trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-01-28:
Rovdyrpolitikken er, slik den oppfattes i store deler av landet, fullstendig ute av kontroll. Jo før stortingsflertallet vil erkjenne det, desto bedre vil det være, og det vil være den første premiss for å få en rovdyrforvaltning på skinner i kongeriket. Det eneste «positive» jeg kan se med denne spredningen – og positive i digre gåseøyne – er at det nå er flere som har fått skoen på, og som kjenner hvor den trykker. Dessverre er det slik at nesten ingen tar innover seg de problemene som blir tildelt andre. Vi fikk en interessant diskusjon om hybrider her. Jeg kommer nettopp fra et seminar i NHO om patentdirektiv. Mange uttrykker stor bekymring for spredning av genmodifisert mais. Kanskje noen burde være like opptatt av spredning av naturens egne gener, hvis man da ikke forestiller seg at denne trofaste hannen, sannsynligvis på grunn av en prevensjonssvikt, bedekket kun denne ene tispen i Østfold. Mitt spørsmål, som jeg synes statsråden burde svare på, er: Hvor mange hybrider finnes det i Norge? Er det virkelig slik at det bare er i Østfold denne typen umoral finner sted? Så henviste statsråden til at det går «rykter til enhver tid». Ja, rykter til enhver tid var det også snakk om i innstillingen til St.meld. nr. 27 for 1991-92 – at bygdefolks kunnskaper og erfaringer gjennom århundrer skulle tillegges like mye vekt som de kunnskaper som er i de lukkede forskningsrom og i de lukkede departementer. Jeg har lyst til å si at når Gunn Karin Gjul henviser til denne påståtte idyllen i Stor-Elvdal, er det etter min oppfatning en falsk gjengivelse av det som er den aktuelle situasjonen i Stor-Elvdal. Noen sauebønder har fått erstatninger i Stor-Elvdal, andre i Stor-Elvdal er meget misfornøyde, for ikke å snakke om i de omliggende områdene. Men jeg er glad for at Gunn Karin Gjul sier at jerven er et større problem. Da er jeg enig i at ulven har fått en ufortjent oppmerksomhet. Jeg tillater meg fortsatt å spørre når erkjennelsen av at vi trenger en samlet rovdyrpolitikk skal trenge igjennom i flertallet i Stortinget. Jeg er glad for at det skal gis mer informasjon om dette. Hvis statsråden får tid, ellers skal vi nok finne andre anledninger, vil jeg gjerne få en forklaring på historien, senest gjengitt i en petit i Dagsavisen i går, om Rødhette og ulven – den nye, vakre fortellingen fra våre folkeeventyr – hvor det altså er jegeren som er den store stygge ulven, mens Rødhette og ulven i fellesskap finner frem til gode, omforente løsninger for bestemoren.
John Dale (Senterpartiet), 2000-01-28:
Representanten Kjellaug Nakkim har mange med seg når ho peikar på at konfliktnivået har stige mange hakk etter at Stortinget i juni 1997 drøfta rovviltmeldinga. Ja, det ligg etter kvart føre ein skadedokumentasjon som har gjort eit sterkt inntrykk også i Stortinget. Eg refererer her eksempelvis til det ein samla energi- og miljøkomite uttalte for godt over eitt år sidan i Budsjett-innst. S. nr. 9 for 1998-99: «Komiteen er kjent med at situasjonen flere steder i landet nå er svært vanskelig. Dette gjelder både for sauehold og reindrift.» Sidan den gongen har situasjonen tilspissa seg ytterlegare. Ulvebestanden veks fort, slik interpellanten peikar på. Lokale observasjonar viser seg ofte å vera pålitelege. Som statsråden sa, har talet på ulv i Noreg auka sidan drøftinga av rovdyrmeldinga i 1997. Utfordringa er dermed annleis i dag enn for to-tre år sidan. Skade på bufe er ei sak. Ei anna problemstilling er òg aktualisert, den same som Høgre og Senterpartiet uttrykte i ein felles merknad, nemleg at ynsket om biologisk mangfald ikkje kan oppfyllast dersom oppbygging av rovdyrstamma fører til at bestanden av elg, hjort og rådyr vert sterkt redusert. Det har kome fram i det siste, som statsråden også nemner, at folk kjenner frykt i sitt daglege liv, og det må takast på alvor. Då Stortinget drøfta rovviltmeldinga, låg det ikkje føre omfattande kunnskap om kor stor bestanden av ulv må vera for å framstå som levedyktig. På eit nokså viktig punkt føregjekk diskusjonen for tre år sidan på eit sviktande grunnlag. Det kan difor visa seg å verta svært krevjande å følgja opp dei måla som er skisserte, og som det stadig er brei semje om. Regjeringa har uttrykt desse måla i Voksenåserklæringa. Hovudlina går som kjent ut på å sikra ein levedyktig bestand av ulv i Noreg, samtidig som me skal ha eit aktivt jordbruk med god utnytting av utmarksressursar. Det er den siste delen av målsettinga som no vert utfordra. Lokalsamfunna kan ikkje avfinna seg med den utviklinga som no er på gang. Det må difor finnast løysingar baserte på eit radikalt lægre konfliktnivå. Spørsmålet er sjølvsagt kor mykje ulv me kan ha i Noreg, eit land der det bur folk overalt, og korleis situasjonen kan kontrollerast gjennom ei effektiv og god forvalting. Eg vil minna om at all tenking omkring dette, alle forsøk på å finna løysingar, naturlegvis må knytast til eit skandinavisk perspektiv. Eg la merke til at miljøvernministeren nytta omgrepet «den skandinaviske ulvebestanden», for det finst jo ingen norsk eller svensk ulv. Utfordringa må vera å finna fram til ei lokalisering i Sør-Skandinavia som er optimal, dvs. der konfliktnivået er minst, til fordel for både menneske og dyr. Elles er det grunn til å streka under det statsråden sa om skadeførebyggjande tiltak. Spørsmålet om uttak av skadedyr er særleg viktig, og det er grunn til å vera glad for dei signala som er komne om å setja i verk ei meir effektiv felling. Det vil også verta helsa velkome at viltlova vil verta endra på dette punktet.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-01-28:
