trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-22:
Jeg tror representanten Gåsvatn er en grunnleggende hyggelig mann, så jeg tror jeg bare vil komme med litt folkeopplysning i forhold til legers plikter. Legers plikt til å varsle om kriminelle handlinger er stort sett bare knyttet til at man skal sørge for at det ikke skjer kriminelle handlinger igjen. Altså: Grunnen til at leger skal varsle om mishandling av barn, er at mishandlingen skal stoppe. Grunnen til at de også kan varsle om mishandling i andre sammenhenger, er at den mishandlingen skal stoppe. Deres varsling skal sørge for at kriminelle handlinger ikke skal skje igjen. Det er en stor forskjell på en sånn varsling fra leger og en varsling der vi nærmest setter legene til å håndheve norsk lovgivning på andre områder. Det er en veldig viktig del. Dette er en stor utfordring for den norske legestanden. Vi ser i dag at norske leger har så fokus på behandling at de av og til ikke er skikket til å ivareta bevisopptak, f.eks. i voldtektssaker. De er så opptatt av å behandle pasienten at de ikke er gode bevisopptakere. Jeg syns det er en god ting ved den norske legestanden. Jeg syns vi skal lære opp noen til å gjøre den jobben godt, men jeg syns den norske legestanden har et bra fokus, og jeg er stolt over at vi har en legestand som faktisk har behandling og forebygging i fokus. Hvis vi tror at vi skal bruke legene våre til å håndheve norsk lovgiving, er det ingen grenser for hva norske leger vil møte av utfordringer på dette området. Jeg syns vi skal ha et klart skille. Deres oppgaver er å redde liv og sørge for at helsen til pasientene blir bedre. Det er ikke deres jobb å ringe politiet annet enn når man skal sørge for at kriminelle handlinger ikke skjer igjen. Og det å finnes i et land mener jeg ikke er viktig nok til å bruke den norske legestanden – det er det politiets og de norske utlendingsmyndigheters oppgave å gjøre. Det er ikke norske legers oppgave å gjøre dette. Jeg mener at dette handler like mye om helsesikkerheten til oss som norske borgere, å sørge for at vi ikke går sammen med folk som er psykotiske, schizofrene, eller som kan utgjøre en trussel for oss på andre helsemessige måter. Det syns jeg er en oppgave for den norske legestanden å jobbe med, ikke å håndheve norsk utlendingslovgivning.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2010-03-22:
I januar stilte jeg et skriftlig spørsmål til statsråden. Dette var en sak hvor Helsetilsynet i Rogaland etter gjentatte purringer ikke hadde fått innsyn. Jeg spurte om statsrådens redegjørelse knyttet til hvorvidt helseforetak kan trenere og overse henvendelser fra Helsetilsynet, og hva eventuelt statsråden ville foreta seg for sikre at slike saker finner en snarlig løsning. Statsråden svarte at departementet har vært i kontakt med gjeldende helseregion om denne konkrete saken, og at de beklager det inntrufne. De har for øvrig nå gitt svar til Statens helsetilsyn. Synes statsråden det er tilfredsstillende at pårørende må sende brev til henne via stortingsrepresentanter for å bli hørt i saker som gjelder tvang i psykiatrien? Og hva vil statsråden gjøre for at andre skal bli hørt uten å måtte gå fram på samme måte?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-03-22:
Vi er vel enige om at det er helt avgjørende at vi fortsetter å styrke det forebyggende arbeidet og bygge opp bedre lavterskeltilbud, slik at pasientene kan få hjelp før de utvikler akutt sykdom og utsettes for tvang. Både Psykologforeningen, mange kommuner, Mental Helse Ungdom og departementet selv innrømmer nå at det er nedskjæringer og endringer i det kommunale tilbudet til mennesker med psykiske problemer. Statsråden sier i brevet til komiteen at hun tar dette «på alvor», og at det skal «tas med i vurderingen». Det er veldig fint å vurdere, men jeg kunne tenke meg å få vite hva statsråden helt konkret nå gjør for å sikre at tilbudet opprettholdes både i helseforetakene og i kommunene.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-03-22:
Bruk av vold innenfor psykisk helse handler om tradisjon, kultur og om mangel på kompetanse. Men det handler også om at man ikke fatter nødvendige vedtak i denne salen. Hver dag hentes mange alvorlig psykisk syke av politiet når de er på det aller sykeste. Fremskrittspartiet foreslo for fire år siden at det skulle opprettes psykiatrisk ambulansetjeneste, lik den de har opprettet i Bergen, i alle helseforetakene. Det har ikke Stortinget blitt med på. Det har ment at det skulle gå seg til over tid. Det viser seg at det vil ta veldig lang tid. Det er alvorlig når de mest syke blir hentet av politiet hjemme uten at det er helsepersonell til stede. Selvsagt må politiet bistå en ambulanse de gangene det er nødvendig. Det har vært diskutert mange ganger i debatter her, og alle er enige om at man må ha en annen ordning, men den har fremdeles ikke kommet. Så er det en annen gruppe som ofte blir glemt, og som jeg tror også er glemt i dag, og det er de eldre. I løpet av opptrappingsplanen, som varte i ti år, ble ikke helsetilbudet til de psykisk syke eldre noe bedre – snarere tvert imot. Det har vist seg både i Riksrevisjonens rapporter og også i andre utredninger at eldre ikke nyttiggjør seg DPS-ene: De over 60 er det veldig få av, og de over 70 er helt fraværende. De aller mest syke, de som vanligvis blir akutt innlagt på en psykiatrisk klinikk, blir nå innlagt på ordinære sykehjemsavdelinger. Der er det ikke personell som kan behandle dem. Der er det ingen som kan gi dem hjelp. Der er det også andre mennesker som ikke er vant til å bo sammen med alvorlig psykisk syke. Dette medfører mye unødig bruk av tvang. Det har blitt meg fortalt av dem som jobber på sykehjemmene, at de må kaste seg over en person for å gi beroligende sprøyte, det er mye