Olemic Thommessen (Høyre), 2015-11-17:
Denne debatten om FNs bærekraftsmål skjer mot et dystert mediebilde, der helgens grusomme angrep i Paris og flyktningsituasjonen i Europa dominerer. Terrorhandlingene i Paris er ikke bare et spørsmål om sjokk, sinne og sorg. De er også en kraftig påminnelse om hvordan kollektive frustrasjoner reiser seg i en verden som har blitt mindre, og om hvordan religiøse forskjeller, kulturelle motsetninger, forskjeller i økonomisk utvikling, endrede maktforhold nasjonene imellom og ikke minst sviktende politisk styresett mange steder skaper konflikter som i sin konsekvens griper direkte inn i vår lokale hverdag. I dette bildet utfordres vi som politikere – ikke bare når det gjelder diskusjonen om den løpende politikkens innhold, men også i spørsmålet om våre egne arbeidsformer er gode nok, ikke minst i internasjonal politikk, der vi ser behov for å finne frem til samarbeidsformer og nye politiske grep som kan sette verdenssamfunnet bedre i stand til å løse menneskehetens felles utfordringer. Klimaspørsmålet er et godt eksempel på dette. Midt i en problemorientert mediehverdag er det imidlertid viktig å løfte frem de positive utviklingstrekkene, som også er en del av helheten. Arbeidet med FNs tusenårsmål har gitt resultater. Flere får utdanning – ikke minst jenter – barnedødeligheten har sunket, og flere får viktige vaksiner, for å nevne noe. Suksessen med tusenårsmålene ga et godt utgangspunkt for å arbeide med det vi nå benevner som bærekraftsmålene. Det er historisk når alle land nå har sluttet seg til et felles program med tydelige målsettinger. Dette er i seg selv svært løfterikt. Et program som bærekraftsmålene vil ha betydelig politisk tyngdekraft. Det vil sette en felles agenda i verden frem mot 2030, det vil bidra til å utvikle møteplasser for politisk utvikling, det vil være grunnlag for felles forskning og statistikk, og vi vil utvikle parametere som kan fortelle oss noe om hva som er nåsituasjonen, og hvilke resultater vi oppnår underveis. Målene er mange, og utfordringene er store. 17 hovedmål og 169 delmål omfatter et vidt spekter, og det vil være en utfordring i arbeidet å holde oppmerksomheten over tid på hvert enkelt. Utryddelse av fattigdom, matsikkerhet for alle, utdanning for alle, likestilling mellom kjønnene, klimaspørsmålet, ivareta og gjenoppbygge jordas økosystemer – alt dette er bare stikkord for oppgavene vi nå skal ta fatt på. Utfordringen til oss alle nå er å gå inn i dette med pågangsmot og endringsvilje og se hvilke muligheter vi, hver fra vår post, har til å bidra. Det gjelder selvsagt regjeringen, men det gjelder også Stortinget. Mitt anliggende i denne debatten er å rette oppmerksomheten mot hvordan vi jobber – om forankring av politikken i egne rekker og om vi bruker den interparlamentariske arenaen optimalt. Skal vi lykkes, er det for det første nødvendig at våre politiske partier går grundig inn i arbeidet. Bærekraftsmålene må ikke bli nok en sak som lever og dør i takt med medieoppmerksomheten. Jeg mener at våre internasjonale forpliktelser tilsier at den løpende harmoniseringen med bærekraftsmålene må være et politisk mål i seg selv. Bærekraftsmålene må være en del av vår egen politiske agenda. Vi kan ikke kreve av andre det vi selv ikke vil bestrebe oss på å oppnå. Det betyr at partiene må innarbeide bærekraftsmålene i sitt arbeid med å skape politikk – det være seg i programprosesser eller i det politiske arbeidet i folkevalgte organer. Det parlamentariske arbeidet er også en god kanal til det sivile samfunn, som også må trekkes med i dette arbeidet. En grunnleggende forskjell mellom tusenårsmålene og bærekraftsmålene er at mens tusenårsmålene fremsto som et hjelpeprogram som en gruppe rike land ble enige om å gjennomføre, er bærekraftsmålene mer av en felles programerklæring som er forhandlet frem av og gitt aktiv tilslutning til fra alle verdens land. Dette betyr at vi er i samme båt, at ingen er perfekte, men at noen trenger mer hjelp enn andre. Dette betyr at alle land, uansett velferdsnivå, må gå inn de problemstillingene bærekraftsmålene reiser. Jeg mener dette er en viktig erkjennelse og