Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Aldri før i historien har flere mennesker levd i demokrati og i frihet. På midten av 1970-tallet var det 41 land som ble karakterisert som demokratier. Nå er det 125 land. 1,4 milliarder mennesker har på denne tiden gått fra å leve i diktatur til å leve i demokrati. I motsetning til det mange tror, går utviklingen i riktig retning, men det er langt fra slik at alle mennesker opplever at menneskerettighetene respekteres. Altfor mange lever i diktaturer der groteske overgrep begås hver eneste dag – og det dessverre uten at det internasjonale samfunnet reagerer. Globaliseringen har vært en viktig drivkraft for demokratiseringen av verden og for oppmerksomheten rundt menneskerettighetsbrudd. Verden har «krympet» ved at kommunikasjon på tvers av landegrenser og informasjon om andre styreformer når fram ikke bare til statsledere, men også til befolkningen. Mennesker verden over kan nå medmennesker i andre deler av verden ved enkle tastetrykk og på denne måten gjøre det umulig å skjule overgrep. Det er ikke slik at brudd på menneskerettighetene i stater verden rundt kan anses for å være et indre anliggende. Det er ikke slik at menneskerettighetene er relative, at noen rettigheter gjelder for noen, og andre rettigheter gjelder for andre. Vi kan ikke tolerere at rettighetene brytes under påskudd av religiøs overbevisning eller kultur og tradisjon. Brudd på menneskerettighetene angår oss alle, ikke bare dem som opplever overgrep. Flere stater som tidligere har hatt tilløp til demokrati, eller har vært ansett for å være demokratier, har igjen blitt autoritære. Vi har Burma, som jeg skal gå nærmere inn på, hvor, i likhet med i Pakistan, de siste dagers hendelser er veldig urovekkende. Begge land er styrt av det militære. Vi har Zimbabwe, med sitt skinndemokrati. Vi har Somalia og Sudan – land uten et beskyttende og lovregulerende statsapparat, hvor ekstremisme og voldelige konflikter stadig er under utvikling. Poenget mitt er at det hjelper lite for de millioner av mennesker som akkurat nå lever i et diktatur, at verden i det store og hele beveger seg i riktig retning – at demokratiet sprer seg, at fattigdommen gradvis utryddes, og at flere og flere oppnår menneskerettigheter. At utviklingen går i riktig retning, må aldri få overskygge situasjonen til dem som lider under motsatt utvikling. Spørsmålet vårt blir da hvordan verdenssamfunnet forholder seg til stater der demokrati er mangelvare, og hvor menneskerettighetene brytes. De virkemidler for påvirkning vi har til rådighet, kan i all hovedsak deles opp i tre hovedkategorier. Vi kan velge å bruke rå makt, altså tvinge fram endring ved å intervenere militært. Eller, om vi velger en annen løsning, kan vi bruke økonomisk og politisk samarbeid, gulrot og pisk, dialog, knytte bånd og gjennom gjensidig avhengighet skape rom for innflytelse og endring. Eller vi kan velge en tredje vei: Vi kan late som om regimene ikke finnes, eller markere vår avsky ved å boikotte og isolere. Jeg er mest tilhenger av det nest siste, som egentlig rett og slett kan kalles å drive politikk, med kontakt, dialog, samhandel, forhandlinger. Det er påvirkning gjennom å skape gjensidig forståelse. Når jeg ikke har noen tro på boikott som virkemiddel, er det fordi det i realiteten skal veldig mye til før en boikott fungerer slik den er tenkt. Vi har altfor mange grelle eksempler på at handelsboikott og isolasjon av land har virket mot sin hensikt og rammet en uskyldig sivilbefolkning mer enn makthaverne. Og når en boikott først er innført, er det desto vanskeligere å oppheve den uten å ha oppnådd det ønskede resultat. Det er et sterkere signal å oppheve en boikott enn å opprette en. Om omverdenen ikke står samlet om å boikotte, kan en boikott heller ikke få ønsket effekt. Derfor anser jeg boikott for å være et veldig krevende virkemiddel. Økonomiske sanksjoner mot regimer kan bare fungere hvis de innrettes på smarte måter slik at de treffer nettopp dem som sitter med makten, og ikke uskyldige folk. Jeg har vært engasjert i politikk i snart tolv år nå. Da jeg ble medlem av AUF på midten av 1990-tallet, var Burma-saken det vi jobbet veldig mye med lokalt. Den gangen fikk vi høre at regimet kom til å falle når som helst. Det var bare et spørsmål om tid, ganske kort tid, før militærjuntaen kom til å gi etter for kravet om demokrati og presset de internasjonale sanksjonene skapte. Siden den gangen har det gått snart tolv år, og regimet står like sterkt, til tross for de omfattende sanksjonene fra omverdenen. La meg komme tilbake til det med sanksjoner litt senere. Jeg meldte inn denne interpellasjonen fordi jeg mener det er viktig med mer oppmerksomhet rundt situasjonen i Burma, et land jeg mener får for lite oppmerksomhet til vanlig, men også fordi det er spesielt aktuelt akkurat nå. Burma har som kjent vært et diktatur styrt av militærjuntaen, eller