Representanten Langeland taler tidvis mot bedre vitende. Han gjør det når han skal forsøke å skape inntrykk av at Regjeringen ikke er patent i miljøpolitikken. Representanten Langeland burde kvittert ut at vi har en miljøvernminister som definitivt følger opp hovedlinjene i den politikken Stortinget har lagt fast, en miljøvernminister som i en tilspisset situasjon, i en tilspisset debatt, har vist ryggrad og fasthet når det gjelder å videreføre politikken, men samtidig lagt opp til dialog og vært lydhør overfor den delen av befolkningen som opplever dagens politikk som problematisk. Det må være mulig å være lydhør og vurdere ulike problemstillinger som kommer opp, uten at det møtes med den type kritikk som representanten Langeland i dag la fram. Det er ingen tvil om at Regjeringen har ryggdekning i Stortinget for den politikken den fører på dette området. Det ble senest bekreftet gjennom budsjettinnstillingen til energi- og miljøkomiteen før jul. Der slås det fast at hovedlinjene i rovdyrpolitikken ligger fast og skal videreføres. Det er ingen tvil om at et flertall i Stortinget ønsker at vi skal ha levedyktige bestander av alle de store rovviltartene i Norge. Det er også klart, som representanten Dale sa, at det er et ønske og et krav at en skal ha et aktivt jordbruk med mulighet til å utnytte beiteressursene i utmark, kombinert med denne rovdyrpolitikken. Jeg synes at statsråden på en god måte dokumenterer at det er avgjørende for Regjeringen å ha et godt faktagrunnlag når en justerer politikken og går videre på dette krevende området. Det forundrer meg at representanter fra Høyre har en utålmodighet som gjør at en ikke er beredt til å vente på et slikt faktagrunnlag før en går videre og foretar tilpasninger og justeringer. I andre saker som for tiden er til behandling i dette hus, er det ikke grenser for hva Høyre vil ha av informasjon og vil ha som beslutningsgrunnlag. Men her har en ikke tid til å vente på registreringstall, datamateriale, sporingsresultater osv. Høyre er et verdikonservativt parti. Derfor forundrer det meg at representantene Hernæs og Nakkim sendes i krigen mot ulven og andre rovdyr. Det blir så lite nyansert at det framstår som et skuffende bilde av den balanserte politikken som vi trenger på dette området, og som jeg hadde håpet at Høyre ville medvirke til.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-01-28:
Interpellasjonen starter med at det er fremkommet mange krav om at rovdyrpolitikken må revideres. Et flertall i Stortinget sier at hovedlinjene i rovdyrpolitikken skal ligge fast. Arbeiderpartiet og Høyre presiserer at staten må ha større ansvar for felling av store rovdyr for å sikre en effektiv regulering, og at det vil være konfliktdempende. Jeg er enig i at det har skjedd endringer siden rovdyrmeldingen ble vedtatt i 1997. Da fantes det knapt noen fast bestand av ulv i Norge. Etter det er det kommet minst fem familiegrupper som delvis oppholder seg på norsk jord. Målsettingen for norsk forvaltning er å få etablert åtte-ti familiegrupper i Sør-Skandinavia, hvorav noen i Norge. Faktisk var ulven i ferd med å bli utryddet i Norge, men takket være innvandrede dyr fra Finland og Russland kan vi forhåpentligvis snart innfri Bern-konvensjonens forpliktelser om en bærekraftig stamme av våre fire største rovdyr. Svenskene har for øvrig til utredning mulighetene for å tredoble antallet ulv. Dette utfordrer myndighetene, og det blir enda mer nødvendig å samordne forvaltningene på begge sider av grensen. Et prinsippdokument skal være undertegnet i den forbindelse. Det er riktig at media har fokusert på ulven som en trussel mot barn og egne liv. Her har vi mye å lære av svenskene. De har i en årrekke hatt betydelig beredskap overfor befolkningen, ikke minst skriftlig informasjon og annen opplysningsvirksomhet, noe som har gitt seg utslag i en positiv holdning til ulven, spesielt i de mest berørte områdene. Et annet viktig forebyggende tiltak er mer forskning. Felles kunnskap skaper mer tillit. Mangel på kunnskap skaper myter og grobunn for synsing. Forskning gir oss bl.a. svar når det gjelder bestandsutvikling, bestandsdata, forebyggende tiltak og ikke minst tiltak og strategier for konfliktdemping. Forskning på forholdet mellom mennesker og rovdyr, der det legges vekt på ulv, og god opplysning helt fra barnehagestadiet vil i framtiden hjelpe oss til å leve i lag med naturarven. Dette er nytt for nåtidens generasjon, og det er viktig at vi har forståelse for den redsel som noen har. Forskning og opplysning i seg selv løser ikke alle problemer. Derfor må myndighetene i framtiden være seg sitt ansvar bevisst, finne balansen mellom næringsvirksomhet og varig vern av våre rovdyr og få innført en lov som tillater felling av ulv med avvikende atferd og generelt felling av rovdyr som man mener er i ferd med å forvolde skade.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-01-28:
Det synes som om interpellasjonsdebatten har vist at det nok er mer nyanserte syn innenfor toneangivende partier enn det man tilsynelatende har lyst til å innrømme – altså har interpellasjonen hatt sin store betydning. Man kan ikke neglisjere det som for veldig mange mennesker føles som en trussel 24 timer i døgnet, 365 døgn i året. Det er åpenbart at noen har lyttet til dette, og da kan man ikke gjøre som noen ønsker: bevilge seg til trygghet. Det synes å være det som er målet for enkelte. Jeg tror tiden ganske snart vil vise at Stortinget er nødt til å gripe fatt i hele denne problematikken med større tyngde og dybde og med større bredde enn det man gjorde forrige gang, fordi situasjonen har forandret seg. Det er slik at man nå uttrykker forståelse for dem som rammes. Det blir noe underlig når en talsmann fra Rogaland – ut fra et eksempel fra Italia – bestemt mener at bare man får nok ulv inn i et område, så flytter menneskene gladelig etter. Jeg tror det vil være godt med rom for rogalendinger i områdene der hvor ulven herjer, og så skal vi telle dem etterpå. Det er også slik at enkelte entusiaster mener det er greit å ta ut skadedyr. Det er kanskje all right når det gjelder bjørn, men når det gjelder ulv, vil jeg anta at det blir meget vanskelig å lære ulv forskjell på sau og annet. Men hvis man har tro på det, får man gjerne ha det. Men realiteten er at et rovdyr er et rovdyr. Man synes