trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Svein Flåtten (Høyre), 2007-06-08:
Norsk oljepolitikk har i stor grad vært en konsensuspolitikk, faktisk også når det gjelder de store delprivatiseringer som har skjedd i de store nasjonale selskapene. Derfor er det trist at Regjeringen heller ikke i denne saken vil gå i dialog med Stortingets opposisjon. Dette var en gyllen mulighet til å sette realiteter bak retorikken om dialog. Da kunne man kanskje fått konsensusløsninger om kompenserende tiltak, som ville fått betydning for det tomrom som nå oppstår i mangfoldet og konkurransen på norsk sektor, særlig innenfor leverandørindustrien. Alle som har vært i nærheten av norsk leverandørindustri, vet at de store, nasjonale oljeselskapene er fryktinngytende kunder, men de har i hvert fall vært to. Saksordføreren og posisjonen understreker i merknader viktigheten av at myndighetene følger med på dette, og at departementet er i løpende dialog med leverandørindustrien. Men noen dialog med opposisjonen for å skape mer forutsigbare forhold for leverandørindustrien holder posisjonen seg langt unna. Det er derfor grunn til å sette et stort spørsmålstegn ved ektheten i posisjonens tilløp til krokodilletårer i merknadene om leverandørindustrien. Den passive holdningen til kompenserende tiltak er ett av de endelige bevis på at aktiv eierskapspolitikk er og forblir retorikk uten innhold, og uten vilje til innhold. Ikke bare har Regjeringen abdisert i forhold til å være aktiv som eier, men man har også via nærmest prokuraturknep avsatt Konkurransetilsynet som konkurranseregulerende myndighet, i tillegg til at man senere feilinformerer Stortinget. Næringsministeren, har vi hørt her i dag, har lovprist sammenslutningen med henvisninger til internasjonalisering, markedsandeler og konkurransestyrke – ja, det var som å høre en hvilken som helst privatkapitalistisk eier uttale seg om at det ble mer plass i markedet. Men næringsministeren er jo ikke en hvilken som helst privatkapitalistisk eier. Han eier på vegne av staten. Alle de titusener av ansatte rundt om i leverandørindustrien og i de hundrevis av bedriftene som har ventet på den aktive næringspolitikken, og som har ventet på grepene som skulle tas når sjansen bød seg, tror jeg etter næringsministerens innlegg i dag har fått det endelige beviset på at aktiv næringspolitikk var tomme ord i valgkampen, og at det er fortsatt tomme ord. Næringsministeren vil aldri greie å fylle det med innhold, og det ser det heller ikke ut som om han vil.
Svein Flåtten (Høyre), 2007-06-08:
Jeg kunne forstå av næringsministerens innlegg at det rørte ved strenger i hans hukommelse rundt dette med aktiv næringspolitikk som han ikke likte. Refleksen er, som alltid, to svar fra næringsministeren. Det ene er næringsnøytralitet, som han beskylder Høyre for – et begrep som ble innført av Jens Stoltenberg i denne sal, så vidt jeg husker – og det andre han søker tilflukt i, er subsidiene til fergerederiene. I tillegg til det har statsråden fortløpende gitt til beste litt om alle de saker som ligger på hans bord av smått og stort, og der regner vi med at det ligger mye etter to år med høytrykk i norsk næringsliv – et høytrykk som ble skapt av den forrige regjeringen gjennom en politikk som brakte renten ned, ikke minst også i forhold til de vekstfremmende skattelettelsene som ble gitt. Jeg fikk ikke noe svar fra næringsministeren om det aktive, statlige eierskapet, som jeg etterlyste i mitt innlegg. Jeg har lyst til å gi et råd til næringsministeren, for dette er noe jeg tror forventes av en leverandørindustri av små og store bedrifter. Jeg så i en lokal avis i Larvik at næringsministeren for et par dager siden la ned grunnsteinen til Color Lines nye fergekai i Larvik. Jeg anbefaler statsråden å legge ned grunnsteinen også til den aktive næringspolitikken. Det venter mange på.
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-08:
Næringsministeren hadde noen ytringer om forholdet mellom statens eierrolle og statens myndighetsutøverrolle som jeg fant bemerkelsesverdige, fordi det virker som om næringsministeren ikke ser noe problem i forholdet mellom de to rollene, men antar at de går hånd i hånd nesten pr. definisjon. Det er oppsiktsvekkende. For hvis ikke næringsministeren ser at det er et innebygget strukturelt spenningsforhold, kanskje til og med et motsetningsforhold, mellom de to rollene, når staten investerer tyngre og tyngre i en dominerende aktør på et område hvor det er norske myndigheter som utøver kontroll, skal man jo nær sagt være blind for ikke å se at jo mer staten satser på sin eierrolle, desto mindre vil den evne å fylle myndighetsrollen på en troverdig måte, simpelthen fordi eierinteressene vil veie mye tyngre enn interessen for å opprettholde lik konkurranse. Det er jo det som helt åpenbart har skjedd i denne saken, at myndighetsrollen er blitt uinteressant, fordi eierskapsrollen er så interessant akkurat i øyeblikket. Så er det jo et annet aspekt som er enda mer alvorlig, for når dette selskapet skal vokse, og når statens dominerende eierrolle også skal vokse, er det jo i et internasjonalt perspektiv. Det er ikke primært med tanke på norske farvann. Da inntreffer det en ny sammenblanding av rollene, som er enda mye farligere. For noen uker siden var Irans utenriksminister på besøk i Norge. Han kom reisende hånd i hånd med den derværende olje- og energiminister og møtte sine respektive motparter i regjeringskvartalet i Norge. Det forteller meg én ting, nemlig at når staten øker sin allerede dominerende eierrolle i forbindelse med et internasjonalt firma som bærer den norske stats navn, Statoil, har man langt på vei «outsourcet» norsk utenrikspolitikk gjennom sine eierskapsinteresser. Risikoen for at man i fremtiden kommer til å kompromittere Norges utenrikspolitiske interesser til fordel for eierskapsinteressene, øker dramatisk. Allerede i dag identifiseres jo Statoil, når selskapet opererer i forskjellige verdensdeler, med den norske stat, for det er ikke alle som kjenner detaljene i den norske aksjelovgivning der ute i verden. Det man nå gjør, er jo å invitere hele verden med på nettopp den misforståelsen – å sette likhetstegn mellom kongeriket Norge og kongeriket Norges økonomiske interesser i oljemarkedet.
