Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-05-15:
I arbeidet for å sikre god beredskap trenger en ledelse, tydelighet, gjennomføringskraft, evne til å skjære igjennom og å bruke samfunnets totale ressurser – et godt samarbeid mellom politi og forsvar. Det fungerer dessverre ikke godt nok, og jeg tror at representanter for regjeringspartiene hadde stått seg på å ta det politiske ansvaret som de har i regjeringas posisjon. Å nærmest rope fra denne talerstolen om at ting fungerer utmerket, inngir ikke troverdighet. I det minste burde regjeringa gjøre det den lovet da den gikk på, og de lovet oss større åpenhet. Det har vi ikke sett i denne saken. Vi så allerede da regjeringa gikk på i 2014, da vi skulle få den første felles trusselvurderingen fra PST og E-tjenesten, at regjeringa tok et skritt tilbake, den lot de ulike etatene presentere ulike trusselvurderinger. Det politiske trykket for samarbeid var ikke stort nok. Vi så det også når det gjaldt cyberforsvaret. Da denne regjeringa skulle gjennomføre en effektiviserings- og avbyråkratiseringsreform, var den første avbyråkratiseringen som fant sted at cyberforsvaret måtte kutte sitt investeringsbudsjett med 70 pst – ingen færre mennesker på kontor, men rett inn i det som handler om vår felles beredskap. Jeg må si at jeg stusser litt over representanten Hallerakers uhemmede skryt når det gjelder Heimevernet og ressursøkning. Vi vet meget godt at over halvparten av den styrkingen som fant sted i inneværende år, skyldes en avtale med Arbeiderpartiet. Vi ønsket økte budsjetter til Heimevernet, og vi fikk forhandlet det fram. Fra militærhistorien kjenner vi klisjeen om generalens tilbøyelighet til alltid å forberede seg på forrige krig, ikke den neste, og i forrige uke markerte vi 8. mai, vår frigjørings- og veterandag. Når vi skal ruste oss på å håndtere det ukjente, må vi unngå skråsikkerhet. Jeg vurderer likevel å framføre en hypotese: Neste gang norske militære styrker er i aksjon på norsk jord, vil det trolig skje gjennom å bistå politiet ved et terrorangrep. Det har vi sett er helt nødvendig i både Frankrike, Belgia og andre land. Det har ikke vært ukontroversielt i Norge at Forsvaret skal bistå politiet. Menstadslaget er et dårlig eksempel, og jeg er også glad for at Forsvarsdepartementet sa nei til å bistå politiet under Alta-aksjonen. Men hvis vi møter et terrorangrep, er vi nødt til å se på de samlede ressursene. Forsvarsdepartementet og Justis- og beredskapsdepartementet nedsatte mars 2016 en arbeidsgruppe som skulle komme med forslag til ny instruks om Forsvarets bistand til politiet. Den 30. september i fjor presenterte gruppa en rapport for justisministeren og forsvarsministeren. Siden har det vært stille. Og dette handler jo ikke om penger, men det handler om politisk vilje til å skjære igjennom sterke profesjonskulturer. Her er Gjørv-kommisjonen veldig tydelig. Det bør vurderes om Forsvaret skal ha ytterligere støtteoppgaver til politiet ved terrorangrep. Så mitt spørsmål er: Hvorfor er ikke dette fulgt opp? Når kan vi forvente oppfølging av forslagene om å endre bistandsinstruksen og forenkle rutinene for å utløse bistand fra Forsvaret til politiet – når vil det tre i kraft? Til slutt vil jeg spørre statsministeren om hennes evne til å ta et større ansvar for disse spørsmålene. Gjentatte ganger i valgkampen sa statsministeren at hun ønsket at Statsministerens kontor skulle ha en sterkere styring med beredskapsarbeidet. Så ble det opprettet et beredskapselement på Statsministerens kontor. Det har blitt avviklet i stillhet. Hvilke negative erfaringer har statsministeren med å ha et beredskapselement på Statsministerens kontor, i og med at dette har blitt avviklet i stillhet?