trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristian Støback Wilhelmsen (Høyre), 2015-02-19:
Siden 1939 har studentene styrt sitt eget velferdstilbud gjennom muligheten til å ha flertall i styrene til studentsamskipnadene. Når samskipnadene driver med studentvelferd, er det et godt prinsipp at de skal være studentstyrt. Men det er ikke bare et godt prinsipp – det har også gitt god studentvelferd. Dessverre forlot man prinsippet om brukerstyring, som hadde fungert fra 1939 til 2013, og den rød-grønne regjeringen sørget for at studentene måtte ta til takke med brukermedvirkning. I realiteten er kravet om to tredjedels flertall en sikkerhetsventil mot et simpelt flertall som kan bestå av studenter. Det er ikke mange andre måter å tolke det på enn som et tydelig signal om at man ikke har tillit til at studentene kan ta ansvar for egen velferd. Det kan ikke være sånn at noen vedtak om studentvelferd er for viktige til at studentene skal kunne ta avgjørelser til beste for seg selv og dem de representerer. Kravet om to tredjedels flertall er heller ingen garanti mot dårlig styring av samskipnadene – særlig ikke når vi vet at når man tidligere har tatt for stor risiko, har man gjort det enstemmig. Derfor er det heller ikke behov for krav om kvalifisert flertall, med mindre man ikke har tillit til studentene. Høyre har vært imot dette kravet siden den rød-grønne regjeringen presenterte det. Vi har vært imot fordi prinsippet om brukerstyring har fungert bra fra 1939 til 2013, vi har vært imot fordi kravet om to tredjedels flertall ikke løser noe som helst, og vi har vært imot fordi vi har tillit til at studentene er de første til å ta gode beslutninger på vegne av seg selv og andre studenter. Det er flere som fortjener ros i denne saken. Regjeringen fortjener åpenbart ros for å foreslå lovendring. Alle partier på borgerlig side fortjener ros for å ha kjempet imot kravet om kvalifisert flertall hele veien. Senterpartiet og spesielt SV, som hadde kunnskapsministeren som innførte dette kravet, fortjener også ros for å ha ombestemt seg og for å innrømme at det ikke var riktig å ta tilliten fra studentene. Helt til slutt er det også på sin plass å skryte litt av Arbeiderpartiet, som ikke gir seg, og som står igjen alene i kampen mot studentenes mulighet til å styre sitt eget velferdstilbud, til tross for heftige protester og motstand fra studenter og sektoren for øvrig.
Kristin Vinje (Høyre), 2015-02-19:
Vi har omtrent 245 000 studenter ved norske universiteter og høyskoler, og bare her i Oslo-regionen har vi mer enn 62 000 studenter. Antallet studenter har vokst enormt, og når vi ser tilbake på historien, er det mye som har skjedd i norsk høyere utdanning. I Norge har vi bl.a. studentvelferd i verdensklasse, og det kan vi være stolte av. På et av mine besøk hos Velferdstinget i Oslo og Akershus, som er knyttet til samskipnaden, fikk jeg i gave en bok om studentvelferd, en historie om hvordan studentsamskipnaden ble til. Ideen bak å etablere et velferdstilbud for studenter i Oslo kom nettopp fra studentene selv. Med god hjelp av politikere, statsadministrasjonen og ansatte ved Universitetet i Oslo førte det til at det den 16. juni 1939 ble vedtatt en lov om studentsamskipnaden i Oslo. I dag er alle universiteter og statlige høyskoler tilknyttet en studentsamskipnad, som skal sørge for velferdstilbud til studenter: boliger, spisesteder, barnehager, helsetjeneste osv. Studentsamskipnaden her i Norge har en langt mer omfattende og ikke minst lovfestet og formell rolle enn tilsvarende organisasjoner i utlandet. At den på toppen av det hele er studentstyrt, gjør den til et enestående fenomen i internasjonal sammenheng. Den endringen vi vedtar i dag, som egentlig er en reversering av den rød-grønne regjeringens innskrenking av studentenes innflytelse over egne velferdstilbud, får et bredt flertall. Det er veldig bra. Det er bare Arbeiderpartiet som står fast ved sitt syn. Det er viktig å påse at regelverket for studentsamskipnadene inneholder tilstrekkelige sikringselementer, men å gripe inn med krav om tilslutning fra to tredjedeler av styrets medlemmer i enkelte saker er ikke veien å gå. Det er synd at Arbeiderpartiet motsetter seg at studentenes selvråderett skal være det styrende prinsipp. På den måten undergraver de studentenes brukerstyring. Vedtaket i dag betyr at studentene får tilbake den tilliten de har hatt helt fra etableringen av landets første studentsamskipnad ved Universitetet i Oslo og frem til 2013, da den rød-grønne regjeringen endret loven. I den historieboken må det føyes til et mørkt kapittel, men heldigvis kan studentene nå igjen ta viktige beslutninger om velferdsgoder på vegne av medstudenter med dagens vedtak i Stortinget.
