Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-12-16:
Det er slik at vi som står på denne talerstolen, med jevne mellomrom sier at den saken vi nå behandler, er en veldig viktig sak. Men jeg bruker allikevel denne setningen som min første setning: Dette er en veldig viktig sak. Det er fordi dette angår befolkningen direkte, og det angår effektiviteten i vårt helsevesen på en slik måte at komiteen ved denne anledning har gjort det som saksordføreren sa, samlet seg om det som kalles for en meget betydelig kritikk av det som har foregått, og det som er situasjonen per i dag. Jeg viser til det som saksordføreren på en veldig god måte sa, og det er veldig dekkende for hele komiteens syn og for det syn som også jeg representerer. Så jeg viser til det. Jeg vil også fra min plass understreke det som saksordføreren tok opp på slutten, nemlig at denne gangen har kontroll- og konstitusjonskomiteen gått til det skritt å ville fremme et forslag til vedtak. Det må alle i forvaltningen, både den politiske og den administrative ledelsen, som jeg har gleden av å se er til stede, ta inn over seg. Det er ikke fordi ikke kontroll- og konstitusjonskomiteen forstår kompleksiteten i dette. Vi forstår at det er veldig vanskelig, vi forstår at det er veldig utfordrende. Og jeg tror alt i alt også at i de aller fleste tilfellene gjør man så godt man kan, for å bruke et folkelig språk. Men ikke desto mindre står vi overfor det faktum at vi står så langt fra de målsettingene som er satt både når det gjelder realiteten, altså hvordan IKT-systemet fungerer i dag, og de tidsplanene som er satt av Stortinget. Jeg er helt klar over, og jeg er forsiktig med å utfordre det på noe sett og vis og gjør det ikke, at det er statsråden som har ansvaret for dette overfor dette storting. Jeg vet at tidligere statsråder har hatt ansvaret overfor dette storting – ikke minst det siste, altså de tidligere. Men ikke desto mindre er dette også et forvaltningsspørsmål, og det er samspillet mellom politikken og forvaltningen som må løse dette fundamentalt. Jeg vil reise en problemstilling som saksordføreren ikke reiste, og som det kanskje heller ikke er kontroll- og konstitusjonskomiteens oppgave å reise. Men jeg gjør det allikevel, fordi jeg mister tålmodigheten, og det er: Er de beslutninger som fattes, og som vi blir invitert til å fatte av regjeringa med forutgående forslag fra vår egen forvaltning, helsedirektorat og departement, gale? Er de for ambisiøse? Er de feil? Det er et godt spørsmål. Vi står iallfall i den situasjonen at kontroll- og konstitusjonskomiteen, slik som saksordføreren nå redegjorde for, var nødt til enstemmig å si dette. Nå skal jeg si noe fra denne talerstolen som jeg tror er veldig sjelden at blir sagt. Noen sier til meg: Hvorfor er du med på dette, dette kritiserer jo våre tidligere regjeringer? Da svarer jeg: Det får stå sin prøve, det er ikke temaet. Temaet er hvordan vi skal greie å håndtere dette slik at vi kan få et moderne og effektivt helsevesen når det gjelder IKT-utviklingen. Så får resten stå sin prøve. Det svarer jeg på det, og det mener jeg står seg. Jeg vil også understreke at vi ser at det er mange framganger. Det er ikke sånn at alt har gått galt. Men det er dekning for alt som saksordføreren redegjorde for av det som ikke er i orden. Jeg pleier ikke å kjede Stortinget med å referere det som kan leses, men jeg vil lese noen setninger fordi det går inn i det som er kjernen i saken, mener jeg, og komiteen for den saks skyld: «Det foregår noe utveksling av elektroniske meldinger både innenfor og mellom helseforetak i alle helseregioner,» – og så kommer det: – «men dette skjer med bruk av lokalt eller regionalt tilpassede løsninger og ikke nasjonalt godkjente standarder. Det er ikke fastsatt felles krav til innhold, struktur og format for elektroniske meldinger som kan sendes mellom helseforetak.» – «Det er ikke fastsatt», står det. – «Manglende standardisering kompliserer sending av meldinger mellom ulike elektroniske fagsystemer.» – «Manglende standardisering». «Videre svekkes kvaliteten på informasjonen og dermed pasientsikkerheten, fordi muligheten for at mottakeren ikke forstår innholdet i meldingen korrekt, øker.» Da er det spørsmålet som kontrollkomiteen stiller seg: Hvorfor er det blitt sånn når Stortinget har sagt at det ikke skal være sånn? Det er et kjernespørsmål. Jeg gjentar at jeg forstår at tingene er komplisert. Jeg gjentar at jeg forstår at det er tusenvis av brukere som skal samordnes her, og at det er mye økonomi inne i bildet. Men problemet er at når vi tar disse spørsmålene opp i høringen, er det ingen som kan gi oss fyllestgjørende svar på hvorfor det har blitt sånn. Og det siste