Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-04-04:
Å sikre barn og ungdom utdanning må være et viktig mål i utviklingspolitikken, for i dag er det mange som ikke får den muligheten i det hele tatt. Vi ser at i mange land hvor barn faktisk begynner på skolen, ramler flere ut og slutter i altfor ung alder. 71 millioner i ungdomsskolealder går ikke på skolen. Dette er alvorlig, og det er derfor viktig at utdanning står høyt på den internasjonale dagsordenen, og at land går sammen om å bidra. Interpellanten kritiserer i sitt innlegg regjeringen og mener at Norge bør bruke mer penger på utdanning. Det er helt greit å mene at man bør bruke mer penger på utdanning, men å framstille det som om det ikke satses fra regjeringens side, er faktisk feil. Norge bruker i dag 1,6 mrd. kr på ren utdanningsbistand. I tillegg brukes det midler over andre budsjettposter, som kanskje ikke er like synlige og lette å lese. For eksempel brukes det penger på yrkesutdanning innenfor landbruk, men da finner man tallene under landbruk og ikke under utdanning. Men uansett hvordan du leser det, det satses på utdanning fra Norges side. Vi er det sjette største giverlandet til grunnutdanning på verdensbasis. Det snakkes om andelen vi bruker på utdanning, som interpellanten mener er for lav. I løpet av de siste par årene har det vært en rekke interpellasjoner fra Høyre og fra resten av opposisjonen om bistand, hvor regjeringen får kritikk for at man ikke bruker nok penger, og for at andelen som brukes på utdanning, på barn, på helse og på menneskerettigheter, er for liten – de mener at den andelen må opp. Det som hadde vært interessant i den sammenheng, var å summere opp alle disse andelsøkningene man ønsker seg, og så få det til å rime med at man ønsker å kutte i bistandsbudsjettet, som Høyre faktisk ønsker å gjøre. Og det samme partiet tar ofte opp i debatter at de mener at det er feil at regjeringen har satt seg som mål at bistanden skal være 1 pst. av bruttonasjonalinntekten, for da er det plutselig antall kroner som teller, ikke prosenter og andeler. Dette får ikke jeg helt til å henge på greip. Høyre ønsker seg en ny retning på utviklings- og bistandspolitikken, og det er helt greit. Høyre ønsker å bruke mindre penger, man ønsker ikke å ha 1 pst.-målet, man vil endre finansieringsordningen for organisasjonene, man vil kutte i antall land man gir bistand til, man vil ha en geografisk og tematisk samling og satse på andre virkemidler, slik som handel. Dette er helt akseptable standpunkter å ha, men jeg er uenig i de fleste av dem. Jeg mener f.eks. at å kutte all støtte til Latin-Amerika er helt feil. Hvis vi ser på den bilaterale utdanningsbistanden til land der, vil man med Høyres opplegg måtte kutte overfor mange land. Man må kutte 7 mill. kr til Colombia, 2 mill. kr til El Salvador, 14 mill. kr til Nicaragua, 3 mill. kr til Peru – for å nevne noen – i bistand til utdanning, som man er så opptatt av. At det er uenigheter mellom partiene når det gjelder politiske prioriteringer på mange områder, er normalt. Sånn er det i politikken. Men jeg synes det er nesten litt ugreit når det blir sagt at regjeringen og stortingsflertallet ikke satser på utdanning i bistanden. I løpet av det siste tiåret er bistandsbudsjettet nominelt blitt doblet, og støtten til utdanning er doblet parallelt med det. Det er helt legitimt å mene at dette ikke er bra nok, men jeg synes det er spesielt når kritikken kommer fra et parti som faktisk vil bruke mindre penger på bistand, og som ønsker å gå inn i et forpliktende samarbeid med et parti som ønsker enda større kutt i bistandsbudsjettet.