Kristin Vinje (Høyre), 2015-02-19:
Før debatten er slutt, vil jeg benytte anledningen til å svare på noen av påstandene, f.eks. om at Høyre ikke ønsker å bruke penger på læreren. Det blir litt lettvint å påstå når vi nettopp har en enorm satsing på læreren i våre budsjetter, og når vi også har en stor satsing på et lærerløft som innebærer veldig mange satsinger for å gjøre situasjonen for lærere bedre. Når det gjelder en lærernorm, som vi diskuterer her i dag, har det også kommet frem at det er ikke veldig stor tvil om at hvis man pøser inn nok lærere, blir det lettere å lære elevene ting. Det dreier seg om at man skal ha en norm som tvinger alle til å ha den samme tettheten av lærere over hele byen, over hele Oslo f.eks., som jeg kommer fra. Der vet vi at vi har stor fordel av å kunne målrette ressursene inn mot de områdene av byen som vi vet har størst behov. Det er en stor fordel, og det har faktisk bidratt til at Oslo-skolen gjør det utrolig bra. Den gjør det veldig bra på sosial mobilitet, og den gjør det veldig bra når det gjelder å lære elevene det de skal.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2015-02-19:
Dette er ikke verdens største sak, men når flertallet sier at dette dreier seg om hvorvidt beslutningene skal tas nærmest mulig studentene, må det sies å være en ganske stor avsporing. Beslutningene skal selvsagt fortsatt tas i styret i samskipnadene. Spørsmålet vi diskuterer, er om enkelte beslutninger krever et kvalifisert flertall. Det er kjent fra mange organisasjoner. Hvis prinsippet var at studentene fullt ut skulle råde over sine samskipnader, er det mye i lov om studentsamskipnader som må endres. Kanskje må loven i det hele tatt legges ned. Det er jo et eget rettssubjekt styrt av studentene. I § 2 er det faktisk departementet som bestemmer om samskipnader skal opprettes, nedlegges eller slås sammen. Hvorfor overlater man ikke det fullstendig til studentene og samskipnadene selv? I § 3 sies det at man ikke kan tilby tjenester for andre med mindre de går med overskudd, og det skal skje i begrenset omfang. Hvorfor overlater man ikke det til studentene, hvis det er sånn at det skal være full selvråderett i samskipnadene? I § 6 sier man at utdanningsinstitusjonen skal ha representant i styret. Hvorfor overlater man ikke det til studentene å bestemme, hvis det er sånn at man skal ha full råderett? Man kan ikke stå her på talerstolen og si at dette skal studentene fullt ut bestemme, når man fortsatt er for en lov om samskipnadene som legger ganske klare føringer på hva de skal drive med, og hvordan de skal være sammensatt. Så er det en liten detalj som står igjen, nemlig: Skal store låneopptak, store beslutninger med lange føringer, ha to tredjedels flertall? Ja, da vil det være slik at hvis man maksimerer studentrepresentasjonen i styret, må man enten ha med seg den ene fra utdanningsinstitusjonen eller en av de ansatte for å ha to tredjedels flertall for å gjennomføre det. Det er det vi diskuterer, det er den mikroskopiske forskjellen mellom flertallet og mindretallet her. Det var den oppryddingen som ble gjort etter at det hadde vært rot. Den var nødvendig. Det er gjort en god jobb i samskipnadene, det er gjort en god jobb fra departementet med å skolere og følge opp samskipnadene. Men det er store verdier som forvaltes. Grunnlaget i det er at loven gir samskipnadene en rett til å kreve en avgift fra studentene – studentene er pliktig til å betale dette. Det er derav forpliktelsene til å følge en del paragrafer i loven kommer. Når vi også – noen av oss – mener at man kan stille et ekstra krav til en slags langsiktighet på store låneopptak og store avgjørelser, er det litt forunderlig at det er det konservative partiet Høyre som nå er veldig imot en slik paragraf. Men at dette skal være en stor og viktig prinsipiell sak om studentenes selvråderett: Det er det rett og slett ikke.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2015-02-19:
Det er ingen tvil om at det er gode intensjoner både i departementet og i Stortinget for å redusere byråkratiet i skolen. Jeg er helt enig med dem som sier at det er helt umulig å sette et prosentmål når man ikke har definert et utgangspunkt. Det fins ikke konkrete standarder for måling av – skal vi si – unødvendig byråkrati. Ambisjonen må være å redusere alt unødvendig byråkrati. Jeg tror det var Bjørnstad som sa det slik. Men nå har jo statsråden gjort det til en vane å foreslå ting som har veldig lite virkning – karakterkrav 4 som viste seg å være karakterkrav 2, en mobbelov som ikke endrer loven, innføring av regler for å låse dører, regler som allerede eksisterer, og beslaglegging av pc og telefon, regler for det eksisterer også. I hans innlegg hørte jeg bare ett konkret tiltak for å redusere bruk av tid, og det gjaldt kartleggingsprøve for elever som har bodd kort tid i Norge. Er ikke det litt lite ambisiøst, når man snart har sittet to år i stolen, å ha denne mikroskopiske endringen? Hvor er de konkrete tiltakene? Utvalg er fint, utredning er fint, og dialog er fint, men lærerne lever av konkrete tiltak, det er det som hjelper.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2015-02-19:
Når man hører statsrådens innlegg, forstår man hvorfor det statsbudsjettet Høyre og Fremskrittspartiet la fram, ikke inneholdt et eneste tiltak for økt lærertetthet i skolen. Det var ingenting til mer tid til lærerne, det var ingenting til mer spesialundervisning, det var rett og slett ingen skoletiltak i det hele tatt, bortsett fra løftet når det gjaldt etter- og videreutdanning. Det andre var småpenger. De store pengene gikk til skattekutt, og vi ser at kommuneøkonomien fører til at en del kutter i antall lærerstillinger. Vi var fra Arbeiderpartiets side imot å oppheve klassedelingstallet da Clemet gjennomførte det i 2003, vi har vært for økt lærertetthet, og vi har også vært for å se på norm. Mitt spørsmål handler om: Nå har vi nettopp diskutert tidsbruk i skolen. Da var alle helt enige om at tiden læreren har – få bort tidstyver, bruke tiden på elevene – var viktig for kvaliteten på undervisningen. Hvorfor gjelder ikke det samme argumentet når det gjelder å gi lærerne tid til å følge opp hver enkelt elev – ved å ha flere lærere i forhold til elevtallet?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2015-02-19:
La oss diskutere hvordan en slik norm kan utformes. Det var noen her som siterte fra Arbeiderpartiets program, at kommunene må kunne disponere sine ressurser. Det er et godt og vektig argument mot en klassenorm, sågar en skolenorm, at man innenfor en kommune kan kanalisere flere lærere til de skolene som kanskje har flere elever som trenger oppfølging. Igjen: Bare det argumentet i seg selv er jo en bekreftelse på at antall lærere faktisk har betydning. Vi er åpne for å utrede en slik norm også på kommunenivå. Statsråden har litt vanskeligere for å forklare hvorfor man er så bastant imot å sikre at hver kommune i hvert fall har et visst antall pedagogiske stillinger i forhold til elevtallet. For en risikerer jo ikke en overflytting fra én kommune til en annen fordi man innfører en slik norm. Man argumenterer altså mot en skolenorm fordi det vil føre til lavere lærertetthet, f.eks. på skolene på østkanten i Oslo. Ergo mener man at lærertetthet har en betydning for læringen, men det argumentet kan da umulig gjelde mot en norm på kommunenivå. Kan statsråden utfylle dette resonnementet?
