Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-15:
Jeg kommer rett fra Paris der miljøministre fra hele verden ble enige om en klimaavtale som sier klart ifra at vi er langt fra å kutte nok i klimautslipp skal vi hindre en global oppvarming på 2 grader. Vi er enda lenger unna om vi skal nå målet om 1,5 grader, som ble slått fast som ambisjon. Beskjeden fra Paris til alle verdens land er som følger: Gå hjem og skru opp ambisjonene! Jo mer som kan kuttes før 2020, desto bedre. Samferdselsministeren gjør, sammen med resten av regjeringen, så godt han kan for å fornekte at klimaendringene og klimaavtalen skal ha noe å si for norsk politikk, inklusiv samferdselspolitikken – de viser heller til EU. Det har spredt seg en utstrakt misforståelse om at EU – og dermed Norge – har ambisiøse klimamål. Det har vi ikke. De fire største utslipperne i verden, Kina, USA, EU og India, ligger an til å bruke hele utslippsrommet for CO2 basert på hva som er innmeldt fra landene. Og da er det ingenting igjen til resten av verden om vi skal nå togradersmålet. EU er blant dem som ligger langt unna en rimelig andel kutt. Hovedspørsmålet i transportplanleggingen er om vi skal bygge Atlanta eller Barcelona. Det er to like store byer. Atlanta er spredt utover, Barcelona er tett, Atlanta er bilbasert, Barcelona er kollektivbasert. Atlanta har høy energibruk og høye klimagassutslipp, Barcelona har lave. Ingen byer i Norge er på Barcelona-størrelse. Men prinsippene for samfunnsplanlegging er de samme. Ved presentasjonen The New Climate Economy, der både forrige og nåværende statsminister var til stede og priste Barcelona og mente det var avgjørende at vi reduserer transport- og energibehovet, ønsket de å bygge samfunn som Barcelona. Men det spiller ingen rolle at Erna Solberg snakker om Barcelona i festtalene når samferdselsministeren bygger Atlanta. I dag ser vi byspredning, der man presser byene utover på grunn av motorveiutbyggingene, og da får man det motsatte av Barcelona, man får det motsatte av den organiske veksten innenfra som både Statens vegvesen og Jernbaneverket argumenterer for. Tennøy ved Transportøkonomisk institutt skrev følgende i et forskningssammendrag: «I henhold til forskningsbasert teori og empiri fra hele verden over lang tid vil utvidelse av veikapasitet i slike systemer gi indusert eller nyskapt biltrafikk.» Med andre ord – forskningsbasert teori og empiri over lang tid. Da er det umulig for meg, når vi har denne kunnskapen, å forstå hvorfor statsråden mener vi skal forsere utbyggingen av et prosjekt, E18, som bryter med Stortingets klimamål, som vil øke trafikken, med den forurensingen det medfører, som ikke er samfunnsøkonomisk lønnsom, som har et prisanslag på 40 mrd. kr, og som bygger Atlanta istedenfor Barcelona. SV har en del mål for transportpolitikken. Det ene er: Er det ikke nullutslipp, eller gjør det lettere å nå målet om nullutslipp, er det ikke godt nok. Det andre er at vi skal ha ren og trygg luft. Det tredje er at vi vil ha trygge og gode veier i distriktene. Det fjerde er at vi vil ha kollektivtrafikk rundt byene og lyntog for å binde landet sammen. Det femte er at vi vil sette syklende og gående først. Derfor bruker vi like mye penger i samferdselsbudsjettet som regjeringen, men viser en annen kurs. Vi legger målet om nullutslipp til grunn for alt vi gjør. Vi omprioriterer fra vei til sykkelvei og har 1 mrd. kr ekstra til sykkelveier. Vi kutter planlegging av nye, store flyplasser og motorveier rundt byene og prioriterer jernbane- og kollektivsatsing og lyntogplanlegging til beste for både gods og folk. Vi vedlikeholder jernbanen mer. Det er sterke ord fra regjeringsfraksjonen med kritikk av forfallet i jernbanen i den rød-grønne tiden. Selv synes jeg regjeringspartiene burde være ærlige nok til å innrømme at forfallet ville vært større, til dels betydelig større, med regjeringspartienes opposisjonsbudsjetter. Vi rassikrer mer. Det er betenkelig etter et år med flere alvorlige tunnelbranner at det er viktigere for samferdselsministeren og flertallet å bygge nye veier enn å rassikre og utbedre de utrygge tunnelene vi har. Vi sier nei til byråkratisering av vei og jernbane og bakstreversk konkurranseutsetting, og vi prioriterer ren og trygg luft foran hensynet til at folk skal få kjøre bil, og med det gjøre friske syke og syke sykere, og gjøre at de sykeste dør. Senest i helgen var det helseskadelige forurensingsnivåer. Samferdselsministeren har ikke tatt et eneste initiativ eller grep for å skape ren og trygg luft for de i befolkningen som lever med helseskadelig forurensing, til tross for at veitrafikken er hovedproblemet og han har sittet i over to år. Jeg vil avslutte med noe som jeg mener er alvorlig for forholdet mellom storting og regjering, og det er følgende: At statsråden mener at han selv vet best, viser han gjennom ord og handling. Jeg mener likevel at statsråden må gi seg når han får flertallet imot seg. Og jeg mener at statsråden viser ringeakt for Stortinget når han velger ikke å følge opp et stortingsvedtak det var bred enighet om. Jeg synes det er oppsiktsvekkende at samferdselskomiteen ikke arresterer ham for dette. Da Stortinget behandlet mitt representantforslag 106 S for 2014–2015, var statsråden imot å sette klimamål for nasjonal transportplan. Han ville heller lage klimastrategier. Hele Stortinget, med unntak av Høyre og Fremskrittspartiet, stemte ham ned og påla ham å følge opp med klimamål, men i budsjettet sier han igjen at han vil lage klimastrategier.