tvangsmedisinering, og det lager veldig mye uro på avdelingene. Man snakker veldig mye om at man må satse på barn og unge. Det er veldig viktig, for ellers kan det få følger gjennom et langt liv. Men man må ikke glemme at eldre mennesker er i en fase av livet hvor de ofte er utsatt for depresjoner, og de opplever veldig mye, f.eks. det å miste jobb, nære familiemedlemmer og venner, og de må flytte. De trenger også hjelp for ikke å bli alvorlig syke. Så er det jo ikke sånn at man blir frisk av en alvorlig psykisk sykdom når man blir 60 eller 70 år. Man bærer ofte sykdommen med seg hele livet. Da kan vi ikke ha det sånn at eldre mennesker når de passerer en viss aldersgrense, ikke skal få hjelp innenfor spesialisthelsetjenesten. Det må være et tilbud som kan fange dem opp på en helt annen måte enn det vi ser i dag, for de oppsøker ikke DPS-ene, og de får ikke hjelp. Jeg håper at dette også blir tatt med i den utredningen som skal lages, sånn at det blir en utredning som vil ivareta alle som trenger det, og ikke bare noen.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-22:
Representanten Skei Grande sa noe som var veldig viktig, nemlig at den datateknologien vi har til rådighet i dag, kan gi oss uanede muligheter med å samle inn data og dermed gjøre helsesektoren bedre, men at det også samtidig kan gi oss en fantastisk mulighet til å skjerme dataene og ivareta personvernet mye bedre enn det vi har gjort tidligere, da alt skjedde via papirjournaler eller papirregistre. Det er jo nettopp dette som Regjeringa nå gjør, og som ligger i forslaget om å bruke kryptering. Kryptering betyr at man uleseliggjør de dataene som handler om personidentifikasjon. Disse skal ligge helt atskilt fra de generelle dataene, og det skal en helt spesifikk tillatelse, autorisasjon, til for å gå inn i disse dataene. Og det skal være strengt tjenestebegrunnet. Er det noen som ulovlig forsøker å gå inn i disse dataene, har man muligheten til å spore og avsløre om noen har forsøkt det. Vi har altså mye bedre muligheter i dag enn vi har hatt noen gang til å skjerme personidentifiserende og sensitive data, og det er det det legges opp til her. Jeg er ikke helt sikker på om jeg skjønner opposisjonens forslag om pseudonymregister. Den opprinnelige begrunnelsen for et pseudonymregister var jo at man ikke kunne spore identitet. Man var anonym. Nå foreslås det en lovendring som gjør at man via omveier, via tredjepart, kan komme til personopplysninger, men på annet vis og, slik jeg ser det, mye mer byråkratisk og ressurskrevende vis. Jeg er heller ikke sikker på at det skjermer eller sikrer persondataene på en bedre måte. Tvert imot: Det er langt flere som da skal håndtere disse opplysningene enn det som ligger i forslaget fra Regjeringa. Vi har med intern kryptering teknologiske og juridiske redskaper som kan sikre disse opplysningene. I Sverige har man hatt dette systemet, i Danmark og Finland likeens, i mange år, noen siden 1970- og 1980-tallet. Poenget er ikke om de er en juridisk enhet eller ikke, men at det er samtykkebaserte personidentifiserbare registre hvor man har intern kryptering ivaretatt av institusjon tilsvarende vårt Folkehelseinstituttet. Man har ikke hatt noen problemer med lekking av personopplysninger.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-22:
Representanten Bent Høie var inne på at man hadde eksempler på lekking av personsensitive opplysninger, ved at noen hadde hatt journaler liggende og slenge i en bil. Det var jo ikke den slags lekking jeg snakket om i stad. Det er fullstendig uakseptabelt og et brudd med taushetsplikten, som jo regulerer helsepersonells adgang til å bringe videre helseopplysninger. Helsepersonell og forskere har taushetsplikt. Hvis de ikke overholder den plikten, er det straffbart. Vi må gå ut fra at alle som håndterer helseopplysninger, overholder taushetsplikten. Dersom det ikke skjer, må det selvfølgelig få reaksjoner. Men skal vi ha et helsevesen som behandler mennesker, vet vi at vi må ha et helsevesen av leger og sykepleiere som sitter på sensitive opplysninger. Det er jo ikke mulig å gi folk behandling hvis ikke det skal skje. Men da må vi ha et regelverk som strengt ivaretar den taushetsplikten. Det vi nå snakker om, er om vi har et juridisk regelverk og teknologiske løsninger som kan ivareta denne typen registre vi snakker om i dag. Det mener vi skal kunne skje svært godt med det forslaget som ligger i proposisjonen. Men så skal også disse som får tilgang til opplysningene, ivareta sin taushetsplikt strengt. Hvis de bryter den, har de brutt loven, og da skal det også komme reaksjoner på det.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-22:
Bare en liten oppklaring: Det har vært 64 høringsinstanser i denne saken. Det har i dag hørtes ut som at de fleste av disse går mot Regjeringas forslag. Det er ikke riktig. De fleste støtter Regjeringas forslag, også når det gjelder å ta i bruk intern kryptering av personidentifiserende opplysninger. Det er noen som går imot. Noen ønsker et pseudonymt register. Men det overveldende flertallet støtter et register som er internt kryptert, slik det foreligger i proposisjonen. – Bare til orientering.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2010-03-22:
Oppretting av et sentralt hjerte- og karregister er et viktig bidrag i en større IKT-strategi som Regjeringa nå har tatt initiativ til. Vi har flere helseregistre i Norge i dag som brukes som grunnlag for helseovervåkning, kvalitetsforbedring og forskning. Over en tiårsperiode er det gjennomført nasjonale IKT-satsinger i helsesektoren. Vi har oppnådd resultater, men mange peker på at registrene er mangelfulle, fragmenterte og lite oppdatert. Samhandlingen på tvers av institusjoner og virksomheter er for dårlig. Resultatet kan bli feilbehandling, feil bruk av ressurser og at viktige helsepolitiske beslutninger blir tatt uten tilstrekkelig kunnskapsgrunnlag. Pasientjournalsystemene er ikke tilpasset behovet for innrapportering av data, og mye av rapporteringen foregår fortsatt på papir. Helse- og omsorgsdepartementet sendte før jul ut på bred høring forslag til strategi- og handlingsplan for modernisering av de nasjonale helseregistrene. Strategien tar utgangspunkt i eksisterende nasjonale helseregistre og det arbeidet som allerede er startet med å utvikle felles teknologiske løsninger og etablere flere nasjonale registre. Effektiv utnyttelse av de samme dataene til flere formål og tydeligere nasjonal ledelse skal være bærende prinsipper gjennom hele strategiperioden. Personvernet skal fokuseres og ivaretas i moderniseringen av helseregistrene. I forslaget til IKT-strategi foreslås to hovedgrep: fellesregistre som organisasjonsmodell en helhetlig, nasjonal modell for de beste teknologiske løsninger Den teknologien som gir oss de beste muligheter for nasjonal samhandling på helsefeltet, er også et velegnet redskap for å gi sterkere vern om persondata – og langt bedre enn det som har vært vanlig så langt, med papirbaserte helseopplysninger stående i mer eller mindre sikre arkiver. Jeg vil også vise til hva statsråden tydelig sier, at reservasjonsrett skal utredes, og at vi dermed vil ha det nødvendige grunnlag for senere å kunne ta beslutning. Det må være et mål at det skal finnes fellesregistre som omfatter alle sjukdomsgrupper og behandlingsformer. På lengre sikt må det satses på at innrapportering til alle helseregistre kan skje elektronisk. Vi trenger et felles rammeverk for organisering, lovverk, teknologi og finansiering av nasjonale helseregistre. Regjeringa har i St.meld. nr. 47 for 2008–2009 Samhandlingsreformen en bred analyse av de utfordringene helsesektoren vil ha i framtida knyttet til god bruk av IKT, hvor bl.a. forslag om utarbeidelse og innføring av nasjonal kjernejournal blir viktig. Jeg vil til slutt slutte meg til saksordførerens understrekning av den betydning dette registeret vil ha både for en stor gruppe pasienter og for det generelle arbeidet med å få til bedre og mer moderne IKT-løsninger i helsevesenet.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-03-22:
Takk for svaret, som i hovedsak, slik jeg oppfatter det, adresserer dagens system og i liten grad det som er spørsmålet i interpellasjonen, nemlig nye finansieringsverktøy. Jeg oppfatter at statsråden i hovedsak forsvarer og forklarer en omfattende bompengebruk med at det har en bred forankring lokalt. Det er i beste fall et spørsmål som kan utfordres, bl.a. på grunnlag av at man ikke spør innbyggerne direkte i noen av de berørte kommunene. Jeg har lyst til å utfordre når det gjelder omfanget, på om nåværende samferdselsminister er enig med den forrige i det som ble sagt i desember 2008, «Eg er samd i at bompengefinansiering har fått eit stort omfang», og om man er fornøyd med det. Oppfølgingsspørsmålet er: Er dette nødvendig? Det var det jeg forsøkte å belyse i hovedinnlegget mitt. Er dette nødvendig når Norge er finansielt rikere enn noen gang før? Vi blir finansielt rikere og rikere for hvert år, vi kan prise oss lykkelige over det. Men samtidig har vi et skrikende behov for å ruste opp, modernisere og effektivisere vår egen infrastruktur. Da kommer vi til de nye finansieringsverktøyene: Hvordan klarer vi å koble finansiell rikdom med at vi må investere i infrastruktur? Svarene fra statsråden dreier seg stort sett om å gå noen runder innenfor det eksisterende system, hvor alt behandles som om det er av 12 måneders varighet, når det vi snakker om, er å bygge veier og jernbane som varer i 40–50–60–70–80–90 år. Vi behandler pengebruk til investeringer i infrastruktur som skal gi verdiskaping i årtier fremover, på samme måte som vi behandler utgifter som er brukt opp og spist opp på 12 måneder. Det er der vi må få inn nytt finansieringsverktøy. Så hører jeg statsråden til slutt snakke om den nye runden med rulleringer ved kommende ny plan. I den rulleringsrunden vi hadde sist, før den nåværende planen 2010–2019 kom på plass, var det mange innspill. Og det var også innspill fra noen av de partene som ble nevnt her, LO og NHO. Det ble pekt på behovet for nye finansieringsverktøy. Men som i høringsrunder ellers med regjering og regjeringspartier hører man åpenbart det man vil høre. Både fra LO og NHO er det spilt inn en sterk oppfordring om å endre budsjettsystemet, om å bruke en ordning med statlige lån, om å se på prosjektfinansiering i langt større utstrekning. Tiden tillater ikke å gi flere eksempler, men de er der.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-03-22:
Det er nesten forutsigbart at det blir liten debatt i Stortinget om bompengebruken, fordi det er mange partier i Stortinget som er ivrige tilhengere av nettopp å bruke bompenger. Regjeringen kan bruke fondsavkastning, kan bruke statlige lån, kan bruke prosjektfinansiering, kan endre budsjettsystemet, slik mange økonomer tar til orde for, for å sikre statlig finansiering av veibygging, men vil ikke. Magnus Lagabøte laget veistandard i Landsloven fra 1274. Norge har dessverre ikke lenger en tydelig og etterlevd veistandard. Den samme Magnus Lagabøte innførte i samme lov veiplikt for å sikre veivedlikeholdet. Denne regjeringen har dessverre utviklet, utvidet og økt en ny veiplikt: bompenger for alle veibrukerne. Det blir mer om dette temaet i en interpellasjonsdebatt i morgen, da med finansministeren som deltager. Men jeg frykter jo at finansminister Sigbjørn Johnsen er langt mer avvisende til bruk av moderne finansieringsverktøy enn Sigbjørn Johnsen var som fylkesmann. I dag sier samferdselsministeren til Aftenposten at hun vil «snu steiner» for å få mer penger til vei og