å være mer opptatt av å verne ulv enn av å verne mennesker, med henvisning til Bern-konvensjonen. Jeg tror rett og slett at vi i dette landet og i dette storting er nødt til å ta innover oss det som preger den befolkningen som til stadighet har dette rundt seg. Og det er altså noen som ønsker å trekke opp soner og si at her får ikke ulven lov til å være. Og hvem skal stå og fortelle og lære ulven dette? Det blir ikke billig, ikke minst med henblikk på lærekrefter her i landet. Så har man tenkt å unnta Nordmarka. Ja, det skulle bare mangle! Tenk om Fido ble tatt og en og annen dame på beste vestkant kom i skade for å måtte løpe mer enn 30 meter! Men det er åpenbart det SV gjerne ønsker å støtte opp under. Det er ikke slik at man kan pålegge rovdyr å oppføre seg slik vi mennesker ønsker. Jeg tviler på at selv Distriktskommando Østlandet vil kunne være i stand til å føre alminnelig kommando over rovdyrbestanden, det være seg regionfelt eller ikke.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-01-28:
Det er gledelig at det nå endelig er avklart at ulvungene i Skiptvet er hybrider og skal felles. Men det har tatt lang tid, og det har kostet mange penger. Dagens rovdyrforvaltning når det gjelder ulven, har fått store og uforutsette konsekvenser for mange mennesker i de områdene der ulvebestanden har økt sterkt. Når det gjelder Østfold fylke, som er svært tett befolket, vil jeg påstå at det var ingen her i salen som forutså at ulven ville etablere seg så nær tettbebyggelsen og føre til så store problemer som vi har erfart det siste året, spesielt i området Våler-Skiptvet. Barnefamiliene føler utrygghet, foreldre må ta fri fra jobb for å transportere barn til og fra skole, barnehage og fritidsaktiviteter. Folk bruker ikke skog og mark til rekreasjon i like stor utstrekning som tidligere. Slik kan vi ikke ha det! Vi kan ikke ha en rovdyrpolitikk som ikke bare fører til uakseptable dyretragedier, men som prioriterer rovdyrstammer foran menneskers behov for trygghet og lovfestede rettigheter til bruk av skog og mark. Det foregår nå et arbeid i Regjeringen med soneplaner og forvaltningsplaner. Jeg mener at Regjeringen ikke kan fastsette soneområdene uten at disse har vært ute i kommunene til høring. Det kan ikke være slik at staten i en situasjon hvor det til stadighet oppstår konfliktsituasjoner med ulv, og hvor angst og frykt brer seg til stadig større grupper av befolkningen, ikke tar lokalpolitikerne med på råd. Derfor er jeg glad for at statsråden nå bekrefter at både soneplan og forvaltningsplan skal ut på høring. Det er positivt. For her som på alle andre områder må vi ta lokaldemokratiet med på råd. Skal vi få til en nøktern og fornuftig rovdyrpolitikk her i landet, må vi starte med å samarbeide med de som har og vil få problemene. Deretter bør Stortinget få seg forelagt både soneplan og forvaltningsplan til behandling. Jeg mener også at Regjeringen må sørge for at fylkesmannen gis nødvendige fullmakter til å gi fellingstillatelser for ulv med uønsket atferd så raskt som mulig, slik at de verste skadene kan unngås inntil vi får kontroll med problemene. Det har vi ikke i dag. Skal vi ha en rovdyrforvaltning som ivaretar både bufe og rovdyr, kan det ikke være slik at det alltid skal være bufe og menneskene som skal vike, mens rovdyrene skal kunne bosette seg der de vil.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Jeg er glad for at sentrumspartiene og Arbeiderpartiet for annet år på rad har greid å bli enige om en helhetlig budsjettavtale, der vi tar ansvaret for norsk økonomi og tar ansvaret for å bygge ut våre felles velferdsordninger og ikke minst finansiere det å bevilge mer penger til mange gode formål. Det er to og et halvt år siden Arbeiderpartiet gjorde det klart at vi også var åpne for å innlede mer forpliktende samarbeid, også i regjering med partier i sentrum. Vi har full respekt for at sentrumspartiene har gjort det klart at de i hvert fall i inneværende stortingsperiode ikke ønsker å drøfte et slikt samarbeid, men ønsker å være et selvstendig regjeringsalternativ. Det respekterer vi og føler at det ikke er noe grunnlag nå for å gå videre med de initiativene fra Arbeiderpartiets side, ikke minst fordi Arbeiderpartiet jo etter vår vurdering har et utmerket alternativ til regjeringssamarbeid med sentrumspartiene, og det er å fortsette i regjering alene. Mindretallsarbeiderpartiregjering er noe vi har hatt i mange år, det har faktisk vært tilfellet med alle arbeiderpartiregjeringer siden 1961, og Arbeiderpartiet er selvsagt også innstilt på å kunne fortsette i en ren mindretallsarbeiderpartiregjering etter neste stortingsvalg. Det nye er at vi har åpnet for at vi også kan se på og vurdere et alternativ der vi har forpliktende samarbeid med ett eller flere partier i sentrum for å gi landet en flertallsregjering. Vi tror det er viktig at partier er villige til å samarbeide på tross av forskjeller, fordi det er viktig at landet styres, gis mest mulig forutsigbar styring, og derfor må partier som står for litt ulik politikk, være villige til å samarbeide. Og vi tror at Arbeiderpartiet og sentrum har mye felles og derfor kan gi grunnlag for god styring av landet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Jeg mener at Regjeringens opprinnelige forslag til statsbudsjett er bedre enn den budsjettavtalen som nå er inngått. Men jeg mener likevel at den budsjettavtalen som nå er inngått, gir landet et godt budsjett, og det er fordi utgangspunktet var så glimrende at selv justeringer av det gjør at vi fortsatt har et godt budsjett. Om det er endret på mye eller lite, er veldig avhengig av hvordan man regner, og jeg vet egentlig ikke hvor interessant den øvelsen er. Når det gjelder budsjettets utgiftsside, hva vi bevilger til ulike formål, så har vi endret på om lag 1,5 milliarder kr. Det er en helt normal justering av budsjettets utgiftsside og er innenfor rammer som selvsagt er akseptable for Regjeringen, spesielt fordi hver eneste krone i økte