Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-04:
Jeg vil innledningsvis få lov til å gi uttrykk for glede over saksordførerens innlegg, som jeg synes var til stor vederkvegelse når det gjaldt en gjennomgang av prinsipielle og praktiske spørsmål i forhold til de forslagene og sakstemaene som vi her har til behandling. Først vil jeg si litt om den kriminelle lavalder. Jeg synes det er viktig å holde fast ved at spørsmålet om den kriminelle lavalder er et spørsmål om hva en mener er den riktige alder for når en skal gjøre et barn strafferettslig ansvarlig. Det er etter min oppfatning ikke et spørsmål som man i noen særlig grad kan knytte til spørsmålet om effektiv rettshåndhevelse og effektiv kriminalitetsbekjempelse. Vi må stille spørsmålet: Når er det riktig å gjøre et barn strafferettslig ansvarlig? Det blir et verdispørsmål – for når er et barn blitt så gammelt at det er riktig å gjøre det? Og det har gjort inntrykk på meg at så godt som alle de eldre dommere jeg har møtt, konsekvent har understreket én ting: Hvis det er noe de i sin pensjonisttilværelse ikke vil savne fra dommergjerningen, er det det å stå overfor en 15-åring som det er spørsmål om å fengsle. Jeg tror vi skal være klar over at vi her er ved et spørsmål som nok er viktig. Og derfor kan jeg godt komme med en delvis innrømmelse til Kristin Krohn Devold, fordi det følger klart av dette at det for min del overhodet ikke ville være aktuelt å være med på å senke den kriminelle lavalder. Det betyr at hvis det skulle være snakk om en endring, ville nok den motsatte vei være det jeg kunne ha vært innstilt på. Det ligger ikke i det at jeg har foreslått det, men jeg gir iallfall et signal om hvilken vei det kunne være aktuelt å gå. Det andre er at man har styrket barnevernet etter at man hevet den kriminelle lavalder fra 14 til 15 år, og man har gjort endringer i barnevernsloven som gjør at den er blitt et bedre redskap til å ta seg av de problemstillinger som er knyttet til barn som får den type atferd som kriminelle handlinger representerer. Jeg er i og for seg åpen for den tenkning at systemet ikke fungerer godt nok i dag, men jeg er ikke i tvil om at det er innenfor rammen av den tenkning og det systemet man i så fall må gå videre for å finne løsninger, ikke ved å senke den kriminelle lavalder. Når det gjelder varetektsfengsling og forslaget om å redusere strafferammen i § 172, vil det faktisk være snakk om en dramatisk endring hvis man halverer den fra ti til fem år. Og det skyldes at et ganske stort antall lovbrudd som er praktisk viktige, har en strafferamme mellom fem og ti år. Hvis jeg ikke husker helt feil, er det ganske mange som har en strafferamme på seks år. Dersom det skulle være enkelttyper av lovbrudd hvor man på grunn av en tiårs strafferamme i § 172 ikke kan foreta fengsling i forhold til hvor man mener at det burde kunne ha vært åpning for det, vil det etter mitt skjønn ha vært mer naturlig å vurdere om det betyr at strafferammen for de lovbruddene burde heves til ti år. Det kunne være en mer ryddig og logisk innfallsvinkel etter min oppfatning. Ellers vil jeg få fremheve det som saksordføreren understreket, at i forhold til varetektsfengsling er hovedpoenget å få redusert bruken av varetektsfengsling ved ulike grep, ikke i første rekke, i alle fall, å gi økt adgang til vareteksfengsling. Når det gjelder erstatningsloven, er det grunn til å understreke at det ansvaret som vi her taler om, hvor det er forslag om å heve beløpsgrensen fra 5 000 til 20 000, er et objektivt ansvar, altså uten skyld hos dem som skal betale. Det er et ansvar for andres handlinger, rett nok personer man har så nær tilknytning til som egne barn. Det er viktig å minne om at det i erstatningsloven også er en erstatningsbestemmelse for de situasjoner hvor man kan henføre skyld og årsak til at barnet begår erstatningsbetingede handlinger, til foreldrene; det er adgang til en full erstatningsutmåling når det er noe å bebreide foreldrene på en så kvalifisert måte at man finner det riktig.