Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-05-11:
«Vi har mykje å vere glade for i norsk utdanning!», sa statsråden optimistisk i sin utdanningspolitiske redegjørelse. Det er godt at Lilletun er en uforbederlig optimist. Det kan trenges, når vi vet at svært mange barn og unge slett ikke har det så bra i den norske utdanningshverdagen. Barn mobbes av medelever og av lærere, foreldre får ikke lov til å ivareta sine barns behov for trygghet og forutsigbarhet. Dette er å tilsidesette foreldreansvaret i forhold til egne barn. OECD-rapporter slo allerede for ti år siden fast at den norske skole ikke er så framifrå og god at vi bør forvente å være i nærheten av et internasjonalt elitesjikt – noe som synes å være en målsetting for Regjeringen. Men én ting i innledningen har han utvilsomt rett i – utdanningspolitikken kan ikke være statisk. Hvilken dynamisk utvikling som bør prege den, har vi ikke sett så mye til i de meldingene som har kommet hittil, da disse i stor grad har vært preget av evaluering av dagens situasjon – noe som er bra – og løsningsmodeller som har vært til dels uklare, og har pendlet fra SV på den ene side til ja, jeg vet ikke hva. Statsråden sier han vil ha en solid grunnmur for å få til et solid kompetanseløft for voksne, dagens voksne antakeligvis. Men hva skal denne grunnmuren bestå av? Hvis han tenker på «einskapsskulen» som fundament, er jeg skeptisk til hvor vi ender. Han signaliserer nye paragrafer som hjemler anledning til utstrakt forsøks- og prosjektvirksomhet i skolen. Vil det si at statsråden ikke har klare målsettinger, eller ønsker han å bruke våre barn og dagens lærere i fullskalaforsøk, slik at han også her, som i kompetansereformen, kan utforme en politikk, en vei å gå, etter hvert? Dette vil Fremskrittspartiet advare mot, fordi han da etter vårt syn spiller en form for russisk rulett med barn og unges fremtid. De som er under utdanning i dag, danner grunnlaget for morgendagens velferd, og slik vil vi vel alle gjerne ha det. Statsråden ønsker å styrke kvaliteten i og mellom alle ledd i utdanningssystemet. Han ønsker å fremme nyskaping og utvikling, mangfold og fleksibilitet, flytte mer av fokus fra sentrale styringsnivå til lokale handlingsfora. Han skal oppnå dette bl.a. ved å organisere fra lydighet til selvstendighet fra passivitet til aktivitet fra en faginndelt skolehverdag til helhet. – Det er verdt å spørre om mål og mening med ordet «helhet» i denne sammenheng. fra læring av enkeltstående fakta til forståelse for sammenheng og problemløsning – Forståelse for ting satt i sammenheng og derigjennom løse problemer var faktisk den læremetoden jeg som elev allerede i 1950-årene hadde, men det var kanskje spesielt gode lærere både på folkeskolen og i videregående skolen den gang. Jeg hadde trodd vi hadde beveget oss fremover. fra å bli ferdig utdannet til å ha endringsvilje og motivasjon for livslang læring – Jeg vil bemerke at mennesket er skapt nysgjerrig, grunnleggende nysgjerrig. Roboter derimot er programmert til å utføre spesifikke arbeidsoppgaver. Dersom mennesket via grunnskole og videregående opplæring har mistet denne medfødte, grunnleggende nysgjerrigheten i forhold til det ukjente, ja, da har skolen etter Fremskrittspartiets syn gjort et meget effektivt ideologisk arbeid i forhold til Guds skaperverk, mennesket. lokal handlefrihet, mangfold og fleksibilitet, og «å støtte og myndiggjøre skolekulturene og deltakerne der, slik at de selv kan drive frem endringer i en kontinuerlig utvikling» Det siste er et sitat fra sosiolog Andy Hargreaves" bok. Dette, hr. statsråd, er et meget godt mål, men hvordan nå målet når det ikke finnes et fnugg av reell vilje til frislepp, verken når det gjelder lover, forskrifter eller læreplaner? Etter vårt syn er det ikke på langt nær nok å ha en ny forsøksparagraf som sier at dette kan gjøres hvis statsråden finner det formålstjenlig. Man kan aldri garantere at statsråder har de nødvendige