Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-04-01:
Min gode kollega Sigbjørn Molvik og jeg var høsten 2002 nede på Plata og snakket med en god del av rusmiddelmisbrukerne ved kiosken der. Det var egentlig relativt lett å komme i snakk med dem. Vi så at en del stod på baksiden av kiosken, og noen satte injeksjoner mens vi var der. Så begynte vi å diskutere med dem hva som måtte gjøres innenfor behandlingen av rusmiddelmisbrukere for å få et bedre tilbud. Vi stilte også spørsmål knyttet til både bruken av buprenorfin og metadon. Én av de tingene som jeg synes var overraskende – det burde det jo egentlig ikke være, men det overrasket meg likevel – var hvor forskjellige svar vi fikk. Mens enkelte var veldig skeptiske til bruken av metadon eller buprenorfin, var det andre som sa at det kunne ha noe for seg. Vi fikk et vidt spekter av synspunkter knyttet til hva som var en viktig tilnærming når det gjaldt behandling av rusmiddelmisbrukere, og, jeg vil si, mange reflekterte betraktninger der de innbyrdes også begynte å uttrykke uenighet. Men på noen felter så vi at synspunktene var akkurat de samme. En av de tingene som også overrasket meg, var hvor mange som sa at de i utgangspunktet hadde vært behandlingsmotivert, men fordi behandlingstilbudet manglet, ble de gående i de samme miljøene og kom seg ikke ut. Noen hadde hatt behandling i Danmark og kom tilbake – etterverntilbudet manglet, og de gled på nytt inn i det miljøet som de hadde vært en del av. Det som ble veldig sterkt understreket, var at det er altfor lang ventetid for behandling for den som er motivert for å få behandling, og det er for tungvinte ordninger knyttet til at man skal ha behandling. Det at man har ansvar innenfor sosialtjenesten med garantiordninger som først må være på plass, passer så dårlig i forhold til den enkelte rusmiddelmisbruker at man glipper med hensyn til at behandlingen blir fulgt opp. Det samme gjelder for ettervernet. Det var veldig klare signaler på at hvis man skal klare å holde seg rusfri, er man nødt til å ha et ettervern som går på et nytt sosialt nettverk, der man kommer ut av det miljøet man er i, og der man etter hvert får tilbud om en eller annen form for attføring eller et arbeidstilbud, pluss at bolig spiller en helt sentral rolle. Det jeg er glad for, er at det som flertallet skisserer, er en god del av nettopp dette. Flertallet, som SV er en del av, understreker hvor viktig det er med sosial oppfølging, tilknytning til rusfrie miljøer og støtte og tilbud om arbeid og bolig. Så kan man si at idet det ligger en merknad der, ligger det ingen tiltak i seg selv. Men det er altså et stort ansvar som Regjeringen – og regjeringspartiene utgjør en del av flertallet her – har nettopp for å konkretisere tiltakene, skape ressurser og følge dem opp. Jeg må for min del si at jeg er overrasket over hvor sterkt både Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet gang på gang betoner bruken av metadon og buprenorfin som virkemidler. Selv om de legger til at det er andre virkemidler som kan være viktige, får man ofte inntrykk av at løsningen skulle ligge i forskriving av disse preparatene. Min erfaring blant kolleger er at skepsisen er stor til å gjøre det veldig lett tilgjengelig både når det gjelder metadon og buprenorfin. Da komiteen besøkte Folkehelseinstituttet, hørte vi også om de erfaringer man begynner å gjøre med omsetning av metadon i rusmiddelmiljøene, der man registrerer at metadon er et av de stoffene som forekommer ved overdosedødsfall. Det betyr jo ikke at man ikke kan ha nytte av å bruke det, men det betyr at man er nødt til å ha en type restriksjoner knyttet til bruken, som altså ikke kan være av en slik art at man bare sier at fagmiljøene alene bestemmer det. I motsetning til hva Bjarne Håkon Hanssen sier, er jeg uenig i at man ikke generelt også politisk skal ha holdninger til på hva slags premisser legemidler skal brukes. Derfor har vi også utviklet retningslinjer for bruk av såkalte A-registrerte preparater, altså narkotiske stoffer, som både buprenorfin og metadon tilhører, og vi har retningslinjer for bruk av B-preparater. Det vi har sett, er at hvis fagfolk alene i et vakuum og uten politiske overbygninger skal styre dette, får man på en del områder sterk liberalisert bruk som gir store ringvirkninger og skadevirkninger i befolkningen. Derfor er det viktig at Stortinget engasjerer seg i disse spørsmålene, og at legemiddelbruken settes inn i en sammenheng som er mye videre enn det som er utgangspunktet for forslagsstillerens forslag. Jeg er, når forslagsstilleren tar opp 25-årsregelen, litt overrasket over at det i hvert fall for Arbeiderpartiet ikke har vært mulig å gå inn for det som står i merknaden, nettopp at man skal se på noe mer liberale retningslinjer for bruken av 25-årsregelen.