Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-23:
Grunnloven § 2 lyder slik: «Alle Indvaanere af Riget have fri Religionsøvelse. Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion. De Indvaanere, der bekjende sig til den, ere forpligtede til at opdrage deres Børn i samme.» Jeg vil hevde at vårt forslag om lovgivning for å forby bønnerop over høyttaler i det offentlige rom, ikke på noen måte vil stride mot Grunnlovens bestemmelser i § 2 eller i andre paragrafer. Religionsfriheten ønsker vi å bevare, og den står også nedfelt i Grunnloven. Det er ikke slik at det å forby bønnerop over høyttalere i det offentlige rom vil være noen begrensning når det gjelder den frie religionsutøvelse. Vi vil hevde at religionsutøvelse – i hvert fall i det normale liv – skjer inne i de forskjellige religiøse hus, som moskeer, kirker, synagoger, eventuelt tempel og hva det måtte kalles. Og det er den enkelte person som selv velger om man vil oppsøke slike religiøse hus og delta i religionsutøvelse, bl.a. bønn. I Norge er statsreligionen den evangelisk-lutherske, som det også heter i andre del av denne grunnlovsbestemmelsen. Vi snakker om at de og de land er kristne, noen er muslimske og andre igjen har kanskje en annen religion. Norge er et kristent land og kommer inn i den kategorien. Og når kristendommen også er statens offentlige religion, er det vår oppfatning at staten har et spesielt ansvar for å ivareta denne, også når det gjelder å vise respekt for vår egen kultur og tradisjon og å forsvare kristendommen og de kristne grunnverdier. Religionsfrihet er en av disse verdiene, og vi har ikke på noen måte ønsket å legge hindringer i veien for muslimer, som selvsagt skal ha rett til å ha moskeer og til å be til Allah i moskeene. Vi mener det er en betydelig forskjell mellom det som skjer inne i de forskjellige religiøse bygninger, og det som skjer i det offentlige rom. Hvis det skulle være slik at det å fremføre bønner over høyttaler i det offentlige rom skulle sies å være en del av det man skal ha rett til etter menneskerettighetene, er høyttalere for det første tekniske nyvinninger, og når det gjelder en så gammel religion som den muslimske, må dette helt åpenbart kunne reguleres, for høyttalere er noen nymotens greier. Noen har også sammenlignet ringing med kirkeklokker og det å fremføre bønnerop. Her vil jeg hevde at det er en betydelig forskjell. Det ene er et lydsignal, som kanskje for enkelte betyr noe spesielt, men som for dem det ikke betyr noe spesielt for, er et lydsignal. Bønneropene derimot er en bønn som ropes ut, som alle, også de som selv ikke ønsker å være delaktig, blir pådyttet når det skjer i det offentlige rom over høyttaler. Jeg vil også hevde, som vi skriver, at hvis man åpner for dette prinsippet, vil det ikke være mulig å lage begrensninger senere med hensyn til hvor mange ganger i døgnet det kan skje. Det normale er vel fem bønnerop i døgnet, og det vil skje fra alle moskeer. Vi vil ikke ha noen muligheter til å hindre det, som jo flertallet legger opp til at man ikke på noen måte skal. Så vidt jeg forstod Erna Solberg, ønsket hun det velkommen. Etter hvert vil det i enkelte bydeler i Oslo, og kanskje også i Drammen og Kristiansand, bli sånn at besøkende vil ha problemer med å forstå at man er i et kristent land når det er en lang rekke moskeer med bønnerop. Dette vil være med på å endre noe av karakteren til det norske samfunn. Og det tror vi ikke den norske befolkning egentlig er så innstilt på. Derfor opprettholder vi også vårt forslag. Vi erkjenner at det er en diskusjon, og at det er fremført synspunkter fra Justisdepartementets lovavdeling når det gjelder forholdet til Den europeiske menneskerettighetsdomstolen, Den europeiske menneskerettskonvensjonen og FNs menneskerettighetserklæring, men dette spørsmålet har ikke vært prøvd for domstolen og heller ikke for FNs menneskerettighetskomite. Vi