Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2020-03-05:
Saksordføreren og flere talere har på en god måte vært inne på det dramatiske med denne saken for de menneskene som faktisk er rammet av den: de 48 som har sittet i fengsel og ikke skulle ha vært der, noen har kommet i fengsel etter at det burde vært avklart at de ikke skulle ha vært der, og de over 2 000 som har fått krav om tilbakebetaling eller ikke fått utbetalt ytelser som de skulle hatt. Det er spesielt ille å tenke på det, fordi her er alle enige om at forvaltningen har sviktet. Men det som er så skremmende, er at påtalemakten tar utgangspunkt i den samme forvaltningens forståelse av loven, og ikke minst at domstolene gjør den samme feilen. Det er et alvorlig tankekors for oss, for vi snakker om dem som kanskje ikke har mest ressurser i dette landet – som har rett, men som heller ikke i rettsapparatet får rett. Spesielt blir det ille, for det klare svaret – som flere har vært inne på, og som Merete Smith ga på direkte spørsmål i høringen – er at hadde en hatt bedre råd og kunne kjøpt flere advokattimer, kanskje til og med bedre advokater, hadde det antakeligvis vært oppdaget før. Det bør bekymre oss tungt om de samme dilemmaene, i hvert fall den rettslige siden av saken, ikke nødvendigvis at folk får feil dom hver gang, men at utmåling osv. blir påvirket av de ressursene en har til rådighet, skjer på flere samfunnsområder. Så kom det i går en delutredning fra granskingsutvalget. Mange av Stortingets partier – ikke flertallet, men en betydelig del av mindretallet – mente at det granskingsutvalget burde vært nedsatt av Stortinget. Jeg synes at den utviklingen vi har hatt i saken, har vært en god dokumentasjon på det, fordi vi er nettopp i en sak der påtalemakten og domsmakten i tillegg til de to politiske statsmaktene har vist seg å ikke fungere. Det burde vært satt i gang av Stortinget. Men når det gjelder den saken vi behandler i dag, kom det en avklaring i går om at vi skal legge til grunn for behandlingen at det har skjedd feil. Jeg vil understreke det – og at lederen i utvalget var veldig tydelig på det som statsråden også var veldig tydelig på: Det utvalget er ikke er den juridiske kompetansen i Norge, det er det rettsapparatet som er. Derfor er jeg glad for det som statsråden sier, at det nå kommer fram saker som gjør at vi kan få avsluttet den juridiske delen av debatten, som har pågått i offentligheten med godt kvalifiserte deltakere på begge sider, med den autoritet som det gir å få rettskraftig dom – eventuelt i Høyesterett, eventuelt i dialog med ESA. Så vil jeg bare minne om at vi har en mulighet til å rydde opp i det hvis vi bruker Grunnloven § 83, der Stortinget faktisk kan be om å få en juridisk avklaring fra Høyesterett. Det er en mulighet vi har å bruke, eventuelt hvis det skulle være behov for det og de kommende forhåpentligvis juridiske avklaringene ikke skulle føre fram. Men jeg håper altså at det statsråden redegjorde for, vil endelig avklare de juridiske spørsmålene som er reist. Det er sagt mye godt i denne debatten. Jeg vil først og fremst ta tak i noe som vi kanskje ikke har vært så mye inne på, men som var tema i Stortinget for ikke lenge siden, nemlig informasjonen til Stortinget ved kontrollkomiteen som grunnlag for å behandle saken. Da den tidligere statsråden holdt sin redegjørelse, sa hun fra Stortingets talerstol: «Alt skal fram i lyset. Alle steiner skal snus. Urett skal rettes opp.» Det var den tidligere statsrådens ord. Men det er ikke sånn vi har opplevd samarbeidet med regjeringa når det gjelder den jobben som kontrollkomiteen skulle gjøre. Tvert imot hadde vi en sak til behandling her i Stortinget for ikke lenge siden, Dokument 8:52 S for 2019–2020, der vi så oss nødt til å be om at Stortinget skulle fatte vedtak om at vi skulle ha innsyn i et for saken viktig dokument, nemlig et dokument som