Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Situasjonen i Afghanistan er, som mange har vært inne på, uoversiktlig. Farene for borgerkrig er til stede, og lov og orden-situasjonen er kritisk. Farene for at dette kan gå galt, er fortsatt til stede. Men utgangspunktet tatt i betraktning syns utviklingen å gå i en positiv retning. På mine fem minutter vil jeg konsentrere meg om fem punkter som etter Senterpartiets vurdering vil være avgjørende for å sikre en fortsatt positiv utvikling. For det første: Taliban-regimet syns å falle sammen, men det står ingen klar til å ta over styringa av landet. Ingen andre enn FN vil være i stand til å etablere et Afghanistan-basert styre som sikrer et enhetlig Afghanistan. Derfor må det legges all mulig tyngde i å gi FN muskler til å løse denne oppgaven. Det er vanskelig å se for seg at dette er mulig uten utplassering av en FN-styrke i en eller annen form. Denne bør umiddelbart planlegges, og Norge bør stå i første rekke med å tilkjennegi deltakelse. For det andre: FNs politiske jobb vil være umulig hvis ikke nødhjelpsarbeidet trappes opp. 5,5 millioner afghanere har behov for hjelp over vinteren. 50 000 tonn mat pr. uke må inn i landet. Det er langt mer enn det som kommer inn nå. Regjeringa må erkjenne at nødhjelpsbehovet ikke er dekket, og at det ikke nytter å skjule seg bak at det kommer mer nødhjelp til landet nå enn før bombinga startet. For det tredje: Parallelt med politisk arbeid og nødhjelpsinnsats må det langsiktige gjenoppbyggingsarbeidet umiddelbart planlegges og startes så raskt som mulig. Tidligere erfaringer tilsier at dette må gjøres med tilstrekkelig respekt for lokale organisasjoner og strukturer. Afghanerne må ikke bli fratatt ansvaret for å bygge sitt eget land. Gjenoppbyggingsarbeidet må ledes av FN, men – og dette kan jeg ikke få understreket sterkt nok – at den langsiktige gjenoppbyggingen ledes av FN, fritar ikke Vesten for ansvar. Vi må for all del ikke gjøre tabben igjen: velte ansvaret over på FN, for deretter å glemme landet like fort som blitzlampene slukner, og la FN stå igjen i hengemyra med problemene og også skylda når det går galt. NATO har finansielle midler til en militær operasjon. Da har også NATO-landene midler til å gjenoppbygge og dermed forebygge at historien gjentar seg. Norge må ta på seg ansvaret for å minne NATO-partnerne om dette. For det fjerde: Det diplomatiske arbeidet mot Afghanistans naboland må intensiveres. Det vil være avgjørende at landene i regionen trekkes inn i det fortsatte internasjonale arbeidet, og at man sikrer at nabostatene har et humanitært og ikke et politisk anliggende overfor Afghanistan. Stabilitet i Pakistan må sikres for at vi skal få en positiv utvikling også i Afghanistan. Norge, bl.a. som leder av støttegruppen for Afghanistan, bør definitivt styrke sitt diplomatiske engasjement i regionen. Og mitt femte og siste punkt skal jeg benytte til å understreke følgende: Kampen mot terrorisme er ikke vunnet ved at Taliban faller og eventuelt ved at Osama bin Laden og deler av hans nettverk blir stilt til rette for terroraksjoner. Kampen mot terrorisme kan bare vinnes når vi forstår og erkjenner de underliggende årsakene til terrorisme. Arbeidet med å skape en felles internasjonal forståelse av terrorismens årsaker må starte. Dette er krevende og kanskje ubehagelig for en del land, men det må gjøres. Vi gjentar derfor vårt forslag om en spesialsesjon i FN om terrorisme, hvor denne prosessen forsiktig kan starte. En begynnelse vil opplagt kunne være oppfølgingen av FNs sikkerhetsråds resolusjon 1373 som er avgjørende viktig i kampen mot terrorisme, men som svært få land vil evne å følge opp fordi de verken har finansielle muligheter eller administrativ kapasitet.