Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2018-01-31:
Det har nå gått 23 år siden Stortinget sist kuttet i et statsbudsjett. 1995 var siste gang statens utgifter gikk ned i forhold til året før. Jeg holdt på å si at så dyrt kan et OL være. Siden den tid har vi i stadig større grad levd av avkastningene av våre naturressurser. Vi har møtt de fleste utfordringer og kriser med å kaste penger – i praksis naturressurser – etter dem. I hvor stor grad vi har gjort det, beskrives kanskje best ved at om lag hele den økte sysselsettingen som har kommet siden 1950, er brukt til å fylle tomrommet etter økt fritid. Det kan ikke fortsette. For å kunne gjøre dette har vi gjort noe som vi ofte glemmer er en vesentlig del av den norske modellen: Vi har systematisk utnyttet alle muligheter til effektivisering og økt produktivitet vi har kunnet finne. Den frigjorte arbeidskapasiteten har vi benyttet til å øke vår velferd. Men hvert år siden 1995 har det vært vekst i statlige utgifter. Vi har i dag bare to møtende representanter og noen i regjering som husker sist gang det ble kuttet. Det føles som en naturlov at statsbudsjettet øker fra år til år, men treet vokser ikke inn i himmelen. Forskjellene i total naturressursbruk har egentlig vært små mellom partiene, men den potensielle byrden på private virksomheters rygg når det blir færre oljekroner å hente, har blitt stor. Nå endrer bildet seg framover. Regjeringserklæringen tar dette inn over seg og peker på det grunnleggende: flere må i jobb, og vi trenger flere lønnsomme bedrifter. Smak på det. «Lønnsomme». «Kommersielle» ville kanskje representanten Moxnes sagt med indignasjon. Men der kommer våre skatteinntekter fra – kommersielle suksesser. Kommersielle fiaskoer har bare fradrag. Stortingets opposisjon har virkelig ikke tatt dette inn over seg. Før de siste dagers forslagsbonanza var det levert 105 representantforslag. Sikkert gode forslag, men av disse er ni av ti større eller mindre utgiftsøkninger – fra små utredningskostnader til 100 mill. kr-klassen for kornlagring, bortfall av milliardinntekter for stopp av leteboring eller potensielle milliardutgifter til luftige hyperlooper. Bare fire gir mulighet for reduserte utgifter, og det mest konkrete er å redusere opplæringskostnader og lønn til lærere. Det er konsekvensen av å fjerne de nye kompetansekravene. Det er en viss undring hos meg når man først problematiserer manglende kompetanse hos vikarene for de lærerne som er på kompetanseheving, for så å peke på at løsningen er å senke kompetansekravene. Dersom diagnosen er for lav kompetanse, er det mildt sagt merkelig å senke kompetansekravene. Ingen av forslagene gjør det lettere å etablere arbeidsplasser, men mange gjør det vanskeligere. Det er ett forenklingsforslag, men jeg er usikker på hvor mye praktisk betydning forenkling i reglene for bruk av elmotor på småvann vil ha. Så tillat meg her å peke på at det fra mitt ståsted ikke er slik at det bare er å pålegge regjeringen å balansere statens utgifter og Stortinget bare å øke det. Begge har sitt ansvar for helheten. Vi vet at framtidens realitet er at vi må redusere byråkrati, ikke øke det. Vi må redusere barrierene for å skape lønnsomme bedrifter og arbeidsplasser, ikke øke dem. Vi må bruke alle muligheter til økt produktivitet for å skape ny velferd. Da kan vi skape de arbeidsplassene vi trenger for å gi et bærekraftig velferdssamfunn. Det peker denne regjeringserklæringen, Jeløya-plattformen, ut retningen for: flere jobber og et framtidstrygt velferdssystem.