Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Denne debatten har så langt i grunnen vært preget av stor grad av tilslutning til utenriksministerens redegjørelse, og det er det all mulig grunn til. Debatten synes jeg er litt preget av at vi alle sammen ser at denne type internasjonale forhandlinger gir oss muligheten til å rette på ting som er skakke og skeive, og som vi har lyst til å gjøre noe med og forandre på. For oss i Arbeiderpartiet har vår jobbing med denne type organisasjoner hatt til hensikt å flytte noen merkesteiner eller i hvert fall ta noen skritt i retning av noe høyere grad av menneskerettigheter, bedre internasjonale krav til miljøstandarder og ikke minst i den prosessen vi er inne i nå, som jeg synes kanskje har kommet litt lite fram så langt, utviklingen av bedre standarder for arbeidstakernes rettigheter, sosiale standarder. Hvis vi ikke gradvis klarer å flytte holdningene opp til høyere standarder også i de fattigste landene, risikerer vi å bidra til at vi utvikler områder der lave lønninger er et konkurransefortrinn. Det er ikke arbeidstakerne i de landene tjent med. Det er heller ikke et solidarisk, internasjonalt samfunn tjent med på lang sikt. Derfor har dette vært viktig for oss, både i forberedelser til WTO-forhandlinger og også når vi jobber med tilsvarende spørsmål i forhold til Pengefondet, Verdensbanken osv. Så når Regjeringen følger opp den jobben som vi gjorde i regjering, og LOs innsats på dette området, noe som i sum blir det fagligpolitiske samarbeidet som Regjeringen egentlig sier at de vil videreføre, er vi veldig glad for det. Det er nødvendig med denne typen næringspolitiske avtaler, for på mange måter er Norges historie lik den til en del av de landene som vi nå omtaler som ganske fattige, råvarebaserte og eksportavhengige land. Grunnlaget for at vi i det hele tatt har klart å få til en velferdsutvikling i Norge, er nettopp at vi har klart å selge de produktene hvor vi har fortrinn, der vi har god tilgang på råvarer. Derfor er det viktig for land som vårt også i framtida å sørge for at f.eks. lakseeksporten ikke kan møtes av dumpingtiltak fra USA. Det må være det viktigste – den offensive strategien. Så har det blitt sagt ganske mye om hvordan vi skal håndtere landbruksdelen av forhandlingene. Om vi husker tilbake til Uruguay-runden, var det stor dramatikk rundt den. Det var spesielt stor dramatikk blant en del aksjonister som bl.a. gikk så langt at de arrangerte en aksjon med å tenne varder omkring i landet i frykt for at landet nå skulle inntas av fiendtlige interesser, om ikke fysisk så iallfall i praksis. Ja, så alvorlig ble den forrige WTO-runden betraktet for å være. Da er det viktig å få slått ordentlig fast at det er det utenriksministeren har sagt i sin redegjørelse, som skal være linjen også på dette området i forhandlingene. Utenriksministeren sa selv at han oppfattet at det var bred enighet om Regjeringens linje og bred støtte til Regjeringens opplegg, og det er mitt inntrykk også. Særlig i Stortinget er det bred støtte til Regjeringens opplegg. Jeg håper at utenriksministeren har den samme støtte i Regjeringen som han har i Stortinget, for det er ikke bare – som det er vist til tidligere – Kommunaldepartementets landbrukspolitiske talsmann, Lundteigen, som har vært ute og ment noe om dette spørsmålet. Senterpartiets nestleder, Grønlien Østmoe, sier også at det som har blitt lagt fram i innstillingen fra Statssekretærutvalget, ikke er akseptabelt. Hvis det blir resultatet, er vi ikke troverdige, har Senterpartiets nestleder, Grønlien Østmoe, sagt. Jeg håper virkelig at det er den offisielle linjen som vi har fått presentert av utenriksministeren, som blir utgangspunktet for reelle forhandlinger, som også skal ivareta vår mulighet til å drive en aktiv landbrukspolitikk, og ikke den dogmatiske linjen som Grønlien Østmoe representerer, som har altfor mange fellestrekk med den kjente Ludvig fra Flåklypa, som hver gang det dukker opp noe nytt, sier: Er itte det fali, da?