Trine Skei Grande (Venstre), 2015-02-19:
Jeg er egentlig litt enig i det siste som representanten Giske sa, at det er litt rart at det er Arbeiderpartiet som er på den ene sida og Høyre på den andre, tradisjonelt sett. For meg handler studentsamskipnadsloven om litt av kjernen i hvordan den norske velferdsstaten er bygd opp. Der har det historisk sett hendt at Høyre har bremset litt, og at Arbeiderpartiet har vært litt mer kreative. Da er det dessuten enda litt mer forunderlig når det nå snur og er helt omvendt. For hva er tankegangen bak mange av velferdsinstitusjonene som er bygd opp i Norge? Jo, de er bygd opp knyttet til frivillighet og sjølorganisering. Det har ikke vært andre som har kommet inn og hjulpet de fattige, det er de som faktisk har slitt sjøl, som har organisert seg og bygd opp strukturer som har brakt dem framover, på samme måte som studentene har vært aktive aktører i å utvikle samskipnadsstrukturen i Norge, og også loven. Det er klart at det er ting her som gjør at man ikke har fullstendig studentstyre, men det er fordi studentene har ønsket det. Studentsamskipnadsloven er jo ikke kommet på grunn av statlig overstyring, men fordi man har ønsket en lik struktur – å utvikle en struktur som har klart å skape de verdiene vi i dag har. Man kan forvalte disse verdiene på en klok måte, og det har studentene vist siden før krigen at man har klart. Gjennom å bygge opp de verdiene som ligger der i dag, har strukturen alltid fungert. Det er en del av den måten vi bygger velferdssystemer på i Norge. Dette er et kjempegodt eksempel på akkurat det. Dette er den loven som studentene vil ha. Og hvis noen mener at lovendringa er ubetydelig, kan man ikke ferdes mye i studentkretser, for dette var utrolig provoserende for de fleste som jobber med studentpolitikk, og det skal feires når det føres tilbake. Så det er noen som mener at dette er lite, men de det angår, mener at dette er stort. Jeg mener også at det er på sin plass å skryte veldig av SV og Senterpartiet, som jeg har skjønt hadde det vanskelig da vi vedtok dette sist – og sann mine ord: Jeg sa at dette kom til å bli reversert, og nå blir det reversert. Det er bra for studentene, men det er også bra for måten vi tenker på om hvordan vi bygger velferdssystemer og samskipnadene rundt studentpolitikken vår – at det skal være studentene sjøl som er drivkrafta i å utvikle det. Det har vist seg å fungere veldig godt i de aller, aller fleste tilfeller i Norge siden før annen verdenskrig. Det er ingen grunn til at det ikke skal fungere veldig godt framover, men det ansvarliggjør studentene på den måten at det ikke går an bare å gjøre det som er populistisk og enkelt, men at man faktisk må ha ansvarlige valg bak alt man gjør. Det tror jeg gir klokere beslutninger, og jeg tror at det forvalter verdiene som de eier sammen, på en bedre måte. Så dette er bra.
Trine Skei Grande (Venstre), 2015-02-19:
Jeg syns dette har vært en litt artig debatt å sitte og høre på, etter å ha vært med på den i komiteen i noen år. På den ene siden er det mange partier som skryter av Venstres forslag, litt med en sånn tone som om man skulle være 14 år og ungdomspolitiker, og at det var et hyggelig innspill. På den andre siden er det to partier som akkurat har sluppet ut av arbeiderpartiklypa i regjering som er kjempeprovosert over at vi fremmer dette forslaget, og det er ikke ende på hva negativt man kan klare å si. For å si det sånn: Det blir sagt at det er «snålt» – jeg tror det var det parlamentariske uttrykket – at man fremmer et forslag rett før statsråden gjør noe. En annen måte å si det på er at statsråden gjorde noe rett etter at vi fremmet et forslag. Og jeg syns ikke det er så snålt, jeg syns det er veldig klokt av statsråden å sette i gang en sånn type jobb – sjøl om det ligger et forslag i Stortinget. Hvis det kom rett før, kan man ikke ha fulgt veldig godt med de siste ni årene, for slike forslag har Venstre fremmet i uante mengder de siste ni årene og blitt nedstemt med brask og bram. Nå begynner det å skje ting. Det begynner å skje ting både i departementet og med debatten her som gir en annen type dynamikk. Jeg er kjempeglad for at vi f.eks. i budsjettet endelig fikk til en pott til dem som i dag jobber i skolen, og som mangler lærerutdanning. At vi nå får til det som en stipendordning – sånn som modellen statsråden la fram nå – syns jeg er kjempebra. Så mener jeg også at det ligger mange gode ideer om å få bort byråkratiet, sjøl om de som her var mest aggressive over at noen foreslo det, hadde forslag om flere helsesøstre. Helsesøstre hjelper både når man har vondt i magen, når man har slått opp med kjæresten, når mamma og pappa skal skille seg, eller når man har fått en infeksjon, men mot byråkratiet tror jeg ikke helsesøstre hjelper. Det er nok mange andre ting vi må gjøre for å få til det. Så ble det sagt at rundskriv ikke er viktig for mindre byråkrati for lærerne. Hvilken verden er man i da, når man vet at det som kanskje skapte mest utfordringer for lærerne den siste perioden, var det 121 sider lange evalueringsrundskrivet som kom fra departementet, og som skapte uendelig mye kursing, skolering, skjemaer og ordninger for å få det implementert, og ingen skjønte egentlig hva som hadde stått der når det var sendt ut? Det førte til masse møtetid og ekstra arbeid. Så skjønner jeg at folk syns det er utrolig provoserende at noen setter seg et mål, og det beskriver egentlig norsk skole og skoledebatt. Vi klarer å sette oss et mål på å få ned rapporteringa i næringslivet, men i skolen er det kjempeprovoserende at noen setter seg mål for hva vi skal få til. Så er det klart at GNIST førte til at flere valgte lærerutdanning, men sannelig førte det ikke også til at flere falt fra.