jernbane. Den største steinen heter Finansdepartementet, og sjefen der kommer altså til debatt her i morgen. I den smule debatt som har vært, har jeg hørt både samferdselsministeren og representanten Rommetveit fra Arbeiderpartiet skryte av hvor gode erfaringer man har med å bygge viktige prosjekter med bompenger. La meg da for sikkerhets skyld understreke at alle de over 30 prosjektene som ble behandlet her i Stortinget i forrige periode, var gode prosjekter og også støttet av Fremskrittspartiet, men med en annen finansiering. Det bilistene opplever som effekt av å kjøpe vei på avbetaling, er at det er dyr vei. La meg da slutte med et lite tall, siden jeg hadde en del tall innledningsvis. I perioden fra 1990 til 2007 – det er det jeg har fått greie tall på – er det innbetalt 46 milliarder kr i bompenger for å bygge viktige prosjekter. Men 15 milliarder kr av de 46 er altså gått med til å betale avbetalingskostnadene. Det er dyrt å tvinge bilistene til å kjøpe vei på avbetaling. Det er også helt unødvendig.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-22:
Eg skal prøva å svara på spørsmåla i tur og orden, for det fyrste om eg er einig med førre samferdselsminister i at omfanget av bompengar er stort. Der er svaret ja, det er eit stort omfang. Eg er glad for at det her er lokale initiativ og lokal vilje til at dette omfanget skal verta endå større. Eg bur sjølv i eit område der eg har sett kva ein i Rogaland har fått ut av ulike bompengeprosjekt, og korleis ein der har fått bunde fylket betre saman. Det gjenstår enno fleire prosjekt, men både mange enkeltpersonar og mykje av næringslivet seier at dei gjerne bidreg endå meir om dei berre får styrkt framkomelegheita. Det synest eg er vel verdt å lytta til. Det har her vore ein kraftig auke i offentlege midlar, og dei skal styrkjast ytterlegare. Vi har ein svært ambisiøs Nasjonal transportplan, han skal følgjast opp. Seinast på fredag sende vi ti nye konseptvalutgreiingar i bestilling. Det betyr ti nye lange strekningar som skal utgreiast nærare, og det kjem til å koma fleire. Det er ikkje det viktigaste om vi her legg til rette for fleire OPS-prosjekt, eller for andre typar finansiering. Det aller viktigaste er at det her er pengar til disposisjon. Det er det som no har vore tilfellet. Det har vorte tilført stadig fleire òg offentlege kronar – svære prosenttal som eg nettopp refererte: 10 pst. frå eit år til eit anna, 23 pst. oppå der igjen. Mitt spørsmål er: Når vi no skal rullera denne planen, leggja fram ei ny stortingsmelding i 2013, skal vi då framleis satsa på desse to finansieringskjeldene i hovudsak, altså statlege midlar og bompengar? Kanskje det. Men det er òg innspel til andre finansieringsmåtar som eg meiner vi skal drøfta før vi legg fram meldinga. Det er difor eg har ei open og lyttande haldning.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-03-22:
Eg tek avstand frå Framstegspartiet sine reknestykke. Eg tek òg avstand frå delar av ordbruken deira, t.d. bruken av ordet «gisler» i denne samanhengen. Eg skulle ynskja at Framstegspartiet i staden for å gremja seg over dei midlane som har kome inn på denne måten, og som har vorte materialiserte i veg, kunne kjenna i alle fall ein smule glede over at det faktisk er eit betydeleg tal både bedrifter og lokalsamfunn som frydar seg over at dei har hatt denne moglegheita til å bidra til å få til betre vegar. I Finnøy betalar dei no utan rabatt 750 kr ein veg med ein liten lastebil. Dei betalar det same andre vegen. Dei betalar 200 kr kvar veg for ein liten bil. Eg trur ikkje alle gjer det med den same gleda i «nu-et». Men samtidig frydar dei seg altså over at dei no er med på å finansiera ein tunell som vil gje Finnøy store, nye moglegheiter, for det er inga stor klaging over nivået. Det er spørsmål om å redusera takstane ut frå at det er langt fleire som køyrer enn nokon hadde forventa. Når det gjeld Eiksundsambandet i Møre og Romsdal, rekna dei med ei nedbetalingstid på 15 år. Det ser no ut til å bli nedbetalt på seks år. Det fortel at folk køyrer, folk er med og bidreg. Når det er slik med OPS at hovudfunnet er korkje høgare eller lågare kostnader enn ved tradisjonell gjennomføring, og at gevinstar kan hentast ut gjennom endra kontraktsstrategiar innanfor eit system med ordinære løyvingar over statsbudsjettet, ser eg det som viktig i denne perioden å bidra til nye kontraktsformer. Det er det dei no skal prøva ut, t.d. på Helgeland og utbygging av E6 kombinert med drift og vedlikehald i 15 år. Så vil eg takka for ein ryddig debatt, om enn noko kortare enn eg hadde forventa. Eg trur eg har mange med meg når eg seier at det ideelle ville vore å løyva alle midlar òg til veg over skattesetelen, men vi har òg andre oppgåver i dette samfunnet som skal løysast.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-03-22:
Jeg takker for svaret. Jeg er enig med statsråden i at det vil være umåtelig uklokt ikke å ta vare på villaksen. Men det vil også være umåtelig uklokt ikke å legge til rette for å unngå en omdømmediskusjon både nasjonalt og internasjonalt som kan skade oppdrettsnæringen. Jeg er ingen demonstrant for villfisknæringen. Men slik som det nå har utviklet seg, ser jeg at uansett om lakselusstatistikken er bedre, er vi i ferd med å få et problem som er egnet til å bekymre. Jeg er ikke helt sikker på om jeg oppfatter at statsråden også er bekymret. Jeg deler hennes faktabeskrivelse. Den er jo på mange vis den samme som jeg har i min interpellasjon. Men det er et par temaer som bekymrer meg spesielt. Jeg tror ikke jeg sa i innlegget mitt at Regjeringen overkjører fagetatene – det er ikke det som er problemet. Problemet, slik det ses utenfra, er at fagetatene på de forskjellige nivåer i de forskjellige departementer ikke er enige seg imellom. Det kommer helt