Inge Lønning (Høyre), 2007-06-08:
Jeg skal nøye meg med å registrere næringsministerens meget rosende egenattest for den aktive næringspolitikk. Selvros skal man som kjent nøye seg med å lytte til, for den kommer fra hjertet. La meg bare bemerke rent generelt at når det gjelder denne regjeringens bruk av akkurat virkemidlet selvros, tror jeg det ville være klokt om den av og til passerte hjernen på vei fra hjertet til munnen. Det kunne ikke skade! Når det gjelder næringsministerens forsøk på oppklaring av forholdet mellom rollene, må jeg si at jeg er like klok eller kanskje til og med litt mindre klok. Jeg oppfattet at næringsministeren sa at han ønsket å skille mellom de to rollene. Men det er jo nettopp der problemet ligger. Jeg må få lov til å bruke et bilde: Det er ikke så lett når man løper inn på fotballbanen med angrepsspissdrakten på og engasjerer seg for fullt i spillet, å samtidig spille rollen som dommer og blåse i fløyten. Men det er nøyaktig det dobbeltheten her dreier seg om, fordi rollene skal utøves samtidig, og de skal langt på vei utøves av de samme aktørene. Da er det ikke så vanskelig å forstå at i behandlingen av denne saken når det gjelder de norske perspektivene, har man i realiteten bare vært opptatt av eierinteressene. Av den grunn har man f.eks. administrert det tilsynsorganet staten selv har opprettet, effektivt utover sidelinjen, fordi den andre rollen ikke passet akkurat i øyeblikket. Så til det internasjonale perspektiv. Statsråden kan vel ikke unngå å se at når et hovedmotiv er å gjøre selskapet vesentlig større enn før, og til en vesentlig mer slagkraftig aktør internasjonalt, vil den norske stats eierrolle bli lagt enda mer merke til. Når man med vilje trapper opp eierandelen nettopp for å tydeliggjøre at det er den norske stat som er den dominerende aktør, forsterker man jo det problemet som har vært der i mange år, nemlig at norsk utenrikspolitikk både her hjemme og ute mistenkes for at den lar seg påvirke – bevisst, halvbevisst, ubevisst – av de kommersielle hensyn som staten som eier har. Vi kommer til å oppleve enda oftere i fremtiden at det blir stilt spørsmål ved hvorvidt staten går på gummisåler i forhold til bestemte regimer, fordi de økonomiske interessene veier tyngre enn interessen for de prinsippene som vi ellers bekjenner oss til.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-06-08:
Jeg har lyst til å ta ordet på grunn av dette med konkurransepolitikk, og dette er en særdeles viktig sak for nasjonen. Selv om en er fra Hedmark, og kanskje ikke er den mest utpregete debattant i forbindelse med oljeindustrien, tar jeg ordet likevel. Det å sikre konkurranse og konkurranse i alle markeder er noe av det viktigste for å sikre god ressursforvaltning og effektiv ressursbruk framover. På samme måte som representanten Lønning noterer jeg meg at Regjeringen går over til å forvalte den dominerende aktøren framfor å være regulator og forvalter av konkurransebetingelsene. Det er ganske lenge siden man i USA sa at «what’s good for GM is good for the U.S». Det har man forlatt for veldig lenge siden, men jeg føler at vi kanskje er på tur til å gå inn i noe av den samme problematikken. Jeg ser veldig klart at det kan være gode argumenter for at StatoilHydro må opparbeide internasjonal konkurransedyktighet, men jeg er ganske overrasket over at man ikke problematiserer det mer. Det er klart at her skal vi inn i regimer og deler av verden der både risiko og mange andre elementer burde ha vært diskutert ganske inngående. Nasjonalt er det definitivt en utfordring fordi det faktisk er hele oljemiljøet som må utvikle internasjonal konkurransedyktighet. Det inkluderer leverandørindustrien, og det inkluderer, som jeg har sagt tidligere, ressursforvaltning. Der vil en slik markedskonsentrasjon som StatoilHydro nå får med 80 pst. markedsandel, bli ganske så skremmende. Jeg noterte meg at representanten Sørensen ikke var særlig imponert over de forslag med krav om tiltak som opposisjonen har fremmet. Da vil jeg bare påpeke at de går på at man skal redusere operatørskap på feltene over tid, at man skal stille krav om at de aktive nr. to-selskapene må få større tildeling av leteareal. Det går på å styrke Petoro og Oljedirektoratet, og det går på at det må stilles krav om at StatoilHydro medvirker til at de nye operatørene får en tilstrekkelig eierandel ved at det også overdras passende eierandeler i felt og lisenser innen en fastsatt tidsfrist. Opposisjonen krever også at Regjeringen utøver sitt eierskap slik at det fremmer konkurranse og mangfold både på norsk sektor og i det norske samfunn som helhet. Vi krever at Regjeringen sørger for at ved framtidige konsesjonstildelinger skal det ved like kvalifikasjoner legges særlig vekt på spredning av operatøransvaret. Det er ingen små krav, og de er ganske så krevende å fylle opp, men det er desto viktigere for forvaltningen av norsk oljeformue framover.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2007-06-08:
Det er mange paradokser i denne saken. Ett av dem er at det har vært mye prat om sammenslåingen av de to selskapene, fusjonen mellom Statoil og Hydro, men det har vært lite snakk om konkurranseforholdene på sokkelen. All den tid man vet at størstedelen av inntektene til staten fra petroleumsvirksomheten i Norge ikke kommer fra utbytte fra Hydro og Statoil, men fra skatter og avgifter og SDØE, er dette et paradoks. Det er også et paradoks – vel, ikke et paradoks, men ikke overraskende i det hele tatt – at Arbeiderpartiet har prøvd å legge all vekt på å få fokuset bort fra nettopp dette forholdet og vil bare snakke om fusjonen mellom Hydro og Statoil, fordi Regjeringen leverer ingenting i forhold til disse tingene. For meg er det jo grunn til å peke på at historien om Statoil og Hydro er en suksesshistorie. Historien om Hydro, Statoil og Saga er en suksesshistorie. Storting og regjering støttet etablering av selskapene og la til rette for vekst i alle tre selskapene. Konkurranse på sokkelen var målet. Én aktør skulle ikke bli for dominerende. Dette mente Arbeiderpartiet i gamle dager, mens nå sier representanten Torny Pedersen fra Arbeiderpartiet at en stor aktør fremmer konkurranse. Det fremmer konkurranse i forvaltningen av naturressursene olje og gass i Norge. Da kommer vi til paradoks nummer tre eller fire – det vil referatet vise. For bare en uke siden vedtok vi at når det gjelder den andre store naturressursen man høster langs kysten av Norge, nemlig fisk, skal en aktør ha lov til å eie bare 25 pst. I norsk oppdrett skal en aktør bare eie 25 pst. Når det gjelder olje og gass, skal en aktør kunne eie 80 pst. Jeg håper noen kan forklare meg hvorfor det er fornuftig. Så er det slik at vi alle er enige om at fusjonen er bra på grunn av internasjonal konkurranse. Det er nyttig for Hydro og Statoil å slå seg sammen. Det er forhåpentligvis – det jeg tror vi alle er enige om – nyttig for norske statsfinanser. Dagens stortingsforhandlinger begynte med at utviklingsministeren var her. I lys av det han snakket om, håper jeg vi er enige om at StatoilHydro som aktør i utlandet også må være nyttig for vertslandet. Hvis de ikke er nyttig for vertslandet, bør vi kanskje vurdere om vi skal være med. Da må vi spørre oss selv: Hvis vi legger til grunn at StatoilHydro er en aktør i utlandet, er det ikke da nyttig at utenlandske aktører får mulighet for vekst også i Norge?
