Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-04-02:
Jeg vil takke representanten Sahl for å ha gitt meg anledning til å presentere nærmere Regjeringens arbeid for å løfte nedrustningsdimensjonen i NATO, og da ikke minst i forhold til det kommende toppmøtet. La meg også takke for at vi på denne måten for første gang får en debatt i denne sal omkring atomvåpnenes rolle – det er svært viktig. Norge og Tyskland tok sommeren 2007 initiativet til å styrke NATOs engasjement på nedrustningsområdet, som representanten nevnte. Bakgrunnen var at begge land mente at denne viktige siden ved sikkerhetspolitikken hadde kommet i skyggen i alliansen de siste årene. Dette var en uheldig utvikling, siden nedrustning har vært definert som en viktig pilar for NATO siden vedtakelsen av Harmel-rapporten i 1967 – og det var klart i tråd med Soria Moria-erklæringen og Regjeringens utenrikspolitikk generelt. Det norsk-tyske initiativet samlet etter hvert bred oppslutning. Vårt engasjement hadde både kortsiktige og langsiktige mål. På kort sikt ønsket vi å få løftet nedrustning opp på NATOs politiske dagsorden. Dette oppnådde vi på toppmøtet i Bucuresti i fjor. Vi fikk vedtatt en toppmøteerklæring som i langt sterkere grad reflekterte betydningen av nedrustning enn hva tilfellet hadde vært på mange år. Det er siden blitt avholdt et eget forsterket rådsmøte i NATO om nedrustning. Det er bred enighet i alliansen om å videreføre denne praksisen. Vårt kortsiktige mål om å få løftet nedrustning opp på NATOs dagsorden er nå langt på vei oppnådd. Den virkelige utfordringen er likevel av mer langsiktig karakter. Vår ambisjon er at NATO skal bidra til arbeidet med å virkeliggjøre det endelige målet for Avtalen om ikke-spredning av kjernevåpen, NPT, nemlig målet om en verden fri for kjernevåpen. Dette vil imidlertid være en vanskeligere prosess, naturlig nok. Det er ingen hemmelighet at det fortsatt hersker ulike syn i NATO på vektleggingen av kjernevåpen i sikkerhetspolitikken. Vi har for det første kjernevåpenstatene i NATO – USA, Storbritannia og Frankrike – som i flere år har understreket behovet for å opprettholde den kjernefysiske avskrekkingen. Disse tre landene har fått støtte av mange av de nye medlemslandene i alliansen, gitt deres historiske erfaringer. Andre land, anført av Norge og Tyskland, har arbeidet for å tone ned atomvåpnenes rolle i alliansens sikkerhetspolitikk. Det er med andre ord ikke en enkel konsensus her. Den første milepæl er forhandlingene om en erklæring om atlantisk sikkerhet, som representanten nevnte, som skal vedtas på NATOs toppmøte som begynner i morgen. Erklæringen vil gi føringer for arbeidet med et nytt strategisk konsept for NATO. Vårt mål er å få fram at NATO skal støtte opp om de globale nedrustnings- og ikkespredningsavtalene, som NPT. Vi ønsker videre å unngå en erklæring som skaper inntrykk av at NATO vil basere sin sikkerhet på kjernefysisk avskrekking i uoverskuelig framtid. La meg understreke at erklæringen om atlantisk sikkerhet vil bli kortfattet og av generell karakter, altså den vi vedtar i morgen. Den virkelige prøven hva gjelder NATOs kjernefysiske doktrine kommer først når forhandlingene om NATOs strategiske konsept – det siste er datert 1999, vi starter nå på et nytt – blir innledet. Disse vil bli utfordrende, men vil samtidig gi oss en mulighet til å påvirke i NATO. Forrige gang NATO reviderte sitt konsept var altså i forbindelse med 50-årsjubileet i 1999. Det ble da gjort forsøk på å nedtone atomvåpnenes rolle, men disse forsøkene førte bare delvis fram. Det var ikke mulig å få gjennomslag for en ikke-førstebruksdoktrine av atomvåpen. Konseptet slo imidlertid fast at utsiktene for at alliansen vil bruke eller true med å bruke atomvåpen er ytterst fjern. Likevel ble kjernevåpen definert som en grunnpilar i alliansens sikkerhet. Det er altså status i dag. Ambisjonene denne gang må være høyere. For det første: Vårt hovedmål må være at det skapes en forståelse av at NATOs kjernefysiske avskrekking ikke skal være av varig karakter. Dette er også i tråd med bokstav og ånd i Ikke-spredningsavtalen. I dag er USA og NATO som sådan klart overlegne når det gjelder konvensjonelle stridsmidler. Hvis vi samtidig holder fast ved vår kjernefysiske avskrekking som helt avgjørende for vår sikkerhet, vil land som ikke besitter kjernevåpen, framheve at de ønsker samme sikkerhetsdekning. For det andre: Alliansens kjernefysiske doktrine bør være enda tydeligere på at vår kjernefysiske avskrekking er rettet mot bruk av atomvåpen av stater utenfor NATO. Land som ikke besitter atomvåpen, eller som ikke er i allianse med en kjernevåpenstat, skal ikke bli utsatt for eller truet med kjernevåpen. Et slikt budskap vil ha en sterk tillitskapende virkning overfor det store flertallet av alliansefrie land som ikke har atomvåpen. I den sammenheng vil jeg understreke at jeg er skeptisk til å knytte atomvåpen opp mot biologiske, kjemiske eller andre konvensjonelle våpen. Etter mitt skjønn er atomvåpen i en særstilling. Terskelen for å bruke slike våpen må snarere heves enn senkes. For det tredje: Man bør se nærmere på beredskapsgraden til