Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2011-12-13:
Norge bruker hvert år betydelige midler til bistands- og utviklingsarbeid. Det er derfor svært viktig at det utøves nødvendig kontroll med hvordan midlene brukes og forvaltes. Vi må vite om pengene kommer fram dit de skal, om de virker etter hensikten, og om de gir de resultatene vi ønsker. Vi må også gjøre det som er mulig for å hindre at midlene forsvinner i korrupsjon eller i lommene på uvedkommende. Disse målsettingene har vært uttalt mange ganger fra ulike regjeringer, statsråder og representanter, også fra denne talerstol. Dessverre ser vi altfor ofte at virkeligheten er en helt annen, og målsettingene blir ikke fulgt opp i praksis. I Riksrevisjonens undersøkelse av resultatorienteringen i norsk bistand, Dokument 3:4, som ble presentert 13. januar, slås det fast at «Utenriksdepartementets forvaltning av langsiktig bistand er preget av svakheter ved planlegging og oppfølging av bistanden, samt begrenset antikorrupsjonsarbeid». Riksrevisor Jørgen Kosmo hevdet under presentasjonen av undersøkelsen at selv om departementet hadde «implementert viktige tiltak, er det likevel klare forbedringsmuligheter innen bilateral bistand og norsk oppfølging av FN». Stortinget har gjennom mange år uttrykt forventning om økt resultatfokus i norsk bistand, men dette er i liten grad fulgt opp. Undersøkelsen viser klare svakheter i departementets planlegging, oppfølging og forebygging av korrupsjon i den bilaterale bistanden. Det hevdes videre at departementets «vurderinger av om bistandstiltakene oppfyller grunnleggende kvalitetskrav er mangelfulle, noe som øker risikoen for svak måloppnåelse». Ser vi på multilateral bistand, viser undersøkelsen at departementets «arbeid for å bedre FNs resultatoppfølging ikke er høyt nok prioritert. Norsk innsats i FN-organisasjonenes styrer viser varierende oppfølging av organisasjonenes resultatrapportering og tilsynsfunksjoner». Den norske oppfølgingen er også svakt dokumentert, noe som svekker muligheten for målrettet og langsiktig oppfølging av organisasjonene. «Det er uheldig at Utenriksdepartementet ikke benytter sin posisjon i styrene godt nok til å få økt kunnskap om bistandens resultater og bidra til et mer effektivt FN», uttalte riksrevisor under presentasjonen av rapporten. Det er ikke vanskelig å slutte seg til hans uttalelse. Norge driver bistands- og utviklingsarbeid i noen av de aller mest korrupte land i verden. Utenriksdepartementet har derfor forsøkt å utvikle tiltak som skulle avdekke og håndtere korrupsjon i bistanden. Undersøkelsen viser likevel at departementets vurderinger av tiltak mot korrupsjon er mangelfulle i den bilaterale bistanden, og at Norge har en begrenset oppfølging av antikorrupsjonsarbeidet i FNs fond og programmer. Riksrevisjonens rapport er i det store og hele nedslående lesning. Jeg tror det gjelder for oss alle, ikke bare de av oss som ønsker en annen størrelse og en annen innretning på bistanden. Rapporten viser med all tydelighet at man har hatt et altfor stort fokus på bistandens størrelse uten at man har utviklet et apparat som har vært i stand til å håndtere dette. Fra norsk side har det åpenbart vært viktigst å bidra med de største beløp og være best i klassen. Da har man ikke vært så nøye med å følge opp om bistanden kom fram, om den i det hele tatt har gjort noen forskjell, eller om den kan ha havnet i lommene på uvedkommende. Det som kommer fram i denne rapporten, er ikke enestående. Pressen har også avslørt flere bistandsskandaler der norske penger er forsvunnet i korrupsjon. Aftenposten skrev 29. oktober om et bistandsprosjekt i Tanzania, der 150 mill. kr av totalt 300 mill. kr var forsvunnet i korrupsjon. Da dette ble oppdaget, klarte norske myndigheter å få tilbake 750 000 kr – 750 000 kr av 300 mill. kr! Og som om ikke dette var nok, lover utviklingsministeren samtidig nye 500 mill. kr til dette korrupte landet. Da vi for kort tid siden fikk overlevert den årlige revisjon og kontroll for budsjettåret 2010 – Dokument 1 – ble det også der slått fast svakheter og mangler ved styring, oppfølging og kontroll av bistandsmidler, denne gangen i Afghanistan. Dette viser at den norske bistands- og utviklingspolitikk i altfor stor grad har vært preget av naivitet. Jeg er tilfreds med at en enstemmig komité understreker hvor viktig det er at det godtgjøres at pengene brukes fornuftig, og at vi til enhver tid må ha et kritisk blikk. En enstemmig komité slår også fast at en viktig del av resultatorienteringen og resultatmålingene er at midlene når fram til de utpekte målgruppene, og at de gir resultater i henhold til politisk vedtatte målsettinger. Det slås også enstemmig fast at resultatfokus og kvalitetssikring må stå sentralt i norsk bistands- og utviklingsarbeid. Alt dette er bra, men alt dette har vært både sagt og skrevet tidligere, uten at det i hvert fall så langt har gitt noen synlige resultater. Disse fagre ord må også følges aktivt opp fra Utenriksdepartementets side. Vi har hørt altfor mange festtaler om hvor viktig det er at vi har kontroll med norske bistandspenger, uten at dette er fulgt opp. Jeg forutsetter derfor at regjeringen denne gangen tar disse tydelige signalene fra et enstemmig storting. Fra vår side vil jeg i tillegg understreke at vi – som en av de desidert største bidragsyterne til FN – må utnytte denne posisjonen langt bedre enn i dag. FN fremstår som en tungrodd og byråkratisk organisasjon som sårt trenger fornyelse og reformer. Regjeringen har også ved en rekke anledninger påpekt behovet for reformer, og statsministeren har også deltatt aktivt i reformarbeidet. Det viser seg imidlertid av ulike årsaker å være motstand mot reformer innad i organisasjonen. Som den betydelige bidragsyter Norge er til organisasjonen, burde vi i langt større grad deltatt aktivt i organisasjonens ulike styrer og brukt våre finansielle muskler for å få på plass den fornyelse og de reformer organisasjonen så åpenbart trenger. Til slutt vil jeg takke saksordfører Marit Nybakk for samarbeidet i saken, noe som har ført til at en rekke viktige merknader nå er enstemmige.