Trine Skei Grande (Venstre), 2015-02-19:
Jeg har bare behov for å oppklare for Senterpartiets representant at vi ikke var provosert i det hele tatt. Men det var veldig mye aggresjon fra Senterpartiets og SVs representanter mot dette forslaget, noe jeg bare syntes var litt underlig. Så det var bare en tanke. Jeg syns at vi har fått veldig mye positive tilbakemeldinger fra de aller fleste partiene i denne salen, og jeg tror at de aller fleste har intensjoner om at dette er noe vi må bevege oss videre på, og at alle gode ideer mottas med takk. Det er riktig at vi har flyttet veldig mye makt ned til skolen, og makt bringer også byråkrati med seg. Vi må bruke all den kreativitet vi kan for å se på hvordan dette kan avlastes. Jeg vil ha det sånn at det som tar tida i en lærers liv, er elever, ikke papirer. Jeg tror også vi må se på om vi rigger skolen vår så mye for en redsel for å kunne bli saksøkt ti år etterpå, at vi begynner å bruke byråkratiet rundt lærerne for å hindre at det skal skje. Jeg tror at vi mer må dyrke den frie pedagogen, med ansvaret knyttet til den frie pedagogen, heller enn å lage rundskriv ned til minste detalj – jeg har funnet mange morsomme rundskriv i min tid som skolepolitiker, det finnes rundskriv fra departementet som f.eks. sier hva en matpakke bør inneholde, og opp gjennom tidene finnes det en stor detaljrikdom og kreativitet fra politisk ledelse rundt hva som skal ligge i dem. Men utfordringa er når vi lager reformer som skaper enda mer jobb, slik f.eks. implementeringa av nytt vurderingsrundskriv skapte flere spørsmål enn det ga svar. Det vi må ha i bakhodet ved alle endringer i skolen, er at vi bør ha som mål at byråkratiet skal reduseres, og at den frie læreren skal dyrkes – den frie pedagogen som kan være kreativ, nytenkende og tenke utenfor skjemaet når de jobber med elever, ikke innenfor skjemaet. Jeg var kjempeglad for mottakelsen fra de aller fleste. Jeg var bare litt forundret over noens aggresjon mot forslaget, mot tall og alt sånt – men det er lov, det er en del av den politiske debatten. Men jeg tror nok at dette er et tema vi kommer til å komme tilbake til mange ganger framover.
Trine Skei Grande (Venstre), 2015-02-19:
Jeg griper begjærlig sjansen, for dette handler om synet på måten vi skal styret skolen på. Ut fra min oppfatning skal pedagogene ha stor frihet med hensyn til måter å jobbe på, men vi skal sjekke at jobben faktisk blir gjort. Da må en lærer, som har en leder som er rektor, kunne gå inn og se hvordan jobben blir gjort av hver enkelt. Og hvis man skal gi den friheten til pedagogen, hvis pedagogen skal finne de arbeidsmåtene man ønsker, den pedagogikken man ønsker, og den måten man skal jobbe mot et mål på, så vil jeg gi dem den friheten. Men vi må som fellesskap – som rektor, og som leder – kunne ha noen kontrollmekanismer for hvordan jobben blir gjort, og for hvordan man jobber med hver enkelt elev. Derfor mener jeg at det er det imellom som må kuttes i byråkratiet – når vi skal styre hvordan det skal jobbes, når vi skal dokumentere alt som skjer i en hvilken som helst klassesituasjon – at det er der vi skal gå inn og gjøre endringer. Det er der vi skal gå inn og gjøre kuttene. Og så skal vi styre gjennom å sette mål, men også gjennom ledere som sjekker om jobben blir gjort.
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-02-19:
I Danmark har én av ti lærere forlatt skolen siden lockouten for fire år siden. Tillitskrisen har gjort at de har mistet motivasjonen og velger seg andre arbeidsplasser. Under lærerstreiken i fjor høst så vi – og ser for så vidt fortsatt – konturene av en lignende tillitskrise i Norge. Å gi lærerne tid og gode rammer er kanskje den viktigste enkeltfaktoren både for rekruttering og for å beholde dagens lærere. Etter- og videreutdanning, karriereveier og ikke minst å sørge for at datasystemer snakker sammen, er vel og bra, men utover dette, hva har statsråden tenkt å gjøre for å gjenreise tilliten og forhindre at Norge havner i en dansk situasjon?
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-02-19:
Jeg tolker det slik at hensikten med representantforslaget fra Kristelig Folkeparti er å sikre at skolen har tilstrekkelige rammer for å sikre prinsippet om tidlig innsats. Siste budsjettundersøkelse fra KS viste at rådmennene syntes det var vanskeligere å budsjettere i 2015 enn tidligere. Vi ser at det igjen fører til kutt i skolebudsjettene. Ett av mange eksempler er høyrestyrte Stavanger, der det foreslås å kutte mellom 60 og 70 lærerstillinger i år. Hva vil statsråden gjøre for å hindre at kommunene blir tvunget til å kutte i skolebudsjettene i framtiden?
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-02-19:
Mener kunnskapsministeren at den borgerlige regjeringens kommuneopplegg er godt nok til at kommunene skal kunne prioritere skole, når vi ser disse tallene – at to tredjedeler av rådmennene sa at de måtte kutte i skolebudsjettene sine? Det er vel et bevis på at kommuneopplegget ikke er godt nok.
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-02-19:
Det ble harselert med at jeg ikke ville at vi skulle slå forskningsrapporter i hodet på hverandre. Jeg synes debatten nå viser at vi kommer liten vei med å dra opp alle disse forskningsrapportene. Vi kan lese dem, bruke dem som et kunnskapsgrunnlag og så formulere politikk utover det. Det er ikke noe nytt fenomen at Arbeiderpartiet er opptatt av å sikre ressurstilgangen i skolen. Det har vi gjort gjennom å styrke kommuneøkonomien gjennom flere år, og vi hadde bl.a. følgende formulering i Soria Moria II: «Regjeringen vil legge til rette for flere lærere gjennom styrket kommuneøkonomi.» Det gjorde vi i åtte år, og i år toppet vi det med 3 mrd. kr mer enn det regjeringen foreslo til kommunene. I et replikkordskifte tidligere i dag hadde statsråden og jeg en utveksling om Skien. Jeg vil bare informere statsråden om at vårt kommuneopplegg ville gitt Skien 18 mill. kr mer enn det Høyre og Fremskrittspartiets kommuneopplegg ville gjort. Det er penger til å prioritere skole, til å skjerme kutt og til å ansette lærere. Videre i Soria Moria II sto det at vi ønsket en maksgrense for tallet på elever per lærer på skolenivå. Dette er altså ikke noe nytt. Vi begynte på den opptrappingen med bl.a. å styrke lærertettheten på ungdomstrinnet, en satsing som jeg er glad for at regjeringen har videreført. Representanten Asheim nevnte en god formulering fra vårt program. Til det er det bare å si: Så bra at han er enig! La oss ha det som utgangspunkt og vurdere å lage en norm som sikrer både ressurstilgangen og den lokale fleksibiliteten. Det er på bakgrunn av nettopp det vi har formulert et eget forslag – sammen med Senterpartiet – om å få en vurdering av en norm både på skolenivå og på kommunenivå. Jeg synes representanten Asheim i sitt innlegg fyrer seg unødvendig opp, med snevre, konservative briller.
