Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-06-10:
I dag vedtar Stortinget forbud mot diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne, og innfører samtidig et krav om at bygninger, anlegg og uteområder skal være universelt utformet. Kinoen uten rullestolsadgang, NAV-kontoret uten heis, jernbaneperrongen med for stor avstand mellom tog og plattform er ikke lenger noe vi bare kan beklage og så være ferdig med det. Nå blir det lovbrudd som kan rettsforfølges. Det er et politisk og samfunnsmessig stort framskritt for alle borgere når personer med nedsatt funksjonsevne nå får juridiske verktøy til å fremme sin sak og til å få utnyttet sitt potensial som en ressurssterk gruppe i arbeids-, samfunns- og kulturliv. For å sitere formålsparagrafen: «Loven skal bidra til nedbygging av samfunnsskapte funksjonshemmende barrierer og hindre at nye skapes. » Manneråk-utvalget, oppkalt etter sin leder Sigurd Manneråk, la fram sin utredning «Fra bruker til borger » i 2002. Det har tatt noen år før vi nå får det lovverket som følger opp deres nytenkende tilnærming, hvor manglende tilrettelegging for personer med nedsatt funksjonsevne ble sett som diskriminering fra samfunnets side. I 2005 kom så oppfølgingen gjennom utredningen fra lovutvalget - eller Syse-utvalget, oppkalt etter lederen Aslak Syse - som ligger til grunn for lovverket vi behandler i dag. Det ligger et omfattende holdningsendrende arbeid bak dagens lov, og det har vært til ettertanke å møte sterke, kompetente og taleføre representanter for personer med nedsatt funksjonsevne som har bedt oss tenke mer likestillings-, utdannings- og arbeidsmarkedspolitisk og ikke alene sosialpolitisk på deres vegne. Deres mangeårige arbeid fører nå fram gjennom dagens vedtak av diskriminerings- og tilgjengelighetsloven. Men tro ikke at det blir stille med dette. Jeg kjenner allerede pusten i nakken fra de gode aktivister i saken. Dette er ikke siste ord i arbeidet for å fremme likestilling og like rettigheter til samfunnsdeltakelse, men det er en markering av at vi har tatt et stort og prinsipielt skritt videre. Vi retter fokuset mot de mange som får sin nedsatte funksjonsevne unødvendig forstørret på grunn av de samfunnsskapte funksjonshemmende barrierene. Det er det loven og dagens debatt handler om. Samfunnsskapte fysiske barrierer kan bygges om, og det er et avgjørende bidrag for å skape likestilling og likeverd og sikre like muligheter og rettigheter til samfunnsdeltakelse for alle, «uavhengig av funksjonsevne », som det heter i lovens formålsparagraf. Som saksordfører vil jeg få takke arbeids- og sosialkomiteens medlemmer for et konstruktivt arbeid. Jeg opplever at dette blir sett på som en viktig sak for alle, og det er gjort en vesentlig innsats for å finne fram til lovformuleringer og løsninger som sikrer rettighetene til personer med nedsatt funksjonsevne. Vi har endt opp med en samlende innstilling i det store, men hvor partiene deler seg i synet på hvordan en del utfordringer best kan løses. Slikt må vi akseptere i et demokratisk samfunn. Jeg vil også takke vårt ennå ferske antidiskrimineringsdepartement, som i fjor høst fikk ansvaret for å få arbeidet med lovarbeidet i mål etter at området ble flyttet fra Arbeids- og inkluderingsdepartementet. Det var gjort et godt grunnarbeid tidligere, mener jeg, men jeg har gledet meg over entusiasmen fra den politiske ledelsen i Barne- og likestillingsdepartementet og deres vilje til å få fram et offensivt og godt lovverk. Svært mange departementer har et medansvar for lovforarbeidet og oppfølgingen av loven, bl.a. Kommunal- og regionaldepartementet, Samferdselsdepartementet, Fornyings- og administrasjonsdepartementet, Kunnskapsdepartementet og, fortsatt, Arbeids- og inkluderingsdepartementet. Ved behandlingen av den nye plan- og bygningsloven til høsten og behandlingen av Nasjonal transportplan, som vi vel ikke får før neste år, vil Stortinget få nye anledninger til å dokumentere at vi er opptatt av å gi antidiskrimineringsarbeidet et skikkelig dytt framover. La meg få kommentere noen av de mest sentrale forhold vi tar opp i komiteens innstilling: Norge har så langt ikke ratifisert FNs konvensjon om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne og tilleggsprotokoll nr. 12 til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, som omhandler diskriminering. Gjennom dagens vedtak av diskriminerings- og tilgjengelighetsloven tar vi et viktig skritt for å skaffe oss det