klart frem både fra dem som er oppdrettere, og som har fisk i merdene, og fra dem som står i elvene uten å få noen fisk. Det er det ene. Det andre, som jeg synes er viktig, er hva næringen selv kan gjøre. Jeg hører at statsråden vil være med på dette, kanskje i tilknytning til reguleringer, både kortsiktig og kanskje også langsiktig. Jeg tror noe av problemet her, som Regjeringen for så vidt ikke kan gjøre noe med, men som allikevel er et tankekors, er at næringen er fragmentert. Det er altså veldig store forskjeller når det gjelder størrelsen på virksomheter i næringen, og det er forskjellig økonomisk bæreevne – alt fra småbedrifter, med sine interesser, til de store, som kanskje kan løfte blikket og se litt lenger. To av de temaene som jeg tok opp i mitt innlegg, nemlig dette med større soner og brakklegging, og eventuelt å se på reguleringer for transportmetoder som gjør at man kan transportere fisk smittefritt, vil koste penger. Men jeg tror man må være villig til å se også på det i en slik sammenheng.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-03-22:
Det er jo ikke slik, som en kan få inntrykk av av Arne Haugens innlegg, at hver gang noen fra Høyre går opp på denne talerstolen, så er det for å si noe ufordelaktig om Arbeiderpartiet. Slett ikke, jeg står ikke på noen side i denne striden – jeg står på bekymringssiden. Der håper jeg også at representanten Haugen står. Der oppfattet jeg at fiskeriministeren står. Der oppfattet jeg klart at representanten Nesvik sto, som hadde oppfattet innlegget mitt, ikke misoppfattet det, slik representanten Holmelid forhåpentligvis gjorde, for det er ikke noen uenighet mellom Fremskrittspartiet og Høyre i denne saken. Man må ikke lete etter uenighetene hele tiden. Dem går det an å finne. Den som har vært mest uenig med noen i de siste par debattene jeg har vært i i denne salen her, fra næringskomiteens side, er representanten Holmelid, som i denne saken sier at oppdrett må bære en stor del av ansvaret for de problemene vi er i. Det har ingen andre sagt. Det har ingen fra Arbeiderpartiet, eller ingen fra andre partier, sagt. Og undertegnede har i hvert fall ikke sagt det. Det er viktig å være klar over at SV har konkludert. Det har ikke jeg gjort. Jeg har sagt til fiskeriministeren i disse innleggene at jeg er bekymret for omdømmet til oppdrettsnæringen. Bare for å ha slått dette fast: Da jeg ga et resymé av hva en representant fra Direktoratet for naturforvaltning sa under en konferanse i Trondheim, var ikke det mine synspunkter. Det var de synspunktene som kom derfra. Man kan ikke utlegge dem til å være mine. Jeg er bekymret, og det er det jeg hadde håpet at også fiskeriministeren også ville være. Så blir jeg ytterligere bekymret fordi fiskeriministeren sier i sitt siste innlegg at hun er konstitusjonelt ansvarlig for havbrukets påvirkning på villaksen. Det var egentlig det jeg var engstelig for, og det var derfor jeg opprinnelig rettet interpellasjonen til statsministeren. Det må ikke bli slik at man sitter i hver sin bås med det konstitusjonelle ansvaret for det ene, på den ene siden, og for noe annet, på den andre siden. Det er nettopp det jeg har etterlyst, det er nettopp det andre talere, som f.eks. representanten Nesvik, har etterlyst, og det er det som gjør at vi ikke kommer videre. Det er der vi må prøve å løse problemene, og i og med at fiskeriministeren ble sendt hit, regner jeg med og håper at det er hun som kommer til å gjøre det.
Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-03-22:
Interpellanten slår fast at fagetatene ikke er enige seg imellom. Det er for så vidt ikke veldig uvanlig. Min erfaring er vel at der det er fins to forskere, fins det gjerne også to svar. Regjeringens ansvar i dette er å ta imot de faglige rådene som vi får, behandle dem og komme med tiltak på de forskjellige områdene. Jeg har konstitusjonelt ansvar for villaksen knyttet til havbruksnæringens påvirkning. Da snakker vi i all hovedsak om lus, og vi snakker om rømming. Det er næringens ansvar. Jeg diskuterer disse utfordringene med Mattilsynet i hvert fall månedlig. Det jeg mener at næringen selv kan gjøre, som interpellanten spør om her, er nettopp å inngå i den gode dialogen med Mattilsynet, som jeg opplever er veldig på jakt etter og veldig innstilt på å finne gode løsninger. Større soner og brakklegging er av de temaene som jeg vet at Mattilsynet er spesielt opptatt av nå. Interpellanten har helt rett i at det er store variasjoner i mulighetene til å tilpasse seg dette. Jeg har sagt at vi må sette alle kluter til for å se på hvordan en kan løse dette, for det handler selvsagt om at de som er store, og som har mange lokaliteter, lettere kan tilpasse seg store soner enn dem som er mindre, og som kanskje har færre lokaliteter. Det er også mitt ansvar at havbruksnæringen skal ha gode miljømessige lokaliteter, og jeg vil selvsagt bidra til det. Det er også en annen diskusjon i tilknytning til dette som er veldig viktig. Det er, som interpellanten var inne på i sitt første innlegg, næringens betydning som verdiskaper, som viktig faktor for bosettingen langs kysten. Der synes jeg næringen kan bidra mer enn den gjør i dag. Det er faktisk flere måter å vokse på enn gjennom størrelse. Men før de kan vokse, er det opplagt at de må ta tak i de spørsmålene som er debattert her i dag. Det opplever jeg faktisk at det er stor vilje i næringen til å gjøre, og ikke minst, som jeg sa, får jeg tilbakemeldinger fra Mattilsynet, som er ute på merdekanten, for å si det helt bokstavelig. Så må vi greie å ha litt lengre tanker i hodet parallelt med at vi nå gjennomfører de kortsiktige grepene. Det er ting jeg ønsker å diskutere ikke minst med Mattilsynet, men også med næringen, for det er kun næringen som faktisk kan løse de utfordringene vi står overfor.
Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-03-22:
Først av alt vil jeg takke interpellanten for å reise denne viktige debatten i dag. Så vil jeg også takke for en god debatt. Det fortjener villaksen. Det villaksen også fortjener, er en faglig, objektiv diskusjon, som jeg absolutt opplever at har vært intensjonen med denne debatten. Det setter jeg pris på. Det er sånn at hvis alle tar ansvar for sin påvirkning av villaksen, så er mye gjort. Derfor var det jeg presiserte at jeg skal ta det ansvaret jeg har når det gjelder havbruksnæringen, og gi dem klare beskjeder om det. Jobben må uansett gjøres av næringen. Jeg skal fortsette med å ha en veldig god dialog både med næringen og ikke minst med Mattilsynet. Hvis alle tar sitt ansvar, vil mye være gjort. Men allikevel har jeg en bekymring. Det er den situasjonen vi har hatt de to siste årene der mellomlaksen som har kommet tilbake til elvene, har vært det vi kaller mager, eller i hvert fall veldig slank. Det er en situasjon vi ikke har kunnskap nok om, og som vi må sette inn ressurser for skaffe bedre kunnskap om. Representanten Haugen var inne på dette med interessemotsetninger, at man bør sette seg rundt et bord og diskutere utfordringene. Det tror jeg er en veldig god innfallsvinkel til diskusjon, og at man legger et helhetsbilde til grunn for det videre arbeidet. Her hører jeg at flere sier at det handler om at to næringer, knyttet til villaks og havbruk, må leve side ved side. Villaksen kan leve side ved side med havbruksnæringen. For å si det rett ut: Hvis ikke vi greier å ta vare på villaksen i dette landet – vi har for øvrig et særskilt ansvar for det – så er nok også framtiden til havbruksnæringen litt mer usikker. Omdømmet er det flere som har vært inne på – lusebildet og giftpåvirkning. Det er sånn at medisinbruken har gått opp, mens lusetallene er på vei nedover. Jeg hadde vært veldig bekymret hvis ikke medikamentbruken hadde gått opp. Det hadde tydet på at næringen ikke hadde tatt ansvaret for å forbedre denne situasjonen. De lusemidlene som er i bruk, er godkjent av legemiddelmyndighetene, og NIFES har gjennomført, på oppdrag fra Mattilsynet, et overvåkningsprogram for restavfall av sjømat. Der viser analyser av legemidler i oppdrettsfisk i 2009 at det ikke har vært rester av ulovlige legemidler eller rester av lovlig brukte legemidler over fastsatte grenseverdier. Omdømmet er kjempeviktig. Det ble stilt spørsmål ved habilitet. Jeg opplever meg definitivt som habil til å diskutere villaksens utfordringer, og det kommer jeg til å gjøre mye i framtiden. Det fortjener villaksen. Takk for en god debatt.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-03-22:
Spørsmålene fra interpellanten og debatten i det offentlige rom viser med all tydelighet at dette er en kompleks problemstilling med mange aktører og mange meninger. Det er altså ikke noe lett og oversiktlig terreng vi beveger oss i nå. Forvaltningen av villaksen har historisk sett vist seg å være en vanskelig øvelse. På tross av at man nesten har avviklet sjølaksefisket, på tross av at man har innført egne laksefjorder og på tross av at man har økt innsatsen når det gjelder både bestandsforvaltning og bestandsestimering, så går bestandene ned. Det er altså ett eller annet der ute som vi ikke har fått tak i ennå. Her bør det etter min mening være mulig å gjøre flere ting. Når det gjelder problematikken villaks kontra oppdrett, så tror jeg vi har litt å tjene på å forenkle forvaltningssystemet i oppdrettsnæringen. Jeg tror også vi har en del å tjene på å samkjøre forvaltningen av oppdrettslaksen og villaksen, altså prøve å se kysten vår og en del av bestandene i sammenheng med tanke på et litt enklere byråkratisk apparat. Det fins også betydelig kompetanse på den nordatlantiske laksen, i oppdrettsnæringen og i fagmiljøene som det kan være lurt å benytte seg av når man skal finne ut hvordan det står til med havet vårt. Jeg etterlyser en større forståelse hos mange for helhetstenkning, og at det må være mulig å forvalte både grønt og kommersielt langs kysten vår. Det blir fra representanten Haugen sagt at Regjeringen er tydelig på disse tingene, og han etterlyser hva Høyre mener det er som mangler. Det blir også fra statsråden sagt at fagetatene skal sprike i sine uttalelser. Fra Høyre er det et problem at Regjeringen spriker i sine uttalelser om hva man mener i denne saken. Det er jo sånn at fagetatene, underlagt miljøvernministeren, deltar i den politiske debatten med ganske så kraftige meninger om hvordan tingenes tilstand er, og uttalelsene fra fagetatene går rett og slett på tvers av det vi hører fra fiskeri- og kystministeren, som prater næring og om kommersielle saker. Det kan faktisk være sånn at man må ta rev i seilene og tenke seg litt om, for omdømmemessig blir det for både villakselvene og for oppdrettsnæringen problematisk hvis man fra utlandet ser på Norge og ser en politisk forvaltning som spriker så mye. Det at vi driver en intern kamp om hvordan vi skal ha kysten vår, er altså ikke det lureste, sett utenfra. Rent omdømmemessig tror jeg faktisk det er beklagelig.
Irene Lange Nordahl (Senterpartiet), 2010-03-22:
Først vil jeg få takke interpellanten for muligheten til å ha denne debatten. Jeg vil også takke statsråden for svaret hun ga, som ga en god oversikt over situasjonen. Det er for tiden stort fokus på oppdretts- og villaksnæringen i Norge. Det er viktig å være klar over at ulike forskningsmiljøer har ulikt syn på situasjonen for villaksen. Det viser bl.a. programmet Brennpunkt på NRK i forrige uke. Fra ulike hold blir oppdrettsnæringen angrepet for å være en stor trussel mot villaksen i Norge. I media gis det inntrykk av en krisemaksimering, og toppoppslagene handler ofte om at villaksen er truet av utryddelse. Ofte ser vi også statistiske tall som ved ulik bruk gir ulike konklusjoner. Vi kan ikke ha en situasjon der næringene blir spilt opp mot hverandre. Tiltak og pålegg må baseres på en ryddig og kunnskapsbasert forvaltning. Konsekvensene av feilaktig forvaltning av oppdrettslaks og villaks kan være store, og gjøre uopprettelige skader. Det betyr derfor mye for Norge å ta vare på villaksstammene, og det betyr mye for landets eksportinntekter og arbeidsplasser langs kysten, da også havbruksnæringen blir målt på hvordan næringen påvirker miljøet. For snart ett år siden – i april 2009 – la Regjeringen fram en strategi for en miljømessig bærekraftig havbruksnæring. I samarbeid med Miljøverndepartementet har Fiskeri- og kystdepartementet her gitt en oversikt over