Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2012-01-30:
Det er et drøyt halvt år siden vi sist viet en hel debatt i denne sal til IA-avtalen. Det var da Stortinget vedtok lovendringene i forbindelse med iverksettelsen av den fornyede og forsterkede avtalen som partene i arbeidslivet kom fram til høsten 2010. De tre delmålene i IA-avtalen ble da videreført: reduksjonen i sykefraværet skal ned med 20 pst. i forhold til nivået i 2001, dette innebærer at sykefraværet på nasjonalt nivå ikke skal overstige 5,6 pst. vi skal øke sysselsettingen av personer med nedsatt funksjonsevne yrkesaktiviteten etter fylte 50 år skal forlenges med seks måneder Det siste målet – om å få folk til å stå lenger i arbeid – er vel det målet vi kan enes om at vi allerede har lyktes godt med. De to første målene – redusert sykefravær og det å inkludere flere med nedsatt funksjonsevne i arbeid – har vi langt igjen for å nå. Det er oppfølgingen av målet om redusert sykefravær jeg ønsker å sette søkelyset på her i dag. Sykefravær er uheldig for den enkelte arbeidstaker, det er uheldig for bedriftene det gjelder, og for samfunnet som helhet. Ved langtidsfravær mister mange sykmeldte kontakten med arbeidsplassen, noe som igjen øker risikoen for varig utstøting av arbeidslivet. Langvarig sykefravær er – som vi vet – porten inn til uførhet. Derfor er et av våre viktigste mål å redusere sykefraværet. Altfor mange kunne unngått å havne i statistikken ved bedre oppfølging. Derfor er også den nye IA-avtalen en av våre aller, aller viktigste avtaleverk. IA-avtalen er også et av de beste eksemplene på resultatet av den norske modellen med sterkt trepartssamarbeid. Trepartssamarbeidet gjør at reformer blir til i enighet, og dermed øker muligheten for at intensjoner blir til realitet. Svært få andre land kan vise til den type forpliktende, langsiktig og involverende arbeid på arbeidslivsfeltet. Partene ga oss i 2010 en ny, forsterket og forbedre IA-avtale, der vi nå skal se mer av det vi har sett fungere før for å få ned sykefraværet, og vi skal se det iverksettes raskere. Vi her i Stortinget vedtok også lovendringene for iverksettelse, og avtalen trådte i kraft i tredje kvartal i fjor. Den nye avtalen innebærer som sagt ikke noe hokuspokus, men er en videreføring og forsterking av det vi så fungerte i den gamle avtalen. Hele grunnholdningen og tilnærmingen i IA-avtalen er at arbeid ofte er rett medisin. Det å kunne gå på jobb litt, det å kunne ha kontakt med arbeidslivet når man er syk er med på å få deg raskere tilbake. Arbeid skaper helse. Man skal ikke kun gå på jobb når man er frisk, man skal også kunne gå på jobb for å bli frisk. Slik kan det nye regimet oppsummeres, og det er også det vi har lagt til rette for i denne sal. Gradert sykmelding er nå altså hovedregelen, det vet vi fungerer. Vi så at fraværet sank den gangen man begynte å bruke graderte sykmeldinger. Selv om vi skal være forsiktige med å legge for mye vekt på enkeltårsaker som forklaring på utviklingen i sykefraværet, ser det allerede nå ut til at den nye IA-avtalen har gitt effekt. Sykefraværet går ned, og bruken av graderte sykmeldinger går opp. Vi har i den nye avtalen iverksatt tidligere og tettere oppfølging av sykmeldte, vi har innført sanksjoner ved manglende gjennomføring for alle parter, flere opplæringsverktøy for partene, vi har fått faglige veiledere for sykmeldere, ny oppfølgingsgruppe og faggruppe for avtalen og mer obligatorisk opplæring. Det er viktig med mer obligatorisk opplæring i sykmelding, fordi vi også tidligere har sett at sykefraværet har gått ned når legene er kurset og man har fått opp bevisstheten rundt dette. Det er avgjørende at den nye IA-avtalen følges vesentlig bedre opp enn den gamle, bl.a. gjennom en egen partssammensatt oppfølgingsgruppe, faggruppe, handlingsplan og IA-råd