trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2006-02-15:
Jeg er veldig enig med representanten Nesvik. Det vi ser, er nemlig en utvikling innenfor pleie- og omsorgssektoren som går i retning av at omsorgsboliger blir arena for stadig mer omfattende pleie- og omsorgstjenester. Veldig mange kommuner velger jo å bygge omsorgsboliger istedenfor f.eks. sykehjem. Det gjør at man er nødt til å betrakte omsorgsboliger i lys av den utviklingen som skjer i pleie- og omsorgssektoren samlet, og det er viktig å se på den praksisen som utøves i forhold til intensjonene om retten til å kunne bosette seg i den kommunen man vil. Vi vil nå følge opp dette overfor Bærum kommune, og så gjenstår det å se hva Bærum kommune gjør. I kjølvannet av det vil vi måtte ta stilling til vårt videre arbeid. Det er veldig vanskelig for meg å angi noe tidsperspektiv på det.
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-02-15:
«Fengselsansatte i norske fengsler utsettes for stadig grovere vold og trusler fra de innsatte, og narkotikaomsetningen innenfor murene er svært godt organisert. Hvilke konkrete initiativ vil statsråden ta for å gjøre noe med denne uholdbare situasjonen?»
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-02-15:
Jeg takker for svaret, og spesielt for den offensive holdningen i forhold til rehabilitering og økt samarbeid. De bygningsmessige forholdene i en del fengsler, ikke minst i sentrale strøk, gjør det vanskelig å ha kontroll på de besøkende, som er en av «hovedinnfartsårene» for narkotika i fengslene. Situasjonen er også, som jeg har blitt fortalt, at bruken av narkotikahund kunne vært hyppigere. Det er et viktig hjelpemiddel for å avdekke narkotika. Hunden markerer eventuelle funn på en skånsom måte, og det kan gjøres med tanke på både innsatte og besøkende. Men spørsmålet er om denne muligheten utnyttes nok. Er statsråden av den oppfatning at bruken av narkotikahund bør økes i løpet av de kommende årene, og vil han ta initiativ til å utvide en ordning som er svært effektiv?
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-02-15:
Det er riktig at personsøk med hund skal være omfattet av alle regioner og utvidet fra 10 til 12. Men spørsmålet som jeg får reist en del steder jeg besøker, er om en har råd til å bruke dette nok, f.eks. ved at man har narkotikahund tilgjengelig. Jeg står her med det siste disponeringsskrivet, og i Region øst legger man til grunn at man skal gjennomføre 400 søk i år, mot 657 i fjor. Det er en reduksjon på 40 pst. Selv om man har en mer aktiv politikk på rehabilitering og det å komme tilbake til samfunnet, er spørsmålet om 40 pst. reduksjon er en reduksjon som statsråden vil være bekjent av og mener er tilstrekkelig. Et kort spørsmål om urinprøver: Vil man vurdere å gjennomføre såkalt hurtigprøve der hvor erkjennelse av narkotikabruk foreligger? Det ville vært en mer kostnadseffektiv måte å bruke urinprøver på i forhold til der det ikke foreligger erkjennelse av de faktiske forhold.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-02-15:
Man kan nok diskutere utviklingen og spørsmålet om hvor stort og omfattende dette problemet er, men det er prisverdig at dette tas opp, fordi ett enkelt overgrep i fengselet, ett enkelt lovbrudd når det gjelder narkotikabruk, er ett for mye. Kriminalomsorgens utdanningssenter har siden 2001 registrert og analysert alle innrapporterte hendelser om vold og trusler mot ansatte i kriminalomsorgen. Ut fra de opplysningene som framkommer fra dette materialet, ser det ikke ut til at ansatte i kriminalomsorgen utsettes for stadig grovere fysisk vold og trusler. Jeg har tillit til at kriminalomsorgen følger opp disse rapportene med konkrete tiltak der det er nødvendig. For å motvirke vold og trusler sluttføres i disse dager arbeidet med en ny sikkerhetsstrategi, som skal vare fra 2006 til 2010. I tillegg er samarbeidet med politiet styrket. Jeg mener disse tiltakene vil bidra til økt sikkerhet også for ansatte i kriminalomsorgen. Forskningsstiftelsen Fafo gjennomførte i 2004 en undersøkelse av innsattes levekår. Den viste at 60 pst. av alle som settes i fengsel, har et narkotikaproblem. De fleste av disse brukte narkotika daglig i måneden før innsettelse, hovedsakelig opiater og sentralstimulerende midler. Det arbeides hardt for å begrense bruk og omsetning av narkotika i norske fengsler. I 2004 var det 11 019 innsettelser totalt sett. Det ble gjennomført henimot 24 000 urinprøvekontroller. Cirka 90 pst. av disse var negative, man kunne altså ikke påvise illegalt inntak av rusmidler. Urinprøvekontrollen omhandler også innsatte som har vært ute på permisjon. I tillegg til urinprøvekontrollene gjennomføres det søk med narkotikahunder. Kriminalomsorgen har de siste årene økt antall hundeekvipasjer fra 10 til 12. I 2004 ble det gjort 611 beslag av rusmidler – stoff og tabletter. De aller fleste beslagene var brukerdoser. Kriminalomsorgen har også startet arbeidet med å øke den fysiske sikkerheten i fengsler med lavt sikkerhetsnivå. Flere av disse ble tidligere brukt til avsoning av promilledommer. Det er behov for å styrke den fysiske sikkerheten i disse fengslene for at de skal kunne håndtere personer med stoffproblemer på en god måte. I tillegg er samarbeid med andre etater styrket for å tilrettelegge for behandling av rusproblemer under fengselsoppholdet, i løslatelsesfasen og ute i samfunnet etter endt straffegjennomføring. Justisdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet er nå i sluttfasen i arbeidet med et felles rundskriv. Samarbeidsrundskrivet skal sikre at innsatte og domfelte rusmisbrukere med behov for behandling og sosiale tjenester får bedre oppfølging under fengselsoppholdet, i løslatelsesfasen og ute i samfunnet etter endt straffegjennomføring. Avslutningsvis vil jeg presisere at mitt mål er å ha en god sikkerhet for alle i kriminalomsorgen. Vi skal avverge kriminalitet, hindre rømninger og trygge samfunnet, men samtidig skal vi ta godt vare på dem som viser evne og vilje til rehabilitering. En slik differensiering i behandlingen av de innsatte er derfor et hovedmål for meg og Regjeringen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-02-15:
Som jeg sa i mitt svar, er hundebruken allerede utvidet. Jeg kan ikke utelukke at det vil bli aktuelt med mer bruk av den typen virkemidler. Det er som representanten sier, en veldig effektiv måte å avdekke narkotiske stoffer på. I går besøkte jeg Gjøvik fengsel og Vestre Slidre fengsel, og det som er presserende nå i disse og i andre fengsler, er å fylle soningen med innhold. Jeg tror at det vil kunne dempe etterspørselen i forhold til narkotikabruk. Den satsingen som Regjeringen nå har gjort i forhold til både utdanning, helse, bibliotektjeneste og kultur, bl.a. i inneværende års budsjett, er avgjørende viktig med hensyn til narkotikabruk i fengslene. Jeg vil ile til med å si at de ansatte jeg møtte både på Gjøvik og i Vestre Slidre, viser til fulle at man gjør en veldig god jobb i forhold til å avdekke, i det mellommenneskelige. Det er bra med hunder, men det er også viktig at vi har god bemanning, som sørger for at man er våken i forhold til hva som skjer – at man har kontaktbetjentordninger som fungerer. Besøket i disse to fengslene viste at det allerede gjøres en betydelig og god jobb ute i kriminalomsorgen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-02-15:
Dette er for så vidt gode innspill, som jeg skal ta med meg til departementet og til kriminalomsorgen. Jeg er ikke kjent med at det skal være en så drastisk reduksjon i forhold til hundebruk som representanten nå skisserer. Det vil vi se på, særlig tatt i betraktning at man har økt antall hundeekvipasjer, og særlig i lys av at dette er et gunstig virkemiddel å bruke, som også representanten har vært inne på. Totalt sett vil det nok for kriminalomsorgens del i det ganske land være slik at man får økt bruk av disse hundene. Det vil være meningsløst med en motsatt utvikling. Jeg vil igjen påpeke at vi raskt kan stirre oss blinde på virkemidler som går på kontroll i øyeblikket, og glemme det som ligger bak. Vi må ha begge tankene i hodet på en gang. Når det gjelder ideen og innspillet i forhold til urinprøvekontroller i tilfeller hvor det er erkjent bruk, skal jeg ta med meg det for å se på om det kan være en mulig strategi.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2006-02-15:
«I statsbudsjettet for 2006 vedtok regjeringspartiene å videreføre ventelønnsordningen for statsansatte. Ordningen har i praksis vært brukt til å skyve eldre arbeidstakere ut av arbeidslivet. I Bergens Tidende 15. januar sto flere ventelønnsmottakere frem og fortalte at de opplever ordningen som uverdig, at de blir parkert på et sidespor, ja endog at livet deres er ødelagt. Hvilke seniorpolitiske tiltak vil statsråden gjennomføre for å kompensere for den negative effekten av at ventelønnsordningen blir videreført?»
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2006-02-15:
Jeg takker statsråden for svaret. Vi kan nok være enige om at det ikke er negativt å være 57 år og skulle ut i arbeidslivet. Jeg har likevel lyst til å uttrykke forundring over at denne saken er så lavt prioritert, og at den nye regjeringen så langt har snakket så lite om den. Seniorpolitikk er viktig. Det er viktig for det enkelte mennesket, og det er viktig for landet vårt. Ikke minst er det viktig å understreke det på bakgrunn av den spontanspørretimen vi hadde i dag, der næringsministeren uttalte at vi har «den arbeidskraften vi har i dette landet». Hvis vi ikke kan være mer konstruktive enn å se på den arbeidsstokken vi har i landet pr. i dag, må vi i hvert fall kunne forvente at Regjeringen straks legger på bordet en rekke tiltak for å få seniorene ut i arbeidslivet. Å videreføre ventelønnsordningen er reversering av en politikk. Da blir spørsmålet en gang til: Når vil Regjeringen ta tak i arbeidet med å være konstruktiv og få flere av den eldre garde ut i jobb?
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2006-02-15:
Statsråden nevnte i sitt første svar at man ville gå gjennom ventelønnsordningen en gang til. Derfor vil jeg litt tilbake til den ordningen, som man nå har videreført. Da Bondevik II-regjeringen ville fjerne ventelønnsordningen, var det for å få en likebehandling av arbeidstakere i arbeidsmiljøloven og tjenestemannsloven. Men det som da skjedde, var at de statsansattes organisasjoner utviste sterkt press, og man møtte stor motstand. Den rød-grønne regjeringen har jo nettopp tatt det til følge og derfor videreført ventelønnsordningen, som i mine øyne ikke er noen konstruktiv løsning. Da blir spørsmålet mitt nå når man står foran en ny gjennomgang: Vil Regjeringen denne gangen fortsatt ta mer hensyn til LO enn til landets beste og til innbyggernes beste?