status, iverksatte tiltak, mål og behov for nye tiltak på fem hovedområder der havbruk påvirker det omkringliggende miljøet. Fiskeri- og kystdepartementet har gjennom denne vinteren vist at de følger situasjonen i næringen tett, og at de evner å iverksette nødvendige tiltak når dette er påkrevd. Statsråden har også vist til at hun følger næringen og situasjonen nøye. Senterpartiet er opptatt av å videreutvikle både sjømat- og lakseturistnæringen. Dette løses ved dialog og samarbeid med næringene. Vi må være presise i våre definisjoner av hva som er utfordringene. På denne måten kan vi sette inn konkrete tiltak der det er nødvendig. Kunnskap og erfaringer må ligge i bunnen når beslutninger om nødvendige tiltak tas. På denne måten vil vi få framtidsrettede næringer, der aktørene spiller på lag med myndighetene, for sammen å kunne ta vare på villaksen og videreutvikle begge næringene. Vi som politikere må stole på at det faktagrunnlaget og den kunnskapen forvaltningen bruker, er hentet inn fra ulike faglige miljøer for å få et mest mulig riktig bilde av situasjonen. Bare på den måten kan vi også sette inn effektive og framtidsrettede tiltak.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-10-28:
Vi får altså tilbakemelding om at dette er noe man arbeider med, men situasjonen for mange av disse små, sjeldne håndverksfagene er nå så kritisk at det må handles raskt, ellers kan Norden stå uten svært verdifull kompetanse fremover. Da er løsningen at vi her kraftsamler, og at vi blir enige om nordiske linjer på en del av disse områdene, slik at vi er sikret at vi får den kompetansen som vi trenger på mange områder, også i fremtiden. Derfor kunne jeg godt tenke meg at samarbeidsministeren her i dag kunne redegjøre litt nærmere for hvordan hun og regjeringen ser på tidsperspektivet for å få løst denne saken.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-10-28:
Jeg ber om at representantforslaget i referatsak 58 oversendes justiskomiteen for behandling. Marit Nybakk vil redegjøre for presidentskapets flertall og bakgrunnen for deres innstilling. Jeg tilhører et mindretall i presidentskapet. Debatten går på hvor grensen for Stortingets instruksjonsmyndighet over Domstoladministrasjonen går. Jeg mener at det er et uklart spørsmål, og at Stortinget åpenbart i spesielle tilfeller har en myndighet til å instruere Domstoladministrasjonen. Det er uansett et politisk spørsmål som bør underlegges politisk behandling i fagkomité og deretter Stortinget i plenum. Derfor ber jeg om at forslaget blir behandlet.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-10-28:
Begrunnelsen fra presidentskapets flertall er etter min oppfatning faglig tynn. Det er riktig som representanten Nybakk sa, at hensikten med å opprette Domstoladministrasjonen i sin tid var å gjøre den mer uavhengig av regjeringen, altså den daglige styringen fra justisministeren. Tidligere var altså det som i dag er Domstoladministrasjonen, en domstolsavdeling i Justisdepartementet. Likevel er det slik at Kongen i statsråd i dag har mulighet gjennom domstolloven å komme med instruksjon overfor Domstoladministrasjonen. Da synes det merkelig at Stortinget gjennom dette vedtaket pålegger seg selv en begrensning som er større enn hva Kongen i statsråd har. Det synes jeg er ganske merkverdig, og det synes rart om Stortinget gjennom en referatsak selv skulle pålegge seg de begrensningene uten større debatt i Stortinget.
Abid Raja (Venstre), 2010-10-28:
Nordisk samarbeid er et omfattende tema. Vår geografiske beliggenhet gir nærhet til våre naboland. Vi har et sterkt fellesskap med dem kulturelt, språklig og ikke minst befolkningsmessig. Vi har også noen av de samme utfordringene, noe både innstillingen og debatten her i salen har vist. Jeg vil særlig bemerke forholdet rundt klima og kort om sikkerhetspolitikk. Klimaendringer og endringer i etterspørsel etter naturressurser fører til at nordområdene får økende betydning internasjonalt. Her er det viktig for Venstre at Norge går i bresjen for forpliktende avtaler med andre land om en forsvarlig forvaltning av fiskeriressursene. Det er også viktig at vi utvikler nordlige ressurser for matproduksjon på hav og land, slik at det bidrar til å ivareta det framtidige globale matbehovet. Vi må også satse på forskning innen klima og miljø og marine ressurser. Ikke minst utfordrer jeg regjeringen til å ta med Venstres forslag om å etablere et eget risikofond rettet mot eventuelle skadevirkninger for fiskeri og miljø. Når det gjelder sikkerhetspolitikk, er det viktig at vi får avklaringer omkring suverenitet, og at dette framskyndes når Polhavet er i ferd med å bli isfritt. Her har mye skjedd det siste året. Særlig viktig har det vært for norske interesser å få avklaringer rundt delingslinjen. Jeg vil på vegne av Venstre berømme regjeringen for det historiske arbeidet som er blitt gjort der. Men det vil også i nær framtid og i årene som kommer, være viktig at Norge opprettholder sin tilstedeværelse i nordområdene, særlig når de områdene vil bli viktigere og viktigere i årene som kommer. Venstre vil styrke norsk forvaltning i Svalbardsonen. Norge skal være en sentral aktør for å etablere et stabilt samarbeid i nord, basert på folkeretten. Det vil kreve stor nasjonal innsats. For å hevde seg i nordområdene er økt aktivitet og tilstedeværelse nødvendig. Havrettstraktaten skal utgjøre en viktig del av rammene, mens Arktisk Råd og Den nordlige dimensjon skal være de viktigste fora for samarbeid i regionen, supplert av Barentsrådet og FN-organisasjoner som Den internasjonale skipsfartsorganisasjon. Venstre er av den oppfatning at vi bør fremme en sikkerhetspolitikk gjennom samarbeid i nordområdene, gjennom dialog og tillitvekkende tiltak som kan bidra til at konflikter løses på lavest mulig spenningsnivå. Vi må søke forståelse for norske synspunkter knyttet til jurisdiksjon i nordområdene gjennom et aktivt diplomati også overfor nære allierte med vekt på særlig å fremme samarbeid, bærekraftig forvaltning av ressurser og et skatteregime for utvikling av området. Vi må også styrke norsk tilstedeværelse i og forvaltning av Svalbardsonen og ikke minst legitimere Norges status i nordområdene gjennom satsing på bosetting og infrastruktur, militær tilstedeværelse samt initiativ og ansvar for internasjonale utfordringer og samarbeid i nord. Avslutningsvis vil jeg si meg enig i det som står i innstillingen, at det er viktig å motvirke at nye grensehindre oppstår. Her er det særlig viktig for norske interesser med et godt proaktivt arbeid.
