Trine Skei Grande (Venstre), 2014-11-18:
I over 20 år har Somalia vært utsatt for krig, klanfeider, uro, framvoksende terrororganisasjoner med muslimske røtter, som Al Shabaab, piratvirksomhet, som også har rammet norske skip, matmangel, sult, vannmangel, dårlig styresett – man kan egentlig spørre seg sjøl: Er det håp for Somalia? Det er i hvert fall det bildet vi får gjennom media, og for noen uker siden fikk vi et nytt varsel om at det igjen er en sultkatastrofe på gang på Afrikas Horn, med matmangel og alle de problemene som følger med. Det er en situasjon vi har hørt om mange ganger de siste åra. Somalia er et land som ikke hadde noe eget skriftspråk før i 1976, og det er et godt symbol på hvor mange år etter dette landet ligger når det gjelder utvikling, og hvor annerledes enn Norge dette landet er. I 1992 var det anslagsvis en million somaliere som flyktet fra sitt eget land, og de som var igjen i landet, sto i fare for å sulte i hjel. FN hadde en operasjon i Somalia fra 1992 til 1995. De skulle overvåke våpenhvilen og sørge for at partene i borgerkrigen ikke eskalerte krigen, de skulle bidra til sikkerhet og til at nødoperasjonene kom inn i landet – et land som var hardt rammet av sultkatastrofen. Så er det sånn at denne FN-operasjonen i Somalia er betegnet som kanskje den mest mislykkede i FNs historie, og sjøl om Norge bidro med styrker inn i den FN-operasjonen, klarte vi ikke å stoppe de utfordringene som Somalia da sto overfor. Jeg syns det er et varsku når det internasjonale samfunnet bryter sammen, med tanke på hvor mye det også påvirker Norge som nasjon – det skal jeg komme tilbake til. Somalia var uten en samlet sentralregjering fra landet brøt sammen i 1991 til sommeren i 2012. I skyggen, bak dette fraværet av sentrale myndigheter, vokste militsgruppene opp, da vokste klanene opp. Vi har sett at de lovløse tilstandene vi så i Somalia, skapte et baseområde også for internasjonal terrorisme, noe som også angår oss. Nå har man fått et parlament, sjøl om det ikke er demokratisk valgt, men i september 2012 valgte man en egen president i det parlamentet som FN nå har lagt grunnlaget for. Samme høst var det en egen grunnlovsforsamling som har vedtatt en ny grunnlov som nå skal igjennom i parlamentet, og vi håper at det blir en folkeavstemning – at sikkerhetssituasjonen i landet blir så god at man i hvert fall i 2016 kan gjennomføre en folkeavstemning på bakgrunn av dette. Sjøl om prøvelsene har vært store for Somalia, er det også noen positive utviklingstrekk i regionen. Somaliland har kommet mye lenger enn Somalia med tanke på demokrati og økonomisk utvikling. Jeg tror vi kan si at det hersker en viss stolthet over at de har klart å komme så langt når det gjelder demokrati. De har gjennomført flere demokratiske valg de siste 20 åra, de har vedtatt en grunnlov, og menneskerettighetene syns faktisk i stor grad å bli respektert. Amnesty har f.eks. sagt at utviklinga i Somaliland burde vært brukt som et forbilde for utvikling for fred, forsoning og demokrati også i andre land. Også i Puntland ser man at man har kommet lenger med demokratiutvikling enn det man har gjort i Sør-Somalia. Somalia har nå omsider fått en president og en regjering, men vi har ikke sett noen demokratiske valg. Da kan man spørre seg: Hvorfor i all verden er dette landet på Afrikas Horn så interessant for Norge? Hvorfor er det viktig? For det første er det fordi mange somaliske flyktninger bor i Norge. De utgjør, som presidenten leste fra interpellasjonsteksten, den største ikke-vestlige gruppa i Norge. Jeg ble litt lei meg da den skoleklassen som satt på galleriet, ble kommandert ut, for vi så at det var flere elever der som hadde lyst til å høre en slik interpellasjon, ut fra sin bakgrunn. Da var det dumt