skremmer meg. Hvorfor er det ingen som kan fortelle oss hvorfor det er blitt sånn i det minste, når det er bevilget så mye penger, når Stortinget har behandlet det så mange ganger, når det er gjort alle de vedtakene som Stortinget i god tro har gjort under henvisning til hva regjeringa har foreslått, etter at fagetaten har vært inne og sagt at sånn må vi ha det? Så blir det allikevel feil. Så går det for sakte. Så må man begynne på nytt. Dette sier jeg helt åpent og så ærlig som jeg klarer, fordi det bekymrer meg. Vi har andre eksempler også, som saksordføreren var inne på, og som ikke denne debatten handler om, nemlig innenfor Nav. Jeg bare sier det som et annet eksempel. Der er det heller ingen som kan forklare hvorfor det stopper opp. Dette må på sett og vis, på en eller annen måte, ta slutt. Vi ber nå statsråden om å komme tilbake til Stortinget på egnet måte og si sitt. Han kommer sikkert til å si mye i dag også, og jeg forstår veldig godt at det er utfordrende for den sittende statsråd å håndtere dette, like mye som det har vært det for andre. Så det er ikke det. Men poenget er: Vi må komme videre. Kontrollkomiteen ønsker ikke å være noen overkomité, som saksordføreren helt korrekt sa, og det er ikke min ambisjon heller. Men på ett eller annet sted må noen deler av Stortinget si tydelig fra, og det er det kontrollkomiteen har gjort i denne sammenhengen – enstemmig. Et annet sitat: «Helse- og omsorgsdepartementet har ikke gjennom den juridiske virkemiddelbruken stilt formelle krav om at alle aktørene skal ta i bruk elektronisk meldingsutveksling i samhandlingen seg imellom.» – Har ikke tatt i bruk. – «Aktørene i sektoren har et selvstendig ansvar og beslutningsmyndighet til å bestemme hvilke løsninger de skal anskaffe og når løsningene skal innføres.» Hvordan kan man da tenke seg at man skal greie å etablere nasjonale standarder når det er på den måten? Det forstår ikke jeg. Det er i hvert fall mitt problem, men det bør være manges problem når Stortinget har vedtatt én journal per pasient for hele landet. Jeg forstår ikke det. Jeg forstår det heller ikke når det ikke blir forklart i høringen hvorfor det er på det viset. Representanten for Helse Vest var invitert til høring, og sa i høringen – og dette er litt etter hukommelsen, men det kan leses i referatet også – at vi har bedt om standard, men vi får ingen, så vi kan ikke vente lenger, og vi må utarbeide vår egen. Jeg vet at det ikke kombineres heller med Helse Nord. – Jaha. Hvem har ansvaret for det? Er det direktoratet? Er det departementet? Eller hvem er det som i tilfelle har ansvaret for at det er slik? Noen av dem som var i høringen, og som var eksperter, sa også til oss, kjære alle sammen: Det er kanskje nødvendig å begynne på nytt for at vi skal greie å håndtere dette. Jeg vil gjerne vite – og det får statsråden prøve å ha som ambisjon å svare på: Er det slik at de vedtakene som er gjort, har vært feil? Det er det jeg spør om. Er de for ambisiøse? Greier vi ikke å gjennomføre en slik standardisering? Ja vel, men da bør i hvert fall noen si at dette går ikke, slik at vi kan få en strategi for dette som er gjennomførbar, og som gjør situasjonen effektiv og bra. Er det spørsmål om penger? Alltid er det jo det, men vi må i tilfelle også få vite det. Dette er selvfølgelig ikke i sum kontrollkomiteens ansvar sånn sett, men jeg påtar meg rollen å trekke opp disse problemstillingene, fordi jeg føler at det er her det ligger. Og det er ikke første gang vi diskuterer dette. Det går jo igjen. Jeg har ikke lyst til som komiteens leder – for å si det rett ut – at dette bare skal vedlegges protokollen, og så går vi videre langs en strategi som kanskje ikke bærer. Da er det bedre å si fra, og det er det som foregår nå: Stortinget sier fra, dette går ikke lenger. Det er det som foregår akkurat nå. Det er klart at vi er nødt til på et eller annet vis, i fellesskap vil jeg si, å finne ut av dette. Jeg understreker at dette er ikke noen partipolitisk kritikk, for det er det ikke grunnlag for. Det retter seg definitivt ikke mot den sittende statsråden, slik som det er nå, selvfølgelig ikke. Det ville være helt usaklig å si. Det retter seg mot et opplegg som ikke har fungert over år, og som kontrollkomiteen virkelig har gått inn i og sagt at dette må vi si fra om. Vi har gjort det slik som vi har gjort det, og vi kan ikke gå lenger enn å be statsråden komme tilbake på egnet måte. Der slutter jeg meg helt til det saksordføreren sa, nemlig at vi skal ikke være noen overkomité, men vi skal si fra når vi mener tingene ikke fungerer. Det er det vi har gjort gjennom denne innstillinga, som jeg har prøvd å framstille på den måten som jeg ønsket å si dette.