Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-11-27:
For en uke siden la OECD frem sin oversikt over den økonomiske utviklingen i den industrialiserte verden, herunder Norge. Deres prognoser er at den økonomiske veksten i 2002 vil kunne bli den laveste verden har sett på rundt 20 år. Det er klart at Norge ikke er upåvirket av dette. Særlig vil de eksportrettede deler av næringslivet være utsatt. Likevel er de norske husholdningene i en forholdsvis solid stand finansielt, i motsetning til i de fleste andre land. Lav prisstigning og skatte- og avgiftslettelser bidrar også til dette. OECDs prognoser hva gjelder norsk økonomisk utvikling neste år, stemmer godt overens med de justerte anslag som er lagt frem i tilleggsproposisjonen fra Regjeringen. Det er derfor intet grunnlag for å uttale, slik lederen i finanskomiteen gjør i en artikkel i en av dagens aviser, at Regjeringen «drastisk har nedjustert vekstanslaget for fastlandsøkonomien i de nærmeste årene». Det er det intet grunnlag for. Det er grunn til å understreke at OECD også i sine analyser understreker usikkerheten om den videre utviklingen. Den økonomiske veksten forventes imidlertid allerede i 2003 å ta seg opp til det nivået vi har sett de siste fem årene. Økonomisk vekst vil likevel ikke komme som manna fra himmelen uten at vi også politisk legger forholdene til rette for nyskapning og verdiskapning. Samarbeidsregjeringen vil føre en politikk som sikrer velferden gjennom økonomisk vekst. Vi vil derfor redusere skatter og avgifter, gjøre Norge enklere og mindre byråkratisk og forsterke konkurransepolitikken, som et ledd i dette. Problemene i internasjonal økonomi synliggjør nå i større grad svakhetene også i norsk økonomi. Konkurranseutsatt næringsliv opplever tilbakeslag, mens aktiviteten i skjermede sektorer fortsatt er høy. Vi ser med andre ord en sterk tendens til todeling i økonomien. Den delen av næringslivet som skal være grunnlaget for fremtidig velferd, blir mindre og stadig mer skviset. Dette kan ikke fortsette hvis vi ønsker et fortsatt høyt velferdsnivå. Samarbeidspartienes budsjettforslag er et skritt i riktig retning for å snu denne utviklingen. I dagens situasjon er det først og fremst pengepolitikken som bør stimulere aktiviteten i norsk økonomi. Kombinasjonen av utsikter til svakere økonomisk vekst internasjonalt, som særlig vil ramme eksportindustrien, sterkere lønnsvekst enn hos våre handelspartnere, sterk kronekurs og et høyt rentenivå, tilsier dette. De gjeldende retningslinjene for den økonomiske politikken innebærer at pengepolitikken har fått en klarere rolle i å stabilisere utviklingen i norsk økonomi. Regjeringen legger vekt på at budsjettet skal gi rom for lavere rente fremover. Norges Bank har signalisert at det kan være aktuelt med rentekutt. En mer ekspansiv finanspolitikk vil redusere mulighetene for en rentenedgang. Det vil være dårlig nytt både for unge i etableringsfasen og for konkurranseutsatt næringsliv. Regjeringens opplegg for 2002 legger etter min oppfatning bedre til rette for en rentenedgang i forhold til den foregående regjerings opplegg. Vi har et opplegg med lavere utgiftsvekst, også lavere enn veksten i bruttonasjonalproduktet slik det er nedjustert. Vi har et opplegg der uttaket av oljefondet i større grad brukes til skatte- og avgiftslettelser. Det bidrar til mindre press. Og vi har et opplegg der det statlige kredittvolumet er noe lavere enn i den foregående regjerings opplegg. Det bidrar i samme retning. Regjeringen har lagt vekt på at budsjettpolitikken skal legge grunnlaget for et lønnsoppgjør til våren som næringslivet kan bære. Det hviler også et ansvar på arbeidslivets parter for å bidra til at lønnsveksten nå kommer ned mot nivået hos våre handelspartnere. I formiddagens debatt har Regjeringen – ikke overraskende – opplevd kritikk mot sitt budsjettopplegg. Men kritikken spriker sterkt. Fra Fremskrittspartiet får vi høre at opplegget er puslete og