Børge Brende (Høyre), 2002-05-21:
Dette er en viktig dag i det klimapolitiske arbeidet i Norge. Pr. 6. mai er det to industrialiserte land som har ratifisert Kyotoprotokollen. Det er Romania og Tsjekkia. Med det Regjeringen har lagt opp til nå, er det grunn til å tro at vi skal være i havn med ratifikasjonsprosessen før toppmøtet om miljø i Johannesburg til høsten – Rio ti år etter. Med den usikkerhet som tross alt er skapt i forhold til Kyotoprotokollen, er det avgjørende at industrialiserte land nå går foran for å ha ratifikasjonen klar før Johannesburg-møtet. Som flere taler har vært inne på, er situasjonen den etter at USA valgte å forlate Kyoto-avtalen, at flere land nå begynner å se nærmere på de forpliktelser man er pålagt, og flere store land setter spørsmålstegn ved om det er riktig å ratifisere. Jeg er av den tro at vi skal få Kyoto-avtalen igjennom – at tilstrekkelig mange land ratifiserer den. Det er skremmende at det i et stort land som Australia virker som man nå vurderer å gå i USAs fotspor, å ikke ratifisere. Vi står tross alt kanskje overfor den største globale miljøutfordringen gjennom tidene, og det å velge ikke å gjøre noe, holder bare ikke! Det at vi fra Norges side nå går foran i ratifikasjonsprosessen, er viktig, men det er avgjørende at man benytter tiden frem til Johannesburg-møtet til å legge betydelig press også på andre land for å holde tempoet oppe. Det er reist noen spørsmål om den reelle klimatrusselen. Det foreligger nå tre rapporter fra IPPC, som er FNs klimapanel. Alle tre er store, tunge dokumenter, hvor 600 av de ledende vitenskapspersonligheter innenfor dette området har deltatt. Den siste hovedrapporten konkluderer med at det utvilsomt har vært en global oppvarming de siste 50 årene, og at det vesentligste av denne oppvarmingen sannsynligvis skyldes menneskelig aktivitet. Ut fra et føre var- prinsipp er det helt klart viktig at man nå setter inn tiltak. Vi vet noe om hva som vil skje hvis man ikke gjør det. FNs klimapanel mener det er sannsynlig at det vil gi en temperaturstigning de neste hundre år på mellom 1,4 og 5,8 grader. Det er selvsagt usikkerhet knyttet til slike modeller, men det er det man har fastsatt. Det er ikke, som jeg har nevnt, noen tilfeldig sammenraskede personer som har uttalt dette, men det er 600 av verdens ledende vitenskapsmenn. Det er riktig, som det også ble sagt her, at klimaendringer skjer naturlig hele tiden. Men fra naturens side er de langsomme, og økosystemene har tid til å tilpasse seg. Nå er det annerledes. Nå kan vi få den raskeste økning i middeltemperaturen på 10 000 ården høyeste globale middeltemperaturen på 150 000 år Hvis denne utviklingen får fortsette, kan det få katastrofale følger i form av ekstreme værforhold, økt ørkenspredning, issmelting og havstigning. Kystområder kan bli lagt under vann, og store byer kan bli oversvømt. For Norges del er den største bekymringen knyttet til hva som kan bli konsekvensene for den livsviktige Golfstrømmen, som vi selv er avhengig av. At det partiet som i henhold til meningsmålingene nå er det største i Norge, nemlig Fremskrittspartiet, avviser dette, uroer meg. Jeg måtte nesten klype meg i armen da jeg hørte den fremstillingen som kom derfra. Det sies at kostnadene ved å gjennomføre Kyotoprotokollen kan bli så store. Men hva blir kostnadene ved ikke å gjennomføre den? Hva blir kostnadene for verdenssamfunnet hvis vi kommer i en situasjon hvor den globale oppvarmingen blir slik som de 600 ledende forskerne mener at den sannsynligvis blir? Representanten fra Fremskrittspartiet sa at det er «ganske vilt» å gå inn på denne type forslag. Jeg må replisere at jeg synes faktisk det er veldig urovekkende at man ikke er villig til å ta disse skremmende signalene innover seg, og at man avviser at Norge skal ta et ansvar. Jeg tror faktisk ikke at norske velgere er klar over at det partiet som i henhold til meningsmålingene er Norges største parti, går ut og avviser hele klimautfordringen og klimatrusselen, at de sier at vi bare skal tvinne tommeltotter, og at vi i Norge skal lene oss tilbake og overhodet ikke ta ansvar – med de fatale følger det kan få for det internasjonale klimaet. For å stanse den globale oppvarmingen må vi så raskt som mulig begynne å redusere de globale utslippene, og de må reduseres vesentlig. Dette kan vi bare få til ved at i-landene erkjenner sitt spesielle ansvar for problemet og går foran med å redusere sine utslipp. I neste omgang vil vi imidlertid trenge en global løsning der det