Kari Lise Holmberg (Høyre), 2006-10-24:
11. september 2001 snudde opp ned på mye. Brått ble vi klar over både egen sårbarhet og andres verdensbilde eller verdisett. Tiden etter forsterket det nye tidsbildet. London og Madrid har vært utsatt for terrorangrep. Flere andre har imidlertid blitt avverget i tide. Al Qaida og bin Laden utgjør i dag en verdensomspennende trussel. Terroren er en trussel vi er nødt til å forholde oss til, den angår oss alle. NATO-medlemskapet tilsier samarbeid, og det tilsier sikkerhet. Norsk NATO-politikk er basert på troen på solidaritet mellom allierte. Alltid har vi regnet med hjelp fra NATO dersom vi skulle bli utsatt for krig eller annet press. Det er jeg vokst opp med. NATO har faktisk representert vår trygghet. Den er bærebjelken i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Men tett samarbeid og lojalitet i en allianse må selvsagt gå begge veier. Vi har også klare forpliktelser. Vi har en helt klar egeninteresse i å stille opp for en allianse som også vi kan komme til å trenge hjelp fra en gang i fremtiden. Når situasjonen i Sør-Afghanistan har hardnet til, og Taliban utgjør en større trussel, er det en situasjon som angår oss alle. Det er alvorlig å sende soldater ut i farlige oppdrag. Det er noe en helst vil unngå menneskelig sett. Men kampen mot Taliban og Al Qaida, kampen mot terroren angår oss i høyeste grad, av hensyn til trusselbildet, men ikke minst fordi det er NATO som er satt til å sikre den skjøre regjeringen i Kabul. Og når NATO nå ber om en spesiell bistand og vi har muligheten til å imøtekomme behovet, blir det noe underlig når Regjeringen nå viker unna. Gå utenom, sa Bøygen. Og det er vel akkurat det som skjer i denne saken, selv om regjeringsmedlemmer sier noe annet. Det er gjennom NATO demokratiet i Afghanistan skal sikres og den humanitære hjelpen utføres. Den militære innsatsen løser uansett ikke alle Afghanistans problemer. Det er verdt å merke seg alle signalene om at verdenssamfunnet har ytt for lite midler til humanitær bistand og til gjenoppbyggingen av landet. Innsatsen må styrkes. Veier, skoler, sykehus og annen viktig infrastruktur må bygges og istandsettes parallelt med de militære operasjonene. Den afghanske befolkningen må både se og erfare at NATOs innsats nytter og at deres egen situasjon og levekår blir bedre. NATO har etterlyst større innsats også på dette viktige området, og det er positivt at utenriksministeren har understreket at Norge vil satse på bedre og mer effektiv økonomisk bistand. Men det må ikke gå på bekostning av viktig militær innsats – begge deler og parallelt. Ikke minst av humanitære grunner må Afghanistan støttes. Menneskerettene har dårlige vilkår i landet. Barn – særlig jenter – blir fratatt muligheten til å gå på skole. Nå er situasjonen blitt bedre siden 2001, men svært mye gjenstår fortsatt. En kan på ingen måte snakke om et utdanningssamfunn. Det er faktisk mannens verden. Jeg nevner bare stikkord som kvinneundertrykking og krigsherrer. Andre utfordringer i landet er narkotikatrafikk og korrupsjon. Også grensekontroll må man finne en løsning på. Vi skal dessuten merke oss at spedbarnsdødeligheten er høyest blant de landene i Asia som Norge gir bistand til. Kvinners helse, kvinners utdanning, kvinners innflytelse og kvinners fremtid må være i fremste rekke når Afghanistan skal bygges opp. Jeg tror dessverre ikke at verken Taliban eller Al Qaida blir borte av seg selv. Det er derfor ingen løsning å la landet stå alene eller være for dårlig bemannet i sør. Når NATO nå trenger økt innsats, er det en grunn til det, og da bør vi etter min mening stille opp og ivareta våre forpliktelser. Vi bør bidra til å stabilisere situasjonen i landet i sør og bygge det opp igjen. Fattigdom, uro og ustabilitet gir lett grobunn for terrorisme. Et utdanningssamfunn, et land i vekst og utvikling, vil være en motvekt. Å bygge opp et samfunn er den viktigste måten å sikre freden på. Det må skapes rom for velstandsutvikling i de land som i dag er fattigst.