at de ble halt ut fra galleriet like før den begynte. Det andre er at norske soldater var med i FN-oppdraget i Somalia på 1990-tallet. Det oppdraget var ingen suksess, og når vi ser at det internasjonale samfunnet feiler, påvirker det flyktningstrømmen til Norge. Det kan være en god påminnelse i dag. Når vi ser de store flyktningkatastrofene som rulles ut i andre deler av verden, kommer det til å påvirke de norske grensene, og det kommer til å påvirke norsk politikk, hvis vi ikke får løst disse utfordringene internasjonalt. For det tredje har norske sjøfolk og norske skip vært utsatt for angrep fra pirater i Adenbukta. Sjørøveri er jo ikke en veldig ny oppfinnelse, en trenger faktisk ikke gå så langt tilbake i norsk historie før en finner at dette var ganske velorganisert også langs norskekysten. Det som er bakgrunnen for sjørøveri, er sjølsagt at man har lovløse og håpløse tilstander på land, der mennesker ikke ser noen annen mulighet enn å bruke disse overgrepene som en inntektsmulighet, og der dette også blir brukt til å finansiere militær aktivitet. Så sjølsagt angår forholdene på land i Somalia norske statsborgere. I tillegg ser vi at Al Shabaab og andre terrorgrupper, som sprer både frykt og terror, lever for å rekruttere ungdommer fra Norge, men også for å ødelegge de demokratiske kreftene som er i Somalia, med sin framvekst og sin arbeidsmåte. De rekrutterer også ungdommer fra Norge, med et bilde av at dette nærmest er «gutta på skauen» – det er de ikke; dette er grusomme terrorgrupper som opererer med både frykt og terror som hovedvåpen. Så er det sånn at Mohamed Osman Jawari, som i 2012 ble valgt til parlamentspresident i Somalias parlament, kom til Norge som flyktning i 1991 og bodde i Trondheim fram til 2010, før han flyttet tilbake igjen til Somalia og ble parlamentspresident. Vi har altså en norsk statsborger som er parlamentspresident i Somalia. Det neste som binder oss sammen, er klimaendringene, og tørke og matmangel kommer oftere og oftere i denne regionen. Klima og miljø er en global utfordring der Norge kan spille en rolle, og vi bør finne konkrete løsninger for både Somalia og Øst-Afrika generelt, der vi ser at de tørkeåra som i gamle dager kom av og til, nå kommer annethvert år istedenfor f.eks. hvert femte år. I et bistandsmagasin i Norge fant vi følgende sitat: «Før sa jeg: «Welcome to hell!» Nå sier jeg: «Welcome to beautiful Mogadishu!»» Det var Bashir Yusuf Osman, som er hotelldirektør ved Peace Hotel, som humret lett og forklarte dette til en norsk journalist. Mogadishu var en av Afrikas vakreste byer, og det er noen år siden det ble brukt som uttrykk at det var «den hvite perle ved Det indiske hav». Men Osmans velkomsthilsen beskriver likevel optimismen i den somaliske hovedstaden. Mange somaliere ønsker nå å flytte tilbake etter det som har skjedd de siste 23 åra, men vi vet at det fins flyktningleirer i Kenya der det fortsatt er en halv million somaliere. Somalia ble rammet hardt av en tørke- og sultkatastrofe i 2011, og vi ser at 1,1 millioner mennesker fortsatt er internt fordrevne. For få måneder siden ble det igjen varslet en katastrofe. Det sies at 2,9 millioner er i en humanitær krise, at 50 000 barn er alvorlig underernært, at kvinner i Somalia er den gruppa som er utsatt for størst mødredødelighet, at polio kommer tilbake, at 30 pst. av befolkningen ikke har tilgang til reint vann, og at hvert sjuende barn er underernært. Spørsmålene til utenriksministeren er: Hva er det Norge kan bidra med? Hva er det Norge kan utvikle videre framover for å klare å styrke samarbeidet mellom Norge og Somalia? Og hvordan kan vi, med den store gruppa somaliere vi har i Norge, bidra for å få til en positiv utvikling i denne regionen, for denne regionen påvirker Norge?