har for lite høyreprofil. Fra Arbeiderpartiet og SV-hold brukes sterke uttrykk som «rasering», og man gratulerer Høyre med å være budsjettvinner. Jeg har vel levd lenge nok i denne salen på et vis, til å skjønne at slik «ros» har et helt annet siktemål, nemlig å skade våre samarbeidspartier, Kristelig Folkeparti og Venstre. På en måte er kanskje den form for ros en avsløring av at samarbeidslinjen i Arbeiderpartiet ikke har nådd helt frem ennå, for å si det forsiktig. Det går nemlig an å lage et budsjettopplegg med mer enn ett parti som vinner. Det finnes mer en én sannhet. Det er litt av samarbeidets natur, og det kommer vel etter hvert. Vesentlige satsingsområder i den foregående regjerings opplegg videreføres også i denne regjerings budsjettopplegg. Helse, eldreomsorg og barnehager er de viktigste av disse områdene. Det er et uttrykk for en bred enighet i politikken som jeg setter pris på. Regjeringen skal videreføre satsingen på disse områder. U-hjelpssatsingen i budsjettet er rekordhøy, med 80 pst. av bruttonasjonalinntekten, og til og med fra arbeiderpartihold – vel, riktignok fra avgåtte statsråder, men det er kanskje fra slike man hører det – får Regjeringen ros for å gjøre noe med fattigdomsproblemene, for å gjøre mer enn andre. Dette har utløst at andre har kommet etter med liknende tiltak, til dels forsterket tiltakene. Det er jo bra. Dette kalles i politikken for synergieffekter, og det hjelper på. Regjeringen har blitt angrepet sterkt for å fjerne dobbeltbeskatningen på utbytte. Denne skatten var ment å være midlertidig, og derfor er den også fjernet. Men jeg undrer meg litt over det voldsomme angrepet på dobbeltbeskatningen. I Ot.prp. nr. 35 fra 1990-91om skattereformen 1992, skriver arbeiderpartiregjeringen følgende: «Departementet legger på bakgrunn av disse vurderingene til grunn at ved utformingen av utbyttebeskatningsreglene er det viktig å unngå dobbeltbeskatning av aksjeselskap og aksjonær.» Videre: «Det er viktig at avkastning på investeringer i aksjeselskap ikke skattlegges forskjellig fra avkastning på finanskapital for øvrig.» Det er jeg hjertens enig i, og det er denne regjerings politikk. Det har også vært sosialdemokratisk politikk i ca. ti år. Derfor var det litt underlig å høre på den debatten som var her i formiddag, at dette tiltaket skulle være et særlig tiltak for å hjelpe de vel bemidlede, eller de rike. Det er jo da en karakteristikk det også av Arbeiderpartiets politikk på 1990-tallet. Jeg har også lyst til å sitere tidligere stortingsrepresentant, nå med tittelen administrerende direktør, Paul Chaffey, som i et uketidsskrift nylig sa følgende: «Fjerning av utbytteskatten vil gjøre det mindre attraktivt å låse penger inne i bedriftene og mer attraktivt å investere i bedrifter og bransjer med høyere avkastning. Endring av skattleggingen av personalopsjoner vil gjøre det mer attraktivt å belønne gode resultater med mulighet for medeierskap i bedriftene og dermed mulighet til å ta del i den verdistigning som skjer i en virksomhet som lykkes.» Det synes jeg er en meget nyttig erkjennelse, og det tiltres. Avslutningsvis har jeg lyst til å berøre et tema som har vært noe perifert, men dog inne i debatten, nemlig statens eierskap i Den norske Bank. Stortinget har i en innstilling fra forrige periode, Innst. S. nr. 245 for 1999-2000 om statens eierskap i Kreditkassen, gitt sin fullmakt til statlig nedsalg i Den norske Bank, dog begrenset til å stoppe på 33 1/3 pst. Regjeringen legger for sin del denne fullmakt til grunn for sin politikk. Stortingsflertallet har også ønsket at Den norske Bank skal utvikle seg til å bli en ledende norsk finansinstitusjon, og dette kan nødvendiggjøre strukturløsninger. Dersom det skulle oppstå konflikt mellom Stortingets to målsettinger – eierskapsbegrensningen når det gjelder det statlige eierskapet, og ønsket om utvikling til én ledende norsk finansinstitusjon – vil vi forelegge saken for Stortinget på nytt.