Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-01-28:
Selv om det er Norges forhold til EU som er dagens hovedtema, er det vanskelig å drøfte Regjeringens Europa-politikk uten innledningsvis å nevne de dagsaktuelle og dramatiske utfordringer Norge møter som leder av OSSE. I redegjørelsen om samarbeidet i Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa den 19. november i fjor understreket utenriksministeren OSSEs rolle som bro til andre institusjoner, som FN, NATO og EU. Den viktigste oppgaven når Norge skulle overta formannskapet i OSSE, ville ifølge utenriksministeren være å utøve lederskap. I den knappe måned som har gått siden Norge overtok formannskapet i OSSE, har Norge og utenriksledelsen møtt utfordringer som virkelig har krevd lederskap. Situasjonen i Kosovo er kritisk, og faren for at konflikten kan utvikle seg til en regulær krigstilstand i det tidligere Jugoslavia er overhengende. Både gjennom den aktuelle krisehåndtering og initiativet til forhandlinger mellom de stridende parter har utenriksministeren utvist et lederskap som anviser den eneste farbare veg ut av den håpløse og tilsynelatende fastlåste situasjonen i Kosovo, nemlig en forhandlingsløsning. Jeg syns det er viktig at dette blir sagt, slik at det ikke bare er Fremskrittspartiets vurdering av denne konflikten som skal bli husket fra denne debatten. Utenriksministerens redegjørelse om Norges forhold til EU klargjør sentrumsregjeringens holdning til de mest omdiskuterte og brennbare politiske spørsmål på 1990-tallet. Redegjørelsen slår bl.a. fast følgende: Resultatet av folkeavstemningen i 1994 forplikter og skal respekteres. Folkets nei til EU-medlemskap har ikke ført Norge inn i en internasjonal isolasjon. Regjeringen vil utnytte den politiske og økonomiske handlefriheten folkets nei gir Norge. Vetoretten i EØS er framforhandlet for å kunne brukes, og Regjeringen er innstilt på – om nødvendig – å bruke denne retten, bl.a. på områder som gjelder helse, sikkerhet og miljø. Den norske pengepolitikken ligger fast, og en eventuell støttekjøpsavtale med EU vil være i strid med denne. Norges rettigheter som alliert og som assosiert medlem i VEU, Den vesteuropeiske union, må videreføres i eventuelle framtidige løsninger som endrer samarbeidsforholdet mellom EU, VEU og NATO. Regjeringen har innledet en gjennomgang av EØS-avtalen og vil i år 2000 legge fram en melding for Stortinget om norsk Europa-politikk. Regjeringen fastslår med andre ord at sentrumsregjeringen vil videreføre en aktiv Europa-politikk på grunnlag av et mellomstatlig samarbeid som innebærer at Norge kan utnytte sin politiske og økonomiske handlefrihet. Norge er altså ikke isolert i det internasjonale samfunn – tvert om. Norge har handlefrihet på det utenrikspolitiske området. Ja, Norge har i enkelte sammenhenger større politisk spillerom enn EU-landene, som ofte trenger lang tid til samordning. Da Terje Rød-Larsen hevdet det samme i 1997, fikk han påpakning av Europa-bevegelsens leder. Rød-Larsen har, bl.a. i Tidens Tegn, gitt uttrykk for at det ville ha vært vanskelig for Norge å spille en nøkkelrolle i Midt-Østen dersom Norge var medlem av EU. «Norge står i en gunstig posisjon mellom EU og USA», uttalte Terje Rød-Larsen. Dette gir naturlig nok et utenrikskpolitisk handlingsrom det er viktig å utnytte. De prosesser som er i gang i EU når det gjelder forsvars- og sikkerhetspolitikken, stiller Norge overfor nye og krevende utfordringer. I arbeidet for å utvikle en klarere europeisk sikkerhets- og forsvarsidentitet har det bl.a. kommet på bordet et britisk-fransk initiativ som varsler en endret britisk holdning til Vestunionen. Dersom VEU skulle bli lagt inn under EU for å styrke EUs rolle på det forsvars- og sikkerhetspolitiske området, vil det skape en helt ny situasjon for Norge når det gjelder vår sikkerhet generelt og vår medvirkning til krisehåndtering. Fortsatt er det knyttet usikkerhet til hva som blir resultatet av den forsvars- og sikkerhetspolitiske prosess som pågår. Disse spørsmålene må stå sentralt i den løpende dialog mellom Norge og EU. Vi må forvente