bevilgninger til gode formål er blitt dekket inn med reduksjoner i andre bevilgninger og i noen grad også økte inntekter. Da er det helt uproblematisk for oss å gjennomføre de justeringene på utgiftssiden som er gjennomført. Når det gjelder inntektssiden, er det slik at der legger man sammen litt ulike ting. Man summerer ting over to år og sammenlikner med hva man tidligere har gjort i ett år. Vi snakker her om endringer både i 2001 og 2002 når det gjelder investeringsavgiften. Det andre vi gjør, er at vi summerer ting som handler om momsreformen. Det var ikke Arbeiderpartiets forslag at vi skulle ha halvert matmoms, finansiert med 1 pst. økt generell momssats, men det betyr at man går i null i forhold til statsbudsjettet, og derfor kunne vi også akseptere det. Så fikk sentrumspartiene gjennomslag for at vi skulle fjerne den generelle konjunkturavgiften, som vi mente var et treffsikkert virkemiddel for å dempe presset i norsk økonomi. Det er erstattet med kraftig innstramning i det som kalles avskrivningsreglene for norske bedrifter, en særskilt konjunkturavgift for næringsbygg og enkelte økte avgifter. Vi var villig til å godta de tre skatteøkningene som erstatning for konjunkturavgiften, men jeg mener fortsatt at konjunkturavgiften hadde vært et renere og ryddigere virkemiddel for å dempe presset i norsk økonomi. Det avgjørende er likevel at sentrumspartiene og Arbeiderpartiet tar ansvar for å dempe presset, slik at vi holder kostnader og renter nede. Det er ikke minst viktig for norske bedrifter.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Jeg tror ikke det er noen trøst for representanten Petersen, men jeg har alltid vært en fullgod sosialdemokrat og er fortsatt det. Når det gjelder spørsmålet om skatt, tror jeg vi må ta utgangspunkt i følgende: Norsk økonomi preges nå av press. Det betyr at det er høye renter, det betyr at vi har en pris- og kostnadsvekst som er klart høyere enn våre naboland, det betyr at vi har utlån fra bankene som er kraftigere enn på mange år, og det betyr at vi har sett en vekst i privat forbruk og i boligpriser som har vært kraftigere enn på mange år. Da er det behov for å bremse. Og vi kan enten bremse gjennom bare å stramme inn på offentlige utgifter, bevilgninger til gode og viktige velferdsordninger, eller vi kan si at vi gjør en kombinasjon av dels å stramme noe inn i forhold til de offentlige utgiftene til våre felles velferdsordninger, og dels å stramme noe inn også i den private delen av økonomien. Vi har valgt den noe kombinasjonen, fordi vi mener at norsk økonomi er så sterk og det private forbruket så høyt at man tåler at også noe av oppbremsingen skjer i den private delen av økonomien. Derfor har vi foreslått de skattetiltakene som vi har gjort. Og det er av hensyn til norske bedrifter, for alternativet ville vært å gå til oljefondet og hente pengene og be om enda sterkere renteøkning, enda sterkere prisstigning, noe som virkelig hadde vært alvorlig for norske bedrifter. Det hadde vært å gjenta de feilene som man f.eks. gjorde under Willoch-regjeringen på 1980-tallet, da man satte norsk økonomi over styr fordi man ikke var i stand til å stramme inn i tide. Vi tar ansvar for å stramme inn og får ros fra mange fagøkonomer nettopp for det, men bruker også budsjettets inntektsside. Når det så gjelder Høyres bekymring for enkeltmennesket, vil jeg si at alle de syke i Norge er også enkeltmennesker. Og det å frata et sykt menneske som er sykmeldt ett år på grunn av kreft eller andre alvorlige sykdommer, 25 000 kr – for en gjennomsnittlig lønnsmottaker – er ikke å vise respekt for enkeltmennesket, det er å rasere viktige velferdsordninger.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Det er helt riktig som representanten Enoksen sier, at jeg er meget fornøyd med budsjettavtalen. Ellers hadde vi heller ikke anbefalt den. Det var krevende forhandlinger, fordi vi stilte strenge krav om at hovedinnretningen i forhold til ansvarlige rammer, satsing på våre felles velferdsordninger, rettferdig fordeling, inklusive aksjeskatten, måtte på plass. Til gjengjeld fikk sentrum gjennomslag for viktige krav fra sentrums side, f.eks. viktige endringer i momsreformen. Det er helt åpenbart at det er et område der sentrum, og ikke minst Senterpartiet, fikk gjennomslag for et gammelt krav som de tidligere ikke har fått gjennomslag for, og som ikke var Arbeiderpartiets opprinnelige forslag, nemlig å halvere matmomsen, men å finansiere det gjennom ett prosentpoengs økning i den generelle momssatsen. Det betyr ganske mye billigere mat, og så betyr det litt høyere pris på alle andre varer. Og det er greit for oss, men det var altså ikke vårt opprinnelig forslag. Det er riktig at det involverer ganske mange milliarder i flytting, men det går i null, og det er ganske avgjørende i forhold til rammene i det totale statsbudsjettet. Så er det også riktig at vi fikk erstattet en del av våre skattetiltak. Jeg fastholder at den generelle konjunkturavgiften er bedre enn de tiltakene som nå er kommet med kraftige innskjerpinger i avskrivningsreglene for bedriftene, med en særskilt investeringsavgift for byggenæringen og for enkelte andre avgifter. Men vi mener alt i alt at det altså er akseptable endringer, selv om våre forslag i utgangspunktet var best. Det avgjørende er at man tar ansvar for å dekke økte utgifter på statsbudsjettet, og det er vi veldig fornøyd med. Når det gjelder Sandman-utvalget, var mitt poeng at de forslagene som Høyre og Fremskrittspartiet fremmer, representerer brudd på hele den tenkningen som ligger i Sandman-utvalget, nemlig å forsøke å få til enighet og forsøke å få til justeringer som ikke går dramatisk utover arbeidstakernes rettigheter. Høyres og Fremskrittspartiets forslag er uansett helt uakseptable, men det er også et tilleggsproblem at de kommer midt i prosessen med Sandman-utvalgets innstilling. Den er nå på høring, og vi skal komme med våre konklusjoner etter høringen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
