Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2007-03-06:
Organdonasjon er et spørsmål om liv og død for mange pasienter i transplantasjonskø. Det er grunn til å berømme Fremskrittspartiet for initiativet til å øke antall organdonasjoner, og dermed redde flere liv. Det er samtidig gledelig at en del av de tiltakene som er foreslått, allerede er iverksatt, helt eller delvis. Det er ingen tvil om at både kompetansen på organdonasjon og kommunikasjon med pårørende er avgjørende for å øke antallet organdonasjoner. Det er derfor positivt at det pågår et arbeid med kompetanseutvikling på disse områdene. Det er også avgjørende at sykehusenes virksomhet er innrettet mot å utnytte potensialet for donasjoner fullt ut. Jeg var selv med på å fremme forslag til konkrete tiltak for å øke donorkapasiteten allerede i 2001. Samarbeidsregjeringen fulgte opp dette initiativet, bl.a. gjennom opprettelse av en nasjonal koordinator for organtransplantasjon. Dette var et tiltak som allerede hadde vist seg å ha god effekt i Spania, som har lyktes med en betydelig økning i antall donasjoner. De regionale helseforetakene ble allerede i 2005 instruert av daværende helse- og omsorgsminister om å legge til rette for koordinatorenes virksomhet, og sikre at det var egne stillinger for donorleger på sykehusene. Høyre har også støttet det positive forslaget fra regjeringspartiene om økte bevilgninger til dette formålet for inneværende år. Vi stiller oss nå bak Fremskrittspartiets forslag om å innføre en DRG-kode som sikrer at helseforetakene får dekket sine reelle kostnader i forbindelse med organdonasjon. Samarbeidsregjeringen lanserte ordningen med donorkort, som gir den enkelte en mulighet for å ta stilling til spørsmålet om donasjon før man kommer i en kritisk og akutt situasjon. Slik jeg ser det, er dette informasjonsarbeidet selve nøkkelen til å øke antall donasjoner og dermed gi flere mennesker mulighet for å leve videre til tross for en alvorlig sykdom. Organtransplantasjon er imidlertid mer enn en biologisk prosess. For noen oppleves det som et stort privilegium å kunne få bidra til at et annet menneske reddes – som en potensiell donor sa til Haugesunds Avis den 7. oktober i 2000: «For meg er valget om å gi organer et uttrykk for kjærlighet til livet og nestekjærlighet. Det handler om å gi av seg selv, gi et liv etter døden.» Det må understrekes at dette selvsagt ikke er noe enkelt valg, for – som han sa videre: «Beslutningen krever tid, omtanke og grundig gjennomtenkning.» Valget blir ofte overlatt til de pårørende, og dette er et vanskelig valg å ta på vegne av andre. Samtidig er de fleste pårørende i en kritisk livssituasjon når spørsmålet blir aktuelt, og det er høyst forståelig at tanken på donasjon kan være vanskelig i slike situasjoner. Det er grunn til å tro at dette valget kan bli enklere dersom den som er potensiell donor, allerede aktivt har tatt stilling til spørsmålet, og informert sine nærmeste om dette. På denne måten er ordningen med donorkort og det informasjonsarbeidet som drives i den forbindelse, helt avgjørende for å øke antallet donasjoner. Dette arbeidet bør intensiveres for å sikre at flest mulig har diskutert spørsmålet om organdonasjon og reflektert over eget standpunkt i saken. Jeg vil her trekke noen paralleller til det viktige arbeidet som kreftrammede Bengt Eidem – som de fleste sikkert kjenner som tidligere politisk rådgiver i Forsvarsdepartementet – og hans kollegaer gjorde for å øke antallet blodgivere og benmargstransplantasjoner. Denne kampanjen viser at det nytter, og at svært mange mennesker er villige til å ofre noe for å stille opp for medmennesker som er rammet av sykdom. Det er imidlertid også viktig å respektere valget om at man ikke ønsker å være donor, eller at spørsmålet er for vanskelig å ta stilling til for mange. Dette er, slik jeg ser det, avgjørende for å sikre legitimitet og oppslutning om ordningen med organdonasjon.