Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Det er ikke noen tvil om at debatten i dag har tatt seg opp, med ganske mange interessante innslag. Et av de mest interessante innslagene fikk vi tidlig i debatten, hvor det utspant seg en form for mannjevning mellom de to budsjettpartnerne – regjeringspartiene på den ene siden og Arbeiderpartiet på den andre siden – om hvem som hadde en politikk for å forverre vilkårene for småbedriftene mest. Det er en interessant mannjevning. Hvem som vant, kan man jo drøfte – jeg tror de hadde gode poenger begge to. Problemet er nettopp at dette budsjettet, som statsministeren påstår skjermet småbedriftene, slett ikke gjør det. Statsministeren – hvor nå han måtte være hen – kom i skade for å gi en opplysning innledningsvis som ikke stemte. Jeg må innrømme at jeg angrer som en hund på at jeg ikke avslørte dette der og da – det kunne vært hyggelig å kle av den påstanden, men jeg tenkte at hvis statsministeren fikk beskjed, ville han rette det opp underveis, for det er alltid lett å komme i skade for å gi feil opplysninger. Men istedenfor å rette opp og gi meg et skikkelig svar, gjorde han faktisk en dyd av denne forverringen for småbedriftene. Det synes jeg ikke er bra, og det understreker i hvert fall at det statsministeren sa til TV2, rett og slett ikke er sant, og det synes jeg er leit. Når han da spiste sitt kakestykke med småbedriftspynten på, må jeg si at jeg tror han skal være litt forsiktig med bløtkakene sine fremover. Ellers hadde jeg inntrykk av at han forsøkte å skape et inntrykk av at NHO synes i grunnen at dette er greit. Det stemmer jo ikke. NHO har etter budsjettenigheten sendt finanskomiteen et brev, hvor det står følgende: «NHO må likevel konstatere at verdiskapingsperspektivet har måttet vike for kortsiktige og til dels symbolpregede omfordelingshensyn. Både i forhold til skattereformen og i forhold til landets langsiktige utfordringer innebærer forliket mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet et skritt i gal retning.» Dette forteller at NHO slett ikke er fornøyd med den enigheten som er oppnådd. At statsministeren mener å ha hørt noe annet, er vel bare uttrykk for at man hører det man vil. For ordens skyld har jeg sjekket om NHO står ved sitt brev, og det har jeg, etter at statsministeren var oppe, fått bekreftet. Jeg har også merket meg Jaglands – jeg hadde nær sagt – nyvunne glede over å få lov til å være inne i varmen. Det er interessant at Norges største parti viser en sånn åpenbar yr glede over å få lov til å være med på et flertallsvedtak i Stortinget. Men det gjorde at han kom i skade for å dra ganske hardt til overfor de partiene som var Regjeringens budsjettpartnere i fjor, da bl.a. noe av poenget var å få stabilisert økonomien, få ryddet opp i alt det mismotet som var, og sette norsk økonomi på rett kjøl. Og det viste seg at den budsjettenigheten vi fikk i fjor, nettopp satte norsk økonomi på rett kjøl igjen. Et viktig element her var nettopp null i skatte- og avgiftsøkninger, og det tror jeg er en riktig politikk. Minnes jeg ikke helt feil, var Jagland svært nær ved å mene at dette var en riktig politikk i fjor, for jeg mener meget bestemt at jeg hørte fra landsmøtet at Jagland var svært nær ved å signalisere at han kunne akseptere de kravene vi hadde på skattesiden, og som Regjeringen sa seg enig i i fjor. Ja, Jagland var vel så begeistret for dette at han mente han allerede var der, som vi husker, så hvorfor han nå går til angrep på dette, er vel et åpent spørsmål. Ellers merket jeg meg at Jagland var opptatt av hvor mange ganger Arbeiderpartiet hadde gått av, og attpåtil mente at Arbeiderpartiet hadde gjort landet en tjeneste ved å gå av sist, i 1997. På det punktet vil jeg umiddelbart si meg enig – det var selvfølgelig en fordel at Arbeiderpartiet gikk av, og jeg vil faktisk sende en hilsen via presidenten: Hold frem som du stevner! Vi har også fått en debatt om skolen, og til det vil jeg si at den fremste forskjellen til vårt opplegg i år er nettopp at vi tar innover oss den virkeligheten som er i norsk skole. Den aller viktigste delen av skoledebatten er kanskje den vi ikke behandler i dette budsjettet, og det gjelder rekrutteringen av lærere. Det er der først og fremst krisen og problemene i norsk skole er, og