Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-02-15:
Jeg skal ikke snakke om Egypt. Jeg lyttet med stor interesse til utenriksministerens redegjørelse på torsdag. Men tanken slo meg der jeg satt, at vi må befinne oss i to parallelle verdener, med mindre utenriksministeren i sin redegjørelse bevisst valgte å fokusere på alt som er positivt, og tone ned det som slett ikke er så bra, verken i Europa eller i resten av verden. Utenrikspolitikken har vel som formål på hensiktsmessig vis å sørge for å sette Norge på kartet samt å tjene Norge på best mulig måte. Jeg tror ikke løsningen på det er at vi i størst mulig grad bidrar med penger for å sette Norge i et godt lys. Enda viktigere må det være at Norge faktisk har noe å hente i den utenrikspolitikken som drives. Derfor er det unektelig litt nedslående når utenriksministeren snakker om hvor viktig Kina er for Norge. Vi skal ikke så veldig mange år tilbake før vi knapt nevnte Kina med et ord, og hvis vi gjorde det, var det for å snakke negativt om brudd på menneskerettigheter, som f.eks. ytringsfrihet. Nå har det hele snudd, og det blir sagt gang på gang hvor viktig Kina er for Norge. Jeg er helt enig i at Kina er viktig, dels fordi det har blitt en stormakt, men man snakker om økonomisk vekst og at man har løftet millioner ut av fattigdom, samtidig som man unnlater å si, som jeg hørte fra en representant fra UNDP, at de fattige i Kina er blitt mye fattigere, at minoriteter forfølges, at de som ikke er enige med den politiske ledelsen i Kina, blir arrestert, og at i mange av Kinas fabrikker sitter barn og produserer klær og utstyr som vi her i Norge får en mulighet til å kjøpe. Frihandel er bra for Norge – ja, for det åpner for et enormt marked i Kina, men kanskje bør vi også vise at vi har muskler nok til å sette krav til Kina om at varer som skal til Norge, ikke skal produseres av barnearbeidere eller kvinner og menn som er helt uten rettigheter. Så utenriksministerens Kina er nok et helt annet Kina enn det jeg har erfaringer fra i min parallelle verden. Der utenriksministeren ser et Kina som har stor økonomisk vekst, og som hjelper europeiske og afrikanske land med å kjøpe opp deres gjeld og deres ressurser, ser jeg et Kina som strategisk plasserer seg over hele verden, og som ved å kjøpe opp ressurser faktisk på flere områder nå har monopol på mineraler som hele verden er avhengig av, f.eks. for å produsere computere. Jeg mener ikke å svartmale, men jeg tror det er sunt å ha fokus på begge sider, eller på parallellen om du vil. Selvsagt finnes det Kina som utenriksministeren redegjør for, men bildet er noe mer nyansert, og at det hoppes bukk over den ene delen, finner jeg underlig, for å si det litt forsiktig – at verden og forholdene rundt i verden ikke er så ensidig bra, som det høres ut som. Jeg har lyst til å snakke litt om FN når jeg først er i gang – FN som sliter med å gjennomføre reformer, som har en generalsekretær som er bortimot usynlig, og hvor effektiviteten og legitimiteten neppe har vært dårligere på mange, mange år. Utenriksministeren peker selv på at det oppstår andre sterke organisasjoner utenfor FN-systemet, som f.eks. vaksineprogrammet GAVI. På vår reise til Sverige og Stockholm sist torsdag og fredag fikk vi møte utenriksminister Bildt og bistandsminister Carlsson. De orienterte oss om utenrikspolitiske og bistandspolitiske spørsmål i Sverige. Det var én ting jeg bet meg merke i av det Gunilla Carlsson sa, nemlig at nå må FN reformeres på ordentlig, og ikke bare på papiret. «UN act as one», eller på norsk, ett FN, må bli noe mer enn bare et slagord for organisasjonen, ellers kan Verdensbanken bli den organisasjonen som får størst innflytelse i verden. FN må bli relevant og ta ansvar på landnivå, sa hun. Jeg er så enig. Vi er en av de viktigste bidragsyterne til FN. La oss stille krav om reform, ellers så synes jeg vi bør lukke pengesekken.