Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2012-06-15:
Det er viktig at vi setter det vi holder på med inn i en større sammenheng, og for så vidt også stiller oss spørsmålet om hvordan det ser ut rundt oss. Mens Norge har lav ledighet, høy yrkesdeltakelse, og hos oss vokser økonomien, ser vi at land rundt omkring oss i Europa sliter. Mange land har lånt for mye. I mange land var gjeldsnivået høyt før finanskrisen, men store budsjettunderskudd under tilbakeslaget gjorde situasjonen verre. Da banksektoren kom i vanskeligheter, ble det klart at privat gjeld kunne ende opp som statlig gjeld. Dårlig økonomisk vekst har ytterligere svekket tilliten, særlig i de mest gjeldsutsatte eurolandene. Myndighetene har gått inn med kraftfulle tiltak. Europeiske banker har fått låne betydelige beløp i Den europeiske sentralbanken med lang løpetid og lav rente. Hellas har fått nytt kriselån, landets gjeld er skrevet ned. EUs krisefond har fått økt kapasitet for utlån. Tiltakene har bidratt til å dempe uroen noe, men de fundamentale problemene i euroområdet er ikke løst. En må få kontroll med voksende og høy statsgjeld, en må få den økonomiske veksten opp. Bare slik kan en få ned den høye arbeidsledigheten. Dette er ikke bare et spørsmål om innstramming og tilstramming i budsjettet, kanskje er det først og fremst et spørsmål om å bruke knappe ressurser for å styrke vekstkraft og muligheter for dem som i dag er uten jobb. Det er 25 millioner mennesker uten jobb i Europa. På verdensbasis er det 200 millioner uten jobb, 27 millioner flere enn i 2007. I Spania og Hellas er ungdomsledigheten på over 50 pst. Den økonomiske veksten i industrilandene er for dårlig til å øke sysselsettingen i særlig grad, og arbeidsledigheten blir spådd å holde seg høy i lang tid framover. Derfor handler situasjonen i land rundt oss om enkeltmennesker og framtiden for disse enkeltmenneskene. Vi leser daglig om tragedier som dette skaper for mennesker, når de ikke lenger har jobb, om ungdom som blir utestengt, ungdom uten håp og framtidstro. Det øker faren for sosial uro og opptøyer, som vi har sett eksempler på allerede. Om to dager er det nytt valg i Hellas. Vi får håpe at valget gir et utfall som gir landet en styringsdyktig regjering. Uten en regjering som kan gripe tak i landets fundamentale økonomiske problemer, vil usikkerheten øke i både Hellas og euroområdet. I Spania er bankene hardt rammet etter en kraftig nedgang i bolig- og eiendomsmarkedet. Det gir grunn til lærdom for mange. Forrige helg ble det klart at Spania ville søke EU om hjelp for å styrke bankene. Spania er dermed det fjerde eurolandet som har måttet be om assistanse. Så er det slik at lav vekst i Europa skaper utfordringer også for resten av verden og verdensøkonomien. Den oppgangen man håpet på i USA, synes nå å være lenger borte. Mye tydet mot slutten av fjoråret på at arbeidsmarkedet skapte nye jobber, og at økonomien var i bedring. De siste månedene har vi fått dårlige nyheter. Veksten ser ut til å avta i Kina, India og andre framvoksende økonomier. Europa er det viktigste markedet for disse økonomiene. Vi ser at det er en sammenheng mellom land og økonomier i den globale økonomien. Det betyr at heller ikke Norge vil være urørt av det som skjer rundt oss. Vi ser at rentene på statspapirer, som har vært høye en stund for de mest utsatte eurolandene, nå er blitt enda høyere. Land som Spania og Italia står overfor lånerenter i markedet som er høyere enn det landene kan leve med på sikt, slik vekstutsiktene nå framstår. I USA og Japan er rentene fortsatt lave, selv om gjelden som andel av verdiskapingen er høyere i disse landene enn i eurolandene. Skulle tilliten briste også i disse landene, ville situasjonen i verdens finansmarkeder bli kaotisk. Midt oppe i denne virkeligheten befinner Norge og norsk økonomi seg. Vi har store naturressurser som er viktige for Norge, men historien om Norge er vår evne til å koble arbeid og ressurser slik at vi kan skape framgang og velferd for