legges til rette for utslippsbegrensninger og senere reduksjoner også i utviklingsland. Som representanten Haga var inne på, er det nå en kjempeutfordring å få u-landene med de største utslippsøkningene til i det hele tatt å diskutere forpliktelser. Når USA, som står for 25 pst. av de globale klimagassutslippene, har sagt at de ikke vil ha en avtale, vanskeliggjør det selvsagt diskusjonen med f.eks. India og Kina for å få dem til å påta seg forpliktelser. Det arbeidet har stoppet helt opp, og det er meget bekymringsfullt. Hvis vi ikke får USA tilbake på banen, kan det være tungt å få u-landene til å påta seg nye forpliktelser, eller forpliktelser overhodet, noe som er nødvendig. Det vi også har sett ved USAs uttreden, er at en del andre land har begynt å diskutere og vurdere de forpliktelsene man er pålagt med utgangspunkt i 1990. Vi så det i Marrakech før jul, da vi hadde den endelige gjennomgangen, hvor Russland sa at hvis de ikke fikk godskrevet 33 mill. tonn karboner ekstra på grunn av skogforvaltningen sin – altså hvordan trærne legger på seg, og de hadde kommet til andre tall enn dem de hadde under Bonn-møtet samme sommer – ville de ikke ratifisere. Da stod vi i fare for at ikke bare USA, med 25 pst. av utslippene, men også Russland, som har ansvaret for 17 pst. av de globale utslippene, kunne forlate protokollen. Det endte jo med at Russland fikk godskrevet over 30 mill. tonn karboner ekstra på Marrakech-møtet for at man skulle redde avtalen. Det er altså over halvparten av de samlede klimagassutslippene Norge står for. Dette viser at USAs uttreden har fått implikasjoner i forhold til hvordan andre aktører nå opptrer, og vi har fått signaler om at også andre land er inne på samme tanke når det gjelder å se nærmere på de forpliktelser de har. Det vil også svekke det globale miljøarbeidet ytterligere. Trusselen om globale klimaendringer er formidabel, og det er derfor helt avgjørende at den møtes gjennom ambisiøse og effektive internasjonale avtaler. Kyotoprotokollen innebærer at industrilandene for første gang påtar seg bindende og tallfestede forpliktelser om reduksjon i utslippene av klimagasser. Ikrafttredelse av protokollen vil være et historisk og helt nødvendig steg videre i det internasjonale klimasamarbeidet. Regjeringen har ønsket at Norge gjennom en tidlig ratifikasjon kan bidra til at avtalen trer i kraft innen FN-toppmøtet om miljø og utvikling i Johannesburg. Jeg har også, som representanten Haga var inne på, i møter og brev til kolleger internasjonalt oppfordret om at alt gjøres for at ratifikasjon kan finne sted på tidligst mulig tidspunkt. Fra norsk side vil vi fortsette å ta dette spørsmålet opp med nøkkelaktører i bilaterale sammenhenger og gjennom våre diplomatiske kanaler. Jeg tror ikke at vi kommer bort fra at Johannesburg-toppmøtet også må dreie seg om klima. Til slutt synes jeg det er viktig å understreke at Kyotoprotokollen ikke på noen måte er sluttresultatet i det internasjonale klimasamarbeidet. Den er kun et første, lite skritt. Selv om alle industriland skulle oppfylle forpliktelsene fra Kyoto, også USA, vil vi stå overfor en fortsatt vekst i de globale utslippene. Vi trenger derfor et mye mer ambisiøst globalt klimaregime. For perioden etter 2012 vil Regjeringen arbeide for strammere utslippsforpliktelser som også omfatter flest mulig land. Det er særlig viktig at USA og utviklingsland med store utslipp og/eller sterk utslippsvekst påtar seg utslippsforpliktelser. Protokollen krever oppstart av nye forhandlinger senest i 2005. Regjeringen har i tilleggsmeldingen signalisert at forberedelsene til forhandlinger om nye utslippsforpliktelser må begynne allerede nå, og at Norge skal spille en aktiv rolle i dette arbeidet. Jeg har allerede begynt å ta opp dette spørsmålet i samtaler med kolleger internasjonalt. Gjennom å legge til rette for en tidlig ratifikasjon av Kyotoprotokollen har Regjeringen også lagt et viktig grunnlag for en mer offensiv klimapolitikk nasjonalt. Vi bygger i dag fundamentet for den fremtidige klimapolitikken gjennom nyskapende virkemidler, som nasjonal og internasjonal kvotehandel. Jeg ser frem til Stortingets behandling av klimameldingen og tilleggsmeldingen om noen uker, og håper at Stortinget vil gi sin støtte til Regjeringens planer for å innfri Norges forpliktelser. Dette vil være et ytterligere bidrag til Regjeringens mål om en mer offensiv klimapolitikk, og vil legge et grunnlag for at Norge fortsatt kan ha en internasjonal lederrolle i klimapolitikken.