Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-04-17:
Dette er en viktig interpellasjon. Slik jeg har kunnet bedømme det, er det gode innlegg og gode innspill som har kommet. Det reises en del konkrete forslag som jeg er sikker på at vi også vil få anledning til å komme nærmere tilbake til etter at disse er tygd på og drøftet med internasjonale partnere. Dette er en alvorlig problemstilling og den har nok vært der lenge, men er først blitt løftet veldig opp til overflaten den siste tiden. Det er nok både riktig og nødvendig. Vi møter denne problemstillingen på så mange måter. Alle land har den grunnleggende utfordringen at vi ønsker fungerende helsevesen for våre innbyggere. Er det noe vi i hvert fall merker i et oppegående demokrati, er det presset fra innbyggerne for å ha helse- og omsorgstjenester som fungerer. Den rettigheten og å få dette til å fungere ønsker vi for alle enten man bor i Norge eller i et annet land. Tiltrekkingskraften til Norge og mange andre rike land er naturlig. Alle talerne har sagt at det er ingen lettvinn eller enkel oppskrift. Jeg skal heller ikke påberope meg å ha den – langt ifra. Jeg er veldig ydmyk i forhold til at denne problemstillingen er kompleks. Jeg tror ikke at Norge, og det tror jeg også statsråden sa, er noen versting på dette området. Jeg tror ikke engang vi når opp i rekken av de land som utgjør et stort problem her. For eksempel er det en del araberstater som har importert så godt som hele helsevesenet fra den fattige delen av verden. Utfordringen blir kanskje å bringe noen av de landene inn i en slik dialog, for Frankrike og Storbritannia bør vi vel ha en viss mulighet for i hvert fall å komme i dialog med. Men med noen av disse landene vil kanskje utfordringen være enda større, og vi vet jo at der importeres det arbeidskraft i forhold til det meste av omsorgsarbeid, serviceyrker osv. Det er mye som må gjøres – vi må helt klart utdanne flere. Men hvis alle som utdannes, mer eller mindre konsekvent forsvinner ut, er det klart at da må man ha en mer helhetlig inngripen på dette, og det bringer oss jo straks inn i et mer utviklingspolitisk perspektiv. Nå får vi flere anledninger til å komme tilbake til det. Men jeg vil si at for å få dette opp og stå på en mer permanent basis, må vi få til en generell økonomisk vekst, få bukt med fattigdomsproblematikken. Da jeg satt og forberedte meg litt til dette, prøvde jeg å se litt på andre land som historisk har opplevd noen av de samme problemstillingene, men som i dag kanskje har kommet lenger. For eksempel mistet Sør-Korea for 30 år siden mye arbeidskraft, ikke spesielt innen helsevesenet, men dog. I dag er det omtrent ingen som vil forlate Sør-Korea. India sliter fortsatt i helsevesenet, det skal sies. India er mangfoldig, men i dag er det også mange som returnerer til India fordi de vil være med på å bygge opp. Jeg skal ikke relatere det spesielt til helse. Men det viser at land som beveger seg, land som har en viss grad av demokrati og økonomisk vekst, kanskje klarer å være tiltrekkende også for arbeidskraft som har emigrert tidligere. Det er også viktig å ha med seg i et sånt bilde. Land som opplever et dårlig styresett, som f.eks. Zimbabwe i dag, kaster nærmest sin kompetanse ut av landet. Det er også noe vi må ha med oss, og noe jeg er sikker på at statsråden og Regjeringen har med seg når de jobber med dette på bred basis for å sikre at landene selv på en god måte kan være katalysatorer for å utdanne flere, for å beholde arbeidskraft og gjøre det attraktivt ikke bare å jobbe i helsevesenet, men rett og slett å bo i landet. Det må være en grunnleggende forutsetning for dette. Så får vi komme tilbake til ytterligere tiltak. Jeg er glad for at statsråden har uttrykt at han har dette såpass høyt oppe på sin dagsorden.