i alle fylker. Navs arbeidslivssentre er fortsatt regjeringens virkemiddel overfor virksomheter med IA-avtale, og de må fungere godt, for uten et velfungerende Nav som følger godt opp, går ikke dette. Det er også avgjørende i den nye avtalen at vi nå stiller sterkere krav til deltakelse fra alle parter. Vi stiller helt klare krav til arbeidsgiverne om å legge til rette for tilpasset arbeid ved sykdom. Arbeidstakerne har selvfølgelig en like klar forpliktelse til å bidra, til å benytte egen funksjonsevne under sykmelding. Arenaen for å forebygge høyt sykefravær er med den nye avtalen i enda større grad lagt til arbeidsplassen. Det er viktig. Sykmelders rolle har blitt satt under lupen med den nye IA-avtalen. Med en sykmelder som ikke bidrar i sykmeldingsløpet, som ikke deltar i dialogmøter og på den måten ikke skaffer seg tilstrekkelig informasjon om den arbeidsplassen, det arbeidslivet pasienten kan friskmeldes inn igjen i, og som ikke skaffer seg informasjon om hvordan arbeidsgiver står parat eller ikke står parat til å ta vedkommende imot, står den sykmeldte dårligere rustet til å kunne få en realistisk sykmelding, få god oppfølging og komme tilbake i jobb. Derfor innførte vi også nye sanksjoner for tilfeller der sykmelder ikke samarbeider. Uten skikkelig deltakelse og oppfølging fra alle disse aktørene og Nav sammen, får ikke tilbakeføringsarbeidet den styrke det skal ha. Derfor er det også på sin plass med et effektivt sanksjonsregime der deltakelse og medvirkning ikke skjer. Jeg er glad for at hele komiteen, den gangen vi behandlet lovendringene, var helt enige om, og derfor også tydelig understreket, at sanksjoner og bøter ikke er noe mål i seg selv. Det vi ønsker å stimulere til, er at aktørene gjør jobben de skal gjøre i sykmeldingsløpet, ikke at det skrives ut bøter. Varslingsreglene før sanksjoner iverksettes er derfor en helt avgjørende del av sanksjonsregimet som skal fungere forebyggende. Sent i høst fikk vi flere oppslag, og vi fikk også flere henvendelser både fra arbeidsgivere og fra sykmeldere som uttrykte bekymring rundt sin mulighet til å kunne følge opp den nye avtalen med de virkemidler og forpliktelser som ligger i den. Enkelte fastleger var opptatt av at deltakelse i dialogmøter er vanskelig og går på bekostning av andre gjøremål, dette til tross for at avtalen med virkemidlene er laget sammen med partene, og at stoppunktene er konkretisert med involvering og støtte, bl.a. fra Legeforeningen. IA-avtalen vil aldri føre til redusert sykefravær og et bedre arbeidsliv for flere dersom den ikke følges opp. Uavhengig av kombinasjonen av pisk, gulrot og kontrollmekanismer er vi helt avhengig av at de ulike aktørene vil dette og dermed utfører det som er deres oppdrag. Vi må ha systemer som fanger opp de parter som ikke vil og ikke følger forpliktelsene sine. Samtidig er vi også nødt til å passe oss for å lage et så omfattende system at det store flertallet av dem som ønsker å gjøre en innsats, og som gjør det, mister motivasjon og mulighet til dette fordi det kanskje føles og oppleves som for tidkrevende, tungrodd og byråkratisk. Statsråden har også imøtekommet noe av det partene var opptatt av måtte vente med å innføres, og sanksjonsregimet ble da også utsatt til å ha virkning fra 1. januar, etter dialog og enighet med partene. Hvordan vil statsråden framover se til at IA-avtalen blir fulgt opp, at alle parter gjør det som de gjennom sine sentrale organisasjoner har forpliktet seg til, slik at vi oppnår lavere sykefravær og mindre utstøting til fordel for både arbeidslivet og den enkelte? Ser statsråden noen områder nå som vi er nødt til å gå inn i og vurdere endringer i? Og ikke minst: Hva vil statsråden gjøre framover for å sikre at det offentlige via Nav følger opp sine forpliktelser, og at arbeidslivssentrene fungerer godt?