Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2015-01-06:
Vi er mange i Finnmark som har vokst opp med en besteforeldregenerasjon og en foreldregenerasjon som bar preg av å ha opplevd krigen, og som i hele etterkrigstida bar preg av å ha hatt forsørgeransvar under så vanskelige forhold som det var under den andre verdenskrigen og i tida etterpå. Selv skjønte jeg ikke det traumet som lå der, før jeg som ung soldat tilbragte ett år i Libanon, som FN-soldat på 1990-tallet. Der traff man mennesker som var i akkurat den samme, håpløse situasjonen, som var klemt mellom forskjellige makter, og som hadde lite å rutte med, men som likevel hadde et uendelig stort ansvar. Tida i Finnmark etter krigen gjorde ikke dette ansvaret noe lettere å bære. Jeg hadde besteforeldre som var fantastiske fortellere, og det har mange ganger slått meg at evnen til å fortelle varme historier om individet, kanskje en tysk soldat, på grunn av at man hadde kommet nært disse menneskene, var der. Samtidig ville jeg gå langt over grensen for parlamentarisk språkbruk hvis jeg skulle sitert dem på hvordan de evnet å omtale tyskerne, den tyske invasjonshæren og den situasjonen de var i under krigen. De evnet altså å se flere dimensjoner ved dette. I disse dager åpnes Landssvikarkivet, og vi vil få en offentlig debatt som vil bli både vanskelig og vond, og som gjør at vi må stille oss spørsmål om vi kan stole på informasjonen vi får og hvordan vi skal bruke den kunnskapen som kommer. Mange vil nok få åpnet gamle sår, og det vil vise at dette var en veldig vanskelig tid for veldig mange. Men en del av det som vil komme fram i dette arkivet, vil vise at dette var mennesker som gjorde bevisste valg, og dette var mennesker som i ettertid har vært gjennom en rettsprosess. Det får vi kunnskap om. Veldig mange av partisanene ble dømt som landssvikere uten en rettsprosess. De ble dømt som landssvikere ved at man etablerte arkiv gjennom fagbevegelsens Kirkenes-kontor, og så laget man lister med navnene på folk som var så kommunistvennlige at de ble ansett for å være farlige. De menneskene fikk ikke muligheten til å søke jobb framover. De var dømt til evig fornedrelse, fordi de hadde gjort et bevisst valg. Som unge mennesker hadde de tatt et bevisst valg i en krig, og så passet ikke det valget i ettertid, når historien skulle skrives og Norge skulle styres og bygges på nytt. Derfor er interpellasjonen som representanten Bergstø har løftet opp i dag, så viktig, derfor er det så viktig at vi tar historiefortellingen vår på alvor, og derfor blir jeg også glad og fornøyd når jeg hører statsråden fortelle om hvilke prosesser man har satt i gang i Forsvarsdepartementet, hvor alvorlig man tar dette og hvor grundig man gjør jobben med historieskrivingen når vi skal dokumentere det. Selv om jeg vokste opp med gode fortellere, og selv om jeg vokste opp i en bygd hvor man kunne gå 1,5 km til fjells og finne en gammel båt som var snudd og dekket med stein og torv, som besteforeldrene mine rømte til sammen med ungene sine – opp om natten og ned om dagen, for å se om bygda var der – og selv om jeg hadde så gode tidsvitner, ble jeg overrasket over hvor vanskelig denne situasjonen hadde vært da jeg kom til en plass hvor det hadde vært krig. Derfor er det også bra at man er på saken når representanten Simensen og jeg tar kontakt med Forsvarsdepartementet angående Alta-bataljonen, for dette handler på den ene sida om rettferdighet og på den andre sida om viktigheten av at vi gjør disse prosessene redelig og rett. Det skal ikke være forskjell når man har vært i en sånn situasjon, og når man har gjort en sånn innsats for nasjonen. Og så er det dessverre sånn at verden har ikke blitt noe roligere, så det å ha kunnskap om hvor vanskelig sånne situasjoner kan være, tror jeg blir særdeles viktig for generasjonene som kommer.