Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-13:
La meg først si at jeg synes representanten Tømmerås hadde en langt bedre innfallsvinkel i denne debatten enn Arbeiderpartiets hovedtalsmann, og jeg er helt enig i det hun sa når det gjaldt hurtigdomstoler og konfliktråd. Enkelte andre politikere i denne debatten, bl.a. representert ved representanten Ausdal Starrfelt i en replikk til Fremskrittspartiet, argumenterer som om alt politikere gjør for å få et bedre samfunn, dreier seg om å forebygge kriminalitet blant barn og ungdom. Manglende vilje til å bevilge penger til politiet blir eksempelvis unnskyldt med at det er brukt penger i budsjettene til å bygge flere barnehager. En slik argumentasjon, som vi ofte hører fra Arbeiderpartiet i valgkamper, bidrar kun til tåkelegging og til å forhindre oss i å finne frem til de rette løsningene. Forebygging av kriminalitet blant unge mennesker må være rettet mot de ungdommene som er i faresonen og som viser tegn på en atferd som, dersom den får anledning til å fortsette, vil føre disse ungdommene ut på skråplanet. Den største mangelen ved innstillingen fra familiekomiteen er at den ikke i tilstrekkelig grad trekker inn de rent kriminalpolitiske virkemidlene som det er nødvendig å ta i bruk for å stanse ungdom som er på vei inn i en kriminell hverdag, og som i stor grad kan bidra til å forebygge og forhindre at de ender opp som vanlige kriminelle. Av og til er det riktignok nødvendig å gripe inn også mot personer som er betydelig under den kriminelle lavalder, men da er det også ofte nødvendig med et tiltak som for de unge lovbryterne fortoner seg som tvang. For ca. ti år siden vedtok Stortinget å legge ned de fleste statlige spesialskolene for barn og ungdom med atferdsproblemer. Disse skolene var viktige hjelpemidler for skakk-kjørt ungdom. Barn som allerede i 9-10-årsalderen stjal fra lommene til sine medelever, som mobbet andre barn eller skulket skolen for å sniffe eller drikke øl, kunne tas ut av ordinær skole og tilbys opphold på et skoleinternat, hvor de fikk en tilpasset undervisning slik at de ikke lenger følte seg som skoletapere, og hvor de ble håndtert av spesialpedagoger som satte grenser for deres atferd. Ikke alle barn som fikk et slikt tilbud, ble reddet fra en fremtidig kriminell løpebane, men mange ble reddet. Samtidig slapp andre barn unna sine mobbere og slapp å bli ødelagt, og de elevene som ble igjen på den ordinære skolen, fikk langt bedre undervisningsforhold. Jeg er overbevist om at fravær av disse spesialskolene har ført til økt kriminalitet og forhindrer oss i å hjelpe barn som kunne ha vært hjulpet. Enkelte barn, både over og under den kriminelle lavalder, er i dag harde kriminelle. For barn og ungdom som er over den kriminelle lavalder, nytter det ikke med silkehansker: betingede dommer eller samfunnstjeneste. Det er i deres egen interesse at samfunnet setter klare grenser og straffer uakseptabel atferd. Når disse ungdommene begår kriminalitet, er det ofte i form av grove tyverier, innbrudd, trusler eller vold, ofte vold mot jevnaldrende. Fengsel i egne ungdomsanstalter er den eneste fornuftige løsningen for unge mennesker som begår denne typen alvorlig kriminalitet. Alternativene medfører at de ikke forstår alvoret, og da gjør vi disse unge menneskene en bjørnetjeneste. Det er som å legge ut en rød løper som fører rett inn i en kriminell verden. Arbeiderpartiets hovedtalsmann forsøkte i avslutningen av sitt innlegg å minimalisere problemene. Han gav uttrykk for at ungdomskriminalitet var et lite problem i omfang, men selvfølgelig viktig å løse. Jeg tror at alle vi som er kriminalpolitikere og sitter i justiskomiteen, ser virkeligheten noe annerledes. Dette er først og fremst et relativt betydelig problem i Oslo, også i omfang. Min konklusjon er at kriminaliteten blant barn og ungdom bare kan reduseres gjennom et samspill mellom effektive forebyggende tiltak mest mulig rettet mot de barn som er i faresonen, straffereaksjoner når det er blitt begått lovbrudd, og mest mulig effektive virkemidler fra et politi som i større grad enn i dag bør forebygge kriminalitet gjennom tilstedeværelse i det offentlige rom.