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2007-06-08:
Statsråd Andersen sa at Inge Lønning ikke hadde fulgt med i debatten. Jeg føler at Lønning svarte godt på det. Så kom Terje Aasland opp på talerstolen. Da tror jeg at jeg må si at Terje Aasland heller ikke kan ha fulgt med på debatten i noen særlig grad. Han mener fortsatt – og det gjør også alle Arbeiderpartiets representanter i debatten, paradoksalt nok – at denne debatten handler om en rapport som ingen fikk se før etter mye mas, og om vi skal eie 62 pst. eller 67 pst. av Statoil. Men det er ikke det denne debatten burde ha handlet om. Hvis det er slik at den faktisk har gjort det, er det synd. Denne debatten burde ha handlet om hvordan Stortinget, det lovgivende og bevilgende organ i dette land, kan sikre at konkurransevilkårene for verdiskapingen på den norske sokkelen blir like god etter fusjonen mellom Hydro og Statoil som den var før. Tidligere har det vært et mål å ha sterke og store aktører i norsk oljesektor. Det har egentlig Arbeiderpartiets representanter i dag slått fast ikke er så viktig. Jeg minner om at petroleumsskatten i 2006 var på 184 milliarder kr. Utbyttet fra Statoil var på 12 milliarder kr. Det er selvfølgelig et betydelig beløp, men lite i forhold til petroleumsskatten – under en tidel av petroleumsbeskatningen. Så er det litt søtt når alle snakker om Stavanger. Det høres nesten ut som om vi kan vedta, eller ikke vedta, at Stavanger skal være Europas oljehovedstad. Da oljeutviklingen i Norge begynte, gjorde visjonære politikere i Rogalandsområdet og Stortinget mange gode grep for å gjøre Stavanger til Europas oljehovedstad. Den er det i dag. Det enkleste og viktigste grep Stortinget kan gjøre for å sørge for at Stavanger også i framtiden er Europas og en av verdens ledende oljehovedsteder, er å sørge for økt aktivitet på norsk sokkel, noe økt konkurranse og flere aktører på banen vil medføre. Representanten Meltveit Kleppa var opptatt av at opposisjonen nærmest opptrer useriøst, og at de forslagene vi fremmer, ikke burde vært fremmet, fordi det er demonstrasjonsforslag. Så sier hun at Regjeringen er opptatt av å stimulere til konkurranse, og at det står i proposisjonen. Det er helt åpenbart at det står flere steder i proposisjonen at Regjeringen er opptatt av å stimulere til konkurranse. Men Regjeringen er opptatt av mye rart. De er opptatt av grønne sertifikater, industrikraftregime, de skal bekjempe fattigdommen, og de skal lage en skinnende eldreomsorg. Alt dette er de opptatt av, men de leverer ikke resultater. Derfor hadde jeg vært mye tryggere og ville ha sovet mye bedre i natt dersom Stortinget hadde fått lov til å gjøre noen vedtak som sikret konkurranse og verdiskaping på norsk sokkel.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2007-06-08:
Det er ganske interessant å følge hvordan næringsministeren forsøker seg på en avledningsmanøver i denne viktige debatten, ved å dra inn begrepet «aktiv næringspolitikk». Jeg synes i og for seg at en av LOs fremste menn, Leif Sande, har beskrevet Regjeringens næringspolitikk på en utmerket måte, eller faktisk med sterkere ord enn det jeg ville ha valgt, når han sa at Regjeringen har seks i retorikk, men null i innhold. Jeg synes det var relativt sterkt, jeg ville i hvert fall gitt den en toer. Ellers registrerer jeg også at Enoksen sier at de konkurransemessige forholdene knyttet til fusjonen er vurdert. Vurdert av hvem? Hvem er det som har vurdert de konkurransemessige forholdene og konkludert med at det ikke er behov for å komme med kompenserende tiltak? Ja, det er åpenbart Regjeringen som har vurdert, og det er Regjeringen som har konkludert, men man var jo da ikke villig til å lytte til konkurransemyndighetene. Enoksen sier at man har ikke kneblet Konkurransetilsynet. Men det er jo ikke sant. Man valgte ikke å sende det brevet som Konkurransetilsynet til og med hadde tilrettelagt på engelsk, videre til kommisjonen. Man kunne ha valgt å legge til rette for en nasjonal vurdering av konkurranseforholdene på sokkelen gjennom Konkurransetilsynet. Det valgte man ikke å gjøre. Og man skulle selvsagt ha informert Stortinget på vanlig måte. Det valgte man heller ikke å gjøre. En flertallsregjering kan velge å opptre så arrogant overfor Stortinget, men klokt er det ikke. Jeg vil kanskje si at en flertallsregjering bør være ekstra forsiktig med å opptre så arrogant overfor Stortinget som det man har valgt i denne saken. Fremfor å gå opp på talerstolen og beklage, slik Enoksen ville ha gjort hvis han hadde sittet i en mindretallsregjering, velger han å ydmyke hele Regjeringen. Det Enoksen gjør med sin opptreden, er å ydmyke hele Regjeringen fordi man gjør det klart overfor Stortinget at den arbeidsformen som Enoksen har valgt i denne saken, er en arbeidsform som Regjeringen føler seg komfortabel med. Så jeg tror at både Enoksen og Regjeringen ville ha stått seg på at man beklaget overfor Stortinget at man ikke hadde informert på en skikkelig måte, og så kunne vi diskutere hva denne saken virkelig gjelder, nemlig hvordan vi skal sikre verdiskapingen på sokkelen og velferden for fremtiden.
