Saera Khan (Arbeiderpartiet), 2007-02-22:
Kjært barn har mange navn. Norge har fått en helt ny generasjon med unger. Noen kaller dem tokulturelle. Andre kaller dem fremmedkulturelle. Eller nei, var det kanskje fjernkulturelle? Annengenerasjonsinnvandrere? Innvandrerbarn? Barn med minoritetsbakgrunn? I barnetoget på 17. mai i landets hovedstad er det ikke lenger bare bunader, men norske flagg bæres og nasjonalsangen synges av alle mulige internasjonale ansikter. Det skal vi være stolte av og begeistret over. Det gjør byen til et spennende sted å være. Bare på Tøyen skole i Oslo har over 90 pst. av elevene en annen etnisk bakgrunn. Der feires det ramadan – ikke jul. For et par år siden var Mohammed på andreplass av de mest brukte fornavn på nyfødte guttebarn i Oslo. Ifølge Statistisk sentralbyrå er det over 125 språk i Oslo-skolene. Skolen er den arenaen i samfunnet hvor mulighetene for inkludering kan være størst. Her møter direktørens datter arbeiderens sønn. Kristne, muslimer, ateister og humanetiske unger leker side om side. I den moderne fellesskolen har vi lært om muslimske ramadan-feiringer, tradisjonelle norske juletrær og jødiske hanukka-middager. Det er bra. I en tid hvor vi snakker mye om integrering, krav, press og obligatoriske norskopplæringskurs – gulrot og pisk – er det godt at vi har steder der inkluderingen kan skje gjennom læring på en naturlig og ledig måte. Det må vi ha flere arenaer for, og her er skolen viktig. Samtidig møter vi krevende utfordringer. Det er et faktum at barn med minoritetsbakgrunn kommer fra hjem med dårligere oppvekstvilkår enn gjennomsnittet i majoritetssamfunnet. Mange av minoritetsbarna møter til skolestart som seksåringer uten eller med dårlige norskkunnskaper. Leksehjelpsbehovet blir ofte stort siden foreldre ikke har ressurser og kompetanse til å bistå. Vi vet også at mange av foreldrene er analfabeter. Moderne forskning viser også at barn som er verbalt svakere enn andre barn, tyr lettere til vold enn andre. Summen av dette gjør at mange innvandrerbarn i større grad er i faresonen til å utvikle tendenser til å starte kriminelle karrierer i ung alder. Vi vet at en stor prosentandel av «drop-out»-ene på videregående skole er unge gutter med innvandrerbakgrunn. Hvilke andre steder går det an å ta grep om disse utfordringene enn å starte i selve skolen, på grunnskoleplan? Vi har også hørt om skolebarn som ikke kommer tilbake etter sommerferie i foreldrenes hjemland. Vi vet at mange minoritetsforeldre er sterkt fraværende i sine egne ungers skolehverdag. Det er dessverre en vond sannhet at mange ikke møter opp på foreldremøter og konferansetimer. Svømmeundervisning, leirskole og gymtimer er dessverre nødvendigheter mange innvandrerjenter blir ekskludert fra i dag. Barnevernet, som ofte samarbeider med skolen, blir av mange foreldre med minoritetsbakgrunn sett på som en institusjon som er fremmed, og blir oppfattet som den store, stygge ulven som skal ta fra dem ungene. Å leve i spenningsfeltet mellom mange innvandrerforeldres forventninger om konservativ tradisjonalisme og majoritetssamfunnets krav om moderne integrasjon krever sterke ryggrader. Hvilke talsmenn har disse barna i dag? Vi som er ansvarlige politikere, har et ansvar for at disse ungene blir prioritert og ikke faller ut. Vi må tørre å ta noen valg for dem som opplever omsorgssvikt. Vi må stille oss spørsmålet: Hvor går grensene til foreldrenes autoritet sett i forhold til barns rettigheter? Og hva gjør vi når et sterkt mindretall av norske barn ikke får rom i vårt velferdssamfunn og faller ut i de ordinære offentlige tjenestene vi har i dag? Én ting er sikkert: Disse barna har mer enn noen andre barn behov for voksne, gode rollemodeller. Skolens lærerstab i dag bør gjenspeile den sammensatte elevmassen. Lærere med minoritetsbakgrunn, tror jeg, vil gjøre skolen mer inkluderende, styrke det berømte skole–hjem-samarbeidet, som den sosialdemokratiske regjeringen er veldig opptatt av, redusere mistenksomheten, skepsisen og ufarliggjøre det forebyggende arbeidet barnevernet, politiet og andre instanser gjør i dag, for slike instanser blir faktisk møtt med skepsis blant mange foreldre med minoritetsbakgrunn. Vi vet at mangel på språkkunnskaper er en barriere for skole og barnevern. Det vil minske hvis vi har flere lærere med minoritetsbakgrunn. Vi vet at vi har mange somaliske mødre som er alenemødre, og som har en ungeflokk på 6–8 stykker. Vi vet at mange av dem vil trenge en farsfigur. Vi vet at førskolelærer eller lærer er den viktigste voksenpersonen for veldig mange barn – utenom mor og far. Den norske skolen i dag har altfor få tokulturelle lærere. En av hovedårsakene til det er at veldig mange minoritetsungdommer i studiealder dessverre ikke søker seg til lærerhøyskolene. Det er ganske interessant. Det holder ikke at de ikke finner det attraktivt nok. Generelt sett vet vi at minoritetsungdom dessverre velger bort sosialfaglige linjer som barnevernsstudiet, Politihøgskolen og lærer- og førskoleutdannelse til fordel for ingeniørhøyskoler, jusstudiet og medisinstudiet. Realfag er spesielt populært å studere blant minoritetsungdom. Det begynner å bli et problem. Dette kan ha kulturelle årsaker. Mange foreldre med minoritetsbakgrunn har vokst opp i en kultur der institusjoner som barnevern, sosialkontor og barnehjem ikke eksisterer. Andre har hørt historier om korrupte politimenn som ikke beskytter ofrene. Og læreryrket er dessverre ikke knyttet til autoritet og status. Men derimot å være lege, ingeniør eller advokat blir knyttet til høyere sosial klasse, god lønn og status. Vi vet at de institusjonene jeg har nevnt, er fremmede i veldig mange av disse landene. Det er en uheldig kultur vi må gjøre noe med – spesielt når det vokser opp en hel generasjon i Norge som trenger en flerkulturell barnevernstjeneste, som trenger en flerkulturell skole, og som trenger en flerkulturell skolehelsetjeneste og en flerkulturell politistab. Hva vil statsråden gjøre for å motivere minoritetsungdom i Norge til å velge lærer- og førskoleutdannelse, Politihøgskolen og andre sosialfaglige linjer?