Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Jeg må takke interpellanten for å ta opp kanskje en av de absolutt viktigste sakene vi kommer til å diskutere i denne salen. For det som dreier seg om midlertidige ansettelser, og det som dreier seg om innleie, er spørsmålet om hva slags type arbeidsliv vi skal ha i framtiden. I Europa ser vi at store deler av det seriøse næringslivet forsvinner. Til erstatning blir det mer bruk av vikarbyråer, bemanningsbyråer og innleie. Det betyr ikke at det kommer nye arbeidsplasser, det betyr bare at de gamle arbeidsplassene blir erstattet av arbeidsplasser med langt dårligere kvalitet, langt dårligere lønn og langt mindre sikkerhet for dem som skal ta jobbene. Situasjonen i mange av bemanningsbyråene og vikarbyråene er som regel at vikarene ikke har en arbeidsavtale med et fast timetall. Til nød har de en oppdragsbekreftelse for hvert enkelt oppdrag, av begrenset varighet. Det betyr at man har ingen forutsigbarhet når det gjelder økonomi, og er i praksis avskåret fra f.eks. det å få boliglån. Det med stillingsvern er i mange tilfeller ikke-eksisterende. Dersom en utleiekandidat ikke tilfredsstiller kundens behov eller krav, trenger de ikke å sies opp, det er bare å la være å ringe dem opp for nye eller videre oppdrag. Men oftere nå ser vi, i motsetning til hva som er i tråd med arbeidsmiljøloven, at man erstatter et mer permanent behov i bedriften. I mange bransjer er det slik at organisasjonsgraden er såpass lav at man ikke har fungerende tillitsvalgte, og derfor trenger man ikke å drøfte med tillitsvalgte. Det blir fritt fram for den enkelte arbeidsgiver å ta inn innleide. Men det som kanskje er mer alvorlig for å få avdekket disse forholdene, er at tillitsvalgte i de bedriftene som leier inn vikarer, ikke har innsynsrett i arbeidsavtaler og -vilkår. Mange mennesker som jobber i vikarbyråene og i bemanningsbransjen, kan være sårbare på arbeidsmarkedet. Det kan være språk, det kan være mangel på kunnskap om grunnleggende rettigheter, og ikke minst at det er usikre arbeidsforhold som gjør at man ikke tør å ta opp kritikkverdige forhold med arbeidsgiver. Jeg tror det er mange spørsmål vi er nødt til å se videre på for å komme fenomenet med sosial dumping til livs. Men jeg tror at noe av det vi bl.a. trenger å se på, er hvordan loven om virksomhetsoverdragelse fungerer. Bør det stilles sterkere krav til fast bemanning? Bør det være en godkjent lærebedrift for å sikre rekruttering av kompetent arbeidskraft for framtiden? En av de tingene som kanskje gjør det lønnsomt å drive innleie, er jo at pensjon ikke er med. Det er én av de tingene vi bør se nærmere på. Flere av dem som har hatt ordet her, har vært inne på de ulike måtene å organisere seg bort fra arbeidsgiveransvaret på. NUF-selskaper er én ting, enkelpersonforetak er en annen. Det er en effektiv måte å frasi seg rettighetene som arbeidstaker på. Vi må ha en diskusjon om hvor ønskelig disse formene er for å organisere seg bort fra arbeidsgiveransvaret, i det norske arbeidslivet. Flere har vært inne på loven om allmenngjøring, og det er en god ordning. Men jeg tror at vi også trenger å se nærmere på hva vi kan gjøre for å gjøre den bedre. Mange sier at dokumentasjonskravene gjør det nærmest umulig å få det allmenngjort, og så er det spørsmål om varighet. Men jeg tror også at vi skal tillate oss en større debatt om virkemidlene som ligger i allmenngjøringsloven som går på innsynsrett for tillitsvalgte, påseplikt og solidaransvar, og om dette er virkemidler som kan gjøres mer allment tilgjengelige, f.eks. i en form i arbeidsmiljøloven. Men de virkelige supermedarbeiderne i norsk arbeidsliv, nemlig vikarene, bør også bli løftet opp. Vi må få til en ordning hvor vi sikrer den samme lønnen som i den bedriften en blir utleid til. Også her blir spørsmålet om pensjon reist, og vi bør se om det også kan la seg gjøre å få inn i et lovverk. Retten til å stå i arbeid om det blir reist krav om fast ansettelse, bør også ses på, for vi vet at i altfor mange bedrifter kvitter man seg med brysomme ansatte som stiller krav om fast ansettelse. Avslutningsvis: Vi vet at fryktkulturen i deler av arbeidslivet er så sterk at enkelte arbeidstakere – i motsetning til det enkelte representanter fra høyresiden har hevdet – ikke vil organisere seg. Vi trenger å se på en kollektiv søksmålsrett for å sikre også disse arbeidstakerne.