Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-06:
Vi som er i denne sal, er svært heldige. Vi har en jobb å gå til hvor vi får bidra til fellesskapet, og ikke minst kan vi bruke evnene våre. Heldigvis har de fleste i Norge det slik. Likevel er det mange mennesker som ikke har like store muligheter til å få innpass i arbeidslivet. Den siste tiden har det vært påvist fra flere hold at det er store forskjeller mellom fylkene i hvor stor grad mennesker med nedsatt arbeidsevne får hjelp til å komme ut i arbeidslivet. Mitt budskap i dag er at regjeringen må sikre at geografi ikke er det avgjørende for om man får den hjelpen man trenger. Det har de siste årene vært en markant økning i antall personer som har nedsatt arbeidsevne. Fra januar 2006 til mai i år har dette antallet økt fra 153 100 til 212 707 personer, altså en økning på ca. 60 000 mennesker. I januar 2006 var det 61 700 som gikk på ulike arbeidsmarkedstiltak, og for 2012 har regjeringen bare lagt opp til 54 200 tiltaksplasser. Det ble også bekreftet i revidert nasjonalbudsjett. Det vil si at i 2006 fikk ca. 40 pst. av dem med nedsatt arbeidsevne mulighet til å gå på tiltak, mens det for 2012 er lagt opp til at bare 25 pst. vil få denne muligheten. Så vet vi alle at på samme tid har det vært en omlegging fra tidsbestemt uførestønad til AAP, men like fullt er det mange flere mennesker som nå er i den gruppen som trenger bistand fra Nav for å komme tilbake i arbeid. Derfor har Kristelig Folkeparti gjentatte ganger løftet fram denne saken. Kristelig Folkeparti ønsker en større satsing på arbeidsmarkedstiltak for å sikre at mennesker som kan, og som vil arbeide, får mulighet til å være en del av arbeidslivet. Da er det avgjørende at statsråden sikrer at man raskt kan komme på tiltak, og at Nav foretar en kvalifisert arbeidsavklaring, slik at de kan komme inn på rett tiltak. I NOU 2012: 6, fra Brofoss-utvalget, står det: Jeg siterer: «Forskning viser at langvarig fravær øker sannsynligheten for frafall fra arbeidslivet. Med lang ventetid kan både kvalifikasjoner, arbeidsevne og arbeidsmotivasjon svekkes. At innsatsen settes inn tilstrekkelig tidlig kan derfor være vesentlig for å lykkes.» Dette viser at tidlig innsats gjennom flere gode tiltak og god arbeidsavklaring og oppfølging er forutsetningen for at flere skal få mulighet til å komme ut i arbeidslivet. Samtidig som vi får flere tiltak, er kvaliteten på tiltakene helt avgjørende. Utgangspunktet for denne interpellasjonen er nettopp de store forskjellene mellom fylkene i hvor stor grad de lykkes med å få mennesker fra trygd og ut i ordinært arbeid. Tall fra attføringsbedriftene viser at i Telemark kom 67 pst. av deltakerne på «Arbeid med bistand» tilbake i arbeid i 2010, mens i Sogn og Fjordane var andelen bare 15 pst. Hadde alle fylker vært like gode som Telemark, kunne vi kanskje ha doblet tilbakeføringen til arbeid. Dette er bare ett tiltak, og det er tall fra 2010. Vi vet at tallene helt sikkert vil variere fra år til år og mellom de ulike tiltakene. Like fullt er det veldig problematisk at det er så stort sprik mellom fylkene, og at det fra regjeringens side ikke settes større krav til effekt av tiltakene. Gjentatte ganger har resultater, statistikk og effekt av de ulike tiltakene blitt etterlyst, men svarene er mangelfulle. Da jeg besøkte Nav i Telemark for å høre hva hemmeligheten bak de gode resultatene er, møtte jeg en ydmyk fylkesledelse. Men de var samtidig tydelige. I 2008 fikk de 24 pst. av deltakerne ut i arbeid, og ny Nav-leder stilte krav. De skulle ha ut 70 pst., og de måler bedriftene i fylket hvert kvartal på om de når nettopp det målet. Fra 24 pst. i 2008 klarte de i 2010 å få ut 67 pst. – en utrolig snuoperasjon som betyr enormt mye for mange mennesker. Men de ga også meg den samme utfordringen: Hvorfor stiller dere ikke krav om at Nav skal lykkes med å få 70 pst. tilbake i arbeid? Jeg