det er derfor det er så ille at Regjeringens plan for rekruttering er så svak som den er. Det skal vi komme tilbake til. Men når vi diskuterer hva som er riktige skolesatsinger, må vi ha for øye at dette er den viktigste utfordringen, og så må andre hensyn i skolen komme etter dette viktigste. Hvis vi begynner med å gjøre de mindre viktige tingene, ja så er ikke det noen skolesatsing annet enn det tilsynelatende, hvis det gjør det umulig å rydde penger frem til å gjøre noe med selve lærerrekrutteringen. Men vi vet at uten at vi har gode, engasjerte lærere, og uten at flere unge mennesker finner sin vei inn i yrket, kommer vi til å få en krise på dette området meget snart.Dette er jo den erfaringen alle norske foreldre har hatt i alle år. For alle vet jo at det ene spørsmålet elevene får når de kommer hjem etter første skoledag om høsten, det er: Hvem fikk du i år? Det er det som er viktig – ikke alle disse andre tingene som vi snakker om. Det er viktig å gjøre en del på disse områdene også, men vi må altså beholde perspektivet riktig. Når Høyre derfor legger inn en skolemilliard i dette budsjettet, er det bare ett av flere svar vi må gi på den utfordringen som denne sommerens politiske debatt har gitt oss. Og når vi gjør det, hadde jeg ærlig talt håpet og trodd at Stortinget i større grad nå ville nærme seg skolespørsmålet ut fra et genuint ønske om å få gjort noe, i stedet for å ende opp i den gode, gamle politikerdebatten om hva man gjorde i fjor, i forfjor og året før der. Spørsmålet er: Hva gjør vi nå? For utfordringen nå er tydeligere og tydeligere, og vi har lagt vårt alternativ på bordet. Når det så gjelder innholdet, må vi huske på at det ikke bare er snakk om en sluttsum, det er snakk om hva man putter inn, og hva man bruker disse pengene på. Når vi derfor legger mye penger inn på etterutdanning av lærere, er det ut fra erkjennelsen av at det er læreren som er viktig. Når vi legger penger inn i å få flere timer i barne- og mellomtrinnet, er det fordi det er undervisningens innhold – det å ha ungene i undervisning – som er viktig. Derfor prioriterer vi dette. Når Arbeiderpartiet og flertallet sier at man må satse på skolefritidsordningen og gratis utlån av lærebøker, så er det sikkert fint ut fra familieøkonomiske hensyn og fordelingshensyn, eller hva det nå måtte være – det er sikkert mye fint i alt dette – men poenget er at dette jo ikke dreier seg om skole og skolens innhold og undervisningens innhold. Derfor en denne milliarden Jagland snakker om, en strikk han nå strekker så langt, at han må holde fast i begge ender, for slipper han, får han virkelig et rapp over fingrene. Det er ikke mange kronene igjen i Jaglands skolesatsing når man tenker på at det er undervisningens innhold det dreier seg om. På dette punktet har jeg også lyst til å si noe til Regjeringen. Regjeringen snakker om at den ikke har lovet noe særlig, og at det derfor heller ikke er noe stort poeng å gjøre noe særlig. Og det er greit nok. Formelt sett har Regjeringen rett i forhold til sine løfter. Men spørsmålet er likevel: Når folk er genuint opptatt av skolen – frustrasjonen er der ute i skolen – kan man bare sitte og svare folk at: Nei, dette har vi ikke lovet, så dette har vi ikke tenkt å gjøre noe med? Er det ikke viktig nå å lytte til den oppfatning som er der ute? Jeg ville tro det, og derfor hadde jeg håpet og trodd at Regjeringen hadde en noe mer imøtekommende holdning til dette. Så til det resonnementet jeg hørte mye om fra Regjeringen i valgkampen, hvor vi fikk inntrykk av at skolen nærmest var et slags velferdsprosjekt som nok skulle få sitt når man var ferdig med en del andre ting. Men det er jo ikke det det dreier seg om. Skolen er jo selve forutsetningen for at vi skal kunne greie å følge med i en verden i knallhard og rask forandring, med stadig nye forutsetninger. Uten en god kunnskapsbase vil vi ikke greie disse omstillingene, og da vil vi true grunnlaget for velferdssamfunnet. Derfor er det noe fundamentalt galt med den innfallsvinkelen Regjeringen har til skolespørsmål – som om det er noe som nok skal komme en eller annen gang. Men med den lærerkrisen vi nå er på vei inn i, kan det fort bli for sent. Alt dette illustreres av det faktum at undervisningsministeren ikke er med i denne finansdebatten.