Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2005-02-28:
Om noen få minutter kommer Odelstinget til å fatte et bortimot enstemmig vedtak om ny lov om universiteter og høyskoler. Dette vedtaket er – bortsett fra noen få endringer – identisk med Regjeringas forslag. Dette må være en stor overraskelse for dem som bare kjenner saken fra mediene, og som uvegerlig må ha fått inntrykk av at Regjeringas forslag var et frontalangrep på forskningsfriheten og det faglige sjølstyre i akademia. Mange vil utvilsomt også være overrasket over at det i det hele tatt er noe igjen av Regjeringas lovforslag, etter at man i lang tid har fått høre at statsråden i denne saken ville bli påført et alvorlig nederlag. Men enigheten er altså stor, og hvis ikke statsråder får alvorligere nederlag enn dette, har de all grunn til å være fornøyde. Den store opphisselsen og de store krigsoverskriftene hører imidlertid de siste månedene til. Tonen var en helt annen da lovforslaget ble framlagt. I en uttalelse fra Universitets- og høgskolerådet heter det bl.a.: «Universitets- og høgskolerådet(UHR) sier seg i hovedsak godt fornøyd med det framlagte utkastet, og har merket seg at det langt på veg er i samsvar med det sektoren har meldt inn tidligere. UHR har videre merket seg at lovutkastet viderefører den autonomi som institusjonene har fått gjennom endringer i gjeldende lov.» (UHR) Universitets- og høgskolerådet gjentok ønsket om valgfrihet når det gjaldt institusjonenes organisasjons- og ledelsesform, men gav ingen signaler som kunne tyde på at rådet oppfattet lovforslaget som et frontalangrep mot sentrale deler av universitetenes tradisjonelle rolle i samfunnet. Det store spørsmålet blir da: Hvor kom egentlig den store oppstandelsen og det overveldende engasjementet fra, hvis vi går ut fra at Universitets- og høgskolerådets nøkterne – til en viss grad også positive – reaksjon er mer i samsvar med realiteten i saken enn de mest høyrøstede opponentene? Faktisk er vel også den udramatiske komiteinnstillinga et nokså sikkert signal om at ordbruken i denne saken ikke har stått i forhold til virkeligheten. Sannsynligvis har vi hatt å gjøre med minst tre forskjellige grupperinger, med forskjellig utgangspunkt og forskjellig agenda. For det første: Med utgangspunkt i motstand mot Regjeringas forslag om en obligatorisk styringsmodell har en gruppe velrenommerte og erfarne universitetslærere og forskere rykket ut mot alle de tendensene og tingene de misliker i dagens situasjon i høyere utdanning. Det er de sjølsagt i sin fulle rett til å gjøre, men det ville ha vært et under om gjennomføringa av den omfattende Kvalitetsreformen hadde skjedd uten problemer eller uten at man ble klar over at enkelte ting kunne ha vært håndtert annerledes underveis. De må ha glemt å få med seg at Kvalitetsreformen ble vedtatt av Stortinget i forrige periode, og at alle de prinsippene de nå reagerer på, ble vedtatt etter forslag fra daværende statsråd Trond Giske. Man kan si mye om Trond Giske, men noen varm talsmann for markedstilpasning av norsk høyere utdanning er han neppe. En annen gruppe som har deltatt aktivt, er studentorganisasjonene. De fikk for seg at Regjeringa, som altså er den første som forsøker å lovfeste prinsippet om gratis utdanning, var ute etter å snikinnføre studieavgifter i Norge, og de hadde beviset klart: At noen utdanningsinstitusjoner krever f.eks. kopipenger, ble gjort til forløperen for at de plutselig skulle få studieavgifter på flere titalls tusen kroner pr. år. På dette punktet er lovforslaget og innstillinga et bevis på at kritikken var overspent, og at både lovforslaget og innstillinga bygger på en videreføring av dagens praksis. Den siste grupperinga som peker seg ut, er Attac og andre samfunnsdebattanter, som ser det hele som en eneste stor konspirasjon, hvor statsråd Clemet skal gjennom «kombinasjonen av markedsmekanismer og byråkratiske styringsprinsipper i framtiden hovedsakelig sørge for å produsere relativt kompetente arbeidstakere til et næringsliv som skal sanke sine komparative konkurransefortrinn fra lydhøre forskningsinstitusjoner». Dette sitatet er fra Dagbladet 18. januar 2005. Sjølve beviset på denne konspirasjonen er at Clemet «med et selvstendig innspill» skal innlemme private høyskoler og universiteter i det samme systemet som det offentlige. Nå er det selvfølgelig leit å frata statsråden eiendomsretten til gode forslag, men også i dette tilfellet kommer initiativet fra annet hold. I innstillinga om Kvalitetsreformen er det en enstemmig komite som ber Regjeringa utforme forslag til en felles lov for statlige og private institusjoner innenfor høyere utdanning. Denne såkalte konspirasjonen omfatter altså alle partiene. Til slutt: Vi får nå en oppdatert og tidsmessig lov, som også er et betydningsfullt skritt på veien mot likestilling mellom private og offentlige institusjoner.