trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2005-04-18:
Representanten Sonja Irene Sjøli har redegjort for Høyres primære syn i denne saken, og det slutter jeg meg selvfølgelig til. Men jeg hadde lyst til å knytte noen kommentarer til litt av det som er framkommet i debatten, og også å gi honnør til dem som står bak denne søknaden fra Tromsø. Jeg synes, i likhet med mange andre som har uttalt seg her, at dette er en spenstig idé, det er en visjonær idé. Det er noen som tenker mange år fram i tid, og slike folk trenger vi, ikke bare i Nord-Norge, det trenger vi i hele nasjonen. I motsetning til Fremskrittspartiets representant, som nærmest framstilte dette som et sosialistisk eksperiment fra Tromsø by og Tromsø kommune, ser jeg på et OL, et vinter-OL, som en internasjonal begivenhet, en verdensbegivenhet. Når Norge som nasjon arrangerer et vinter-OL, er det en nasjonal begivenhet og et nasjonalt løft, det er ikke en investering for et sosialistisk regime i en kommune i Nord-Norge. Jeg tror også at dette ville ha kunnet skape betydelige ringvirkninger. Men skal vi få det til, må de økonomiske forutsetninger være på plass, rammebetingelsene må være på plass, fundamentene som dette skal bygges på, må det være hold i, slik som både statsråden og andre har poengtert og framlagt her i dag. Det synes jeg også må være grunnlaget for det som både de initiativtakerne som står bak denne søknaden, og de som eventuelt skal jobbe videre med saken, må ta meg seg. Jeg ber dem ta med seg de innvendinger og innspill som kommer fra Stortinget, fra departementalt hold også, og så sørge for at alle disse brikkene blir fundamentert og lagt på plass i neste runde som kommer, for med bakgrunn i det som er sagt i Stortinget i dag, særlig for oss som er interessert i både vinteridrett og andre former for idrett, er det vel ingen tvil om at OL skal vi arrangere i Norge, om vi ikke gjør det i 2014, skal vi gjøre det litt senere. Jeg registrerte også at representanten Haga var skuffet over Regjeringen, som ikke sørget for å skaffe flertall for denne garantien. Jeg har bare lyst til å minne om at representanten Haga har en drøm om å komme i regjeringsposisjon etter valget, og da kan hun jo være minst like skuffet, kanskje betydelig mer skuffet, over et av de partiene som hun ønsker å regjere sammen med, nemlig SV, som ikke går inn for denne søknaden. Det kunne kanskje være første bud at de som eventuelt skulle regjere i lag, eller har drøm om å regjere i lag etter valget, greier å bli enige om noen ting som de kan gjennomføre i fellesskap, også før dette valget har funnet sted. Jeg vil igjen gi honnør til initiativtakerne fra Tromsø for en god idé, for gode visjonære holdninger, og si at de må stå på videre. Da vil dette bli en realitet, om ikke i 2014, så senere.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2005-04-18:
Det kan være litt interessant å registrere at i denne debatten ser det faktisk ut som at SV er blitt mer økonomisk edruelig enn Arbeiderpartiet, representert ved representanten Giske. Men det er vel verken noen stor hemmelighet eller noe nytt at representanten Giske har x antall milliarder kroner å dele ut i nesten enhver debatt han deltar i, til nærmest ethvert godt formål. I den sammenheng kan det også trekkes noen linjer framover, til et eventuelt nytt regjeringsalternativ skulle komme i den posisjonen at de ble nødt til å saldere et budsjett. Jeg lurer på hvilke av de gode løfter som da skulle bli nedprioritert. Jeg uttalte meg om initiativtakerne i Tromsø og den jobben de har gjort, og jeg står fullt ved det som jeg sa. Da jeg påpekte at det var mulig å gjøre et framtidsarbeid også, er det i tråd med signalene fra statsråden om at vi i framtiden kommer til å arrangere OL, sågar et vinter-OL, i Norge. Jeg personlig håper at det da fortsatt er gode initiativtakere både i Tromsø og i andre deler av landsdelen som vil samarbeide om å få dette OL-et lokalisert, arrangert og gjennomført i den nordlige delen av Norge – når den tid kommer, og når de økonomiske forutsetningene er lagt på plass. Ellers vil jeg si litt til representanten Korsberg. Det er mulig at representanten ikke uttrykte at dette var basert på et sosialistisk eksperiment i Tromsø kommune. Men jeg registrerte med full tydelighet at han beskrev i detalj hvordan dette var kommet på plass med det sosialistiske regimet som er i Tromsø kommune, hvor de har vært både på Fjellheisen og på puben før de skrev OL-søknaden til statsråden og til departementet. Hvis det kan passe bedre, kan jeg si at dette var kommet på plass med bakgrunn i en sosialistisk sammensvergelse, da sett fra representanten Korsbergs synspunkt. Det skulle være dekkende både for mitt og hans ståsted i denne sammenhengen.
