Olemic Thommessen (Høyre), 2008-10-24:
Utenriksministeren viet selvsagt spørsmålene i Kaukasus bred oppmerksomhet i sin redegjørelse. Kaukasus er et etnisk, kulturelt og religiøst sett svært sammensatt område, og strategisk inneklemt mellom to hav og tre store nasjoner, som Tyrkia, Russland og Iran, sier det seg selv at konflikter i dette området har et betydelig potensial både for spredning og implikasjoner for internasjonal politikk. Konflikten mellom Georgia og Russland illustrerer dette i alle sine enkeltheter. Som naboland til en av partene er dette en sak som i høyeste grad angår Norge, og som vi må legge stor vekt på. Høyre støtter de hovedlinjene som ble beskrevet fra utenriksministerens side. Vi deler også den indignasjon vi nok leser mellom linjene, når utenriksministeren viser til at man i Europa faktisk har en verktøykasse til bruk hvis man står overfor vanskelige konflikter. Som den desidert overlegne part mener jeg nok i denne sammenheng at det påhviler Russland et særlig ansvar for å komme ut av denne konflikten. Vi er alle enige om, tror jeg – jeg har i alle fall ikke notert at noen har ment noe annet – at den beste vei til å styrke internasjonale relasjoner må bygges på dialog. Men ved langvarig stillstand i konfliktsituasjoner må jeg nok si at man en gang imellom frustreres av at ordet «dialog» kan utvikle seg til å bli som en floskel. Dialog må bygges på tillit. Den må bygges på et ønske om å nå frem til resultater, og man må lese dialogbegrepets innhold ut fra den rekken av små fremskritt som forhåpentlig når fram til et mål. Konflikten i Georgia kan i ettertid gi oss en lærdom om dette. Konflikten har ligget der og ulmet i 15 år, og det er vanskelig å se at det har vært noe genuint ønske om fremdrift, i alle fall på russisk side. Vi bør stille oss spørsmålet – og man bør gjøre det i det internasjonale samfunnet – om vi kunne ha håndtert dette annerledes i fortid. Kunne vi ha bidratt til en mer positiv utvikling? Vi har i disse årene levd med et Russland i godlune. Lot vi kanskje det lovende i dette overskygge det faktum at de i alle disse årene har sett på Georgia som en del av sin historiske bakgård? Har vi unnlatt å legge vekt på den militære oppbyggingen, etnisk rensing i Abkhasia og Sør-Ossetia, åpenbare forsøk på destabilisering av Georgia og landets bestrebelser på demokratisk utvikling? Dette er spørsmål til ettertanke og kanskje til nytte i forhold til de andre latente konfliktene i grenseområdene mellom Russland og EU. I kjølvannet av en voldelig konflikt bringes tankene selvsagt til de militære forhold. Det må vi også i Norge. Like viktig, for ikke å si viktigere, er imidlertid utenriksministerens understrekning av behovet for å arbeide videre i våre euroatlantiske forbindelser. Her ligger det noe uforløst gjennom hele det politiske landskapet, gjennom EU som en fortløpende, uforløst sak. Det er verdt å merke seg de signalene som har kommet fra Fremskrittspartiet. Et parti som på gallupene opererer med bortimot en tredjedel av befolkningen, og som tar mål av seg til å regjere, bør også kunne fortelle oss hva de mener om EU-saken og hvor partiet står i dette desidert viktigste spørsmålet i norsk utenrikspolitikk. Som naboland til Russland og med vitale interesser i forhold til den videre utviklingen i nord – og i og for seg i andre sammenhenger – har vi blitt stående som en velvillig bidragsyter, men likevel en tilskuer til EUs dagsorden. Men avslutningsvis tilbake til Georgia: Landet trenger kortsiktig støtte, og jeg er glad for de signalene Regjeringen har gitt. Økonomisk ruin og 200 000 internt fordrevne flyktninger sier sitt. I tillegg trengs det langsiktige løsninger innenfor demokratisk utvikling og sikkerhetspolitisk posisjon. Løser vi ikke det, løser vi heller ikke konfliktene over tid i et av de viktigste strategiske områdene også for oss.