Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-11-17:
Takk til interpellanten for at han gir oss anledning til en debatt om hvordan Norge og det internasjonale samfunnet best mulig kan møte utfordringene i Afghanistan. I forrige uke hadde jeg samtaler i Kabul med president Karzai, min kollega Spanta, opposisjonslederen Abdullah, parlamentspresident Qanooni, representanter for det sivile samfunn og general McChrystal, sjef for ISAF-styrken. Jeg sitter igjen med noen hovedinntrykk: For det første: Til tross for all mulig turbulens rundt valgene er Hamid Karzai presidenten som både afghanere og det internasjonale samfunnet skal forholde seg til. Det knytter seg sterke følelser til gjennomføringen av valget. Men dette ligger bak oss, Karzai fikk åpenbart flest stemmer, valgkommisjonen har sagt sitt. Vi må nå se fremover. For det andre: Både på afghansk og internasjonal side stilles det klare krav til at den kommende regjeringen skal være ansvarlig, legitim og evne å levere synlige resultater til befolkningen, ikke minst i kampen mot korrupsjon og vanstyre. For det tredje: Mens vi stiller klare krav til den afghanske regjeringen, kan den på sin side stille klare krav til det internasjonale samfunn, om bedre samordning og mer enhetlig opptreden, ikke minst på den sivile siden. Stikkord er bistand, opplæring og kapasitetsbygging. Jeg sa i trontaledebatten at kamp mot opprørsgrupper ikke blir sterkere enn kvaliteten på den regjeringen vi ønsker å støtte. Den vurderingen holder jeg fast ved. Omstendighetene rundt valget er ett forhold, men vi kan også spørre om det ikke er behov for institusjonelle endringer i Afghanistan. Dagens institusjoner tegner bildet av en sterkt sentralisert stat, men Afghanistan er ikke en slik stat, med sine provinser og sterke lokale maktsentra, ofte forankret i uformelle stammestrukturer, langt utenfor rekkevidden av statsinstitusjonene. Afghanistan har behov for et mer effektivt og ansvarlig lokalt styresett og et sterkere parlament som balanserer presidentmakten – ja, politiske strukturer for den opposisjonen enhver regjeringsmakt må ha. Også oppbyggingen av et sterkt sivilt samfunn er et viktig premiss for demokratiseringsprosessen i Afghanistan. Dette kan, som interpellanten sa, ikke påføres utenfra, men debatten bør reises, og jeg opplevde at den lever nå i mange miljøer i landet. President Karzais vilje til konkret handling må komme til uttrykk under innsettelsesseremonien i Kabul om to dager. Men ord alene er ikke nok. Presidenten og hans neste regjering må fokusere på resultater og måloppnåelse. Bare dette kan gjenopprette tilliten i den afghanske befolkningen og hos Afghanistans partnere. Jeg opplever et økende sammenfall i vurderingene av veien videre for det internasjonale samfunns innsats: å bygge afghansk kapasitet og å satse mer på opplæring av sikkerhetsstyrker som politi og hær og opplæring til å mestre andre nøkkelfunksjoner for å styre et land som dette. Spørsmålet er hvordan. Det er enighet om at det fremtidige samarbeidet med afghanske myndigheter bør konsentreres om fem hovedsatsningsområder: styrket afghansk suverenitet, institusjonsbygging, økonomisk utvikling, fred og reintegrering og en mer handlekraftig regional politikk med forståelse for Afghanistans rolle i regionen. Afghanske myndigheter og det internasjonale samfunnet må komme ut med et forpliktende samarbeid på disse områdene – ja, vi må få til en ganske annen forpliktende fremdrift, der vi kan holde hverandre ansvarlige og bedre følge utviklingen, med hensyn til hvordan begge sider – den afghanske og den internasjonale – faktisk leverer. Statsminister Gordon Brown har sammen med sin franske og sin tyske kollega tatt initiativ til en internasjonal konferanse på nyåret, som skal forankre en slik ansvarliggjøring. Målsettingen vil være å trekke opp rammene for en overføring av stadig større ansvar fra det internasjonale samfunn til afghanske myndigheter. Konferansen må bli mer målrettet og konkret enn hva som var tilfellet under konferansene vi har hatt i Paris, London og Haag. Vi gjentar til stadighet at samordningen blant giverne må bli bedre. Spesialrepresentant Kai Eide nedlegger en formidabel innsats og høster berettiget anerkjennelse. Samtidig strever FN med å sikre seg nok ressurser og personell for å kunne spille denne rollen. Anslaget mot FNs gjestehus i Kabul gjør FN ytterligere sårbar. Vi må håpe at nedtrappingen av nærværet blir midlertidig. FNs arbeid er viktig også for innsatsen fra de internasjonale frivillige organisasjonene og det diplomatiske nærværet. Men samordningsfunksjonen må styrkes. Jeg merker meg at spørsmålet om en egen sivil koordinator blant ISAF-bidragsyterne igjen blir diskutert. Som betydelig giver vil Norge ta aktivt del i denne diskusjonen om hvordan samordningen kan styrkes, uten at dette fratar afghanske myndigheter ansvar, og uten at militære og sivile mandater blandes sammen. Afghanerne må selv gripe fatt i arbeidet med reintegrering og forsoning. Etter tiår med krig må det afghanske samfunnet forsøke å ta et oppgjør med fortiden. «Vi har gått utenom rettferdigheten», var budskapet fra representanter fra det sivile samfunn som jeg møtte i forrige uke. Vi ser det som et mønster; landet holdes som lenket fast til etniske, sosiale og klanbaserte strider, med ditto makt og innflytelse til dem som omtales som krigsherrer, men som i et mer forståelig språk representerer