Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2012-05-21:
Stortinget skriver i dag historie ved behandling av Dokument nr. 12:10 – oppfølging av stat–kirke-forliket fra 2008. For det første vedtar vi den største endringen av Grunnloven noensinne siden 1814. Det i seg selv er verdt å markere. For det andre blir nå Stortingets enstemmige beslutning fra våren 2008 om forholdet mellom kirke og stat grunnlovfestet. Stortinget følger opp innstillingen basert på det forliket – det såkalte stat–kirke-forliket – som ble undertegnet 10. april 2008. Det betyr at vi ikke lenger vil ha en statskirke. Samtidig skal Den norske kirke, en evangelisk-luthersk kirke, forbli Norges folkekirke og fortsatt finansieres av det offentlige, slik det framgår av ny § 16 i Grunnloven. Jeg vil berømme dem som i forrige stortingsperiode greide å komme fram til en enstemmig beslutning, et enstemmig forlik, om Kirkens framtid, basert på mer selvstendighet, delegering av myndighet, demokratisering, behovet for kontinuitet og trygghet og at Den norske kirke skal videreutvikles som en åpen og inkluderende folkekirke. Jeg vil understreke hvor viktig det er at Kirken har bred forankring blant medlemmene. Det må innebære at flere deltar i kirkevalgene, og at alle medlemmene føler tilhørighet til sin kirke. Det må også bety at vi styrker Kirken som kulturbærer og kulturformidler. Det er når man føler trygghet for egne verdier at man kan forstå og ha respekt for andres valg, for andres kultur og andres verdier. Jeg vil også benytte denne anledningen til å berømme Oslo domkirke og andre kirkers evne til inkludering og samhørighet etter 22. juli i fjor. Det er med stor takknemlighet vi uttrykker respekt for det arbeidet som da ble gjort. Men kirken er også en møteplass for forkynning og tro i lokalsamfunnene, der mennesker kan søke indre trygghet i fellesskap med andre. Det skal vi også huske på. Dagens grunnlovsendringer ville imidlertid ikke vært mulig hvis vi ikke hadde fått den store reformen som kirkeloven av 1996 medførte. Lovreformen ble fremmet av statsråd Gudmund Hernes, i Stortinget var Jon Lilletun saksordfører. Avisen Vårt Land hadde 23. mars 1996 et oppslag fra debatten med følgende overskrift: «Den siste statskirkelov?» – med spørsmålstegn. Vårt Land forutså et nytt stat–kirke-utvalg og la til: «Det går neppe 15 år til neste gang statskirken står på Stortingets dagsorden». Så kan vi jo telle antall år! Kirkeloven av 1996 betydde den største overføringen av forvaltningsansvar og arbeidsgiveransvar fra stat og kommune til kirkelige organer så langt. I tillegg var Stortinget opptatt av økt indre demokratisering og en videreutvikling av en åpen folkekirke i lokalsamfunnet. Det var som en følge av 1996-loven at valg til menighetsrådene ble lagt sammen med stortingsvalgene. Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen mente den gangen at valget burde legges til to dager og gjøres bedre kjent i lokalmiljøet gjennom kunngjøringer. Komiteen var også opptatt av en nominasjonsprosess som kunne fange opp bredden i Kirkens medlemsmasse. Det er verdt å merke seg at valgdeltagelsen den gangen, altså midt på 1990-tallet, var 2,9 pst. Det betyr faktisk at mye har skjedd – og at det går i riktig retning. En vesentlig premiss i kirkeforliket i 2008 var at det skulle – og skal – gjennomføres en demokratisk reform, slik at Kirkens organer får en sterkere legitimitet og forankring hos kirkemedlemmene. Det betyr reelle valgmuligheter, økt bruk av direkte valg – og fortsatt kirkevalg samtidig med offentlige valg. Stiftelsen Kirkeforskning, KIFO, har foretatt en evaluering av kirkevalgene i 2009 og 2011. Valgdeltagelsen har økt til 13 pst. i 2011. Mange vil si at det er for lavt, men det er en formidabel økning. Undersøkelsen viser også at det trolig er mobilisert en bredere gruppe av kirkemedlemmer ved de to siste valgene. Det betyr at flere var klar over at det var kirkevalg, og det er viktig. Så er det selvfølgelig slik at mange har hatt problemer med å forstå hvordan de skulle stemme, særlig til bispedømmerådsvalget. Det skal vi ha respekt for. Det skal vi også jobbe videre med. Det er en utfordring til Kirken å sørge for at det skjer. Jeg tror at interessen for valg i Kirken vil være avhengig av den rollen Kirken spiller i lokalmiljøet – som trossamfunn og som kulturelt senter. Selv er jeg fortsatt full av takknemlighet over flere Oslo-kirkers engasjement for de oppsagte fra Nidar-Bergene og andre industribedrifter som