Olemic Thommessen (Høyre), 2010-10-28:
Jeg vil takke samarbeidsministeren for et på mange måter konstruktivt svar på noen av de utfordringene jeg reiste i mitt innlegg. Jeg har merket meg at regjeringen først og fremst ser til utdanningsministeren når det gjelder nordisk språksamarbeid. Det er altså under hennes departement de initiativene regjeringen tar, stort sett ligger. Det er utmerket. Det er et viktig sted å begynne. Men nå er det altså slik at språkpolitikken ligger under Kulturdepartementet, og samarbeidsministeren kunne godt ta en liten samtale også med kulturministeren om helt sentrale problemstillinger som kommer, f.eks. når det gjelder terminologiarbeidet. Teknisk terminologi var et område vi var flinkere på tidligere. Der har deler av strukturene det handler om, forvitret, og i dag er det behov for å ta i et tak der. Det er en hilsen hun kan ta med til kulturministeren. Når det gjelder den nordiske språkkoordinatoren, som har kommet som et resultat av konvensjonen, synes jeg også det vil være viktig å se på hvilke arbeidsvilkår og hvilke muligheter språkkoordinatoren har for faktisk å gjøre en god jobb. For få dager siden hadde vi en debatt i denne sal i spørretimen som knytter seg til oversettelsene av EU-dokumenter – også et praktisk, kanskje ikke så stort spørsmål, men faktisk et veldig viktig spørsmål med tanke på å komme språkutviklingen i forkjøpet. Her har jeg brakt på det rene at i dag er det faktisk ingen systematisk koordinering av det språklige arbeidet mellom noe skandinavisk land, heller ikke mellom Sverige og Danmark, som begge får sine oversettelser gjort i kommisjonen. Her er det ting å ta tak i – og denne går egentlig til utenriksministeren direkte, for det er under hans departement dette faktisk foregår. Så helt avslutningsvis: I kulturutvalget i Nordisk Råd arbeider vi mye med «public service»-spørsmål, altså allmennkringkastingsspørsmål. Det har vært oppe mange ganger før. Et viktig tema har vært hvordan vi kan se på hverandres fjernsynsprogrammer. Jeg har lyst til å trekke frem en ny dimensjon i det, som handler om hvordan vi kan skape en ny offentlighet, en felles nordisk offentlighet. Mange har dømt det nord og ned. Jeg bare minner om «Skavlan»s utmerkede avslutning på fredagskveldene, som jo faktisk viser oss at en felles offentlighet er mulig hvis man bare angriper den riktig. Jeg håper regjeringen vil se konstruktivt på forslaget vi vil komme med fra kulturutvalget, som handler om et nytt grep når det gjelder nordisk TV-samarbeid, som nettopp vil søke å nå det perspektivet.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-10-28:
Det er mange initiativ som har brakt ny dynamikk i det nordiske samarbeidet. Forholdet til Nordens naboland, bl.a. Nordvest-Russland og Østersjøregionen, er styrket. Samarbeidet med Hviterussland styrkes. Ikke minst har statsministrenes globaliseringsinitiativ bidratt til å videreutvikle det nordiske samarbeidet. Det felles nordiske globaliseringsarbeidet har vært intensivt, har hatt høy prioritet siden 2007, og har bidratt til prioriteringer. Toppforskningsinitiativet, som er en del av dette, er den største felles forskningssatsingen som noensinne er lansert, og utgjør totalt 480 millioner svenske kroner. Som mange har vært inne på i debatten, er grensehindre et viktig arbeid som gjøres i det nordiske samarbeidet. Grensehinderforumet ble opprettet, og vi har klart å rydde vekk flere grensehindre. Klokka går ikke, president, men jeg har mye jeg skulle si, så jeg tar gjerne den tiden jeg får.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2010-10-28:
Saken vi nå har til behandling, finansiering og utbygging av rv. 7 på strekningen Sokna–Ørgenvika i Buskerud fylke, har vært på snakk i mer enn 70 år. En hovedplan for strekningen ble godkjent så tidlig som i 1974. Så dette må være en bra dag for de kommunene som er berørt, og for Buskerud fylkeskommune. Flertallet i komiteen, som består av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, understreker at utbyggingen vil gjøre veien tryggere og mer trafikksikker. Den blir 20 km kortere enn i dag, og vi får en reisetidsreduksjon på ca. 18 minutter. Redusert kjørelengde er bra for miljøet og vil lette transporten mellom Hallingdal og Oslo-området og gjøre det enda mer attraktivt å bo i Hallingdal. Veien er viktig for utviklingen av næringslivet i området, og Hallingdal er i tillegg et viktig turist- og hytteområde der de fleste tilreisende kommer med bil. Rv. 7 sammen med rv. 52 Gol–Borlaug og rv. 50 Hol–Aurland utgjør også et viktig veisamband mellom Oslo-regionen og Vestlandet. Utbyggingen har høy samfunnsøkonomisk lønnsomhet, og en regner med at den nye veistrekningen uten kryss, med midtmarkering og forbikjøringsfelt, vil redusere antall ulykkessituasjoner betraktelig. Når det gjelder finansieringen, er styringsrammen – og jeg understreker styringsrammen – satt til 1 520 mill. kr og kostnadsrammen til 1 620 mill. kr. Det innebærer at prosjektet er kalkulert til 1 520 mill. kr. Dette framgår av finansieringsplanen. Jeg nevner at dette er et prosjekt det er stor etterspørsel etter lokalt, og kommunene og fylkeskommunen har fattet vedtak om delvis bompengefinansiering. I dette tilfellet er det også vedtatt lokalt at bompengeselskapene kan forskuttere deler av de statlige midlene, slik at prosjektet blir gjennomført enda tidligere enn det som Nasjonal transportplan legger opp til. Dette gir naturligvis økte rentekostnader. Netto nytte for prosjektet er beregnet til 1,8 mrd. kr. Så vidt jeg vet, er dette et av de mest samfunnsøkonomiske prosjekt i Nasjonal transportplan i denne tiårsperioden. Det er derfor viktig å komme raskt i gang. Som jeg nevnte: Åtte kommuner og Buskerud fylkeskommune har gjennom den lokale behandlingen av saken sluttet seg til bompengeopplegget. I proposisjonen kan en få inntrykk av at det kun er seks kommuner som har sluttet seg til opplegget, men jeg presiserer at det er åtte vertskommuner som går for dette. Det er Ringerike, Krødsherad samt Flå, Nes, Gol, Ål, Hol og Hemsedal. De kan nå sammen med Buskerud fylkeskommune se fram til åpningen av denne viktige veien for denne delen av landet høsten 2014. I denne saken har Fremskrittspartiet en egen merknad og et eget forslag som jeg regner med at de selv vil redegjøre for. Jeg legger med dette fram flertallets innstilling i saken.