Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2014-11-25:
Jeg vil takke statsråden for en god redegjørelse, som bekrefter at europapolitikk er så mye mer enn det som skjer i Brussel. Statsråden har i sine tidligere redegjørelser til Stortinget vært tydelig på at den løpende europapolitikken må være et lagarbeid. Selv om vi er mange som vil være lagspillere, synes jeg det er frustrerende å registrere at vi som oftest blir henvist til tribunen når «Europalaget» tar beslutninger. Selv etter 20 år som EØS-medlem, synes jeg dessverre at EU betrakter oss mer som en supporterklubb enn som en medspiller på laget. Vi er nok mange i denne salen som finner en slik rolle noe frustrerende, men vi må leve med det. Statsråden sa i juni i år at for å lykkes med å påvirke viktige beslutninger i EU, må Norge være tydeligere, tyngre og tidligere ute i europapolitiske spørsmål. Jeg antar at slike utsagn baserer seg på hans egne og andres erfaringer om at veien fram til direkte å påvirke beslutninger i EU nok dessverre er mer kronglete enn vi liker. Forhandlingene om EØS-midler, fiske og landbruk viser at veien fortsatt er lang, til tross for gode ambisjoner. Redegjørelsen beskriver at det foregår et stort arbeid med å ta inn ulike rettsakter i EØS-avtalen. Vi vet at noen av dem skaper forargelse, mens andre bidrar til glede – alt ut ifra hvilke øyne som ser. Mange opplever det kanskje som provoserende at EU betrakter oss som sinker på dette området. Men vi forsvarer oss med at i mange av rettsaktene er vi avhengige av at også andre gjør jobben. Men uansett: Europapolitikk er i aller høyeste grad innenrikspolitikk på alle nivåer. I den forbindelse har mange store forventninger til at det blir framgang og en snarlig løsning når det gjelder EØS-midler, fisk og landbruk. Jeg vil gi min fulle støtte til regjeringen når de knytter videreføring av EØS-midlene til å sikre bedre markedstilgang for sjømatnæringen. Når også lederen av Kystfiskarlaget og EU-motstander Arne Pedersen fra Vadsø sier at det er en vei å gå, da er regjeringen på rett spor. Klimautfordringene har sin selvsagte plass i redegjørelsen. Det som sies, er bra, men jeg må si at jeg ble overrasket – i likhet med mange andre – over at regjeringen valgte bort deltagelse i miljøovervåkningsprogrammet Copernicus i 2015. Heldigvis har regjeringen innsett at det var lite fornuftig, og da med god hjelp fra Kristelig Folkeparti og Venstre. Flere har i innleggene så langt uttrykt bekymring for de ytterste høyrepartienes synlige plass i europeisk politikk. Jeg skal ikke gjenta det her, men jeg vil si at jeg stiller meg bak representanten Norheims synspunkter i den anledning. Jeg synes statsråden med rette brukte mye tid på de sikkerhetspolitiske utfordringene som både vår verdensdel og den øvrige verden utsettes for. Syria-konflikten og ISILs vanvittige framferd, samt det som skjer i Ukraina, bekrefter at langt borte ikke finnes lenger, og at det som skjer langt borte, berører oss i vår hverdag i større grad enn vi liker. Fremmedkrigere kan her være et stikkord, og sanksjoner, hvor det svares med mottiltak og dertil lokal arbeidsledighet, kan være et annet. Historien viser at den storpolitiske hverdagen kan endre seg fra en dag til en annen. Det skjedde i Berlin for 25 år siden, og det skjedde i Ukraina da Russland annekterte Krimhalvøya. Dagens Europa står overfor store sikkerhetspolitiske utfordringer, slik mange har uttalt fra talerstolen her i dag. Det viser nødvendigheten av å stå sammen når menneskers kamp for frihet eller et lands territoriale grenser blir utfordret. At Norge spiller på lag med EU, NATO og USA, er slik det må og skal være. Vi ser at de sanksjonene som verdenssamfunnet svarer med mot Russland, virker, noe som det siste nummeret av bladet The Economist så tydelig viser, med et bilde på forsiden av den russiske bjørnen med blodspor etter seg, og med overskriften «Russlands skadede økonomi», med undertittel «og den faren det utgjør for resten av verden». I en kombinasjon av fallende oljepriser, den økende gjelden russiske bedrifter har overfor utenlandske banker, samt virkningene av sanksjonene, utgjør den negative økonomiske utviklingen i Russland en stor utfordring, i tillegg til det som skjer på slagmarken i Øst-Ukraina. Og når vi vet at det er flere hundretusener av arbeidsplasser i ulike land i Europa som er avhengig av handel med Russland, er det i alles interesse å søke å få en diplomatisk løsning på denne konflikten – jo før jo heller, noe som igjen betyr at noen må snakke mer sammen. Selv om samtalene mellom Tysklands utenriksminister Steinmeier og Putin i Moskva i forrige uke ikke bidro til optimisme i den nåværende situasjonen, kan vi ikke og må vi ikke gi opp håpet om en fredelig løsning i Ukraina. Det ansvaret hviler først og fremst på Vladimir Putins skuldre, men vi andre kan bidra. Det høres kanskje naivt ut, men jeg tror at Norge, med sine gode erfaringer i samhandling med Russland i vår nordlige landsdel, kan være en døråpner for å skape en arena der en kan snakke sammen. Jeg oppfordrer derfor regjeringen til å ta dette initiativet, for vi trenger mer dialog og mer handling enn det regjeringen synliggjør i det offentlige rom. Det vil tjene Norge, det vil tjene en forutsigbar utvikling i nord, og det vil tjene verden og Europa.