Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-06-17:
Ifølge St.meld. nr. 42 var verdien av norsk våpeneksport på til sammen 4,2 milliarder kr i 2008. Dette utgjør en vekst på 22 pst. i forhold til året før, og det gjør Norge til en betydelig eksportør av våpen, faktisk blant de største i verden pr. innbygger. Det påligger oss derfor et spesielt ansvar for å forsikre oss om at våpen eller våpenkomponenter produsert i Norge ikke brukes til å begå brudd på menneskerettighetene. Venstre mener at åpenhet er en viktig nøkkel for et godt kontrollregime. I St.meld. nr 42 viser Regjeringen vilje til økt åpenhet innenfor rammen som norske lover og regler setter. For å bidra til enda større åpenhet er det i årets melding gitt ytterligere detaljer om hvilke varer som er eksportert, om lisenssøknader som ble avslått, samt om utførsel av sivile varer til militære sluttbrukere. Dette er små skritt i riktig retning. Det gis ikke innblikk i det konkrete innholdet i eksport brutt ned på land. Norske myndigheter krever som kjent sluttbrukererklæring, men ikke fra allierte i NATO. Dette bygger på en mangeårig praksis basert på tillit mellom partene innad i alliansen. Derimot krever en del NATO-land sluttbrukererklæring fra sine allierte. Kravene til sluttbrukererklæring kan imidlertid variere fra land til land. I praksis viser det seg at forskjellen mellom dem som krever sluttbrukererklæring og dem som krever en annen form for dokumentasjon, ikke nødvendigvis behøver å være så stor. Jeg mener derfor det hadde vært ønskelig med en større grad av samordning slik at reglene innad i alliansen blir mest mulig like på dette punktet. Dette vil gi en enklere, mer oversiktlig og dermed bedre våpeneksportkontroll. Jeg har også lyst til å peke på at norske eierinteresser, herunder staten, kan gå inn i bedrifter i andre land som kan ha et svakere kontrollregime enn det norske. Dette gjør at slike bedrifter kan eksportere våpen til land som det norske regimet ikke ville ha tillatt. Utenriksdepartementet har nylig erkjent at dette er en utfordring knyttet til det norske kontrollregimet. Jeg mener at staten bør bruke sitt eierskap for å sikre at salg av våpen og ammunisjon foregår i samsvar med norske regler, uansett i hvilket land produksjonen finner sted. I 1997 gikk et enstemmig storting inn for at Utenriksdepartementet skal ta hensyn til politiske spørsmål ved tildeling av eksportlisenser. Dette omfatter demokratiske rettigheter og respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Ser man gjennom listen over land som Norge har eksportert ulikt forsvarsmateriell til, utmerker ikke alle seg med verken demokratiske rettigheter eller respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Saudi-Arabia er ett eksempel. Jeg mener derfor at det i vurderingen av søknader om eksportlisens må stilles reelle krav til situasjonen på menneskerettighetsområdet i mottakerland. Venstre mener at det er positivt at komiteen ble med på en merknad om nettopp det. Det er en betydelig utfordring for norsk utenrikspolitikk på den ene side å framstå som en stor våpeneksportør og på den annen side å arbeide aktivt for å fremme fred og forsoning i andre land. Jeg mener at noe av gapet mellom to så ulike hensyn kan fylles ved å vise til en streng norsk eksportkontroll og Norges aktive rolle for å fremme internasjonal humanitærrett. Dette gjelder ikke minst i forbindelse med inngåelse av mine- og klasevåpenkonvensjonene. Videre kan vi vise til FNs arbeid med en Arms Trade Treaty. Den skal øke kontrollen med omsetningen av alle former for konvensjonelle våpen, herunder også håndvåpen. Det er veldig bra. Gitt motstand blant ledende våpeneksporterende land som USA, Kina og Russland, kan det nok ta tid før en Arms Trade Treaty blir vedtatt og ratifisert. I mellomtiden forutsetter jeg at Regjeringen sammen med andre likesinnede land gjør hva den kan for å påvirke disse landene i riktig retning.