påminnelse om at bærekraftsmålene også hører hjemme i den norske innenrikspolitiske debatten frem mot 2030. En god og kvalifisert debatt om virkemidler og tempo er sunt så lenge målene ligger fast. Det gir politikken dynamikk og sakene fremdrift. For et velferdssamfunn som vårt blir nok likevel vårt internasjonale engasjement det viktigste bidraget. Som utøver av landets utenriks- og bistandspolitikk vil selvsagt regjeringen her spille den sentrale rollen. Imidlertid tror jeg også det vil være fruktbart å se nærmere på hvilken rolle Stortingets delegasjoner kan spille. For et lite land som vårt har en stor grad av konsensus om utenrikspolitikken vært en styrke. Det gir også et godt utgangspunkt for å bruke våre delegasjoner mer aktivt. Kanskje er det eksempelvis noen bærekraftsmål Norge ønsker å tillegge mer vekt enn andre? Eller kanskje er det områder vi ønsker å legge mer arbeid i, rett og slett fordi vi har mer å bidra med? Norge har eksempelvis en god historie når det gjelder utdanning av jenter og vaksinasjonsprogrammer. Burde vi være tydeligere og bedre samordnet i våre internasjonale strategier i arbeidet med dette, og kan vårt bidrag som parlamentarikere styrkes? Også arbeidet i de internasjonale partigruppene er i denne sammenhengen interessant. Felles utvikling av politikk og felles forståelse av de problemstillingene som etter hvert vil reise seg, vil også være viktig for vår felles evne til å lose resultater i land, ofte på svært krevende internasjonale arenaer. Erfaringene fra klimaforhandlingene er et eksempel å grunne over i denne sammenheng. Under forhandlingene om bærekraftsmålene jobbet Norge for tydeligere formuleringer under mål 16 om godt styresett. Vi kom ikke helt i havn, og vi mener selvsagt fortsatt at demokrati og godt styresett er en forutsetning for å lykkes i det lange løp. Stortinget har særlig engasjert seg i dette temaet når det gjelder demokratiutvikling i Øst-Europa. I disse dager har vi eksempelvis besøk av en delegasjon ukrainske parlamentarikere. Dette er en del av et utvekslingsprogram de nordiske landene har felles, og som bygger opp under det reformarbeidet Europarådet nå er i gang med i den ukrainske nasjonalforsamlingen. Her har de nordiske – etter hvert også de baltiske – landenes nasjonalforsamlinger koordinert sin innsats, og jeg vil si med godt resultat. Kanskje er dette noe vi burde gjøre mer av. I denne sammenheng er også den helheten som utgjøres av OSSE-delegasjonen, NATOs parlamentariske forsamling og Europarådets delegasjon, viktig. Gjennom felles påvirkning i den bredden som det interparlamentariske samarbeidet åpner for, kan vi bidra til modning av standpunkter og erkjennelse av nødvendigheten av demokratiske reformer. Når det praktiske arbeidet med bærekraftsmålene nå kommer i gang, tror jeg også et styrket nordisk samarbeid vil være fruktbart. Her kan arbeidet i Nordisk råd og de nordiske partigruppene spille en god rolle. Dels kan dette dreie seg om koordinering av innsats i andre deler av verden, slik parlamentene nå går foran og gjør, men det kan også dreie seg om hvordan vi velger å forholde oss til det løpende arbeidet som skal iverksettes nasjonalt. I arbeidet med bærekraftsmålene er det mye som ikke ligger fast ennå, og gjennom en felles nordisk tilnærming vil vi eksempelvis kunne ha betydelig innflytelse på spørsmål om utvikling av parametere, forholdet mellom kvalitative og kvantitative metoder, statistikkspørsmål osv. Spørsmålet f.eks. om hva det betyr å være fattig, vil antagelig være en problemstilling som gir forskjellige svar, avhengig av om vi er i Afrika eller i de nordiske landene. Dette er et tema som jeg mener bør ha en nordisk og kanskje også en europeisk overbygning. Verdenssituasjonen vi nå står overfor, krever at vi står sammen for å løse de store utfordringene internasjonalt og i eget land. Hvis Norge skal oppfylle bærekraftsmålene nasjonalt så vel som internasjonalt, trengs en bredt forankret debatt. Stortinget både kan og bør legge til rette for en slik debatt, hvor regjering, storting, så vel som det frie organisasjonslivet og andre aktører sammen kan finne frem til de beste løsningene.