Statsbudsjettet inneholder også viktige tiltak i forhold til satsing på miljø, bl.a. ved at vi satser vesentlig mer på forskning, utvikling av ny teknologi bl.a. for å kunne rense CO2-utslipp fra innenlandsk bruk av gass og så til kraftproduksjon. Jeg er helt sikker på at før eller siden vil vi få til teknologi som gjør at det er mulig å ta i bruk gass i Norge på en miljøvennlig måte med små eller ingen utslipp av CO2. Og uansett vil det være slik at dersom det bygges gasskraftverk i Norge, vil de innordnes i våre internasjonale klimaforpliktelser, være i overensstemmelse med Kyoto-avtalen og dermed bidra til å redusere de totale utslippene av klimagasser. De vil ikke være med på å øke de totale utslippene. Enten må utslippene ned i Norge, eller så må de gå ned i våre naboland gjennom de mekanismene som er hjemlet i Kyoto-avtalen, og som vi nå må satse alt på at det blir internasjonal enighet om oppfølgingen av, gjennom oppfølgingen av møtet som strandet i Haag i helgen. Vi har bl.a. også varslet at vi kommer med en stortingsmelding til våren om oppfølging av de tiltak som er varslet for å redusere og begrense de norske utslippene av klimagasser, bl.a. i forhold til å lage et nasjonalt system for utslippskvoter, noe vi mener er et effektivt og godt virkemiddel for å få ned utslippene og for å gjøre det lønnsomt å utvikle ny og mer miljøvennlig teknologi. Så det er tiltak som er kommet i statsbudsjettet, og det vil komme ytterligere tiltak etter hvert. Når det gjelder bensinprisen, er det vel det å si at der ble avgiftene redusert fordi økningen i råoljeprisen gjorde at det ble etter hvert etter vår vurdering urimelig høye bensinpriser i Norge. Derfor ble de avgiftene justert noe ned. Men det er vel fortsatt slik at vi har blant verdens høyeste bensinpriser, så jeg tror ikke at det skal være noe stort problem i forhold til de som kjører bil i Norge.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-28:
Statsministeren var i sitt innlegg sterkt inne på den foreliggende budsjettavtale mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, at det var annet år på rad at disse fire partier har inngått en helhetlig avtale, og hvor det ikke foreligger noen såkalte primærbudsjetter, bortsett fra Regjeringens forslag. Statsministeren har også i andre sammenhenger gitt uttrykk for at han ser det som formålstjenlig at landet etter hvert får en flertallsregjering, og han har på vegne av Arbeiderpartiet åpnet for å delta i en slik flertallsregjering. Hittil har statsministeren sagt at dette ikke er mulig fordi sentrum har sagt at de skal være et selvstendig regjeringsalternativ. Jeg vil gjerne spørre statsministeren om det er slik at han for Arbeiderpartiets del synes det nå ville være formålstjenlig å innlede drøftelser mellom disse partier – som altså fullt ut står sammen om den økonomiske politikken – med sikte på å danne en slik flertallsregjering. Er det utelukkende den negative holdningen fra sentrumspartiene som er årsaken til at man ikke tok det naturlige skritt og satte i gang forhandlinger om å finne et grunnlag for en flertallsregjering av Arbeiderpartiet og de tre sentrumspartiene? Med andre ord: Ligger ansvaret for at slike oppfølgende drøftelser ikke er igangsatt, utelukkende hos sentrum, hos de tre sentrumspartiene? Synes han ikke det ville være naturlig, når han oser av samarbeidsvilje overfor disse partier, å invitere til drøftelser for å danne en flertallsregjering som han selv understreker landet ville ha godt av, for å få forutsigbar styring? Hva er det som gjør at statsministeren ikke tar de nødvendige initiativ for å prøve å bidra til en flertallsregjering?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-28:
Jeg skulle ønske Arbeiderpartiet kunne bestemme seg. Enten får de sterkt kritisere oss fordi vi kutter altfor mye, og kutter og kutter og kutter, eller de får kritisere oss for at vi er rause med bruk av oljepenger. Men nå gjør de altså begge deler, og det henger ikke noe særlig på greip. Det er riktig at vi vil ha en dramatisk omlegging av landbrukspolitikken. Hvorfor skal vi, når det er mangel på arbeidskraft, bruke altfor mange mennesker i den sektoren? Vi følger opp det som Regjeringen selv sier, vi må bruke ressursene, menneskene, der de er nødvendig, og vi har overfull sysselsetting i landbruket. Det vet alle. Selv Senterpartiet innrømmer at vi kunne produsere like mye mat med en tredjedel så mange årsverk som i dag. Når det gjelder kommunene og kommuneøkonomien generelt, styrker vi kommunesektoren med opp mot 6 milliarder kr, fordi kommunene også har utgifter ved at de må kjøpe varer og tjenester. Statistisk sentralbyrå har regnet ut at prisene vil være 5 pst. lavere i forhold til Regjeringens forslag. Da får kommunene mer for pengene. Det samme gjelder utviklingen når det gjelder kostnadene ved fremtidige lønnsoppgjør. Våre skattelettelser medfører at de ikke får så høye rammer, uten at det går ut over de enkelte. Så vi har jo styrket kommunesektoren som sådan. Så jeg skjønner ærlig talt ikke Arbeiderpartiets kritikk. Ser de ikke denne sammenhengen, at når prisene går ned, får man også mer i kommunene? Alt dette står i innstillingen. I tillegg vet Arbeiderpartiet at Fremskrittspartiet har fremmet mange forslag om at eldreomsorgen, helsevesenet og utdanningssektoren skal finansieres direkte fra staten etter en innsatsbasert finansieringstenkning – som vi delvis har fått ved sykehusene. Vi styrker kommunenes økonomi, istedenfor det Arbeiderpartiet vet at de forteller eventyrhistorier om.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-28:
Herr Steensnæs sier at det er noe rituelt over replikkordskiftene etter Fremskrittspartiets talsmenn – eller kanskje det bare gjaldt meg, det fikk jeg ingen klarhet i. Men det må i tilfelle skyldes dem som stiller spørsmål. Det er jo de som stiller spørsmål i et replikkordskifte, som i tilfelle styrer hva man skal snakke om, ikke den som holder et hovedinnlegg. Så da sier det litt om de øvrige partier og ikke noe særlig om oss. Så vil jeg gjerne understreke at man snakker som om vi bruker av oljeformuen. Regjeringen har selv sagt i nasjonalbudsjettet at hvis man regner med 4 pst. avkastning, så har man 73 milliarder kr til rådighet. Vi har brukt langt mindre enn 73 milliarder kr. Vi har også styrket oljeformuen og styrket overføringene til oljefondet betydelig. Men i motsetning til Arbeiderpartiet og sentrumspartiene synes vi at det norske folk skal få nyte godt av at vi har en god økonomi. Med den tenkningen og de teoriene som kommer fra Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti, vil man jo aldri noen gang bruke noe av disse enorme inntektene som vi mener tilhører folk flest, ikke bare politikerne. Alle de argumenter man bruker akkurat nå, vil man selvsagt også kunne bruke i fremtiden. Jeg har mange ganger kommet med utfordringen: Hvilke omstendigheter skal til for at det norske folk skal kunne få nyte mer godt av at vi får mye inntekter? Ellers sa Steensnæs en mengde ting som er galt. Han sa til og med at vi hadde forverret situasjonen for næringslivet – når vi har senket kostnadene og senket prisene for næringslivet og gått inn for en dieselpris og en bensinpris på mellom 6,50 kr og 7 kr! Vi har på alle områder gitt lettelser og forbedringer for næringslivet. Når det gjelder de øvrige tingene, har vi svart på dem mange, mange ganger tidligere.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-28:
Jeg glemte et svar til hr. Steensnæs, som også mente at det er fare for økt renteoppgang med vårt budsjett. Jeg vil igjen utfordre noen til å forklare hvorledes man kan forvente en økt rente når vi reduserer kostnadsveksten og prisveksten relativt dramatisk. Etter alt som tidligere er sagt, skulle vi nemlig da forvente en nedgang i renten. Så sier Børge Brende at Fremskrittspartiets formann fortsatt forsvarer 40 milliarder kr i skatte- og avgiftslettelser. Trodde Børge Brende at jeg ikke skulle forsvare det budsjettforslaget som vi har fremlagt for noen få dager siden? Selvsagt forsvarer jeg det – fordi det er riktig. Og selvsagt forsvarer jeg å bruke mer av oljeinntektene, fordi vi altså har den grunnleggende holdning at disse i utgangspunktet tilhører folket i dette land, og at folk bør få bedre tjenester og bedre økonomi. Der er det en grunnleggende forskjell. Vi ser dette som penger som tilhører befolkningen, mens andre synes å se det som penger som liksom skal tilhøre politikerne og byråkratene i Finansdepartementet. Jeg tar det med knusende ro hvis det skal være en debatt hvor folk flest hører etter. Det skulle vært meg en fornøyelse å høre Børge Brende forklare vanlige folk på gata hvorfor prisene skal øke når man setter ned avgiftene, for det var det han sa. Han sa at økte priser kommer av reduserte skatter og avgifter. Den debatten skal bli festlig! Kan Børge Brende og andre som står for dette, fortelle oss: Hvilken mekanisme i økonomien er det som får prisene til å gå opp når man setter ned avgiftene? Og hvilke mekanismer er det som får kostnadene i bedriftene til å gå opp når man setter ned skattene? Ingen har egentlig vært i nærheten av engang å forsøke å forklare det for folk flest.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-28:
Jeg synes det ville vært naturlig at man førte budsjettforhandlingene i Os kommune i Os kommune. Hvis man skulle begynne å føre en budsjettdebatt om Os kommunes økonomi her i Stortinget, kunne man kanskje ta en anledning hvor ordføreren i Os møtte som representant. Men jeg kan si noe generelt om formuesforvaltning og formuesbruk. Vi kan ikke begripe at kommuner skal ha store utgifter til renter og avdrag på gjeld når de sitter på store formuer som ikke gir tilstrekkelig avkastning. Det må da være bedre fra tid til annen å selge eiendommer og eiendeler og aksjer som gir dårlig avkastning, slik at man kan nedbetale sin gjeld og dermed redusere de faste utgifter på kommunebudsjettene i form av renter og avdrag. Det er fornuftig bruk av en formue, istedenfor den ufornuftige, hvor man har kommunens midler plassert passivt uten å få noen særlig avkastning. Vi har et helt annet utgangspunkt enn Senterpartiet. Vi tenker at det som det offentlige står for og eier, egentlig tilhører befolkningen. Det sa jo tidligere også statsministeren – han sa at Statoil tilhører folket. Han sa faktisk også en gang, tror jeg, at Telenor tilhører folket. Allikevel vil han selge Telenor til dem som allerede er de reelle eiere. Han kunne heller delt ut noen av aksjene til de reelle eierne, istedenfor å kreve betaling to ganger. Vi har ikke, slik som hr. Enoksen later til å tro – eller i hvert fall vil innbille noen – rørt kommunenes skatteinntekter. Vi har ikke rørt dem i det hele tatt. Vi har en netto styrking av kommunesektoren, som jeg har nevnt, etter helhetsvurderinger. Det ligger ikke noen forutsetninger som Statistisk sentralbyrå behøver å vurdere, i våre skatte- og avgiftsforslag. Vi har åpent innrømmet at vi har finansiert en del av dette ved bruk av oljeinntekter. Men vi styrker fremdeles oljefondet vesentlig.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-28:
Jeg får prøve en gang til og håpe at Tom Thoresen denne gang hører etter. De skatteendringene som vi har fremmet forslag om, vil selvsagt påvirke også lønnsutviklingen. Jeg går ut fra at Tom Thoresen er vel kjent med at under de store tariffforhandlinger er det kjøpekraft som er det toneangivende tema. Det er klart at når man skal regne ut hvorledes man skal gå frem med krav, vil skattenivået, som avgjør hvor mye man får netto utbetalt, være en viktig faktor for kjøpe-kraftutviklingen. Vårt forslag medfører at man får styrket situasjonen for bedriftene i den forstand at når det er et lavere skattenivå, kan man få den samme kjøpekraftutviklingen med lavere krav til lønninger. Derav har man en innvirkning på kostnadsveksten og prisene. Det samme gjelder avgiftene. Det går også inn på lønnsoppgjørene og virkningen der for bedriftene. Så til kommuneøkonomien: Vi vil fastholde at de beregningene som foreligger detaljert i innstillingen, viser at når kostnadsveksten for store arbeidsgivere synker som følge av våre skatteforslag, og prisene synker som følge av avgiftsforslagene for kommunene, får kommunene økt kjøpekraft for de samme kronene som de hadde tidligere. Her er virkningene så store at vi kan foreta noen reduksjoner i bruttooverføringene til kommunene slik at de samtidig kommer netto totalt sett bedre ut. Så er det riktig at vi hevder at vår politikk er mer til beste for befolkningen og folk flest enn de øvrige partiers. Jeg skal ikke trekke i tvil at det er det kanskje andre også ønsker, men det virker bare ikke slik i praksis.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Jeg er enig med statsministeren i at det har blitt en god budsjettavtale, men det er jo litt påfallende hvor sterkt Arbeiderpartiets talere understreker det, når vi vet hvor mye denne avtalen har forandret på arbeiderpartiregjeringens budsjettforslag. Det må jo ha betydd at det har vært ganske dårlig, og det var det faktisk på opptil flere punkter, bl.a. i behandlingen av frivillige organisasjoner som mange oppfattet som et slag i ansiktet istedenfor en oppmuntring til det frivillige arbeidet som gjøres. Nå har statsministeren sagt at han er veldig sterkt for slikt frivillig arbeid, og da håper vi det gir seg uttrykk også når Regjeringen skal legge fram en vurdering av momsreformens virkning på denne sektor. I statsministerens første år som politiker var han særlig kjent for sitt sterke miljøengasjement. Det har bleknet, og han leder nå en regjering som har kommet i kollisjon med hele miljøbevegelsen, ikke minst på grunn av sitt kjør for å bygge forurensende gasskraftverk. Etter sammenbruddet av klimakonferansen i Haag er det desto farligere å kjøre denne linjen – når en nå ikke har fått enighet om et internasjonalt avtaleverk som kunne fange opp noe av den forurensning disse gasskraftverk vil skape. I de senere år har Stoltenberg særlig markert seg med en positiv næringslivsprofil. Da var det desto mer overraskende at Stoltenberg ledet en regjering som la fram kanskje det mest bedriftsfiendtlige budsjettforslag noen regjering har presentert – i den grad at næringslivsledere nå sier at de savner Gro som leder av en arbeiderpartiregjering – med en konjunkturavgift som i realiteten var en økning av arbeidsgiveravgiften, elavgift på industrien, innskjerping av delingsmodell og aksjerabatter, som særlig rammer små og mellomstore bedrifter. Så mitt spørsmål til statsministeren er: Er det en slik næringslivsprofil han ønsker å stå for? Er det en slik næringslivspolitikk Arbeiderpartiet ønsker å føre?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Kristelig Folkeparti og sentrumspartiene ellers ligger jo i sentrum i den økonomiske politikken. Det er det som også er vår styrke, fordi vi da har en større fleksibilitet og mulighet for å samarbeide i ulike retninger omkring budsjett. Dermed har vi også vist at vi kunne samarbeide - siden Hill-Marta Solberg spurte om det – med Høyre og Fremskrittspartiet ved to budsjettforlik denne stortingsperioden, riktignok ved at de to subsidiært stemte for et justert forslag fra regjeringens side, men det legger jeg ikke så stor vekt på, for i realiteten var de med og tok ansvar for budsjettene slik de ble, for årene 1998 og 1999. Vi mener at det gav høyst akseptable resultat. Grunnen til at man kan finne tilknytningspunkter også den veien, er at vi har større fellesskap den veien i spørsmål som f.eks. går på vilkårene for bedrifter og næringsliv, som jo var noe av det mest skuffende med arbeiderpartiregjeringens forslag, i familiepolitikk, i forhold til frivillig innsats innenfor humanitært, sosialt arbeid, privatskoler osv. For oss er det ikke avgjørende hva navnet er på de partiene vi inngår budsjettforlik med, men resultatet. Vi har kunnet stå for de resultat vi har oppnådd, både da vi satt i regjering, ved de tre første budsjettbehandlingene denne perioden, og nå i opposisjon i et forlik med Arbeiderpartiet. Her er faktisk både Arbeiderpartiet og høyrepartiene mer låst i budsjettarbeidet, fordi de kan stort sett bare orientere seg en vei. Når det gjelder momsreformen, har vi aldri fått testet ut hva resultatet hadde blitt i et eventuelt forlik med høyre-partiene. Jeg har i hvert fall forstått på Fremskrittspartiet at de var for halvert moms. Jeg ser ikke bort fra at Høyre i en forhandling kunne ha gitt på et slikt punkt. Det har vi aldri fått testet ut.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Først til denne flyttesjauen på budsjettet. Det er flyttet på historisk mye. Det vet jeg som har vært i dette hus i mellom 25 og 30 år. Nå er det ikke noe mål i seg selv å flytte på mest mulig milliarder. Men når vi måtte gjøre det denne gangen, var det rett og slett fordi forslaget var for dårlig, og spesielt var det bedriftsfiendtlig. Det var grunnen. Men det er jo ikke noe mål at man skal flytte på over 20 milliarder kr. Ja, jeg vedstår meg at en skal ha størst mulig grad av forutsigbarhet når det gjelder rammevilkårene for næringslivet, og det som har med skatter og avgifter å gjøre. Men det skal jo også fattes skatte- og avgiftsvedtak hver høst her i Stortinget. Det betyr jo at en ikke er avskåret fra overhodet å gjøre noen endringer. Det forundrer meg nesten at Siv Jensen av alle spør om dette. For er det noen som foretar kraftig omlegging når det gjelder skatter og avgifter, er det nettopp Fremskrittspartiet. De skryter jo av at de flytter på mer enn noen andre partier på dette området. Så skatte- og avgiftspolitikken ville jo ikke være forutsigbar hvis en skulle følge Fremskrittspartiets forslag. De endringene som skjer nå, ved det budsjettforliket som er inngått, mener jeg er av en slik karakter, såpass moderate, og noen av dem også midlertidige på grunn av konjunktursituasjonen, at de absolutt er til å leve med på en helt annen måte enn de som ble foreslått fra Regjeringens side. Så har vi nå hatt et skattesystem som stort sett har ligget i ro siden skatteforliket i 1992, var det vel. Det at en nå trekker opp retningslinjer for endringer i det med sikte på noe som skal virke fra 2002, altså ti år senere, synes jeg ikke er urimelig. Etter ti år er det høyst naturlig å se på prinsippene for skattesystemet vårt. Det Arbeiderpartiet og sentrumspartiene er enige om, er det som står i avtalen på dette punkt, og det gir gode nok retningslinjer for det arbeid som skal gjøres.