Trond Helleland (Høyre), 2007-03-21:
Jeg har gleden av på vegne av undertegnede, Elisabeth Aspaker, Øyvind Halleraker og André Oktay Dahl å framsette et forslag om mulighet for elektronisk politianmeldelse av tyverier på Internett.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-03-21:
Jeg har herved gleden av å framsette et representantforslag på vegne av undertegnede og Ulf Leirstein om å innføre en ny modell for individuell pensjonssparing med skattefradrag, samt gjeninnføre tidligere regler knyttet til livrente.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-03-21:
Jeg har et spørsmål til statsministeren. Mandag la Arbeiderpartiet fram sitt forslag til hvordan de mener det framtidige forholdet mellom stat og kirke skal være. Jeg må si jeg undret meg over dette forslaget, dels fordi det rett og slett ikke henger sammen, dels fordi det vitner om en mangel på respekt for Den norske kirke som et trossamfunn. Statskirken skal beholdes, men paragrafen som gjør at Kirken er en statskirke, skal fjernes. Konsekvensen blir at vi får en såkalt verdinøytral stat som skal styre over et trossamfunn. I forslaget heter det at § 2 skal erstattes med en verdiparagraf. Arbeiderpartiet foreslår at denne skal inneholde et vern om menneskets iboende og ukrenkelige rettigheter, men sier ingenting om at det skal være en henvisning til det kristne verdigrunnlaget. Dette betyr at vi kan bli stående uten en forankring i kristne verdier i Grunnloven. Gunnar Stålsett har nylig på et av regjeringspartienes landsmøter kalt dette et verdimessig selvmord. Det ser ut til at det eneste Arbeiderpartiet er villig til å grunnlovfeste, er sitt eget behov for å detaljstyre Kirken. Kirkeministeren blir sittende som en slags overdommer over det kirkelige demokrati. Hvis det er noe det siste årets debatt om forholdet mellom stat og kirke har vist, er det at den kristne kulturarven står sterkt blant folk flest, og at veldig mange er glad i kirken sin. Mange er altså, uavhengig av tro, engstelige for den store viljen som man ser i en del kretser til gradvis å viske bort vår kristne identitet som nasjon. Mener statsministeren at vår nasjonale kristne kulturarv ikke bør nedfelles i Grunnloven? Og er statsministeren fortsatt innstilt på å inngå i en bred diskusjon med samtlige partier på Stortinget om den framtidige kirkeordning og den framtidige verdiforankring for det norske samfunnet?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-03-21:
Jeg konstaterer med glede at statsministeren er innstilt på en bred dialog om dette spørsmålet, og det kan være nødvendig, for hans egne regjeringspartier har ikke akkurat tatt bølgen for forslaget fra Arbeiderpartiets sentralstyre. Jeg tror også at jeg må meddele statsministeren at her i Stortinget blir det neppe grunnlovsmessig flertall for den type forslag som er luftet fra sentralstyrets side. Men det hindrer jo ikke at vi kan få en bred dialog med utgangspunkt i den brede samling som statsministeren viste til i Gjønnes-utvalget. Men det jeg altså spurte om, var om statsministeren – som er opptatt av hva flertallet mener, det framgikk av hans svar – er enig med det store flertallet i høringssvarene til denne utredningen, de 81 pst. som sier at Grunnloven fortsatt må ha en henvisning til det kristne og humanistiske verdigrunnlaget. Er han enig med disse 81 prosentene? Og er han enig med Gunnar Stålsett, som mener at det er avgjørende for Norge at vi har en slik henvisning til vår identitet som kulturnasjon i Grunnloven?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Først vil jeg takke representanten Høybråten for at han stiller spørsmål om forholdet stat–kirke, for det er et stort og viktig spørsmål. Det er et spørsmål som angår mange mennesker. Det angår viktige prinsipper. Religion og livssyn er viktig for den enkelte, men det er også viktig for fellesskapet og for samfunnet. Det Arbeiderpartiets sentralstyre har gjort, er å vedta noen retningslinjer for vårt videre arbeid med stat–kirke-spørsmål. Det skal nå håndteres i Regjeringen, og så skal det også håndteres i Stortinget. En viktig premiss for vårt vedtak er at vi inviterer nettopp til den brede dialogen om forholdet stat–kirke i framtiden, dels en bred dialog med partier her på Stortinget, dels en bred dialog med trossamfunn og livssynssamfunn utenfor det politiske miljøet. Det står bl.a. i vedtaket at vi inviterer til dialog med Kirken nettopp om hvordan vi skal utforme kirkestyret i framtiden. Det som har vært viktig, og som er målsettingen for Arbeiderpartiet med det vi nå har vedtatt, er to ting: Det er å få en bedre stat, for dette handler både om hva slags stat vi skal ha og hva slags kirke vi skal ha. Med en «bedre stat» mener vi at vi ikke lenger skal ha en offisiell statsreligion, og det er det ganske bred enighet om i Norge, skal man dømme etter Gjønnes-utvalgets innstilling. Vi mener at staten skal omfatte alle, og derfor ikke bør bekjenne seg til en bestemt religion, den evangelisk-lutherske tro. Samtidig er vi opptatt av å sikre Den norske kirke som en bred, åpen og inkluderende kirke. Derfor er vi opptatt av at den skal sikres finansiering og fortsatt sikres en særstilling. Staten har i dag ett område igjen hvor den bestemmer over Den norske kirke, og det er knyttet til utnevning av proster og biskoper. Andre spørsmål er overført til andre kirkelige organer allerede. Der sier vi at når internt demokrati i Kirken fungerer bedre, er vi også innstilt på å overføre de beslutningene.