utplasserte våpen. Tyskland, Spania, Portugal, Belgia, Island og Norge har vært de eneste innenfor NATO som har stemt for en resolusjon i FNs generalforsamling som tar til orde for konkrete tiltak for å senke beredskapsnivået. Vi mener dette vil være viktig for å hindre at våpen avfyres som følge av brist i sikkerhetssystemene, og ikke minst vil det gi politiske beslutningstakere mer tid i en alvorlig spent situasjon. Dette er noe den nye politiske ledelsen i USA også er opptatt av, og vi vil søke å arbeide videre sammen med dem. For det fjerde: Som følge av diskusjonene om det strategiske konseptet vil spørsmålet om framtiden til de amerikanske taktiske atomvåpnene som er utplassert i Europa, kunne komme opp til debatt. Dette er et spørsmål som opptar parlamentarikere i land som Belgia, Nederland og Tyskland. Kravet om tilbaketrekking tiltar i styrke, samtidig som det er sterke krefter som framholder at disse våpnene utgjør selve limet over Atlanterhavet. Jeg er overbevist om at samholdet i NATO er og bør være bygd på et langt sterkere fundament enn utplassering av disse våpnene. For det femte: En utvikling i retning av minsket vektlegging av atomvåpen vil måtte lede til at NATO ser på avskrekkingsbegrepet i sin fulle bredde. Jeg mener alliansen bør være rustet til dette. Vi er konvensjonelt sterke, og vi står for verdier basert på folkeretten. Det er klart at omverdenen vil følge nøye med i utformingen av NATOs nye strategiske konsept. Mange vil se på det nye konseptet som en prøve på om NATO mener alvor med hensyn til kjernefysisk nedrustning. Det er derfor viktig at alliansen lever opp til disse forventningene. Dette vil igjen ha en virkning på arbeidet med å slå ring om og ytterligere styrke ikke-spredningsavtalen. Vi bør gjøre dette ut fra egen interesse. En svekkelse av NPT vil være svært alvorlig. Denne avtalen har i nærmere 40 år bidratt til å hindre en ukontrollert spredning av atomvåpen. Vi kan imidlertid ikke ta denne avtalen for gitt. I dag står vi overfor betydelige spredningsutfordringer, som Nord-Korea og Iran. Makter vi ikke å løse disse politisk, står vi overfor faren for at andre land i eksempelvis Midtøsten eller Øst-Asia vil se seg tjent med å bryte ut av NPT og skaffe seg egne atomvåpen. NPT var et historisk kompromiss der det store flertallet av land sa fra seg retten til atomvåpen, mot at de fikk tilgang til sivil kjernekraft og – det er det viktig å understreke – at atommaktene rustet ned. Mange spør seg hvorfor de rikeste og militært mektigste fortsatt mener de trenger et våpen som de aller fleste land ikke besitter, og som de samme atomvåpenstatene aktivt arbeider for å hindre spredning av. Full avskaffelse vil ikke kunne skje over natten, men NATO må vise vilje og lede vei. Men som sagt: Det råder fortsatt ulike syn i NATO på atomvåpen. Vi må være realistiske. Vi må derfor ha realistiske forventninger til hva som vil være mulig å få til i en ny gjennomgang av det strategiske konseptet. Vi oppnår imidlertid intet uten å være ambisiøse og arbeide langs flere spor. Det er viktig å videreføre det tette samarbeidet med likesinnede land som Tyskland, Belgia og Spania. Samtidig må vi engasjere våre allierte kjernevåpenstater. Norge har, som representanten sa, allerede utviklet et godt samarbeid med Storbritannia gjennom 7-landsinitiativet og et banebrytende bilateralt prosjekt på verifikasjon av nedrustning. Vi har tatt initiativ overfor den nye Obama-administrasjonen. Jeg vil delta på et seminar om nedrustning i Washington allerede mandag og ha samtaler om disse spørsmålene med den amerikanske utenriksminister. Som kandidat uttrykte Obama synspunkter som faktisk ligger tett opp til de Norge har forfulgt i 7-landsinitiativet. Nå tar vi ham på ordet. Jeg vil spesielt ta opp nedrustning når jeg som sagt møter amerikanske beslutningstakere i USA i neste uke. Jeg følger også opp vår nedrustningsdagsorden med min franske kollega. Jeg tror også det er viktig at parlamentarikere engasjerer seg i dette arbeidet. Jeg vil berømme de mange fra Norge som viser engasjement og profil på dette området. Jeg vet at kjernevåpen står sentralt bl.a. på det kommende årlige hovedmøtet i Den interparlamentariske union – IPU. Til slutt: Under behandlingen av St.meld. nr. 27 for 2007–2008 om nedrustning og ikke-spredning sist høst var det bred enighet om Regjeringens målsetting om en verden fri for masseødeleggelsesvåpen. Jeg kan forsikre om at vi arbeider systematisk med å omsette dette i praktisk politikk – også innenfor NATOs rammer. Så vil jeg til sist dele den vurderingen representanten Sahl gav av den forsiktige grunnen til optimisme vi kan ha etter møtet mellom den amerikanske og russiske president. Disse to statene sitter på 95 pst. av rakettene. Når det nå argumenteres for dype kutt innenfor rammen av en forlengelse av START, er dette positivt. Det viser at politikk virker. Ny president i USA med nytt program kan sette bevegelse i et spørsmål som helt åpenbart er også klok politikk i lys av den økonomiske krisen, fordi verden trenger bruk av penger på langt mer produktive, viktige formål når vi både har matkrise, klimakrise og finanskrise.