Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-01-12:
Den saken vi har til behandling nå, kan deles i to områder: 1. Spørsmål om kildevern, dvs. medias rett til å nekte å oppgi kilde til sine opplysninger2. Spørsmål vedrørende medias rett til å referere fra rettsmøter Forslagene i innstillingen, sammen med de føringene som legges i komitemerknadene, vil bety en kraftig styrking av kildevernet. Først og fremst vil det merkes i tilfeller der opplysningene må antas å være gitt ved straffbare brudd på taushetsplikten. I slike tilfeller kan det i dag kreves at journalisten oppgir kildens navn, og Høyesterett har dessuten uttalt at det bare kreves beskjedne beviskrav på at taushetsplikten kan være brutt. Denne særregelen blir nå fjernet. I fremtiden vil kildens navn bare kunne bli krevd oppgitt dersom retten mener at vektige samfunnsinteresser tilsier det, også i de tilfellene der kilden til opplysningene kan ha brutt en lovpålagt taushetsplikt. Ja, selv i de tilfellene der vektige samfunnsinteresser tilsier at journalisten kan pålegges å oppgi kildens navn, vil vitneplikt bare unntaksvis kunne pålegges dersom det er avdekket forhold som det var av samfunnsmessig betydning å få gjort kjent. Et av de unntakene som nevnes, er grove taushetspliktsbrudd som griper inn i retten til respekt for privatlivet. I slike tilfeller mener komiteens flertall at det kan være aktuelt å gjøre unntak og forlange vitneplikt fra journalisten om kildens navn. Fremskrittspartiets medlemmer er kommet noe lenger, og mener at brudd på taushetsplikten som skader personvernet, er så alvorlig at retten i slike tilfeller kan kreve kildens navn oppgitt. Justiskomiteen er enstemmig i sin vurdering av at de nye reglene vil gi et bedre kildevern i saker der taushetsplikten kan være brutt, enn den rettspraksisen som har vært ført til nå. Bør det kreves at en journalist som har gjengitt opplysninger i en kriminalsak fra en anonym person som politiet ønsker å avhøre som vitne eller som mistenkt, oppgir vedkommendes navn? Det kan være unntak, men som hovedregel mener en enstemmig justiskomite at svaret er nei. Dersom journalisten har lovet kilden anonymitet før han fikk opplysningen, vil journalisten komme opp i et håpløst moralsk dilemma dersom det blir krevd at han skal bryte sitt æresord. Det viktigste er imidlertid at han i mange tilfeller ikke vil få disse opplysningene med mindre han kan love kilden anonymitet. I så fall vil offentligheten og politiet ikke få tilgang til opplysninger som kan være av stor hjelp for politiet i den videre etterforskningen. Et hovedprinsipp om kildevern i kriminalsaker vil derfor sannsynligvis være av større hjelp for politiet enn dersom hovedregelen var vitneplikt. På ett område er Stortingets nest største parti grunnleggende uenig med flertallet. Det gjelder spørsmålet om hvor sterkt kildevernet skal være dersom en journalist gjengir opplysninger som er åpenbart ærekrenkende eller i strid med den lovbestemte beskyttelsen av privatlivets fred, og derfor kan medføre straffeansvar og erstatningsansvar både for medieorganet, journalisten og kilden. Flertallet i komiteen vil også her ha et sterkt kildevern og viser til at det kan reises erstatningssøksmål mot medieorganet, redaktøren og journalisten. Fremskrittspartiet ser ingen grunn til at opphavsmannen skal kunne beskyttes i slike saker. Departementet foreslår noe strengere regler for ransaking av redaksjonslokaler enn de reglene som gjelder for ransaking i næringslokaler for øvrig. Komiteflertallet støtter disse forslagene, bl.a. fordi beslutning om ransaking i redaksjonslokaler ofte vil være mer kontroversielt enn annen ransaking, og fordi ransaking i redaksjonslokaler har viktige sider knyttet til vernet om fri presse og til kildevernet. Fremskrittspartiet er uenig i disse vurderingene og ser ingen grunn til at argumenter om presse- og trykkefrihet skal kunne brukes for å gi politiet dårligere arbeidsmuligheter i saker som gjelder ulovligheter begått av mediemedarbeidere, enn det politiet har i forbindelse med etterforskning i saker der de mistenkte er næringsdrivende eller privatpersoner. Den proposisjonen som vi i dag diskuterer, er en oppfølging av arbeidet til det såkalte Kildevernutvalget. Pressen har utvilsomt hatt sine talsmenn godt plassert i dette utvalget, ettersom flertallet i de fleste spørsmål som gjelder offentlighet i rettergang, støtter pressens interesse for mest mulig offentlighet. Departementet og en enstemmig justiskomite