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Det vi gjør, er å følge opp det et bredt flertall i Gjønnes-utvalget foreslo, nemlig at vi skal endre § 2 i Grunnloven der staten bekjenner seg til én bestemt religion, den evangelisk-lutherske tro. Det er bred enighet om at staten ikke lenger bør ha én offisiell religion, og jeg oppfatter også at Kristelig Folkeparti er enig i det. Så er vi enig i at vi bør ha en ny, samlende verdiparagraf, og det er det også bred tilslutning til. Jeg oppfatter også at Kristelig Folkeparti er enig i at vi skal erstatte dagens statsreligion med en mer samlende verdiparagraf, fordi staten skal omfatte alle, også de minoriteter som ikke tilhører den evangelisk-lutherske tro. Vi er åpne for dialog om hvordan den nye samlende verdiparagrafen skal utformes. Derfor har vi ikke vært helt presise i ord på hvordan det skal skje. Ett alternativ er nettopp at man viser til den kristne kulturarv, humaniske verdier og menneskerettigheter og at det innarbeides i den nye, samlende verdiparagrafen. Vi har ikke endelig konkludert. Det vi er opptatt av, er å få til en samlende verdiparagraf og ikke lenger ha en offisiell statsreligion.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Den kristne kulturarven er viktig for Norge. Den har vært med på å forme det norske samfunnet og forme viktige verdier for vårt samfunn og for enkeltmennesker i Norge. Samtidig mener egentlig alle partier at det er problematisk at den norske stat har én offisiell religion, den evangelisk-lutherske tro, som ikke engang favner f.eks. katolikker som lever i dette landet. Derfor har altså så godt som alle partier, etter det jeg forstår, ment at vi ikke lenger skal ha en offisiell statsreligion, vi skal ha en ny samlende verdiparagraf. Når vi inviterer til dialog om det, er det nettopp for ikke å komme med et diktat, men for å forsøke å komme fram til en ny, samlende alternativ verdiparagraf istedenfor det vi i dag har som en offisiell statsreligion. Det andre er at jeg mener begrepet «statskirke» er et upresist begrep, for hvis vi med statskirke mener at vi skal ha en statsreligion, oppfatter jeg at alle partier er for å avskaffe det. Vi skal ikke lenger ha en offisiell statsreligion. Hvis man med statskirke mener en kirke som har særrettigheter, er det et bredt flertall for det.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Arbeiderpartiets sentralstyre har vedtatt det Arbeiderpartiet mener er en god løsning. Jeg mener det er en god løsning fordi den ivaretar både hensynet til en ryddigere og bedre stat som respekterer folk som har andre livssyn, andre religioner. Samtidig sikrer det Den norske kirke en særstilling i Norge fordi vi mener det reflekterer norsk historie, norsk tradisjon. Det mener jeg er en god løsning. Men så sier vi samtidig, fordi vi ikke skal være arrogante, ikke skal diktere en løsning, at vi ønsker dialog, men at her er vårt utgangspunkt. Jeg mener det er et godt utgangspunkt bl.a. fordi vi da greier å løse problemer knyttet til en statsreligion, som ingen partier lenger er tilhenger av. Og så sier vi faktisk at når vi har utviklet et mer representativt demokrati i Kirken på de to områdene hvor staten i dag har makt over Kirken, nemlig ved utnevningen av proster og biskoper, er vi innstilt på også å overføre de beslutningene. Jeg er egentlig litt overrasket over at man ikke ser hvilket potensial som ligger i denne formuleringen. Det avgjørende er egentlig at vi nå bør sette oss ned og diskutere hvordan vi skal utvikle en kirkelov, slik de har gjort i bl.a. Sverige, som gjør at vi kan overføre også disse beslutningene.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Det man gjorde i Sverige var, i hvert fall på ett viktig område, en parallell til det Arbeiderpartiet nå inviterer til dialog om i Norge. I Sverige sa man at man fjerner statens makt over utnevningen av biskoper når det er etablert et mer representativt demokrati i kirken. Der stilte man krav om at man skulle ha valgene sammen med riksdagsvalget. Da har man fått vesentlig økt deltakelse i disse valgene. Det vi sier i vår uttalelse er: «Når internt valgte kirkelige organer er sikret legitimitet og representativitet, kan alle beslutninger – også utnevning av biskoper og proster – foretas av disse organene.» Jeg er egentlig litt overrasket over at Dørum mener dette er en fornærmelse, når vi nettopp inviterer til en dialog med Kirken om hva som skal til for at også disse siste beslutninger overføres fra det kirkelige organet, kirkestatsråd, til andre kirkelige organer. Dette er en invitasjon til dialog. Da tror jeg vi må starte med å lese teksten, og se på hva som står i teksten. Det er lurt i alle sammenhenger, også når det gjelder stat–kirke-spørsmål.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Den norske kirke har allerede i dag beslutningsmyndighet i så godt som alle spørsmål, dvs. kirkelig statsråd er fortsatt et kirkelig organ, men det som bestemmes der, er ikke trosspørsmål og lærespørsmål. Det bestemmes av andre kirkelige organer – ikke av kirkestatsråd. Så er det ett område igjen som bestemmes av kirkelig statsråd, og det er utnevninger av proster og biskoper. Da sier vi at hvis vi får en utvikling i retning av et mer representativt demokrati, er vi innstilt på å overføre også den beslutningen. Da mener jeg man egentlig burde hilst dette velkommen. Her åpner man for en dialog med Kirken for å finne en løsning der man også kan overføre dette siste spørsmålet fra kirkestatsråd til andre kirkelige organer. Det likner litt på det man gjorde i Sverige, der man stilte vilkår. Problemet med det kirkelige demokratiet i dag er at det er en veldig lav deltakelse – rundt 3 pst. ved kirkelige valg, og at det er mange ledd, fra menighetsråd til bispedømmeråd og til Kirkemøtet, slik at representativiteten blir veldig lav. Vi ønsker en større representativitet i Kirkens organer. Da kan vi også overføre den siste beslutningen fra kirkestatsråden.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Takk, president! Jeg er i den heldige situasjon at jeg er enig med lederen i Det norske arbeiderparti, og synes han ofte har flere fornuftige standpunkter!