Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2010-06-11:
Først vil jeg takke saksordføreren for godt utført arbeid. Dette er en sak som har skapt stort engasjement både blant de som er innvalgt i kirkelige organer, i tillegg til medlemmer og faktisk blant folk som ikke er medlemmer av Kirken, og i mange ulike medier. Dette viser at Kirken har stor betydning for mange. Engasjementet er fullt ut forståelig, når vi vet at stat og kirke er midt i en prosess der det skal inngås en frivillig «skilsmisse». Likevel avstår ikke utøvende myndigheter fra å misbruke sin makt nesten rett før skilsmissen inntrer, og på toppen av det hele påstår regjeringen at det er viktig å vise politisk ansvar i valg av hvem som skal ha presesstillingen, og forlanger derfor å få tre navn å velge mellom i forbindelse med utnevnelsen. Stortingsflertallets totale arroganse og overkjøring av Kirken i denne saken har vært en forstemmende forestilling. Jeg er redd for at stortingsflertallets overkjøring av Kirkens egne valg i denne saken er med på å bygge opp om påstanden om politikerforakt. Her har de demokratisk valgte organ i Kirken med stort flertall gått inn for at plassering av ny preses gjør mest nytte for seg i Oslo. Regjeringspartiene trosser Kirkens syn og ignorerer det behovet som Kirken vektlegger at stillingen skal ivareta, som for øvrig regjeringen selv er enig i at den skal ivareta. Regjeringspartiene støtter seg på mindretallets ønsker som ikke vant fram i de ulike kirkelige fora som har behandlet plassering av preses. I Norge har vi demokrati. Stortingsflertallet gir dette ordet en helt ny betydning. Vanlig praksis er å bøye seg for flertallet, etter at saken er ferdig behandlet i de lovlig valgte besluttende organ. Et av argumentene som flertallet legger til grunn for sin avgjørelse i saken, er at presesstillingen skal synliggjøre Kirkens tusenårige historie og styrke Trondheim som nasjonalt kirkesenter, selv om stillingen i hovedsak skal ha de samme oppgaver som i dag. Fremskrittspartiet mener at Trondheims historiske betydning som viktig kirkesenter står seg like godt selv om preses plasseres og har tilholdssted i hovedstaden. Dersom det skal opprettes stillinger som skal ivareta Kirkens historiske betydning og gamle Nidaros' betydning som nasjonalt kirkesenter, mener vi det er andre stillinger som er tjenlige for å fremme dette. Siden flertallet legger vekt på disse argumentene, er det litt merkelig at de ikke fremmer en egen sak om dette. Dette valget stiller seg også litt merkelig, sett ut fra hva ministeren har svart på spørsmål fra Fremskrittspartiet i forbindelse med Kirkens økonomi. I svaret holdes det fram at hun forventer at Kirken drifter mest mulig økonomisk. Er det da slik å forstå at slik plassering av en som av mange blir betegnet som en flygende preses, vil gi god økonomisk drift? Å ha en plassering som ut fra stillingens innhold medfører at det nødvendigvis må foretas mange reiser mellom Trondheim og hovedstaden – noe som også vil kreve to bosteder – er det den mest mulig effektive drift av Kirken? Overkjøring av Kirkens demokratisk lovlig valgte organ og deres beslutninger stopper ikke med plassering av preses. Kirken ber om å få velge én av de tre allerede kongelig utnevnte biskoper til sin preses, noe Kirken for øvrig alltid har gjort selv, uten statlig innblanding. Regjeringen svarer med å forlange tre alternativ i prioritert rekkefølge. Dette kan tolkes på ulike vis. De elleve som er valgbare, er ikke politisk korrekte og dermed ikke skikket i regjeringens øyne, eller så er det regelrett et tegn på at regjeringspartiene vil demonstrere sin makt over folkekirken. Vanligvis kalles dette å sparke noen som allerede ligger nede, og det er noe som anses å være veldig ufint. Fremskrittspartiet mener at Kirken selv vet hva den er best tjent med når det gjelder å ivareta en aktiv og åpen folkekirke og som et ledd i gjennomføringen av det forestående kirkeforliket, som også innebærer å styrke kontakt og samhandling mellom preses, den øvrige kirkeledelsen og andre institusjoner. Siden regjeringen og kirkeministeren påfører Kirken vesentlige bo- og reiseutgifter i denne saken, forventer Fremskrittspartiet at regjeringen også sørger for å dekke merutgiftene fullt ut i framtidige statsbudsjett. Fremskrittspartiet støtter både Kirkens valg av plassering for preses og av hvem Kirken selv velger som preses. Vi støtter derfor ikke at tre forslag på navn skal fremmes. Fremskrittspartiet har tillit til at Kirken selv avgjør hvem av de elleve kongelig utpekte biskoper som er best egnet. Det er også betimelig å minne om at til og med Senterpartiet, som har gjort dette til en lokaliseringssak, finner det mest praktisk å ha sitt hovedkontor i hovedstaden. Da bør også Kirken få lov til dette. Forstemmende var det også å høre Arbeiderpartiets nestleder på fjernsynet, da hun argumenterte med at det ikke er nødvendig å være fysisk til stede på møter. Kirken kan jo bruke ny teknologi – det gjør andre bedrifter. Dette utsagnet var antagelig beregnet på å gi Senterpartiet og egne lokalpolitikere en politisk seier. Kirkens egne behov er helt satt til side i presessaken, og selv har Kirken uttalt at saken har vokst til å handle om etablering av en ny, erkebiskopaktig symbolfigur. Men utgangspunktet var noe helt annet. Dette handler om å skape bedre samhandling mellom administrasjonen i Kirkens embete og råd. Men Kirken har vært ute en vinternatt før – og klart seg. Det gjør den nok denne gangen også, men stortingsflertallets overkjøring av Kirken gjør meg rett og slett flau. I motsetning til flertallet i denne saken tar Fremskrittspartiet kirkeforliket – som har til hensikt å gi Kirken selvstyre – på alvor og mener at Kirken skal være selvstendig og ikke sentralstyres av politikere eller brukes til politisk spill.