at EU erkjenner Norges interesser på dette området, og at EU er innstilt på å drøfte disse spørsmålene med Norge. Dersom samarbeidsforholdet mellom EU, Vestunionen og NATO skulle bli endret, må Regjeringen legge til grunn at Norges rettigheter som alliert og som assosiert VEU-medlem skal videreføres. Den norske Europa-debatten har det siste året i sterk grad vært knyttet til EU-landenes lansering av euro, et meget vidtrekkende og dristig økonomisk og politisk prosjekt som i sterk grad vil påvirke norsk økonomi, og som Norge derfor selvsagt må forholde seg til på en aktiv måte. Det er kravet om en mer aktiv Europa-politikk på det pengepolitiske området som har vært gjennomgangsmelodien i opposisjonens kritikk av Regjeringen. Etter statsministerens og finansministerens besøk i Brussel og Bonn kan det virke som om denne saken er tonet ned, og at det i dag synes å være relativt bred politisk enighet om at en støttekjøpsavtale med EU er uaktuell, og at vår pengepolitikk skal ligge fast. Gårsdagens rentenedgang styrker etter min oppfatning en slik strategi. Norge skal selvsagt ha en løpende dialog med EU også når det gjelder pengepolitikken. Men vi gjør klokt i å innse at en tett tilknytning til euro ville innebære at vi valgte bort noe av vår økonomiske handlefrihet. Som utenriksministeren presiserte i sin redegjørelse, satser EU på en sterkere koordinering både når det gjelder finanspolitikk, beskatning, strukturpolitikk og lønnsdannelse. Etter Senterpartiets oppfatning vil det ikke være i Norges interesse å inngå avtaler med EU som svekker vår handlefrihet på områder som er viktige bl.a. for velferd, sysselsetting og ressursforvaltning. En sterk koordinering av den økonomiske politikken innenfor et stort og uensartet geografisk område vil nemlig måtte føre til spenninger mellom enkeltland og EU-systemet, herunder Den europeiske sentralbanken, som skal opptre uavhengig av politiske myndigheter. Derfor er det også for tidlig å si hvilke konsekvenser det vil få for EU-samarbeidet når enkeltland – under varierende konjunkturer – mister muligheten til å bruke renten og valutakursen som virkemidler i den nasjonale politikken. Det er bare framtiden som kan gi svar på hvordan EU vil makte disse utfordringene og påkjenningene over tid. Arbeiderpartiets «glideflukt» i euro-saken kan for øvrig være et nærmere studium verdt. Under rentedebatten i fjor høst kunne en få inntrykk av at Thorbjørn Jagland nærmest krevde en norsk tilknytning til euro. Etter protester fra sentrale nei-folk i partiet måtte Jagland dempe tonen. Under budsjettarbeidet lanserte Arbeiderpartiet så et forslag som også bar preg av at EU-kritikerne i Arbeiderpartiet fortsatt er oppegående. Det «dristige» grep her var at det i en såkalt strategisk dialog med EU kunne «undersøkes mulighetene for å knytte den norske krone nærmere til euroen.» Da Arbeiderpartiet så ble bedt om å konkretisere hva dette «kraftfulle» grepet innebar, kokte det hele ned til et ønske om en utvidelse av en allerede eksisterende kredittavtale med EU. Etter at luften har gått ut av euro-ballongen, har Arbeiderpartiet fokusert på Norges forhold til det europeiske politisamarbeidet Europol. Selv om bare EU-medlemmer kan bli part i Europol-konvensjonen, åpnes det for ulike former for kontakt og samarbeid med tredjeland. Selvsagt skal Norge ha god kontakt også med Europol-samarbeidet, som opplyst av statsministeren i går. Denne kontakten er allerede etablert. Men dette er i dag ingen hastesak. For det første gjenstår det flere uavklarte spørsmål når det gjelder utformingen av Europol. For det andre vil EU i første omgang prioritere søkerland når det gjelder inngåelse av samarbeidsavtaler. Et nei til medlemskap i en overnasjonal europeisk union betyr selvsagt ikke et nei til internasjonalt samarbeid på et mellomstatlig grunnlag. Derfor skal sentrumsregjeringen føre videre det aktive samarbeid Norge har etablert både med EU og andre land. Utenriksministerens redegjørelse viser at Regjeringen er innstilt på å utnytte både den handlefrihet og de muligheter dagens samarbeidssituasjon innbyr til.