Trine Skei Grande (Venstre), 2012-03-22:
Det er godt å ha en egen forsknings- og høyere utdanningsminister i salen. Jeg håper at vi skal få det framover også. Vi har i utdanningspolitikken fokusert mye på realfagssatsing og det å sørge for at studenter og elever på alle nivå velger realfag, men vi vet alle at det er viktig i ethvert samfunn å ha en bredde av fag. I dag har jeg lyst til å snakke om betydninga av humaniora. Ethvert samfunn har behov for nye tanker og nye ideer, og uten humanioradelen i vårt utdanningssystem vil ikke samfunnet bevege seg framover. Når det gjelder den humanistiske forskninga, er det ofte den som skaper tidsånden, og som er grunnlaget for ny teknologi, nye muligheter, nye samlivsformer og nye hverdager. Det er mange av disse fagene som er nøkkelfag for utvikling av samfunnet. Hvis vi ser på den betydninga f.eks. filosofien har hatt for utviklinga av samfunnet, utviklinga av demokratiet og utviklinga også av teknologien, har den hatt en nøkkelrolle. I en globalisert verden som vi lever i i dag, med mange språk og med mange ulike kulturer, er det enda viktigere å sørge for at vi har gode humaniorafag. I mye av denne debatten har f.eks. historiefaget blitt dratt fram som et av de fagene som overlever i en tid der humaniorafagene blir nedprioritert. Men da snakker vi om nyere historie. Eldre historie sliter fortsatt både med rekruttering og med å ha gode, brede forskningsmiljøer som klarer å gi oss innsikt. Det er også viktig. Norsk humaniora har bidratt til store forskningsbragder. Vi kan nevne den store nye utgaven av Ibsens samlede, som er en del av en verdensarv. Innen forskning kan det bli sett på som et veldig smalt fagfelt, men samtidig er det allment viktig for alle mennesker og alle land. Medievitere og historikere på Universitetet i Oslo har vært med på å utvikle «apps» som kan brukes i historieformidling og i byplanlegging. Vi har Norsk Ordbok 2014, som har samlet hele den norske språkbruken i tolv bind. Arkeologer ved Universitetet i Bergen har vist oss hvordan klimaforandringer påvirker utviklinga av mennesker fra urmennesket til i dag. Det vi har sett gjennom media, er at det er en kritisk situasjon ved flere universiteter med hensyn til mange av de fagene jeg her snakker om. I Trondheim legger de ned lingvistikk, KRL, språklig kommunikasjon, italiensk, japansk og kinesisk. Filosofi har nå igjen to stillinger. I Oslo hadde man ved HF 360 vitenskapelige årsverk i 2005. I 2016 regner man at det blir 297. Nordiske språk har mistet ni årsverk de siste årene og står nå tilbake med 2,5 stillinger. Dette er språk som er våre språk, og som er vårt ansvar å ta vare på. Fransk som fag har blitt halvert siden 2002. Mange små fag blir nasjonalt truet, som f.eks. debatten som har vært om alle universitetene nå skal legge ned fag som teatervitenskap. Vi må ha forståelse for hvilken betydning også de små fagene har for hele kunnskapsfeltet vårt. Det å ta vare på tegnspråk som et eget fag er ganske viktig når vi i denne salen har vedtatt at tegnspråk skal være et offisielt språk. Det å miste fransk, tysk og italiensk betyr ikke bare at du mister kompetansen i fag som er viktige for handelen i Norge, men du mister hele fagfelt og forståelse også for f.eks. fransk kultur, fransk litteratur og alle de ulike delene som språket faktisk skal uttrykke. Universitetsfinansieringa er svært var for trender blant studentkullene, hos eksterne samarbeidspartnere og i samfunnet generelt. Trendskiftene skjer raskere enn det er mulig å foreta de store omstillingene som universitetene er utsatt for. Særlig humaniora er avhengig av økte basisbevilgninger og mer midler til grunnforskning, slik som Venstre har foreslått i sine alternative budsjetter. Det er lite ekstern finansiering av forskninga på humaniora. Derfor er fagene veldig konjunkturutsatt. Trender forsterkes av aktiv markedsføring fra universiteter og høyskoler, der man gjør noen fag sexy og andre fag ikke så viktige. Vi har et finansieringssystem som åpner for denne trendendringa. Nå har dagens finansiering, som har bred støtte i Stortinget, fungert en tid, og det er behov for å revidere og evaluere finansierings- og styringsstrukturen, så vi sikrer oss det faglige mangfoldet framover. Stortinget har sammen gått inn for denne Kvalitetsreformen og finansieringa. Likevel er det viktig å se på om det er tilpasninger som må gjøres for å sikre bredden på fagsektoren. UH-sektoren skal drive med mer enn oppdragsforskning og studiepoengproduksjon. Det skal også gjenspeiles i finansieringssystemet. Man må, som dekan Trine Syvertsen ved HF ved Universitetet i Oslo tar til orde for, se på om man fra statlig hold i større grad må styre hvilke nasjonale fag vi må ta vare på. Debatten om teatervitenskap viser hvor nødvendig det er. De humanistiske fakultetene har egeninteresse i og egenansvar med hensyn til å gjøre seg synlig og relevant i samfunnsdebatten – så klart. Men det er få universiteter og høgskoler som nominerer humanioraforskere til ulike priser. Religionshistorikere, filosofer, kulturhistorikere, f.eks., er viktige stemmer som kan være med og nyansere og utvikle samfunnsdebatten. Studiene innenfor humaniora må på lik linje med andre ha muligheten til å være relevante i dagens virkelighet. Så til en egen liten del av dette. Venstre deler statsrådens engasjement og intensjoner når det gjelder å få flere kvinnelige professorer ved våre universiteter. Reduksjonen i nytilsettinger i humanistiske fag bremser denne utviklinga ytterligere. Professor Gerd Bjørhovde ved UiT er også bekymret for at flere kvinnedominerte fag nå foreslås lagt ned, slik som kunstkritikk, språklig kommunikasjon ved NTNU og teatervitenskap ved Universitetet i Oslo. For å oppsummere min utfordring til statsråden: Trender skifter raskt. Har vi et finansieringssystem som tar høyde for at vi beholder en faglig bredde, og for at studenttrenden plutselig endrer seg? Flere basisbevilgninger ville kanskje vært den bufferen som hadde sørget for at vi hadde den faglige bredden ved universitetene. Vi hadde en bølge med ansettelser spesielt innenfor humaniora på 1970-tallet. Nå er de i ferd med å skiftes ut. I flere fag ser man nå at det ikke kommer folk inn som erstatning, og vi mister mange av de viktige fagene som vi må ha for å kalle oss en kulturnasjon. Spørsmålet er: Skal alt ansvaret ligge på studiestedet, eller skal vi faktisk ha en nasjonal politikk for å ivareta nasjonalt ansvar for fagutvikling og faglig bredde?