Henrik Asheim (Høyre), 2015-02-19:
Flere har nå påpekt at de altså ikke ønsker et delingstall på klassenivå – det er jeg for så vidt glad for – men det man da i stedet ønsker, er på skolenivå. Bare for å si det først: Mitt eksempel, som går på klassenivå, illustrerer jo bare problemet med å lage en norm. Men ok, la oss si at vi gjør det på skolenivå, slik som Arbeiderpartiet og Senterpartiet åpner for i sitt forslag, og slik som SV og Kristelig Folkeparti krever i sine forslag. Hva vil det bety? Det vil f.eks. bety: I Oslo har man et bystyre og en byråd som setter inn ekstra lærerressurser, betaler dem til og med mer for å jobbe på de skolene som har ekstra utfordringer. Hvis SV da får gjennomslag for sitt forslag, sammen med Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti, innebærer det altså at Stortinget da skal gå inn og overstyre bystyret i Oslo, overstyre byråden i Oslo, ta lærerressurser ut av den skolen som har ekstra utfordringer, og sette dem inn på en skole som klarer seg ganske bra når det gjelder resultater. Så sier representanten Giske nærmest at dette er beviset på at man anerkjenner at lærerne har noe å si, og at lærertetthet har noe å si. Det er da ingen som er uenig i at det kan være lurt å sette inn ekstra læringsressurser der hvor det er ekstra utfordringer. Vårt poeng er at det må bestemmes lokalt, ute hos dem som har skoen på, ikke bestemmes gjennom et normtall gitt av Stortinget. Representanten Giske uttalte at dette er noe som Arbeiderpartiet alltid har vært for, og det hørtes ut som om han i replikkvekslingen med statsråden faktisk gikk bort fra sitt eget – og Senterpartiets – forslag, som sier «skole- eller kommunenivå», og nå er det altså kun på kommunenivå. Vel, la oss si at det i alle kommuner skal være 20 elever per lærer. Det ville innebære at tre kommuner i Norge ville bli rammet av det – altså ville ikke dette vedtaket ha noen effekt, hvis det var målet. Så har vi noen store kommuner og noen små kommuner i Norge, og da mener jeg ikke bare geografisk, men i folketall. Det er åpenbart slik at lærertettheten vil være større på en skole med få elever enn på en skole med mange elever, og det ville ikke nødvendigvis være rasjonelt eller hensiktsmessig heller å ha veldig mange lærere på en stor skole, hvor klassene er på 25–30 elever, det kan holde med én lærer i hver klasse. Så kan man si at forskningen spriker, som representanten Knag Fylkesnes redegjorde for. Vel, den spriker ikke så mye – og den spriker i hvert fall ikke i Knag Fylkesnes’ retning. For den forskningen vi har om lærertetthet og læring, som f.eks. metastudien til John Hattie, som er den som nå legges til grunn veldig mange steder – han har gått gjennom 100 forskjellige forskningsrapporter om lærertetthet og læring, og han klarer ikke å finne én rapport som påviser en direkte sammenheng mellom lærertetthet og læring – er jo en forskning som vi i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen bør interessere oss for. Jeg synes det er spesielt – igjen – at en rekke av partiene i komiteen går inn på en merknad som trekker frem én forskningsrapport som viser til ett resultat, men fullstendig overser all den andre forskningen, som går i motsatt retning.
Henrik Asheim (Høyre), 2015-02-19:
Jeg skal forsøke å ikke bidra til å forlenge debatten, for jeg har ikke mer taletid igjen uansett. Jeg skal bare adressere de beskyldningene som kom fra representanten Knag Fylkesnes, for det første påstanden om at man ikke har satt seg inn i forskningen hvis man sier at lærertetthet ikke har noen direkte sammenheng med læring. Vel, det er ikke en påstand som representanten Asheim eller andre har funnet på. Det er det ganske bred enighet om. Man kan også ta en prat med f.eks. forsker Thomas Nordahl på Høgskolen i Hedmark, som har gått grundig gjennom Hatties forskning, som deltok på et seminar som Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkepartiet og Venstre hadde om spesialundervisning i skolen, og som tok opp poenget en gang til der. Så til det som er litt alvorlig, fordi en sånn norm også vil kunne bety at en del kommuner – hvis man setter normtallet lavt nok, riktignok – vil se seg nødt til å ansette flere ufaglærte i skolen. Noe av det vi vet har vært et problem i Norge, i norsk skole, har jo ikke bare vært hvor mange lærere man har hatt, eller om de har fått nok etter- og videreutdanning, men at man har hatt for mange ufaglærte som har jobbet med undervisning. Det må vi gå bort fra, og da er en norm en dårlig idé.
