Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2008-02-14:
I meldingen om Regjeringens miljøpolitikk og rikets miljøtilstand, St.meld. nr. 26 for 2006-2007, viser Regjeringen sine miljøpolitiske mål og ambisjoner sett i forhold til Soria Moria-erklæringen, men også til flere miljøpolitiske utfordringer og hvilken vei vi bør gå. Komiteen mener det er viktig at Regjeringen ser på om meldingen om rikets miljøtilstand i sin nåværende form fungerer hensiktsmessig. Må vi ha en stor og omfattende melding? Kan vi bruke nettet mer, osv.? Kanskje er det nyttig å se på hvordan andre land informerer om nasjonens miljøtilstand. Et kapittel som jeg synes er meget viktig i RM-en, er kapitlet om miljørettet bistand. Jeg er meget fornøyd med at sittende regjering legger listen høyt og har som mål at Norge skal bli ledende når det gjelder miljørettet bistand. Miljøsamarbeidet med Kina, Sør-Afrika og Indonesia er gode eksempler på dette. I Indonesia støtter Norge bl.a. tiltak mot ulovlig hogst og tiltak for lokal skogforvaltning. Regjeringen ønsker å bruke 3 milliarder kr årlig til arbeidet med å bevare regnskogen. Dette er et godt klimatiltak, som gir store, raske og positive resultater med tanke på CO2 -utslipp. Så over til noe helt annet, og det dreier seg om avfall. Det gamle slagordet om at avfall er ressurser på avveie, er like treffende, selv om vi gjenvinner over halvparten av avfallet som oppstår i Norge i dag. Gjenvinning blir stadig viktigere for å redusere utslippene av klimagasser. Dagens materialgjenvinning er anslått til å gi en klimagassbesparelse på 3,9 millioner CO2, som er 7 pst. Vi kan fortsatt øke gjenvinningen av papir, papp, trevirke og plast. Vi kan pålegge avfallsplaner i alle byggesaker, vi skal innføre forbud mot deponering av organisk avfall, og vi vet at restavfall kan være en viktig kilde til energiforsyning i Norge. Men da må vi ha mer forbrenning og bygge ut fjernvarmeanlegg. Alt dette vil påvirke klimaet positivt. Vi skal i løpet av 2009 forby deponering, men det er viktig å tenke geografi og transport, slik at vi får noen overgangsordninger som er tilpasset lokale og regionale løsninger. I Norge har vi flere hundre gamle deponier som slipper ut store mengder metan. Når Stortinget får seg forelagt en sak om avfall, må den inneholde tiltak som sikrer slike deponier - og hvem det er som skal betale regningen. Videre er biogassproduksjon framtidsrettet, da den gir både kompostrest og biogass som kan nyttes til energiformål. Der må vi ha på plass en sertifisering. Produsentansvaret virker bra, men vi bør utvide ansvaret. Et eksempel kan være malingsbransjen når det gjelder farlig avfall. For øvrig fører velstanden i Norge til at det bare i Nordland kastes over 200 brukte TV-er pr. dag, fordi «alle» nå skal ha flatskjerm. Bergene med farlig avfall øker, da mottakene ikke greier å ta unna. Mobiltelefoner, elektriske og elektroniske småprodukter er farlig avfall og et økende problem. Hver person kaster ca. 400 kg avfall hvert år, og en del av dette havner på villfyllinger, det brennes, graves ned eller kastes på havet. Hvem har oppryddingsansvar? Dette og de andre nevnte sakene er det viktig å sette søkelyset på i en kommende sak til Stortinget. Regjeringen skal opprette et eget statlig foretak for avfallsforebygging og gjenvinning - en statlig aktør som jobber med en mer effektiv ressursbruk ved siden av SFT. I dag er det slik at SFT utformer alle reglene og stiller alle betingelsene. Spørsmålet er om dette gir de beste resultatene i en bransje som flere vil konkurrere i. La oss utnytte verdien i «søpla» i Norge i stedet for å kjøre avfallet milevis til Sverige. Kanskje bør vi også se på noen rammebetingelser.