forsvant fra byen her for 20 år siden. Hvis man går tilbake til avisoppslag fra den gangen, vil man se at daværende biskop Aarflot og daværende leder av Oslo faglige samorganisasjon sto sammen i arbeidet for industriarbeidsplassene, og for å ta seg av de ansatte som ble sagt opp. Jeg tror nettopp at styringsansvaret og forholdet mellom kirke og kommunal forvaltning må organiseres slik at Kirken blir synlig og sentral i folks hverdag. Det store flertallet av Kirkens medlemmer er på grasrotplan. Det er der demokratiet starter, det er der demokratiet må videreutvikles. Det vil være uenighet om demokratireformen samlet sett er tilfredsstillende fulgt opp fra Kirkens side. Komiteen mener at det er tilfelle i henhold til kriteriene, slik de er formulert i kirkeforliket. Komiteen forutsetter at regjeringen, på bakgrunn av behandlingen på Kirkemøtet i 2013 – altså i samarbeid med Kirken – kommer tilbake til Stortinget med egen sak om Kirkens valgordning. Det tror jeg blir viktig. Blant de grunnlovsendringene som i dag vedtas, er det at flertallet i regjeringen ikke lenger behøver å være medlemmer av Kirken. Det gjøres ved å oppheve § 12 annet ledd. Like viktig er opphevelsen av § 27 annet ledd, om at regjeringsmedlemmer som ikke bekjenner seg til statens offentlige religion, ikke deltar i saker som angår statskirken. Det såkalte kirkelige statsråd fjernes – og kirkestatsråden skal heretter ikke behøve å være medlem av den norske folkekirken. Så får vi se, som også statsråden sa i dag morges på NRK, om det er slik at framtidige regjeringer velger å ha en egen kirkestatsråd. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har fått store bunker med underskrifter mot endringene i Grunnloven § 2. Underskriverne mener endringene betyr avkristning av Norge – og noen går så langt som til å si at dette er et regelrett statskupp. Vi har også hørt og sett dem i dag. De har sunget og ropt, og de har vært i nærheten av Stortinget – og noen av dem er vel fortsatt utenfor Stortinget. Endringen i § 2 innebærer at verdigrunnlaget i Grunnloven forblir vår kristne og humanistiske arv. Grunnloven skal sikre rettsstaten, sikre demokratiet og sikre menneskerettighetene. Til dem som er redde for hva endringene i § 2 vil bety: Vi endrer denne paragrafen i forvissning om at vi står fjellstøtt i vår egen verditradisjon – den kristne og humanistiske. Da er det ukomplisert å respektere andres livssyn og andres religion. Vi befinner oss i et multikulturelt og multireligiøst samfunn – det betyr at vi også må ta hensyn til det. La meg legge til: Kirkens budskap er en dynamisk kraft også i vårt moderne samfunn og innenfor våre rammer, slik som det har vært gjennom ulike utviklingstrekk opp gjennom historien. Kirken må i dag forholde seg til en annen virkelighet enn for få år tilbake. Det gjør også dagens kirke, slik Oslo domkirke ble sentrum for sorgen etter 22. juli – i nært samarbeid med andre religioner. De av oss som føler oss hjemme i Kirken, men samtidig etterlyser et samfunnsengasjement av og til, er representative for et stort potensial av framtidige kirkegjengere og framtidige velgere ved kirkevalgene. Derfor må Kirken ha visjoner om et samfunn som har livskvalitet for alle, og respekt også for andres tro. Det betyr ikke at vi avkristner Norge, som telefoner, mailer og brev beskylder oss for. Tvert imot, § 2 står fjellstøtt, hvor vi baserer våre verdier på den kristne og humanistiske arv. Den norske kirkes innhold og kristendommens plass i vårt samfunn endres ikke som følge av endringene i § 2. Jeg vil vise til at 80 pst. nordmenn er medlemmer av Den norske kirke. I Arbeiderpartiet har vi alltid vært opptatt av en kirke som bryr seg i lokalsamfunnene, men også nasjonalt og globalt, en kirke som er i stand til å formidle omsorg, kjærlighet og tilgivelse på det personlige plan, men også en kirke som kan engasjere seg i de globale utfordringene, en kirke som viser varme, men – når det trengs – også harme. Det har vi også sett. I Innst. 233 S behandler vi også Dokument nr. 12:2, 12:20 og 12:25 fra henholdsvis Sosialistisk Venstreparti, Venstre og Senterpartiet. Flertallet vil i dag stemme disse ned i tråd med kirkeforliket fra 2008. Jeg regner med at de tre partiene selv vil begrunne hvorfor forslagene opprettholdes selv om de samme partier også stemmer for kirkeforlikets oppfølging. Med dette anbefaler jeg komiteens enstemmige innstilling om Dokument nr. 12:10 og flertallsinnstillingen til de andre tre dokumentene.