Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-30:
Lov om helseforetak ble vedtatt av Stortinget i juni 2001 med virkning fra 1. januar 2002. Vi har dermed nå snart to og et halvt års virketid å se tilbake på når det gjelder reformen. I forbindelse med at reformen ble vedtatt, var det ganske mange i salen som hadde ordet. Det var også representanter utenfor sosialkomiteen. Jeg vil sitere hva nåværende statsminister Kjell Magne Bondevik, som jo den gang var i en opposisjonsrolle, uttalte: «Denne reformen betyr i realiteten at viktige beslutninger blir flyttet vekk fra folkevalgte organ med nærhet til brukerne – pasientene. Jeg er redd for at det kan føre til et demokratisk underskudd i vår sykehuspolitikk. Effektiviteten understrekes, og det er viktig. Men vi vet alle at helsetjenestene vel så mye er et spørsmål om kvalitet som kvantitet.» Bondevik uttalte også: «Spesialisthelsetjenesten og sykehustilbudet må ses i sammenheng med primærhelsetjenesten. Jeg er redd for at denne samordningen kan bli vanskeligere ved den modell som nå velges, med sykehusstyrer uten en politisk forankring og forvaltningsnivåer som har ansvaret for henholdsvis primærhelsetjenesten og sykehustjenesten, som det er stor avstand mellom. Jeg tror alt i alt at dette ikke er nøkkelen til et bedre og mer effektivt sykehusvesen i landet vårt.» Det vi ser nå i forhold til de ulike helseforetakene, er at man beskriver en rekke omstillinger, ganske omfattende prosesser som er i gang, der det er foreslått kutt på til sammen ca. 4 milliarder kr i år og til neste år. Ifølge Dagsavisen den 19. februar i år er det foreslått kutt i Helse Sør på ca. 600 mill. kr i 2004 og 670 mill. kr i 2005. For Helse Øst, inkludert Ullevål universitetssykehus, er tallet på ca. 735 mill. kr innen 2005, Helse Vest 500 mill. kr i 2004 og omtrent like mye i 2005 og for Helse Midt-Norge ca. 300 mill. kr i 2004 og omtrent like mye i 2005. For Helse Nord er tallene ca. 326 mill. kr i 2004 og omtrent det samme, 329 mill. kr, i 2005. For at det skal være mulig å få de budsjettene i balanse i løpet av 2005, står man overfor en beskrivelse av tiltak som er relativt dramatiske. Det har bl.a. vært snakk om nedleggelse av lokalsykehus, og avdelinger er foreslått i forlengelsen av det, slik som fødeavdelingen på Stord, lokalsykehuset i Kragerø, samt stans i bygging av distriktspsykiatriske senter i Stjørdal og i Trondheim. Jeg registrerer at når det gjaldt fødeavdelingen på Stord, gikk kommunestyret der inn for å trå til med en bevilgning. Man skal altså bruke fra kommunebudsjetter for å vedlikeholde et spesialisthelsetjenestetilbud, som jo er en veldig spesiell situasjon. Det er også foreslått kutt i stillinger, eksempelvis 181 stillinger ved Universitetssykehuset Nord-Norge. Med utgangspunkt i det som er beskrevet, hvis det gjennomføres, kan det være snakk om kutt i stillinger i størrelsesorden 1 600. Det rapporteres også enkelte steder om flere korridorpasienter enn på mange år. Nesten 5 pst. av pasientene ligger på gangen, viser enkelte materialer. Situasjonen skal angivelig være verst ved Universitetssykehuset i Nord-Norge og ved St. Olavs Hospital i Trondheim, ut fra et oppslag i NRK den 10. mars i år. I en melding fra NRK Troms den 3. mars blir det sagt at det kan bli vanskeligere å få lagt inn pasienter ved sykehusene i Harstad, Narvik og på Stokmarknes. Der har det vært snakk om innsparinger i størrelsesorden 92 mill. kr over to år og om kutt tilsvarende 166 senger og 117 årsverk. Innsparingene innebærer et økt ansvar for de 24 kommunene som sogner til området for Hålogaland sykehus, for å ta hånd om flere pasienter, uten at kommunene som sådanne tilføres ekstra ressurser til det. Det er klart at man i en situasjon der man ser at budsjettene ikke strekker til, må være åpen for at midlene skal disponeres annerledes, og man er nødt til å se på tiltak som kan bidra til å få budsjettene i balanse. Men det som da blir tankevekkende opp mot det jeg her beskriver i forhold til kutt, er den situasjonen man har hatt med en del av de midlene som Stortinget har bevilget. Vi ser altså at sykehusenes lønnskostnader har vært økende siste år, med et sted mellom 10 og 20 pst., og at legelønningene utgjør den største delen av det. I Helse Finnmark beskrives det en økning i legelønningene på ca. 