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2006-02-15:
Ordninga med venteløn i staten har ei historie som viser at dei tilsette kan få økonomisk tryggleik og verksemdene føreseielege rammevilkår i samband med omstillingar. Dei tenestemannsrettslege ordningane med venteløn og fortrinnsrett til statleg stilling har vore brukte som verkemiddel for å sikre større grad av oppslutning om omstillingsprosessane og bidra til større medverknad frå dei tilsette sine organisasjonar. Statistikken viser at det er eit relativt høgt tal på eldre som tek imot venteløn, samanlikna med dei som tek imot dagpengar. Det kan vere eit teikn på at ordninga dekkjer eldre sitt behov for økonomisk tryggleik. Samtidig inneber det ein fare for «innelåsing» i ein stønadssituasjon. Som representanten Holmberg sikkert er kjend med frå media dei siste dagane, møter eldre ofte negative haldningar når dei søkjer jobb. Ei undersøking som MMI har gjort for Senter for seniorpolitikk, viser at halvparten av norske leiarar ikkje eingong ville vurdere ein arbeidssøkjar som har mindre enn ti år igjen av yrkeskarriera si. Eg meiner det er tal vi ikkje kan leve med. No kom ikkje staten på nokon måte verst ut i den undersøkinga. Men det er heilt opplagt at skal vi få seniorane våre i arbeid, anten dei er på venteløn eller på ordinære dagpengar – og vi treng dei i arbeid i nasjonen Noreg – så har vi ein jobb å gjere i forhold til arbeidsgivarar når det gjeld haldning til seniorane: Det må på ingen måte vere diskvalifiserande å vere 57 år når ein søkjer utlyste stillingar. Det er både ei utfordring som eg som statleg arbeidsgivar må ta på vegner av Regjeringa, og det er ikkje minst ei utfordring som heile arbeidslivet må ta, både i privat sektor og i kommunal sektor. Når det gjeld det konkrete spørsmålet om kva eg vil gjere for å kompensere for eventuelle negative verknader av ventelønsordninga, vil eg gjere merksam på at eg allereie har varsla Stortinget om at eg vil setje i gang ein ny gjennomgang av tenestemannslova. Det er eit arbeid eg skal gjere i lag med organisasjonane. I samband med den gjennomgangen vil òg ventelønsordninga verte vurdert, og eventuelle negative konsekvensar av den noverande ventelønsordninga må på bordet og diskuterast. Så vil eg understreke at for å oppfylle vilkåra for å motta venteløn, må ein vere reell arbeidssøkjar. Om ein ikkje er det, fell retten til venteløn bort i ein periode. Det er Aetat som har ansvar for og plikt til å følgje opp det. Så har eg, som sagt, sett i gang ei rekkje tiltak. Vi jobbar no i samband med konkretiseringa av målet for IA-arbeidet for at både staten som arbeidsgivar og ikkje minst det generelle arbeidslivet skal fokusere på seniorane. Det skal ikkje vere slik at det er seniorane som må gå, anten det er staten som skal omstille, eller det er andre bedrifter som skal omstille. Der har vel den førre regjeringa eit like stort ansvar som den noverande regjeringa, knytt til dei omstillingane som er gjorde i statleg sektor.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2006-02-15:
Det tok Regjeringa fatt i frå dag ein. Er det noko vi verkeleg har jobba med, så er det det. Blant anna gjekk vi rett inn i arbeidet med å få på plass ein ny IA-avtale. Førre periode med IA-avtale hadde som siktemål at vi skulle få auka avgangsalder. Under den borgarlege regjeringa fekk vi altså redusert avgangsalder i arbeidslivet. Det betyr at den førre regjeringa hadde eit vesentleg ansvar for at vi i dag har låg avgangsalder i det generelle arbeidslivet. Vi har sagt at vi må ha eit mål, og i staten har vi klart å flate dette ut. No er målet å få avgangsalderen til å gå oppover. Vi har ei rekkje tiltak på gang. Helse- og omsorgsministeren jobbar med ei stortingsmelding om seniorpolitikk. Eg har som statleg arbeidsgivar sett i gang ei rekkje tiltak, bl.a. på kompetanseutvikling, der ein forpliktar leiarane i staten til gjennom personalpolitikken å jobbe med kompetanse, ikkje berre når folk er blitt pensjonistar, men gjennom eit heilt yrkesliv, slik at ein framleis er attraktiv på arbeidsmarknaden anten ein er 57 eller 62 år. Spesielt gjeld dette i forhold til dataopplæring. Ein fjerdedel av staten sine pensjonistar oppgir nytt dataprogram som grunn til å gå av med AFP. Vi er no i gang med eit arbeid med spesiell dataopplæring for alle seniorane i departementet og underliggjande etatar, bl.a. for at ikkje manglande kompetanse her skal vere ein grunn til at våre seniorar går ut av arbeidslivet. Det er ei rekkje tiltak i gang, og på veg til å kome i gang, slik at dette er noko vi jobbar med kvar einaste dag.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2006-02-15:
Vi høyrer stadig vekk frå diverse representantar her på Stortinget at vi tek omsyn til LO i eitt og alt. Vi har eit samarbeid med organisasjonane som Regjeringa legg stor vekt på. Ein av fordelane i norsk næringsliv og norsk arbeidsliv er at vi har ryddige forhold i arbeidslivet. Vi har god kontakt med arbeidsgivarsida, og vi har god kontakt med arbeidstakarsida, det vere seg LO, Unio, YS – alle organisasjonane. Det legg eg òg vekt på i forhold til det arbeidet som vi no skal gjere. Eg samarbeider med alle dei fire organisasjonane i staten i samband med den gjennomgangen av tenestemannslova som eg har varsla, noko den førre regjeringa ikkje gjorde, fordi dei gjennomførte kutt utan å ta organisasjonane med i arbeidet i det heile. Det vi skal vere klåre over, er at ventelønsordninga og fortrinnsrett til stillingar er framforhandla rettar ut frå eit ynske frå staten om at vi skal ha dei tilsette med i viktige omstillingar som staten treng å gjere, medan den førre regjeringa berre kutta ein opparbeidd rett, utan å ha ein dialog med partane i det heile på førehand. Vi har tenkt å gå i dialog med alle partar, og håpar å kome ut med ei tenestemannslov som er oppdatert og god for både arbeidsgivar- og arbeidstakarsida.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-15:
Siste spørsmål, men ikke minst et viktig spørsmål, går til fiskeri- og kystministeren og er ikke om fisk, som er viktig nok, men om seilingsled til Bergen, som er minst like viktig: «Da Askøybrua i Hordaland ble bygd, var det en forutsetning at også alternativ seilingsled uten høydebegrensning på 62 meter skulle bygges til Bergen havn. Broens seilingshøyde begrenser både næringsvirksomhet ved Bergen Yards og i sterkt økende grad cruiseanløp til Bergen havn, som er en av Europas største cruisehavner. Broen er ferdig nedbetalt med bompenger ved utløpet av 2006. Ny seilingsled er ikke påbegynt. Hva vil statsråden gjøre for å gjennomføre bygging av ny seilingsled til Bergen, slik Stortinget har forutsatt?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-15:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er helt riktig at vi etter svært lang tid har fått en konsekvensutredning om hva en seilingsled via Skjelangersundet vil koste – gledelig nok en langt lavere kostnad enn det man har vært forespeilet en rekke år. Det er slik at Stortinget heller ikke har tatt bort forutsetningen for bygging av broen, som på det nærmeste er ferdig nedbetalt, nemlig at vi skulle få en alternativ seilingsled uten høydebegrensning. Verdens to største cruiserederier vil i løpet av kort tid ha i drift 16 nye skip som alle har seilingshøyde over 63 meter. Det bygges heftig innen cruisenæringen, det er en voksende industri. Det siste eksempelet vi kjenner fra media for litt tid tilbake, gjelder Aker Yards, som nå skal bygge et stort nytt skip med plass til 6 000 passasjerer og med en seilingshøyde på 74 meter. Ser statsråden at innseilingen til Bergen med høydebegrensning for stadig flere av de største og nyeste cruiseskipene representerer en sperre for utviklingen av turisme og cruisefart på Vestlandet?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-15:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Statsråden har selv pekt på formuleringene i Fiskeridepartementets budsjettproposisjon på side 119, og jeg siterer: «Prosjektet må imidlertid vurderes i tråd med trafikkutviklingen og størrelsen på de skip som kan være aktuelle for anløp Bergen havn.» Det er slik at trafikkutviklingen er sterk, skipene blir større, og de blir også høyere. Det er altså en ny og forsterket utvikling siden dette ble skrevet. Vil statsråden ta nytt initiativ for å få dette prosjektet opp og frem? Vil statsråden alliere seg med tidligere byrådsleder Anne-Grete Strøm-Erichsen, som i sin byrådsledertid var en ivrig forkjemper for at Bergen måtte få denne seilingsleden på plass? Jeg håper det kan være en støtte for statsråden i arbeidet med å få realisert dette prosjektet, som åpenbart må finansieres av staten, fordi det er for sent å komme med regningen til dem som nå har nedbetalt broen.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2006-02-15:
Da hovedplanen for Askøybrua ble godkjent av Vegdirektoratet 24. september 1986, var det med en løsning om brohøyde på 62 meter og en alternativ seilingsled over Herdlaflaket. Fiskeri- og kystdepartementets godkjennelse av brohøyde i henhold til hovedplanen ble gitt 12. januar 1990. Av de vilkårene som ble stilt, var bl.a. en alternativ seilingsled over Herdlaflaket. I St.prp. nr. 1 for 1994–95 fra Samferdselsdepartementet foreslås det å ikke foreta utgraving av seilingsleden over Herdlaflaket på bakgrunn av verneinteresser. Stortinget hadde ingen merknader til det. Næringsstyret i Bergen og Bergen og Omland Havnevesen tok initiativ til et forprosjekt for utredning av alternativ seilingsled via Skjelangersundet. Denne inneholdt en del uavklarte forhold. Derfor besluttet Fiskeri- og kystdepartementet i 2002 at det skulle utarbeides et mer omfattende forprosjekt. Oppdraget ble gitt til Kystverket, som i samarbeid med Bergen kommune, Hordaland fylkeskommune og Bergen og Omland Havnevesen utarbeidet et omfattende forprosjekt. Rapporten ble avgitt i mars 2004. Kostnadene er beregnet til å ligge rundt 180 mill. kr. I St.prp. nr. 1 for 2004–2005 fra Fiskeri- og kystdepartementet ble det opplyst at Kystverket ville vurdere prosjektet alternativ farled til Bergen havn opp mot andre prosjekter i forbindelse med utarbeidelse av Kystverkets handlingsprogram for oppfølging av Nasjonal transportplan for 2006–2015. I St.prp. nr. 1 for 2005–2006 fra Fiskeri- og kystdepartementet er det redegjort for at Kystverket har vurdert dette prosjektet opp mot andre prosjekter. Kystverket mener at det ut fra en totalvurdering ikke er grunnlag for å prioritere dette prosjektet nå, da det er andre prosjekter som bør ha høyere prioritet. Departementet sluttet seg til denne vurderingen da budsjettet for i år ble laget. Det framholdes imidlertid at prosjektet må vurderes i tråd med trafikkutviklingen og størrelsen på de skipene som kan være aktuelle for anløp i Bergen havn. På denne bakgrunn mener jeg at Stortinget har fått seg forelagt de forskjellige vurderingene som er gjort i forbindelse med endringer i planene for utbygging av så vel seilingsled over Herdlaflaket som alternativ seilingsled via Skjelangersundet.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2006-02-15:
Etter hvert som verden forandrer seg, må også vi foreta vurderinger i forhold til det. Men når det gjelder prioriteringen av dette prosjektet innenfor nåværende ramme, har Stortinget sluttet seg til de vurderingene som Kystverket og Fiskeri- og kystdepartementet under ulik politisk ledelse har gjort.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2006-02-15:
Jeg vil bare gjenta at Regjeringen vil følge utviklingen. Vi har én pott med penger til disposisjon, og så må vi vurdere de ulike prosjekter opp mot hverandre ut fra de pengene vi har til rådighet.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2006-03-28:
Jeg vil også takke for en god diskusjon i Stortinget her i dag. Nå har helse- og omsorgsministeren kommentert en del av de enkeltelementene som har kommet opp, og jeg skal ikke gjenta det, men slutte meg til de vurderingene. Jeg synes det som en avslutning på debatten er grunn til å konkludere med at jeg oppfatter at det er enighet om det som er viktig, hovedsakene, i denne saken. Det synes jeg er veldig bra, og det er et godt utgangspunkt for å jobbe videre. Jeg har seks punkter på blokka mi i forhold til det. Det er selvsagt ingen tvil om at alle er enige om alvoret i en sånn sak som denne, og det skulle nær sagt bare mangle. Det har vi som en felles inngang i det videre arbeidet. Behovet for en evaluering oppfatter jeg at det er bred enighet om. Det virker også som det er bred enighet om å hente inn internasjonal ekspertise, som vi har sagt fra Regjeringen. Vi har ikke hørt noe annet om det, og det er bra. Så er vi enige om at informasjonsbiten i praksis er det mest krevende rundt det som har skjedd, og at det å kommunisere i de spørsmålene som har vært oppe til debatt rundt E. coli-saken, er veldig krevende. Jeg synes representanten Lønning i og for seg illustrerte det godt med å ta det ene ytterpunktet med Tsjernobyl, hvor i og for seg folk kan få et inntrykk av trygghet fordi de ikke vet, og situasjonen her, hvor åpenhetslinjen er blitt brukt, med de utfordringene det skaper i et informasjonsarbeid. Det tror jeg egentlig er et godt bilde på det som denne saken handler om. Punkt fire: Jeg oppfatter at det i denne salen er full enighet om å definere mattrygghet som et hovedprinsipp i både matpolitikken og landbrukspolitikken videre. Det er bra. For det femte oppfatter jeg at spørsmålet om sporbarhet, som også jeg brukte en del tid på i mitt innlegg, er noe som vi er enige om at vi skal jobbe videre med, og det skal vi starte på umiddelbart. For det sjette oppfatter jeg også at det er bred enighet om den faglige inngangen til slike spørsmål. Selv om en kan diskutere rundt nivellering i forhold til politiske kommentarer og det som er rundt det, oppfatter jeg likevel at vi i bunnen har en felles forståelse av at det som er viktig, er at det er det faglige som er fundamentet for den type jobbing som vi har vært igjennom nå. Det syns jeg er en betryggende konklusjon i en krevende sak som har krevd både tid og engasjement, og som også har vært krevende utover det for veldig mange den siste tiden. Vi skal ta med oss dette videre og sørge for at det blir jobbet videre med det, bl.a. basert på de konklusjonene som jeg trakk nå.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2006-03-28:
Det er en veldig alvorlig situasjon når unger blir syke av å spise mat man kjøper i butikken – ja, til og med opplever man at noen dessverre dør av den maten de spiser. Derfor har jeg full forståelse for at særlig de som har små unger, blir urolige før de får vite hva som er bra å spise, og hva som ikke er bra å spise. I denne perioden, mens man har undersøkt, har det vært noe usikkert hvor smitten kommer fra. Man har i det ene øyeblikket fjernet kjøttdeig fordi man trodde smitten kom derfra, i neste øyeblikk kommer den fra spekepølse, osv. Det er klart at dette skaper uro og til dels frykt hos mange foreldre. Så må vi ta innover oss at dette er veldig komplisert. Å finne en slik type bakterie er veldig komplisert, for vi vet hvor mange komponenter som er i de ulike varene, og hvor mange steder man produserer de ulike varene. Jeg må si at den innsatsen ministrene i denne regjeringa og Mattilsynet har gjort i jakten på denne smittekilden, syns jeg har vært formidabel. Det er en komplisert oppgave, og jeg er veldig glad for at man nå ser ut til å ha kommet i mål med det. Vi var enige i Stortinget om omorganiseringen av Mattilsynet i forrige stortingsperiode. Jeg er glad for at statsrådene nå signaliserer at man vil ta en gjennomgang av denne saken. Jeg syns det er altfor tidlig å konkludere, som enkelte gjør, med at man må endre organiseringen av Mattilsynet. Vi har så vidt kommet i gang med det nye Mattilsynet, og jeg syns at dette må få sette seg noe mer før man går ut og konkluderer. Vi fra SVs side vil også naturligvis se nøye på en evalueringsrapport før vi trekker de endelige konklusjonene. Det dette handler om, er det som mange stortingsrepresentanter, og ikke minst fra mitt parti, har tatt opp tidligere, at vi i Norge må fokusere på trygg mat. Å fokusere på billig mat er det enkelte som gjør, men vi må fokusere på trygg mat, at vi kan være 100 pst. trygge for at den maten vi putter i oss, ikke er skadelig for helsa. Jeg tror at når vi har fått ryddet opp i denne saken, skal vi fokusere enda mer på rutiner både på slakterier, på gårdsbruk, på produksjonsanlegg og på hvordan vi kan optimalisere dette med trygg mat. I dette perspektivet er kortreist mat en interessant bit. Det at vi sender maten rundt til mange steder, gjør det enda vanskeligere å spore hvor en eventuell smittekilde kommer fra. Vi har i dag en transport av mat som er formidabel, ikke bare i Norge, men også fra utlandet og inn til Norge. Så har jeg registrert at det i media fra representanter har kommet kritikk mot statsråder i forbindelse med håndteringen av denne saken. Det må jeg si at vi i mitt parti stiller oss uforstående til. Vi kan ikke se at noen statsråd kunne håndtert denne saken på noen annen måte. Man har valgt å kjøre en åpenhetslinje, og man har valgt å sette inn nødvendige ressurser. Det har vært fullt trøkk hele veien for å prøve å finne denne smittekilden, og man lyktes til slutt. Jeg vil ta avstand fra den kritikken som enkelte har kommet med mot regjeringsmedlemmer i denne saken.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2006-03-28:
Jeg takker utenriksministeren for innledningen, og merker meg at Kina er et satsingsområde i UD. Det har jeg full forståelse for. Jeg er også glad for understrekingen av at dialog er toveiskommunikasjon. Det stemmer veldig godt overens med min oppfatning om at selv om man har svært ulike synspunkter og står steilt mot hverandre på en del ting, er det alltid mye å lære – gjensidig – og det har vi helt sikkert også. Utenriksministeren har tidligere i denne sal hevdet at Norge ikke er et lite land. Han argumenterte da med at Norge har langt større utenrikspolitisk og økonomisk innflytelse enn hva folketallet skulle tilsi. Jeg håper han har rett, siden dagens utfordringer vil kreve all den innflytelse som utenriksministeren kan mobilisere. Det handler om å kombinere verdens folkerikeste land, Kina, og verdens neststørste kontinent, Afrika, med noe av det viktigste vi har i vår utenrikspolitikk, nemlig menneskerettigheter, demokrati, godt styresett og konfliktløsning. Afrikas vei til utvikling kan bare gå gjennom styrket demokrati, bedre styresett, mindre korrupsjon, færre kriger og konflikter og likeverdig deltagelse i global handel. Alt dette er viktige mål for norsk politikk overfor Afrika, og en slik politikk er blitt ført av en rekke regjeringer med støtte i Stortinget. Samtidig skal vi være bevisst på forhistorien. Afrikas enorme naturressurser og andre lands appetitt på disse har voldt kontinentet mye lidelse i århundrer. Ressursene er der stadig, appetitten er kraftig økende over