Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2007-04-23:
«Men den nye folketrygden, og særlig folkepensjonen, legges jo opp sterkt ekspansivt. Forutsetningen er en politikk som generelt fører til en sterk økonomisk ekspansjon.Dessuten vet vi at folkets aldersammensetning og den stadig økende levealder gjør at stadig flere eldre skal leve sammen med relativt færre i arbeidsdyktig alder. Samtidig skal etter pensjonsordningen hver enkelt pensjon bli stadig bedre. Vi kan ikke bygge opp et slikt system og så bare si at neste generasjon får være så god å betale stadig høyere pensjon til stadig flere eldre.» Jeg starter dagens debatt med dette sitatet. Det er hentet fra debatten i Odelstinget 9. og 10. juni 1966 om innføringen av folketrygden og var fra ingen ringere enn Trygve Bratteli. Debatten den gangen gikk over to dager og saksordfører hadde 60 minutters taletid. Det var tider det! Saksordfører Halfdan Hegtun sa mye, og uttalte bl.a. i debatten: «(...) folketrygden blir ingen mild gave til noen. Den skal – som alt annet – betales av oss selv, av vår arbeidsinnsats og produksjon. Hver enkelt norsk borger vil i hverdagens strev være med på å bygge opp den nye ordningen.» (...) Trygve Bratteli var en klok mann. Halfdan Hegtun var – og er – en klok mann. Innføringen av folketrygden fra 1967 var banebrytende. En ny epoke var i gang. Når historien om utviklingen av Norge som velferdssamfunn skal skrives, vil antakelig datoen 1. januar 1967 være den aller viktigste datoen. Folketrygden er et solidarisk fellesskap mellom grupper og generasjoner, der vi stiller opp for hverandre på ulike tidspunkt i livet. Folketrygden er det viktigste elementet i det samlede pensjonssystemet i Norge. Det skal den være også i framtida. Folketrygden skal gi alle innbyggere økonomisk og sosial trygghet, men det forutsetter at den er økonomisk bærekraftig. Siden 1967 har det norske samfunnet gjennomgått store endringer. I forhold til dagens debatt og utfordringer for alderspensjonssystemet vårt, vil jeg trekke fram tre utviklingstrekk på disse 40 åra som er av særlig interesse: Vi går ut i arbeidslivet seinere fordi vi går lenger på skole.Vi forlater arbeidslivet tidligere. Vi lever stadig lenger. Dette er utfordrende. Grunnlaget for vår felles velferd er arbeid og de inntekter dette gir oss. Arbeidskraften er landets viktigste ressurs. Vi må derfor innrette oss slik at den samlede verdien av arbeid kan øke i åra framover. I dag er temaet ny modell for opptjening og uttak av alderspensjon i folketrygden. Eller sagt på en litt annen måte: Nå endrer vi alderspensjonen i folketrygden slik at en får mer igjen for å jobbe. Det er forventet at gjennomsnittlig levealder vil øke betydelig fram mot år 2050. Da kan vi ikke fortsette med å pensjonere oss stadig tidligere. Lever vi lenger, må vi også jobbe lenger. De som innførte folketrygden fra 1967, hadde perspektiver og klare målsettinger. Det må også vi som er folkets valgte 40 år etterpå, ha. Det er de som er glad i folketrygden, og som er dens forsvarere, som må gå først i toget og sørge for at folketrygden er økonomisk bærekraftig også om 40 – eller 50 – år. Pensjonsforliket i Stortinget i 2005 gav grunnlaget for det forslaget som er til behandling i dag. Forliket i 2005 skisserte hovedlinjene for ny modell for alderspensjon i folketrygden og har vært en klar arbeidsordre, først til Bondevik II-regjeringa og etter valget i 2005 til Stoltenberg II-regjeringa. I dag endrer vi modell for alderspensjon innenfor rammen av det unike folketrygdsystemet. La meg imidlertid understreke at det er en rekke andre forhold som må tas i betraktning dersom vi skal lykkes med å få folk til å stå lenger i arbeid og med å øke den totale verdiskapningen. En bedre seniorpolitikk og tiltak for et mer inkluderende arbeidsliv er her helt avgjørende. Men også andre politikkområder er det nødvendig å trekke inn, f.eks. familiepolitikk og innvandringspolitikk. Men i dag dreier det seg om alderspensjon. Jeg er svært glad for og tilfreds med at det lyktes å inngå et nytt bredt pensjonsforlik i Stortinget. 