freds- og utviklingsrådet, som de paradoksalt nok kaller seg, siden militærkuppet i 1962. Juntaen er en av Asias største hærer etter den kinesiske og indiske, med i underkant av 400 000 soldater og omfattende bruk av barnesoldater. Siden kuppet har juntaen isolert Burma totalt fra verdenssamfunnet. Som følge av dette gikk Burma fra å være et av de aller rikeste landene i Asia til å bli et av verdens ti aller fattigste land. Før kuppet hadde Burma en av Asias høyeste levestandarder og en ganske velutdannet befolkning. Nå er det kun juntaen som lever godt, og som representerer noen form for elite. Juntaen og deres familier lever i et lukket samfunn med helt andre rettigheter og friheter enn resten av befolkningen. De har egne sykehus, de har egne skoler, de har tilgang til varer som resten av befolkningen aldri ser noe til, og de lever i lukkede, små samfunn med subsidierte, luksuriøse boliger. De har innført omfattende overvåking. De bruker tvangsarbeid, de driver med etnisk rensing og tvangsflytter store grupper. I 1988 hadde det burmesiske folket fått nok og gikk ut i gatene og krevde demokratiske reformer og frihet. Folk gjennomførte ikke-voldelige demonstrasjoner og streiker over hele landet. Men det ble slått hardt ned på, og juntaen endte protestene med å åpne ild. Som følge av disse protestene, men kanskje mest for å roe ned folket og prøve å hindre nye demonstrasjoner, avholdt juntaen valg to år etter, i 1990. Valget førte som kjent til svært stor oppslutning om National League for Democracy, som ble ledet av Aung San Suu Kyi, frigjøringsgeneral Aung Sans datter. Juntaen aksepterte ikke valget, og NLD fikk ikke danne regjering. Juntaen satte i gang terror mot NLDs medlemmer, folkevalgte og politiske aktivister. Burmeserne har ventet på demokrati siden den gang – så langt forgjeves. Juntaen byttet i 1997 navn til freds- og utviklingsrådet, uten at de med det overbeviste noen i det internasjonale samfunnet om at de hadde noen som helst intensjoner om å arbeide for verken fred eller utvikling i landet. Det andre juntaen har gjort for å forsøke å etterkomme internasjonal kritikk, er at de bestemte seg for å starte arbeidet med det som er blitt kalt «et veikart for fred». Første steg var å kalle inn den grunnlovgivende forsamling og utarbeide et utkast til grunnlov. Dette utkastet ble lagt fram i juli, men NLD har ikke fått delta i arbeidet, og prosessen mangler all troverdighet. Det er utrolig at noe så forferdelig som det som skjer i Burma, har fått så lite oppmerksomhet i de internasjonale medier de siste årene. I august våknet imidlertid verden opp, og søkelyset ble nok en gang satt på brutaliteten i Burma, da dramatiske bilder av demonstrasjoner rullet over tv-skjermene. Burma kokte over i løpet av noen dager, da det som startet som spontane protester på at juntaen uten forvarsel doblet bensinprisene, utviklet seg til å bli den største protesten mot 45 års diktatur siden 1988-oppgjøret. Som verden var vitne til, endte demonstrasjonene nok en gang i blodbad. Ingen kan helt sikkert si hvor mange som er drept eller satt i fengsel, og bekymringene er store når det gjelder tilstanden til, og hva som har skjedd med, alle de tusener som er savnet. FNs spesialutsending, Gambari, er akkurat nå i Burma, og verdens øyne følger hans besøk og samtaler med juntaen og opposisjonen. USA har innført strengere sanksjoner, og EU diskuterer saken. Uansett hva USA og EU måtte komme til å innføre av framtidige sanksjoner mot regimet, må vi regne med at de heller ikke i framtiden vil ha avgjørende betydning for om regimet faller, eller endres, for så lenge Kina og India nærmest slåss om å investere i Burma og støtte regimet, må vi innse at det også er disse to landene og regionen rundt Burma som sitter med nøkkelen til å påvirke regimet til å endre seg. ASEAN som organisasjon er avgjørende, og går nå lenger enn noen gang før i sin kritikk av juntaens håndtering. Men de går ikke langt nok. Og Kina og India ønsker heller ikke å komme med krass nok kritikk av sin viktige leverandør av energi. Det er derfor helt avgjørende at verdenssamfunnet og den norske regjeringen stiller krav til Kina og India om at de må ta sin rolle på alvor og bruke sin mulighet til å påvirke. Dette vil, sammen med treffsikre sanksjoner mot juntaen, være det som på sikt kan påvirke regimet til å endre seg. Samtidig må vi trå til med humanitær støtte og hjelp til befolkningen i Burma, som nå lider under mangel på helsetjenester, mat og sikkerhet. Støtte til opposisjonen og det som finnes av sivilt samfunn, er rette vei å gå i forhold til å støtte og opprettholde presset innenfra. Norge må fortsette sin linje her. Samtidig må den norske regjeringen bruke sin stemme til å reise oppmerksomhet rundt kvinnenes situasjon i Burma, som er spesielt ille. – Nå ser jeg at tiden min går ut, så jeg kommer tilbake til kvinnenes situasjon i et senere innlegg.