Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2013-02-14:
Utenriksministeren holdt en svært god og grundig redegjørelse på over én time. Men sjøl med én times taletid er det vel ikke mulig å gå inn i all verdens konflikter og utfordringer. Likevel fokuserer Høyres representanter mest på det utenriksministeren ikke tok opp i redegjørelsen sin. Det har jo blitt slik – nærmest ved hver eneste debatt etter de utenrikspolitiske redegjørelsene – at Høyre er mest opptatt av de temaene som ikke blir tatt opp i redegjørelsen. Etter Sør-Sudans inntreden er det vel 193 land med i FN, og det er klart at det skal til litt taletid hvis utenriksministeren fra Stortingets talerstol skal komme inn på alle verdens land og alle verdens utfordringer. I dag er det fire uker siden vi her i salen diskuterte det nordiske samarbeidet. Jeg skal ikke gjenta alt jeg sa da, men jeg skal si litt av det samme. Poenget med det er nemlig at nordisk samarbeid må være en del av Norges utenrikspolitikk – og motsatt. Dessverre har det ofte vært slik at vi har diskutert nordisk samarbeid litt på sida av norsk utenrikspolitikk. Sånn kan det ikke være. Vi må snakke om Nordens strategiske betydning i det internasjonale bildet. Norden kan spille en betydning i tenkinga om aksen Europa–Tyskland, i særdeleshet, Østersjøregionen, Norden, Russland – etter min oppfatning en svært viktig akse og en svært viktig tankegang. Jeg er derfor glad for at utenriksministeren stadig trekker fram den nordiske dimensjonen i det utenrikspolitiske bildet. De siste to ukene har vi på Stortinget hatt besøk av forsvarspolitikere fra både Sverige og Finland. Det har vært svært interessante besøk, svært interessante møter. Forsvarspolitikk er kanskje det området der det nordiske samarbeidet for tida er mest dynamisk og ekspansivt. Hvem skulle vel for bare noen år sia ha trudd det? Innenfor det nordiske samarbeidet var det jo enighet om at nordisk samarbeid skulle dreie seg om alt annet enn forsvars- og sikkerhetspolitikk. Nå er situasjonen nærmest motsatt. Verden endrer seg, og sannelig endrer det nordiske samarbeidet seg også – svært gledelig. Både svenskene og finnene som vi hadde på besøk, var opptatt av forholdet mellom nordisk forsvarssamarbeid og NATO. Her må den norske holdninga være krystallklar: Det er ikke noe enten–eller. Norges NATO-medlemskap er urokkelig en av de grunnleggende hovedpilarene i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Samtidig er vi for økt nordisk forsvarssamarbeid, og det samarbeidet blir stadig viktigere i tida som kommer. Europa og Europas NATO-land må i større grad ta ansvar for sitt territorielle forsvar i tida som kommer. For å si det litt billedlig: USA vil ikke lenger betale så mye av kalaset som de tradisjonelt har gjort. Samtidig er NATO endret og har nå snart 30 medlemsland. Da snakker vi sjølsagt om et annet NATO enn da NATO hadde 12 medlemsland. En kan ofte få litt inntrykk av – når vi snakker om NATO – at vi fortsatt snakker om det NATO som vi fikk etablert etter annen verdenskrig. NATO i dag er helt annerledes og vil i åra som kommer, endre seg videre. NATO er sjølsagt viktig – ja, helt avgjørende – for oss. Det er altså ikke noe enten–eller. Forsvars- og sikkerhetsmessig vil ganske sikkert Sverige, Finland og andre nordiske land bli viktigere for oss enn f.eks. Albania og Bulgaria, sjøl om de to siste landene er medlemmer av NATO og Sverige og Finland ikke er det – og ganske sikkert heller ikke kommer til å bli det. Antakeligvis er det like usannsynlig at de blir NATO-medlemmer, som at Norge blir EU-medlem med det første.