trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2000-11-23:
Det er 6 000 bustadlause i Noreg. Å vera utan fast bustad, vera uteliggjar eller gatebarn er eit elende utan sidestykke. Det er klart at samfunnet ikkje har gjort nok for å hjelpa desse menneska. Det er også innlysande at det manglar kommunale midlar til dette tiltaket som kan avhjelpa elendet. Det er samtidig klart at problemet er ein del av det generelle presset på bustadmarknaden, noko som gjer at det for mange grupper er vanskeleg å få seg ein bustad til ein akseptabel pris, ikkje minst i pressområda. Tilrettelegging av tomter og ein positiv politikk frå kommunens side når det gjeld utleigebustader, ville hatt god effekt, trur eg – slik f.eks. Bodø kommune kan visa til i forhold til å skaffa bustader til studentar, som også kan vera bustadlause, iallfall i ein periode når studiane begynner. Kristeleg Folkeparti ser klart at forklaringa på den labre kommunale innsatsen er moglegheita for å finansiera eigendelen på ca. 320 000 kr pr. eining, etter kommunalministeren sine utrekningar. Likevel er det rimeleg spesielt, synest vi, å løyva store summar til eigendel for bustader for inneverande år i slutten av november. Det er grunn til å påpeika at det er nødvendig å få bustader ut av dei 13 mill. kr som er disponible til formålet. Derfor er Kristeleg Folkeparti oppteke av at departementet skal vurdera om det er mogleg å redusera kommunale eigendelar for bustader til dei mest vanskelegstilte – dei bustadlause. Vi treng maksimal fleksibilitet for å skaffa bustader, både som mellombelse og som permanente løysingar. Av den grunn er det òg forstandig å skilja formålet ut på ein eigen budsjettpost. Kommunalministeren fortel i brev til komiteen at det er kome inn få søknader om midlar til bustadprosjekt for bustadlause. Derfor meiner vi at det er viktig å involvera frivillige organisasjonar på ein positiv måte. Eg vil presisera at det er bra at dei fem største byane arbeider med å få eit heilskapleg hjelpetilbod til bustadlause. Desse menneska har ofte dårleg buevne, og då hjelper det lite berre å tilby tak over hovudet. Kristeleg Folkeparti meiner at vi er avhengige av at frivillige organisasjonar, som Frelsesarmeen, evangeliesentera og Kirkens Bymisjon, plukkar opp folk på gata og gjev dei mat, tak over hovudet og ei seng. Dette er ofte kriseløysingar, men heilt livsnødvendig for dei som frys. Vi trur at desse organisasjonane på kort tid og med beskjedne midlar kunne nå lenger og hjelpa fleire enn vi kan klara med store løyvingar til kommunane. Men det er få som veit at det er 13 mill. kr disponible til formålet. Derfor er det nødvendig at statsråden opplyser om at det er mogleg å få tilskot til strakstiltak. Då kunne det som vinter etter vinter har vore provisoriske tiltak for å redda liv og helse, kanskje vorte meir varige tiltak til bustadlause, slik at ein kan sikra dei eit verdig liv, for det er jo det som er målet.
Erna Solberg (Høyre), 2000-11-23:
Jeg er litt forundret over de siste innleggene, for nå har representanten Carl I. Hagen gjentatte ganger argumentert som om det de foreslår, er å innskrenke ankeadgangen til fylkesmannen. Men forslaget som ligger her, er: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige forslag slik at flyktninger som er utplassert i en norsk kommune med statlig integreringstilskudd ikke kan gis offentlig økonomisk støtte til livsopphold dersom de bosetter seg i en annen norsk kommune.» Det dreier seg altså ikke om at folkevalgte nivåer i andre kommuner kan få lov å bestemme at de skal få sosialhjelp. De skal ikke kunne få sosialhjelp, og det skal Regjeringen sikre gjennom å endre lov og regelverk. Det er forskjellen på det Høyre mener og det Fremskrittspartiet mener i denne saken. Vi har sagt at vi ser et problem med fylkesmannens overprøving – jeg skal komme tilbake til hva vi ser som problem i forhold til det, i mitt innlegg. Men det Fremskrittspartiet har foreslått, er faktisk at de kommunale myndigheter heller ikke kan velge å motta en flyktning som skal leve på sosialhjelp, fordi man har foreslått en absolutt regel. Iallfall er det ikke mulig å lese det opprinnelige forslaget fra representanten Hagen på en annen måte enn at det er flytteforbud for flyktninger som ikke har skaffet seg jobb eller har annen måte å leve på. Hvis representanten Hagen har ment noe annet, har han i så fall fremmet feil forslag i dette dokumentet.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-23:
Det reiser seg en debatt om fylkesmannsembetet og embetets rett og plikt til å overprøve vedtak som ankes. Det er riktig som representanten Hagen sier, at vi har vært med på en merknad hvor vi slår fast at dette skjer i stor utstrekning, og kanskje særlig i Oslo. Så skilles Høyres og SVs veier, for Høyre sier at det er en utidig overprøving av kommunens vedtak. Vi heller nok til at kommunen her er gitt for lite ressurser til å ivareta de interesser kommunen er satt til å ivareta, slik at når det er for mange overprøvelser, er det rett og slett fordi det offentlige ikke er gitt krefter til å gi slik hjelp, som må oppfattes som verdig for den som trenger det. Dét ønsker vi å gjøre noe med.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-23:
Jeg har lyst til å gripe fatt der representanten Meltveit Kleppa slapp. I forslaget og dokumentet her kan en lese en holdningsforskjell. Der Fremskrittspartiet snakker om utplassert, snakker flertallet om å bosette seg. Der Fremskrittspartiet snakker om å sende tilbake, snakker flertallet om å inkludere. Det er selvfølgelig et problem med andregangsbosetting, fordi vi har to parter. Vi har den enkelte som har behov for å finne seg et nytt sted å bo, og det handler rett og slett om at også ubemidlede har sosiale behov, at også ubemidlede søker der de mener at de finner muligheter. Og det er dette behovet som vi er satt til å dekke på et eller annet vis. På den annen side har selvfølgelig også kommunen, som skal planlegge og legge til rette, sitt behov. Fremskrittspartiet velger her på en måte å ta kommunens parti og tar for gitt at ved det tjener man alle som har behov for å flytte. Jeg mener det blir helt feil. Det kan være at noen ikke vet sitt eget beste, og det kan nok også være at noen ved å gå inn i en reell dialog heller ikke kan komme til enighet med myndighetene, men det å ha som hovedregel å bruke lov og tvang og ikke ta hensyn til at vi er enkeltindivider med våre egne følelser og behov og muligheter som utgangspunkt for en vellykket etablering, blir for meg helt urimelig. Vårt syn er at vi her er nødt til å finne tiltak for, altså utvidende tiltak, og ikke tiltak mot, som er begrensende tiltak, og som Fremskrittspartiet da velger. Jeg ser at Regjeringen har fornyelse av offentlig sektor som sitt prosjekt, og det støtter vi helhjertet. Og det logiske og den individrettede innfallsvinkelen blir da å myke opp noe på regelverket, sørge for at de ulike instanser som er involvert, på en bedre måte samspiller og går i dialog slik at en kan få individuelt riktige løsninger. Jeg antar at utgangspunktet for prosjektet med å modernisere offentlig virksomhet ikke bare er effektivisering, men bedre kvalitet. Det er det vi trenger i denne saken: ikke en ny lovregel, men en ny holdning.