har valgt å legge langt større vekt på personvernhensyn og hensynet til en effektiv etterforskning. I dag er hovedregelen at det skal være referatforbud fra rettsmøter utenfor hovedforhandlingene. Utvalgets flertall mener at retten skal ha adgang til å nedlegge referatforbud, men at det ikke skal være hovedregelen. En enstemmig justiskomite mener at regelen bør være som i dag, og at både hensyn til etterforskning og personvernhensyn taler mot et generelt utgangspunkt om at det kan refereres fra slike rettsmøter. Utvalgets flertall mener at pressen på anmodning skal gis kopi av den siktelsen fengslingen bygger på i saker der kjennelse om varetektsfengsling er avsagt. Justiskomiteen mener at både personvernhensyn og etterforskningshensyn taler imot å gi media en slik adgang. Utvalget mener at de representantene fra massemedia som er til stede i et rettsmøte, skal ha rett til å uttale seg før spørsmålet om begrensninger i forhandlingenes offentlighet avgjøres. Justiskomiteen ser ingen grunn til å støtte et slikt forslag. Utvalget mener at forbud mot offentlig gjengivelse av en dom begrunnet med hensyn til personvernet skal skje ved kjennelse. Justiskomiteen er enig med departementet i at praktiske grunner tilsier at retten bør kunne beslutte å nekte offentlig gjengivelse uten å måtte avsi kjennelse. La meg så ta opp et par spørsmål hvor det er uenighet i komiteen. Flertallet i komiteen ønsker å beskytte personer som er kilder til ærekrenkelser eller angrep på privatlivets fred, og mener det er tilstrekkelig at mediebedriften, redaktøren og journalisten kan stilles overfor krav om erstatning. Det er jeg grunnleggende uenig i. Hovedargumentet for kildevernet, slik det presenteres av en enstemmig komite i innstillingen, er at det er viktig for å sikre pressens muligheter til å avdekke kritikkverdige forhold i vårt samfunn. Det er vanskelig å se at dette argumentet kan gjøres gjeldende når det gjelder personer som sprer rykter, løgner og sladder videre til presseorganer i ren skadehensikt. Slike mennesker finnes, personer som av ulike grunner – det kan være nabotvister, krangel på jobben, sjalusi eller politisk maktkamp – ønsker å skade andre mennesker og derfor med ond hensikt forsøker å påvirke, manipulere eller lure en uerfaren journalist til å bringe videre informasjoner som er uriktige og ærekrenkende eller er i strid med straffelovens bestemmelser om privatlivets fred. Det må jo være åpenlyst at det er en viktig samfunnsinteresse å begrense en slik atferd, og det kan ikke være av samfunnsmessig betydning at løgnaktige og ærekrenkende påstander blir gjort kjent. Det finnes derfor ingen gode argumenter for et kildevern i slike saker. Det er jo åpenbart urimelig at selve ondskapens kilde kan slippe unna straffe- og erstatningsansvar, mens journalisten som handlet uaktsomt og ubetenksomt, må ta belastningen. Jeg er overbevist om at det strider mot den alminnelige rettsoppfatningen til folk flest. Å beskytte ondskap er ingen god politikk, men i dette tilfellet er det politikken til justiskomiteens flertall. Når det er sagt, er jeg selvsagt glad for at flertallet presiserer at konsekvensen av kildevern i slike saker må bli at erstatningsansvaret for mediebedriften, redaktøren og journalisten blir høyere enn det ellers ville vært. Komiteens flertall, representantene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, fremmer forslag om å be Regjeringen fremme forslag om nødvendige lovendringer for å sikre at navn og bilde på mistenkte, siktede eller tiltalte i straffesaker ikke blir offentliggjort, og at Regjeringen samtidig vurderer om det bør gjelde tilsvarende regler for vitner og fornærmede. Media fremstiller ofte seg selv som forkjempere for rettferdighet, som de som avslører kritikkverdige forhold i vårt samfunn, som forsvarere for den lille mann mot offentlig maktmisbruk. I virkeligheten er det jo slik at media selv er en av de sterkeste maktutøverne i vårt land, og at det faktisk er slik at media i enkelte tilfeller er det maktorganet som tråkker på uskyldige, og som ødelegger menneskeliv. Det finnes voldsofre i vårt samfunn, og det finnes medieofre i vårt samfunn – personer som er blitt psykisk nedbrutt og ødelagt av medieoppslag, for avisenes og TV-selskapenes motiver er ikke alltid å avsløre klanderverdige forhold og å formidle sannferdig, viktig og verdifull informasjon til befolkningen. Å selge avisene gjennom å tilfredsstille lesernes generelle nysgjerrighet er også et motiv, et