Michael Tetzschner (Høyre), 2014-03-06:
Jeg kan begynne med å spinne litt videre på den berettigede ros som er blitt Riksrevisjonen til del. Jeg er imponert over grundigheten i deres systematikk, og de dokumentene vi får, er lette å arbeide med. De gir forstand, selv om man ikke er på hjemmebane i den enkelte organisasjon eller forvaltningsgren. Jeg vil også kunne slutte meg til det komitélederen ga som bakgrunn for saken, og jeg vil slutte meg til komitélederens påpekning av gjengangerproblemet, som man vel kan kalle det. Det er nemlig slik at enkeltfeil alltid vil oppstå, så å si hendelige uhell vil alltid inntreffe, men hvis det avtegner seg et mønster av gjengangere, kan man begynne å spørre om det også er problemer med ledelse eller systemer som ligger i organisasjonene. Derfor er det viktig og riktig å interessere seg for problemområder som er gjengangere, slik komitélederen var inne på, dette også fordi komiteen må interessere seg for det som er mer systematiske feil. Vi hilser det velkommen når Arbeiderpartiet inviterer til en systemdebatt, slik de har gjort i sine merknader sammen med sine tidligere regjeringspartnere og Miljøpartiet De Grønne. Det var også et tema som komitélederen var inne på. Det var ikke bare begrenset til innstillingen som var basert på Gjørv-kommisjonens rapport. Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne uttaler i dagens innstilling at «det er behov for å endre styringssystemene i staten». Og videre: «Endres ikke styringsprinsippene og vi fortsetter å styre forvaltning og velferd mer og mer som privat forretningsvirksomhet, vil vi ikke klare å bruke ressursene riktig og ta i bruk den kompetanse og kapasitet som er i etater og virksomheter.» Man må nå stoppe litt opp, synes jeg, og spørre hvorfor disse fundamentale problemstillingene om hvorvidt staten styres etter de riktige ledelsesprinsippene eller ikke, dukker opp etter at man har sittet åtte år i regjering og i en periode hvor man ikke har vært i mindretall, men har hatt et flertall bak seg på Stortinget og har kunnet få til akkurat de systemendringene man måtte ønske. Det andre interessante spørsmålet er: Hvilket styringsprinsipp vil man bruke i stedet? Hva er Arbeiderpartiets nye styringsprinsipp når man sier at markedsstyringen har fått mål- og resultatstyring som verktøy? Mener Arbeiderpartiet at mål- og resultatstyring er verktøy for markedsstyring? Grunnen til at vi snakker så mye om organisering, styring og ledelse i offentlig sektor er at den ikke har de korrigeringsmekanismene som vi finner i privat sektor, og som motvirker sløsing. Er man ikke dyktig i en vanlig bedrift som er under press fra konkurrenter på prissiden og kunder som går andre steder hvis de føler de får bedre kvalitet, har man hver dag en veldig kraftig drivkraft til å forbedre seg og ikke sløse med ressursene. Det er mangel på disse styringsprinsippene som gjør at vi må ha noe annet i det offentlige. Jeg må også minne om hva målstyring kom i stedet for i sin tid. Det kom i stedet for en detaljert budsjettpost og regel- og detaljstyring, hvor man ble mer opptatt av å gjøre tingene ut fra hva reglene sa enn egentlig å bruke sunn fornuft. Vi lever i et samfunn hvor mer og mer blir kompliserte arbeidsoppgaver, og hvor man i våre forvaltningsgrener gjør mer kompliserte operasjoner enn man gjorde tidligere, i det man kjente som det enklere samfunnet. Vi har medarbeidere som i større grad forvalter kunnskap. Vi har kunnskapstunge organisasjoner, og de kan ikke styres gjennom det gamle regelsystemet. Derfor er målstyring så viktig å få til og formidle nedover. Jeg er selvfølgelig den første til å innrømme at ethvert styringsprinsipp kan brukes med uforstand. Det kan bli for mange mål. De kan bli uklare. De kan være uoppnåelige. De kan være så uspesifikke at de nesten likner et partiprogram. Det er ikke der problemet ligger. Da får man adressere det og si at målene må bli færre, oppnåelige, spesifikke og gjennomførbare. I tillegg er problemet at man mange steder, for sikkerhets skyld, har beholdt de gamle styringssystemene, slik at man har lagt målstyringsprinsippet oppå det gamle, detaljerte regel- og budsjettstyringssystemet. Siden Arbeiderpartiet har skrevet en merknad om dette, må jeg regne med at den er gjennomtenkt og forsettlig, og da må jeg spørre: Når ble denne markedsstyringen, som man argumenterer imot, det rådende styringsprinsippet i hele det statlige området? Var det i 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012 eller 2013? Når man sier at det ikke har skjedd noen utvikling etter Gjørv-kommisjonen, og at «lite er endret i markedsstyringsideologien», må jeg spørre: Hvor har da den regjeringen som har gått av, vært, hvis det er slike fundamentale forhold man etterlater seg uløst, slik at Arbeiderpartiet i opposisjon må si at staten har vært styrt etter de helt gale prinsippene. Jeg ser frem til debatten, for her er det mye som må oppklares.