Eli Skoland (Høyre), 2012-02-14:
Den offentlige debatten når de samme høyder når strandproblematikken diskuteres som når vi diskuterer de begrensninger ulvens gjeninntreden legger på oss som bor i den østlige delen av landet. For en bydame som meg tok det tid før jeg virkelig skjønte hvilken belastning rovdyrproblematikken representerer for Bygde-Norge, men nå etter nærmere 20 års fartstid har jeg ingen problemer med å sette meg inn i hvilken belastning det må være for dem som mister sitt livsverk som offer for rovdyrangrep. Et motiv for å drive jakt har helt siden middelalderen vært å bekjempe rovdyrplagen. «Bjørn og ulv skal i alle høve vera utlæge» – altså fredløse – «deira verk vil ingen mann svara for – utan berre i det tilfellet at bjørn er innringa i hi», står det i Gulatingsloven. Fram til midten av 1800-tallet var ulven svært utbredt her i landet. Fra da avtok bestanden, og det forhatte rovdyret forsvant fra store deler av Sør-Norge. Før forliket i 2003 ble vi fortalt at den skandinaviske ulvestammen var tilbake, den var svært truet, den måtte vernes mot innvandrende ulv fra Russland for ikke å få genblanding, og utsetting var helt uaktuelt. I dag oppfatter jeg at den samme miljøbevegelsen sier at det alltid har vært en stamme, vandringen har vært stor, genetisk må vi sikre verdifulle innvandrende gener fra Russland – og vi skal til og med akseptere utsetting av dyreparkulver. Nå hører jeg riktignok at ministeren sier at han ikke stiller seg bak dette. Vi skal selvsagt ta vare på det som er vårt ansvar, men å ta ansvar for en russisk ulvestamme som det skytes mellom 12 000 og 15 000 av i året i Russland, og som de ikke klarer å holde nede, er – med all respekt – forunderlig. Russisk ulv er utbredt fra Stillehavet til Atlanterhavet gjennom hele Sibir. Norge blir alltid i ytterkant av dens utbredelse. Den skandinaviske ulvestammen finnes ikke. Nå bestyrer vi en innavlet ulvestamme som er adskilt fra sine artsfrender i Russland. Russisk ulv er ikke truet, men svært livskraftig. Norge har ingen betydning for dens overlevelse. Norsk utmarksbruk – beite, jakt og landskap preget av bruk – er atskillig mer truet. Så et eksempel fra et lokalt miljø i Elverum. I forrige måned besluttet sauebøndene Eli Dørum og Kåre Kleiva seg for å anke beslutningen i Eidsivating lagmannsrett, der de ble dømt for ikke å ha opptrådt aktsomt da de i 2007 slapp sauene sine på utmarksbeite. Tapet den beitesesongen var 98 sauer, som enten ble drept eller skadd av ulv og bjørn. Begge parter har erkjent dette tapet, men Dørum og Kleiva ble nektet fullverdig erstatning for de drepte dyrene. Regjeringsadvokaten mente at bøndene i stor grad kunne bebreides for tapet som hadde oppstått, og at dyreeiere er forpliktet til å gjøre alt i deres makt for å hindre tap av dyr. Dommen fra Eidsivating lagmannsrett vil, dersom den blir stående, få betydning ikke bare for disse sauebøndene, men også for sauebønder i andre deler av landet. Det er derfor svært viktig for dem å slå fast om utmarksrettighetene er reelle eller ikke. Får vi ikke bruke beiteretten vår så fort det oppstår problemer med rovdyr, sier de to, har vi heller ingen reell beiterett. Da må sauebonden avvikle så fort rovdyrene kommer. Det kan ikke være slik at utmarksrettighetene våre bare skal stå på papiret. De må være reelle. Det prinsipielle i denne saken blir understreket ved at Norges Bondelag, Norsk Bonde- og Småbrukarlag og Norsk Sau og Geit, i tillegg til Elverum kommune, er partshjelpere. De går inn med økonomisk støtte, slik at de to skal makte å gjennomføre en sak for Høyesterett. Det hører med til historien at Kleiva og Dørum i 2008 inngikk en avtale med staten om å begynne med rugeeggproduksjon. Dette skulle de få omstillingsmidler til, som kompensasjon for bortimot å avvikle sauedriften. Prosjektet står i stampe. De har en tomt på fire mål som står klar, men markedet har endret seg. Dette er dessverre et eksempel på fantasifulle og feilslåtte ideer til verdiskapingsprosjekter fra tiltaksapparatet, og det bare understreker at det er bønder som skal drive landbruk, og ikke tiltaksapparatet. Mennesker fordrives ikke over natten, men blir grunnlaget for et liv i Bygde-Norge borte og muligheten til å råde over egen eiendom og økonomien i landbruket for liten, vil det kun være flukten tilbake.