Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-01-17:
Jeg vil starte med å berømme interpellanten for å reise en viktig debatt som for så vidt også kunne ha blitt spennende, men som jeg ikke synes har vært spesielt visjonær fram til nå. Egentlig fikk jeg litt inntrykk av at representanten Sanner reiste denne interpellasjonen før NHO hadde avholdt sin konferanse i operaen, at tanken var at man skulle nøre opp under det bildet av Norge som NHO prøvde å presentere, nemlig at vi har en marsj ut av arbeidslivet, og at det er en slags kriseforståelse knyttet til Norges framtid. Men vi så jo alle hva som skjedde under denne konferansen, og hvordan påstandene kraftig ble tilbakebevist, ikke minst av statsministeren og av Statistisk sentralbyrå og andre: Det er tvert imot en marsj inn i arbeidslivet, vi har en enormt høy sysselsettingsandel, og det er et veldig stort potensial for videre utvikling og vekst i norsk økonomi. Dermed ble det verken fugl eller fisk, synes jeg, ut av interpellasjonen som er blitt reist. Men hovedspørsmålet er vel hva vi skal leve av i framtida. Svaret på det har jo også representanten Sanner vært inne på, nemlig at det er folk vi skal leve av. Det er arbeidskraft som er den store nasjonalformuen, faktisk over 80 pst., mens olje bare utgjør under 10 pst. Det vi imidlertid er nødt til å ha et sterkt fokus på og bekymre oss for som finanspolitikere og som stortingspolitikere, er jo at næringslivet allikevel er svært oljeavhengig og sårbart for konjunktursvingninger, og selvfølgelig også at det kommer til å bli slutt på oljealderen, enten man liker det eller ikke. Nå kommer det riktignok til å ta noen tiår, men vi skal jo ha en debatt, i år, som vil være ganske avgjørende for hvor vi skal satse de store pengene i Norge framover, hvor vi skal ha blikket festet når det gjelder norsk næringsliv og satsinga på norsk økonomi framover, om det fortsatt skal være innen olje, og ikke minst da i sårbare områder, eller om man skal vri fokus og heller satse på omstilling og bruk av den kompetansen som vi på mange måter har bygd opp gjennom mange tiårs god satsing, vil jeg si, innen offshore. Så til påstanden fra representanten Sanner om at Norges konkurranseevne har blitt svekket hvert eneste år siden 2005. Jeg vil stille spørsmålet: Hvor har representanten Sanner dette fra? Tvert imot er det jo slik at vi har gått fram når det gjelder konkurransedyktighet. For eksempel viser den mest kjente indeksen, IMDs World Competitiveness, som rangerer 55 land etter et sett av ulike rammebetingelser, at Norge i sum kommer på en niendeplass. I Europa er det bare Sverige og Sveits som slår oss, faktisk. I de siste åra har Norge, stikk i strid med representanten Sanners påstand, krabbet opp fire plasser på denne rankinglisten. Hvis vi bare ser på hvordan offentlige myndigheter, regelverk og økonomisk politikk påvirker foretakenes konkurranseevne, ligger Norge på sjuendeplass og har krabbet oppover rankinglistene. Jeg har lyst til nok en gang å referere til professor Karen Helene Ulltveit-Moe, som minner oss om at et lands konkurransedyktighet er summen av svært mange forhold, der skatt er en liten del av vurderingen. Skattenivået i Norge, som også er med i denne debatten, ligger omtrent på snittet i OECD. Men det som er avgjørende her i Norge, er at vi tilbyr velfungerende institusjoner, objektiv offentlig saksbehandling, lite byråkratiske systemer, stabil økonomisk politikk, høyt utdannet arbeidskraft, gode betingelser for omstilling og stor og jevnt fordelt kjøpekraft. Jeg synes å ane en undertone i interpellasjonen til Sanner, igjen, av at offentlig sektor er en forbruker av verdier som det private har skapt. Vi kommer oss ikke helt ut av en diskusjon som polariserer for mye, istedenfor å se hvor verdifull offentlig sektor er for næringslivets konkurranseevne i framtida. Det ble jo virkelig satt på spissen under representanten Tybring-Gjeddes innlegg her, der han nærmest legger vekt på at vi skal tilbake til «Economic Man», hvor det eneste man skal måle lykke i, er hvor mye man får i lønningsposen, og muligheten til å bli rikere. Det er det eneste som gjør at man tør å satse. Men det vi har sett av forskning, er jo at hvis man satser på den galeien, vil man ende opp med mye mindre produktivitet, et mye dårligere samfunn, mye større utgifter til bl.a. å bekjempe kriminalitet, mer bruk av penger til helseutgifter osv., fordi større forskjeller vil føre til at vi bl.a. får mye større problemer totalt sett i samfunnet. Det kunne også ha vært en spennende diskusjon.