motiv som gjør at enkelte aviser ikke har store kvaler med å gjengi navn på mer eller mindre kjente personer som eksempelvis blir mistenkt eller siktet for kriminelle handlinger. Den dagen saken henlegges, er ikke alltid overskriftene like store, og uansett er skaden skjedd, for mange vil tenke at det ikke er noen røyk uten ild. Det er et grunnleggende prinsipp i vårt rettssamfunn at alle er uskyldige inntil det motsatte er bevist. Ingen kan dømmes uten etter lov og dom. Det bør også være en grunnleggende moralregel. Det skjer ikke så sjelden at påtalemyndigheten sikter en person for en kriminell handling for deretter å henlegge saken. Mange siktede er med andre ord uskyldige. Det hender også at tiltalte blir frikjent. Det å bli anklaget for en alvorlig forbrytelse som man ikke har begått, er i seg selv en stor psykisk belastning. Dersom dine nærmeste omgivelser, lokalsamfunnet, kanskje hele landet, får vite om mistanken eller siktelsen, kan det selvfølgelig være ødeleggende. Påtalemyndigheten kan skape ofre gjennom for raske siktelser, og massemedia kan knuse ofrene helt gjennom å skrive på en måte som fører til identifisering eller ved å oppgi navn og bilde. Og det hender at det skjer, oftest i forbindelse med påstått økonomisk kriminalitet, men også i andre tilfeller. Men vi bør ikke la det skje. I den proposisjonen som vi nå har til behandling, blir det flere steder henvist til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonens artikkel 10 om ytringsfrihet. Det burde være like aktuelt å henvise til den samme menneskerettighetskonvensjonens artikkel 8 om retten til privatliv. Europarådet har i flere resolusjoner slått fast at denne artikkelen ikke bare gjelder enkeltmenneskers forhold til offentlige myndigheter, men også enkeltmenneskers forhold til media. Er så flertallets forslag et spørsmål om å beskytte kriminelle? Absolutt ikke! Poenget er nettopp at ingen kan defineres som kriminell før det er avsagt en dom som sier at vedkommende har begått en kriminell handling. En mistenkt, en siktet eller en tiltalt er ikke nødvendigvis en kriminell person. Det kan vise seg at vedkommende er det når dommen blir avsagt. Da bør det også være fritt fram for pressen å publisere så vel navn som bilder. Unntak må det selvsagt også være dersom det er nødvendig for politiets etterforskning å ettersøke en siktet eller tiltalt som har stukket seg vekk, eller dersom den personen det gjelder, selv samtykker i å bli omtalt ved navn og fotografert. Motargumentene har gjerne vært at pressen ved å unnlate å navngi en mistenkt eller siktet person kan skape en rykteflom som kan stigmatisere hele miljøer. Jeg er enig i at det kan skje, spesielt når media går så langt som mulig for å vekke folks nysgjerrighet, ved eksempelvis å skrive at en kjent skuespiller og NRK-medarbeider er mistenkt for incest. Det er opplagt at det retter mistanken og spekulasjonene mot hele miljøet på Marienlyst. Men opplysningene er unødvendige. Poenget er at en far er mistenkt for seksuelt misbruk. Det burde være uten interesse for saken hvor denne faren arbeider. Pressen bør med andre ord vise varsomhet med de opplysningene de velger å bringe videre, også når det er lovlige opplysninger som ikke direkte navngir personen. I enkelte tilfeller vil alle forstå hvem personen er. Det vil være umulig å omtale saken slik at identifisering kan unngås, lyder et annet motargument. Det er også riktig, men det vil ikke være ofte. Det faktum at det i slike tilfeller virker kunstig å ikke oppgi navn, er ikke et sterkt argument sett i forhold til de store skadevirkningene navngivelse kan føre til for personer som er uskyldige. Jeg må innrømme at jeg synes mindretallet i komiteen viser en altfor sterk tillit til media når det viser til pressens egen «Vær varsom»-plakat. Det er sannsynligvis minst en generasjon siden pressens egne etiske regler ble vurdert som viktigere enn salgstallene for flere av våre største mediebedrifter. Den lille mann i vårt samfunn trenger beskyttelse, ikke bare mot overgrep fra myndighetene, men også mot overgrep fra pressen, og stilt overfor pressens makt, blir faktisk også ressurssterke mennesker ganske små. Til tross for saklige motargumenter, som selvsagt finnes, støtter derfor Fremskrittspartiet dette forslaget som opprinnelig var et initiativ fra stortingsrepresentant Olav Akselsen gjennom et Dokument nr. 8-forslag fra 1994-95. Til slutt tar jeg opp de forslagene fra Fremskrittspartiet som er omtalt i innstillingen.