Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2003-06-19:
La meg først få si at Arbeiderpartiet er enig med saksordføreren i at vi er glad for at det er en framforhandlet avtale, både når det gjelder St.prp. nr. 63, reindriftsavtalen og St.prp. nr. 70, jordbruksavtalen. Når det gjelder reindriftsavtalen, er det viktig å understreke at den økonomiske situasjonen i reindrifta er bedre enn på flere år, da totalregnskapet for reindrifta i 2001 viser en vesentlig forbedring fra året før. Likevel er det slik at det totale økonomiske resultatet for næringa karakteriseres som svakt, men med store regionale og lokale forskjeller. Vi i Arbeiderpartiet er derfor enig i at avtalens viktigste mål er å stimulere til verdiskaping innenfor gitte rammer. I denne sammenheng er det også nødvendig å ha fokus på kvinnenes situasjon og følge opp de kvinnerettede tiltakene som allerede er satt i gang. Det er en stor utfordring at dagens produksjon av reinkjøtt ikke dekker etterspørselen i markedet. Det er derfor en utfordring å produsere nok kjøtt, som er et utmerket produkt, men det må gjøres innenfor de økologiske rammer naturen setter. For naturen setter grenser, særlig i Vest-Finnmark. Her har komiteen en merknad som må være førende for det arbeidet som må gjøres. Regjeringa må ha en spesielt tett oppfølging for å sikre en reduksjon av reintallet i dette området. Ifølge avtalen settes det nå av 7,7 mill. kr til verdiskapingsprogrammet for reindrift, inklusiv utgiftene til administrasjon. Flertallet i komiteen viser til at enkelte driver godt innen reiseliv og turisme. Flertallet mener dette kan være satsingsområde som bør utbygges mer. Opplevelser bl.a. bygd på kultur og mattradisjon bør kunne videreutvikles innen verdiskapingsprogrammet. Reindriftsnæringa er en sterk kulturbærer, og det er viktig at flere, gjerne gjennom turismen, lærer næringa og kulturen å kjenne. Arbeiderpartiet slutter seg til avtalen, men mener man bør klare å håndtere de rammene næringa må drive innenfor. Dyretallet må ned i de mest belastede områdene, ned på et antall som er i tråd med det naturen har som tålegrense. Noe annet er uforsvarlig og gjør at næringa kan komme i vanry. Det er ingen av oss tjent med. Så til den andre avtalen vi behandler, nemlig jordbruksavtalen og St.prp. nr. 70. Slik det går fram av innstillinga, er det et stort flertall som sier seg fornøyd med at det er blitt en framforhandlet avtale. Arbeiderpartiets mening er at det for landbruket ville vært en dårlig løsning om statens tilbud hadde blitt vedtatt her i salen med Fremskrittspartiets tilslutning, ikke minst fordi statens tilbud hadde en profil hvor en ønsket å stimulere til enda større bruk. Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet viser til at forhandlingene har resultert i en mer moderat strukturutvikling. Det er ingen tvil om at landbruket har vært og er i en stor omstilling. Det er slik at det nå legges ned ni bruk hver dag. Det er en bruksavgang uten sidestykke, og det er et skremmende scenario hvor dette kan ende. I tillegg til de nasjonale utfordringene står vi også overfor vanskelige WTO-forhandlinger. I den sammenheng viser jeg til Arbeiderpartiets innlegg i debatten om utenriksministerens redegjørelse tirsdag 17. juni i år. Arbeiderpartiet vil at det skal være landbruk i hele landet. Det gjelder ikke minst fordi vi ønsker norskprodusert mat, vi ønsker å opprettholde bosettingen og ivareta kulturlandskapet. Det er bosetting og kulturlandskap som viser at våre bygder lever. Kulturlandskapet er også en viktig eksportartikkel. Naturen vår, de åpne slettene og dalførene vil mange turister gjerne oppleve. Vi ser nå en tendens til at det gror igjen. Jeg er enig med statsråden i det han har uttalt, at dette må vi forhindre. Men det har vært nødvendig for oss i Arbeiderpartiet å si fra om at dette kulturlandskapet produseres av bønder på samme måte som kjøtt, melk og korn, og at det også i framtida må være slik. Men ingen vil drive i næringa, hvis det ikke er inntektsmuligheter som gjenspeiler arbeidsinnsatsen. Arbeiderpartiet er derfor glad for at det er et stort flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, som sier at det er naturlig at jordbruket får beholde en vesentlig del av produksjonsgevinsten. Dette kan sikre en mer akseptabel og sammenlignbar inntektsutvikling, samtidig som produktivitetsgevinsten blir en drivkraft som kommer næringa til gode. Det har i den senere tid blitt etablert flere samdrifter. Jeg tror det er en god løsning for dem som ønsker det, og der det er praktisk mulig. Da er det mulighet for å oppnå en ordnet arbeidstid i tillegg, og derigjennom ordnet fritid. Dagens ungdom i landbruket er ikke noe annerledes enn andre ungdommer i så måte. Arbeiderpartiet har en egen merknad når det gjelder den bekymringsfulle utviklinga i forbindelse med leiejord. Vi tar til etterretning at det bare er vi som er bekymret, og det er litt overraskende. Eiendomsretten står sterkt i Norge, men ingen er tjent med at 35–40 pst. av all jord som det i dag dyrkes mat på, dyrkes av andre enn eieren. Stortinget har Ot.prp. nr. 79 for 2002-2003, om lov om konsesjon ved erverv av fast eiendom – konsesjonsloven – til behandling, så noe kan vel avklares der. Men jeg tror ikke det hadde gjort noe om partene ved neste års landbruksoppgjør hadde sett litt på saken og skissert noen tanker om problemet. Dette har vært et nordnorsk problem, men det er nå slik at bl.a. i mitt eget fylke, Nord-Trøndelag, er også store arealer bortleid, ja faktisk over 25 pst. drives nå av andre enn eierne. Dette er som sagt et problem i forhold til langsiktighet i næringa, men det er også et problem at kvaliteten på jorda forringes, da det alltid har vært eieren som står for vedlikeholdet. Dagens regjering ønsker større bruk, men sier etter min mening lite om hvordan arealet skal gi trygghet for de bøndene som investerer. Investeringene er store. Det skremmer en – som midt på 1970-tallet bygde husbankhus til 200 000 kr – å se at enkelte bønder i samdrifter starter med en investering på 3–4 mill. kr. Det å forenkle byggekostnadene er derfor en meget viktig del av næringas arbeid, samtidig som en ivaretar et godt miljø både for mennesker og dyr. La meg til slutt bemerke at jeg er glad for presiseringa til saksordføreren når det gjelder en merknad bare Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står for. Her slår vi fast avtalepartenes enighet om at det fortsatt skal være en nasjonal landbrukspolitikk som skal bestemmes under jordbruksoppgjøret. Jeg er glad for at saksordføreren presiserer at regjeringspartiene også mener dette. Bakgrunnen for litt uro omkring dette ligger i at det innføres et nasjonalt miljøprogram fra 2004, og regionale miljøprogram i hvert enkelt fylke fra 2005. Dette må ikke kunne forstås dit hen at en i framtida ser for seg en regional landbrukspolitikk. Vi ønsker som sagt å slå fast dette. Med disse betraktningene slutter vi i Arbeiderpartiet oss til årets jordbruksoppgjør og reindriftsavtale. Jeg tar da opp det forslaget som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til, som er inntatt i innstillinga.