Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2013-04-29:
Norge er i en utrolig gunstig og unik situasjon. Vi har store naturressurser, det er høy kompetanse, et omstillingsdyktig næringsliv og et velorganisert arbeidsliv. Det er viktig å si det, for det er mange klare styrker ved det norske samfunn, og når man kanskje skal peke på at det går an å gjøre tingene litt annerledes, er det viktig å huske at det ikke er svartmaling. Men vi har faktisk forskjellig syn på hvordan noen ting kan løses. Jeg har notert meg at Arbeiderpartiet er ganske såre for å bli tråkket litt nær, og at det lett blir til at man beskylder alle andre for å svartmale. Men vi har opplevd en fantastisk utvikling i bytteforholdet med utlandet. Det er et ganske sterkt særpreg for oss i Norge sett i forhold til resten av den vestlige verden. Kinas og andre utviklingslands framvekst har gjort at den viktigste varen vi selger, bare blir dyrere, mens alt vi importerer er blitt mye billigere. Det er noe alle nordmenn nå nyter godt av i form av en bemerkelsesverdig velstandsvekst, vil jeg si. Det er altså ikke resultat av noens enkeltpolitikk. Det er resultat av at vi har hatt betydelig flaks – i verdenssammenheng. Når vi nå ser framover mot 2060 gjennom perspektivmeldingen, er det viktig at vi ikke baserer oss på flaks. Vi må se på de utfordringene vi står overfor, og der er det faktisk noen faresignaler og noen varsellamper som bør blinke. Det heter at det skal sterk rygg til å bære gode tider. Da skal man gjøre de riktige prioriteringene for også å være konkurransedyktig framover, og der har vi noen andre syn på ting. Perspektivmeldingen peker jo på flere klare utfordringer. Vi har et klart inndekningsbehov framover i tid. Vi har ganske romslige budsjetter og romslige tider i Norge fram til ca. 2020 eller litt etterpå. Så begynner handlingsrommet å bli mindre, og en gang etter 2030 begynner inndekningsbehovet å melde seg ganske kraftig. Vi har veldig klare tegn på en todeling i økonomien. Det trekkes også opp. Det er en konsekvens av bytteforholdet, som jeg sa, og særlig når velstanden tas ut her hjemme. Så spørsmålene blir da: Har vi forberedt oss godt nok? Og har vi gjort nok for å skape vekstkraft i den delen av Norge som virkelig sliter med påkjenningene? Da vi hadde høring om perspektivmeldingen, var Karen Helene Ulltveit-Moe ganske klar ved å si at hun egentlig ville ha døpt om hele meldingen – til å beskrive uendrede perspektiver. Et naturlig oppfølgingsspørsmål, siden det nesten har vært samme innhold i perspektivmeldingen siden Per-Kristian Foss la fram sin under Bondevik II-regjeringen, er om man har gjort nok for å sikre bærekraften og for å styrke utviklingen i det norske samfunn ut over det vi har gjort med pensjonsreformen, som jo ble godt startet opp under Bondevik II-regjeringen. Vi har opplevd en kostnadseksplosjon under det rød-grønne styret. Vi har gått fra 20 pst. til 70 pst. over våre nærmeste handelspartnere, og da snakker vi ikke om mange av dem som virkelig er våre nye konkurrenter. Steinar Holden kom også med et ganske spesielt utsagn under høringen, hvor han sa at vi kanskje var på tur til å utvikle et permanent for høyt kostnadsnivå. Det er noe en økonom som Holden vel ganske sjelden tar i sin munn, for jeg vil tro han sverger til at økonomien tilpasser seg. Men det er altså noen særtrekk vi bør ta på alvor, og mye av diskusjonene i perspektivmeldingen er grove forenklinger av utfordringene. Vi får nesten ikke analyser av olje- og gassektoren, til tross for at vi vet at det skjer revolusjoner der ute. Det er nok bare å nevne skifergassrevolusjonen i USA. Vi må faktisk se realitetene i øynene. En tilbakelent holdning og politikk nå kan føre til at vi får ganske så store utfordringer en eller annen gang i framtiden, og jo mer vi har drenert Norge for tradisjonell konkurranseutsatt virksomhet, jo tøffere blir det å komme seg over dem. Så Høyres alternativ er veldig klart. Vi ønsker å styrke