16–18 pst. Ved Universitetssykehuset Nord-Norge skal økningen i kostnadene vi snakker om, ligge i størrelsesorden 40 mill. kr for inneværende år. Ved sykehus i innlandet tilsvarer økningen i lønn mer enn halve innstrammingsbehovet. Legene fikk, ut fra et oppslag i VG den 23. februar i år, 10 pst. lønnsøkning samt større fastlønnsandel som følge av omlegging i lønnssystemet. Fylkesrådmannen i Hordaland, Paul W. Nielsen, mener, ut fra et oppslag i NRK den 16. februar 2004, at lønnsutviklingen i foretakene er «ute av kontroll». I løpet av helseforetakenes første år økte antallet administrativt ansatte nesten åtte ganger mer enn antallet leger når det gjaldt økning i stillinger, ifølge en rapport fra SINTEF Unimed som ble presentert i NRK den 10. mars i år. Det dette reiser spørsmål om, og som jeg vil tro at statsråden også er opptatt av, er hvordan Stortinget med økte bevilgninger kan sikre nettopp dette at den situasjonen jeg har beskrevet, ikke oppstår, nemlig den situasjonen at man står i fare for at lokale avdelinger nedlegges, kanskje hele sykehus står i fare for å bli nedlagt. Det bevilges midler for å sikre et godt desentralisert helsevesen, også når det gjelder spesialisthelsetjenesten, og så går de midlene ikke med til å ivareta strukturen ut fra hva Stortinget måtte ønske, men til å øke lønninger til dem som fra før av har det høyeste lønnsnivået. Det er jo ikke lenge siden man hadde en debatt også i denne salen om lønnsnivået knyttet til direktører og ledere for styrene, og om pensjonsvilkår med millionavtaler. Dette handler jo om å bruke midlene på en målrettet måte så man får mest mulig igjen for det. Jeg registrerte at statsråden stilte et litt retorisk spørsmål tilbake om SV mente at man her i stortingssalen skulle vedta hva avlønning av leger skulle være. Vi mener jo ikke det. Vi mener jo ikke at man skal håndtere enkeltlønninger i stortingssalen, men vi mener at vi må ha kontroll med utgiftsveksten på en slik måte at det er Stortinget som legger føringer for hvordan midlene brukes. Og det jeg beskriver her, er et tegn på at man ikke har den kontrollen. Så sier vi at uavhengig av hvordan budsjettbehandlingene slår ut, og selv om kuttene ikke blir som forventet, skaper stadige varsler om nedleggelser, oppsigelser og innstramminger utrygghet for pasientene og for de ansatte. Jeg var for en måneds tid siden ved sykehuset i Hammerfest på et møte om den situasjonen, der man beskrev veldig små og sårbare miljøer, eksempelvis når det gjelder ortopedi, at når man stadig får den typen prosesser og blir usikker på om den strukturen eksisterer over tid, vil fagfolk – som man riktignok kan ha hatt der i en god del år – etter hvert oppleve den situasjonen som så ufruktbar at man ser seg om etter arbeid ved andre sykehus. Ortopedi kunne være et eksempel på det, generell kirurgi et annet. Man ser at det kan være snakk om endringer i forhold til akuttilbudet, og så blir fagmiljøene utrygge med hensyn til dette. Jeg har stor forståelse for at man ikke kan gi forhåndsgarantier for hvordan ting akkurat skal være etter omstillinger, men det vi ser, er at omstillingene skjer med en hastighet og med en uforutsigbarhet som skaper den typen utrygghet. Det er bra at statsråden har tatt initiativ til at styremøtene skal være åpne. Men i et møte som jeg hadde i går med representanter fra Nordland, beskriver man at man har fått til en kreativitet i regi av styrene i helseforetakene, der man nå i forkant av åpne styremøter arrangerer styreseminarer, som selvfølgelig er lukket, og der man i praksis flytter beslutningene inn i styreseminarene og bare refererer til hva som er foretatt, i de åpne styremøtene. I sum er dette en utvikling som ikke kan være tjenlig. Vi er nødt til å sikre at vi styrer ressursene i helseforetakene slik at vi får prioritert det som Stortinget er opptatt av, og at man får til en riktig ressursbruk. Derfor har SV ved flere anledninger tatt til orde for at Stortinget skal vedta nasjonale helseplaner som er beskrivende med hensyn til hvordan strukturen skal være, og så vil styrenes oppgaver rundt omkring i de fem helseforetakene og også i underforetakene være å realisere det som er føringer, og komme tilbake til Stortinget dersom det ikke er midler til å realisere det som Stortinget har vedtatt skal være strukturen.