Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-05:
La meg starte med å takke Arild Stokkan-Grande for å ta opp et ekstremt viktig tema. Verdenssamfunnet sliter med manglende evne til å konsentrere seg om én krise av gangen – den ene dagen er det Tunisia, den neste dagen er det Egypt, så er det Japan, og så er det Libya, og nå er det kanskje Elfenbenskysten. Da vil de «sovende krisene», som fører til at ufattelig mange menneskers liv blir tapt, og til grusomheter som Stokkan-Grande skildret, ha lett for å være utenfor radaren og uten at det handler om dem. Det er neppe noe sted de menneskelige lidelsene de siste ti–femten årene har vært større enn i Kongo. Det er et ekstremtilfelle med voldtekter i en massiv skala, som jeg tror vi ikke har hatt noe annet sted. På den ene siden ufattelige lidelser, og på den andre siden et stort mot fra mennesker som bekjemper dette. Kongo er i det hele tatt i en internasjonal sammenheng det kanskje sterkeste eksemplet på menneskelig lidelse. Halvparten av befolkningen ble utryddet under belgisk styresett på 1800-tallet. Da landet var selvstendig, hadde det omtrent ingenting. Mobutu ble fort diktator og utnyttet landet på en gjennom korrupt og motbydelig måte. Så spilte borgerkrigen i Rwanda over i årene etter 1994, og skapte det mange har kalt Afrikas første verdenskrig – altså den første store afrikanske krigen – hvor en serie makter blandet seg inn på begge sider. Koblingen mellom disse grusomhetene og mineraler er veldig sterk. Jeg tror den som har uttrykt det aller sterkest, er far til dagens president Kabila, Laurent Kabila. Han sa en gang at alt som skal til for å ta makten i Kongo, er 5 000 dollar og en mobiltelefon. De 5 000 dollarene er til å kjøpe seg en tilstrekkelig militær kapasitet og styrke til at du kan angripe en gruve, så ta den gruven og bruke mobiltelefonen for å gjøre en avtale med et internasjonalt selskap om utnyttelse av gruven. Da får du penger nok til å utvide hæren din, så kan du gå og ta en ny gruve, og så kan du mangedoble din militære kapasitet på den måten. Det var en ekstrem uttalelse, men det illustrerer koblingen mellom militær makt i Kongo og gruvevirksomheten, som Stokkan-Grande var inne på. For å illustrere med personlige erfaringer hvor ekstrem situasjonen er i Kongo, kan jeg nevne at de gangene jeg har vært der, så vet jeg at når jeg lander på flyplassen i Kinshasa, vil våre norske medarbeidere som er der, ikke klare å få det kongolesiske utenriksdepartementet til å kjøre tilbake til byen uten å betale bensinen for turen tilbake. De får dem knapt til å ringe for å gjøre avtaler i byen uten å fylle opp telefonkortet med nye tellerskritt. Det er denne kombinasjonen av ekstrem fattigdom og betydelig korrupsjon og vanstyre som selvfølgelig gjør disse problemstillingene så vanskelige å håndtere. Kinshasa er den afrikanske byen, som i hvert fall jeg har vært i, hvor du ser minst tydelig framgang, mens det er stor framgang å se i byer som Addis Abeba eller, i Kongos naboland, Kigali. Du ser ikke hus som er under oppussing i Kinshasa, du ser bare gradvis forfall. Det aller viktigste vi selvfølgelig kan bidra med, er å få politikken i Kongo riktig, sørge for at det blir en nasjonal styring som kan holde kontroll med de ulike militsene. Men dette er jo lettere sagt enn gjort. Hvis man får en god politisk utvikling i Kongo, vil det løse mange av problemene. Mange av militsene i det østlige Kongo er helt utenfor sentralregjeringens kontroll. I alt vårt arbeid for de to nordmennene som sitter fanget i Kisangani, har et vedvarende tema vært at de avtalene vi gjør med sentralregjeringen, har ingen praktisk betydning på bakken i Kisangani, simpelthen fordi sentralregjeringen har ingen mulighet til å gjøre seg gjeldende der. Den viktigste av disse gruppene er den såkalte FDLR, som er en videreføring av dem som sto for folkemordet i Rwanda i 1994 – hutuekstremistene der, som har tatt seg inn i Kongo. Selvfølgelig er det veldig mange nye folk som har kommet til, og mange gamle som forsvant, men det er en kontinuerlig videreføring av hutuekstremistene som kontrollerer deler av det østlige Kongo. De kontrollerer gruvevirksomheten og holder det gående som en ren militær styrke, uten noe av det man kaller politiske mål. Så man kan overhodet ikke undervurdere bakgrunnsteppet for det interpellanten tar opp. Norge er et lite land i Kongo. Det er ved siden av Burma det største land hvor Norge ikke har ambassade. Vi bidrar med en god del for å forsøke å bevare regnskogene i Kongo. Gjennom