synes det heller ville vært naturlig at vi innførte lovhjemmel for å forby det, og så fikk det eventuelt bli behandlet i de internasjonale organer. Vi er da innstilt på å respektere de avgjørelser som der eventuelt måtte bli fattet i en konkret sak. Vi går ut fra at dette også må gjelde for de muslimske land, som også har undertegnet disse konvensjoner. Hvis man der ønsker kirker og kirkeklokker, som i dag nektes, måtte det kunne tas opp i de samme internasjonale organisasjonene. Men vi synes altså at vi skulle prøve å kjempe for det som er norsk, for det som er vår tradisjon, og for det som er vår kultur, av respekt for våre forfedre og av respekt for det som, tror jeg, hoveddelen av den norske befolkning ønsker å bevare. Så er det riktig, som flere har sagt, at vi også har et forslag om å få en ny integreringsmelding. For integreringspolitikken har jo ikke vært noen suksess. Man skal ikke lese aviser lenge for å se at det allerede er i ferd med å vokse frem konflikter, og at det særlig er mange innvandrerbarn som lider under ikke å ha regelverk og ordninger som gjør at de er sikret skikkelig norskopplæring før de begynner på skolen. Barn som fødes i Norge av norske statsborgere – av utlendinger med permanent opphold – kommer på skolen seks år gamle uten å kunne norsk. Og da kan man ikke si at det har vært en vellykket integreringspolitikk. Mange har også problemer med å skaffe seg arbeid som følge av manglende norskkunnskaper. Vi ser også hvordan det har utviklet seg konflikter mellom ungdomsgjenger i Oslo, hvor gjengene, enkelte i hvert fall, er basert på etnisk opprinnelse, og dette har ført til en voksende grad av uro, en voksende grad av utrygghet. Dette viser også klart at vår integreringspolitikk ikke har vært vellykket. Den har vært basert på at man skal ha gjensidig respekt, og at det skal være to likeverdige parter. Det er der vi i Fremskrittspartiet skiller oss fra de øvrige partier, idet vi sier at de som kommer til Norge, selvsagt må tilpasse seg norske lover, som også flertallet sier, men de må også tilpasse seg det som er skikk og bruk, og det som er vanlig i det norske samfunn. Det er de som har valgt å komme hit, og da synes vi det ville være naturlig at de tilpasset seg det som er det norske. Religionen skal de ha full rett til å praktisere og utøve, men jeg er glad for – det må jeg innrømme – at komiteens flertall også slår fast at det skal være innenfor norske lover og forskrifter, men da må det også praktiseres. Vi har en god del eksempler på at når våre lover kolliderer med islamske lover – islam er også en slags forfatning og lager lover for det vanlige livet – er det enkelte som helt åpenbart har sagt at islamske lover går foran de norske lover. Så har jeg et spørsmål til statsråden, fordi også flertallet sier at departementet må gjennomgå «plan- og bygningslovens forskrifter og veiledninger for å se om spørsmålet er tilstrekkelig belyst som grunnlag for lokal behandling» når det gjelder bestemmelser. Kristelig Folkeparti har en særmerknad hvor de skriver: «Disse medlemmer mener at lokale myndigheter må fastlegge nærmere retningslinjer og begrensninger for adgang til praktisering av bønnerop» – altså en mellomting. Fylkesmannen i Oslo og Akershus skriver i en kjennelse at fylkesmannen også har vurdert vedtak mot de påberopte lovhjemler, men kan ikke se at det finnes lovhjemmel som forbyr bønnerop i seg selv i Norge, og at man heller ikke har noen hjemmel for støynivå og andre bestemmelser. Vil Regjeringen gå inn i denne problematikken og sørge for at det i hvert fall blir laget noen bestemmelser som gjør at lokale myndigheter som ønsker begrensninger når det gjelder bønnerop, enten det er støyforskrifter eller annet, i realiteten kan gjøre noe lokalt, altså at det blir slik som bl.a. Kristelig Folkeparti har vært inne på? På denne bakgrunn vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag.