på yrkesfag, f.eks. økning av lærlingtilskuddet, den kompetansesatsingen som regjeringen har lagt frem, som nettopp adresserer det som representanten Giske sier om at arbeidstakere må kunne få verktøyene for å omstille seg, og arbeidet vi har gjort sammen med Arbeidsdepartementet for å se på hvordan folk som havner i Nav-systemet, lettere kan ta utdannelse. Så er det de mer målrettede tiltakene nettopp inn mot Sørlandet og Vestlandet, der ledigheten er størst – i de fleste fylker i Norge går ledigheten ned – og det er f.eks. en ordning hvor vi sier at en del av dem som mister jobben i Nordsjøen, kan ta ekstra utdanning og gå inn i skolen, hvor vi trenger gode realfagslærere. Der har vi opprettet nye lærerutdanningsplasser, målrettet nettopp mot de regionene som trenger det, og nettopp sånn at de som har kompetanse i realfag, men trenger litt påfyll for å kunne få seg ny jobb, skal få det. Mange av dem er unge.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-11-23:
Jeg prøver å unngå, i hvert fall i det første svaret, nettopp å snakke om de foregående åtte årene, men kan jo si noe om hva vi har gjort. Da er det en nyttig kontrast også å se hva som har vært gjort tidligere. Vi har lagt frem endringer i nettopp yrkesfag, der det etter åtte år forrige gang kom en stortingsmelding helt på tampen. Vi kommer med et løft for fagskolene, kanskje en av de viktigste delene av utdanningssystemet vårt, som er nær arbeidslivet, praksisrettet, der det forrige periode ble satt ned et utvalg. Lærlingtilskuddet øker under dette flertallet på Stortinget. De foregående åtte årene sto det stille. Jeg er helt enig med representanten Giske i at vi ikke dermed er i mål. Vi må gjøre enda mer. Men jeg vil advare mot den tanken om at det finnes en enkel løsning på ungdomsledigheten ved at vi oppretter studieplasser. Vi har også opprettet nye studieplasser, men vi må altså erstatte arbeidsplasser i privat sektor med nye lønnsomme arbeidsplasser i privat sektor. Det ungdommene som mister jobben, trenger, er jo først og fremst en ny jobb.