arbeidslinjen. Vi har notert oss at det er flere sysselsatte i norsk økonomi. Selvfølgelig er det det når befolkningen øker kraftig, men sysselsettingsandelen har faktisk falt helt siden 2008. Det kom helt nye tall fra SSB nå som bekreftet at den utviklingen fortsetter. Det er ganske skremmende i lys av det vi diskuterte i replikkordskiftet, at produktivitet i hele arbeidsstyrken er helt avgjørende for framtidig velferd. Da er vi også inne på behovet for økt produktivitet, og det gjelder både privat og offentlig sektor. Som jeg var inne på i replikkordskiftet, er det et paradoks i perspektivmeldingen at man viser at produktivitetsvekst i privat sektor nesten ikke har noe å si for inndekningsbehovet. Forklaringen er sannsynligvis at jo mer produktivt det private næringsliv blir – særlig når vi har så høye kostnader – desto flere skyves over i offentlig sektor eller sågar over på trygdeordninger. Da blir gevinst i privat sektor altså til tap i offentlig sektor. Dermed er dette den helt sentrale utfordringen å analysere: Hva er det som skjer, og hvordan skal vi løse det? Som jeg også sa i replikkordskiftet, er det nesten bemerkelsesverdig at det da går an å stemme ned vårt forslag om at man nå må sette fart på å utvikle gode produktivitetsindikatorer i offentlig sektor. Så det kunne jo være på sin plass å oppfordre komitelederen, når han nå har fått høre at det står der, til å vurdere å stemme for. Hvis vi ser også på de andre forslagene, har de fire borgerlige partiene samlet seg om en felles retning og en felles politikk på mange områder. Vi ønsker at oljepengene skal investeres i kunnskap, infrastruktur og vekstfremmende skattelettelser. Vi åpner for mangfold for å løse flere oppgaver innen helse og omsorg, men også for å sikre raskere utbygging av ny infrastruktur på samferdsel, kollektivtransport og offentlig tjenesteyting. Vi ønsker en mer næringsvennlig politikk som ikke straffer private eiere og familieeide bedrifter. Vi vil ha slutt på skattediskriminering av norsk privat eierskap – eiere som velger å bo i Norge og satse på norske arbeidsplasser – til fordel for utenlandsk og statlig eierskap. Det er et paradoks, som jeg har påpekt en del ganger, at man etterlyser tålmodige norske eiere til norske arbeidsplasser, samtidig som man straffer dem for at de er tålmodige, med en særnorsk skatt. Når utlendinger legger ned en bedrift i Norge, går man rundt og er sure på konsekvensene av egen politikk ved at man faktisk stimulerer til utenlandsk eierskap. Dette er et paradoks, der de rød-grønne snart må forklare meg hva de vektlegger mest. Vi ønsker en politikk for økt privat sparing. Vi mener vi har en kritisk høy gjeld i husholdningene. Den har eksplodert under de rød-grønne og er nå langt over den vi hadde i jappetiden. Vi er godt over 200 pst. Vi mener det er viktig for maktspredning i det norske samfunn, og det å ha ressurser bakfra skaper også selvstendighet og gir trygge rammer for den enkelte. Vi ser nå at det er ganske desperate reguleringstiltak bl.a. i boligmarkedet som lett kan komme til å stenge ungdom ute fra boligmarkedet. Det kommer i stedet for å gjøre noe med årsaken, som bl.a. er at det i dag er direkte ulønnsomt å spare f.eks. i bank i Norge. Det har OECD vist klart i sine beregninger og kommet med klare advarsler om. Vi har også foreslått en enkel modell for å få aksjesparing ut blant folk, sånn at vi ikke bare sparer i bolig, men begynner å spare finansielt. Det å ha et spredt eierskap i norsk næringsliv mener jeg er helt sentralt både for maktspredning og for forståelsen for verdiskaping, forståelsen for hvordan arbeidsplasser lages og dermed for å legge til rette for framtidens velferd. Så den fellesmerknaden som ligger der, er en meget god plattform for å få Norge på en litt annen kurs når det gjelder en del prioriteringer som vi har diskutert ganske mange ganger her i salen. Den klargjør veldig mye, og om fire måneder kan vi forhåpentligvis begynne å sette den i verk.