(Munterhet i salen) For å svare som statsminister vil jeg si at det Arbeiderpartiets sentralstyre har vedtatt, er kloke ting. Utgangspunktet der er jo nettopp at vi prøver å finne en løsning som kan forene ulike hensyn. (Munterhet i salen) For det første er det åpenbart bred enighet om at staten ikke lenger skal ha en statsreligion. Det er en viktig prinsipiell beslutning som nå alle partier, etter det jeg forstår, stiller seg bak. Så er det også ganske bred enighet om at Den norske kirke skal ha en særstilling. Det er få partier som mener at Den norske kirke fullt ut skal likestilles med andre trossamfunn. Spørsmålet er hvor stor grad av særstilling Den norske kirke skal ha. Også flertallet i Gjønnes-utvalget, som gikk inn for det som noen kaller skillet stat–kirke, mente jo at Den norske kirke skal ha en spesiell stilling, knyttet til bl.a. finansiering, og at det skal være en egen kirkelov for Den norske kirke, i motsetning til andre trossamfunn. Jeg oppfatter igjen at det er bred enighet i hvert fall blant flertallet av de politiske partiene om at det ikke skal være full likestilling mellom Den norske kirke og alle andre trossamfunn. Det skal være egne lovregler for Den norske kirke. Det mener i hvert fall mange av de partiene som kritiserer Arbeiderpartiets forslag her nå. Det Arbeiderpartiet da sier, er at vi også ønsker en egen kirkelov, og at vi også åpner for å overføre de siste beslutninger som i dag tas i kirkelig statsråd, nemlig utnevningen av proster og biskoper, til Kirkens øvrige organer. Men da mener jeg at man kan stille samme typen krav som man gjorde i Sverige, nemlig at man må kunne utvikle det kirkelige demokratiet noe mer. Når vi alle er enige om at vi skal ha en egen kirkelov, så synes jeg det er litt underlig at man reagerer veldig på at staten skal mene noe om innholdet i den kirkeloven når Stortinget skal vedta loven.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Det er for det første bred enighet i Gjønnes-utvalget om at man skal fjerne kravet om at halvparten av regjeringens medlemmer bør være medlem av et bestemt trossamfunn, Den norske kirke. Da vil de regjeringsmedlemmene som er medlem av Den norske kirke, utgjøre kirkestatsråd. Det er akkurat slik det var i Sverige i alle de årene man hadde statskirke der, så det er ikke en helt fremmed tanke. Det er altså et system man hadde i Sverige i veldig mange år. For det andre er det også slik at vi inviterer jo Kirken til en dialog. Så sier vi veldig tydelig at når vi har utviklet det kirkelige demokratiet og utformet den kirkeloven alle partier mener at vi skal ha for Den norske kirke – ikke for andre trossamfunn – så er vi også innstilt på å overføre disse siste beslutningene. Jeg mener at man istedenfor nå å gå i skyttergraver, skape større avstand, heller skal se de muligheter som ligger i det at det er bredt flertall i Stortinget for ikke lenger å ha en statsreligion. Det er bredt flertall for å søke en samlende verdiparagraf, og så skal vi jobbe sammen om teksten i den. Det er faktisk også bredt(presidenten klubber) flertall for å se etter muligheter for å utvikle det kirkelige demokratiet, slik at vi overfører(presidenten klubber) de siste beslutningene fra en kirkestatsråd til andre kirkelige organer. Det er en gledens dag i dag! (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Jeg er altså fortsatt opptatt av å prøve å finne samlende løsninger, og jeg legger vekt på det som forener oss. Jeg mener faktisk at denne debatten har avklart at det er ganske mye som forener mange partier i Stortinget. Vi er avhengige av dialog og samtale partiene imellom, både fordi det er et poeng i seg selv med brede løsninger om denne typen viktige spørsmål – vi har hatt statskirke i flere hundre år her i landet – og fordi det krever grunnlovsendringer. Jeg er altså mer opptatt av å søke det som forener enn det som splitter. Når det gjelder Kongen, er det to ting man kan mene med det. Det ene er Kongen i statsråd, og der er vi altså innstilt på å overføre den gjenværende beslutningen som Kongen i statsråd tar, utnevningen av biskoper og proster, til andre kirkelige organer. Det har jeg nå referert til flere ganger, og da er det ikke lenger noen beslutninger som skal tas av kirkelig statsråd. Det andre med Kongen, er jo om Kongen skal ha en bekjennelsesplikt. Vel, i Sverige sier man at man har avviklet statskirken, men Kongen skal fortsatt bekjenne seg til den evangelisk-lutherske tro.(Presidenten klubber) For meg viser det bare at hva man mener med statskirken kan variere litt. Derfor behøves det(presidenten klubber) ikke flere typer paragrafer enn den vi har. (Presidenten klubber) (presidenten klubber)
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
I Sverige gjorde man det på den måten at man overførte de siste beslutningene til Kirken selv – som noen sier – ikke i kirkelig statsråd, når man hadde på plass en kirkelov som sikret vesentlig større deltakelse, representativitet, ved kirkelige valg. Jeg sier ikke at vi skal kopiere Sverige, men jeg sier bare at man også der hadde denne koplingen. Det vi sier i punkt 3, som jeg mener er veldig klart, er: «Når internt valgte kirkelige organer er sikret legitimitet og representativitet, kan alle beslutninger – også utnevning av biskoper og proster – foretas av disse organene. Inntil dette er oppnådd foretas fortsatt endelig utnevning i kirkelig statsråd.» Jeg mener det er veldig klart. Så spør man: Hva menes nøyaktig med kirkelig demokrati? Vi ønsker jo ikke å diktere det. Vi sier at vi ønsker dialog med Kirken om det, og ikke bare med Kirken, men gjerne også med Kristelig Folkeparti. Istedenfor nå å skape større motsetninger enn det er grunnlag for, mener jeg at man må hilse dette velkommen, for her er det grunnlag for fortsatt dialog. Vi skal ikke diktere. Vi skal snakke med andre partier.