Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-10-28:
Jeg ser jo av deltakelsen i salen at dette kanskje oppfattes som en litt snever problemstilling. Men i realiteten er det en problemstilling som ikke bare dreier seg om arbeids- og sosialfeltet, for det handler om det helt grunnleggende spørsmålet: Hvordan bruker vi ressursene våre? Vi tar jo inn skattepenger fra norske borgere, og da må vi også bruke ressursene på en god nok måte. Ikke minst må vi sørge for at ressursene gjør det de skal. Da Høyre kom inn i Kunnskapsdepartementet i 2001, fortelles det at daværende statsråd, Kristin Clemet, forsøkte å få en oversikt over situasjonen i skolen. Da var det mer enn nok av tall på antall PC-er per elev, antall elever per lærer, antall lærere per elev og selvfølgelig også midler til oppussing osv. Men da Kristin Clemet spurte om noen visste hva elevene faktisk lærte i skolen, ble det stille. Det er mulig den anekdoten ikke er helt historisk presis, men den er like fullt illustrerende. Det er nemlig slik at veldig mye politisk debatt ender opp med å bli en debatt om bevilgningsnivået, istedenfor hva man faktisk får ut av pengene. Det er to viktige prinsipielle utgangspunkt for denne debatten. Det første er selvfølgelig respekten for norske borgere som skattebetalere. En vanlig gjennomsnittsfamilie med to voksne og to barn som har en samlet brutto inntekt på 713 000 kr, altså en normal årsinntekt i Norge, og betaler normal skatt, bruker ca. 14 år på å betale inn 1 mill. kr i skatt. Det setter debatten litt i perspektiv, og det betyr at når man tror at man kan skalte og valte med millioner som om det ikke lå hardt arbeid bak, er det feil, og det viser mangel på respekt for borgerne. Det andre hensynet og prinsipielle utgangspunktet er selvfølgelig hensynet til brukerne av de offentlige tjenestene, slik at folk ikke skal bli kasteballer i systemet, at de tiltakene man setter inn, faktisk har en effekt og bidrar til å oppfylle målsettingen om at flere skal komme over fra en passiv stønadstilværelse og inn i arbeid, dersom de har mulighet til det. Arbeids- og sosialfeltet bruker godt over 300 mrd. kr i året. Feltet inkluderer noen av de aller viktigste offentlige velferdsordningene, som uførepensjon og sykepenger. Samtidig har man også en stående ambisjon om at man ikke bare skal utbetale midler, men også politisk bidra til å få flere fra trygd og over i arbeid. Spørsmålet er om vi klarer det, om vi bruker ressursene på en god nok måte, og hvilke incentiver som ligger i systemet og bidrar til å oppfylle de politiske ambisjonene. Jeg har lyst til å bruke noen eksempler for å illustrere problemstillingen. For det første er det slik at det er en mangel på informasjon om flere sentrale spørsmål. Høyre har i mange år stilt følgende spørsmål til departementet: Hvilke resultatmål finnes for arbeidsmarkedstiltak? Hvor mange av dem som deltar i arbeidsmarkedstiltak, går ut i jobb? Og hvor mange forblir i arbeidslivet etter ett, tre og fem år? Det kommer alltid det samme svaret tilbake, og det svaret er på mange måter symptomatisk. Arbeidsdepartementet skriver: Spørsmålet tolkes dit hen at det skal svares på måltall for gjennomføringen av arbeidsmarkedstiltak. Men spørsmålet vi stiller, er jo hva arbeidsmarkedstiltakene oppnår. Og så svarer man da arbeidsmarkedstiltak. Det gir nesten et inntrykk av «god dag, mann – økseskaft!». Departementet sier videre at de ikke har hatt mulighet til å tilrettelegge datamateriale for å kunne besvare spørsmålet om hvor mange deltakere som er på arbeidsmarkedstiltak, som forblir i arbeid etter ett, tre og fem år. Med andre ord betyr det at vi ikke vet. Vi har ikke informasjon om hvor mange vi permanent klarer å få ut i arbeid, og hvor mange som forblir i arbeid flere år etter. Det er tredje året på rad vi ikke har fått svar på dette spørsmålet. Departementet kan heller ikke svare på hvor mange deltakere i arbeidsmarkedstiltak som gikk over til arbeid etter endt arbeidsmarkedstiltak i 2009. Det fins mange andre eksempler også. For eksempel vet ingen – så vidt jeg har klart å komme fram til – heller ikke Nav, i hvor stor grad anledningen som ligger i regelverket til å bruke økonomiske sanksjoner mot