Einar Johansen (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
I sin redegjørelse kom Sylvia Brustad inn på en rekke ting av stor betydning for distrikts- og regionalpolitikken. Dette viser at Regjeringen legger stor vekt på å få til en god politikk på dette området. Men det er vanskelig å ha en distrikts- og regionalpolitisk debatt uten å komme inn på våre ressurser og fordelingen av ressursene. Det alt vesentlige av våre ressurser er lokalisert til Distrikts-Norge. Dette gjelder f.eks. fisk, skog, bergverk, kraft osv. Derfor er det gledelig at ministeren i sin redegjørelse sier: «Det bør være et siktemål at råvarene skal bearbeides mest mulig i distriktene». I dag er det ofte slik at for mye av ressursene fraktes bort fra distriktene. Som eksempel: I den siste tiden har det blitt avdekket at det er veldig mange trålere som ikke oppfyller sin leveringsplikt, ved å levere sine fangster utenom der konsesjonsvilkårene pålegger dem å gjøre det. Dette er trålkonsesjoner som er kommet etter et sterkt press fra politikere og næringsliv nettopp for å sikre råstoff til bedrifter som stort sett ligger ute i distriktene, og jeg ser ingen grunn til å lempe på dette. Økt videreforedling innen fiskerinæringen har det vært snakket om i veldig mange år. Derfor er det gledelig at Regjeringen går inn for å utrede planer om et nytt statlig/privat investeringsselskap som skal bidra til økt videreforedling innen alle ledd i fiskerinæringen. Personlig tror jeg at det her er mye å hente. For å få et optimalt utbytte av fiskerinæringen er det viktig at vi også ser på utnyttelsen av våre sjøpattedyr, både kval og sel. Sjøpattedyrene setter til livs mer fisk enn norske fiskere klarer å fange, og da kan vi ikke godta at disse artene skal øke både i antall og utbredelse. Sjøpattedyrproblematikken må tas opp i sin fulle bredde og i et nært samarbeid med våre forvaltningspartnere i de aktuelle områdene. Det er noe som distriktene kommer til å tjene på. Også på oppdrettssektoren har vi store muligheter, men også store utfordringer. Norge er i dag i første divisjon når det gjelder oppdrett av laks. Utfordringene ligger i å ikke la laksen bli en sovepute og en hindring for satsing på andre arter. Innen oppdrett er det nye fiskeslag, som kveite, torsk, steinbit osv., som vil være fremtiden, men også i skjellnæringen finnes det store muligheter, og disse mulighetene må utnyttes. Det bør snarest komme nye konsesjoner til oppdrettsnæringen. For å få fart på nyskaping og satsing på andre og nye arter, bør det gjøres koblinger mellom konsesjoner på laks og det å satse på nye arter. Av hensyn til hele oppdrettsnæringen er det viktig at Norge er i forkant også når det gjelder disse nye artene. Det er viktigere å prioritere de oppdrettere som satser på å videreutvikle næringen gjennom oppdrett av nye arter, enn at de som har mange nok konsesjoner fra før, skal få flere konsesjoner for å fortsette å produsere bare laks. Oppdrett er en typisk distriktsnæring og bør også i fremtiden være det. Forskningsinnsatsen må økes og skje i nært samarbeid med næringen. Oppdrett er også en næring som gir store muligheter for kvinnearbeidsplasser, både for de med vanlig utdanning og for de med høyere utdanning. For å få levedyktige distrikter er det særdeles viktig at det legges til rette for kvinnearbeidsplasser, noe også ministeren peker på i sin utredning ved å «vurdere å utvikle en særskilt utkantstrategi rettet spesielt mot kvinner». For å utnytte distriktenes muligheter er det også viktig at vi har en infrastruktur som gjør at produktene raskest mulig kommer ut på markedet. Især vinterstid er framkommeligheten dårlig i svært mange områder, og dette må forbedres. Derfor er min påstand at god fylkeskommunal økonomi og god kommuneøkonomi også er god distriktspolitikk. «En god distriktspolitikk er også en god samepolitikk», sier ministeren i sin redegjørelse, og det er jeg enig i. Men da må også Sametinget som et folkevalgt organ bli en mer aktiv medspiller for å skape arbeidsplasser i de samiske områdene, i stedet for å være en bremsekloss for en naturlig utvikling i disse områdene. Den største arbeidsledigheten finner man i de samiske områdene, der ledigheten i enkelte kommuner er på over 10 pst. Den største utfordringen ligger i å sikre varige arbeidsplasser basert på de ressursene som finnes i områdene, og samtidig få tilpasset reindriftsnæringen til de fornybare beiteressursene og få stoppet overbeitingen, især i vinterbeiteområdene. I dette arbeidet burde Sametinget være en aktiv medspiller. Samspillet mellom distrikter og sentra vil være svært viktig i tiden framover. Det totale tjenestetilbudet og mulighetene for et variert arbeidstilbud for begge kjønn vil være avgjørende for å få til en vellykket distriktspolitikk.