Inge Lønning (Høyre), 2007-03-26:
Dagen i dag kunne ha vært en merkedag for omsorgspolitikken i dette land. Den meldingen vi har til behandling, ble initiert av den forrige regjeringen, og det ble sagt svært tydelig av den daværende statsråd at denne meldingen skulle skille seg fra tidligere meldinger ved å legge vesentlig vekt på innhold og kvalitet og noe mindre vekt på kvantitative størrelser. Ved inngangen til det videre arbeid inviterte den nåværende statsråd partilederne fra opposisjonspartiene etter oppfordring fra Kristelig Folkepartis partileder til et møte for å legge grunnen for et bredt tverrpolitisk løft i forbindelse med behandlingen av omsorgsmeldingen. Lenge lå det i komiteens behandling også an til at det kunne ende opp slik. Det var grunn til å tro at det ville bli enighet om det som nå er flertallsinnstillingen fra komiteens side, som følger opp det alle hadde regnet med, nemlig at det – etter at Stortinget har behandlet det dokumentet vi behandler i dag – skulle komme et forpliktende forslag fra Regjeringens side som integrerer alle de ulike bestanddelene i det kvalitetsløftet som det er behov for i omsorgspolitikken. Slik gikk det dessverre ikke, idet regjeringspartiene meldte tilbake til komiteen at de ikke kunne være med på dette. Dette er ingen formalitet. Dette er – jeg hadde nær sagt – blodig alvor. For det kan, etter vanlig praksis, bare tolkes på én måte, nemlig at finansministeren har satt foten ned. Og det betyr at det ikke gjør all verdens forskjell fra hvilket parti finansministeren kommer. Jeg la merke til at det på et nettopp avholdt partilandsmøte ble sagt av finansministeren at det gjør forskjell med SV i ansvarlig posisjon. På dette punkt gjør det ingen forskjell. Denne regjering ønsker ikke å forplikte seg over år, dvs. at den ønsker ikke å prioritere det brede tverrpolitiske samarbeid. Den ønsker heller ikke å prioritere omsorgspolitikken på en forpliktende måte, annet enn det som til enhver tid måtte ligge i de årlige budsjettforslag. Det er beklagelig, men det får vi ta til etterretning. Ifølge SINTEF Unimed har syke eldre i sykehjem i dag mer enn seks aktive sykdomsdiagnoser. Til tross for dette er det bare én lege pr. 180 pasienter i sykehjem, mens det i sykehus gjennomsnittlig er to pasienter pr. lege. Andelen ufaglærte i omsorgssektoren er nær 40 pst. Ifølge legemiddelmeldingen er 20 pst. av beboerne på sykehjem feilmedisinert. Sosial- og helsedirektoratet har anslått at 20–50 pst. av beboerne på sykehjem er underernært. Da er det interessant å konstatere hvor lavt Regjeringens ambisjonsnivå er når det gjelder å rette opp disse iøynefallende misforhold. Regjeringen satset bare 25 mill. kr på kvalitetstiltak i omsorgstjenesten i sitt forslag i inneværende års budsjett. Høyre foreslo i sitt alternative forslag 125 mill. kr til oppfølging av ufaglærte, bedre omsorg ved livets slutt, utvikling av undervisningssykehjem og forskning på demens. Regjeringen kuttet i sitt budsjettforslag i høyere utdanning og forskning og rammet bl.a. utdanning av helsepersonell til omsorgssektoren. Diakonale høyskoler, som har lang tradisjon i å utdanne sykepleiere innenfor geriatri, måtte kutte i sine tilbud. Det nye forslaget til friskolelov vil i fremtiden gjøre det svært mye vanskeligere for voksne mennesker som ønsker å utdanne seg til hjelpepleiere, enn det er med dagens lov. Det må være en målsetting at alle ansatte i omsorgssektoren i fremtiden skal ha fagkompetanse. Alt annet er for dårlig. Derfor er det