forutsetninger til enhver tid til å vite hva som er formålstjenlig i et 10-50-årsperspektiv. Jeg kan ikke for min bare vilje glemme begrunnelsen for avslaget på å drive grendeskoler på Osterøy. Der ble det sagt at søknaden basert på lokalpedagogikk og bruk av nærmiljøet var meget bra, men det kunne vært en offentlig skole, og derfor ble ikke søknaden godkjent. Her ble noe glemt ved avslaget, og jeg lurer på om statsråden vet hva jeg tenker på. Det som ble glemt, var det faktum at søknaden ble sendt nettopp fordi det offentlige ikke ønsket å drive denne formen for skole. Det fører meg inn på et meget sentralt tema, nemlig brukerne av skolen. Foreldregruppen som brukere er en stor og mangfoldig gruppe, med alle tenkelige utdanninger bygd på yrkesfaglig kompetanse, høyere utdanning, ytterligere akademisert utdanning og kanskje viktigst av alt – realkompetanse, livslang læring kalles det gjerne her. Dette er voksne mennesker som for de flestes vedkommende har skikket seg bra. De står i dag stort sett på sidelinjen i utdanningspolitikken, men svært mange av dem ønsker å delta. De blir bare ikke tatt på alvor, fordi de ikke har formell pedagogisk kompetanse. Fremskrittspartiet har merket seg at Undervisnings-Norge er i ferd med å bli utrolig fattig. I hvert fall påstås det det, både fra grunnskole, videregående opplæring, høyskoler og universitet og for ikke å snakke om forskningen. Fremskrittspartiet har fremmet forslag om og tatt til orde for en endring i mange år. Endring og utvikling som synes å komme oss i møte, har skjedd og tidvis meget fort, men det er ikke nok. Det kan ikke være riktig at voksne kun skal ses på som produsenter av barn til det statsstyrte velferdssamfunnet, hvor kontantstøtte tildeles når barna er små, men når de blir to-tre år, skal andre, såkalt faglig kompetente personer, ha ansvaret for dem, fagpersoner som er ansatt av det offentlige med lav lønn, liten yrkesstatus og tilnærmet null tilbud om etter- og videreutdanning. Dette bildet er svært tydelig fra barnehagen til gjennom videregående skole. Forresten er denne typen fattigfornemhet også synlig innen høyere utdanning. Når man da går over til St. meld. nr. 28 og snakker om likeverd, likeverdig opplæring for alle barn, kvalitetssikring av skolen, klare myndighets- og ansvarsforhold m.m., har jeg et spørsmål til statsråden: Likeverdig opplæring – betyr det det som står i Innst. O. nr. 70 for 1997-98: «Det skal være en grunnleggende likhet i de ressurser som settes inn. Den enkelte elev skal få en tilpasset opplæring til alderstrinn og utviklingsnivå.» Er dette bare ord, eller kan statsråden klargjøre for meg hva som ligger i disse formuleringene? Vi har i henhold til statsråden et modernisert struktur- og rammeverk for fremtidens utdanningspolitikk. Men han sier selv at nå må vi lage et innhold som passer. Betyr dette at Stortinget har vedtatt et utdanningspolitisk kartverk, og at vi nå må forme landskapet slik at det passer best mulig for flest mulig? Fremskrittspartiet vil ha en fri, fremtidsrettet kunnskapsskole. Kunnskap er et stort begrep. Et minimum må være at alle barn lærer å lese, skrive og regne med forståelse for problematikken og er løsningsorienterte. Språk, samfunnskunnskap, historie og geografi er tilsvarende viktig for vår skole. IT er et selvfølgelig hjelpemiddel i skolen. IT er i seg selv en stor utfordring. I dag kan den enkelte skole eller den enkelte kommune selv definere maskinvare og programvare. Vi vil da fort komme i den situasjon at hjelpemiddelet IT er den faktoren som sikrer en stabil bosetting i distriktene ved at elevene ikke kan flytte, fordi systemene som benyttes, er så forskjellige at de virker ekskluderende. Dette kan vi ikke være med på. I tillegg ønsker Fremskrittspartiet en skole dit foreldre trygt kan sende barn og ungdom uten at det skapes tvil om at deres fysiske og psykiske helse blir utsatt for overgrep, verken fra medelever, lærere eller samfunnet.