Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2015-03-24:
Fra én frihetsdebatt til en annen, får man kanskje si. I februar hadde Palestinas venner på Stortinget et møte her med representanter fra Military Court Watch, som overvåker situasjonen, særlig for barn i israelske fengsler. De var meget opptatt av at det måtte til et sterkere internasjonalt press på Israel for å få framgang, slik at disse barna får sine grunnleggende rettigheter oppfylt. Den 17. mars var det nyvalg i Israel. Det var vel ingen god dag for alle oss som håper og tror at en tostatsløsning fremdeles er mulig. Netanyahu vant valget på å skremme med at araberne flokket seg til valglokalene, og ved å love at en palestinsk stat aldri ville se dagens lys med ham ved makten. Det har dessverre vært få lyspunkter i fredsprosessen, og for mange palestinere har situasjonen de siste årene gått fra vondt til verre. Jeg har selv vært i Palestina jevnlig de tolv siste årene, og det er mange sterke inntrykk, særlig inntrykk i møte med enkeltmennesker. Jeg besøkte en varm sommerdag en av de få palestinske familiene som fremdeles bor i sitt eget hus i den ulovlige bosettingen Beit Hadassah i gamlebyen i Hebron. Den ene datteren i familien hadde nettopp blitt utsatt for vold av bosettere som omringet huset deres. Hun kom med armen i fatle og hadde sydd mange sting i hodet. Mannen som hadde begått overgrepet, ble aldri straffet. Det ble ikke engang åpnet etterforskning. Vold mot palestinere fra bosettere blir ofte anmeldt, men to tredjedeler av de sakene blir henlagt uten noen som helst rettslig oppfølging. Senere på dagen var vi inne på basaren i gamlebyen. Da fikk vi se hvordan steinkastende palestinske barn ble straffeforfulgt. Det kom en hel gjeng med soldater marsjerende gjennom trange gater. I midten gikk det tre gutter – de kan ikke ha vært mer enn 12–13 år. Alle guttene hadde et gevær som pekte mot bakhodet. Sånn ble de dyttet gjennom gamlebyen på vei til politistasjonen for å statuere et eksempel. Og mens jeg motløs så livredde gutter brutalt bli arrestert for steinkasting, tenkte jeg på bosetteren som hadde utsatt en liten jente for grov vold, og som fikk lov til å gå helt fritt omkring i den samme byen. Denne urettferdige forskjellsbehandlingen skaper en grobunn for motløshet og desperasjon, og det er i denne grobunnen at ekstremismen får gjødsel til å gro. De tre guttene som jeg var vitne til ble arrestert i Hebron, er ikke noe enkelttilfelle. Dette var bare ett av mange eksempler på systematisk fengsling av palestinske barn. Hvert år blir mellom 500 og 700 barn arrestert og tiltalt i israelske militærdomstoler. Det finnes ikke noe annet land, ifølge UNICEF, der barn systematisk stilles for militære ungdomsretter. Disse domstolene kan per definisjon ikke garantere for at barnas rettigheter blir respektert. Så er også Israel gjentatte ganger kritisert for brudd på Barnekonvensjonen. I februar 2013 lanserte UNICEF en rapport hvor de konkluderte med at bruddene på rettighetene til barn er omfattende, systematiske og institusjonalisert. Barna blir ofte ikke informert om rettighetene sine. De får ofte ikke tilgang på vann, toalett eller medisinsk hjelp. Mange blir utsatt for fysisk og psykisk vold og blir ofte presset til å skrive under på en tilståelse som er skrevet på et språk de ikke forstår. UNICEF anbefalte derfor 38 punkter som måtte innfris for at Israel skulle oppfylle Barnekonvensjonen. Men da FNs menneskerettskomité i november i fjor behandlet menneskerettighetssituasjonen i Israel, sa de nok en gang at komiteen anerkjenner at det har vært en positiv utvikling på papiret, men de er bekymret for at reformene ikke fører til endring i praksis og gjentok nok en gang kritikken. I februar i år kom UNICEF med en ny rapport, hvor de går gjennom de 38 anbefalingene de kom med for to år siden. Det er noen lysglimt. Det er små skritt i riktig retning, men fremdeles vil mange av tiltakene ikke komme barna til gode fordi de ofte er mistenkt for sikkerhetsbrudd, og da er de ikke omfattet av disse gode tiltakene. Eksempelvis sier Military Order 1745 at alle avhør av barn skal videoovervåkes, men det gjelder ikke der sakene omhandler sikkerhet, noe som f.eks. gjelder barn som kaster stein. Rapporten fra UNICEF viser også at mishandlingen av palestinske barn fortsetter. I perioden 2013 og frem til september 2014 gikk UNICEF gjennom 208 saker med palestinske barn i israelske fengsler. 171 av de barna sa at de var utsatt for fysisk vold, og 163 av barna sa at de ikke var blitt informert om sine rettigheter – særlig viktig er jo retten til advokat eller retten til ikke å snakke. Vi har fremdeles en lang vei å gå før de palestinske barna får oppfylt sine grunnleggende rettigheter. Det er grunn til å berømme både UNICEF, Military Court Watch, advokater og sivilt samfunn for den grundige jobben som gjøres for å dokumentere hva som skjer, og utøve press på Israel. Jeg har også lyst til å takke alle de norske organisasjonene som den siste tiden har drevet en kampanje om dette her hjemme. De har spredt kunnskap og engasjement for disse barnas rettigheter. Denne debatten dreier seg om at alle mennesker har noen rettigheter som ikke skal kunne brytes, og at barn har et særlig krav på beskyttelse. Men det dreier seg også om hvordan vi kan bidra til en fredelig løsning på konflikten. Å investere i barn og ungdom er å investere i framtiden. Det er disse barna som skal vokse opp og leve side om side med sine israelske naboer. Det er disse barna som jeg håper en dag kan realisere en tostatsløsning. Det sies at en god barndom varer livet ut, men altfor mange av disse barna har ingen god barndom å bygge videre på. På Gaza har barn som nå er ti gamle, allerede opplevd tre kriger – tre kriger hvor barn og sivile er dem som blir hardest rammet, kriger hvor det ikke er mulig å flykte fra bombene, fordi Gaza de facto er verdens største fengsel. Alle har på en eller annen måte mistet noen i familien eller noen de kjenner, og da krigen var over, var skoler og hjem lagt i grus, og det samme kan nok også sies om framtidshåpet for mange barn. På Vestbredden vokser barn opp og ser at landet deres stadig blir mindre, hjemmene blir revet ned av israelske myndigheter for ofte å gjøre plass til flere bosettinger, og hundrevis av barn blir altså hvert år fengslet og traumatisert. Emad Al-Rozzi har forsket på flyktningbarn og traumer. Han besøkte i fjor Globaliseringskonferansen i Oslo. Han fortalte om konsekvensene for mange av barna som ble arrestert. «Barna blir deprimerte. De mister interessen for å leke, kommunisere og sosialisere. De trekker seg unna andre, fra familien og venner. De har lav kommunikasjons- og konsentrasjonsevne.(…) De mister også interessen til å le.» (…) Dette skaper ikke en grobunn for en fredelig løsning på en altfor langvarig konflikt. Jeg ser derfor fram til at utenriksministeren skal redegjøre for – i hvert fall svare på spørsmålet om – hvordan han vil bidra til at barn også i israelske fengsler får oppfylt sine krav til rettssikkerhet og menneskerettigheter.