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-23:
Jeg skal avklare dette. Vi var med på den første delen av merknaden, som vi syns redegjør for den faktiske situasjonen. Vi greier heller ikke, som Høyre, å løpe fra at det faktisk er slik at det i stadig større grad – og særlig i Oslo – overprøves vedtak. Så kan det nok være riktig, som det vel nesten antydes, at vi kunne ha laget en egen merknad, hvor vi sier at vår måte å angripe dette på ikke er den samme som Høyres. Høyre sier at man skal avgrense denne praksisen, mens vi vil se på kommunens praksis, for vi vet at når fylkesmannen griper inn, er det fordi man ikke i tilstrekkelig grad har overholdt reglene i lov om sosiale tjenester, slik de tolkes. Vi vil gjerne forsvare lov om sosiale tjenester og sier også at for at kommunene skal greie dette, må vi sannsynligvis ha en litt smidigere ordning i forhold til hvor tilskuddene går og hvordan kommunene, altså den egentlige hjemstavnskommunen og tilflytningskommunen, kan samarbeide om slike ting. Noen av våre forhåpninger til den fornyede offentlige sektor er jo at vi kan greie å få til disse tingene på en bedre og smidigere måte til nytte for den enkelte.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-11-23:
Til det ene forslaget fra Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen, om ny stortingsmelding om integrering, vil jeg si at den kommer til Stortinget om noen få uker, og dermed bør det være overflødig å lage ytterligere en. Det burde også Fremskrittspartiet vært kjent med. Men den meldinga vil nok basere seg på helt andre holdninger i forhold til dette spørsmålet enn det Fremskrittspartiet legger til grunn. Jeg merket meg med interesse innlegget fra Carl I. Hagen, som snakket varmt om å forebygge for å gjøre integreringa lettere, i forhold til bl.a. at barn skal lære seg norsk før de begynner på skolen. Det er Arbeiderpartiet helt enig i, men da blir det interessant å merke seg hva Fremskrittspartiet har gjort for å lette integreringa av våre nye landsmenn. Jeg vil si at det er ikke akkurat derfra vi har fått det største bidraget til å gjøre integreringa lettere. Men jeg ser fram til hvordan Fremskrittspartiet vil håndtere den meldinga Regjeringa legger fram for Stortinget i løpet av noen uker. Det vil bli en prøvestein på det Carl I. Hagen snakker om når det gjelder manglende integrering. Så har jeg lyst til å kommentere spørsmålet om et generelt lovforbud mot bønnerop. Der er jeg enig i det flere av representantene har sagt, at det trolig vil være i strid med religionsfriheten slik den er beskrevet i Den europeiske menneskerettighetskonvensjon, artikkel 9, og FN-konvensjonen om sivile og politiske rettigheter, artikkel 18. I et kulturelt mangfoldig samfunn er det etter min mening ikke myndighetenes rolle å fjerne mangfoldet, men heller å legge til rette for at ulike grupper kan leve godt sammen. Jeg mener at kulturelt mangfold er berikende, jeg mener det er en styrke for fellesskapet, og jeg mener det er en del av vår hverdag. Da må det stilles krav til gjensidig toleranse, tillit og respekt. Innenfor ramma av norsk lov og grunnleggende menneskerettigheter har alle innbyggere, uansett opprinnelse, rett til å hevde sine verdier, følge kulturelle tradisjoner og praktisere si tru. Praktiske løsninger på eventuelle konflikter må finnes gjennom dialog, gjensidig tilpasning og demokratiske prosesser. På bakgrunn av dette mener jeg i likhet med flertallet i komiteen at bønnerop fortsatt bør være tillatt, men at spørsmålet i det enkelte tilfellet må vurderes av lokale myndigheter i forhold til eventuelt støyforskrifter og i forhold til nærmiljøet. Jeg tar naturligvis til etterretning at et flertall i komiteen ønsker at en går gjennom forskriftene i forhold til plan- og bygningsloven. Det skal jeg selvfølgelig sørge for blir gjort. Jeg mener vi ikke skal være så redde for at Norge er et flerkulturelt samfunn. Jeg synes tvert imot at det er en berikelse for vårt samfunn og noe vi bør være stolte over. Vi er ikke endelig i mål når det gjelder integreringspolitikken, men det er et felles ansvar. For Arbeiderpartiet og Regjeringa er det grunnleggende at alle mennesker er like mye verdt uansett hudfarge, religion, rase og kjønn. Det vil også ligge til grunn for meldinga om integreringspolitikken i Norge, som vi nå er i sluttfasen av arbeidet med, og jeg ser fram til debatten om den viktige saken her i salen.