Silja Ekeland Bjørkly (Høyre), 2005-04-18:
Vi behandler i dag et forslag fra flere representanter fra Fremskrittspartiet om å innføre en bredbåndsdefinisjon i Norge. Forslagsstillerne mener det hersker mange oppfatninger om hva bredbånd er, og at dette gjør det vanskelig for forbrukere å orientere seg i rekken av tilbydere og typen tilbud. Jeg regner med at forslagsstillerne vil redegjøre for sitt syn og forslag senere. Jeg vil først og fremst konsentrere meg om komiteflertallets synspunkter i saken. Komiteens flertall, fra Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, viser til at man i den såkalte bredbåndsmeldingen la til grunn en definisjon av bredbånd som et «tovegs kommunikasjonsnett som kan overføre ulike former for data som tekst, lyd og levande bilete. Nettet må kunne bere nye tenester og tillate at mange nyttar nettet samtidig.» I praksis innebærer dette at man må ha minst ADSL-kapasitet for at det skal bli regnet som bredbånd. Flertallet i komiteen er redd for at en streng definisjon fort kan bli utdatert og ikke vil være tilpasset teknologinivået, fordi utviklingen skjer så raskt. Uten at jeg skal spå den teknologiske fremtiden, vil jeg likevel påpeke at datakompresjon kan føre til at en eventuell definisjon av bredbånd vil bli altfor vid og dermed mer kostbar enn nødvendig for forbrukerne. Et annet scenario er at stadig flere vil ta i bruk nettet både til å sende og til å motta informasjon, og at en eventuell definisjon derfor vil bli altfor smal i forhold til kapasitetsbehovet. Flertallet mener derfor at det må være tilbud og etterspørsel som definerer teknologibruk og båndbredde. Det samme flertallet, med unntak av Sosialistisk Venstreparti, mener at det må være den enkelte bestiller av bredbånd som må definere sitt eget behov og ikke risikere å betale for kapasitet som er høyere enn det som er ønskelig. Det er et mål at flest mulig skal ha tilgang til bredbånd, og da må vi passe oss for å komme i en situasjon som gjør det altfor kostbart for utbyggere, og at forbrukere ikke tar seg råd til å kjøpe bredbåndstjenester. I komiteens merknader har Sosialistisk Venstreparti valgt å kommentere flere aspekter ved bredbånd og bredbåndsutbygging, som f.eks. hvem som skal eie og drifte nettet. Alle andre partier har valgt å konsentrere seg om det vi mener er det sentrale i denne saken, nemlig definisjonen av bredbånd. Det er altså ikke slik at vi ikke har meninger eller ikke ønsker å uttale oss om bredbånd på mer generelt grunnlag, men vi har valgt å konsentrere oss om forslaget. I den sammenheng vil jeg derfor få vise til de ulike partiers merknader i St.meld. nr. 49 for 2002-2003, Breiband for kunnskap og vekst. Til slutt vil jeg anbefale komiteens innstilling.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2005-04-18:
Det foreligger i dag et sammensurium av tilbud til forbrukerne, slik at det er veldig vanskelig å sammenlikne priser og kvalitet på bredbåndstjenester. Med en definisjon vil det helt klart være lettere for forbrukerne å orientere seg i dette markedet, og det vil da styrke konkurransen. Det er stort sett alle eksperter enige om. Statsråden sa at det må være etterspørselen som styrer tilbudet, men vi har jo alltid et objektivt behov. Hvis det foreligger en god kvalitet på en tjeneste, vil etterspørselen øke. Jeg vil henlede oppmerksomheten på siste nummer av «Computerworld» som jeg fikk på Stortinget i dag. Her står det på første side at Telenor vil nå selge ADSL 2+ i Sverige, mens vi ikke får det i Norge på lang tid. Jeg vil knytte dette til offentlig sektor. Vi har 750 000 i offentlig sektor i Norge. Hva betyr det at vi har langt lavere overførsel, større treghet og mindre båndbredde i Norge enn i Sverige? Jeg skulle gjerne sett undersøkelsesresultater på at vi konkurransemessig kanskje taper i milliardklassen på det.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2005-04-18:
SVs representant holdt et meget godt innlegg, som gikk gjennom begrunnelsen for hvorfor vi trenger en langt sterkere utbygging av bredbånd enn det Regjeringen legger opp til. Så jeg slutter meg til det aller meste av det som ble sagt om behovet for en forsert utbygging, og begrunnelsen for at den enkelte bruker kan ha ulike behov. Når flertallet argumenterer med at det å definere en standard for hva som er bredbånd, vil kunne medføre at enkelte kjøper større kapasitet eller kjøper ting de egentlig ikke har behov for, og at man derfor ikke ønsker å innføre en standard, er jo det et argument som kan brukes på veldig mange områder i samfunnet. På de aller fleste produktene har vi innført en norsk standard, eller det fins standarder for hvordan produkter skal utformes. Det er krav de enkelte produkter må oppfylle. Vi spør aldri om den enkelte bruker nødvendigvis må ha et produkt som oppfyller nettopp den standarden. Vi har innført den standarden for å ha definisjoner å forholde oss til. Slik burde det selvfølgelig også være innenfor dette området. Jeg vet ikke om flertallets argumentasjon også er en argumentasjon for å avvikle standarder på alle andre områder i samfunnet. Jeg synes derfor det er helt opplagt at også på dette området burde man ta de nødvendige skritt for å definere hva bredbånd egentlig er, og hva det dreier seg om. Det er selvsagt, som flertallet sier, den enkelte bruker som må avgjøre hva slags kapasitet man har behov for. Det skal den enkelte bruker selv få ta stilling til. Om den enkelte bruker da velger å kjøpe bredbånd eller kjøpe noe med mindre kapasitet, eventuelt også kjøpe noe som har langt større kapasitet enn det bredbåndsdefinisjonen tilsier at man skal ha som en minimumsstandard, blir selvsagt den enkelte brukers valg. Jeg tror ikke det skulle være nødvendig å bruke mer tid fra min side. Det er argumentert godt fra representanten Hedstrøm for hvorfor det burde innføres en standard, og jeg slutter meg til den argumentasjonen.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2005-04-18:
Jeg er tilfreds hver gang Stortinget diskuterer IT-politikk, hva gjelder både innhold og infrastruktur. Teknologien gir oss nye muligheter både i det private, kommersielle markedet og ikke minst i forhold til å forbedre det offentlige tjenestetilbudet til borgerne. Debatten om bredbånd har vært stor og omfattende de siste årene. Av og til skulle jeg ønske at vi i større grad hadde løftet blikket og ikke bare sett på båndbredde og utbyggingstakt, men hadde vært enda mer konsentrert om de tjenestene som blir tilgjengelige når bredbånd bygges ut. Det er altså ikke bredbåndet i seg selv som skaper gevinster for borgere, næringsliv og offentlig sektor, men det er også de tjenestene som lar seg distribuere via bredbåndet, som er de spennende mulighetene for samfunnet vårt. Det er der oppmerksomheten vår skal ligge. Jeg personlig ser ikke behov for at myndighetene skal forsøke å påvirke en sunn og naturlig markedsstyrt utvikling ved å introdusere det som kan oppfattes som en streng og konserverende bredbåndsdefinisjon basert på overføringskapasitet. I tillegg til å være annerledes enn hva de fleste andre land opererer med, vil dette også kunne definere ut bredbåndsteknologier, som f. eks. DSL. Så langt må vi konstatere at disse teknologiene har balansert brukernes kapasitetsbehov og betalingsvillighet på en god måte. Det er min vurdering at det er den positive dynamikken mellom utbygging av infrastruktur og utvikling av nye båndbreddekrevende tjenester og innhold som til enhver tid bør være med og definere hvilke overføringskapasiteter som bør betegnes som bredbånd. Dette behovet vil endres over tid, og følgelig vil det å innføre en teknisk definisjon raskt kunne bli utdatert. Dette er da også i tråd med OECDs anbefalinger. En slik markedsdrevet dynamikk med trinnvis utbygging av bredbåndsnettene reduserer risikoen for overinvestering i infrastruktur, samtidig som aktørene har mulighet til å oppgradere kapasiteten for å imøtekomme økte krav til overføringskapasitet som nye tjenester og mer avansert innhold krever. Både representanten Hedstrøm og jeg er opptatt av brukerorientering og sterkere forbrukermakt. Vi skiller nok noe lag i denne debatten, hvor jeg faktisk har tillit til at kundene/brukerne/kjøperne av bredbånd er kunnskapsrike og i stand til selv å definere hvilket behov de har i forhold til hvilke tjenester de ønsker distribuert via bredbånd. Det etterlyses en aktiv og ambisiøs bredbåndspolitikk. Jeg har avslutningsvis lyst til å si at det er akkurat det Regjeringen har, og den aktive og ambisiøse bredbåndspolitikken virker. Det innebærer at utbyggingen av bredbånd som bærer av attraktive tjenester går i et tempo som selv de mest optimistiske anser som svært høyt. Det gir også muligheter for borgere, for næringsliv og offentlig sektor til raskere å ta i bruk tjenester og nyte godt av de gevinstene disse tjenestene gir, raskere enn det vi hadde forestilt oss bare ett år tilbake. Vi er i ferd med å ta tetplassering i Norden når det gjelder utbygging av bredbånd, og det går som sagt i et tempo som det er all mulig grunn til å være stolt av.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2005-04-18:
Så vidt jeg er kjent med, er definisjonen også om kommunen har dekning, slik representanten framstiller det. I dag er det ti kommuner som er uten slik dekning. For ett år siden var det tallet 63. Vi er kjent med at av de ti kommunene som i dag mangler bredbåndsdekning, har seks i løpet av 2005 planene klare for en dekning via Telenor DSL. To av de øvrige kommunene har andre konkrete planer. Det er altså to av 433 kommuner vi i dag ikke kjenner til om har tilstrekkelige planer for bredbåndstilknytningen. Igjen må utgangspunktet være at det er etterspørselen etter tjenester som driver bredbåndsutbyggingen til næringslivet og borgere, også internt i kommunene.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2005-04-18:
Representanten Hedstrøm beskriver situasjonen på bredbåndsmarkedet som «et sammensurium» av tilbud og leverandører. I et marked hvor det skal være konkurranse om forbrukernes gunst, er det nettopp viktig at det er mange leverandører som kan levere oss tjenester. Vi har et ansvar for å bidra til å opplyse forbrukerne og til å gjøre kunnskap kjent, men at vi løser utfordringene i manglende konkurranse på telesektoren ved å fastsette definisjoner for bredbånd og bredbånds bredde, er jeg sterkt i tvil om. Når det gjelder Hedstrøms spørsmål om offentlig sektor: Igjen – jeg driver fram fra mitt departement en rekke IT-relaterte prosjekter som krever infrastruktur, og nettopp gevinstene ved å implementere de tjenestene vil bidra til en ytterligere utbygging av bredbåndskapasiteten. Vi er også i den heldige situasjonen at vi i dag har muligheten til å gi 86 pst. av alle husstander tilbud om bredbånd, og utbyggingen skjer fortsatt i et meget høyt tempo.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2005-04-18:
Jeg er i likhet med statsråden svært glad for at det ser ut som det går bra med utbyggingen av bredbånd. Jeg har lyst til å stille et spørsmål til statsråden, da det har kommet meg for øre at når en kommune blir definert som dekt opp med bredbånd, er det faktisk nok at kommunesenteret har bredbånd. Er det definisjonen i statistikken? Det er det jeg er ute etter.
Siri A. Meling (Høyre), 2005-02-18:
En samlet komite stiller seg bak framlegget til lov om endring i lov 9. juni 1978 nr. 50 om kulturminner. Dette forslaget er en oppfølging av norsk ratifikasjon av UNESCO-konvensjonen av 1970 om tiltak for å forby og hindre ulovlig import og eksport av kulturgjenstander og overføring av eiendomsrett til kulturgjenstander. Statene som er part i konvensjonen, forplikter seg til å forby eksport og import av spesielle kulturgjenstander, regulere tilbakesøking og retur av slike gjenstander, opprette nasjonale faginstanser på området samt delta i internasjonale tiltak for vern av kulturarv som er i fare på grunn av plyndring, samt avgrense handel med slike gjenstander. Ansvaret er i hovedsak knyttet til tre kategorier, nemlig registrering og kontroll av gjenstander, forbud mot eksport og import samt krav om tilbakeføring av denne type gjenstander. I en tid med økende grad av ulovlig handel med kulturgjenstander er det viktig at vi på denne måten får fastsatt regler som verner om den fysiske kulturarven.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-01-18:
Jeg synes temaet som representanten Øyangen her tar opp, er veldig vesentlig, og vi har jo også bred tilslutning til å følge opp de konvensjonene som ligger under ILO. Det er vel all grunn til også å tro at det vil bli fokus på en del av disse temaene når en ser de PRSP-ene som utvikles i de forskjellige landene. Når komiteen ikke er samstemmig når det gjelder den merknaden som foreligger om fagbevegelsens betydning, er det vel fordi en fra Arbeiderpartiets side valgte å formulere det slik at dette var den «viktigste» faktoren i utviklingen. Det kan man jo diskutere, det er mange andre viktige faktorer som har bidratt til utvikling. Men at det er én viktig faktor blant flere, tror jeg vi er enige om.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-01-18:
Det er jo bred enighet i komiteen og mellom partiene om å støtte Regjeringens tiltak med hensyn til å delta i en internasjonal studie av hvordan en bedre skal håndtere gjelden, så jeg ser vel egentlig ikke at det er store uenigheter når det gjelder dette. Jeg tror kanskje det helt vesentlige poenget her er at det er så stor tverrpolitisk enighet om at gjeldsletten skal være addisjonell, hvor vi jo skiller oss fra ganske mange andre land. Jeg tror det er viktig at Norge går i spissen for å markedsføre den mekanismen utad også, at også andre land sørger for at deres gjeldslettetiltak blir addisjonelle. For øvrig synes jeg at de siste ukers diskusjon omkring gjeldslette og den argumentasjonen som fremkom fra Parisklubben når det gjaldt den konkrete saken, illustrerer godt dilemmaet man stod overfor når det gjelder kortsiktig og langsiktig effekt av gjeldslette.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-01-18:
Det er all grunn til å være fornøyd med deler av det man har oppnådd, kanskje særlig i andre verdensdeler, ikke minst i Asia. Men når representanten Høglund reiser spørsmålet om man er tilfreds med det som har skjedd i Afrika, må jo de fleste være enig i at det er man på ingen måte. Det er mye ugjort, og derfor er det også så viktig at vi ved en anledning som denne, med åtte-ni års mellomrom, tar opp til vurdering om vi har de rette virkemidlene gjennom den utviklingspolitikken vi fører, eller om den skal legges om. Jeg synes at den stortingsmeldingen vi her har til behandling, trekker opp nye veier å gå, som forhåpentligvis vil føre til bedre resultater også i det vanskeligste området, nemlig Sub-Sahara. Vi er helt enig i at mye er ugjort, og mye kunne vært gjort bedre, men det gjør ikke at vi trekker oss tilbake og ikke vil delta videre. Tvert imot, vi søker å forbedre oss.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-01-18:
Det er betydelige deler av norsk bistand som i dag kan brukes fleksibelt. Jeg tenker da på overgangsbistanden, bevilgninger til humanitær bistand og innsats for fred og forsoning. Likevel er det en flertallsmerknad, hvor bl.a. Arbeiderpartiet er med, men hvor mitt parti ikke er med, som viser til at en ønsker at en andel av budsjettet kan brukes fleksibelt og uavhengig av de langsiktige utviklingshjelpsmålene, og at det også kan omfatte land som ikke umiddelbart faller inn under fattigdomskriteriet. Jeg håper ikke det betyr at en ønsker å svekke hovedinnretningen på utviklingsbistanden, som jo har som hovedoverskrift fattigdomsorientering, og ønsker å høre fra representanten Øyangen om så er tilfellet.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-01-18:
Representanten Blankenborg var så vidt innom Høyres vilje til å følge opp egne formuleringer. Jeg går ut fra at han tok sikte på volumet av bistanden i neste stortingsperiode. Til det er det vel bare å si at formuleringene er ganske klare, og det er også Høyre. Jeg tror det kanskje er viktigere å konsentrere seg om hvordan en skal sørge for en god motivering i befolkningen for å opprettholde og kanskje videreutvikle bistandsnivået. Der tror jeg det er helt avgjørende at vi er klare på hva vi vil, og hvordan vi vil gjøre det. I så måte mener jeg at St.meld. nr. 35 for 2003-2004 og den innstillingen vi har til behandling i dag, er veldig gode bidrag til å klargjøre det for egen befolkning. Det bringer oss et godt skritt videre. Men like viktig er det at vi konsentrerer oss om i økende grad å kunne sørge for en evaluering og etterprøving av det vi gjør, slik at vi ikke bare kan si klart hva vi ønsket å gjøre, men også hva effekten ble, og om vi klarte i noen monn å komme dit vi ville. Det har det vært en del arbeid med i utarbeidelsen av innstillingen og stortingsmeldingen. Det vet jeg departementet er svært opptatt av. Jeg synes også statsråden uttalte seg veldig klart og forpliktende om engasjementet for å videreutvikle evalueringen. Ellers har jeg lyttet nøye etter, særlig til innlegget fra Fremskrittspartiets representant Høglund, i dag, fordi det er en veldig lang særmerknad fra Fremskrittspartiet. Men vi registrerer jo, som Høglund selv sa, at en har søkt enighet der det er mulig. Det synes jeg er veldig tilfredsstillende og positivt for sluttproduktet vårt her. Likevel står en igjen med enkelte uklarheter ved grunnlaget for Fremskrittspartiets politikk på utviklingsområdet. Jeg går da til innstillingens side fire, under hovedoverskriften «Sentrale målsettinger i norsk utviklingspolitikk», hvor det fremgår: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, mener at rettferdig fordeling mellom land og innad i land må stå i fokus og være bærebjelken i norsk utviklingspolitikk.» Det kan ikke Fremskrittspartiet være med på, og det forundrer meg noe. En har sagt at en søker enighet der det er mulig. Dette er altså ikke mulig. Det må jo bety at Fremskrittspartiet mener at fordelingen mellom nord og sør ikke er urettferdig, eventuelt at urettferdigheten er helt OK. Det kunne være interessant å få en kommentar.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2005-01-18:
En enstemmig komite framhever i innstillingen at «fordelings- og sosialpolitikk også virker i fattige land». Et eksempel er at levealderen gjennomgående er høyere i rike land enn i fattige, og i mange tilfeller fordi de rike landene har mer omfordeling og en bedre helse- og sosialpolitikk enn de fattige land. Komiteen trekker fram dette som en god illustrasjon på at en god sosialpolitikk ikke bare er en kostnad, men i aller høyeste grad et bidrag til å øke verdiskapingen. Etter Arbeiderpartiet og SVs syn er en sterk og aktiv fagbevegelse en viktig forutsetning for å sikre en bedre fordelingspolitikk. I vår del av verden har fagbevegelsen historisk vært den viktigste kraften bak en endret fordelingspolitikk. Er representanten Vallersnes uenig i en slik analyse?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2005-01-18:
Som det går fram av innstillingen, støtter vi i Arbeiderpartiet den hovedinnretningen å prioritere de landene som henger lengst etter. Og mange av dem er i Afrika. Nå er det litt uklart i meldingen hvor langt Regjeringen ønsker å gå når det gjelder å opprioritere disse områdene, og vi ser at det er behov for også en betydelig grad av fleksibilitet når det oppstår situasjoner med katastrofer. Vi vet også at vi har behov for å støtte opp om fred og forsoning i en rekke land. Ikke minst er det slik at det er store grupper som er svært fattige også i land utenom Afrika og i de minst utviklede land.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2005-01-18:
Dessverre ser det ikke ut til at noen har funnet det eneste gode svaret på hvordan man kan bekjempe denne katastrofen. Der må vi både bruke mer penger og ha nye ideer, og vi må arbeide aktivt. Da tror jeg kanskje at stat til stat-samarbeid kan være viktig for å holde en levende dialog i gang, for nettopp å bekjempe tabuer og fordommer. Den dialogen er jeg sikker på at statsråden allerede er inne i. Jeg vil understreke nok en gang at det er svært viktig med allmenn tilgang til prevensjon.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2005-01-18:
Kristelig Folkeparti er opptatt av omfordeling, og mener det er naturlig å søke etter nye finansieringskilder som kan bidra til å utjevne forskjeller mellom fattige og rike og styrke FN og andre institusjoner finansielt. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet går lenger enn flertallet i denne saken. Vi viser til den internasjonale diskusjonen som pågår om Tobin-skatt, karbonskatt og skatt på våpenhandel, og vi har fremmet et forslag i innstillingen der vi ber Regjeringen om å utrede alternative former for global beskatning til inntekt for FN-systemet. Tidligere har Kristelig Folkeparti vært mer åpen for å vurdere karbonskatt og andre internasjonale miljøavgifter. Jeg har merket meg at miljøvernministeren har gått inn for tiltak mot CO2-utslipp fra drivstoff til bruk i internasjonal luftfart. Når vi vet at en rekke rike land på langt nær oppfyller sine pengeløfter, og at FN i en fersk rapport peker på at det er behov for dobbelt så mye penger for å nå tusenårsmålene, vil jeg spørre representanten Lilletun om hvorfor Kristelig Folkeparti, som i andre sammenhenger er opptatt av fordeling, ikke en gang vil være med på en utredning av alternative former for globalt samarbeid.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2005-01-18:
Jeg opplever at hovedinnretningen på meldingen er å gjøre utviklingspolitikken mer effektiv og målrettet. Da synes jeg det er litt merkelig at flertallet ikke har støttet Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet når vi mener at Norge på sikt bør bidra til en global eksamineringsmekanisme for utvikling. Vi mener ikke at en slik global mekanisme skal stå i veien for regionale initiativ, som f.eks. Den afrikanske partnereksamineringsmekanismen, men vi mener det er viktig å sikre kvaliteten i utviklingspolitikken over hele linjen, og at en global utbredelse av en mekanisme kan være et viktig virkemiddel for å få det til. Her i Norge har vi lange og gode erfaringer med OECDs landstudier. Vi har fått kritikk når det gjelder manglende effekt av pengebruken eller manglende måloppnåelse, som f.eks. nå sist ved vurdering av skolepolitikken. Min erfaring er i hvert fall at de påpekningene vi får, bidrar til å gjøre den norske politikken bedre på området. Jeg vil derfor spørre utviklingsministeren om det er prinsipielt at hun ikke ønsker en slik global mekanisme, eller om det er mangel på utredning som er problemet.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2005-01-18:
Komiteen har hatt et veldig omfattende arbeid med meldingen. Det vi har diskutert ofte, er hvordan vi kan bidra til at Stortingets målsettinger blir nådd, og hvordan vi på best mulig måte kan få en systematisk tilbakemelding. Ikke minst har Verdensbankens og Pengefondets rolle vært et stort tema for debatt under behandlingen i Stortinget. Derfor har vi vært positive til det forslaget som har kommet om landstudier, der vi bruker OECDs landstudier som et utgangspunkt for en eksamineringsmekanisme som kan gi Stortinget mer systematiske og uavhengige vurderinger av alle de institusjonene som vi har vært opptatt av. Når det gjelder hvem som skal gjøre det, og hvordan dette eventuelt skal utformes, mener vi at det er regjeringsapparatet som har de beste forutsetningene for å foreta dette arbeidet. Norge har lange erfaringer med OECDs landstudier, så helt umulig å utføre et slikt arbeid skulle det ikke være. Mitt spørsmål er: Kan statsråden forstå at vi ønsker oss en slik vurdering og en slik mekanisme, og revurdere sitt syn på det?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Eg er glad for at saksordføraren nemner sletting av gjeld som eit viktig tiltak for å endre verda. I går gjekk det opp for meg at vi frå Noreg si side faktisk enno ikkje har klart å slette den gjelda som mange land har opparbeidd til oss i samband med skipseksportkampanjen - vi har fem-seks land igjen enno. Så det å oppnå resultat med omsyn til sletting av gjeld ser ut til å vere vanskeleg. No har f.eks. finansministeren i England, Gordon Brown, komme med eit forslag, og det ligg føre eit forslag i innstillinga her, som eg ser at regjeringspartia ikkje vil støtte, om iallfall å få utgreidd spørsmålet om ein internasjonal gjeldsdomstol. For kanskje det viktigaste arbeidet no med omsyn til gjeld er å få utgreidd korleis gjelda oppstod, og korleis ein kan kvitte seg med ho. Korfor kan då ikkje regjeringspartia støtte eit slikt forslag som ligg føre her i dag?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Eg synest at Framstegspartiet er med på mykje i denne innstillinga. Eg synest Framstegspartiet skal ha ros. Dei er med på gjeldsslette, på ein handlingsplan for miljø og ikkje minst evaluering og kontroll. Bistand, handelsvilkår og gjeld er kanskje dei viktigaste elementa for å redusere fattigdommen. Ein er med på to av desse elementa, men ikkje på det siste, på bistand. Ein er altså ikkje med på volumet. Eg tolkar Framstegspartiet slik at ein vil gjere bistanden betre, sjølv om Høglund også gjev uttrykk for at han til tider ikkje trur på bistand i det heile. Det er klart at det finst eksempel på at bistanden faktisk har verka mot sin hensikt. Men ser vi på volumet, snakkar vi rett og slett om lommerusk. Vi snakkar om 60 milliardar dollar som blir brukte på bistand årleg. Landa i sør bruker ni gonger meir på å betale gjelda si. Her er Framstegspartiet med på at vi må gjere noko. Men korfor kan ein ikkje vere med på å gjere noko med volumet, når vi ser at veldig mange land slett ikkje stiller opp? Kunne ein få desse landa opp på det halve av Noregs nivå, ville det ha hjelpt.