alle. Arbeidskraften er vår viktigste ressurs – vi må aldri glemme det. Vi må aldri tape av syne at i en urolig verden handler det ikke bare om å skape arbeidsplasser i Europa, men det handler også om å sørge for at Norge klarer å styre slik at vi kan bevare lav arbeidsledighet og høy sysselsetting. Vi har et godt rammeverk for den økonomiske politikken, og det må vi holde fast ved. Det har bidratt til å styrke tilliten til norsk økonomi. Det har bidratt til at Norge blir sett på som et land som er i stand til å håndtere vanskelige økonomiske utfordringer. I tillegg er det andre områder i økonomien som vi må passe på. Vi må videreutvikle gode reguleringer og tilsynsordninger i finansmarkedene, vi må unngå å havne i den situasjonen som andre land har havnet i. Da skal vi bære med oss lærdommen fra vår egen bankkrise, og vi skal bære med oss lærdommer fra det som vi ser i verden rundt oss. En viktig utfordring i norsk økonomi er lønnsveksten. Den har i mange år vært høyere enn hos handelspartnerne våre. De siste ti årene har reallønna i Norge økt med nærmere 30 pst. I andre land har det knapt nok vært vekst i reallønnene i det hele tatt. For norske lønnstakere betyr reallønnsvekst oppgang i kjøpekraften. For næringslivet har den høye lønnsveksten i Norge isolert sett svekket dets evne til å konkurrere. Lønnskostnadene i Norge ligger betydelig over det som våre handelspartnere har, men utfordringene har blitt dempet fordi vi har et stort overskudd i handelen med utlandet. Vi kan ikke basere oss på at vi i all framtid skal nyte godt av at vi har stadig økende priser på eksporten vår. Skulle krona fortsette å styrke seg, kan mange bedrifter bli hardt rammet. Derfor er handlingsregelen viktig. Den gir et ankerfeste for bruken av oljepenger over budsjettet. Et slikt ankerfeste er nå mer enn noen gang viktig for norsk økonomi. Det bidrar, som jeg sa, til forutsigbarhet og stabilitet. Vi har lagt fram et forslag til revidert nasjonalbudsjett, som Stortinget slutter seg til, innenfor ansvarlige rammer som er i tråd med handlingsregelen. Bruken av oljepenger er godt under 4 pst.-banen, og det er viktig at vi klarer å videreføre dette av hensyn til kronekursen og den konkurransen som norsk industri møter i utlandet. Handlingsregelen skal også ivareta hensynet til framtidige generasjoner. Oljeformuen tilhører ikke bare oss som lever i dag, men også de som kommer etter oss. Handlingsregelen ivaretar hensynet til kommende generasjoner ved å kreve at bruken av oljepenger over tid skal følge realavkastningen av fondet. Går vi bort fra handlingsregelen slik at vi bruker mer enn realavkastningen, vil fondets verdi synke, og det blir mindre til dem som kommer etter oss. Hvis vi legger oss på en slik linje, vil vi låne fra neste generasjon, en generasjon som vil få en stor jobb med å betale for de økende velferdsutgiftene som vi ser komme – snarere må vi spare av hensyn til neste generasjon. Den økonomiske situasjonen hos mange av våre handelspartnere er skjør. Det er fare for at veksten kan holde seg lav lenge i industrilandene, og det er en fare for at den kan bli dempet i Kina og andre framvoksende økonomier. Det kan redusere etterspørsel og priser på deler av eksporten vår. Ytterligere nedgang i vekstutsiktene internasjonalt kan også forsterke uroen i finansmarkedene. En skjør verdensøkonomi påvirker, og vil påvirke, oss. Konkurranseutsatte bedrifter er i en særlig utsatt posisjon. Krisen i Europa illustrerer hvor viktig det er å holde orden i eget hus, og at vi styrker tilliten til økonomien vår. Gjennom revidert nasjonalbudsjett legger vi grunnlaget for en fortsatt stabil økonomisk utvikling i årene framover. Vi har fått mye til, men vi skal videre. Denne veien videre vil handle om økonomisk framgang, men vil også i større grad handle om menneskelig framgang og om folks muligheter og framtid. Kvaliteten på et samfunn kan ikke bare måles i penger. Hvordan vi har det med hverandre, og hvordan vi er som mennesker og medmennesker, er minst like viktig.