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Når det gjelder frivillige organisasjoner og virkningen av momsreformen for dem, som vil slå spesielt sterkt ut for noen som driver på sin måte, er vi fullstendig klar over dette. Det var jo grunnen til at jeg nevnte det i replikkordskiftet etter statsministerens innlegg, og det er faktisk ivaretatt i avtalens punkt 6, hvor det står: «Virkningen for de frivillige organisasjoner må også vurderes i denne sammenheng.» Dette har vi et halvt år på. Momsreformen skal jo innføres fra 1. juli, og det er derfor god tid til å treffe de tiltak som trengs for at frivillige organisasjoner ikke skal rammes urimelig på dette punkt. Når det gjelder flatere skatt, kan det under gitte forutsetninger gi et bedre skattesystem. Derfor hadde vi ikke noen problemer med å være med på den merknaden sammen med Høyre i finansinnstillingen, som peker i den retning. Dette vil kunne inngå i den vurderingen av skattesystemet som Regjeringen nå ifølge avtalen blir pålagt å komme tilbake til senest sammen med statsbudsjettet for 2002. Der står det som ett av kriteriene for denne utredningen: «en tilnærming mellom beskatningen av kapital og arbeid slik at delingsmodellen dermed blir avviklet.» Jeg er enig med Valgerd Svarstad Haugland i at skal en tilnærme skatteprosentene på kapital og arbeidsinntekter, er det naturlig når skatten på kapital går opp, at skatten på arbeidsinntekter går ned. Men det vi har avtalt med Arbeiderpartiet, er det som står i avtalens punkt 12. Det holder vi oss til. Det har finansministeren holdt seg til. Vi synes en rimelig forståelse av det er at skatten på arbeidsinntekter går ned med en sosial profil, f.eks. ved lettelser først og fremst i bunnen. Men dette får vi komme tilbake til når Regjeringens utredning kommer på banen, senest ved budsjettframlegget neste høst.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Først når det gjelder bensin- og dieselpris. Nå er jo situasjonen den at på tross av reduksjonen i avgiftene på bensin og diesel, vil bensinprisen likevel ligge høyere enn det den har gjort i de senere år. Jeg tror at den prisen som nå vil avtegne seg, med den avgiften som nå vil komme, vil være et miljøpolitisk ganske riktig prisnivå. Det er jo høyere enn i de fleste andre land, og det er særlig belastende i distriktene, hvor prisene er enda høyere enn i de sentrale strøk. Når det gjelder dieselprisen, har jo dette særlig betydning for bedriftene og deres konkurranseevne, og vi må også se det i det perspektivet. Sentrumspartiene har som kjent flere ganger foreslått et system med lik bensinpris, med en selvfinansierende fraktutjamningsordning, slik at distriktene ikke skal rammes så hardt som det skjer i dag, og som vi også vil merke ganske betydelig selv med den avgiftsreduksjonen som nå kommer. Det blir – som en liten parentes – sagt nokså paradoksalt at bare det ene gasskraftverket som det nå er søkt om tillatelse for i Skogn, vil slippe ut, etter hva jeg forstår, like mye CO2 som tre ganger personbilparken i Norge. Det viser galskapen i den delen av politikken, men der er jo SV og sentrumspartiene enige. Så til forskningsinnsatsen. Det skjer noe positivt gjennom dette budsjettforliket her i forhold til Regjeringens forslag. For det første har vi fått gjennomslag for en økt avsetning til forskningsfondet med en halv milliard kr, og for det annet så skjer det en styrking av bevilgningene til universitetene, hvor jo en betydelig del av vår forsk-ning foregår. Så jeg mener at dette alt i alt betyr at vi tar steg i riktig retning, og i retning av det målet sentrumsregjeringen fastla i vår stortingsmelding.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-28:
Jeg er absolutt stolt, jeg, over hva vi har fått til. Og når en så hyggelig og god kollega som Tom Thoresen repliserer, har jeg ikke noe problem med å si det. Vi hadde gode forhandlinger nattetider. Jeg får kanskje avsløre en liten hemmelig spøk fra de forhandlingene. Vi startet med å si at vårt første krav var at Tom Thoresen burde bli renominert i Østfold, og vi lurte på hvordan Arbeiderpartiet ville stille seg til det kravet(munterhet i salen) (munterhet i salen) Ja, jeg tror det er riktig som Tom Thoresen sa, at dette er det beste budsjettet en kan få under de rådende forhold – når Arbeiderpartiet først sitter i regjering. Men det er klart at hadde vi fått lagt fram et budsjettforslag fra en sentrumsregjering, hadde det ikke vært det store behovet for å forandre på det som det nå ble. For det som kom, var for dårlig, ikke minst overfor bedriftslivet, den frivillige sektor, miljøet osv. Sentrum driver ikke politikk etter à la carte-prinsippet. Vi står for en stødig økonomisk politikk. Den er plassert i sentrum av det politiske spekter. Det gir oss større handlingsrom enn det partiene på vår høyre og venstre side har, for de kan stort sett bare se i én retning – selv om de hadde en gjensidig flørt med hverandre høsten 1998 hvor de antydet et forlik mellom Arbeiderpartiet og Høyre. Det ble det heldigvis ikke noe av, for det hadde sannsynligvis vært dårlig for landet og kanskje også dårlig for de partiene. Sentrum opptrer ansvarlig. På tross av at vi ble felt for et halvt år siden, har vi vært villig til å gå inn, ta budsjettansvar, vise en konstruktiv holdning. Ja, sentrumspartiene er på en måte dømt til å ta ansvar, for en får snart ikke en budsjettløsning i Stortinget uten at sentrum medvirker. Andre partier kan på en måte sette seg på sidelinjen. Det kan og vil ikke vi gjøre.