Bent Høie (Høyre), 2012-04-26:
I 2011 ble det diagnostisert 269 nye hivsmittede i Norge – 190 menn og 79 kvinner. Folkehelseinstituttet anser fortsatt hivinfeksjon som en av våre mest alvorlige smittsomme sykdommer, med store konsekvenser for den enkelte og for samfunnet. Blant menn som har sex med menn, MSM, ble det påvist 97 hivtilfeller i 2011 mot 85 i 2010. Dette er det høyeste antallet hivpositive påvist i denne gruppen noen gang og representerer en tredobling av antall tilfeller i forhold til situasjonen for ti år siden. Andelen hivpositive MSM med innvandrerbakgrunn har vært økende de siste årene. Av de 97 tilfellene av smittede meldt i 2011 er det 27 med innvandrerbakgrunn. 17 av disse ble smittet etter ankomst til Norge. Omfanget av ubeskyttet sex blant menn som har sex med menn, er betydelig. Samtidig er det en betydelig andel MSM som ikke tester seg for hiv og andre seksuelt overførbare sykdommer ofte nok. En rapport som Folkehelseinstituttet har medvirket til, viser at 30 pst. ikke brukte kondom ved siste samleie med tilfeldig partner. Denne andelen er høyere blant hivpositive deltakere. Minst en tredjedel var usikker på sin hivstatus, og kun 56 pst. hadde testet seg for en seksuelt overførbar sykdom det siste året. Bruk av alkohol og illegale rusmidler var utbredt, særlig blant hivpositive som svarte på undersøkelsen. 72 av de norske deltakerne i undersøkelsen oppga at de var hivpositive. De fleste av disse hadde hørt hiv omtalt på en negativ måte. Studiene avdekket også homohets. Nesten 40 pst. av respondentene i Norge hadde opplevd hets det siste året. Dette er veldig alvorlige tall. Norge har forpliktet seg gjennom FNs resolusjon til å redusere nysmitte med 50 pst. Så i et av verdens rikeste land, med et høyt utdannelsesnivå og en god tilgang til helsetjenester, viser resultatene det stikk motsatte enn forpliktelsene som Norge har gjennom FN. Vi har mislyktes. Regjeringens hivstrategi for perioden 2009–2014, som nå er halvveis, har som ett av to hovedmål at nysmitte skal reduseres, særlig i grupper med høy sårbarhet for hiv. Aldri før har antallet nysmittede i denne gruppen vært høyere enn i 2011. Delmålene i regjeringens strategi er: øke kunnskap redusere stigma og diskriminering redusere nysmitte redusere mørketall gjennom tidlig avdekking og testing Jeg tør påstå at utviklingen går i feil retning på alle disse fire delmålene. Ungdom i dag vet mindre om hiv enn på 1990-tallet. For første gang er en hivpositiv som ikke har smittet en annen mann, tiltalt av statsadvokaten etter hivparagrafen, vi har aldri hatt flere nysmittede blant menn som har sex med menn, og Helseutvalgets prosjekt med lavterskeltesting av risikogrupper blir hengende i en tynn tråd på grunn av byråkrati i Helsedirektoratet. Det er altså stryk, stryk, stryk, stryk på alle de fire delmålene i strategien. Det er behov for at hivstrategien følges opp gjennom både ressurser og politisk oppmerksomhet. Vi må bruke den kunnskapen vi har, og sist, men ikke minst må vi sørge for at tilbud som vi vet virker, igangsettes raskt. Kondom er det mest effektive prevensjonsmiddelet. Det har ingen bivirkninger, det er billig, det hindrer hiv og andre smittsomme kjønnssykdommer, og det reduserer faren for kreft – et fantastisk virkemiddel å bruke på mange områder. Men hvorfor bruker vi da ikke mer tid og ressurser på å formidle dette til ungdom – for å si det med de ordene – i alle aldre? Helsedirektoratet, som har ansvaret for disse spørsmålene, foreslår heller gratis prevensjonslegemidler til unge jenter. Hva betyr det? Jo: Myndighetene vil promotere og tilby et prevensjonsmiddel som er mer usikkert, som ikke hindrer smittsomme sykdommer og kreft, som har bivirkninger for jentene som bruker det, og som er kostbart for samfunnet. Men det mest alvorlige er at hvis det tilbys gratis p-piller til alle unge jenter, har vi som myndigheter en gang for alle slått fast at prevensjon er jentenes ansvar – guttene kan droppe kondomet, jentene tar ansvar – samtidig som vi står i fare for at det ikke er nok penger til utdeling av gratis kondomer