Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2001-02-27:
Selv om vi egentlig har berørt denne saken ved flere anledninger, tror jeg det er viktig at Stortinget tar denne debatten, slik at vi mer grundig kan drøfte alle de problemene som er kommet opp knyttet til bruken av utarmet uran i ammunisjon. Jeg er enig med representanten Røsjorde i at det er påfallende at pressebenken er tom, med tanke på den store oppmerksomhet som pressen viet denne saken tidligere. Jeg tror likevel at representanten Røsjordes analyse når det gjelder den tomme pressebenken, ikke behøver å være helt riktig. Det henger kanskje mer sammen med at luften har gått litt ut av ballongen, at statsråden allerede har annonsert tiltakene, og at disse er behørig referert. I Kristelig Folkeparti er vi stort sett tilfreds med den måten statsråden har håndtert saken på, og med de konklusjoner som etter hvert er trukket. Men samtidig må det sies at det kunne virke som om det tok tid før alvoret gikk opp for statsråden. Han har lagt hovedvekten – også i redegjørelsen – på å forklare at støv fra utarmet uran ikke er farlig, og han har brukt langt mer tid og krefter på å bagatellisere og bortforklare problemene enn på å gå inn i dem ut fra en føre var-holdning. Nå nevnte han riktignok føre var-prinsippet i dag og også i spørretimen for et par uker siden, men etter min mening er det ikke nødvendig å legge så stor vekt på mangelen på vitenskapelige bevis som det statsråden gjorde, dersom han har en slik innfallsvinkel. Det ble også lagt veldig stor vekt på at man nå har undersøkelser på gang for å påvise en mulig sammenheng mellom blodkreft og forekomster av støv fra utarmet uran. Det er klart at det kan ta veldig lang tid, og det er veldig komplisert, men vi har egentlig ikke behov for de svarene før man annonserer tiltak. Det er vel det statsråden også etter hvert har kommet til. Da vi fikk de første oppslagene i mediene i januar, var reaksjonen fra Forsvarets øverste ledelse at det skulle sendes ut brev til personell som hadde gjort tjeneste i områder hvor ammunisjon med utarmet uran hadde vært benyttet, med oppfordring om å undersøke seg selv – man skulle nærmest klype seg selv i armen og forsøke å stille en diagnose, for deretter å melde fra til forsvarsledelsen dersom man hadde behov for legeundersøkelser eller hjelp på noen måte. Dette fremstod helt klart som et utilstrekkelig tiltak da det ble presentert, og det skjedde i en situasjon hvor mediene kunne melde om at 16 soldater fra seks land var døde av blodkreft etter tjeneste på Balkan. Både Italia og Spania hadde på dette tidspunkt allerede avgjort at samtlige mannskaper som hadde tjenestegjort på Balkan, skulle kalles inn til obligatoriske helseundersøkelser, og i disse landene snakker vi om henholdsvis 32 000 og 50 000 soldater. Det kom sterke protester mot forsvarssjefens opplegg, og vi var fra vår side sterkt uenige i opplegget. Det tok vel bare et par dager før det hele ble endret til at det nå vil bli foretatt en helseundersøkelse av alt personell som har tjenestegjort i internasjonale operasjoner siden 1990, i Libanon, i Golfen, i Somalia og på Balkan. Men forsvarsministeren var etter min mening for opptatt av å fortelle at det ikke er bevist at det er en vitenskapelig sammenheng mellom bruk av utarmet uran og kreft. Hvorfor omtalte ikke forsvarsministeren de helseskader som faktisk er påvist, og tok konsekvensene av dette? Jeg stiller meg kritisk til at statsråden overhodet ikke nevnte påviste sammenhenger mellom bruk av utarmet uran og kromosom- og fødselsskader samt skader på det økologiske kretsløp. Det er altfor snevert å bare se på en mulig sammenheng mellom kreft og bruken av utarmet uran. Den parlamentariske forsamling i Europarådet behandlet i slutten av januar en rapport hvor miljø- og helsemessige skader av krigen i Jugoslavia påvises. Konklusjonen