Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2015-10-13:
Jeg vil få takke statsministeren for redegjørelsen – for innholdet og for den tonen den ble holdt i. Tallet alene, 60 millioner mennesker på flukt, tegner et bilde av noe som ikke er et forbigående fenomen. Verden har dessverre ikke varsler om at krisene vi er rammet av, er på vei til å bli bilagt, og det illustrerer, på en mer talende måte enn mye, at det som er langt unna, kan bli veldig nært også for oss i Norge. Jeg er helt enig i statsministerens understreking av at krigene må slutte. Det må komme en annen prosess for fred og utvikling, som gjør at menneskene vil bli for at denne utfordringen skal snu. Jeg er også helt enig i at vi skal stå opp for mennesker på flukt. De instrumentene som sikrer mennesker på flukt, beskyttelse, er det livsviktig å stå opp for. Det er faktisk ikke mer enn noen tiår siden Norge selv var avhengig av at noen var villig til det. Det var før vi hadde de rette konvensjonene. Og som en Syria-flyktning i en båt sa: Det er ikke velferdsordningene i Europa vi er på jakt etter; det er trygghet – det å bli beskyttet fra krig, utslettelse og bomber. Så jeg mener at vi i den innsatsen skal hegne om asylinstituttet. Det dreier seg altså ikke om å si et generelt ja til migrasjon i denne situasjonen, men om å ta vare på dem som trenger beskyttelse. Det kan være mange motiver for å ville reise til Norge – mange av dem er forståelige – men det vi skal stå opp for her, er kravet om og retten til beskyttelse. Norge skal ta ansvar, diplomatisk, gjennom et humanitært engasjement. Vi skal ta ansvar sammen med EU-land i Schengen-området, holde fast ved et samlet svar. Hvis dette stykkes opp i Europa og 30 land hver for seg søker løsninger, blir det ikke bedre for flyktningene, det blir ikke bedre for oss, og det blir ikke bedre muligheter til å gjøre en innsats utenfor regionen. Jeg ønsker statsministeren lykke til med de møtene hun skal delta på, bl.a. i Valletta. Vi ser i noen av nabolandene at det er ikke bare internasjonale menneskehandlere som skor seg på flyktninger, men det gjør også land som mener de er ventiler inn mot Europa, og som kan bruke det diplomatisk, politisk og økonomisk. Det er en utfordring jeg går ut fra også kommer opp på dette møtet. Jeg er enig med statsministeren i at vi må finne en balanse mellom det humanitære og det langsiktige, drøfte innretningen av vår bistand. Vi vet jo at vår bistand per innbygger er høy, men vi er et lite land, så summen er ikke det viktigste, men det er måten vi bruker dette strategisk på – at vi også kan påvirke måten verden er med på å sette inn innsats og få løsning av kriser. Her vil jeg oppfordre regjeringen til å ha et nært nordisk samarbeid og kanskje vekke til live noe av det nordiske samarbeidet vi har hatt gjennom mange år, særlig innenfor FN-rammer. Så til Norge: New York Times hadde på sin førsteside forleden dag historien fra Storskog som illustrasjon på den geografiske kontrasten, det at folk nå er på vei over denne grensen. En farefull reise kan for mange være over, nå begynner en ny reise inn i vårt samfunn. Og jeg tror, som statsministeren sa flere ganger, at vi står overfor en helt ny situasjon, og vi må ta inn over oss alvoret i begrepet «en helt ny situasjon» – eller for å si det på en annen måte: en ekstraordinær situasjon, som kan komme til å vare, med hva det krever av oss. Jeg er enig i betydningen av retur – for å si det slik. Jeg mener det henger sammen med ønsket om å verne om asylinstituttet, at for dem som ikke har rett til beskyttelse – der det er avklart – skal det gjøres retur. Vi støtter også arbeidet med å få flere returavtaler, men de må inneholde fundamentale menneskerettighetsgarantier for at de skal kunne praktiseres. Det ekstraordinære tester oss til å håndtere det praktisk – i tråd med våre verdier – og hele samfunnet må bidra. Det betyr at vi må – og Arbeiderpartiet vil støtte det – gå igjennom alle deler av det som nå blir berørt: registrering, ekstremt viktig, av dem som kommer, at de kan være trygge på at de er sett som den de er, og at samfunnet som tar imot dem, kan være trygge på hvem de er, innkvartering og saksbehandling. Men jeg vil advare mot at denne viljen til å improvisere og finne midlertidige løsninger fører til en spiral nedover, som blir varig. Dette er mennesker som kan kvalifisere til å bli del av en C-klasse og en D-klasse i vårt samfunn. Vi må ikke innrette hjelpeapparatet og tilretteleggingsapparatet slik at de blir det raskere enn de bør, og vi må prøve å unngå det. Her mener jeg at den store utfordringen for oss som samfunn er integrering og å sørge for at vi får til nye partnerskap mellom UDI, UNE, frivilligheten, arbeidslivet og ikke minst kommunene. Og dette er mitt siste punkt: Det er kommunene vi nå må satse på å sette i stand til å gjøre denne jobben. Det er der folk skal bo. Det gjelder gjennom økonomi, og det gjelder gjennom byrdefordeling. Vi ser nå at kommunene bærer ulike byrder. Vi i Arbeiderpartiet er åpne for å vurdere finansieringsløsninger som kan stå seg over tid. Vi må, som sagt, unngå at disse ordningene trekker i retning av å definere dette som en permanent underklasse i Norge. Den dugnaden må vi gjøre. Jeg vil til slutt også oppfordre om at det er en dugnad regjeringen gjør seg imellom, slik at vi får én tale fra regjeringen, én tale i oppfordringen til kommunene, og at kommunene oppfatter at de er sett, og oppfordrer dem til å gjøre den innsatsen de skal være med på.