Trine Skei Grande (Venstre), 2015-11-26:
Jeg har tatt opp dette temaet mange ganger, med mange ulike vinklinger. I Stortinget har vi ofte brukt mye tid, energi og ressurser på at de som opplever ikke å få egne barn, skal få muligheten til å gjøre det medisinsk. Derfor mener jeg at det også er vår plikt å verdsette sterkt de voksne som har så mye ekstra omsorg at de er villige til også å adoptere barn. Det er en stor innsats for fellesskapet, for samfunnet, for de barna, og jeg syns at vi som storsamfunn ikke er dyktig nok til å verdsette den jobben som de foreldrene gjør. Vi har i dag et system med sterk kontroll før man får bli adoptivforeldre. Det er bra. Det er bra at vi sikrer rettssikkerheten til de barna som kommer, og at vi sikrer den tryggheten de trenger i sin oppvekst. Men til gjengjeld er det liten, ja av og til ingen, oppfølging knyttet til de foreldrene som da ofte får en ekstra krevende omsorgssituasjon. I Vårt Land i dag skriver en anonym adoptivmamma om hvordan hun opplevde å møte det norske hjelpeapparatet da hun opplevde å få en ganske krevende omsorgssituasjon med to femåringer. Hun forteller om manglende støtte, manglende oppfølging. Og sjøl om vi her har skrevet de riktige rundskrivene til det norske systemet, fungerer det ikke alltid sånn. Eller som hun skriver i artikkelen: «Da jeg viste til rundskrivet og forklarte at jeg ønsket en forberedende samtale, svarte helsesøster at hun var kjent med rundskrivet, men at jeg måtte skjønne, at «det hadde de ikke tid til».» Folk må få hjelp. Vi har i dag ganske stor kunnskap om hvor viktig den første tida er i et barns liv, hvor viktig det er å bygge relasjoner med voksne, hvor viktig det er å ha opplevd trygghet, hvor viktig det er for å kunne påvirke psyken også senere i livet. Disse familiene får mye mindre oppfølging enn dem med biologiske barn, som også har utfordringer. Adopsjonsforums undersøkelse viste at ni av ti kommuner ikke hadde noen som helst oppfølging av de adoptivfamiliene de har. Når vi bruker så mye ressurser av vårt støtteapparat for å kontrollere at disse familiene er i stand til å gjøre jobben sin, må vi også kunne bruke litt av vårt faglige støtteapparat til å gjøre dem i stand til å gjøre den jobben så godt som overhodet mulig. Vi har en del kunnskap om utfordringer som adoptivbarn får senere i livet. Folkehelseinstituttet gjennomførte i 2013 en undersøkelse som viste at de scoret lavere på kognitiv kompetanse, og at de hadde dårligere skoleprestasjoner enn normalbefolkninga. Det var også en høyere forekomst både av psykiske lidelser og av atferdsvansker, og man var hyppigere i kontakt med psykisk helsevern. Man ser også en hyppighet når det gjelder alkohol- og rusmisbruk, og også når det gjelder sjølmord og sjølmordsforsøk. En undersøkelse som NRK i september i år videreformidlet fra dansk forskning, viste også at forekomsten av psykisk sykdom blant adopterte barn er mye høyere enn hos andre. Dette er også barn som opplever suksesser og mange gleder, og som gir mange gleder til folk rundt seg. Men med all den kunnskapen vi har om kontakten mellom foreldre og barn og hvor viktig de første dagene er i et liv, sitter vi også med nok kunnskap til å vite at disse barna trenger en ekstra oppbakking. I 1999 gjennomførte Statistisk sentralbyrå en vurdering av koblinga mellom barn i barnevernet og adopsjon. Det viste seg at i aldersgruppa 7–12 år var det knapt registrert adopterte barn innenfor barnevernet. Men i aldersgruppa 13–17 år ser man en dramatisk økning. Dette henger også sammen med noe av den andre kunnskapen vi har. Da jeg var skolebyråd i Oslo, var det en stor diskusjon om at vi i Oslo hadde mange barn med sterke krigsopplevelser eller barn av foreldre med sterke krigsopplevelser. De ble omtalt som de «tikkende bombene» i Oslos gater. Da gjennomførte PP-tjenesten i Oslo en grundig undersøkelse av hele gruppa av barn med krigsopplevelser og barn av foreldre med sterke krigsopplevelser. Den undersøkelsen viste også at de aller fleste barna fungerte helt normalt som alle andre, inntil man kom i 13–17-årsalderen. Da inntraff det som vi kjenner som posttraumatisk stress hos mange voksne, nemlig at man får konsentrasjonsvansker, og at utfordringer på skolen blir enda større fordi skolen stiller større krav til en når man når tenårene og puberteten. Her ser vi igjen at barn som har sterke opplevelser, får de samme utfordringene enten de er adoptivbarn eller de er barn med annen bakgrunn. Når de første leveårene har vært ekstra krevende, må man ha et apparat som hjelper de barna, spesielt når de kommer i tenårene. Vi må også ha et apparat som hjelper disse foreldrene til å ha gode måter å jobbe på, for å hjelpe barna også gjennom barneårene. I Danmark har man en modell der man både har rådgiving til adoptivfamiliene ved hjemkomst, med både psykolog og terapeut, med en svært lav egenandel – altså et ordentlig lavterskeltilbud for dem som adopterer. Det er særlig rådgiving i forbindelse med reisen ned for å hente barna og med hvordan overtakelsen skal gjøres på en god måte. Venstre er fornøyd med at vi gjennom budsjettsamarbeidet har klart å øke adopsjonsstøtten til 1 G. Vi mener også at vi burde ha gjort det enklere å få til adopsjon og ville gjerne igjen ha løftet flere av forslagene fra Hove-utvalget. Men det jeg ønsker å ta opp med statsråden her i dag, er alle de som møter utfordrende dager både når de skal hente, når de skal øke tilknytninga til sine barn, og når de skal hjelpe sine barn gjennom både barndom og ungdomstid. Så mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan kan vi øke det støttesystemet, sånn at foreldrene får muligheten til å gjøre den jobben de er godt motivert til, nemlig å være foreldre?