Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2011-04-11:
Det er en samlet komité som ønsker å se et mer demokratisk Iran som tar tydelig avstand fra de bruddene på menneskerettighetene som skjer, og de hyppige dødsstraffene som foregår i landet. Vi er samlet om målene, men som innstillingen viser, har vi ulike oppfatninger av hvilke virkemidler vi skal bruke for å nå målene om et mer fredelig og bedre Iran. Da jeg var representant fra Stortinget i FN i høst, var det to interessante hendelser jeg merket meg. Det var to presidenter som fikk applaus da de kom inn i salen. Den ene var president Obama. Den andre var Irans president Ahmadinejad. Det kom veldig overraskende på meg at det var han som skulle få applaus da han kom inn i salen. I dette forslaget tar Fremskrittspartiet til orde for boikott av Iran og tilbakekalling av den norske ambassadøren til landet. Som Fremskrittspartiet tar Senterpartiet og en samlet komité sterkt avstand fra de omfattende menneskerettighetsbruddene som foregår i Iran, men er en ensidig norsk boikott og tilbakekalling av vår ambassadør veien å gå? Ville Ahmadinejad fått mer eller mindre støtte om Norge, med Fremskrittspartiet i spissen, gikk inn for ensidige tiltak og tilbakekalling av vår ambassadør? Det er interessant å se litt på historien. I 1951 nasjonaliserte den demokratisk valgte iranske statsministeren Mosadek det britiskeide Anglo-Iranian Oil Company, og dermed store deler av Irans naturressurser. Nasjonaliseringen var svært populær i Iran, men vakte stor motstand hos den tidligere koloniherren Storbritannia, som gikk inn for økonomisk boikott av landet. Men Mosadek bøyde ikke av. I 1953 ble han styrtet i et statskupp som var iscenesatt av britisk og amerikansk etterretning. Kuppet ble startskuddet for et mangeårig diktatur under Pahlavi-dynasitet. Kuppet bidro til å styrke antivestlige holdninger i Midtøsten, en region som på den tiden var preget av koloniale konflikter og motstand mot vestlige koloniherrer. Det ble opplevd som dypt urettferdig at vestlige land arrangerte et statskupp for å felle en demokratisk regjering som ønsket å nasjonalisere iransk olje. Dette banet vei for et mangeårig brutalt diktatur. I ettertid er denne hendelsen blitt et symbol på vestlig dobbeltmoral overfor Midtøsten, der kommersielle interesser dessverre ofte har gått foran demokrati og folkets beste. Hendelsene på 1950-tallet danner bakteppet for iranske holdninger til dagens atomprogram. Regimet i Iran har gjort seg skyldig i omfattende menneskerettighetsbrudd. Iran er et av de landene i verden som gjennomfører flest henrettelser. Tydelighet overfor regimet er avgjørende. Regimet må vite at verden ser og reagerer på det som blir gjort. Jeg forstår derfor intensjonen i forslaget fra Fremskrittspartiet godt, men jeg er redd for at virkemidlene kan virke mot sin hensikt. Vår diplomatiske tilstedeværelse i Iran sikrer oss innsikt i hva som foregår, og gjør at vi har åpne kanaler inn mot ulike iranske miljøer. Dette gjør oss i stand til å reagere effektivt og tydelig på det som skjer. Over store deler av Midtøsten har vi nå sett folkelige opprør. Opprørene er ikke kommet på grunn av isolering av regimene i disse landene. De er kommet innenfra. Det er befolkningen selv som gjennom å reise seg har tvunget fram endring. Det er slett ikke sikkert at isolering av Iran ville ha styrket opposisjonen der. Det å ha tydelige ytre fiender kan dessverre bidra til å styrke en autoritær leder. Lederen kan bli et symbol på dem som torde å reise seg mot de tidligere koloniherrene. Vi, flertallet i komiteen, har konkludert med at vi er motstandere av Fremskrittspartiets boikottforslag – ikke fordi vi ikke deler bekymringen for Irans atomprogram, eller fordi vi ikke blir opprørt av menneskerettighetssituasjonen i Iran, men fordi vi mener at historien har lært oss at ensidig boikott eller isolasjon ikke fører fram.