21. mars 2007 blir en ny historisk dag, dagen da avtalen ble inngått. I forhold til det som var regjeringspartienes utgangspunkt, innebærer forliket noen endringer av modellen: Det blir pensjonsopptjening for ulønnet omsorg på inntil seks år pr. barn.Årlig inntekt opp til 7,1 ganger folketrygdens grunnbeløp, G, skal være pensjonsgivende – i underkant av 450 000 kroner.Det blir pensjonsopptjening for dem som avtjener militærtjeneste på minst seks måneder. I tillegg vil det fra 2008 blir innført en ny ordning med skattestimulert privat pensjonssparing. Jeg vil benytte anledningen til å takke Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre for at vi lyktes i bestrebelsene med å inngå nytt pensjonsforlik. Forhandlinger er å gi og ta. Derfor måtte vi alle jenke oss for å få dette i havn. Framtidige generasjoner kan være glad for det. Den breie enigheten sikrer langsiktig trygghet og bærekraft for nåværende og framtidige pensjonister. Med dagens vedtak vil vi fra 2010 få en modell for alderspensjon der alle år med inntekt teller med. Jeg bruker bevisst formuleringa om at dette blir et mer «rettferdig» system enn dagens system, sjøl om jeg pleier å være forsiktig med å bruke begrepet «rettferdig» når vi diskuterer pensjon. I det nye systemet blir en ikke minstepensjonist dersom en har hatt inntekt – en åpenbar forbedring i forhold til dagens system. La meg også trekke fram at det nå blir mulig å ta ut alderspensjon fra fylte 62 år. Det blir et fleksibelt system der en sjøl velger – mellom 62 og 70 år – når en vil starte å ta ut alderspensjon. Og jobber en til en er 63 i stedet for til en er 62, blir pensjonen høyere – hvert år. Jobber en til en er 64, blir pensjonen enda litt høyere – hvert år. Dessuten kan en i det nye systemet jobbe så mye en vil i tillegg til pensjonen, uten at pensjonen blir avkortet. Dagens til dels kompliserte regelverk for hva en kan tjene i tillegg til pensjon, blir borte. Jeg hadde gleden av å sitte i Pensjonskommisjonen fra 2001 til 2004. Fremskrittspartiets medlem av kommisjonen, en samvittighetsfull og hardtarbeidende kvinne, var ikke med på flertallets modell. I stedet presenterte Fremskrittspartiet sin egen modell. La meg sitere fra Fremskrittspartiet sitt forslag i innstillinga fra Pensjonskommisjonen: «Dette medlem går derfor inn for et pensjonssystem med en lik pensjonsytelse til alle fra det offentlige. En ytelse tilnærmet lik dagens minstepensjon, eller av en slik størrelse at det er mulig å leve nøkternt av den, bør innrømmes alle borgere fra pensjonsalder.» Dette er i samsvar med det som står i Fremskrittspartiets program. La meg sitere: «Fremskrittspartiet ønsker en folkepensjon, som på sikt skal være lik for alle.» Men hva Fremskrittspartiet mener i dag, er sannelig ikke enkelt å bli klok på. I innstillingen sier de: «Disse medlemmer vil opprettholde dagens system, med enkelte justeringer». Er det det som partiet mente i Pensjonskommisjonen vi skal tru på, er det partiprogrammet, eller er det det som framkommer av dagens innstilling? Uansett hva svaret måtte bli på det spørsmålet, kan vi slå fast at Fremskrittspartiet ikke ønsker å ta inn over seg de utfordringer dagens pensjonssystem står overfor. Ved nærmere ettertanke er det kanskje ikke særlig overraskende. Å ha en horisont på 40 eller 50 år er sjølsagt for mye forlangt av et populistisk parti. Dette er en historisk dag. Nå får vi på plass det nye systemet for opptjening og uttak av alderspensjon. Det er en av de aller viktigste brikkene i det nye pensjonssystemet som skal tre i kraft fra 2010. La meg imidlertid understreke at det er store elementer som gjenstår før det nye pensjonssystemet er på plass: uførepensjonoffentlig tjenestepensjon og særaldersgrenseravtalefestet pensjon Det blir mange debatter om pensjon i Stortinget de drøyt to og et halvt årene som gjenstår før det nye systemet innføres.