Stefan Heggelund (Høyre), 2014-06-16:
La meg først få lov å benytte anledningen til å takke saksordføreren for hennes arbeid i det som utvilsomt er en komplisert sak. Velferdsstaten er en av bærebjelkene i samfunnet vårt. Over mange år har vi sammen bygget en struktur som gir oss trygghet, fordi vi vet at den er der når vi trenger den. Velferdsstaten vi har, er et politisk felleseie. Den skal vi hegne om, men det betyr ikke at velferdsstaten er en statisk størrelse. Som en viktig institusjon i samfunnet vårt må denne også skrus på og justeres for å være bærende i nye tider. Jeg mener det er en viktig erkjennelse å si at sammen med velferdsstaten har vi også bygget en struktur som kan være overveldende i sin kompleksitet, ikke bare for dem som har behov for de velferdsgodene som storfelleskapet tilbyr, men også for dem som hver dag forvalter dem. Kompleksitet er ikke i seg selv negativt. Det sier seg selv at i et samfunn med mange forskjellige mennesker, mange forskjellige skjebner og mange forskjellige opplevelser må man ha ordninger og regler som i størst mulig grad ivaretar de forskjellige menneskene på en rettferdig måte. Det er naturlig nok en vanskelig øvelse. Problemet oppstår når vi har retningslinjer og regler som er så komplekse at de gjør at ressursene som brukes på dem, går ut over ressurser man kunne brukt på andre ting enn byråkrati, eller ved at man ved intrikatheter faktisk gjør at reglene får urimelige utslag. Regjeringen leverer for å unngå dette, og denne proposisjonen er en del av det arbeidet. La meg gå gjennom noen av forslagene: Det ene er hvordan vi i dag fastsetter inntekt før uførhet. Målet her er å få én hovedregel, fordi dagens system er unødvendig komplekst. Det baseres på skjønn, og derfor krever det også mye ressurser. Hvis vi lager et regelverk som i mindre grad baserer seg på skjønn, er det riktig at vi forenkler saksbehandlingsprosessen, men det er også riktig og enda viktigere at vi sikrer likebehandling. Helheten i løsningen som er skissert i proposisjonen, nemlig at inntekt før uførhet skal fastsettes av å ta gjennomsnittsinntekten av de tre beste inntektsårene de siste fem årene før uførhet inntraff, sikrer også dem som ikke har hatt inntekt alle de årene. Én av de ordningene som har gitt urettferdige utslag, er skjermingstillegget til uføres alderspensjon. Vi har i dag et system hvor uføre samlet sett får en høyere alderspensjon enn ikke-uføre med like høy opptjening, og som går av før fylte 67 år. Jeg synes det i denne sammenheng er relevant å vise til et eksempel gitt til oss av Jens Stoltenberg – et eksempel som jeg vet det er blitt referert til i denne salen tidligere, beleilig nok ikke av representanter fra Jens Stoltenbergs parti, i hvert fall ikke som jeg har klart å finne. Poenget i eksemplet er hva som skjer med to 64-åringer med samme inntektshistorie, der den ene blir ufør og den andre går av med alderspensjon og tar ut AFP som 64-åring. Det som skjer, er at ved å skjerme uføre for levealdersjustering vil vedkommende som blir ufør, få en bedre pensjon enn AFP-pensjonisten. Jeg synes også eksemplet som presenteres i proposisjonen, er ganske talende for urimeligheten i dette: Hvis en i privat sektor som ikke har AFP, går av med tidligpensjon når han er 62 år, vil denne personen få en pensjon som er 30 pst. lavere enn en ufør med samme opptjening, som går over til alderspensjon ved 67 år. I mange tilfeller er det helt rimelig at man går av med tidligpensjon, uten at man nødvendigvis er for syk til å jobbe, og da har man ikke mulighet til å kompensere for levealdersjusteringen ved å jobbe mer. Det understreker urimeligheten i skjermingstillegget. Men jeg opplever at det ikke bare er Høyre og Fremskrittspartiet som ser at dette er en urettferdig effekt. Det er jo grunnen til at man ønsker hele ordningen evaluert i 2018. Det som skjedde den 12. desember 2011, var at man stemte for en ordning som man på forhånd visste ville ha urimelige konsekvenser. Det største regjeringspartiets leder hadde til og med forklart akkurat hvordan urimeligheten kunne slå ut, og derfor sier man at ordningen skal evalueres og muligens forandres på et senere tidspunkt. Det høres, med respekt å melde, ut som en merkelig måte å drive politikk på, og vi kunne faktisk gjort noe med denne urimeligheten i dag. Dessverre må vi konstatere at det ikke ble slik. Jeg tar med det opp de av forslagene som regjeringen har fremmet, og som det ikke er flertall for i komiteen.