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Først vil jeg understreke at jeg er opptatt av å vise respekt for alle som deltar i debatten. For det andre vil jeg si at det er bred enighet om at vi ikke lenger bør ha en offisiell statsreligion. Staten skal omfatte alle, også de som har annen tro. Når det gjelder spørsmålet om å sette Kirken fri, er det litt avhengig av hva man mener med det. Det store flertallet i norske partier og det store flertallet i Gjønnes-utvalget var for en egen kirkelov for Den norske kirke, ikke for andre trossamfunn. Det betyr at det er bred enighet om at Den norske kirke, den evangelisk-lutherske kirke, skal ha en særstilling i det norske samfunnet. Man baserer seg på den posisjon, den historie og den stilling Kirken har hatt. Hvis spørsmålet om å sette Kirken fri betyr at den skal likebehandles med alle andre trossamfunn, er det veldig få som mener det. Men spørsmålet er jo da hva slags paragrafer skal vi ha om Den norske kirke. Skal de være i en egen kirkelov, eller skal de være forankret i Grunnloven? Det er spørsmål jeg mener vi bør diskutere. Vi har pekt på noen viktige prinsipper her, som i hvert fall betyr en friere stilling for Kirken.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Jeg presiserte i innledningen hva som var den videre prosessen. Det er at Arbeiderpartiet skal behandle dette på sitt landsmøte. Så skal Regjeringen drøfte det, og der er det ulike partier som har ulike standpunkter i stat–kirke-spørsmålet. Det er også slik at her må Regjeringen samarbeide med andre partier, fordi man trenger to tredjedels flertall hvis man skal foreta endringer. Jeg mener at denne saken ikke er løst i Soria Moria-erklæringen. Det er en sak der vi hele tiden har gjort det klart at vi skal ha høring, ha en prosess. Nå er vi inne i en del av den prosessen. Arbeiderpartiet må da, som andre partier, klargjøre sitt grunnlag, men det er ikke et diktat. Det er ikke et ufravikelig ultimatum, men det er et grunnlag for videre dialog. Det jeg tror denne debatten viser, er at dette spørsmålet ikke handler om ja eller nei til en statskirke. Denne debatten viser at det handler om mange ulike paragrafer og en egen kirkelov, og det handler om hvordan det skal formuleres. Da kan man ikke legge fram et spørsmål om ja eller nei til en statskirke, fordi spørsmålet er simpelthen vesentlig mer sammensatt enn det. Derfor er det vanskelig å gjøre bruk av en folkeavstemning, i tillegg til at vi trenger samlende løsninger. Folkeavstemninger bidrar mer til splittelse og strid.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Jeg mener at regjeringen selvsagt har et ansvar for rentenivået i et land, og det denne regjeringen gjør for å bidra til å holde rentenivået nede og unngå en for sterk økning i rentene, det er flere ting. Det viktigste er at vi fører en ansvarlig budsjettpolitikk, ikke bruker for mye penger. Det andre er at vi gjennom samarbeid med partene i arbeidslivet – inntektspolitisk samarbeid – bidrar til å holde kostnadsveksten nede. På begge områder har Regjeringen vist ansvar, bl.a. gjennom de budsjett vi har vedtatt, og med partene i arbeidslivet, gjennom de inntektsoppgjør vi har hatt. Så har jeg merket meg at Høyre har åpnet for å bruke vesentlig mer penger. I et intervju med publikasjonen «Mandag Mandag» Her menes det publikasjonen Mandag Morgen. åpnet Høyre for å gå vesentlig lenger i pengebruk for å greie å samarbeide med Fremskrittspartiet. Når det gjelder renteprognoser, er situasjonen den at Norges Bank i sin inflasjonsrapport i mars 2005, altså før stortingsvalget, pekte på at vi hadde hatt en periode med unormalt lave renter i Norge, og at vi måtte være forberedt på at renten kom tilbake til et mer normalt nivå. Det de spådde, var 3 1/4 pst. rente ved utgangen av 2006 og 5 pst. rente i 2008. Det var det Norges Bank spådde i mars 2005 – da vi hadde en annen regjering, og før valget. Det er omtrent den rentebanen renteutviklingen nå har fulgt. Det er altså en utvikling i rentene som ble lagt til grunn under den forrige regjeringen, som nå følges, og som er et resultat av at vi har hatt noen år med svært lav rente. Nå er det høy vekst i økonomien og mangel på arbeidskraft, og da beveger rentenivået seg tilbake til et mer normalt nivå, slik det ble forutsatt også av den forrige regjeringen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Først vil jeg uttrykke glede over at Erna Solberg gjør det helt klart at det inntrykket som ble skapt i «Mandag Mandag», ikke er riktig, og at man ikke åpner for en uansvarlig pengebruk. Da er neste spørsmål: Hvordan skal man da samarbeide med Fremskrittspartiet? Men det kan hun svare på en annen gang. Når det så gjelder hva vi skal gjøre for å holde rentene nede, er det helt riktig det representanten Solberg sier, nemlig at tilgang på arbeidskraft er viktig. Derfor er det veldig bra – og det har også bidratt til å styrke norsk økonomi – at vi i 2006 har hatt den største sysselsettingsvekst noen gang: 77 000 flere i jobb. Så tilgangen på arbeidskraft har vært imponerende det siste året. Vi skal gjøre mer for å øke tilgangen på arbeidskraft, bl.a. gjennom de store velferdsreformene. Kvalifiseringsprogram for langtidsmottakere av sosialhjelp har som mål å få flere i arbeid. Hele pensjonsreformen har som mål å få flere i arbeid, bl.a. ved å gjøre det mulig å motta pensjon og jobbe så mye man vil ved siden av. Da blir det lettere å kombinere arbeid og trygd. Så vi skal øke tilgangen på arbeidskraft. Det er et viktig bidrag til å styrke norsk økonomi og holde rentene nede.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Alle vet at rentene i Norge avhenger av veldig mange forhold. Noen av de forholdene kan Regjeringen gjøre noe med, som f.eks. tilgang på arbeidskraft. Vi gjør mye for det og har fått flere folk i jobb enn noen gang før. Budsjettpolitikken påvirker renten. Vi fører en ansvarlig budsjettpolitikk. Inntektspolitikken påvirker renten. Vi samarbeider med partene om ansvarlige inntektsoppgjør. Så er det noen forhold Regjeringen ikke kan gjøre noe med, som f.eks. rentenivået i andre land. Når det er på vei opp internasjonalt, bidrar det til å øke også norske renter. Oljeprisen kan påvirke rentene. Og veksten i økonomien – eksporten f.eks. – kan påvirke rentenivået i Norge. Når det gjelder de forhold Regjeringen har mulighet til å påvirke, fører vi en ansvarlig politikk som bidrar til å holde renteutviklingen i sjakk. Men det er altså andre forhold som bidrar til å trekke rentene opp, bl.a. har de vært på et historisk lavt nivå i forhold til tidligere. Regjeringen kommer ikke med offisielle rentebaner. Norges Bank kommer med det. Det de har pekt på, er at rentenivåer på 1 og 2 pst. er historisk svært lave, mens et rentenivå på 5–6 pst. mer er det vi har sett oftere i historien. Det jeg pekte på, var at Norges Bank har fulgt den rentebanen de la opp til for flere år siden.