John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Selv om jeg i etterkant, etter at interpellasjonen var innlevert, er gjort kjent med at Sosial- og helsedepartementet har tilskrevet den aktuelle skadelidte kvinnen og meddelt at departementet vil revurdere sin tidligere avgjørelse om kun å yte et symbolsk beløp på 10 000 kr som kompensasjon for medisinske utgifter og utgifter til leiet hjelp hjemme i forbindelse med kvinnens vedvarende smerter, fant jeg ikke å ville trekke interpellasjonen. Interpellasjonen har en prinsipiell side som det er viktig å få en politisk avklaring på. Skal en forvente at norske borgere stiller opp frivillig til offentlige helseundersøkelser, er det viktig at deltagerne sikres for påførte skader uten omfattende prosedyrer. Som det fremgår av interpellasjonsteksten, fikk en kvinne som frivillig deltok i en større helseundersøkelse i Nord-Trøndelag i 1996, komplikasjoner med sterke smerter i armen etter en blodprøvetaking, smerter som siden har ført til 100 pst. uførhet for kvinnen. Helseundersøkelsen ble ledet og styrt av Statens institutt for folkehelsen, som i utgangspunktet diskuterte spørsmålet om å tegne en spesiell forsikring i forhold til undersøkelsen, men falt ned på det standpunkt at staten i et slikt tilfelle ville være selvassurandør eller at Norsk Pasientskadeerstatning kunne være aktuell erstatningsyter hvis komplikasjoner medførte erstatningsansvar. Da kvinnens advokat anmodet Sosial- og helsedepartementet om skadeserstatning, anførte departementet i skriv til advokaten datert 30. juli 1998 følgende: «Det foreligger ikke noe objektivt ansvarsgrunnlag som dekker den aktuelle hendelsen. De alminnelige regler om culpaansvar kommer derfor til anvendelse. Ut fra de opplysninger som foreligger i saken, finner departementet intet grunnlag for å hevde at blodprøvetakingen ble uaktsomt utført. Det foreligger med andre ord ikke noe ansvarsgrunnlag for å tilkjenne erstatning.» Videre anfører departementet: «Det foreligger på denne bakgrunn ingen erstatningsplikt for departementet i den foreliggende saken. Det dreier seg imidlertid om en person som frivillig har stilt opp til en undersøkelse hvor resultatet har til hensikt å bli til beste for hele befolkningen. Departementet har derfor vurdert hvorvidt enkelte av utgiftene bør dekkes etter en rimelighetsbetraktning. Etter en avveining av motstående hensyn finner departementet å kunne tilby en kompensasjon på kr 10.000,- tilsvarende de medisinske utgifter og utgifter til leiet hjelp i hjemmet som [kvinnen] har hatt i forbindelse med smertene, under forutsetning om at det anses for endelig oppgjør i saken.» Jeg må si at dette var litt av et raust tilbud til kvinnen som på grunn av sin skade mistet sin ervervsevne 100 pst. Jeg vil karakterisere dette tilbudet som hjelpeløst, selv om det gjelder et departement. Statens helsetilsyn har i brev til departementet datert 15. desember 1997 anført at de ser det som godtgjort at det er en sannsynlighetsovervekt for at det foreligger en årsakssammenheng mellom blodprøvetakingen og smerteplagene til den aktuelle kvinnen. Helsetilsynet anfører videre i samme brev at det kan bli vanskelig å finne deltagere til slike helseundersøkelser dersom skader som undersøkelsen forvolder, ikke blir erstattet. I henhold til nåværende pasientskadeserstatningslov er jeg enig i at regelverket når det gjelder denne loven ikke uten videre kan benyttes som rette erstatningsorgan i tilfeller som det vi her diskuterer. Pasientskadeserstatningsloven er imidlertid for tiden under behandling i sosialkomiteen. Det kunne i den anledning være interessant å høre hva helseministeren måtte mene om det ville være korrekt å få en tilføyelse i denne loven, som også dekker utgifter i forbindelse med påførte skader for frivillig deltagelse i offentlige helseundersøkelser. Jeg er personlig enig med Helsetilsynet i at selv om det i tilfeller som dette ikke foreligger et objektivt ansvar som utløser ordinær erstatning, må en på en eller annen måte sørge for at de borgere som deltar i denne type frivillige undersøkelser, holdes skadesløs fra statens side. Jeg finner det helt urimelig og totalt uakseptabelt at mennesker som deltar i slike undersøkelser, skal risikere både liv og helse uten at staten skal gjøres økonomisk ansvarlig for komplikasjonene. Jeg finner det også kritikkverdig og urimelig at ikke staten ved departementet allerede i utgangspunktet gikk inn og tilbød den aktuelle kvinnen i dette tilfellet en rimelig erstatning i forhold til den skade som er påført med 100 pst. uførhet. Når nå departementet imidlertid har lovet en ny vurdering av saken, tillegger jeg dette at sakens realiteter er kommet helseministeren til kjennskap, og at det nå er den politiske ledelse i departementet som etter hvert tar affære ut fra et rent rimelighetsprinsipp. Og det sier jeg meg glad for. Det må imidlertid for fremtiden sikres en forsvarlig forsikringsordning for fremtidige helseundersøkelser og screeninger, som det etter hvert blir flere og flere av i vårt samfunn i det forebyggende helsearbeidet. Fremtidige frivillige helseundersøkelser må ikke bringes i miskreditt ved at staten løper fra sitt ansvar når komplikasjoner ved slike undersøkelser oppstår. Jeg vil sterkt henstille til helseministeren snarest å ta initiativ til en erstatningsordning som fullt ut dekker skader og komplikasjoner som påføres norske borgere som frivillig deltar i denne typen undersøkelser. I det aktuelle tilfellet med kvinnen fra Nord-Trøndelag forutsetter jeg at en ny vurdering i departementet vil resultere i et forsvarlig og akseptabelt erstatningsoppgjør. I tillegg til det vil jeg henstille til helseministeren at kvinnen gis en uforbeholden unnskyldning og beklagelse fra departementets side for den behandling hun har vært utsatt for fra myndighetenes side i denne saken. Jeg tror det politiske miljø og den offentlige forvaltning på sikt vil stå seg på at man innrømmer feil, beklager de feil som er gjort, og gjør riktig opp for seg. Den aktuelle sak som denne interpellasjonen tar utgangspunkt i, har så langt vært behandlet i departementet med det motsatte av ydmykhet, nemlig etter mitt skjønn med sterk arroganse, noe som jeg finner grunn til å beklage. Det har svekket tilliten til de offentlige helsemyndigheter, men mye av dette kan nå rettes opp, først ved å gi den aktuelle kvinnen et forsvarlig økonomisk oppgjør og for fremtiden finne frem til ordninger som sikrer erstatning uten en kamp fra de skadelidtes side. Dette vil også langt på vei sikre at man også i fremtiden får befolkningen til å stille opp ved ulike typer frivillige helseundersøkelser. Til slutt vil jeg berømme pasientombudet i Nord-Trøndelag, Kjell Vang, for det initiativ han har tatt i forhold til departementet når det gjelder å løse denne kjedelige saken for denne kvinnen på en god måte. Her har vi fått et eksempel på hvordan et pasientombud skal fungere som brukernes advokat i forhold til de offentlige ansvarlige helsemyndigheter. Jeg spør meg: Er alle våre pasientombud like årvåkne som ombudet i Nord-Trøndelag, og er det mange saker av lignende art som aldri kommer Stortinget for øre? Jeg mener prinsipielt at vi som stortingsrepresentanter også har et ansvar for enkeltmennesker som lider overlast i det offentlige helsevesen.