f.eks. folk som mottar sosialhjelp, faktisk utnyttes lokalt. Det fins ikke gode tall å oppdrive, rett og slett. Det betyr at vi som politikere også mangler verktøy og mangler oversikt. Den andre problemstillingen er kanskje den mest alvorlige, men den henger like fullt sammen med den første. Det departementet og Nav mangler informasjon om, kan også peke på et mer grunnleggende problem for sektoren, nemlig at incentivene i systemene er forvirrende, i verste fall gale. Med andre ord er det slik at når vi som politikere har en styringsdialog, eller sender styringssignaler, påvirker jo det også hvordan systemene fungerer. Hvis vi etterlyser gale ting, får man også systemer som risikerer å levere på galt grunnlag. Jeg tillater meg nok en anekdote, og jeg er klar over at anekdoter kun er anekdoter, men de kan likevel være illustrerende. Jeg har besøkt mange lokale Nav-kontorer. På et av dem spurte jeg hva de følte de ble målt etter – altså hva de forsøkte å oppnå. Da svarte sjefen at de først og fremst forsøkte å fylle antallet tiltaksplasser de hadde blitt tildelt. Med andre ord, målet var å fylle opp tiltaksplassene de ble tildelt, ikke stille seg spørsmålene: Hva slags plasser? Hva slags kvalitet har plassene? Eller: Hva slags effekt har det for brukerne? Vi sitter sentralt og nærmest vedtar hvor mange tiltaksplasser man skal ha i Norge. Disse blir så tildelt Nav gjennom et tildelingsbrev sentralt, og siden fordelt utover landet. Hvilke retningslinjer som legges til grunn for den fordelingen, vet jeg ikke. Men det som er helt avgjørende, er at tiltaksplasser er et virkemiddel, ikke et mål. Hvis min anekdote stemmer og belyser en større problemstilling, er det jo et problem hvis systemet er innrettet slik at man tror at det dreier seg om å levere på antall tiltaksplasser, for det er det Nav sentralt spør om, og det er det stortingspolitikerne, altså vi som er sjefer over sektoren, er opptatt av. Da har man en utfordring med hensyn til hva slags incentiver som ligger i styringssignalene våre og i styringssystemene våre. Jeg har også med en liste over hvilke måltall et lokalt Nav-kontor melder inn hver eneste måned – altså hva de blir bedt om å rapportere på. Her er det fryktelig mange ting. Det er veldig mange spørsmål om hvor mange gjennomførte møter man har, hvor mange som har fått oppfølging – uten at det er nærmere spesifisert – og antall personer som har fått enten gjeldsrådgiving, eller som er mottakere av økonomisk sosialhjelp. Men ingen av disse måltallene dreier seg om resultater. Jeg er selvfølgelig klar over at Nav også har fokus på formidling inn i arbeid, men det er ikke tydelig av de målene som lokale Nav-kontorer blir bedt om å melde inn i denne oversikten. Hva man faktisk oppnår, synes å være underprioritert og lite fokusert på. Jeg tror dette er symptomatisk for veldig mye av den politiske debatten i Norge. På mange områder er vi svært opptatt av hvor mye penger vi bruker, hvor mye ressurser vi setter inn, hvor mange tiltak eller programmer vi klarer å iverksette, men vi er mindre opptatt av hva vi faktisk får ut av midlene. Ofte blir den politiske debatten også redusert til spørsmål rundt bevilgningsnivå, tiltaksnivå eller aktivitetsnivå istedenfor å handle om hva som faktisk virker, om hva som faktisk gjør folks liv bedre. Slik kan f.eks. en bistandsdebatt bli redusert til et spørsmål om hvor mange prosent man bruker over statsbudsjettet, en kulturdebatt kan bli redusert utelukkende til spørsmål om bevilgninger, og en fattigdomsdebatt til kun et spørsmål om hvor mange milliarder man har lagt inn i satsingen. Posisjonen kan skryte av sin satsing, og så kan opposisjonen overby og slå posisjonen i hodet med mer penger, uten at den kvalitative diskusjonen – nemlig hvordan man skal løfte folk ut av fattigdom – settes i hovedsetet. Poenget er selvfølgelig ikke at det er galt å bruke penger. Men det er nettopp fordi det er riktig å bruke penger på disse ordningene at vi må være nitide, skikkelige og hele tiden opptatt av å kontrollere og sjekke at pengene brukes på en god nok måte. Det er ikke slik at ressurser og resultater automatisk henger sammen. Det er faktisk mulig å bruke mye, samtidig som man oppnår lite.