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2015-02-19:
Det er enkelt å si seg enig i forslagsstillernes intensjoner i denne saken, både når det gjelder å redusere skolebyråkratiet og å få flere lærerutdannede til å velge å jobbe i skolen, og når det gjelder å redusere lekkasjen over til andre næringer. Vi vet at mange lærere opplever skolebyråkratiet som en belastning i hverdagen. Det er stadig nye krav om testing, evaluering, krav om rapportering, både fra sentrale skolemyndigheter og fra den enkelte skoleleder og skoleeier. Summen av alt dette – og av alt det som hører med av arbeid og byråkrati – oppleves fort som en trussel mot muligheten til å gjøre en god jobb i klasserommet med elevene. Det stjeler tid, og det tar oppmerksomheten bort fra den enkelte elev. Jeg tror alle ser behovet for å gjøre noe med dette problemet. Kristelig Folkeparti er glad for at kunnskapsministeren er tydelig på at arbeidet med å redusere rapporterings- og dokumentasjonskravet i skolesektoren allerede er godt i gang, og at dette arbeidet vil prioriteres høyt framover. Jeg tar det også for gitt at departementet merker seg komitéflertallets ønske om at rapporten «Rapporterings- og dokumentasjonskrav i skolesektoren», som ble utarbeidet på oppdrag fra KS, i samarbeid med Kunnskapsdepartementet, følges opp. Ifølge Statistisk sentralbyrå kommer det til å mangle en god del lærere i tiårene som kommer. Hva gjør vi med det? Hva gjør vi for å rekruttere flere til å ville bli lærere? Og hva gjør vi for å hindre lekkasjen fra klasserom og ut i andre yrker? I dag er det altfor mange som forlater læreryrket til fordel for andre jobber, og mens vi har for mange ufaglærte ansatte i skolen, har vi samtidig ca. 37 000 kvalifiserte lærere som har valgt å ta seg et annet arbeid enn i skolen. Rapporten «’Reservestyrken’ av lærere» gir oss en del svar på hvorfor det er slik og hva som skal til for å lokke lærerne tilbake til kateter og klasserom. Det handler om den totale arbeidsbeslastning, det handler om muligheten til faglig utvikling, og det handler ikke minst om å ha tid nok til hver enkelt elev – møtet med det enkelte menneske. Vi vet altså mye om hva som skal til for å gjøre læreryrket mer attraktivt, og vi vet hva som skal til for at flere vil velge å bli værende i yrket, og regjeringen og samarbeidspartiene er allerede i gang med konkrete tiltak. Lærerløftet, med bedre muligheter for etter- og videreutdanning, er en del av det. Men vi må heller ikke glemme behovet for mer tid til den enkelte elev, å se den enkelte, og da er det viktig å få på plass en nasjonal bemanningsnorm som sikrer nok lærerressurser i grunnskolen. I dag peker disse pilene i gal retning: Hver enkelt lærer får ansvar for flere elever enn før, og da blir det mindre tid til den enkelte elev og en god pedagogisk gjennomføring og en klasseledelse. Kristelig Folkeparti vil gjenta at vi støtter forslagsstillernes intensjoner, og vi er glade for at både regjering og samarbeidspartier, som utgjør et flertall på Stortinget, allerede har gode prosjekter på gang for å løse de utfordringene som det pekes på i denne saken.
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2015-02-19:
Det er helt rett at Norge har relativt høy lærertetthet sammenlignet med mange andre land i OECD. Men hvis vi ser på årsakene, skyldes det bl.a. at vi har mange små skoler i landet vårt – det er vi nødt til å ha – som påvirker helhetsbildet. I tillegg har vi få spesialskoler, fordi spesialundervisning foregår i den ordinære skolen. Dette blir også regnet inn i statistikken. Men når det er slik at vi bruker mer penger på skolen enn mange andre land, og vi har flere lærere enn mange andre land, er spørsmålet: Hvorfor ligger vi midt på skalaen i PISA-testene? Det er ikke urimelig å forvente en tydeligere sammenheng mellom ressursbruk og resultater – selv om en kan stille grunnleggende spørsmål ved PISA-undersøkelser. Jeg tror imidlertid årsaken kan være at Norge bruker ressursene feil. «Tidlig innsats» har i mange år vært et mantra i norsk skolepolitikk, men begrepet er ikke fylt med innhold. Derfor fortsetter en med å bruke store ressurser på å reparere og tette kunnskapshull sent i skoleløpet etter hvert som en oppdager og avdekker situasjonen. Det brukes også store penger på å hanke elever inn igjen, i stedet for at man forsikrer seg om at de ikke faller av lasset i første omgang. Vi bruker lite penger på spesialundervisning på de laveste klassetrinnene, der behov kanskje allerede er oppdaget. Vi bruker heller enorme summer på spesialundervisning på de høyeste klassetrinnene, men da er det ofte for sent. Kristelig Folkeparti mener derfor at en bør bre ressursbruken, fra de øverste klassetrinn til de laveste klassetrinn. Det er derfor viktig å få på plass en norm for lærertetthet i den norske skolen – gjerne ambisiøst – fra 1. til 4. klasse. Hvis vi setter inn mer ressurser der, vil flere få utbytte av den ordinære undervisningen, en vil få et bedre klassemiljø, færre vil falle av lasset, færre vil ha behov for spesialundervisning senere i skoleløpet, og det er å håpe at færre vil gå ut av grunnskolen uten å kunne lese og skrive skikkelig. Dette er en satsing som koster penger. Kristelig Folkeparti er klar over det, men det er en satsing som innebærer at en snur ressursbruken i skolen i en mer fornuftig retning og til en god investering for framtiden. Dette henger også sammen med den forrige saken som ble behandlet i Stortinget i dag, som gjaldt å gjøre læreryrket mer attraktivt og sikre rekruttering.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2015-02-19:
Da de gamle klassedelingstallene ble fjernet fra lovverket i 2003, skulle disse tallene fremdeles ligge til grunn som en minstenorm for ressurstildelingen i skolen. Men da vår representant i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, Anders Tyvand, i fjor spurte statsråden om departementet hadde oversikt over hvorvidt dette overholdes rundt omkring i kommunene, var svaret nei. Heller ikke Stortingets utredningsseksjon klarte å finne en sånn oversikt, selv etter å ha innhentet ytterligere informasjon fra bl.a. Utdanningsdirektoratet. Likevel er det mye informasjon som kan tyde på at klassene i norsk skole blir større. Stortinget har altså avgjort hva som skal være minstenormen for ressurstildelingen i skolen, men ansvarlige skolemyndigheter vet ikke om dette overholdes eller ikke. Mitt spørsmål er da hva statsråden vil gjøre for å skaffe seg en sånn oversikt, og hva han som den øverste ansvarlige for skolen i Norge vil gjøre for at kommunene oppfyller sine forpliktelser, sånn at alle elever over hele landet kan få et likeverdig skoletilbud.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2015-02-19:
Det er riktig at forskningen spriker noe når det gjelder effekten av økt lærertetthet eller reduserte klassestørrelser. Men da må vi også være oppmerksom på at ulike studier legger ulike forutsetninger til grunn for sine undersøkelser. Det finnes studier som viser at redusert klassestørrelse i seg selv gir liten gevinst. Altså, dersom en kun reduserer klassestørrelsen og utover det ikke gjør andre endringer i undervisningen, vil det ha liten effekt. Og det tror jeg fullt ut kan være mulig. Det er ikke sikkert at det spiller så stor rolle om det er 25 eller 35 elever til stede ved en forelesning, som uansett holdes på eksakt samme måte, uavhengig av elevtallet. Men hele poenget med å øke lærertettheten, og da spesielt på de laveste klassetrinnene, er at det vil gi oss nettopp den fleksibiliteten som trengs for å kunne gjøre også andre endringer i undervisningen. Hvis en f.eks. har to lærere i klasserommet, kan den ene hjelpe de elevene som har spesielle utfordringer med å henge med, mens den andre kan hjelpe resten. Og med flere lærerressurser blir det enklere å dele klassen inn i mindre grupper der det er hensiktsmessig. Det er disse mulighetene som vil gi de gode og verdifulle resultatene. Hvis vi f.eks. ser på OECDs rapport «Education at a Glance» fra 2014, slår den fast at lærertetthet har noe å si for barns læring, at lav lærertetthet er spesielt viktig for barn med innvandringsbakgrunn og barn av foreldre med lav sosioøkonomisk status. Det er de samme elevene som er overrepresentert i spesialundervisningen, og det er de samme elevene som er overrepresentert i frafallsstatistikken. Derfor er økt lærertetthet på de laveste klassetrinnene et godt, viktig og målrettet tiltak for nettopp å hjelpe de elevene i skolen som har aller størst behov for det.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-02-19:
Takk til statsråden. Det var et grundig svar. Det gjenspeiler et mangfold, og hvis en kan kalle vannbransjen en sektor allerede, så viser det at den er på vei. Samtidig er det mange virkemidler statsråden beskriver, og det kan borge for et behov for å forenkle og se på om de programmene også er litt til hinder for å finne fram. Det er nå en del av det. Et av mine ærender var den norske vannbransjen, som jo er tuftet noe på det offentlige eierskapet. Da er vi avhengige av at den offentlige sektoren også kan bidra med noe av utviklingen som vi ønsker i fortsettelsen. Mye av teknologiutviklingen må skje gjennom norske anskaffelser lokalt. Vi ser en kommunal sektor i dag som sliter med litt for lite kapasitet til å bidra og matche helt de private aktørenes utvikling her, både når det gjelder det å kjøpe riktig og anskaffe kanskje ti år fram i tid, som jeg viste med eksemplet på Hamar med Cambi og Hias. Det har ikke vært mange eksempler i norsk kommunal teknisk sektor på at det har skjedd, så en bør legge til bedre virkemidler som gjør at sambruket mellom offentlig og privat sektor på grunnplanet kan bli enda bedre. Det er også noe med å utfordre seg selv på norsk kommunal sektor. Tidligere her i dag var det en debatt om skole. Skole og vann er de to største investeringssektorene i kommunal sektor, som årlig investerer for henimot 15 mrd. kr. Det er betydelige investeringer, og det sier også noe om hvilken kompetanse kommunal sektor må ha både for å planlegge, bygge og gjennomføre store prosjekter, og innovative løsninger kan forsvinne litt i framtida hvis en ikke har den kapasiteten. Så å legge til rette for det tror jeg er viktig, også med tanke på en sektor som kan ha nytte av det når den skal møte et verdensmarked som på mange måter er ganske likt, men der Norge generelt sett er langt framme. Så vi må være enda bedre. Statsråden pekte også på at det er mange sektorer inne her. Det er veldig bra. Vi ser det innenfor HAV og innenfor Aqua, hvor det skapes muligheter, for ikke å snakke om nordområdene og Arktis i tillegg, som gir oss mange muligheter og et stort ansvar for å forvalte de områdene, men også det å bringe disse sammen. Sånn sett er Vannklyngen og Smart Water Cluster starten på noe, men det gjenstår noe for å bringe aktører og sektorer sammen som tradisjonelt sett ikke har hatt så mye samarbeid. Det er også en utfordring der vi som myndighet har ansvar for å legge til rette.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-02-19:
Takk til dem som har deltatt i debatten. Jeg skylder å gjøre oppmerksom på at vi har etablert Stortingets vanngruppe, med representanter fra alle partier, og engasjementet er like bredt som debatten her har gjenspeilet. Representanten Kjerkols innlegg om smarte vannsystemer var veldig interessant. Det er klart at her ligger noen av de mulighetene som Norge har. Det sier oss også noe om at vi må gjøre jobben på hjemmebane og ikke å fråtse i vann. Vi vasker biler med drikkevann som resten av verden bare kan drømme om. Her må det ligge en innovasjon, slik at vi slipper å bruke så mye energi, strøm og kjemikalier på å rense drikkevann som bare skal brukes til å vaske en bil. Det er et lite tankekors. Så er det den kritiske infrastrukturen, den sørger for vann i kranen 24 timer i døgnet til oss alle. I seg selv er det kritisk. Det er kritisk på mange måter, også økonomisk. Vi tar det ansvaret og sikrer de verdiene som er etablert gjennom mange tiår i Norge. Det finnes vannledninger i Norge som er over 100 år, som er bedre enn noen av dem som er bare 20–30 år. Det viser at det er lange løp og mange generasjoners innsats som bidrar til kvalitet. Norge er en humanitær stormakt. Vann er en del av det, og norske selskaper bidrar mye. Her ligger det også økonomiske muligheter, noe vi ikke har vært så mye innom i denne debatten – dessverre, kan vi si – men innenfor humanitært arbeid og bistand ligger det enorme muligheter. Tilbake til teknologien: En annen del av dette er det som kalles «NoDig», som skjer uten graving. Porsgrunn kommune er av dem som har brukt dette. Det norske selskapet Olimb er verdensledende på dette og kan nå behandle ledninger med trykk i. Det er en enorm nyvinning for en sektor som skifter og forholder seg mye til rør med trykk i. Det viser også at det gir store besparelser for klima ved at man unngår utslipp fra maskiner og utstyr oppå bakken, man kan skifte og bore under bakken og i eksisterende rør. Det forstyrrer selvfølgelig handelsstanden mindre, og det skaper mindre rot i gatene. Slik er det lettere bl.a. for kollektivtransporten å komme fram. Dette vil vi også komme til å se mer av. Rekruttering og utdanning har vært nevnt her. Nå går bransjen selv i bresjen for Trainee Vann, som er en nasjonal ordning. Man sliter kanskje aller mest med å få med offentlig sektor, og det er igjen et tankekors for oss. Vi skal skape offensive arbeidsplasser også i offentlig sektor. Da må offentlig sektor stille opp når noen ønsker å ha dem med på laget. Det gjelder så vel statlige myndigheter som direktorater og departementer, og selvfølgelig også kommunal sektor, som må tilby sine muligheter og ressurser.
