Inge Lønning (Høyre), 2009-03-30:
Det kan være verdt å minne om utfordringenes omfang, som statsråden startet med i sitt svar på interpellasjonen. Undersøkelser tyder på at om lag en sjettedel av den voksne befolkning til enhver tid har en psykisk lidelse. Om lag en fjerdedel av de 900 000 personene i yrkesaktiv alder som står utenfor arbeidsstyrken, har psykiske problemer som en vesentlig årsak til dette. Verdens helseorganisasjon antar at psykiske lidelser, nest etter hjerte- og karsykdommer, kommer til å være den viktigste årsaken til sykdomsbelastning på verdensbasis. Opptrappingsplanen for psykisk helse startet med en stortingsmelding som ble fremlagt av daværende statsråd Gudmund Hernes i 1997. Det avstedkom en bred, unison, tverrpolitisk enighet i Stortinget om den tiårsplanen som ble avsluttet ved utløpet av 2008. La meg bare minne om hovedprinsippene: Desentralisering var det enighet om. Men det er også viktig å minne om at det var enighet om at døgnkapasiteten i sykehus ikke skulle bygges ned, men videreføres på det samme nivå som man hadde den gang. Evalueringene så langt av opptrappingsplanen er i mange henseende positiv i den forstand at de viser at vi har beveget oss i riktig retning. Samtidig har omfanget av utfordringer økt. Det er jo det som gjør at det er vanskelig å holde tritt med problemenes omfang. Jeg skal konsentrere meg om noen av de hovedutfordringene som gjenstår, og som vi ikke har klart å møte skikkelig hittil. Det gjelder likeverdigheten i de kommunale tilbudene. Det er fremdeles slik at ujevnhet og mangel på kommunale tilbud fører til stort press på spesialisthelsetjenesten. Tilgjengeligheten til spesialisthelsetjenesten er fremdeles problematisk. Ventetiden er fortsatt for lang – i gjennomsnitt 53 dager for voksne og 75 dager for barn. Rettssikkerhetsproblemene på dette området er enda større enn i helsevesenet i sin alminnelighet. Blant barn og unge som søkte psykisk helsehjelp, opplevde 16 pst. brudd på fristen for vurdering og 23 pst. brudd på fristen for behandling i 2. tertial 2008. Riksrevisjonen har i sin rapport påpekt at det er institusjonenes kapasitet og ikke pasientens behov som synes å være avgjørende for de vurderingene som blir gitt, om rett til helsehjelp. Riksrevisjonens rapport tyder også på at noe av problemet her er knyttet til strukturen ved at helseforetakene blir, folkelig uttrykt, bukken som passer havresekken, dvs. det er en mangel på uavhengighet når det gjelder de faglige, medisinske vurderingene i forhold til kapasiteten. Derfor har Høyre i et representantforslag om raskere helsehjelp foreslått en ordning som sikrer større faglig uavhengighet i vurderingen av pasientenes behov for hjelp. Vi har også fra vår side vært kritisk til at Regjeringen har bygd ned plasser i sikkerhetspsykiatrien, fra 228 til 191 i perioden 2001–2008. Høyre har gått inn for å trappe opp tilbudet om psykisk helsevern til denne kategorien pasienter, herunder flere sikkerhetspsykiatriske plasser. Kompetansen knyttet til vurdering av farlighet må helt åpenbart styrkes, for dette er langt på vei et spørsmål om spesialkompetanse. Vi har også fra vår side bedt om at den kapasitet som finnes hos private aktører og private avtalespesialister, må utnyttes bedre for å sikre pasientene raskere hjelp enn det som er tilfellet i dag. Vi bad allerede i 2006 om at omfanget av mulig ledig kapasitet på dette området skulle bli kartlagt, slik at vi i det minste vet med sikkerhet hvor stor den mulige utnyttbare kapasiteten er. Fremdeles er det ikke kommet noe svar på dette, og jeg oppfattet ikke at dette var inkludert i de tallene statsråden gjengav i sitt innlegg.