Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Denne debatten har i hvert fall gitt meg et lite déjà vu – en følelse av å ha opplevd den før. Alt går bra, sies det. Det er ikke så farlig å svekke budsjettet, det er ikke så farlig å bruke mer penger. Fra budsjettet ble lagt fram i fjor og til nå er statsbudsjettet svekket med kanskje 4-5 milliarder kr. Utgiftene økes og inntektene svekkes. Men det er ikke så farlig fordi – som statsministeren stod her og sa – alt går så bra. Det er nøyaktig den samme argumentasjonen vi hørte høsten 1997, etter at Bondevik-regjeringen tiltrådte. Da ble også budsjettet svekket med ganske nøyaktig 5 milliarder kr. Resultatet vet vi nå i etterkant. Regningen ble sendt til unge i etableringsfasen med store boliglån og folk som satset på utdanning, og som derfor satt med store studielån. Renteøkning ble måten å stramme inn på. Da slapp Regjeringen å ta sitt ansvar. Andre måtte betale. Og renten er ennå ikke kommet ned på det nivået den lå på før Bondevik-regjeringen satte i gang. Nå er man i gang igjen. Budsjettet svekkes. Utgiftene økes og inntektene svekkes. Det skjer uten inndekning, som det heter. Men det er jo ikke riktig. Alle penger vi bruker, må komme fra et sted. Man tar fra oljefondet. Man tar fra de kommende generasjoner. Jeg lurer på om det hadde vært like lett å ta fra oljefondet hver gang Bondevik skal finansiere sine gode saker, hvis det hadde hett ungdomsfondet, generasjonsfondet eller pensjonsfondet – som det jo faktisk er. Det er ikke sikkert det hadde vært like lett å saldere budsjettet med fondet hver gang hvis det hadde hett det. Regjeringen skriver selv at det må til en innstramming på kanskje 10-15 milliarder kr for at generasjonsregnskapet skal være i balanse. Da er det lett å regne ut at vi i løpet av 20 år kanskje har 200-300 milliarder kr mindre på oljefondet enn vi ville hatt med en mer ansvarlig politikk. Det betyr at den generasjonen som da skal betale, vil måtte betale mer i skatt eller redusere sitt forbruk for å ta igjen det Bondevik-regjeringen påfører oss. I stedet for at dagens generasjon betaler for sitt eget forbruk, er det de som er unge i dag, som skal betale for det i framtiden. Og det hadde vært helt i orden dersom de pengene var blitt brukt på å satse på framtiden, på skole osv. Men det er de jo ikke. Det er vel nesten ingen grupper som så til de grader har fått oppleve sentrumsregjeringens løftebrudd som ungdommen. Studielånsrenten skulle ned, den gikk opp. Stipendandelen skulle opp på 40 pst., den har stoppet opp. Boliger skulle bygges. Ungdomsgarantien har Regjeringen fjernet, skolebøker i den videregående skolen, eller stipend, som man lovte i valgkampen, har forsvunnet som dugg for solen, osv. osv. De fleste foreldre bruker gjerne å hjelpe de unge i etableringsfasen, i utdanningsfasen, støtte dem i oppveksten, sette av litt sparepenger. Regjeringen Bondevik er de eneste i foreldregenerasjonen som faktisk tar av ungdommens sparepenger og bruker dem til sitt eget overforbruk. Sentrumspartiene kunne ha støttet forslaget vårt om flere studentboliger, men svaret var nei. De kunne ha støttet forslaget vårt om IT-studieplasser, men svaret var nei. De kunne ha støttet forslaget vårt om forskning, men svaret var nei. De kunne ha støttet forslaget vårt om næringslivssatsing, men svaret var nei. Nei, nei og nei. I stedet brukes pengene på en kjøpefest vi sjelden har sett maken til. Dagbladet og VG fra i går er fulle av overskrifter som «Dette blir pengesommeren 1999» og «Forbruket tar av i en dimensjon vi aldri før har sett». Mitt spørsmål er: Hvorfor syns Kristelig Folkeparti det er riktig at vi bruker pengene på en dans rundt gullkalven, i stedet for en framtidsrettet satsing på ungdom og utdanning, og hvorfor sender man regningen til ungdomsgenerasjonen? Mitt spørsmål er: Er det riktig å ta de pengene, for hvem er det vi tar dem fra? Oljeformuen, som ble bygd opp gjennom millioner av år, spiser vi og drikker vi, skatteletter vi og kontantstøtter vi bort – fortere og fortere. Det er statsmannskunst 1997. Det er ingen kunst å bruke pengene fortest mulig, kunsten må være å satse på framtiden, slik at også flere generasjoner får nyte godt av oljerikdommen. Det er et moralsk spørsmål. Det kommer ikke til å være noen som klager, ikke politikerne, ikke velgerne, ikke redaktørene, ikke journalistene – fordi de vi tar pengene fra, ikke er til stede i denne sal, mange av dem er ikke engang født. Og vi som er her, bryr oss ikke. Vi har det nemlig så altfor travelt med å bedrive statsmannskunst.