Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2021-04-07:
La meg først få takke statsministeren for redegjørelsen. Det var en redegjørelse uten for mange blomstrende formuleringer, dikt og sånt. Det er jeg glad for. Jeg tror vi nå er i en fase hvor det kreves klare og konkrete beskjeder, og jeg synes egentlig når det gjelder trinnene, at det var ganske klare og konkrete beskjeder. Jeg tror at vi alle gjerne skulle hatt noen datoer å forholde oss til, men jeg skjønner også hvorfor de er vanskelige å gi. Og det er ikke sikkert at nye datoer vi ikke klarer å nå, er det beste for oss akkurat nå. Det jeg nok synes er mindre klart og konkret, er hvordan regjeringen skal følge opp den gradvise gjenåpningen av samfunnet med de sosiale tiltakene som må til for å reparere skaden som er påført samfunnet og fellesskapet gjennom det siste året. Pandemien har blitt en forskjellskrise, der det går ganske bra på toppen av det norske samfunnet, men de lavtlønte arbeidsfolkene som har mistet jobben, de som faller gjennom hullene i sikkerhetsnettet i det norske samfunnet, og barn og unge betaler den høyeste prisen, og i lys av matkøene i påsken i flere av byene våre hadde jeg forventet at statsministeren tydeligere tok opp det. Men dette har jo vært statsministeren og regjeringens svakeste side gjennom hele denne pandemien: mangelen på oppmerksomhet og handlekraft når det gjelder den sosiale krisen og dem som har hatt det tøffest økonomisk. Så når statsministeren prisverdig sier at ingen skal stå igjen alene, er jo det store spørsmålet: Hvordan? Hvor lenge skal de sosiale tiltakene vare? Er det ikke på tide å øke dagpengene noe, sånn at de mange familiene som nå sliter med å få endene til å møtes, kan få det litt lettere i de månedene som er igjen? Er det ikke på tide å forlenge arbeidsavklaringspengene for mennesker som Nav ikke er i stand til å hjelpe, og ikke vil være i stand til å hjelpe med tiltak på lang tid? Og som statsministeren var inne på, men som er et uhyre viktig politisk spørsmål nå: Hvordan skal vi sette skolene våre i stand til å ta igjen så mye som mulig av det tapte? Hva skal vi gjøre med de helsekøene som vokser fordi helsevesenet er nødt til å håndtere pandemien? Hvordan skal vi sørge for at oppstarten for frivillighet, idrett og kultur ikke bare blir for dem som har holdt ut gjennom pandemien, men kan gjøre noe med det store frafallet som vi må regne med at er der ute? Kan vi f.eks. i større grad åpne skolene for frivillighet, idrett og kultur, sånn at man nå aktivt kan mobilisere og rekruttere barn og unge som har falt fra? Det er mange sånne spørsmål. Det som har kjennetegnet regjeringens håndtering av nedstengningene gjennom det siste året, er at man har vært for sein eller ikke i det hele tatt kommet med disse sosiale tiltakene som burde følge med – knyttet til arbeidsløsheten, knyttet til bedrifter i konkursfare, knyttet til konsekvenser for barn og unge. Og mangelen på en rettferdig krisepolitikk gjør det helt avgjørende at vi får en politikk for en rettferdig gjenåpning. Regjeringen har valgt, gjennom hele dette året, å styre helt alene i alt det som handler om smittevern. En kunne valgt annerledes, men en har valgt å gjøre det helt alene uten å involvere Stortinget. I Danmark har man brede forhandlinger om gjenåpningen på samme måte som en hadde om nedstengningen. Vi i SV mener at det ville vært klokere, fordi det fører til en større grad av åpenhet, det fører til meningsbrytning, det fører til at sjansen er større for at svakheter ved de strategiene som legges, kommer fram. Vi tror det ville vært klokt å ha bredere politiske prosesser. Vi må jo bare ta til etterretning at regjeringen har valgt å gjøre det annerledes, men vi mener fortsatt at Stortinget burde ta større grad av kontroll, og at makten burde deles mer. Derfor vil jeg foreslå at redegjørelsen sendes til en komité for videre behandling, sånn at Stortinget får muligheter til å legge føringer knyttet til gjenåpningen, sånn at vi kan få en rettferdig gjenåpning, med sterk vekt på dem som har tapt mest det siste året.