handlet om møte mellom statsråden og Nav-direktøren den 25. oktober i 2019. Det var altså helt sentralt når det gjelder det som har vært en sentral del av våre spørsmål: Hvordan har kommunikasjonen mellom departementet og Nav vært? Der har regjeringa nektet å gi oss den informasjonen til tross for at det var en enstemmig komité som ba om det. Det var ikke sånn som både statsministeren og statsråden har gitt inntrykk av – statsråden i forbindelse med denne debatten – at det her var snakk om mindretallsrettigheter. Nei, det var en enstemmig komité som ba om den typen informasjon. Jeg har heller ikke funnet andre eksempler på at en komité har bedt om den type informasjon og ikke fått den fra regjeringa – når en har bedt om den på den måten som komiteen her gjorde. En annen sak som er like viktig, men som ikke var en del av den behandlingen, for der var det ikke nødvendigvis enstemmighet i komiteen, gjaldt Regjeringsadvokatens vurdering av den juridiske situasjonen. Der hevdet regjeringa, i tråd med vanlig praksis, at det ikke blir gitt ut. Ja, det finnes eksempler på at det blir gitt ut når det er viktig for saken, og vi snakker altså om kanskje den største forvaltnings- og rettsskandalen som har vært i Norge på mange, mange år. Den type betenkninger ble delt ut i forbindelse med Stortingets gransking av bankkrisen, den granskingen var på1990-tallet. Vi har altså heller ikke fått innsyn i det. Og kanskje det verste vi har sett av systematisk hemmelighold, er den mailen vi har fått innsyn i, der Nav internt sier at «etter nærmere vurdering ser vi at det vil være hensiktsmessig at direktoratet tar kontakt med Riksadvokaten muntlig og avtaler et møte for å gjennomgå saken fremfor å sende brevet. Dette fordi Riksadvokaten praktiserer full offentlighet.» Ja, det bør bekymre oss alle at den holdningen til offentlighet er en del av offentlig forvaltning. For øvrig skal jeg få lov til å legge til at i mange av de svarene vi har fått fra departementet, særlig fra statsministeren, er det gjentatte ganger sagt at en ikke vil gå ytterligere inn i detaljer fordi en henviser til granskingskommisjonen – systematisk arbeid for å vanskeliggjøre kontrollkomiteens arbeid med saken. Statsråden sa selv i sitt innlegg i dag at «flere spørsmål burde ha vært reist tidligere». Det er jo i veldig stor grad akkurat det saken handler om. Hadde spørsmålet vært reist da det var grunnlag for å reise spørsmål, hadde påtalemakten blitt orientert på et tidligere tidspunkt da det var grunnlag for å orientere, eller hadde arbeids- og sosialministeren gjort sin kollega justisministeren oppmerksom på at her kan det hende vi har en juridisk nøtt, så hadde det vært mulig at noen av dem som har blitt dømt, ikke hadde blitt det. Det er bakgrunnen for at vi har en innstilling der vi sier at regjeringas håndtering er sterkt kritikkverdig. Når det er så åpenbart bl.a. at spørsmål burde vært stilt tidligere, og at informasjon til komiteen har vært dårlig, er det naturlig å komme til en sånn konklusjon. For å si akkurat det jeg mener: Det som hadde vært mest naturlig i denne saken, hadde jo vært at når statsråden ble kjent med situasjonen, og det gikk så lang tid før det ble handlet, burde statsråden selv tatt ansvar. Jeg skjønner godt at folk reagerer på at verken direktøren i Nav eller statsråden tar ansvar for den situasjonen som har oppstått, kanskje først og fremst måten den har vært håndtert på etter at den oppsto. Det er altså ikke sånn at en statsråd må ha skyld for å ha ansvar. Den forrige statsråden pekte ofte på Nav som problemet, men det er altså statsrådens ansvar. Og det ansvaret burde vært tatt, noe flertallet gir en klar mening om i innstillinga. Hvis stortingsflertallet velger å ikke synes at den måten saken er håndtert på, er sterkt kritikkverdig, er det grunn til bekymring for hvordan en vil ta tak i den typen saker i framtida.