Olemic Thommessen (Høyre), 2012-12-10:
Det temaet som interpellanten trekker opp, er mye mer omfattende enn bare spørsmålet om museet i Oslo. Det handler om hele forvaltningen av Edvard Munchs kunstnerskap, og om hvordan vi som nasjon forholder oss til det. Jeg skal ikke si så mye om museet i Oslo. Det er sagt mange ganger at det er et politisk anliggende for hovedstaden, og bør forbli det. Til dem som har ment at man fra Oslo ikke tenker tanken på å ha med staten på slike satsinger, vil jeg si at når man fra Bygde-Norge kommer med saker man gjerne vil ha statlig støtte til, har man som regel ikke bare lokalisert det, man har delvis finansiert det, og man har fått med fylkeskommunen – det har vært en lang prosess. Den prosessen har altså ikke Oslo kommune gjort når det gjelder Munch-museet, og det er der hunden ligger begravet. Men jeg mener også at det er svært viktig at staten skal være i en konstruktiv dialog med Oslo, og det har jeg heller ikke hørt at noen mener at man ikke skal være. Når det er sagt, er det slik at vi i 2013 skal feire den store malers 150-årsjubileum. Han er en av de meget få virkelig store internasjonale navn fra Norge. Den man kanskje kunne sammenligne ham med, er Henrik Ibsen. Hvis man sammenligner hva Norge gjorde i forbindelse med markeringen av at det var 100 år siden Ibsens død, med det man nå velger å gjøre for å markere at det er 150 år siden Munchs fødsel, vil man se ganske store forskjeller. Når det gjelder Ibsen, hadde man en egen komité som arbeidet i årevis, som hadde et budsjett på bortimot 40 mill. kr, i tillegg til at man hadde en voldsomt stor satsing med den såkalt vitenskapelige Ibsen-utgaven. Når det gjelder Munch, har man satt bort jubileet til Nasjonalmuseet, som kun for kort tid siden klarte å få fra seg et program, altså noen få måneder før året setter inn, og det for en kunstart som kanskje har et lengre planleggingsperspektiv enn hva forfatterskap har. Det å få opp store utstillinger er ikke gjort på kort tid. Jeg tror ikke det vil være feil å si at Norge som stat har forsømt seg når det gjelder dette jubileet, med tanke på både fremdriften og den økonomiske satsingen. Dette har vært tema flere ganger i denne salen, som det har vært nevnt, men riktignok med litt forskjellige innganger. Et tema har vært spørsmålet om mulighet for utlån. Kulturstatsråden viste til et syttitalls utlån av Munchs bilder til utenlandske gallerier. Det har fra Høyres side vært bemerket at det er synd at ikke norske gallerier har en slik mulighet. Høyre har foreslått at den forsikringsgarantiordningen som gjelder for utlandet, også burde gjøres gjeldende i norsk sammenheng. Det ville gitt et helt annet utgangspunkt for museer i Norge – som kvalitativt sett er fullt i stand til å ta imot disse bildene – til å kunne vise dem i en mye bredere sammenheng. Når det gjelder bruk av Edvard Munch i utlandet, har jeg også lyst til å henlede oppmerksomheten på OCAs prosjekt i Venezia, som nettopp er et grep i en slik sammenheng. Det skal bli interessant å se hvordan vi forholder oss til dette fremover. Men selv om staten har forsømt seg, er det heldigvis noen private aktører som er i gang. Petter Olsen, som solgte «Skrik», bruker disse pengene til å bygge et flott museum på Ramme Gaard. Han bruker også betydelige midler til å sette i stand Edvard Munchs sommerhus, som ligger like ved. Det er en fantastisk flott satsing, som kommer til å være et godt bidrag til året. Sparebankstiftelsen Gjensidige NOR hadde for kort tid siden en workshop hvor over et trettitalls forskjellige kulturaktører, frie teatergrupper og andre utvekslet erfaringer og arbeidet med programmer som skal være til bruk gjennom Munch-året neste år. Så det kommer til å skje noe. Men staten har nok ikke gjort den jobben den burde ha gjort, og det er det grunn til å ta kritikk for.