misjonsorganisasjonene og på annen måte har vi bidratt til å forsøke å dempe konfliktene mellom FDLR og sentralregjeringen, og sett på en måte som vi kan stoppe den hutuekstremistiske geriljavirksomheten på. Men vi er ikke en stor aktør i Kongo. Når det gjelder selve koblingen mellom voldtekt, massedrap, politisk vanstyre og ressursene i det østlige Kongo, så er det en nær kobling. Men som interpellanten også sier, det er ikke umiddelbart enkelt å si hva løsningen er. Det vi må få til, er en løsning som gjør at de militære gruppene som profitterer på dette, blir frakoblet. Samtidig er dette en stor inntektsstrøm for fattige mennesker i det østlige Kongo, som ikke ønsker at man f.eks. skal boikotte Kongo. Det sies at 16 pst. av kongoleserne på en eller annen måte har inntekter fra gruvevirksomheten. Så det er ikke en liten og perifer virksomhet. USA har gjennomført den såkalte Dodd-Frank Act, altså finansreformen, hvor en del andre spørsmål også ble tatt opp. Ett av dem var å sikre at børsnoterte selskaper skal offentliggjøre hvor mineralene de bruker, stammer fra. Det er ikke en boikott av Kongo, men det er et krav om at disse selskapene skal ha en ansvarlig og åpen handelskjede. Vi vil nå arbeide tett sammen med amerikanerne, også sammen med EU, for å se på mulighetene for å gjennomføre tilsvarende lovgiving i Norge. La meg understreke igjen at det vi må få til, må være åpent, transparent. Det må være ansvarlig virksomhet fra selskapenes side, og vi må gjøre hva vi kan for å sørge for at de militære gruppene ikke får kontroll over denne virksomheten. Men det vil ha motsatt effekt av hva man ønsket – det sa også interpellanten – hvis man skulle boikotte Kongo. Da ville illegal virksomhet selvsagt fortsette. Den illegale virksomheten vil være enda sikrere under kontroll av ulike militser, samtidig som mange fattige mennesker i et av verdens aller fattigste områder vil bli ytterligere fattige. Så veien videre må gå gjennom et ansvarlig næringsliv som prøver å sikre åpenhet rundt virksomheten. I tillegg til dette la meg si at Norge arbeider jo internasjonalt på en rekke andre initiativer for å sikre åpent og ansvarlig næringsliv. Vi la fram en stortingsmelding om næringslivets samfunnsansvar i fjor, som trekker opp norsk næringslivs ansvar i slike situasjoner. Vi har vært en pådriver for en serie internasjonale initiativer. Interpellanten var inne på såkalte Extractive Industries Transparency Initiative. De har sekretariat i Oslo, og Norge sammen med Storbritannia var pådrivere for å få det i gang. Det er et av mange viktige initiativer for å sikre åpenhet rundt olje og gass og rundt gruvevirksomhet. Vi arbeider med ulike initiativer i OECD. Helt konkret når det gjelder det østlige Kongo, er vi med i en internasjonal arbeidsgruppe sammen med FN-organisasjonene, Verdensbanken og andre for å se på hvilke tiltak det internasjonale samfunn kan gjøre for å sikre åpenhet og en riktig bruk, i motsetning til en gal bruk, av ressursene i området. Jeg besøkte det østlige Kongo i fjor, var det vel. Goma, som interpellanten også var inne på, er et av de stedene jeg tror gjør sterkest inntrykk på de fleste. Det er en kontrast mellom den utrolig vakre naturen, den ufattelige frodigheten – vi snakker om blant de vakreste steder som overhodet finnes på kloden – og de uhyrlige overgrepene som har foregått i det østlige Kongo, og også i nabolandene Rwanda og Burundi. Det østlige Kongo, Rwanda og Burundi går jo tett sammen, og er veldig tett befolket, i motsetning til resten av Kongo. Det er mye tettere samspill mellom det østlige Kongo og Rwanda og Burundi enn det er til sentralregjeringen som sitter langt borte i Kinshasa. Til sjuende og sist vil de aller viktigste politiske initiativene for å løse opp i dette, være de storpolitiske. Ethvert samarbeid mellom Kongo og naboland som Rwanda er ønskelig. Det har vært en positiv utvikling de siste par årene med samarbeid mellom president Kagame i Rwanda og president Kabila i Kongo. Det må vi tilskynde til å fortsette, for vi vil ikke klare å løse dette spørsmålet isolert fra den større politikken i området. Så summa summarum: La oss fortsette langs flere veier samtidig, både å bidra til stabilitet i Kongo, bidra til et godt forhold mellom Kongo og nabolandene og få det storpolitiske bildet riktig, men i kombinasjon med å se på alle de tiltakene vi kan gjøre for at det er full åpenhet rundt både pengestrømmer og hvordan ressursene utvikles i det østlige Kongo. Så igjen takk til interpellanten for en viktig debatt.