synes det var et betimelig spørsmål, som sendes videre til statsråden. Regjeringen må stille krav til fylkene for å være sikker på at ressursene blir brukt på en best mulig måte, for jeg tror faktisk ikke at Nav har tall på hvor mange av tiltaksplassene som resulterer i ordinært arbeid. Tallene jeg viser til, er fra attføringsbedriftene. Men jeg vil gjerne høre de tallene statsråden opererer med, og som hun kan vise til, for jeg vil hevde at sammenliknbare formidlingsresultater fra fylke til fylke er utrolig interessant for storting og regjering. Vi vet at tidlig innsats fungerer. Arbeidsmarkedsbedriftene har antydet at det i snitt tar ca. 900 dager fra man faller ut av arbeid, til man kommer på et arbeidsmarkedstiltak. Statsråden har avvist de tallene, men hva er egentlig de reelle tallene? Når vi vet at tidlig innsats er helt avgjørende, blir spørsmålet: Når gir Nav disse menneskene den hjelpen de trenger? Det vil jeg gjerne ha svar på. Samtidig er også ventetid mellom ulike tiltak et stort problem. Det viser for det første at det er viktig at Nav søker brukeren inn på rett tiltak, men noen vil måtte trenge flere tiltak. At de må vente i lang tid mellom tiltakene, gjør at de faller lenger vekk fra arbeidslivet, og effekten av det forrige tiltaket blir redusert. Selv om dette også er helt avgjørende, kan ikke Nav gi meg gode svar på hva ventetiden er mellom tiltakene. Derfor håper jeg statsråden kan gjøre det i dag. Kjennetegnet på Nav der de lykkes, er at de er kompetente, at de over tid har fokus på attføring og resultater, at de stiller krav til attføringsbedriftene med konsekvens for dem som ikke leverer godt nok, og at det er god organisering av tiltakene, slik at brukerne slipper opphold mellom ulike tiltak. At vi ikke har nok oversikt over resultatene når vi skal fatte vedtak, er problematisk. Ikke minst er det problematisk at vi ser at det er så store forskjeller fra fylke til fylke. Det er flere områder i Nav der det er svært stor forskjell på produktivitet og effektivitet mellom fylkene. Riksrevisjonen kom også med slående kritikk av Nav i en rapport om effektiv ressursbruk i Nav. Finnmark, som er det minst effektive fylket, har en produktivitet som er 50 pst. lavere enn Oppland, som er det mest effektive fylket. Hvis alle var like produktive som de fem mest effektive fylkene, kunne Nav ha fristilt nærmere 300 ansatte. Det viser at regjeringens politikk ikke har truffet godt nok. Statsråden må stille krav, slik at vi kan sikre at denne skjevheten ikke fortsetter, og at vi lærer av de beste fylkene. Den siste tiden har vi fått nye tall som viser at det blir stadig flere uføre. Samtidig vet vi at 80 pst. av alle nye uføre kommer fra arbeidsavklaringspenger. Det betyr at vi må sette inn et større trykk på dette feltet. For det er ikke enkelt å bli uføretrygdet i Norge, det er en lang prosess en må gjennom. Men det er altfor enkelt å bli glemt av Nav, og man er dessverre veldig avhengig av å være heldig med sitt lokale kontor. Når en skal snakke om dette feltet og disse tingene, kan det lett bli mange tall – og vi kan lett glemme menneskene bak tallene. Statistikken må ikke få som konsekvens at vi distanserer oss fra dem det egentlig gjelder – nemlig de som trenger en hjelpende hånd. Statsråden kan ikke slå seg til ro med at det noen steder i Norge går bra – hun må sikre at kvaliteten og hjelpen er like god i hele Norge. Det skal ikke avhenge av om du bor i Oppland eller Finnmark, Telemark eller Sogn og Fjordane. Paradokset, og hjertesukket mitt, er at jeg opplever at bransjen i dag går i front og ønsker mer effektivitet og større faglig trykk, mens det virker som om regjeringen ikke lytter og heller overser innspillene. Så min ufordring til statsråden er altså: Hvordan kan statsråden akseptere at Nav leverer så forskjellige resultater, og hva kan gjøres for å sikre like god effektivitet i hele landet?