Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-11-27:
Fremskrittspartiet aksepterer ikke myten om at den sosialdemokratiske velferdsstaten er et system som andre land bør kopiere. Vår rikdom har i realiteten ført til at arbeiderbevegelsens gamle slagord «Gjør din plikt, krev din rett» ikke lenger gjelder, men er erstattet med «Gjør som du vil, det offentlige betaler». Resultatet av denne tenkningen ser vi i dag, da det norske samfunnet opplever mangler på nær sagt alle områder, i stor kontrast til det rosenrøde bildet representanten Sandal og, ikke minst, representanten Klungland tegnet tidligere i debatten. Vi har sykehuskøer, med 200 000 i kø. Vi har soningskøer og fanger som løslates før tiden for å kunne gi plass til nye. Vi har svært dårlig kunnskapsformidling i skolen, den svakeste i OECD-området. Vi har mye bråk i klasserommene – nest mest, ifølge OECD, kun slått av Hellas. Vi har ressursmangler i offentlige utøvende etater, som f.eks. i politiet, hvor saker henlegges, og i Forsvaret, hvor det nedbemannes. Vi har et rekordstort offentlig byråkrati – langt større enn i Sverige – i forhold til innbyggertallet. Vi har forfall i den offentlige infrastrukturen på alle områder. Vi har 12–14 pst. – ca. 340 000 – av arbeidsstyrken på uføretrygd. Vi har 700 000 utenfor det ordinære arbeidsmarkedet. Da er det ingen kunst å få ned arbeidsledighetstallet. Vi har et rekordstort sosialbudsjett. Vi har en rekordhøy innvandring av mennesker – ca. 18 000 i året – med lav eller ingen utdanning. Jeg minner om det som skjer i Frankrike nå. Vi har alle et ønske om at det ikke skal skje også i Norge. Vi har et skyhøyt skattenivå og et skyhøyt avgiftsnivå. Vi har en omseggripende stat, som fjerner fokuseringen på enkeltindividets ansvar og gjør folk til klienter. Like lite som passiv bistand virker i utviklingsland, likte lite virker passiv bistand i Norge. Det er bare menneskets natur. Vi får stadig nye passiviserende velferdsordninger på forbrukersiden, mens infrastrukturen forvitrer på investeringssiden. Når statsministeren hevder at Regjeringen bruker de store pengene på de store oppgavene, frykter jeg for de langsiktige konsekvensene. Fremskrittspartiet mener det bør etableres langtidsbudsjetter hvor det skilles mellom forbruk og investeringer. I slike langtidsbudsjetter bør investeringers levetidskostnader inngå. Dette innebærer at vedlikeholdskostnader, personellkonsekvenser og oppgraderinger må tas med i regnestykket. Langtidsbudsjettering vil også gjøre det mulig å se reduserte vedlikeholdskostnader for eksisterende infrastruktur – som vei og jernbane – og for forsvarsmateriell i sammenheng med investeringskostnader for nye prosjekter. Når Forsvaret eksempelvis anskaffer nye transportfly, vil drifts- og vedlikeholdskostnadene for de gamle transportflyene reduseres. De nye flyene vil kreve mindre vedlikeholdskostnader. Dette er ikke med i beregningen når Regjeringen ser på prosjekter. Med langtidsbudsjettering vil ikke Stortinget kunne vedta å bygge nye MTB-er, for så å få beskjed om at Forsvaret ikke har råd til å sette båtene i drift når de er ferdig bygget. Det vil ikke være mulig. På samme måte vil langtidsbudsjettering gjøre det mulig å beregne den dynamiske virkningen av skattelettelser. Selv om finansministeren i dag mente at det ikke finnes slike dynamiske virkninger, stiller jeg meg sterkt tvilende til det utsagnet. Det første året vil selvfølgelig fremstå som en utgiftspost på statsbudsjettet, men i de påfølgende årene vil man kunne få økte inntekter grunnet flere tilbud om arbeidskraft og større aktivitet i økonomien. Langtidsbudsjettene må også skille med hensyn til hvordan offentlige penger blir brukt. Konsekvensene av 1 kr gitt i skattelette er helt annerledes enn konsekvensene av 1 kr brukt over sosialbudsjettet. 1 kr brukt i utlandet har en helt annen virkning enn 1 kr brukt i Norge. Dette ser vi ikke i budsjettet i dag, det tas det ikke hensyn til. Til de mange som leter etter Fremskrittspartiets handlingsregel, vil den være: en øvre grense i veksten i årlig offentlig forbruk kombinert med full ressursutnyttelse av kapasiteten for investeringer i norsk økonomi, inkludert anbud innhentet i utlandet. Dagens handlingsregel derimot er et unyttig og ubrukelig finanspolitisk verktøy – og i sin ytterste konsekvens svært uansvarlig. 4 pst. av et raskt voksende fond gir ingen indikatorer på hvor mye offentlige penger norsk innenlandsøkonomi tåler, samtidig som det ikke setter noen begrensninger på forbrukssiden. For å understreke handlingsregelens meningsløshet kan jeg si som jeg sa i et spørsmål tidligere i dag, at Regjeringen ønsker å øke statens eierandel i StatoilHydro fra 62,5 pst. til 67 pst. Dette utgjør 143 millioner aksjer – eller ca. 25 milliarder kr. Dette vil ikke Regjeringen utgiftsføre over budsjettet. Ifølge Regjeringen vil det ikke få noen konsekvenser for norsk innenlandsøkonomi at det sprøytes inn 25 milliarder kr i aksjemarkedet. Ifølge representanten Akselsen har disse pengene ingen effekt på norsk økonomi, fordi man bytter aksjer fra Statens pensjonsfond – Utland til aksjer i StatoilHydro. Men man bruker da vitterlig 25 milliarder kr når man kjøper disse av andre aksjeeiere! Dette vil gå inn i norsk økonomi, men får ingen konsekvenser, ifølge Regjeringen.