Monica Mæland (Høyre), 2015-02-19:
Takk for en god debatt. Jeg vil takke interpellanten for å ta opp et spørsmål som ikke er veldig hyppig diskutert, om en næring som både kan bidra til å løse viktige miljøproblemer og har et stort potensial økonomisk sett. Jeg har forholdt meg til den næringspolitiske delen av dette fordi det jo er mitt ansvar. Jeg er glad for at det virker å være en stor enighet knyttet til virkemiddelapparatet vårt. Det kan forbedres og forenkles, og det jobber vi med. Men vi må benytte de eksisterende virkemidlene, og der er det et uløst potensial som vann-næringene bør benytte seg av i større grad. Så må vi se på hvordan vi kan bidra til det. Det har vært mange gode innspill her, bl.a. har den kommunale vann- og avløpssektoren vært nevnt. Mitt inntrykk er at mange kommuner gjør en stor og viktig jobb og har planer i milliardklassen på dette området, men det er klart at det mange steder er en stor oppgave å fornye ledningsnettet, og det er kanskje en for stor oppgave for enkelte kommuner. I den anledning har jeg lyst til å si at jeg tror på større og mer robuste kommuner som kan få en større kompetanse på dette, både på det innkjøpsfaglige og på det rent tekniske. Når det gjelder rekruttering, ser vi nå en endring, gitt at investeringsnivået i olje- og gassektoren er mye lavere enn før. Vi ser at andre næringer nyter godt av det, og det er bra. Det tror jeg også gjelder denne næringen. Jeg tror også det faktum at vi nå knytter offentlige innkjøpsregler opp mot krav om lærlinger, vil øke rekrutteringen, og det er helt klart et mye større handlingsrom innenfor både eksisterende regler og dem vi nå jobber med å etablere, for å benytte et handlingsrom på offentlige innkjøp for i større grad å få ut et potensial både på innovasjon og på rekruttering innenfor denne bransjen. Jeg synes det har vært en god debatt, og jeg takker for gode innspill.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-02-17:
På vegne av representantene Gunvor Eldegard, Jette F. Christensen, Jan Bøhler, Per Olaf Lundteigen, Hans Fredrik Grøvan, Abid Q. Raja, Bård Vegar Solhjell, Rasmus Hansson og meg selv fremmer jeg et representantforslag om å opprette en stortingsoppnevnt granskningskommisjon for å vurdere forhold rundt Scandinavian Star-katastrofen.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-02-17:
På vegne av representantene André N. Skjelstad, Ola Elvestuen, Sveinung Rotevatn og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om nye tiltak for en mer human rusomsorg.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-02-17:
Fordi Venstre er med og støtter regjeringspartiene og flertallet i denne saken, vil jeg aller først si at vårt standpunkt er godt forankret i Venstrekvinnelaget. Dette har vi hatt en bred debatt om i partiet, og det er kvinnene som har gitt meg den posisjonen som vi har inntatt. Det snakkes om utredninger og litt om historikken, mens vi vil framover, og vi vil ha tiltak og handling. Statsrådens partikollega Kristin Ørmen Johnsen og Ruth Grung fra Arbeiderpartiet inviterte en rekke næringsaktører for å se på mulighetene Norge har innenfor innovasjon og næringsutvikling relatert til helse. Der var det mange kvinner, og det mange sier, er at vi har store muligheter. Hvilke muligheter ser statsråden for å skape handling, utvikling og innovasjon her – også på kvinnenes premisser – og for å gi Norge en posisjon? Det er store muligheter i en verden som beveger seg i retning av 9 milliarder, og mange kvinner og barn.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-02-17:
LAR-ordningen er viktig for mange. Det er derfor viktig å ta den opp til politisk drøfting jevnlig. Men en helhetlig gjennomgang, slik Senterpartiet ønsker nå, er ikke noe Venstre mener det er viktig å bruke ressurser på der vi er nå i norsk rusomsorg. Det er ikke dermed sagt at ordningen er optimal – R-en i LAR-ordningen fungerer slett ikke godt nok. Det lekker for mye legemidler til et illegalt marked, og for mange rusavhengige kvinner blir ufrivillig gravide i overgangen til LAR. LAR-ordningen er godt dokumentert både nasjonalt og internasjonalt. Senter for rus- og avhengighetsforskning, SERAF, uttalte i høringsrunden at det er få, om noen, behandlingstiltak i norsk helsevesen som følges så tett med forskningsbaserte nasjonale statusrapporter som LAR. Derimot støtter vi en gjennomgang med tanke på å tydeliggjøre arbeidsdeling mellom kommunene og spesialisthelsetjenesten. Kommunenes innsats innenfor områdene oppfølging, aktivitet og bolig må styrkes. Samtidig må spesialisthelsetjenesten styrke innsatsen innenfor utredning og behandling. Vi mener videre at det er behov for et forsterket samarbeid mellom tverrfaglig spesialisert behandling, psykisk helsevern og somatikk. Tilgang på døgnplasser er viktig for LAR-pasientene, og vi i Venstre mener det er behov for å styrke tilgang til fleksible krisesenger og brukerstyrte senger. Vi mener også det er behov for en gjennomgang av hvordan gravide og familier med barn følges opp i LAR for å sikre barna gode oppvekstvilkår, og for at kvinner ikke blir ufrivillig gravide i den sårbare overgangen til legemiddelassistert rehabilitering. Det er også en bekymring at lavterskeltilbud om substitusjonsbehandling varierer utenfor de to største byene, og vi mener det er viktig å sørge for reell tilgang på lavterskeltilbud over hele landet. Det er derfor viktig å begynne å diskutere en større differensiering av LAR-ordningen både for dem som har behov for skadereduserende tiltak, og også for flere lavterskeltilbud. Vi mener også at det er behov for kontroll med utdeling av medikamenter for å hindre lekkasjer, skade på tredjeperson og overdoser. En forhåndskontroll i forbindelse med utdeling er bedre enn at pasientene kontrolleres i etterkant. Men vi vil imidlertid understreke, som flere har sagt, at omfattende kontrolltiltak kan umyndiggjøre LAR-pasienter og vanskeliggjøre rehabiliteringsprosessen. Venstre mener at vi trenger mer kunnskap om hvordan det går med pasienter i tida etter at LAR-behandlingen er avsluttet, og vi mener at det på dette området er behov for mer forskning. For øvrig har Venstre i dag fremmet et representantforslag med elleve tiltak for en mer human rusomsorg, og LAR-ordningen er ikke en veldig stor del av de tiltakene. Vi mener at det er mange andre tiltak i norsk rusomsorg som det er viktig å debattere nå, og at en helhetlig gjennomgang av LAR-ordningen altså ikke er det vi prioriterer nå.