Nikolai Astrup (Høyre), 2014-12-18:
Det er interessant å lytte til Arbeiderpartiet for tiden. Den ene dagen kritiseres regjeringen for ikke å gjøre nok for å opprettholde utslippene fra petroleumssektoren, og den andre dagen stilles det retoriske spørsmålet: Når skal vi utstede den siste utslippstillatelse for klimagassutslipp? Så er det viktig å kunne ha to tanker i hodet på en gang. Det er ingen tvil om det. Dette er et tema som utfordrer oss på mange vis, for det å omstille Norge til et lavutslippssamfunn kommer ikke til å bli enkelt. Regjeringen har startet jobben, og vi er i gang med et taktskifte i klimapolitikken. Representanten Aasland henviste til at det kanskje kunne være krevende arbeidsforhold i regjeringen knyttet til klimaspørsmål. Det er i så fall noe representanten Aaslands parti har lang erfaring med, vil jeg tro, ettersom de jo klarte å legge frem to klimameldinger, som begge inneholdt svært få, lite konkrete og lite ambisiøse tiltak for å redusere utslippene i Norge. Jeg har lyst til å berømme statsråden for den rollen som hun spilte i Lima for å få på plass et godt grunnlag for det som forhåpentligvis blir en ambisiøs og forpliktende klimaavtale i Paris i 2015. Det er krevende i FN-systemet, der det er de som vil minst, som i realiteten bestemmer tempoet – og det er noen som ikke vil så veldig mye. Så jeg tror vi må ta utgangspunkt i at heller ikke avtalen i Paris blir god nok – men det er langt å foretrekke å få en avtale som ikke er god nok, enn ikke å få noen avtale i det hele tatt. Så skal vi selvfølgelig jobbe for at den blir så god som overhodet mulig. Ingen kan være i tvil om at det ikke står på Norge i disse forhandlingene. Vi er en pådriver, vi er en brobygger, og vi er et av de få landene som faktisk legger penger på bordet og gjør ting internasjonalt som blir lagt merke til – regnskogsatsingen er et eksempel på det – som også gjør at vi stadig får interessante oppgaver i denne sammenheng. Så har interpellanten reist et meget viktig tema: Hvilken betydning får EUs klimamål for Norge? Vi diskuterer jo Norges klimamål som om de er helt løsrevet fra det europeiske univers. Og det er de jo ikke, for halvparten av norske utslipp er underlagt EUs kvotesystem. Det betyr at vi ikke kan se Norges klimamål helt løsrevet fra EUs klimamål. Det positive med EUs enighet er at det åpner for fleksibilitet i valg av virkemidler, for det er jo slik at Europas land er svært forskjellige. Norge er på veldig mange måter et annerledesland. Der vi allerede har en nær hundre prosent fornybar kraftsektor, har Polen f.eks. en nær hundre prosent fossil kraftsektor. Der vi allerede har kuttet utslippene fra industrien med 40 pst. siden 1990, samtidig som produksjonen er doblet, er det mange land som bare har økt sine utslipp selv om produksjonen har gått ned. Der vi har befolkningsvekst, er det mange land i Europa som har befolkningsnedgang. Disse tingene gjør at vi trenger den fleksibiliteten som EUs klimamål nå har gitt oss. Derfor var det positivt at vi i Norge langt på vei fikk medhold i våre innspill til EU, fordi vi i Norge kanskje mest av alle land i Europa trenger den fleksibiliteten for å kunne kutte de utslippene vi har. Vi styrer mot et betydelig kraftoverskudd. Vi kan bruke det kraftoverskuddet på flere måter. Vi bør bruke det til å fase ut fossil energi der det er mulig og hensiktsmessig. Vi bør bruke det til å spille en større rolle overfor våre naboland gjennom mellomlandsforbindelser, der regjeringen nå har gitt konsesjon til to slike. Og ikke minst har vi et potensial for å styrke verdens mest miljøvennlige industriproduksjon, industriproduksjon basert på norsk vannkraft. Vi må ha klimamål i Norge som gjør at det er mulig å gjøre fornuftige ting for klimaet også i en global sammenheng, gjennom å legge til rette for at man faktisk kan styrke sin aktivitet i Norge innenfor industrisektoren. Det mener jeg vi skal være oppmerksomme på. Så ligger det jo en rekke andre ting i EUs klimaenighet. Jeg har lyst til å trekke frem det også statsråden var inne på, nemlig behovet for å få til noe når det gjelder fangst og lagring av CO2 – bidra til å utvikle en teknologi som er kostnadseffektiv nok til at flere enn verdens rikeste land kan ta den i bruk. Der er vi ikke nå, men det er et viktig arbeid å prioritere, og det er viktig at vi gjør det i fellesskap med våre europeiske venner.