Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-03-29:
For et par uker siden hadde jeg et sterkt møte med ungdomsbedriften TØFF, sju jenter fra en videregående skole i Trondheim som hadde som forretningsidé å reise rundt til ungdomsskoler og holde foredrag om hvordan det er å være mobbeoffer. To av jentene hadde selv opplevd alvorlig og vedvarende mobbing på ungdomsskolen, uten at skolen hadde greid å sette en stopper for det. Læreren og skoleledelsen hadde bagatellisert det, og jentene slapp ikke fri fra mobbingen før de kom på videregående skole. Da fikk begge et nytt liv, og de bestemte seg for å stå fram. Det er modig gjort å fortelle sin historie om hvor tøft de hadde hatt det på ungdomsskolen. Jentene fortalte om stor suksess med foredragene. De hadde kontrakt med Trondheim kommune om å besøke en rekke ungdomsskoler i kommunen, og de fortalte om sine tidligere mobbere som hadde tatt kontakt og bedt om unnskyldning. De fortalte også om ungdomsskoleelever i dag – når de var rundt på ungdomsskolene – som tok kontakt i ettertid, som fremstilte seg selv, eller så seg selv i rollen som passive mobbere, og som lovte at de skulle ta et oppgjør med seg selv og endre sin egen atferd. Det er vanskelig ikke å bli berørt av disse jentenes historie. Jeg blir stadig sterkere overbevist om at vi ikke har det nødvendige riset bak speilet for at lærere, skoleledere og kommuner skal gripe inn og ta alvorlig mobbing, og ofrene, på alvor. Jeg er helt enig med representanten Aasen i at det er en fallitterklæring når mobbeofre skifter skole. På den andre siden har jeg også stor forståelse for foreldrene som ikke kan se på at ungene deres nesten går til grunne fordi skolen ikke makter å stoppe mobbing. Vi vet at elever som mobbes, tappes for krefter, mister konsentrasjon og evne til læring. Da er det høyst forståelig at noen går til det skritt å skifte skole, når skolen ikke greier å rydde opp i slike forhold. Regjeringen har gitt et oppdrag til juridisk ekspertise ved Universitetet i Oslo – å utrede bl.a. sanksjonsmuligheter i forbindelse med mobbeovergrep og en ordning med mobbeombud. Høyre imøteser med forventning resultatet av den utredningen. Her er det tydelig at vi også bør se hen til Sverige og se på de sanksjonsmulighetene man der har lagt til rette for, som også representanten Aasen viste til i sitt innlegg. Høyre har tidligere tatt til orde for mer aktiv bruk av konfliktrådene for å sette tydelige grenser og vise at mobbing får konsekvenser. I min forrige stortingsperiode satt jeg i justiskomiteen. Da besøkte jeg bl.a. konfliktrådet i Sør-Trøndelag, som har gjort gode erfaringer med nettopp å ta mobbesaker inn i konfliktrådet. De arrangerte stormøter der alle de involverte, både mobberne og ofrene, fikk møte støttepersoner, og hvor man faktisk greide å løse opp i det som hadde vært svært fastlåste saker. Det må vi lære av. Vi må også bidra til at konfliktråd andre steder i Norge kan greie å løse slike konflikter. Høyre har også tro på en tanke om å knytte politikontakter til skoler og å trekke også politiet inn i mobbeforebyggende arbeid. I mange henseende kan det se ut som at lærerne og skolene trenger andre autoriteter å støtte seg på for å understreke alvoret i situasjonen, slik at mobberne kan se at det er noen som ser, og som også er i stand til å fortelle noe om konsekvensene når man går over alle grenser. Mobbemanifestet er viktig for å skape større bevissthet når det gjelder viktigheten av å bekjempe mobbing, men jeg vil advare mot at noen da kan tro at jobben er gjort. Det er jo da jobben begynner. Jeg er litt uenig med representanten Aksel Hagen, som mener at det bør lages ytterligere manifester lokalt. Jeg tror det viktige nå ikke er mer papir, men mer inngripen når mobbing skjer. Skal vi lykkes i antimobbearbeidet, må også alle voksne gå foran med gode eksempler, enten det er på facebookprofiler, på Twitter, på fotballtribunen, eller det er rundt middagsbordet. Voksnes holdning og handlinger spiller en rolle dersom vi skal bekjempe mobbing og fremstå som positive rollefigurer.