Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2003-03-21:
Jeg konstaterer med stor tilfredshet at det er svært bred tilslutning til hovedlinjene i Regjeringens politikk i forhold til Irak-konflikten, og svært bred oppslutning om de konklusjoner vi har truffet. Det eneste avviket i så måte, når det gjelder hovedlinjene og konklusjonene, kommer fra Fremskrittspartiet, og mine sluttkommentarer vil derfor i hovedsak være til en del av de synspunkter partiets parlamentariske leder, Carl I. Hagen, framførte. Først til noe som Hagen var inne på, hvor det for meg hørtes ut som om han mente at det når det gjelder denne saken, ikke stod noe i Utenriksdepartementets folkerettslige materiale om prosessuelle krav. Men det gjør det i det tilleggsnotatet, på ett ark, som Utenriksdepartementet i dag har oversendt de parlamentariske ledere. Siste avsnitt før konklusjonen er om de prosessuelle krav. Det var også dette jeg refererte til i mitt innlegg, og som har ført oss fram til vår hovedkonklusjon, nemlig at det ikke foreligger et klart folkerettslig grunnlag for denne krigen. Carl I. Hagen var ellers veldig opptatt av hvilke land vi burde støtte og ikke støtte. Vi kunne f.eks. ha valgt å støtte USA og Storbritannia, sa han, men vi hadde valgt å støtte Frankrike og Tyskland. La meg gjøre det helt klart: For den norske regjering har dette ikke først og fremst vært et spørsmål om å velge mellom land. For oss har det vært et spørsmål om å fastlegge vår politikk og å følge den konsekvent. Det har vi gjort! Det har vi til tider blitt kritisert for. Det har vært journalister, og det har vært stortingsrepresentanter, som har spurt: Støtter dere nå det og det landet i det de sa i går, eller det og det landet i det de mener nå? Det er ikke på den måten Norge skal føre utenrikspolitikk! Vi skal fastlegge vår politikk og følge den konsekvent, og det har vi gjort. Vi har sagt fra første øyeblikk av at det er FNs sikkerhetsråd som skal stake opp veien videre i denne saken. Det en må huske på, er at resolusjon 1441 forutsatte ny behandling i Sikkerhetsrådet. Og når Sikkerhetsrådet gjennom flere møter ikke ble enige om et nytt vedtak som autoriserte maktbruk, ja, så er det et uttrykk for at det organ som har ansvaret for å vurdere trusler mot internasjonal fred og sikkerhet, mente at tiden ikke var inne for militær maktbruk. Fredens vei skulle prøves videre. Det var også Norges standpunkt. Å se bort fra dette, slik Carl I. Hagen i realiteten i dag anbefaler, ville etter mitt syn ha vært et klart avvik fra Norges vektlegging av FNs rolle i slike spørsmål. Det fant ikke vi grunn til. Jeg har for øvrig ingen grunn til å tro at dette er et ulykkelig valg med hensyn til vår framtidige sikkerhet, slik Hagen antyder. Presidenten i USA, vår fremste NATO-allierte, har jo personlig overfor meg klart forsikret at vårt nære og gode samarbeid både bilateralt og i NATO vil fortsette, og har uttrykt respekt for at allierte og venner kan ha ulike meninger. Når det gjelder venner, setter jeg faktisk aller mest pris på dem av mine venner som våger å si fra også når de er uenige med meg, som gir meg råd om å korrigere kursen hvis de synes den er gal, og ikke bare taler meg etter munnen. Det er virkelig gode venner! Vennskap forutsetter jo ikke enighet i enhver situasjon om enhver sak. Dessuten er det flere NATO-land som har andre synspunkter enn USA og Storbritannia på spørsmålet om militær maktbruk i Irak nå. Jeg tror jeg stopper ved dette. Jeg registrerer at det har vært en svært bred oppslutning om Regjeringens standpunkt, om hovedlinjene i vår Irak-politikk. Det er viktig, for en bred enighet om utenriks- og sikkerhetspolitikken er i seg selv en styrke, og det gir oss en trygghet i vårt videre arbeid også med denne saken.