til risikogrupper og ungdom. Dette henger nøye sammen med arbeidet mot hivsmitte. Det mest effektive er kondom. Unge gutter må lære å bruke kondom fra de debuterer seksuelt, enten det er med jenter eller med gutter. Dette henger også sammen med prinsippet om likt ansvar. To som har sex, har like stort ansvar for å beskytte seg – enten det er en jente eller en gutt, en hivpositiv, en som ikke har testet seg nylig, eller en som har testet seg nylig. Det er behov for å høyne det generelle kunnskapsnivået om hiv og seksuelt overførbare sykdommer. Det beskytter, det reduserer stigmatisering, og det fører til åpenhet. Men vi kommer heller ikke vekk fra at hoveddelen av nysmitte kommer i klart definerte risikogrupper. Studier av risikogrupper gjør at vi ser at det er klare felles trekk mellom de som er hivpositive som smitter andre, og de som har en atferd som gjør at de blir smittet. Vi er nødt til å etablere lavterskeltilbud om testing og rådgivning der disse møtes. Det vil virke raskt, og med de smittetallene en har nå for 2011, bør dette være et strakstiltak som helseministeren tar ansvar for kommer på plass senest i revidert nasjonalbudsjett. Vi må bruke kunnskapen som vi har om de bakenforliggende årsakene til at menn som har sex med menn, smitter andre, og at de som utsettes for smitte, har en risikoatferd som gjør at dette skjer. Vi må ikke bare behandle symptomene, men må òg gå til de underliggende årsakene. Jeg bruker bevisst begrepet «menn som har sex med menn» fordi mange av disse verken er eller definerer seg som homofile. Psykiske problemer og rusproblemer kan relateres til utfordringer knyttet til egen seksualitet og identitet. Vi ser at en stor gruppe er menn med innvandrerbakgrunn. De kommer fra miljøer som ikke har kommet like langt i aksept av homoseksualitet som det vi har gjort generelt i Norge. Personer som blir hivsmittet, har dermed i mange tilfeller i utgangspunktet slitt med sin identitet og seksualitet – det å komme ut som homofil. Så blir de møtt med et nytt stigma, en sykdom som òg er forbundet med fordommer og frykt. Undersøkelser som er referert innledningsvis, forteller om en dobbel hets og stigmatisering, både for homofili og for hivsmitte. Vi er nødt til å lære av de som er hivpositive. De er vår viktigste ressurs i det forebyggende arbeidet. Deres livserfaringer må brukes for å lage nye forebyggingsstrategier, både for å hindre at noen smitter andre, og at andre blir smittet. Men det betyr òg å lykkes med å gi de hivpositive et bedre helsetilbud og god oppfølging og hjelp for mer enn smitten. Også når det gjelder de psykiske utfordringene og eventuelle rusproblemer, er dette svært viktig for den enkelte og for forebyggingsarbeidet. I Norge i dag dør en ikke av hiv eller aids, men med hiv, før en har fått aids. Men det må ikke bety at helsevesenet slår seg til ro med at hivpositive bare har behov for medisinsk hjelp for å holde hivsmitten i sjakk. De må òg få hjelp med de underliggende årsakene som i mange tilfeller førte til at de ble smittet, og hjelp til å takle og leve med en kronisk sykdom. Da må helsevesenet lytte og lære av pasientens erfaringer. I den sammenheng vil jeg trekke fram det arbeidet som Kim Fangen har gjort og gjør som talsperson for pasienter. Da er det et paradoks at det sosialliberale Norge fortsatt har en hivparagraf som kriminaliserer hivpositives seksualliv. Dette er nå satt på spissen gjennom at statsadvokaten har tatt ut tiltale mot hivpositive Louis Gay, som ikke har smittet en annen person, og som har utført det som en kaller «sikrere sex», som i realiteten er det helsemyndighetene anbefaler. Jeg er klar over at Syse-utvalget nå jobber med denne problemstillingen, men det er likevel nødvendig å trekke fram dette i denne debatten, fordi dagens straffelov virker mot forebyggingsstrategien og stigmatiserer hivpositive. Jeg håper at dagens debatt kan være starten på at vi igjen får et sterkt politisk engasjement for å redusere nysmitte av hiv, og for å forbedre livssituasjonen for dem som er hivpositive – noe som i realiteten er to sider av samme sak.