Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Jeg har lyst til å starte med å takke interpellanten for å ta opp et tema som er særdeles viktig. Dessverre er det sånn at den utviklingen som representanten Bøhler viser til, bl.a. i Oslo-skolen, ikke bare er en trend som en kan se i Oslo-skolen, en ser det også på en del andre skoler i andre deler av landet. Det er egentlig litt paradoksalt, for vi er i en situasjon hvor ungdomskriminaliteten generelt faktisk går ned, mens en kan se at denne typen aktiviteter går opp. Det som er særdeles bekymringsfullt, er at en ser at dette går stadig lavere ned i klassetrinn. Dette er ikke lenger noe som en bare finner på videregående skoler, en finner det nå nede i ungdomsskolealder, og det gjør det svært kritisk. Det er jo en viss uro når man på en måte kan si at vi har en røykfri skole, hvis vi ikke kan si at vi har en narkotikafri skole. De utfordringene som representanten Bøhler tar opp, er for dem som utsettes for dette, potensielt dramatiske – det kan faktisk være «life changers» i negativ forstand. Man kommer kanskje inn i et miljø som det er vanskelig å komme seg ut av. Vi hører historier, som også representanten Bøhler var inne på, om press, om krav om «dealing», om at man utsettes for andre typer alvorlige handlinger hvis en ikke følger opp i det miljøet en plutselig er blitt en del av. Det gjøres et svært viktig forebyggingsarbeid av politiet allerede i dag. En av de tingene som jeg tror har svært stor effekt, er informasjonsarbeid overfor foreldre, kombinert med muligheten til bekymringssamtale med den personen som kan ha vært i et slikt miljø, er på vei inn i et slikt miljø, kan ha vært utsatt for press, og som kanskje også har vært bruker, men som får en ordentlig samtale med politi og foreldre, med tilbud om påfølgende oppfølging, hvor man jevnlig kan bli bedt om å avgi urinprøve frivillig, for å sikre at vedkommende er ute av det. Det er et viktig tiltak på individnivå, men det løser på mange måter ikke det som er det grunnleggende, fundamentale problemet hvis skolen blir en omsetningsarena for ulike narkotiske stoffer. Skolen skal være en trygg arena. Den skal være en arena som foreldrene vet at det er trygt å sende barna til, og det skal være en arena hvor barna trives, hvor barna vet at de ikke utsettes for alvorlige forhold, trusler osv. Så er det mange tiltak som kan vurderes og brukes i en sånn type setting. Det er laget egne strategier for hvordan politiet kan samhandle med skolene. Så er det riktignok sånn at Skole-Norge er et mangfoldig vesen. Det er mange ulike holdninger til disse forholdene på skolene, særlig knyttet til samarbeidsmetoder overfor politiet. Det er viktig at samarbeidet mellom skole og politi er så tett og så nært som overhodet mulig. Tidligere hadde vi, som representanten Bøhler var inne på, muligheten til å gå inn på skoler med narkotikahund og søke gjennom områder. Det var en praksis som ble stoppet, etter at det ble konkludert med at det kunne være i strid med menneskerettighetene. Det er på mange måter krevende å forstå, fordi hensikten med et sånt arbeid jo er så utrolig bra. På den annen side er det hensynet til personvern som også slår inn, hvor man er avhengig av at det skal være et mistankegrunnlag for den typen søk. Men på skoler hvor skolen selv mener at det foreligger et alvorlig problem og man ønsker at politiet skal komme inn og foreta søk, må det være mulig å finne rammer for denne virksomheten som kan gjennomføres også innenfor de rammene som menneskerettighetene setter. Vi har satt i gang et arbeid i departementet for ytterligere å utforske hvilket handlingsrom som faktisk foreligger. Det foreligger nå retningslinjer fra Riksadvokaten for hvordan dette skal gjøres, ut fra de rammene som i dag er satt. Vi utforsker videre om det er ytterligere muligheter for å bidra og bistå, for å sikre at en får en effektiv bruk av det jeg vil kalle en forebyggingsvirksomhet som, etter min oppfatning, vil ha en svært stor betydning og stor effekt. Det kan ikke være slik at skolene skal være et fristed for narkotikaomsetning. Det kan vi ikke som ansvarlige politikere sitte og se på. Det kan ikke skolene sitte og se på, og det vil selvfølgelig heller ikke politiet kunne sitte og se på. Så er det alltid en balanse mellom det å forebygge uten å straffeforfølge