på denne behandlingen ble at man oppfordrer samtlige land i Europa til å innføre forbud mot bruk av utarmet uran i ammunisjon. I denne rapporten fremgår det at uranstøvet skader pusteorganer hos mennesker som befinner seg innen en radius av 300 m fra eksplosjonen. Ved siden av de radioaktive effektene har uran et giftig element som har betydelig helse- og miljøskader knyttet til seg. Det er umulig å avdekke partikler av utarmet uran eller å nøytralisere dem. Det fremstår som helt klart at når dette støvet forsvinner inn i det økologiske kretsløp i jord, vann, planter og ømfintlige organismer, er det fare på ferde. Det fremgår av rapporten at 3 000 av dem som deltok i Golfkrigen, er døde av kreft, og mange av de overlevende har barn med fødselsdefekter. Lignende defekter er blitt observert blant befolkningen i Sør-Irak, hvor det er en sterk økning av fødselsdefekter, leukemi og andre kreftformer hos barn i området. De samme problemene er funnet i Bosnia og Hercegovina, hvor utarmet uran ble brukt i 1995. Den kraftige økningen i helseskader kom samtidig med at området plutselig ble fullt av støv fra utarmet uran. Da burde det ikke være nødvendig med vitenskapelige undersøkelser, men man burde holde seg til føre var-prinsippet. Det kommer stadig nye meldinger om blodkreft hos soldater som har tjenestegjort på Balkan, og det er klart at dette sprer redsel og frykt for at vi bare har sett begynnelsen på en stor tragedie. Bruken av utarmet uran i kuler i Bosnia og Kosovo var særlig rettet mot panserkjøretøyer, visstnok med stor suksess. Men det er ikke tilstrekkelig å se på de rent militærtekniske virkningene av et våpen, det må også tas miljøhensyn, slik at man ikke ødelegger det man er der for å forsvare. Det er ikke første gangen disse kulene brukes. De ble brukt i et stort og skremmende omfang i Golfkrigen mot Irak for ti år siden. Og rapportene fra Irak viser, som jeg nevnte, at tusenvis av barn, og også voksne, dør av blodkreft. Det finnes klare indikasjoner på at dette kan tilbakeføres til bruken av kuler med utarmet uran. Da synes jeg det er unødvendig at forsvarsministeren bruker så mye tid og energi på å forklare at det ennå ikke er endelig vitenskapelig bevist. Ut fra føre var-prinsippet burde det være helt unødvendig å vente med å sette i verk tiltak til det er påvist en vitenskapelig sammenheng mellom kreft og uranstøv. Man kan få inntrykk av at forsvarsledelsen lenge støttet seg til «håper det går bra»-prinsippet, men jeg registrer at statsråden nå i praksis vil ha et forbud mot bruk av ammunisjon med utarmet uran. Men representanten Røsjorde så ut til å helle mot å bagatellisere og også forklare at det er en forsvinnende liten sannsynlighet for at det er noen fare knyttet til dette. Samtidig har jeg ikke registrert at representanten Røsjorde har tatt avstand fra det som i praksis er statsråd Godals holdning, som går ut på å forby bruk av ammunisjon med utarmet uran – selv om det ikke er uttalt med de ordene, men i praksis betyr det det. Dokumentasjonen av mulige helse- og miljøskader er så overveldende at det er naturlig å arbeide for et internasjonalt forbud mot bruk av utarmet uran i ammunisjon. I Europarådets parlamentarikerforsamling, hvor det deltar parlamentsmedlemmer fra 41 europeiske land – det vil da også si de aller fleste av NATO-landene – ble det i forbindelse med behandlingen av denne rapporten som jeg nevnte tidligere, vedtatt at Europarådet anbefaler sine medlemsland å forby bruk av utarmet uran. Til slutt: Statsråd Godal refererte i sin redegjørelse 18. januar til at Verdens Helseorganisasjon skulle komme med en redegjørelse i februar. Jeg registrerte ikke at det var noen vurdering av denne redegjørelsen i dagens innlegg, og jeg etterlyser en gjennomgang av de konklusjoner som Verdens Helseorganisasjon skulle komme med, og som ble annonsert av statsråden 18. januar.