Inge Lønning (Høyre), 2000-11-23:
Det er ikke alltid lett se noen helt rett linje i sporene etter Fremskrittspartiets leder når han hopper fra sak til sak. I noen saker har han en fundamentalistisk holdning til Justisdepartementets lovavdeling, f.eks. i gasskraftsaken. I denne saken, som er av langt mer prinsipiell natur, fordi det gjelder grunnlovstolkning og Menneskerettighetskonvensjonen, tillater han seg på det nærmeste å se bort fra Justisdepartementets lovavdelings utredning, fordi den er uinteressant. Samtidig som han i denne saken ønsker en ganske bastant og hardhendt integreringspolitikk i forhold til minoriteter i Norge, har han lagt inn til behandling et forslag – det befinner seg i øyeblikket i justiskomiteen – om å ta vare på interessene for norske bosettinger i Spania, og der er innfallsvinkelen nøyaktig den motsatte, nemlig omsorgen for den norske minoritet og dens rettigheter til å forbli norsk i de spanske omgivelsene. Det er ikke helt lett å se konsekvensen i dette, og formodentlig er der heller ikke noen konsekvens. Det som for meg er påfallende i denne sak, er imidlertid at den argumentasjonen som nå fremføres, er ganske forskjellig fra den Carl I. Hagen fremførte 23. februar i denne sal, da man debatterte statsminister Bondeviks redegjørelse om rikets tilstand. Da fremsatte han flere ganger meget bastante påstander om innholdet i de muslimske bønnerop. Det skulle ifølge Carl I. Hagen dreie seg om fordømmelser over annerledes troende, konkret nevnte han kristne og jøder. I dag har han ikke gjentatt noen av disse påstander, og det er bra, for han må i mellomtiden ha oppdaget at påstandene var grunnløse, og rett og slett er en falsk beskyldning. Det som er det prinsipielle spørsmålet, er naturligvis: Kan man tolke Grunnlovens ord om den evangelisk lutherske religion som den norske stats offisielle religion på den måten Carl I. Hagen gjør – det vil si at det er en statlig oppgave å diskriminere til fordel for den kristne religion i en bestemt utgave? Slik argumenterte man i Stortinget den gangen det ble reist forslag om å ta bort jødeparagrafen i 1850-årene. Slik argumenterte man da det ble fremmet forslag om å ta bort bestemmelsene mot munkeordener i 1890-årene. Og slik argumenterte man så sent som på 1950-tallet, da Stortinget med knapt flertall vedtok å ta bort den siste diskrimineringsbestemmelsen i Grunnloven, nemlig den som gjaldt jesuitter. Så langt jeg kan høre, argumenterer Carl I. Hagen nøyaktig langs de samme linjer om den særnorske form for kristendom som det ble argumentert for i forrige århundre og århundret før det.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-11-23:
Det blir en merkelig type spørsmål. Det fremstilles som at det gjelder andre regler for sosialhjelp når det gjelder flyktninger i forhold til nordmenn. Det er klart at sosialhjelp behandles i forhold til sosiallovgivningen. Hvis det er noen som er uenige i de vedtak som blir fattet, anker de til fylkesmannen. Det behandles jo av en byråkrat. Men representanten Hagen fremstiller det som at det er byråkraten som bestemmer dette. Det er jo ikke slik. Som jeg sa i innlegget mitt, har denne kommunen anledning til å la være å gi sosialhjelp hvis det er viktige grunner for det. Men det skal begrunnes. Det har jeg sagt også i innledningen min. Det er flertallet enig i. Men det kan ikke være slik som representanten Hagen sier, at det er en byråkrat som avgjør dette, for det er ikke tilfellet. Vi har et lovverk som sier hvordan vi deler ut sosialhjelp i Norge.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-11-23:
Det er jo ikke slik som Hagen påstår, at denne overprøvingen skjer automatisk. Den skjer på bakgrunn av at noen er uenige i de vedtakene som politikerne, eventuelt i kommunen, gjør. Så anker de det til fylkesmannen. Vi har jo et system hvor det går an å anke saker som vi er uenige i. Da er det fylkesmannens oppgave å avgjøre den saken. Jeg er faktisk litt overrasket over den merknaden. Dette fremstilles som at alle sakene blir overprøvd. Jeg går ut fra at noen saker blir overprøvd, på lik linje med alle andre saker som fylkesmannen behandler. Det er jo et svært apparat som behandler mange saker i Norge. Men det bygger jo hele tiden på at det er anledning for den som føler seg forurettet, til å søke fylkesmannen om å overprøve et vedtak fattet i kommunen. Det kan jo da bli forskjellige løsninger på det. Så jeg er ikke enig i Hagens fremstilling, at det er automatikk i at dette overprøves.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-11-23:
Det er tydelig at SV har behov for å presisere merknaden sin. Det gjorde jo nå Helge Bjørnsen. Jeg er for så vidt ikke uenig i det han sier, men det er klart at det alltid vil være en diskusjon om det er nok penger i det offentlige, og spesielt om det er nok penger i Kommune-Norge. Men jeg vil opprettholde min påstand: Det er ikke noen automatikk i at fylkesmannen avviser disse søknadene. Det bygger på at noen har anket.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-11-23:
Jeg føler behov for å stille spørsmål tilbake til SV. Det gjelder denne merknaden som SV er sammen med Høyre om. I innledningen på merknaden viser de til at hovedregelen gjelder, men lenger nede står det at de har registrert at det hyppig forekommer overprøvinger av kommunenes vedtak om å nekte livsopphold i disse sakene. Det betyr indirekte at SV mener at flyktningene vinner i for mange saker. Det er jo det du sier her. Jeg er litt opptatt av at det umulig kan være SVs mening. Så jeg vil gjerne at du avklarer hva som menes i denne merknaden som du står sammen med Høyre om i innstillingen.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-11-23:
For ti dager siden behandlet Stortinget Regjeringens handlingsplan for menneskerettigheter. Og jeg vil understreke at det var en enstemmig utenrikskomite som la vekt på retten til utøvelse av egen religion. På bakgrunn av dette forslaget fra Fremskrittspartiet som behandles her i dag, om å lovfeste at det ikke skal gis adgang til å fremføre bønnerop over høyttaler fra moskéer, må jeg spørre hvor mye verdt Fremskrittspartiets bidrag til denne enstemmigheten i utenrikskomiteen var. Jeg vil også si at noe mer kynisk populistisk enn dette Dokument nr. 8-forslaget skal man lete lenge etter. For her spilles det virkelig på fremmedfrykt og på redselen for det ukjente. Begrunnelsen for å forby bønneropene er bl.a. – så vidt jeg har kunnet lese – at norsk kultur og norske grunnverdier utsettes for en voksende utfordring fra en sterkt voksende innvandrerbefolkning. Istedenfor å være med på tiltak for å skape forståelse for hvordan flerkulturelle samfunn kan berike vårt samfunn, velger Fremskrittspartiet å virvle opp grums og spille på fordommer. Istedenfor å erkjenne at trygghet i egen kultur og identitet er viktig for toleranse og dialog, velger altså Fremskrittspartiet å se på bønnerop og det å gi uttrykk for egen religiøsitet som forstyrrende for kristne tradisjoner. Prinsippet om religionsfrihet er nedfelt i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og også i FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter. Men dette dreier seg også om frihet til å gi uttrykk for sin religiøse overbevisning, det vil si at spørsmålet også har nær sammenheng med bestemmelsene om ytringsfrihet i de samme konvensjonene. Etter artikkel 9 i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen kan friheten til å gi uttrykk for sin religion bare begrenses dersom den truer den offentlige trygghet, eller for å beskytte andres rettigheter og friheter. Dette slås da også fast i innstillingen fra utenrikskomiteen om menneskerettighetene, bl.a. når det gjelder krenking av kvinners menneskeverd. Nei, det er nok en annen agenda som ligger til grunn for Fremskrittspartiet. Og jeg syns også at de avslører det ganske grundig ved å foreslå i det samme Dokument nr. 8-forslaget at innvandrere må tilpasse seg norske lover og regler. Ingen er uenig i at alle som bor i Norge, må følge norsk lov – uansett. Det understreker også komiteen, og det har vært og skal være et bærende prinsipp for norsk integreringspolitikk. Til slutt: I vårt sosialdemokratiske samfunn er menneskerettigheter, frihet, toleranse og demokrati verdier som har gått hånd i hånd med velstandsutvikling og utjamning. Vi må ikke – slik Carl I. Hagen gjør – gi dampen fra folkedypet et stort offentlig rom. Vi må i stedet sørge for at folk som føler sine velferdsgoder truet, stiller sine krav til oss og ikke retter sin frustrasjon nedover mot folk som er svakere.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-11-23:
Jeg har merket meg at alle partier erkjenner at bostedsløse utgjør et problem i dagens Velferds-Norge, og at det ligger et politisk ansvar i å skaffe denne gruppen mennesker et botilbud som er det norske velferdssamfunn verdig. Hovedansvaret for boligtiltak for vanskeligstilte ligger imidlertid formelt sett i kommunene, men vi kan ikke som rikspolitikere løpe fra vårt ansvar. Det ligger selvsagt også et betydelig ansvar på statlige myndigheter for å tilrettelegge for brukbare rammevilkår som kan bidra til å effektivisere kommunenes muligheter til å håndtere utfordringene for bostedsløse personer i Norge på en bedre måte enn hittil. Nå er det imidlertid slik at det å skape boligløsninger for bostedsløse allerede i dag skal ha førsteprioritet innenfor boligtilskuddsrammen, og at bostedsløse er en meget sentral målgruppe innenfor norsk boligpolitikk. Vi må dessverre konstatere at det på tross av disse anstrengelser allikevel ikke synes å være nok for å fjerne problemet med bostedsløse personer. Jeg registrerer at forslagsstilleren fra SV mener at det er behov for 55 mill. kr over statsbudsjettet for i år, mens altså departementet ikke ser et slikt behov. Komiteflertallet, inkludert Fremskrittspartiet i denne sak, ser ingen grunn til å tvile på at det er noe galt med departementets vurdering i så måte. Fremskrittspartiet er imidlertid med på en flertallsmerknad hvor det sies at «synliggjøring av dette taler for at det bør opprettes en egen budsjettpost», som kanskje er øremerket for strakstiltak for bostedsløse, og at en vil komme tilbake til dette under behandlingen av statsbudsjettet for 2001. Bak en slik merknad ligger det en presisering av at tiltak av strakskarakter for bostedsløse skal ha en sterk prioritering på linje med mer permanente løsninger for den samme gruppen. En enstemmig komite understreker da også at det er behov for straksløsninger for bostedsløse i Norge. Jeg vil for øvrig uttrykke en viss optimisme når det gjelder situasjonen for vanskeligstilte på boligmarkedet, nettopp på bakgrunn av den klart uttrykte viljen fra samtlige partier til å gjøre noe med denne aldri så lille skampletten på det norske velferdssamfunnet. På denne bakgrunn er Fremskrittspartiet enig i flertallets innstilling om at dette forslaget vedlegges protokollen.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-02-10:
Regjeringens politikk er fortsatt gradvis å overføre makt til Sametinget på de områder der det er naturlig å gjøre det. Det er også Regjeringens politikk å la Sametinget i størst mulig grad, som det ble lagt til rette for fra 1999, få innflytelse over egne budsjetter, altså gjennom rammebudsjettering, hvor Sametinget selv disponerer budsjettet slik som man finner det hensiktsmessig. Jeg er kjent med at Sametinget arbeider med å etablere et kontor i Oslo for å ha kontakt med samiske miljøer her og med offentlige myndigheter. Dette er selvsagt ikke en ambassade, og det er uaktuelt å opprette en samisk ambassade i Oslo. Men at det fra Sametingets side arbeides med å etablere et kontor, er en helt annen sak, og jeg ser det slik at det ligger innenfor Sametingets myndighet å se om det er en hensiktsmessig måte å arbeide på.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-02-10:
De sammenlikningene som her blir gjort, får stå for representanten Hagens egen regning. Sametinget er samenes eget parlament. Hvorvidt samene, på samme måte som de har kontor i f.eks. Tysfjord, og er representert i Tysfjord gjennom enkelte av sine tjenester, også ønsker å ha et kontor i Oslo både for å utføre en stor del av det arbeidet som gjøres mot den store andelen av den samiske befolkning som bor i Oslo, og for å opprettholde den nære kontakt som det er mellom Sametinget og norske myndigheter, synes jeg blir opp til samene selv. Det er nærmest ukentlig kontakt med departementet på ulike nivå i forhold til Sametingets virksomhet, og det er behov for å ha nær kontakt mellom myndighetene og Sametinget på den måten. Det er fortsatt, etter min oppfatning, Sametinget selv som vurderer hvordan man mest hensiktsmessig organiserer dette arbeidet. Men det er en sak vi vil få rikelig tid til å komme tilbake til. Dette er noe som Sametinget arbeider med, og hvis et slikt kontor blir etablert i Oslo, vil det tidligst bli i løpet av 2001 sannsynligvis.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-02-10:
Jeg har et spørsmål til kommunalministeren vedrørende synspunkter om ganske radikalt å overføre mer makt til Sametinget, slik bl.a. sametingsrepresentant Birger Nymo går inn for i Aftenposten mandag 7. februar, om han ser noen betenkeligheter i utviklingen av dette, for det er vel enkelte som ønsker å gå veldig langt. Det har også vært nevnt fra noen i Sametinget at man ønsker at rettighetene og eierrettighetene til eventuell olje og gass utenfor Finnmark skal tilhøre den samiske befolkning. Jeg vil gjerne høre hva statsråden mener om akkurat det poenget. Noe annet, som er enda mer dramatisk, som sametingsrepresentant Birger Nymo sier i Aftenposten, er: «Vi leter nå etter et egnet lokale der vi kan samle alle de samiske organisasjonene i hovedstaden, og der også Sametinget vil etablere en egen ambassade i Oslo.» Slik jeg ser det, er ordet «ambassade» en representant for et annet land, et selvstendig lands representasjon i et annet land. Når man i Sametinget, i hvert fall en representant, begynner å snakke om å få en ambassade i Oslo, ringer da alarmklokkene hos statsråden? Og vil han være så vennlig å slå fast at det ikke kommer på tale å stille midler til rådighet for noen lokaler som skal huse en ambassade for Sametinget i landets hovedstad?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-02-10:
Jeg er glad for at statsråden tar avstand fra denne tanken om å etablere en ambassade i Oslo, men jeg synes det er litt merkverdig når statsråden ikke kan se denne gradvise sammenhengen her, at det etableres et eget kontor for Sametinget i Oslo. At man har et lokale for organisasjoner helt utenfor offentlige myndigheter, får de frivillige organisasjonene stelle med så mye de vil, men hvis det skal være et offisielt kontor for Sametinget for å ha kontakt med norske myndigheter, da begynner det å nærme seg ganske langt en slags offisiell representasjon. Jeg trodde det var slik at det var den norske stat som eventuelt var representert i Finnmark, der hvor Sametingets bygning er plassert, og at kontakten med norske myndigheter skjer gjennom eventuelt fylkesmannen eller en annen stedlig representant. Det går jo gradvis nå nøyaktig i den retningen vi har advart mot, hvis man skal ha et slags representasjonskontor i Oslo, à la PLO f.eks., à la det Taiwan har, for å ha en slags offisiell kontakt mellom Sametinget og kanskje Stortinget, som enkelte i Sametinget kanskje etter hvert vil se på som likeverdige. Ser virkelig ikke statsråden at det er ett skritt av gangen i en retning som det blir vanskelig for Regjeringen og regjeringspartiene å si nei til, å si stopp til når de selv omsider, etter sikkert mange år, skjønner at de har lagt ut på en fullstendig gal vei?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-02-10:
Når det gjelder den offisielle norske samepolitikken, har Fremskrittspartiet et noe annet syn på dette enn det resten av partiene i Det norske storting har. For det første har Fremskrittspartiet lenge tatt til orde for å nedlegge Sametinget som parlamentarisk organ. Hovedbegrunnelsen for dette syn er at vi mener at det er uheldig innenfor en nasjonalstats grenser å ha et eget og ekstra parlamentarisk organ som altså hovedsakelig skal jobbe for å fremme krav om økte rettigheter for en bestemt folkegruppe. I innstillingen til stortingsmeldingen om Sametingets virksomhet i 1998 fremgår det av Fremskrittspartiets merknader at partiet prinsipielt tar avstand fra særbehandling av folkegrupper basert på etnisk tilhørighet, da vi anser dette for å være i strid med de grunnleggende likhetsidealer som det norske samfunn er bygd på. Fremskrittspartiet mener at mange av konfliktlinjene i Finnmark i dag mellom deler av den samiske og den norskættede befolkningen har sitt opphav i krav fra ytterliggående samiske talsmenn om økt selvbestemmelse og krav om særskilte samiske rettigheter til land og vann i Finnmark. Jeg vil ikke være med på at etnisk tilhørighet i seg selv på noen måte skal kunne være et avgjørende kriterium for å få tildelt særskilte rettigheter i Norge. Jeg vil også få gi uttrykk for bekymring over at Regjeringen og Stortinget stadig synes å ville gi Sametinget økt makt og innflytelse på flere områder i Finnmark. Dette vil, slik Fremskrittspartiet oppfatter det, kunne bidra til å øke konfliktene i den vanskelige prosessen det er å avklare retten til land og vann i vårt nordligste fylke. Det bør heller være slik at man etterstreber å skape en god balanse mellom hensyn til samiske interesser og andre interesser i Finnmark, slik at alle innbyggere for fremtiden får de samme rettigheter til bruk av land og vann i dette fylket, som det for øvrig altså er i dag. Alt annet enn en slik fremgangsmåte for fremtiden mener jeg ville være uheldig og konfliktskapende, og bidra til å øke de beklagelige spenningene vi i dag er vitne til i deler av Finnmark. Fremskrittspartiet legger derfor sterk vekt på å føre en politikk for Finnmark som kan legge grunnlaget for en fredelig og god sameksistens mellom alle som bor i dette store og fascinerende fylket. Men skal man lykkes i dette arbeidet, må det fremvises en prinsipiell aksept, både fra sentrale myndigheter og fra befolkningen i fylket, for at alle innbyggere skal behandles mest mulig likeverdig med hensyn til rettigheter til bruk av land og vann i Finnmark. Et slikt utgangspunkt er etter mitt syn den beste og den eneste farbare veien å gå for å få til en positiv utvikling i vårt nordligste fylke og for alle dem som bor der, og selvsagt også for den samiske befolkningen.