og det å forebygge gjennom straffeforfølgning. For mange av disse barna vil det naturligvis ikke være noe godt førstemøte med politiet å bli involvert i en kriminalsak hvor narkotika er en del av det, som etter hvert da vil bli påført ens – jeg hadde nær sagt – historie. Men på den annen side er det mange andre tiltak som kan bidra til at en ikke setter seg selv i en sånn situasjon. Derfor er det nødvendig at en involverer mange parter i dette samarbeidet, for å hindre narkotikaomsetning på skolene. Jeg var selv i fjor – ganske kort tid etter skolestart – på en skole i Sandnes sammen med Norsk Narkotikapolitiforening, som virkelig har et veldig godt informasjonsopplegg rettet mot ungdom. De stiller seg til disposisjon, de har med seg godt tilgjengelig informasjonsmateriell, det er enkelt å stille spørsmål, og de har en oppfølging av de ungdommene som er på skolen, som er veldig givende. Jeg snakket med mange av elevene etter at denne markeringen var gjennomført, og det var bare positive reaksjoner. Det var ingen negative reaksjoner på at politiet var til stede, både uniformert og ikke uniformert, for å bidra til å informere og følge opp. Vi fikk også der mange gode tilbakemeldinger om hvordan ungdomsmiljøer kan utvikle seg, både fra noe som er negativt, til noe som er positivt, og det motsatte. Det er jo i den situasjonen det utvikler seg fra et godt skolemiljø til et dårlig – og kanskje dels farlig – skolemiljø, gjennom omsetning av narkotika og det det fører med seg på skoler. Så jeg mener det er nødvendig å se nøye på hvilke muligheter vi sammen skal ha. Jeg er også enig med interpellanten i at vi som borgere, uavhengig av ståsted og uavhengig av om vi har barn i skolen eller ikke, har et viktig ansvar for å bidra til at skoler skal være narkotikafrie. Det kan være gjennom holdningsskapende arbeid, det kan være gjennom frivillige organisasjoner, men det kan først og fremst kanskje være gjennom det å være gode medborgere, bry seg om hverandre og bidra til at personer som trenger hjelp – som ungdommer, som selvfølgelig ikke ønsker å snakke med foreldrene om dette. Det å ha andre voksenpersoner å gå til og at disse tar ansvar, er viktig. Politiet er selvfølgelig en helt fundamental samarbeidspartner. Det gjøres veldig mye godt arbeid i politiet for å forebygge, og det gjøres mye godt arbeid også fra politiets side etter at det er begått narkotikakriminalitet. Men nøkkelen her ligger nok, tror jeg, i aksen skole–foreldre. Vi må være tydelige i vår forventning til foreldre når det gjelder holdningsskapende arbeid overfor egne barn. Vi må også være tydelige overfor skolen i forventningen til at det skal være nulltoleranse for enhver form for narkotikabruk og, selvfølgelig, -omsetning på egen skole, og at skolen har rutiner for hvordan kontakten med politiet skal være i situasjoner hvor de mener at det begås kriminalitet innenfor skolens rammer. Som skoleeier har man en del muligheter til å be om bistand fra politiet, som jeg tror blir utnyttet i for liten grad i dag. Kommunene har altså et særskilt ansvar som skoleeier for å legge til rette for at den dialogen og den forebyggingsvirksomheten som vi er avhengig av, faktisk kan skje. Så er jeg helt enig i at vi også, i den grad det utvikler seg i den retningen vi nå har sett – i større grad enn det vi har vært vitne til nå – kan vurdere om vi må sette i gang ytterligere nasjonale tiltak, sånn at en også fra nasjonalt hold kan være en enda sterkere støttespiller. Det viktigste bidraget der er for det første kanskje at det rammeverket som nå foreligger for bruk av bl.a. hund i forebyggende øyemed på skoler, faktisk blir brukt og utnyttet i politidistriktene, i samarbeid med skolene, men også at man kan vurdere om det er ytterligere handlingsrom som kan bidra til å videreutvikle disse retningslinjene. Så tror jeg at det engasjementet for dette som kommer til uttrykk i veldig mange kretser, vil være et viktig bidrag, men vi skal også huske på at her er det sterke motkrefter. Det er en sterk liberaliseringsbevegelse i Norge. Det er et sterkt, kriminelt miljø som ønsker å utnytte skoler og skoleelever for å sikre seg et fremtidig kundegrunnlag. Det er motkrefter som kan være tøffe å slåss mot, men det skal selvfølgelig ikke bidra til at kampen blir noe mindre intens, snarere det motsatte.