Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-03-24:
Bakgrunnen for interpellasjonen er årets statsbudsjett, der bevilgningene til petroleumsrettet forskning reduseres med ca. 15 pst. Det er i stikk motsatt retning av det som ble skissert senest for et par år siden, der en ønsket at bevilgningen skulle økes med nesten 50 pst. fra daværende nivå. Dette er en svært kortsiktig politikk. Størrelsen på verdiskaping fra petroleumsnæringen i framtiden avhenger av hvor gode vi er til å utnytte de gjenværende anslåtte 70 pst. av ressursene på norsk sokkel. Det er altså et betydelig potensial for olje- og gassproduksjon i mange tiår framover, hvis vi gjør de rette vedtakene i dag. Framtidens petroleumsnæring er altså ikke en konsekvens av gårsdagens vedtak, men av dagens vedtak. Det er noe som vi bør ha in mente. Vi har hatt to debatter om petroleum og petroleumspolitikk rett forut for denne. Det var interessant å registrere Regjeringens ønske om å framstå som helhetlig og forutsigbar, men den illusjonen brast så fort SV kom inn i debatten. Jeg kan godt forstå at Arbeiderpartiets representanter var ute av salen i protest under det innlegget. Det er veldig gledelig å se at de er tilbake og vil diskutere petroleumsforskning. La meg ta en gjennomgang av næringens viktighet, for det er åpenbart et poeng som går enkelte hus forbi. Petroleumsnæringen er sentral i norsk økonomi og næringsliv. Den gir betydelig inntekter, også eksportinntekter, fra olje- og gassalg. Produksjonsverdien i 2007 var 600 milliarder kr – bare i 2007 var den 600 milliarder kr. Det er ca. en tredjedel av statens inntekter som kommer fra petroleumsvirksomheten. Den sysselsetter 78 000 personer direkte og over hele landet. En har sterke teknologi- og forskningsklynger knyttet til denne sektoren fra Stavanger og Bergen til Harstad og Hammerfest. Ja, de siste årene har vi også fått en veldig sterk utvikling av NODE-klyngen i Agder, der omsetningen fra den har økt med 240 pst., og vel så det, bare på få år. Det sier litt om hva slags verdiskaping, hva slags sysselsetting og hva slags drivkraft petroleumsnæringen er for teknologi- og ingeniørmiljøene i Norge. Det er også viktig å huske at produktet fra denne næringen er energi. Hvis vi velger å legge ned olje- og gassnæringen, slik som enkelte i denne sal åpenbart ønsker, må en ha et alternativ. IEA, som la fram sin energianalyse for 2008, sa at skal vi nå togradersmålet, som er mulig i deres verden, vil allikevel gassproduksjonen i verden øke – i motsetning til det SV snakker om – og oljeforbruket vil gå litt ned, men langt fra elimineres. I tillegg må en legge til ca. 20 kjernekraftverk. En må øke dagens vindmølleproduksjon med 50 pst. årlig fram til 2030, og en må få i gang en enorm satsing på enøk og en enorm satsing på CO2-rensing av kull- og gasskraftverk. Det er ingen grunn til å tro at verden de neste tiårene vil være uten olje og gass – ergo må en stikke fingeren i jorden og sørge for at den næringen kan utvikle seg på en mest mulig lønnsom og mest mulig miljøvennlig måte, istedenfor å tro at den kan elimineres. Jeg vil også utfordre dem som mener at olje- og gassnæringen ikke bør ha en framtid, til å spørre EU om det synet. Tror en at EU med sin satsing på 20-20-20-målene i 2020 har som mål at en også skal eliminere norsk olje- og gassproduksjon i 2020? Det tviler jeg sterkt på. Vi vet også at den kapitalen som investeres i oljenæringen, har et internasjonalt marked. Hvis en ikke får investere i Norge, investeres det andre plasser, og sannsynligvis fortsatt i petroleumsproduksjon og ikke i andre ting. Men det er ikke bare energiproduksjonen som er viktig, og som er et eksportprodukt for Norge. Selve leverandørindustrien og teknologiutviklingen de står for, er blitt en viktig eksportartikkel. Bare i fjor var det et salg på nærmere 100 milliarder kr til utlandet. Når energiministeren og kronprinsen reiser til Mexico, viser det næringens potensial. Det er ikke rart at norsk industri kan reise rundt og promotere den teknologien, for den er verdensledende. Den er verdensledende fordi man har hatt storting og regjeringer i tidligere perioder som har ment at dette er viktig å satse på, som har økt bevilgningene til petroleumsrettet forskning, som har lagt til rette for at man har utviklet institutt for at oljeselskapene skal gå sammen og få til nye løsninger, ved å tildele leteareal som er vanskelig og krevende, men der industrien vet at de har noe å jobbe for – de har problem å løse. Da setter de inn penger, og de finner opp de mest fantastiske løsninger. Ormen Lange er et eksempel på det. Ormen Lange ble ikke utviklet fordi noen satt ved et skrivebord og forprosjekterte alt dette uten å vite om de ville få bruk for det. Ormen Lange ble utviklet fordi oljeselskapene visste at dersom de fikk de løsningene på plass, ville de få utvinne oljen og gassen. Ergo: Man har konkrete mål, og man har