lovverket vi må ha før disse avtalene kan ratifiseres, men det gjenstår også arbeid. Barne- og likestillingsdepartementet vil sette i gang en utredning om lovregulering av tilgang på varer og tjenester, og behovet for lovendring på dette området vil bli vurdert i sammenheng med FN-konvensjonen. Komiteens flertall understreker betydningen av at dette arbeidet prioriteres høyt - for å kunne ratifisere konvensjonen, men selvsagt først og fremst for å bringe antidiskrimineringsarbeidet videre på et område som lovutvalget ikke tok opp i sin utredning. Komiteens flertall er tilfreds med at Regjeringen på flere områder har fulgt innspill fra høringsrunden gjennom en skjerping av lovbestemmelsene i forhold til lovutvalgets forslag. Formålsparagrafen er styrket ved at begrepet «likeverd » er supplert med begrepet «likestilling » når det gjelder å sikre muligheter og rettigheter til samfunnsdeltakelse. Forbudet mot indirekte diskriminering i lovforslaget er tydeliggjort, og i bestemmelsene om plikt til universell utforming er det tydeliggjort at det ikke kreves at en konkret person blir rammet av manglende tilrettelegging for at interesseorganisasjoner eller tilsynsmyndigheter kan gripe inn. Regjeringen innfører også rapporteringsplikt knyttet til bestemmelsene om aktivitetsplikt i arbeidslivet. Regjeringen har fulgt opp et mindretallsforslag fra Syse-utvalget om tidsfrister for innføring av krav om universell utforming av ny og eksisterende informasjons- og kommunikasjonsteknologi. Dette er et svært sentralt område for å gi mennesker med nedsatt funksjonsevne rett til deltakelse i samfunns- og arbeidsliv, og er derfor en viktig utvidelse av lovgrunnlaget. Plikten til universell utforming og individuell tilrettelegging avgrenses i loven mot tiltak som medfører en uforholdsmessig byrde for de offentlige og private virksomheter som loven omfatter. I høringsrunden har det fra flere organisasjoner blitt uttrykt nervøsitet for at loven, slik den er framlagt, vil kunne legitimere at den enkelte virksomhets økonomiske bærekraft alene vil kunne avgjøre om plikten til universell utforming og individuell tilrettelegging kan fravikes ved henvisning til unntaksbestemmelsene i lovens § § 9 og 12. Organisasjonene har ønsket at unntaksbestemmelsene ble utformet gjennom krav til en totrinnsanalyse hvor det først skal vurderes og redegjøres for om tilretteleggingen er effektiv og egnet til å nedbygge funksjonshemmende barrierer. I neste trinn skal øvrige vurderinger, som kostnadene ved tilretteleggingen, virksomhetens ressurser, sikkerhetsmessige hensyn og verneinteresser redegjøres for. Komiteen har lagt stor vekt på disse innspillene, og jeg er glad for å kunne vise til at vi i innstillingen har gjort nødvendige endringer i lovparagrafene 9 og 12 for å sikre at bestemmelsene om uforholdsmessig byrde har fått en utforming slik at effektiviteten i tiltaket for å bygge ned funksjonshemmende barrierer skal utredes før det blir redegjort for kostnadene ved tiltaket og andre hensyn. Jeg oppfatter det som en viktig presisering av det arbeidet vi har gjort i komiteen. Mens komiteen i all hovedsak er enig om hvordan loven skal utformes for å sikre universell utforming av nye bygg, anlegg, uteområder og transportmidler, har vi ulik tilnærming til hvordan vi skal rette opp feilene fra i går, hvordan vi skal sikre at også eksisterende bygninger, fortau, transportterminaler, tog og busser blir oppgradert over tid. Komiteens flertall gir sin tilslutning til Regjeringens forslag om at dette best kan løses gjennom en prioritert og gradert tilnærming, slik at det viktigste og mest kostnadseffektive tas først. Så vil noen være redd for at manglende tidsfrister i den loven vi vedtar i dag, kan føre til at arbeidet med å rette opp gamle synder ikke gis nødvendig prioritet. Jeg forstår denne bekymringen, og jeg tror flertallet i komiteen forstår den, og at vi derfor vil være på vakt slik at ikke bekymringen på en måte blir et sannhetsvitne om at vi skulle gjort det annerledes. Men vi vet at Regjeringen allerede er i full gang med å forberede forskrifter og en handlingsplan for å følge opp. Tidsfrister eller ikke tidsfrister er jo ikke avgjørende. Dette handler om vilje til å prioritere universell utforming av eksisterende bygg, anlegg, uteområder og transportmidler. Den viljen har flertallet, og jeg opplever at viljen er svært godt dokumentert hos Regjeringen. Så jeg er trygg på at dette er en riktig tilnærming på dette området.