hele verden. Faren for kollisjon mellom økonomi og menneskerettigheter, for å si det noe forenklet, er der hver eneste dag. Kontroll over og inntekt fra egne naturressurser vil være en vesentlig forutsetning for en videre god utvikling i Afrika. Om ti år vil Afrika kunne være like viktig i det globale oljemarkedet som Midtøsten. Dette angår Norge som energinasjon med interesser overfor afrikanske oljeproduserende land, men også som betydelig giver av bistand, lån og gjeldslette til fattige afrikanske land. Bondevik II-regjeringen økte bistanden spesielt til fattige land i Afrika, samtidig som det settes klare krav til mottakerlandenes styresett og transparency, liksom til bedret oppfølging og evaluering av måloppnåelse. Dersom de samme landene fyller våre forutsetninger i kontakt med oss, men helt andre forutsetninger når de er i kontakt med andre samarbeidsland, er situasjonen ganske uholdbar. Det bringer opp spørsmålet om hvilke multilaterale fora eller arenaer vi har for å komme i inngrep med Kina om praktisering av menneskerettigheter og godt styresett i forhold til tredjeland. Jeg håper utenriksministeren kan konkretisere dette nærmere. Spesielt er det interessant å høre hvilke muligheter utenriksministeren og Regjeringen ser for FNs nye menneskerettighetsråd. Hva mener utenriksministeren det kan brukes til?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2006-03-28:
Jeg vil takke alle deltakerne i debatten for gode innlegg. Det er åpenbart et veldig aktuelt tema, og jeg har stor tro på at dette er et tema som vi kommer til å møte igjen, og med stadig større styrke, fordi det gror nærmere og nærmere oss. Jeg merket meg med interesse utenriksministerens vektlegging av å se utviklingspolitikken og utenrikspolitikken mer i sammenheng – kanskje også konfliktløsning. Dette er et tema vi har vært borti flere ganger de siste årene. Det er åpenbart en del fellesanliggender, eller skjæringspunkt, mellom disse politikkområdene hvor arbeidet forsterkes hvis man koordinerer bedre. Da står menneskerettigheter og good governance absolutt sentralt. Så gjelder det å balansere dette mot det vi kan kalle andres annerledeshet, og ha respekt for den annen part i en dialog. Som en var inne på tidligere i ordskiftet: Det er alltid noe å lære begge veier. I en slik prosess er det desto viktigere å bli enda mer bevisst enn vi har vært til nå, på hva som er kjerneelementene når vi snakker om godt styresett og menneskerettigheter. Vi vet noe om hva innbyggerne selv mener om dette i en del av de landene vi er opptatt av. Vi har en liknende problemstilling i de arabiske land, og der foreligger det store rapporter fra UNDP om temaet. Folk sier gjennomgående at de så avgjort ønsker seg et demokratisk styresett, men det er nok fra innbyggernes side vektlagt at det mest retter seg mot trygghet for den enkelte, altså menneskerettigheter og friheter, og at de ønsker seg en representativ og ansvarlig politisk ledelse og et effektivt arbeid mot korrupsjon. Så får en ha desto større respekt for at det kan finnes lokale utforminger, lokale koloritter, når det gjelder hvordan man utformer institusjonene rundt den demokratiske strukturen. Jeg merket meg at utenriksministeren så tre påvirkningskanaler. Det er den bilaterale overfor Kina, som kan gis en utenrikspolitisk dimensjon. Det er forholdet til afrikanske fora som AU og NEPAD – og jeg vil for min del spesielt si at hvis man i denne sammenheng kan få inn relevante kriterier i African Peer Review Mechanism, så er det et konkret verktøy. Og det er FN og bl.a. hvilke forhåpninger en kan ha til det nye MR-rådet. Spørsmålet er da om Regjeringen er forberedt til å bruke dette nye redskapet, dette nye rådet, og derved bidra til å utforme dets praksis. På alle disse tre virkemiddelområdene ser jeg frem til utenriksministerens tilbakemelding om dette i fremtidige redegjørelser.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2006-03-28:
Jeg har ganske riktig gitt uttrykk for at det ikke er riktig å kalle Norge et lite land. Hvorvidt vi skal måle oss med Kina i alle sammenhenger, skal jeg være litt tilbakeholden med. Men vi skal i hvert fall ikke vike tilbake for å ha prinsipielle synspunkter og bruke de kanalene vi har. Jeg mener at Vallersnes’ innlegg nå var en god presisering av de utfordringene vi står overfor. Det er deler av den begrunnelsen som har ført til at jeg nå har ønsket å sette fokus på norsk utenrikspolitikk i Afrika, fordi jeg tror at det mer ensidige bistandsfokus vi har hatt på Afrika, som fortsatt skal bestå som en viktig faglig innfallsvinkel, kanskje fører til at vi har mindre perspektiv rundt disse spørsmålene som representanten Vallersnes tar opp. Norges ambassadør i Mosambik nevnte for meg hvordan utviklingen av kinesiske interesser i dette landet nå påvirker hvordan landet utvikler seg på en annen måte enn hva vi normalt har hatt på vår radar i Utenriksdepartementet, og da trenger vi et rammeverk for å forstå det. Stormaktskonfrontasjonen i Afrika, som også handlet om ressurser, er nå blitt avløst av en ny jakt på ressurser i Afrika. Vallersnes har gitt en god del eksempler. Kronikken til Helge Rønning, som jeg også leste i sin tid, har vist og eksemplifisert det på andre måter. Det er riktig at det kan komme til en type konfrontasjon mellom ulike perspektiver når det gjelder syn på samfunnsutvikling, menneskerettigheter, godt styresett, som noen land legger vekt på, mens andre land som kommer til afrikanske land, ikke legger vekt på det og dermed fritar en del styresett fra det presset de burde være under for å følge internasjonale, globalt anerkjente standarder. Norge har tre hovedspor her, mener jeg. Det ene er vårt bilaterale forhold, som bør profesjonaliseres i en utenrikspolitisk retning til også å kunne være vãr for disse dimensjonene, både i vår analyse og i måten vi har dialog med myndighetene i Afrika, hvor vi har stor representasjon. Det andre er den støtten vi gir til afrikanske egne organer som ønsker å bidra til en multilateral utvikling og universelle prinsipper knyttet til menneskerettigheter, FNs konvensjoner om politiske og sosiale rettigheter. Jeg tenker da i første rekke på den rollen AU, Den afrikanske union, kan ha, og de bestrebelsene Afrika har for å få til et samarbeid innenfor økonomi, innen det såkalte NEPAD-initiativet. Norge må posisjonere seg slik at vi er tungt til stede i de landene som er toneangivende i den sammenheng. Så er det, som representanten sier, FN-sporet. Det gjelder jo å styrke de universelle standardene som gjør at de står sterkt i møtet med det trykk ressurssugne land fra utsiden kan ha når de gjør sin innflytelse gjeldende. Det handler om FN, Verdensbanken, og jeg har også stor tro på at det FN-organet for menneskerettigheter som nå er opprettet – dog ikke perfekt, men allikevel et veldig viktig skritt på veien – kan være en viktig institusjon, slik at en også har tillit og legitimitet, både i Afrika og hos et land som Kina, slik at ens arbeid blir godt respektert.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2006-03-28:
La meg også få takke representanten Vallersnes for denne viktige debatten, som jeg har hatt stor glede av, og mange gode synspunkter. Jeg vil først gjøre det klart for alle som har vært inne på det i innleggene sine, og det er det bred enighet om i denne sal: Norge skal ikke og kan ikke akseptere brudd på menneskerettigheter, dødsstraff, brudd på internasjonalt anerkjente prinsipper for styresett og brudd på politiske og sosiale rettigheter. Det må vi være tydelige på i alle sammenhenger, og vi må ha en strategi for hvordan vi kan vinne gjennomslag for det. Total mangel på dialog og engasjement, som vi har hatt diskusjon om i denne sal tidligere, er neppe en god strategi for å nå fram langs den lange veien. La meg også komme inn på at vi i MR-rådet etter vårt skjønn vil få større anledning til å ta opp disse spørsmålene og gjøre koblinger til andre deler av FNs arbeid. I vår MR-dialog med Kina, som kan bli et speilbilde av det vi tar opp i globale sammenhenger, er vi opptatt av religionsfrihet, ytringsfrihet og politiske og sosiale rettigheter på ulikt vis. Så vil jeg si at den tanken at det afrikanske samfunn og de afrikanske lands demokratier kan ta over den kinesiske måten å styre samfunnet på, har jeg like liten tro på som at den sovjetiske modellen var god for afrikanske samfunn i den tiden Sovjetunionen var en aktiv aktør på det afrikanske kontinent. Jeg tror heller ikke vi skal ha et vestlig perspektiv på hvordan afrikanske land utvikler seg. Det vi ser i de landene som nå har utvikling i Afrika, er at de utvikler demokrati i pakt med afrikanske tradisjoner og basert på internasjonalt anerkjente universelle verdier som er nedfelt i FNs dokumenter og prinsipperklæringer. Og det er det vi må støtte opp om. Her mener jeg at representanten Marit Nybakk i sitt innlegg pekte på de veiene Norge har. I arbeidet med Kina og andre land som er viktige for å få til freds- og forsoningsprosesser i Afrika, er det ikke noe alternativ til å arbeide med en realitet. Og Kina er en realitet i Afrika, og vi må bruke de kanalene vi har. Så må vi arbeide aktivt overfor afrikanske land. Jeg vil slutte med det jeg sa i mitt første innlegg, og som flere har vært inne på her: Det fordrer nytenkning i norsk utenrikspolitikk, fordi det afrikanske bildet blir mer komplekst – fra å ha vært delt i den kalde krigens logikk, fra å ha vært tung på bistand, til nå å skulle håndtere en mer sammensatt utenrikspolitisk dagsorden, hvor Kina er et nytt element, med både utfordringer og muligheter som vi i vår utenrikspolitikk skal være aktive for å utnytte.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2006-03-28:
Kristelig Folkeparti vil også gi honnør til representanten Vallersnes for det temaet han har tatt opp. Nå er det ikke slik at Kristelig Folkeparti har fått noen ny utenrikspolitisk talsperson, bare så det er sagt innledningsvis. Jeg skal begrense meg til noen få kommentarer knyttet til det jeg kanskje føler mer er kjernen i det representanten Vallersnes tar opp: På hvilken måte kan Norge påvirke Kina til å ta opp situasjonen i tredjeland, ikke minst når det gjelder godt styresett? Det er jo en utfordring for oss selv også. I den komiteen jeg sitter, finanskomiteen, har vi ansvar for et pensjonsfond, Statens pensjonsfond – Utland, som har trukket seg ut av en rekke selskaper. Samtidig har vi relasjoner til de samme selskaper i andre forsvarspolitiske sammenhenger. Det viser også at dette ikke bare er et dilemma som er noe for Kina å arbeide med, men også et dilemma som gjelder oss selv i enkelte sammenhenger. Jeg la merke til at utenriksministeren framhevet at Kina har høy prioritet i departementets arbeid, og at menneskerettigheter har en like høy prioritet. Og summen av de to forhold skulle jo tilsi at Norge er aktiv på det området som interpellanten tar opp. Det jeg kunne tenke meg å høre mer om fra utenriksministeren, hvis det er mulig, er følgende: Hvis vi ser for oss en situasjon der en rekke land, kanskje særlig i Afrika, bytter ut handelspartnere som er opptatt av godt styresett, menneskerettigheter o.l., med andre land – kanskje med Kina, som er nevnt av interpellanten – av rent innenrikspolitiske årsaker, hvilke mekanismer har egentlig Norge som nasjon til å påvirke en slik utvikling? Jeg synes interpellanten var inne på at de kanskje ikke er så mange, at vi her står overfor ren maktpolitikk i mange sammenhenger, hvor det politiske selvfølgelig går hånd i hånd med det som er økonomisk opportunt for det enkelte land. Men i den grad det er muligheter, er jeg interessert i å høre hvordan vi kan utvikle dem videre. Det var nevnt en del fra utenriksministeren i hans tilsvar, men hvor sterke de mulighetene er, synes jeg ble hengende noe i luften. Hva kan vi forvente av Kina, som tross alt er et land hvor tortur, ikke minst under politiavhør – til tross for lovforbud mot det – pågår i stor stil, hvor mange fengsles uten dom, hvor det er dødsstraff, og hvor det er forfølgelse av en rekke minoriteter? Hvordan kan vi påvirke et slikt land til å kreve noe av tredjeland, når man absolutt har så stort behov for å feie for egen dør? Fra Kristelig Folkepartis side kommer vi vel ikke utenom at én ting er den toveisdialogen vi kan ha med land, men like viktig er det arbeidet vi har i de internasjonale fora. Der var både interpellanten og Ågot Valle inne på de nye ordninger som FN nå etablerer også i denne sammenheng. Forhåpentligvis kan det gi oss en mulighet til å påvirke positivt utviklingen i tredjeland, hvor de direkte involverte handelspartnere kan spille en rolle på en positiv, indirekte måte.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2006-03-28:
Takk til representanten Vallersnes for å ta opp et viktig tema. I Norges internasjonale engasjement og i dialog med andre myndigheter må kampen for menneskerettigheter og demokratiske prinsipper ha høyeste prioritet. Demokratiske prinsipper er grunnleggende for å sikre enkeltmennesker frihet og verdighet og for å skape en rettferdig fordeling og bærekraftig økonomisk utvikling. Venstre mener at Norge må kjempe for økt oppmerksomhet omkring brudd på menneskerettighetene. Dødsstraff kan ikke aksepteres, verken i krig eller fred. Om lag 90 land, deriblant Kina, benytter fremdeles dødsstraff. Mer enn 3 400 henrettelser fant sted i Kina i 2004, i henhold til tall fra Amnesty. Kinas mest kjente samvittighetsfange og menneskerettighetsaktivist, Wei Jingsheng, hevder at tallet er nærmere 10 000. Wei Jingsheng satt 18 år i fengsel, hvorav ti år i isolat, og etter løslatelsen i 1997 reiser han fortsatt rundt i Kinas samarbeidsland med klare krav. Hans hovedinnvending er at det ikke settes krav. Kina er en god handelspartner, og menneskerettighetene kommer i annen rekke, sa han da han var på besøk her på Stortinget i fjor høst. Venstre forventer at Regjeringen er tydelig på at Norge følger Weis klare råd om at vi ikke skal akseptere tortur og dødsstraff eller forfølgelse av religiøse eller politiske grupperinger, slik tilfellet er i Kina. Wei Jingsheng er også svært bekymret for Kinas behandling av Taiwan, og det har han grunn til å være. Vi må kommunisere tydelig at også kinesiske myndigheter må respektere demokratiske valg, enten de liker utfallet av valget eller ikke. Norske myndigheter bør ved grove menneskerettighetsbrudd gå foran i å utvikle sanksjonsformer som ikke rammer befolkningen generelt, men retter seg direkte mot makthavere i det autoritære regimet. Humanitær bistand bør unntas fra sanksjoner. Ytringsfrihet er kanskje den mest grunnleggende av menneskerettighetene og en avgjørende forutsetning for demokrati. Norge må derfor reagere klart overfor innskrenkninger i ytringsfriheten i Kina, særlig overgrep mot journalister, forfattere og menneskerettighetsaktivister. Jeg er tilfreds med at utenriksministeren så tydelig i sitt svar til interpellanten vektlegger dialog, godt styresett og menneskerettigheter i samhandling med Kina og det internasjonale samfunn.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2006-03-28:
Det går nesten en slags politisk linje fra et borgerlig byråd som snakker med en arbeiderpartiregjering i 1997 til et borgerlig byråd som snakker med en arbeiderpartiregjering i 2006, for det er jo et uttrykk for at på noen områder går det an å finne løsninger. Jeg er glad for at statsråden i sitt svar er individorientert. Noe av det som har uroet meg, og jeg vil gjerne si det rett ut fra Stortingets talerstol, er et forsøk på av og til – i hvert fall mediemessig – å tegne et bilde av deler av Oslo som en slags getto. Det ville være en utrolig negativ stigmatisering. Enhver som kjenner gode nærmiljøtiltak i Oslo, enten det er i Oslo vest, i indre Oslo, i Groruddalens ulike deler eller i Oslo sør, vet at nærmiljøene er levende og gode, og det er når man behandler folk på den måten, at man også får gode resultater. Så jeg er veldig glad for at statsråden holdt seg unna alle slike former for beskrivelser og begrep. Jeg synes det er positivt og lovende. Det er når individer har rettigheter og plikter, samtidig som vi har den innsikt og den forståelse at vi kan starte med litt ulik ballast i livet, at vi finner løsningene. Jeg er svært glad for at statsråden gir uttrykk for at selv om han prioriterer å få levert og få satt i gang arbeidet med Groruddalen – som jeg er helt enig med ham i – er han også åpen for å vurdere initiativet på Søndre Nordstrand. Det oppfatter jeg at han gjør, gjennom de virkemidler han selv sitter med – som jeg oppfatter er det lengste han kan gå uten å ha en bred regjeringsbehandling. Men samtidig er han beredt til å ta imot den utfordringen som følger av Oslo bystyres vedtak i forbindelse med budsjettet for inneværende år. Det oppfatter jeg som positivt og lovende. Jeg har noen korte anmerkninger til det. Jeg er personlig overbevist om at det er viktig å ha frie midler som folk kan bruke lokalt. Jeg tror sentrale politikere ofte kan være kloke – vi kan som sentrale politikere til og med tildele oss ganske mye visdom også – men jeg tror den visdommen som folk lokalt har, er betydelig. Det er ingen tvil om at lokale grupper, organisasjoner og bydelsutvalg har god erfaring med hva som nytter. Det tror jeg gjelder både Groruddalen og Søndre Nordstrand. Jeg tror det er viktig å finne et innhold på dette, slik at nettopp de som er lokale, og som kjenner hvor skoen trykker, kan komme inn. Det faller så godt sammen med de områdene som statsråden snakket om – kloke tiltak i bomiljøene og tiltak for barn og ungdom i en oppvekstsituasjon. Jeg vil understreke at Venstre kommer til å arbeide med det som mål at det både i Oslo kommunes budsjett for 2007 og i statsbudsjettet for 2007 skal finnes penger ikke bare til handlingsprogrammet i Groruddalen, men også til Søndre Nordstrand.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2006-03-28:
Jeg har ikke mye å legge til i forhold til det svaret jeg gav – bare i og for seg si meg enig i Dørums oppsummering av hva jeg sa. Vi har forstått hverandre, og det er en fordel for å gå videre. Jeg tror Dørum har et veldig godt poeng i at det er viktig, når vi nå kommer opp med ulike satsinger i kommuner og bydeler, at vi forsøker å kanalisere en del av de pengene som frie midler, slik at det gis grunnlag for et lokalt initiativ. Her tror jeg det av og til er en del interessekonflikter, i den forstand at statlige myndigheter på en måte har behov for å kanalisere midlene i bestemte retninger. Det tror jeg det er mulig å kombinere, i den forstand at man kan avsette midler til f.eks. lokalmiljøtiltak rettet mot barn og unge. Vel låser man pengene innenfor det området, men man bør gå langt i å la bydelene – i dette tilfellet bydelen – bestemme hvordan den rammen kan disponeres på best mulig måte. Da tror jeg man kan kombinere behovet for å ha noe statlig styring av satsingen med lokal kjennskap og kloke lokale folkevalgte. Heller ikke på det området tror jeg vi er særlig uenige.