Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-15:
La meg først si at ett tapt menneskeliv i trafikksammenheng er ett tapt menneskeliv for mye. Det siste tiåret har trafikken i gjennomsnitt hvert år krevd om lag 320 menneskeliv. Av disse omkommer i gjennomsnitt i overkant av 300 årlig i vegtrafikkulykker. Mens ulykker i vegtrafikken kjennetegnes av mange ulykker med få skadde eller drepte i hver ulykke, er situasjonen for tog, fly og skip slik at dersom en ulykke først inntreffer, medfører det ofte et større antall skadde og drepte. Ulykker og uhell med forskjellige typer transportmidler har ulike sannsynligheter for å skje og ulike konsekvenser når de inntreffer. For kollektive transportmidler, som tog, fly, ferje, buss, er sannsynligheten for en ulykke lav, men konsekvensene kan være omfattende når en ulykke skjer. Gjennomsnittlig antall drepte og skadde for disse transportmidlene har de siste årene vært svært lavt, men som vi har erfart i den senere tid, kan tragiske enkeltulykker gjøre store utslag i disse tallene. For private transportmidler, som bil, fritidsbåter, privat flygning, sykkel, moped, mc, og for fotgjengere er sannsynligheten for å bli utsatt for et uhell betydelig høyere. Langt de fleste av disse ulykkene medfører kun materielle skader, men likevel rapporteres det bl.a. om omkring 8 500-9 000 vegtrafikkulykker med personskade til politiet årlig. I Nasjonal transportplan 2002-2011, som skal legges fram for Stortinget i inneværende sesjon, vil Regjeringen legge til grunn en visjon om at det ikke skal forekomme ulykker med drepte eller livsvarig skadde i trafikken. Dette betyr at det spesielt for vegsektoren vil kreves en ny tilnærming til sikkerhetsspørsmål, med en sterkere fokusering på de alvorlige ulykkene. I de andre sektorene har man i lengre tid arbeidet ut fra liknende målsettinger når det gjelder den rutegående transporten. Utgangspunktet for en slik visjon er en erkjennelse av at uhell og ulykker alltid vil kunne skje, men at de alvorlige følgene av dem må forebygges. Offentlige myndigheter har i denne sammenheng et klart ansvar for å bedre sikkerheten gjennom planlegging og utforming av trafikksystemene og som regulator og overvåker av trafikantenes handlinger. Brukerne av transportsystemene har imidlertid også et klart ansvar for sikker og aktsom atferd i trafikken. Denne atferden må være basert på de lover og regler som er fastsatt for de ulike trafikksystemene. De har også ansvar for å gi tilbakemelding til myndighetene dersom systemene ikke tilfredsstiller gjeldende standardkrav. Disse ulykkene i tilknytning til transportvirksomhet medfører, som påpekt av representanten Blattmann, betydelige kostnader for samfunnet. Dette knytter seg bl.a. til medisinske kostnader, produksjonsbortfall, materielle kostnader, administrative kostnader og velferdstap for skadde og pårørende. Vegdirektoratet har på bakgrunn av beregninger foretatt av Transportøkonomisk institutt vurdert de samfunnsøkonomiske kostnadene ved ulykker i vegtrafikken til årlig å beløpe seg til om lag 25 milliarder kr, som allerede nevnt. Slike vurderinger og beregninger er imidlertid usikre, og det er også sider ved ulykkene som vanskelig kan måles i kroner og øre. I all investering og drift av transportsystemer ligger innebygd krav til sikkerhet. Vegenes beskaffenhet og krav til sikkerhet er utformet med utgangspunkt i vegloven. Trafikken på vegnettet og krav til kjøretøy og fører reguleres av vegtrafikkloven. Jernbanevirksomhet skal tilfredsstille jernbanelovgivningens krav og omhandler bl.a. kjøreveg, trafikkstyring og rullende materiell. Investeringer i luftfartens infrastruktur må tilfredsstille regler og bestemmelser satt for rullebaner og instrumentering for en sikker drift. Sikkerhetskravene omfatter også transportmateriell og utstyr. På sjøfartssektoren er de norske reglene for sikkerhet til sjøs knyttet til skip og mannskap hjemlet i sjødyktighetsloven, sjømannsloven og en rekke andre lover, samt internasjonale konvensjoner som Norge har ratifisert. Bruk av infrastruktur og transportmidler kan likevel aldri bli helt uten sikkerhetsrisiko. Det er en kjensgjerning at individuell, privat transport uansett transportmiddel har høyere risiko enn transportmidler brukt i kollektiv- og yrkesrettet transport. Transportmidler med relativt åpen adgang for individuell bruk er mest ulykkesutsatt. Det gjelder i