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Eg trur nok Inger Hagerup sine ord «vær utålmodig menneske» kan vere dekkjande om ein skal putte inn i ein diktarbås kva SV meiner om dette. Dette med gjevarkoordinering er eit tvieggja sverd, for samstundes er det bra å ha det. Då kan ein etterkontrollere. Ein kan etterprøve kva som har blitt gjort, om vi gjorde det som vi sa at vi skulle gjere, osv. Men om ho blir for massiv, kan det faktisk i mange fattige land bli vanskeleg å komme fram med meininga si om det. Det kan bli slik at kontakten mellom eit bistandskontor, f.eks. i ein by i Angola og Oslo blir nærmare enn mellom Angola og det distriktet i Angola der gjevarkoordineringa faktisk skal utførast. Derfor har vi tvisyn og synest at gjevarkoordineringa må takast opp på brei basis.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Det er ingen tvil om at ein del av det såkalla gammalsosialistiske tankegodset som fanst, og som delvis kanskje også finst i Afrika, var ein del av den kalde krigen, noko som ikkje eg trur er spesielt utviklingsfremmande. Eg trur at det som kan vere utviklingsfremmande, er samvirke, men også ein aktiv stat som fører ein politikk ut frå kva folket i desse landa sjølv meiner. Når det gjeld PRSP, er problemet at det er altfor lita deltaking av kvinner, av barn og ungdom og også av småbønder. Men kanskje det mest grunnleggjande i mange land er at det må ein politisk kamp til for at dei skal få ei deltaking. Ein må, som i Noreg, kjempe om å få ordet, ein må kjempe om å få deltake i den politiske utvekslinga, nettopp fordi politiske leiarar i fattige land må take omsyn til sine veljarar, til sine småbønder, til sine kvinner, og ikkje til oss som sit med dei store dollarsetlane.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Eg er veldig glad for at representanten Lilletun og eg står på same kulturelle grunn. Eg kan forsikre representanten Lilletun om at eg i dag faktisk har teke meg saman. Nede på kontoret mitt ligg det 20-30 konkrete forslag. Dei tok eg aldri med meg til komiteen. Eg ville gjerne ha lagt dei inn som konkrete forslag til korleis ulike ting kunne ha blitt endå betre. Men vi har i dag trass i alt fått fleirtal for ein handlingsplan for miljøet. Vi trur at det vil treffe og gjere miljøarbeidet frå Noregs side mykje betre. Vi trur også det er bra å greie ut om ein skal innføre ein internasjonal gjeldsdomstol. Vi veit at dei fattige landa faktisk betaler ni gonger meir i ågerrenter og i ågeravdrag på gjelda si - ni gonger meir - enn det vi gjev av lommerusk i bistand. Neste gong vi skal diskutere dette, skal eg take med meg fleire av dei 24-25 forslaga eg har liggjande nede på kontoret mitt. Då skal Lilletun få vere med og stemme for dei også.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Eg har lyst til å spørje representanten Lilletun om dette med veldedigheit. Fleire frå Kristeleg Folkeparti, også utviklingsministeren, synest det er veldig viktig å seie mange gonger at vi må hugse på at dette ikkje er almisser. Det er ikkje veldedigheit vi held på med. Likevel har eg lyst til å spørje om det. Min definisjon av veldedigheit er at vi i den rike verda på ein måte vil vere avhengige av dei fattige for å vise kor gode vi er. Det er på ein måte slik at vi kastar oss opp til å bli skinnheilage som berre det, og det har eg sjølv opplevd å ha vore av og til. Kunne han ha definert litt meir kva veldedigheit er? I politisk filosofi har vi den tyske filosofen Kant Skal være Hegel, jf. representanten Jacobsens rettelse side 1381., som snakkar om herre-knekt-forholdet, der knekten held fram med å vere knekt nettopp fordi han tillèt herren å vere herre. Det er grunnlaget for den politiske kampen som har vore her i Europa. I Noreg kjenner vi det betre gjennom det å stå med lua i handa. Grunnlaget for ikkje å halde fram med det var sjølvsagt å starte ein politisk kamp. Spørsmålet blir då: Kan bistand, dersom det er veldedigheit, på ein måte verke til å tilsløre både den europeiske og den norske politiske utviklinga?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Eg må rette opp ein feil frå i stad: Det skulle vere den tyske filosofen Hegel, og ikkje Kant. Inge Lønning har gjort meg oppmerksam på det i mellomtida, så no skulle det vere i orden. Men hovudinnhaldet er sjølvsagt forholdet mellom herre og knekt. Det er det eg synest det er for lite av både i statsrådens innlegg og i meldinga, nemleg kva som skal til av politisk kamp internt i land for å få til reelle endringar. Statsråden skal ha veldig mykje ros for den meldinga som er lagd fram, og i forhold til å analysere at det er handel, miljø, bistand og gjeld som skal vere våre bidrag. Men det er litt for lite på handel - på gjeld synest eg det er skuffande at ein ikkje kan støtte opp om ein gjeldsdomstol, på miljø er ein no med på ein handlingsplan, og det er veldig bra. Med omsyn til gjeld, er det jo det at ein ikkje kan innsjå at ein må jobbe utover det som Parisklubben gjer. Parisklubben er laga for å sikre at rikingane får igjen pengane sine, ikkje for å hjelpe dei fattige. Det eg eigentleg hadde tenkt å spørje om, er: Kan vi ikkje få tilbake den årlege rapporten/utgreiinga frå utviklingsministeren? Og: Er Noreg i stand til å gjennomføre det Stortinget i dag vedtek, med den organiseringsforma som er vald borte på Victoria Terrasse?