konkrete utfordringer som man løser gjennom teknologiutvikling – ikke motsatt. Derfor er det viktig å ha den tilnærmingen til det. Petroleumsforskning og arbeid i leverandørindustrien er viktig fordi man kan bedre utnyttelsen av ressursene på norsk sokkel. Jeg minner om at 1 pst. økning i graden av oljeutvinning gir en ekstrainntekt på 300 milliarder kr. I tillegg kan man altså få en ytterligere økning i eksport av teknologi. Det som òg er et viktig poeng, er at miljøløsningene som bransjen kan levere, både med tanke på den rene produksjonen av olje og gass og også med tanke på hva ingeniørmiljøene kan utvikle i forbindelse med fornybar energi og andre utslippsreduserende tiltak, er viktig å ta med. Det er ingen grunn til å tro at man har en fornybarnæring i Norge som kan overta for ingeniørmiljøet innenfor oljeindustrien, gi dem lønninger og utfordringer på en måte som oljeindustrien gjør i dag. Det må de gjøre i samarbeid. Det er olje- og gassalget vårt som gir oss de inntektene og de kompetansemiljøene som trengs for å kunne levere de fornybare løsningene i morgen. Men det som er viktig i denne saken, er å ta inn over seg at dagens lederskap når det gjelder teknologi, ikke automatisk gir et lederskap i morgen. I konkurranse med internasjonale aktører kan vi fort bli forbigått. Derfor er det viktig at vi bygger videre på de internasjonale fortrinn vi har innenfor denne sektoren, framfor å ha en tilnærming som vi har sett fra enkelte parti, der man politisk vil styre ungdommen vekk fra petroleumsrettet forskning og utdanning fordi det ikke skal være en del av framtiden. Der er utfordringen at Regjeringen må være veldig tydelig på at det ikke skal være gjeldende politikk, selv om enkelte representanter går ut og sier det. Leverandørindustrien må være best for å vinne oppdrag internasjonalt, og de må være best hver dag. Hvis man ikke er rask og fokuserer på videre teknologiutvikling, blir man fort forbigått. Det er viktig at næringen kan samarbeide med myndighetene om dette, fordi spesielt leverandørindustrien, som er en av drivkreftene når det gjelder teknologiutvikling, ikke har den kapitalbase og de marginene som gjør at de alene kan ta dette løftet. Derfor har staten en rolle. Men staten har òg en egeninteresse her med tanke på verdiskapingen på sokkelen, fordi vi ser at oljefelt eller gassfelt som nå skal utvikles, ligger stadig vanskeligere til – lengre til havs, dypere til havs, og det er mindre felt. Det gjør at teknologien må være mer effektiv for å kunne utnytte dette på en lønnsom måte. Det er mange temaer her som stadig må videreutvikles: alt fra økt utvinningsgrad, lange avstander fra land, dypere vann, vanskeligere miljø, integrerte operasjoner, reservoarforståelse, greinbrønner, bedre miljøløsninger og reduserte borekostnader. Det er masse utfordringer der vi er ledende, men der det er mye mer man kan hente for å få gjort dette bedre, billigere og mer miljøvennlig. Myndighetene må ha en sentral rolle innenfor petroleumsrelatert forskning, fordi det er staten som er den store ressurseier, og som har den store interessen av å utvinne ressursene bedre. Med det skatteregimet som er nå, og eierskapet både i StatoilHydro – eller Statoil, som det skal hete framover – og ikke minst i Petoro vil staten ha mest å hente når man får opp mer av ressursene fra grunnen. Økt utvinningsgrad eller mer effektiv drift betyr derfor særdeles mye for statens inntektskilder. I tillegg er altså Olje- og erergidepartementet en premissgiver for mye av den nasjonale teknologistrategien som foreligger, gjennom f.eks. OG21, som gir prioriteringer for Petromaks og Demo 2000. Det er OED som oppnevner representantene til styret i OG21, Petromaks og Demo 2000. Vi vet at for hver krone som staten spytter i, spytter næringslivet i ca. tre kroner. Det viser at dette er en veldig fin katalysator for å få utviklet teknologimiljøene og sikret Norges rolle. Når man nå har fått kutt på forskningsprosjektene, ser man at det konkret går ut over en del prosjekt som er igangsatt. For Demo 2000 er dette svært skadelidende fordi programmet er rettet mot pilotering og kvalifisering av ny teknologi, altså direkte brukerrettet arbeid, som vi nå vil stå i fare for å miste en del av. Vi vet at internasjonale oljeselskap, som Shell, har lagt flere av sine teknologi- og forskningssentre til Norge, fordi de ser at det her er et klyngesamarbeid, der staten er inne. Vi vet at store internasjonale leverandører, som FMC Technologies, har lagt sine hovedkontor for olje og gass til Norge – en kombinasjon av utfordringer og marked på norsk sokkel, utviklingsmuligheter, kompetanse og finansiering. Det gjør at Norge fortsatt bør se sin rolle, og staten være seg sitt ansvar bevisst, for petroleumsforskning er noe vi må ha, både for å utvikle petroleumsnæringen og sørge for å få gode inntekter, men også for å legge til rette for ingeniørmiljøet i Norge.