vegtrafikken, på sjøen og i luftfarten. Dette må legge viktige føringer på de tiltak som må settes inn mot trafikkulykkene, både med hensyn til tiltak i infrastrukturen, transportmidlene og overfor trafikantene. Regjeringen legger til grunn for sitt sikkerhetsarbeid at ressursinnsatsen skal settes inn på de områder hvor det kan forventes størst ulykkesreduserende effekt. Dette gjelder både innen den enkelte sektor og på tvers av transportsektorene. For å kunne bedre grunnlaget for denne type avveininger vil det arbeides med å framskaffe ny og oppdatert kunnskap om de ulike tiltakenes effekt. Antall skadde og drepte som følge av trafikkulykker er vesentlig høyere i vegtransporten enn for andre transportformer. Det er flere årsaker til dette. Vegtransportsystemet er i all hovedsak et system for individuelle transporter, mens de øvrige transportformene først og fremst er kollektive transportformer med profesjonelle aktører. Videre er antallet trafikanter vesentlig høyere i vegtransportsystemet enn i de øvrige transportformene. Ulykkesårsakene er mange, og tiltak for å redusere antall ulykker må settes inn på en rekke områder. For å følge opp intensjonen bak nullvisjonen vil departementet i tiden framover prioritere tiltak rettet mot ulykker med drepte og alvorlig skadde. Her vil reduksjon i antall møteulykker, utforkjøringsulykker og ulykker med myke trafikanter stå sentralt. En slik reduksjon vil kreve en kombinasjon av forskjellige tiltak: fysiske tiltak på vegnettet, atferdsregulerende tiltak, opplæring og kontroll. Erfaringsmaterialet fra de større ulykkene med kollektive transportmidler, uansett om de skyldes mangler ved den tekniske eller operasjonelle sikkerhet, gir ikke noe entydig mønster i årsaksforholdene. Innsatsen må derfor rettes mot de årsaksforhold som avtegner seg i de enkeltstående ulykker, nestenulykker og hendelser for å forhindre ulykker. Hensikten er å gjøre kvalitetssikringssystemet bedre og å fange opp avvik før en ulykke skjer. Ulykkesundersøkelser og oppfølging av disse har stor betydning i denne sammenheng. Alle ulykkesundersøkelser har som formål å øke kunnskapen om ulykkesårsaker for å benytte denne kunnskap til å unngå nye ulykker i ettertiden. Ulykkesundersøkelser har således et annet utgangspunkt og formål enn en eventuell politietterforskning, som også skal avdekke skyld og ansvar. For å få så gode opplysninger som mulig i ulykkesundersøkelsene er det viktig at de to ulike roller holdes atskilt etter faste rettsregler. Luftfarten er eneste transportsektor med et fast og uavhengig organ for ulykkesundersøkelser. Havarikommisjonen for sivil luftfart er organisert som eget forvaltningsorgan under Samferdselsdepartementet og har ansvaret for å undersøke luftfartsulykker og luftfartshendelser. På grunnlag av undersøkelsene skal Havarikommisjonen komme med tilrådinger til myndighetene. Som en oppfølging av Stortingets vedtak våren 1997 er det for vegtrafikken etablert tverrfaglige ulykkesanalysegrupper i ulike deler av landet. Disse gruppene vil gjennomføre dybdeanalyser av ulike typer ulykker og derigjennom framskaffe økt kunnskap om og forståelse for trafikkulykkenes bakgrunn. Retningslinjene for arbeid i og organisering av disse gruppene er – for å unngå rolleblanding – utarbeidet i samarbeid med politi- og påtalemyndigheter. De øvrige transportgrener har ikke faste ulykkesgrupper. Spørsmål om opprettelse av en ulykkeskommisjon på jernbaneområdet ble drøftet i forbindelse med framleggingen av ny jernbanelov i 1993. Regjeringen vil foreta en vurdering av framtidig struktur og organisering av de ulike undersøkelseskommisjoner, herunder spørsmål om en felles ulykkeskommisjon for enkelte av transportsektorene. Når det gjelder mer konkrete planer for tiltak og virkemidler i de ulike transportsektorene, vil Regjeringen presentere dette nærmere i stortingsmeldingen om Nasjonal transportplan. Jeg vil imidlertid allerede nå understreke at Regjeringen i denne planen vil legge betydelig vekt på å styrke sikkerheten i trafikken. Herunder vil jeg fremheve at Samferdselsdepartementet i sammenheng med fremleggelsen av Nasjonal transportplan vil presentere en handlingsplan for trafikksikkerhet på veg, Nasjonal trafikksikkerhetsplan, og dette vil bli en egen del av Nasjonal transportplan. I et senere innlegg vil jeg gjerne komme tilbake med ytterligere presisering av virkemidler som vil bli tatt i bruk.