grunnleggende viktig at Stortinget i løpet av nær fremtid kan vedta en forpliktende målsetting på dette området. I valgkampen i 2005 lovet Arbeiderpartiet å innføre nasjonale normer for legedekning. Bjarne Håkon Hanssen uttalte til Avisenes Nyhetsbyrå 16. august 2005: «Jeg utfordrer helse- og omsorgsminister Ansgar Gabrielsen til snarest å fortelle om regjeringen har tenkt å følge pålegget om å innføre en minstenorm for legedekning på sykehjemmene og i tilfelle hva normen bør være. En slik legenorm vil være viktig for å styrke kvaliteten i eldreomsorgen.» Etter ett år ved regjeringsmakten kom regjeringspartiene tilbake og meldte at de ikke ønsker å innføre noen slik nasjonal norm. Derimot ønsker man å legge inn tjeneste i sykehjem som obligatorisk del av turnustjenesten for leger. Til dette siste vil jeg si at jeg tror det er et ytterst risikabelt eksperiment, dersom man ikke først har sørget for at det er veiledningskapasitet som kan ta ansvar for unge medisinerkandidaters arbeid i sykehjem. Hvis man ikke sørger for det, er det grunn til å frykte for at et slikt innslag i turnustjenesten vil bli en varig vaksinasjon mot å ønske å gjøre tjeneste nettopp i sykehjemssektoren. Fra Høyres side legger vi vesentlig vekt på prinsippet om brukervalg. Hvorfor gjør vi det? Jo, fordi all erfaring viser at omsorgstrengende mennesker er nøyaktig like forskjellige som alle andre. Og jo eldre vi blir, desto mer forskjellige blir vi. Det er ikke slik at mennesker blir likere hverandre jo eldre de blir. Det er enda større individuelle variasjoner i de eldste aldersgruppene enn det er i de yngre. Det burde være soleklart at muligheten for selv å treffe valg ikke skal være dårligere for svake grupper enn det er for gjennomsnittsnordmannen. Seniorsaken i Norge har definert det som sin fanesak å håndheve prinsippet om fritt brukervalg, og det forstår jeg veldig godt. Det finnes en rekke undersøkelser som bekrefter at der hvor dette er innført, er tilfredsheten meget stor. Tidligere generalsekretær i Kirkens Bymisjon, nåværende statsråd Helen Bjørnøy, uttalte i 2005: «Brukervalg er en veldig god og fremtidsrettet modell. Visse ting i modellen må endres, spesielt det økonomiske. Men det at folk kan velge tjenesteleverandør, er med på å heve kvaliteten. Det er jeg sikker på.» En undersøkelse som er foretatt av Senter for omsorgsforskning ved Høgskolen i Gjøvik på oppdrag fra Helsetilsynet i Oslo og Akershus, som baserer seg på en spørreskjemaundersøkelse blant ledere og ansatte ved 111 sykehjem i disse to fylkene, viser følgende: «Både når det gjelder kvalitet i pleien, driftsrutiner, medisinhåndtering og fagkompetansen til personalet på vakt, er det slik at ansatte ved kommunalt drevne sykehjem rapporterer om noe dårligere forhold enn ansatte ved sykehjem drevet av andre organisasjoner.» Noen fremstiller det som om dette dreier seg om privatisering. Det er meningsløs begrepsbruk. Det er noen som fremstiller det som om dette dreier seg om kommers og kroner og øre. Det er også en meningsløs fremstilling. Konkurranse mellom ulike tilbydere dreier seg primært om én eneste ting – nemlig kvalitet. All erfaring på alle områder viser at der hvor det eksisterer monopolsituasjoner, blir kvaliteten aldri bedre. Jeg hadde som sagt håpet at dette skulle være en merkedag hvor det ville ha endt opp med en bred, tverrpolitisk felles forpliktelse for fremtiden. Nå tar regjeringspartiene selv ansvaret for sitt standpunkt, og vi andre kan bare følge den videre utvikling kritisk.