Erna Solberg (Høyre), 2001-06-07:
Jeg føler bare behov for å knytte merknader til to ting, fordi fem minutters taletid fort blir kort. Det ene gjelder spørsmålet om tak. Statsråden svarte at alternativet til ikke å ha et tak ville være å ha individuell behandling hver gang. Det er ikke det mindretallet sier. De sier at man på en måte må ha lister over hvor det er et behov i arbeidsmarkedet. Så må politiet godkjenne det. I det øyeblikket det anmeldes fra Aetat at det nå er dekning i arbeidsmarkedet på dette området, bør de føres av listen, og så må man gå til individuell behandling. Slik sett oppfatter jeg at vårt forslag egentlig er mindre byråkratisk enn det Regjeringen legger opp til. Jeg tror man skal tenke om igjen, om det ikke vil være vel så fleksibelt som et tak som skal være der og så kanskje løftes, heller å ha mulighet til raskt å omstille seg på den måten. I tillegg har jeg lyst til å si at på sykepleiersiden tror jeg at én ting er spørsmål knyttet til den individuelle arbeidsmarkedsvurderingen, for vi synes det er veldig rart at den skal ta så lang tid. Men det som oppleves som det største problemet knyttet til de tingene, er at for å få arbeidstillatelse må man være godkjent som sykepleier i Norge, og for å være godkjent som sykepleier i Norge, må man ha et kurs, som man ikke får før man har arbeidstillatelse i Norge. Det kalles en catch 22-situasjon. Det er et system det er umulig å komme seg ut av, for man kan ikke gå på det kurset før man har fått arbeidstillatelse, og da må man komme til Norge på en annen måte. Problemkomplekset knyttet til det har Stortinget bedt om at man skal komme tilbake til i budsjettet i høst, med en gjennomgang av godkjenningsproblematikken knyttet til sykepleiere. Alle sykehusene sier jo at det håpløse er at dette kurset ikke kan gis før man faktisk har fått arbeidstillatelse. Det vil innebære en nødvendig avbyråkratisering å få gjort noe med denne kursvirksomheten og få det til å passe, slik at man raskere kan få oppfylt ønsket vårt om å få flere sykepleiere fra andre land. Det andre punktet jeg ville ta opp, er spørsmålet knyttet til asylinstituttet. Jeg er ikke så redd for om en person som har vært her og hatt en jobb, hadde fått arbeidstillatelse, selv om han hadde fått avslag. Det er ikke der jeg føler dette utfordrer asylinstituttet. Det som er problemet, er at ulikt regelverk skaper signaler i resten av verden. Og det som fort ville skjedd, var at Norge ble oppfattet som et veldig populært land å være jobbsøker i, for man kunne melde seg som asylsøker, så kunne man bo gratis på statens bekostning på flyktningmottak og motta lommepenger inntil man hadde funnet seg en jobb som man så kunne søke på. Det er rett og slett litt naivt, synes jeg, ikke å se denne siden av det hele. Det ville rimelig raskt ha undergravd hele respekten for asylinstituttet og systemet. Grunnen til at vi ikke kan ha det sånn, er rett og slett at vi tar vare på asylsøkerne som kommer til Norge, gjennom bolig, opphold og et aktivitetstilbud. Jeg tror at selv om det er mange enkelteksempler på bedrifter etc. hvor det kanskje hadde vært det greieste at vi hadde sagt ja i dag, f.eks. til noen av kosovoalbanerne som absolutt gjør en kjempeinnsats i lokalsamfunnet og andre steder, hadde vi altså skapt en signalvirkning. Og det er ikke så vanskelig å se hvordan den signalvirkningen blir for andre land hvor det er utakt i kriteriesystemet for hvem som får lov til å søke asyl. Komiteen var i Irland, hvor de som stod på listen over hvem som søkte asyl i Irland, var fra helt andre land enn i resten av Europa. Hvorfor? Fordi lovreglene var helt annerledes enn det vi har i Norge. Litt mindre naivitet hadde vært lurt akkurat i det spørsmålet.