Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2012-01-09:
Hver høst er skolestarten for førsteklassingene en like stor begivenhet rundt omkring i hver eneste kommune. Synet av de små, men svært så lærenemme ungene, er rørende. De er fulle av udefinert forventning, en stor dose nysgjerrighet, en litt mindre dose spenning og uro, alt rørt i hop av en skrekkblandet fryd over å møte denne nye verden de skal tilbringe minst ti år i, helst 13 år i, og gjerne mer. Det er ikke samme magi over gjengen som subber, tusler eller beveger seg i sakte tempo seg inn på ungdomsskolen, den samme vakre høstdagen, men for dem åtte år senere. Hva har skjedd på veien? De har lært mye, de har utviklet seg mye, de har opplevd mestring, men også skuffelser og motgang. Mange kjeder seg, og det langt mer enn de gjorde i starten av skolegangen. De kjeder seg på skolen, de mangler motivasjon, de sliter med skoletrøtthet, og de skjønner ikke hvorfor de lærer fagene. Dette preger ungdomsskoleelevene mer enn elevene før og elevene etter. Det er her den store utfordringen ligger. Alderen fra 13 til 16 år er krevende, samtidig er det disse årene som legger grunnlaget for hva som skjer videre i livet. Kursen for både faglig og sosial utvikling legges i denne fasen. Går det skeis her, fører dette ofte til store problemer senere i livet, problemer som det er vrient å rette opp. Vår kunnskapsrike saksordfører har på en glimrende måte loset komiteen gjennom arbeidet med innstillingen. Hun har også redegjort for viktige synspunkter fra komiteens side. Jeg vil derfor løfte fram tre forhold som Arbeiderpartiet mener er vesentlige for å lykkes med denne viktige meldingen. Det først er viktigheten av en god gjennomføringsstrategi. Det er et utall ambisiøse vedtak som er fattet i denne sal og i andre beslutningsorganer om norsk skole over mange, mange år. Men det er langt fra et stortingsvedtak til at hverdagen endres der ute i klasserommet og i virkeligheten til den enkelte elev. Erfaringen er klar og tydelig; det må brukes ressurser på implementering av nasjonal politikk slik at det faktisk skjer en endring i skolen. Derfor er det svært bra at departementet skal utvikle en strategi for gjennomføring. Punkt nr. 2 er å gjøre alle fag mer pratisk rettet og gi en mer variert undervisningsform. Det betyr i klartekst at det forventes, etter at meldingen er vedtatt og gjennomføringsstrategien gjennomført, at det i ungdomsskolen i større grad skal preges av variasjon i måten det arbeides på. Med andre ord: en marsjordre til ungdomsskolen om å variere undervisningen mye mer enn det vi ser i dag. Elevene må aktiviseres, undervisningen må gjøres relevant og gjerne også bli mer praksisnær for å øke motivasjonen. Dette vil kreve kompetanse og evne til fortsatt å ha struktur på undervisningen fra lærernes side. Her må arbeidsgiverne ta ansvar og sikre at skolene får den kompetansen de trenger, og skolelederne må ta ansvar. Til sist vil jeg understreke betydningen av å innføre den moderne variasjonen av valgfag. Jeg har store forhåpninger til hva de nye fagene kan utløse av kompetanseheving hos elevene, av opplevelse av mestring og av en mer praksisnær utdanning nært knyttet til elevenes egne interesser. Jeg opplever at komiteen deler dette synet på valgfagene. Derfor er det ganske underlig å lese i Dagsavisen i dag at Høyres skolebyråd i Oslo, Torger Ødegaard, sier at han skal søke fritak for Osloskolen. Ødegaard er ingen hvem som helst i Høyre. La gå at han var skeptisk da meldingen ble lagt fram og før Høyre hadde tatt standpunkt, men når han ikke engang har endret kurs etter at Høyres storingsgruppe sier ja til denne formen for valgfag, er det mildest talt oppsiktsvekkende å påstå at å innføre valgfag er å gjøre disse svakeste en bjørnetjeneste. Det viser kort og godt at han ikke vet hva han snakker om, men jeg er helt sikker på at Høyres representanter i salen kan forklare ham nettopp dette. Å gi Oslo-elever fritak for valgfag, ville være å forskjellsbehandle Oslo-elevene på en måte som jeg antar de ikke vil finne seg i, og det med god grunn. Til sist: Vi skal aldri glemme – heller ikke i denne saken – at de viktigste målene for norsk skole ligger fast. Alle elever, enten de går i grunnskolen, altså i barne- og ungdomsskolen, eller i videregående skole, skal beherske grunnleggende ferdigheter. De skal oppleve inkludering og mestring, og de skal sikres slik at de kan gjennomføre videregående skole og få enten et fagbrev eller et brev på at de har gjennomført en spesialisering i studiet. Så på den måten – med denne ungdomsskolemeldingen – vil vi i enda større grad oppnå de ambisiøse målene vi har for norsk skole.