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Det er helt uaktuelt for denne regjeringen å innføre rentetak i en eller annen form, og det forslaget som er lansert på nytt, er ikke Regjeringens politikk og kommer heller ikke til å bli Regjeringens politikk. I den grad jeg har skutt det ned før, så skyter jeg det gjerne ned igjen. Når det gjelder andre tiltak, har jeg pekt på noen av dem allerede, men la meg nevne noen viktige. Det er bl.a. at vi i motsetning til den forrige regjeringen ikke bruker mange milliarder kroner på lavere skatt, men isteden bruker de pengene på eldreomsorg, skole og barnehager. Dermed sørger vi for at det blir mer til velferd uten at det blir mer samlet etterspørsel – vi har begrenset veksten i privat etterspørsel for å rydde rom til fellesskapsgoder. Vi har satset massivt på å få flere mennesker i jobb, og her har vi hatt en kraftig vekst – vi har nå 77 000 flere i jobb. Det bidrar til å dempe presset i norsk økonomi. Vi gjør også andre ting for å styrke norsk økonomi.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Det er ting vi gjør løpende, f.eks. å føre en ansvarlig budsjettpolitikk. Vi legger fram budsjettdokumenter hver høst, vi reviderer dem hver vår, og da står vi alltid overfor valget mellom å bruke mer penger til alle gode formål og å være ansvarlig. Vi har vært ansvarlige ved hver korsvei. Denne regjeringen har f.eks. sørget for at vi ligger på 4 pst. av pensjonsfondet i utlandet, mens den forrige regjeringen lå klart over det når det gjaldt oljepengebruk. Så har vi inntektsoppgjør, hvor vi løpende samarbeider med partene hvert eneste år, både ved hovedoppgjør og mellomoppgjør, for å sikre at renten holder seg nede. Det er i løpet av det siste året vi har økt sysselsettingen med 77 000 mennesker. Det skyldes bl.a. en aktiv satsing på arbeidsmarkedstiltak. Det skyldes at vi nå oppretter NAV-kontorer som skal møte den kritikken som bl.a. har kommet fra Riksrevisjonen om at arbeidsmarkedspolitikken ikke er effektiv nok, ikke bidrar til å få folk på trygd over i arbeid dersom de har mulighet til det. Så vi gjør ting både på kort og lang sikt. Derfor har vi også en sterk vekst i økonomien og samtidig en rente som ikke har løpt løpsk.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
For det første er jeg glad for at representanten Sponheim skiller tydelig mellom to spørsmål. Det ene er en generell debatt om Arbeiderpartiets samarbeid med LO, og det andre er den personalsaken som LO har håndtert. Det er en intern personalsak i LO som det var LOs ansvar å håndtere, og som det var viktig at ikke jeg som statsminister eller som partileder gikk inn i. For det ville være en sammenblanding av roller og oppgaver hvis jeg, utenfor LO, gikk inn og mente noe om en personalsak i LO. Men når det gjelder det generelle spørsmålet, har jeg stor respekt for det representanten Sponheim tar opp, og jeg har også respekt for at Venstre er motstander av at Arbeiderpartiet og LO samarbeider. Det har vel Venstre vært i over 100 år. Arbeiderpartiet har vært for det i over 100 år. Så det er en ærlig og grei sak. Argumentene er vel omtrent de samme nå som for 100 år siden, men vi kan gjerne gjenta dem: Vi mener at samarbeidet mellom LO og Arbeiderpartiet har vært viktig for Norge. Det har båret fram store sosiale reformer. Det har båret fram reformer som har vært viktige for norske lønnstakere. Og det har vært viktig for å skape et Norge som preges av mer fellesskap og mer rettferdighet enn i veldig mange andre samfunn. Det er vi stolte av. Vi har også sett i land som Sverige og Danmark at et lignende samarbeid har båret fram samme type sosiale reformer. Det er selvstendige organisasjoner, som også noen ganger er uenige, men vi søker å bli enige. For når vi er enige, får vi større gjennomslag for de verdiene, de målene og de visjonene vi tror på. Vi kommer til å fortsette å samarbeide, fordi vi har felles ideer om hvor samfunnsutviklingen skal gå. Så har Venstre andre ideer, og det respekterer vi. Venstre får støtte av noen av de rikeste menneskene i Norge for sine ideer. Vi får gjennom demokratiske prosesser støtte fra norske lønnstakere for våre ideer. Det er vi glad for og stolte av.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-03-21:
Først vil jeg gjerne si til representanten Sponheim at hvis han lover å holde det helt for seg selv, skal jeg betro ham i dag at jeg mener at Venstre har spilt en viktig og flott rolle i norsk politisk historie, og at Venstre ikke minst har spilt en viktig rolle i forhold til en del viktige liberale, demokratiske ideer og også i forhold til mange sosiale reformer. Det er grunnlaget for at jeg mener at Venstre bør samarbeide mot venstre og ikke mot høyre, for det er når Venstre samarbeider mot venstre, at vi får de beste løsningene i norsk politikk. Så mener jeg at det prinsipielt sett ikke er mulig å si at det å få økonomisk støtte gjennom demokratiske vedtak på f.eks. et landsmøte i et fagforbund, er noe mer problematisk enn at en rik bedriftsleder bevilger penger til partiet Venstre eller partiet Høyre, eller Fremskrittspartiet for den saks skyld. At Stein Erik Hagen som en av Norges rikeste menn gir støtte til politiske partier som ønsker å fjerne formuesskatten, som han plages av, er et ærlig politisk standpunkt. Det er ikke noe korrupsjon i det. Men jeg er altså uenig i det standpunktet, og derfor får ikke jeg støtte av Stein Erik Hagen.