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Berre først kort til føregåande talar, Eriksen. Den største utfordringa no i handelspolitikken er å få datofesta når vi skal få slutt på den enorme eksportsubsidieringa av overproduksjon av landbruksvarer i den rike delen av verda. Den utgjer 300 milliardar dollar årleg og er med på å dumpe våre overskottsvarer i fattige land. Det er første utfordringa. Dersom Eriksen hadde følgt med i amerikansk budsjettdebatt, ville ho ha sett at Bush faktisk har løyvd enorme midlar til overproduksjon i amerikansk landbruk. Det får ein stemmer av i amerikansk landbruksmiljø, men ein tek ikkje då eit oppgjer med det som er det store problemet i internasjonal handel på landbruksvarer, nemleg eksportsubsidieringa. Så skal eg litt tilbake til noko eg var inne på i ein replikk til statsråden i stad. Det går på korleis ein organiserer utviklingspolitikken her heime. Vi er borte på Victoria terasse, og eg var så vidt innom det i stad, det å få ei årleg utviklingspolitisk utgreiing. Statsråden har rett i at det er det vi her i Stortinget som bestemmer. Så til den omorganiseringa av utviklingspolitikken som vi har sett. Det har vore ei omorganisering som det har vore lite debatt om. Eg vil be statsråden om å kommentere, dersom ho har tenkt å ha ordet igjen, om ho er fornøgd med den omorganiseringa og dei evalueringsrutinane og rapporteringsrutinane som no ligg til grunn, om det set Noreg i stand til å gjennomføre det positive som Stortinget faktisk i dag vedtek. Er det ei organisasjonsform som er vald som set oss i stand til å gjennomføre den politikken vi har sagt at vi skal gjennomføre?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Det vi får gjere her i dag gjennom dette vedtaket som kjem til å bli gjort, er at vi får følgt opp den gjevargleda som det norske folket har vist gjennom innsamlingsaksjonar osv. Eg seier meg òg heilt samd i det saksordføraren sa. Men eg vil ta opp litt dette med at det ikkje var sett noka øvre grense på 1 milliard. Frå partia sitt møte med Regjeringa blei det sagt at dersom det var behov for det, kunne det vere moglegheit for ytterlegare auke. Det som har vore aktuelt i denne samanhengen, er sjølvsagt ein førespurnad frå WHO om vaksineprogram og eit konkret prosjekt med støtte på 140 mill. kr til området. Eg vil gjerne be statsråden kommentere akkurat det. Det er ingen tvil om at det ikkje bør vere noka øvre grense i ein slik tragedie som dette. Vaksine vil sjølvsagt vere ein god del av det langsiktige arbeidet. No viser vi at vi er oppe og går med nødhjelp og overgangsbistand, men også det langsiktige må inn. Det gjeld ikkje minst dette med gjeldslette og alt det som skjer på denne fronten. Noreg må også på best mogleg måte prøve å følgje opp forslaga til Englands finansminister. Vi veit at t.d. Indonesia bruker mange, mange pengar på å betale gjeld - utan at det har vore oppe til nokon gjeldskontroll, er det ingen tvil om at delar av den gamle Suhartos gjeld er diktatorgjeld som millionar av menneske i Indonesia lir under kvar dag. Då må det vere moglegheiter for å få til eit engasjement. Då må det også vere moglegheiter for at Indonesia skal sleppe å betale meir på gjelda enn dei bruker på enkle ting som husbygging og skolegang. Det håper eg at vi kan få nokre kommentarar om frå statsråden. SV sluttar elles fullstendig opp om det som ligg føre her.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Representanten Vallersnes sa at utviklingspolitikk er langt mer enn bistand, og det kan vi være helt enig i. Allikevel gir meldingen signal om mye bistand. Mye bistand har også vært gitt i mange år til f.eks. Afrika. Er representanten tilfreds med den utvikling som har vært i Afrika i de årene vi har gitt norsk bistand?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Representanten pekte på en av de store farene som truer Afrika og mange regioner, nemlig hiv/aids-epidemien, hvor det er en forutsetning for å lykkes at vi får bekjempet den. Hun pekte på at man møter fordommer, fornektelser og tabuer i mange land, og det er riktig. Er det da klokt å legge enda mer vekt på stat til stat-bistand, når man ser at mange av de regjeringene som mottar denne bistanden, av politiske grunner kanskje ikke selv er i stand til å møte denne hiv/aids-utfordringen på en måte som vi finner fornuftig og forsvarlig? Er det ikke bedre å bruke andre kanaler?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Norge er ikke stort enten vi ser det på den ene eller den andre måten. Jeg er glad for signalet om å åpne markeder. Jeg tror at det beste bidraget for u-landene hadde vært om USA og EU hadde tatt noen skikkelige skritt fremover, ved å fjerne eksportsubsidier og åpne sine markeder. Det hadde vært et mye bedre håndslag enn å pøse på med mer penger. Det jeg prøvde å vise til, er at en stadig økning av bistanden faktisk har ført til en negativ utvikling i enkelte mottakerland. Så jeg er redd at enda mer penger vil fortsette denne negative utviklingen og ikke gi de nødvendige reformer.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Når flertallet først har bestemt seg for å gi stat til stat-bistand, må man jo søke å få den så effektiv og god som mulig. Selvfølgelig vil dette også variere fra stat til stat. At man har slike nasjonale fattigdomsstrategier, er et egnet virkemiddel. Men vi mener at bistand og u-hjelp heller bør kanaliseres andre steder enn fra norske myndigheter til myndigheter i f.eks. afrikanske land. Men velger man å gjøre dette, må man selvfølgelig ha en strategi for oppfølging.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Jeg vil henvise til våre merknader i innstillingen. Vi viser til at i hvert fall for inntil ett til to år siden var det en reduksjon av bistanden internasjonalt. Jeg er sikker på at representanten Jacobsen ikke syntes det var positivt. I de 10-15 årene vi har lagt bak oss, var det ikke noen stor bistandsøkning. I denne perioden ble likevel antall fattige på jordkloden redusert, både i reelle og absolutte tall. At det å pøse på med bistand får flere ut av fattigdom, har ikke denne representanten sett beviser på. På et mikronivå kan man godt finne gode og positive resultater av bistand. Men man sier at hvis man pøser på med penger, så gir det resultater. Det er ikke de erfaringer og den kunnskap vi har.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Utdanning for jenter er viktig. Vi har også når det gjelder merknader i innstillingen knyttet til kvinner og barn, vært med på dem så langt råd er. Jeg har ikke kunnskap nok om detaljene i stat til stat-bistanden knyttet til det. Men min erfaring og den kunnskap jeg har, tilsier allikevel at hjelpen når enda lenger og er enda mer til nytte dersom den går gjennom andre organisasjoner, gjennom andre kanaler, enn en stat til stat-bistand.