Annelise Høegh (Høyre), 2000-02-10:
Jeg vil takke statsråden for svaret, som var mest spennende i begynnelsen, synes jeg, hvor han sa at han ville lytte til debatten og legge seg de signaler som kom i debatten, på sinne. Derfor skal jeg ikke gå altfor langt nå, for jeg har hørt kollegenes synspunkter på dette. Men jeg merket meg jo, kanskje ikke så overraskende som et førsteinnlegg fra statsråden, at det var helt i overensstemmelse med det høringsutkastet han har sendt ut. Det var lite åpning der for å innrømme etter ordlyden i min interpellasjon og mitt innlegg at her kunne det være ting som var på kollisjonskurs med det vi som er med i flertallet, har ment med premissene. Derfor håper jeg at det vil bli klart for statsråden i løpet av debatten at her er det nødvendig å lage forskrifter som på en helt annen måte reflekterer det Stortinget har ment med retten til helsehjelp. Det er selvfølgelig riktig, som statsråden sier, at forskriftene har en lavere status enn lovteksten, og at det er lovteksten som gjelder, men lovteksten er jo relativt åpen og generell på dette punktet. Derfor vet selvfølgelig statsråden like godt som vi som er her i Stortinget, at forskriftene vil være avgjørende for på hvilken måte denne lovparagrafen blir håndhevet. Og dersom vi skal få noe annet enn dagens ventetidsgaranti, må det altså lages andre forskrifter – det er min ærbødige påstand. Statsråden snakket om at det er viktig å ha fleksibilitet, og at en kort tidsfrist kan hindre det. Ja, i et system der alt er gitt, der de økonomiske rammene er gitt, der sykehusene gjennom en innsatsstyrt finansiering som iall fall jeg mener gir et for dårlig incentiv fordi det betaler for lite for de ekstra pasientene de behandler, vil det selvsagt være slik. Det er også noe av den kritikken jeg retter mot departementets høringsutkast, at man tar utgangspunkt i at denne loven, denne paragrafen om rett til helsehjelp, ikke skal være en brekkstang, ikke skal virke som et gode for pasientene i den forstand at pasientenes krav på behandling også i en viss grad vil måtte styre ressurstilgangen til helsevesenet. Så det er klart at fleksibiliteten blir viktig hvis man mener at man ikke har en lov som gjør det mulig å bake kaka større etter hvert. Jeg vil be statsråden vurdere om ikke departementet går vel langt når de bare viderefører ventetidsgarantien. Lønning II-prinsippene og prioriteringskriteriene er det ikke noen uenighet om. Det er praktiseringen av dem som er det viktige. Det er merkelig om Stortinget skulle vedta en ny lov som er ny bare i navnet. Da ville ventetidsgarantiforskriften fortsatt være fullt levende, slik den har vært inntil i dag.
Annelise Høegh (Høyre), 2000-02-10:
Jeg vil takke de deltakende representanter i interpellasjonsdebatten. Jeg synes det har vært nyttig og avklarende. Jeg takker også helseministeren for at han så klart har gitt uttrykk for at han iallfall vil ta denne debatten som de viktige signalene fra Stortinget som den er, med seg inn i arbeidet med de endelige forskriftene etter at høringsfristen har gått ut. Det kan jo også hende – jeg vil i så fall ikke bli overrasket – at en del av de høringssvar han får inn, vil være ganske godt i overensstemmelse med de synspunkter som et klart flertall i Stortinget i dag har gitt utrykk for, og det klare flertallet oppfatter jeg som bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre. Til tross for at helseministeren prøver å argumentere – naturlig nok – ut fra at høringsutkastet er i overensstemmelse med Stortingets ønske, er det altså et klart flertall som mener at det ikke er det, slik det ser ut i dag, og det håper jeg blir retningsgivende for de forskriftene som departementet til slutt fastsetter. Så vel Gunhild Øyangen som Asmund Kristoffersen – og representanten Alvheim og jeg selv – har gitt klart uttrykk for at ventetidsgarantiforskriften bør fases ut, som Kristoffersen sa, når den nye loven trer i kraft. Jeg synes det er vanskelig å forstå hvordan helseministeren, som har vært så skeptisk til ventetidsgarantiordningen, nå på en måte har snudd trill rundt og sier at jo, den er grei som retningsgivende. Dette dreier seg ikke så mye om prioriteringskriteriene, de er vi enig om. Den smule uklarhet som har vært om dette, håper jeg er bilagt, for den var der aldri. Men når komiteen så klart har sagt at man skal legge til grunn medisinskfaglig skjønn og legens vurdering av hva den enkelte pasient har behov for, og departementet også i sitt høringsutkast sier at forsvarlighetskravet taler for en individuell frist, men så allikevel konkluderer med en generell frist på tre måneder – en maksimumsfrist – er det vondt å forstå at dette har medisinskfaglige begrunnelser. Jeg er ganske sikker på at det har økonomiske begrunnelser. På den annen side kan det faktisk være slik at for å få den fleksibiliteten som helseministeren etterlyser av økonomiske grunner, kan det hende at det vil være medisinskfaglig riktig å gi visse pasienter rett til behandling, men med en lengre frist enn tre måneder. Så uansett hvordan man vrir og vender på det, har altså Stortinget ønsket noe annet enn ventetidsgarantiordningen, og det håper vi og regner med at vi nå får når helseministeren lager de endelige forskriftene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-10:
Jeg kan forsikre representanten Høegh om at jeg ikke har hatt noen annen intensjon med det utkast som nå er ute på høring, enn på en samvittighetsfull måte å følge opp Stortingets behandling av pasientrettighetsloven. Hensikten med en høring er nettopp i høringsrunden å få prøvd ut ulike synspunkter på denne operasjonaliseringen. Jeg konstaterer for øvrig at vi er enige på viktige punkter. Det er helt klart slik at det er enighet om at Lønning II-utvalgets prioriteringskriterier skal ligge til grunn. Det er et uomtvistelig faktum at disse prioriteringskriterier ligger til grunn også for den ventetidsgarantiforskriften som ble vedtatt av arbeiderpartiregjeringen i 1997, og som ikke er en prioritering basert på diagnoser, slik representanten Høegh synes å gi inntrykk av i sitt innlegg, men en prioritering basert på alvorlighet. Vi er også enige om at praktiseringen av denne ordningen ikke har vært tilfredsstillende. Det har vi grepet fatt i, og jeg mener at det faglige arbeid som gjøres for å sikre en mer enhetlig praktisering, er helt nødvendig også i forhold til nye forskrifter. Så til ressursspørsmålet. Jeg tror ikke det er noen tvil i denne sal om at det vil være behov for økte ressurser til helsetjenesten i tiden framover. Stortinget har jo nettopp bedt om en full gjennomgang av ressurssituasjonen med sikte på å sikre at det er nok ressurser til en fortsatt aktivitetsøkning i sykehusene. Regjeringen er i gang med det arbeidet og kommer tilbake til Stortinget allerede i neste måned med resultatet av det. Så å gjøre dette høringsutkastet til et uttrykk fra Regjeringens side for at man ikke er villig til å satse økte ressurser på sykehusene, syns jeg er urimelig. Men når dette er sagt, er jeg innstilt på – i bearbeidelsen av forskriftsutkastet videre, på basis av høringsrunden og den debatten som vi har her i dag – å gjøre det jeg kan for å sikre at forskriftene blir i best mulig samsvar med de føringene som er gitt fra Stortingets side.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-10:
La meg først slå fast at retten til behandling ikke skal være knyttet til ventetidsgarantiordningen, og at forskriften fra 1997 vil bli opphevet når den nye forskriften trer i kraft. Like fullt har komiteen i sin innstilling sagt, og debatten her har vist, at det fortsatt skal være slik at retten skal være knyttet til de samme prioriteringskriterier som den nåværende forskriften, som altså er helt annerledes enn den gamle forskriften fra 1990, som var diagnosebasert. Det skal være basert på alvorlighet, og det skal være basert på en medisinskfaglig vurdering av alvorligheten. Det som er kommet fram i debatten om betydningen av å følge opp retningslinjer i forhold til at den enkelte pasient skal ha beskjed om hvilken behandling han kan forvente å få, og når en undersøkelse eller behandling skal gis, er jeg helt enig i er meget sentralt, og jeg vil følge opp det gjennom forskriften. Jeg vil også følge opp det i forbindelse med det arbeidet som er skissert i stortingsmeldingen om verdier i helsetjenesten, som nettopp tar for seg betydningen av at helsevesenet fokuserer enda sterkere på møtet med den enkelte pasient, respektfull behandling og behandling med verdighet i forhold til nettopp informasjon og pasientkontakt. La meg så avslutningsvis si at jeg har merket meg de synspunkter som er kommet til uttrykk, jeg har merket meg innleggene fra representantene Kristoffersen og Øyangen i forhold til dette, og de øvrige innlegg som er kommet, og vil ta det med i den endelige politiske behandling av forskriften, med det klare siktemål at det er Stortingets intensjoner som skal ivaretas også i forskriftsverket. Jeg vil imidlertid måtte distansere meg fra den oppfatning som representanten Alvheim gav uttrykk for, at denne regjering og dette flertall som altså har vedtatt akkurat denne loven, ikke har vært villig til å øke ressursinnsatsen i helsetjenesten. Det har i den perioden jeg har hatt ansvaret for helsetjenesten som statsråd, vært en formidabel vekst både for sykehusene og for andre deler av helsetjenesten. Vi er enige om at det er behov for en betydelig opptrapping i årene framover. Det har faktisk et enstemmig storting vedtatt, og Regjeringen følger det opp år om annet i de årlige budsjetter, så jeg må si at jeg synes den typen påstander, om at man ikke er villig til å øke ressursinnsatsen i helsetjenesten, faller på sin egen urimelighet.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2000-02-10:
Pasientrettighetsloven gir store pasientgrupper en juridisk rett til helsehjelp, og det heter i § 2-1: «Pasienten har rett til nødvendig helsehjelp fra spesialisthelsetjenesten. Helsetjenesten skal gi den som søker eller trenger helsehjelp, de helse- og behandlingsmessige opplysninger vedkommende trenger for å ivareta sin rett.» Denne interpellasjonen er ikke en behandling av høringsnotatet til forskriftene om pasientrettighetsloven. Arbeiderpartiet mener at Stortinget ikke er et egnet organ til behandling av forskrifter. Jeg vil derfor som saksordfører for pasientrettighetsloven presisere sentrale merknader i tilknytning til ovennevnte sitat fra lovteksten. En av årsakene til mitt og mitt partis engasjement er at manglende rett til helsehjelp kan forsterke usikkerheten i befolkningen med hensyn til å få helsehjelp, noe som kan svekke tiltroen til det offentlige helsevesenet. Jeg finner, med bakgrunn i det jeg ser i høringsutkastet, grunn til å understreke at med den usikkerhet som ennå knytter seg til kvaliteten på og ensartetheten av ventelistene vi har i dag, bør en rett til behandling ikke knyttes til selve ventetidsgarantiordningen, slik det også sies i en enstemmig komitemerknad. Komiteflertallet har også uttrykt at pasientgrupper som kan defineres inn i Lønning II-utvalgets grupper 1 og 2 og deler av gruppe 3, er de som i hovedsak skal ha rett til nødvendig helsehjelp. Komiteflertallet forutsetter at ventetidsforskriften kan fases ut når pasientrettighetsloven har trådt i kraft. Ellers har en samlet komite forutsatt at bl.a. følgende premisser legges til grunn for rettigheten: «Det vises til de retningslinjer som alt er vedtatt for vurderingsgarantien. Dette legges til grunn og betyr at den enkelte pasient skal ha beskjed om a) hvilken behandling han kan forvente å fåb) når undersøkelse eller behandling skal gis.» Det ser ut til at forslagene i det som ennå er et høringsutkast, ikke er fullt ut i samsvar med komiteens flertallsmerknader. Jeg forventer at helseministeren etter høringsrunden bringer forskriftene fullt ut i samsvar med komiteens og Stortingets beslutning.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-02-10:
Det ble etter min mening i klartekst fra en samlet sosialkomite sagt fra om at ventetidsgarantien ikke var et egnet redskap til prioritering av enkeltpasienter i forhold til retten til behandling. En av de mest positive ting som skjedde under behandlingen av pasientrettighetsloven, var jo nettopp at det var det medisinskfaglige skjønn i forhold til den enkelte pasient som skulle fastsette tidsfaktoren for når denne pasienten burde behandles. Det er da etter min mening en fullstendig misforståelse fra departementets side å hevde at ventetidsforskriftene skulle være nødvendige for å opprettholde og gå inn i Lønning II-prioriteringene. Prioriteringene i Lønning II ligger der, praktiseringen av kriteriene skjer i forholdet mellom lege og pasient, og det er legens faglige, forsvarlige skjønn som skal avgjøre tidsfaktoren for behandling. Fremskrittspartiet har helt siden ventetidsgarantiordningen ble innført, vært imot ordningen. Vi har foreslått den fjernet gjentatte ganger, uten at det har vært mulig å få gjennomslag for det. Pasientrettighetsloven ble vedtatt, og det var faglig ansvarlighet i forhold til sykdommens alvorlighet og art som skulle avgjøre tidsfaktoren for behandling – enten pasienten befant seg i gruppe 1, 2 eller sågar i gruppe 3. Det er ingen overraskelse for meg å registrere at departementet hevder at rettighetsfestingen i praksis ikke automatisk vil medføre økte utgifter for staten og merinntekter for fylkeskommunene. Denne politiske tankegangen var da også avgjørende fra flertallets side i sosialkomiteen, som ikke gav pasienten juridisk rett til behandling uinnskrenket. Jeg vil i denne sammenheng hevde at skal man kunne redusere helsekøene i Norge, må det koste mer penger, og de økonomiske rammene for det totale helsevesenet må økes betydelig. At den sittende regjering og det nåværende flertall ikke er villig til dette, er etter mitt skjønn bare å beklage – og da er beklagelsen på pasientenes vegne. Det er etter mitt skjønn marginalt hva man kan ta ut i produksjonsgevinst uten større kostnader. Vil man mer behandling, må man ta konsekvensene av det og bevilge større ressurser.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2000-02-10:
Ved behandlingen av pasientrettighetsloven var det enighet i sosialkomiteen om at retten til helsetjenester skulle lovfestes. Jeg vil understreke at det er forskjell på retten til nødvendig helsehjelp i pasientrettighetsloven og ventetidsforskriften. Pasientrettighetsloven er en rettighetsbestemmelse for den enkelte pasient, mens forskriften om ventetidsgaranti først og fremst forplikter fylkeskommunene og deres institusjoner. Komiteen så det som riktig at rett til behandling ikke skulle knyttes opp til selve ventetidsgarantien på grunn av usikkerhet knyttet til kvaliteten på og ensartetheten av ventelistene. Det ble i innstillingen pekt på at det er et problem at fylkene praktiserer ventetidsgarantien forskjellig. Kritikken rettet seg altså ikke mot kriteriene som ligger til grunn for prioriteringen, men mot praktiseringen. Jeg er derfor glad for at helseministeren i sitt innlegg opplyste at Sosialdepartementet, Statens helsetilsyn og Den norske lægeforening har satt i gang et arbeid for å bidra til likeartet praksis i helsetjenesten. Det er viktig å få faglig konsensus om praktiseringen av kriteriene. Arbeidet med å finne sikre faglige premisser for beskrivelser av diagnoser og behandlingsopplegg vil på sikt redusere de tilfeldighetene man har sett. Det er ofte små marginer mellom det som er sikre kriterier for å komme på venteliste, og det som kan være uakseptabelt. Når det gjelder tidsfrist for helsehjelpen, er det som helseministeren pekte på, argumenter både for individuell tidsfrist og generell tidsfrist. I forskriften er det foreslått en maksimumsfrist på tre måneder. I komiteinnstillingen står det: «Pasienten skal få nødvendig helsehjelp innenfor en tidsfrist knyttet til forsvarlig medisinskfaglig skjønn.» Det er altså den behandlende lege som må vurdere hvor lenge det er forsvarlig å la pasienten vente.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-02-10:
Jeg deler representanten Høeghs bekymring over forslaget i høringsnotatet som helseministeren har sendt ut til høring. Det er ikke, som flere har vært inne på, i tråd med Stortingets klare mening. Helseministeren knytter retten til helsehjelp til de samme prioriteringskriteriene som i ventetidsgarantien. Men sosialkomiteen sa i sin innstilling at en rett til behandling ikke bør knyttes til ventetidsordningen. Da Syse-regjeringen innførte ventelistegarantien, var hensikten at den skulle være en juridisk rettighet. Slik ble det aldri, fordi senere regjeringer har tolket bort denne retten. Ventetidsgarantien har stort sett fungert som en køordner. Med bakgrunn i denne erfaringen ville Høyre forbedre dette, og har foreslått at pasienten skal ha en individuell, medisinsk begrunnet rett til og frist for behandling. Men denne retten fikk ikke pasientene, fordi Arbeiderpartiet og regjeringspartiene stemte imot, selv om det åpenbart hadde vært det beste for pasientene. Den retten pasientene fikk av Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, var en lov med mange uklarheter og forbehold og store fullmakter til departementet. Det ble, som jeg fryktet, som å sette bukken til å passe havresekken. Departementet skal definere innhold gjennom forskrifter, og resultatet ser vi altså nå i høringsutkastet – dette sett i lys av at helseministeren heller ikke har vært noen pådriver for å gi pasientene rett til helsehjelp, for å si det mildt. Tvert imot advarte han nettopp mot dette gjennom media under behandlingen av loven. Han advarte mot å lovfeste denne retten. Hans advarsel gikk på at det ville bli et ras av klagesaker og søksmål. Men det er nettopp flertallets uklare juridiske mål for rett til behandling som ville ha gitt grunnlag for klagesaker. Jeg er imidlertid tilfreds med at helseministeren nå sier at han er innstilt på, etter høringsrunden og debatten her i Stortinget, å sørge for at forskriftene blir fullt ut i samsvar med de intensjoner som Stortinget har lagt til grunn. Det innebærer, slik jeg oppfatter det, at det må lages andre forskrifter enn de som ligger i høringsnotatet i dag.