maktsentra med evne og vilje til å trosse sentralmakten. Eller sagt på en annen måte: Sentralmakten strever med å balansere afghanske maktsentra og kommer løpende i konflikt med forventninger fra landets partnere. Dette er en vond sirkel som må brytes. Det er avgjørende for å komme videre med reintegrering og forsoning. Det er større åpenhet for å finne fram til ordninger som introduserer politiske løsninger med grupperinger som i dag driver væpnet kamp, særlig i sør og i forhold til pashtun-befolkningen. Men noen grupper er motstandere av forsoning og integrering og vil aktivt motarbeide slike fremskritt. Det gjelder i særdeleshet al-Qaida på pakistansk og afghansk side. Men viktige deler av det vi samlet betegner som Taliban, kan finne en vei ut av væpnet opprør og inn i politiske løsninger, om det legges til rette for det. De afghanske sikkerhetsstyrkene og ISAF står overfor store utfordringer når det gjelder å ivareta sikkerheten til befolkningen. Dette ligger til grunn for general McChrystals vurdering av behovet for nye internasjonale styrkebidrag og en utvikling av de afghanske sikkerhetsstyrkene. I mitt møte med ham bekreftet han dette synet. De største utfordringene finner vi fortsatt i de sørlige og østlige områdene som grenser opp mot Pakistan, selv om vi også i nord merker en mer krevende situasjon. Både Afghanistan og Pakistan kjemper en eksistensiell kamp mot nært beslektede opprørsgrupper. Det ville vært et betydelig fremskritt om landene gjorde hver sin kamp til mer av en felles strategisk innsats. Jeg er ikke i tvil om at vår egen sikkerhet er berørt av utfallet av denne kampen. Derfor er det avgjørende at vi og våre ISAF-partnere viser evne til å tilpasse innsatsen til behovene, og befester inntrykket av at vi står ved Afghanistan i denne kritiske fasen. McChrystal tar til orde for endringer i måten ISAF opererer på. I stedet for å nedkjempe opprørsstyrker foreslår han økt fokusering på beskyttelse av den afghanske befolkningen, å fremme godt styresett og en betydelig økning av afghanske sikkerhetsstyrker. Jeg deler de vurderinger McChrystal foretar om å vri den militære innsatsen enda mer i retning av å lære opp afghanske styrker, slik at landet kan settes bedre i stand til selv å ta vare på egen sikkerhet. Dette er også Norges tilnærming. Fokus må også være på de regionale utfordringene. Nabolandene må ansvarliggjøres og inkluderes. Vi bør motvirke inntrykket av at ISAF er en vestlig operasjon. Deltakelse i de internasjonale bestrebelsene fra nye land, også med muslimsk befolkning, bør oppmuntres. Situasjonen er med andre ord krevende. Men vi må møte den, ikke vende oss bort, for Afghanistan vil være et dominerende tema i internasjonal politikk i mange år fremover. Usikkerhet om det internasjonale nærværet vil premiere de negative kreftene. Det er ikke spørsmål om nærværet, men om innretningen – innretningen av det militære og sivile bidraget og av den afghanske oppfølgingen. Alt er, som interpellanten sa, heller ikke helsvart, for la oss ikke glemme utgangspunktet: den ruinen Afghanistan lå i etter tre tiår med krig og konflikter. Forholdene har bedret seg på en lang rekke områder fra helse til infrastruktur, men behovene er fortsatt store. Meningsmålinger blant afghanere antyder at de opplever fremgang. Den alvorlige sikkerhetssituasjonen utgjør den største bekymringen, men et stort flertall av afghanerne ønsker fortsatt internasjonalt militært nærvær. Vår oppgave er altså å innrette nærværet slik at det reelt sett bidrar til sikkerhet og ikke til det motsatte, nemlig en kilde til opprør og motstand. Det er intet mindre enn det den pågående debatten handler om. Norge har en etablert posisjon i Afghanistan. Det opplevde jeg under mitt besøk. Vi vil stå ved våre forpliktelser, og vi glemmer ikke hvorfor vi er der: for å gi vårt bidrag til å motvirke det et enstemmig FNs sikkerhetsråd ved gjentatte korsveier har kalt en trussel mot regional og internasjonal stabilitet og sikkerhet. Vi videreutvikler vår støtte med fokusering på opplæring og kapasitetsbygging. Norge vil fortsatt konsentrere innsatsen om utdanning, spesielt høyere utdanning, landsbyutvikling, energispørsmål, menneskerettigheter og spesielt kvinners rettigheter, samt kamp mot korrupsjon. Norge er en betydelig bidragsyter både sivilt og militært. I Kabul i forrige uke høstet den norske støtten anerkjennelse også fra ISAF-sjefen. Jeg gjorde det samtidig klart at den norske støtten er selvsagt ikke uten betingelser: Den forutsetter langt bedre afghansk måloppnåelse. I lys av den afghanske og internasjonale gjennomgangen av innsatsen i Afghanistan har også Regjeringen etter valget satt i gang en intern gjennomgang av vårt samlede Afghanistan-engasjement. Vårt utgangspunkt er at det sivile og militære engasjementet skal opprettholdes. Vi skal leve opp til de forpliktelser vi har inngått overfor FNs sikkerhetsråd, NATO og afghanske myndigheter – ja, overfor det afghanske folk. Samtidig skal vi vurdere om innretningen er den rette. I lys av vår gjennomgang og de grundige diskusjonene som nå pågår, kan det være naturlig å komme tilbake til Stortinget med en helhetlig redegjørelse på nyåret. La meg avslutningsvis igjen få gi uttrykk for Regjeringens anerkjennelse og honnør til norske kvinner og menn i uniform og i sivile, humanitære og diplomatiske oppdrag i Afghanistan. De gjør en betydelig innsats, og de har vår fulle støtte.