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Hvis vilkårene for stat til stat-bistanden var slik at vi opplevde at den ene staten etter den andre gjennomførte nødvendige reformer i rettsvesen, på demokratifronten, innen menneskerettigheter, osv., og at dette virkelig gav resultater - ja, så ville vi selvfølgelig være med på det. Men det vi opplever, er at de stater som går i en positiv retning, endrer seg, fordi endringsbehovet kommer innenfra, fordi det er et press fra befolkningen, fordi det er fremsynte politikere som ser at det er fornuftig å gå i en positiv retning. Til det siste: Selvfølgelig vil vi forholde oss til kunnskap og til erfaring. Og der hvor vi ser at ting nytter, er vi villig til å se på det i forhold til gjeldslette. For fem år siden var det et område som vi ikke var villig til å se på - i dag er vi det. Ja, vi tar inn over oss ny kunnskap, og vil forholde oss til det etter hvert.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Mitt spørsmål gjelder også PRSP. Det er sikkert nyttige bekymringer SV kommer med når man advarer mot en neoliberal privatiserings- og handelspolitikk. De er forståelige på bakgrunn av SVs politikk. Allikevel: Er det ikke slik at mange afrikanske stater har vært plaget av gammelt sosialistisk tankegods i årevis, og at det er på tide å kvitte seg med det og f.eks. nasjonale monopoler, som kun er til fordel for enkelte i eliten? Kan ikke dette med fordel avskaffes til beste for folket? Alle slike krav er vel ikke er av det onde?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Statsråden viste til FN-rapporten som kom i går, hvor behovet for godt styresett påpekes som et viktig fundament for en positiv utvikling. Det er avgjørende. Hvordan ser statsråden for seg at Norge som den store aktør vi er, virkelig kan bidra til det? Har vi sett at vi har fått gjennomslag? Stat til stat-bistand er temaet. Blir vi et gissel for stater som sier én ting og gjør noe annet? Vi opplever tilbakeslag når det gjelder menneskerettigheter og demokratisk utvikling gang etter gang. Hvor lenge kan vi akseptere det? Vi avbrøt samarbeidet med Zimbabwe. Er det noe som bør ses på i forhold til andre stater, eller skal vi bare være tilbakelent og si at dere får gjøre så godt dere kan?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Representanten Christiansen var inne på PRSP-ene, og at med deres inntreden går alt så meget bedre. Fremskrittspartiet var opphengt i 1990-tallet, og våre referanser var basert på forskningsrapporter fra 1990-tallet. Mitt innlegg i dag er basert på to studier fra 2003. Men jeg vil påpeke at gjennom 1980-tallet, gjennom 1990-tallet og nå har vi flere ganger kritisert bistandens virkning og u-hjelpens både omfang og resultater. Hvis man går tilbake i debattene, vil man se at man i hvert fall fra regjeringshold har fått forsikringer om at jo det har vært problemer. Man innrømmer at enkelte ting ikke har fungert, men det tar vi tak i. Nå skal det gå så mye bedre. Det samme hører vi i dag: Nå går alt bra. Hvis det er tilfellet, er det flott. Jeg lover at vi skal ta det innover oss. Det er ingenting som er bedre enn at man har tatt lærdom av historien. Men noen av våre advarsler tidligere har i etterpåklokskapens lys vist seg å holde stikk. Så får vi nå se om det er tilfellet denne gangen. Men også nyere studier enn dem vi viser til i innstillingen, bekrefter det samme: Bistand som sådan, i et makroperspektiv, er ikke det som løfter folk ut av fattigdom. Nå sier jo heller ikke flertallet at det alene er det som virker, men mer bistand skal virke bedre. Nå var jeg uoppmerksom et lite øyeblikk mens representanten Vallersnes holdt sitt siste innlegg. Jeg fikk en utfordring, forstår jeg. Jeg mener at det gikk på dette med fordeling mellom land, altså omfordeling. En omfordelingspolitikk ovenfra og ned er ikke noe Fremskrittspartiet med sitt ideologiske ståsted ønsker å stå inne for. Vi tror på en helt annen dynamisk politikk. Det betyr ikke at verden er rettferdig som den er. Det betyr ikke at forholdene er rettferdige internt i et land. Det er en styrt prosess, hvor en sterk stat eller en sterk overnasjonal stat forteller at sånn skal det være. Det er ikke resepten fra vår side. Vi tror på en helt annen form for dynamisk utvikling. Men ja, vi skal bekjempe urettferdigheter.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Saksordføreren har gått igjennom det aller vesentligste, og jeg kan slutte meg til alt som da ble sagt. Jeg skal bare påpeke noen få forhold. Komiteinnstillingen har også en formulering knyttet til frivillige organisasjoner som skal få støtte, i forhold til denne milliarden, hvor man ber om at man søker å inkludere organisasjoner som har lang erfaring fra de berørte områder. Det er kanskje ikke de organisasjoner som f.eks. mediemessig lettest når igjennom her hjemme, men som allikevel gjør et veldig prisverdig og aktivt arbeid i de berørte områder, og som har lang erfaring. Næringsutvikling er nevnt i proposisjonen fra Regjeringen, og det vil være viktig å få den lokale næring på fote igjen så fort som mulig. Her er det også et betydelig engasjement i mange miljøer i Norge, ikke minst langs kysten, i forhold til fiskerier. I den grad man finner positive, gode prosjekter og samarbeidspartnere, og Regjeringen kan bidra til det, synes jeg det ville være fint at det engasjementet ble tatt vare på. Når det gjelder kanalisering av hjelpen, vil den foregå gjennom ulike kanaler, og dette vil Regjeringen håndtere. Jeg vil bare knytte noen bemerkninger til det forhold at myndighetene i Indonesia og Sri Lanka vil det være knyttet noen utfordringer til, i og med at man vet at deler av Ache-provinsen har vært i en urolig situasjon og delvis er i opposisjon til sentralmyndighetene i Jakarta. Man må ha et blikk på hvordan befolkningen kan dra nytte av denne hjelpen på best mulig måte. Ikke for å trekke det tilbake til den forrige debatten vi hadde, men vi er selvfølgelig opptatt av at hjelpen når frem til befolkningen, som Regjeringen er det, og at man ikke opplever at myndigheter, enten det er i Indonesia eller andre steder, legger beslag på noen av midlene, slik at ikke alle som har behov for det, får nyte godt av hjelpen. Det er også kommet urovekkende informasjon fra Sri Lanka og andre steder når det gjelder barn, foreldreløse barn som forsøkes rekruttert inn i geriljagrupper osv. Jeg antar at Regjeringen har et blikk på dette og følger det opp, og at man presser de ansvarlige som kan presses i så måte, slik at man unngår dette. Det er svært alvorlig, og noen av de mest grusomme utslag av denne katastrofen.