Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-10-10:
Jeg må nok innrømme at jeg i det siste forsøket på å oppklare en misforståelse er mer enig med Jan Petersen enn med finansministeren. Norge er i en unik situasjon med overskudd på statsbudsjettet som få, om noen, andre land kan vise til. Vi har store naturressurser som vil gi landet fremtidige inntekter og et velferdssystem som er godt utbygd. Vi har bedre muligheter enn de fleste til å videreutvikle samfunnet, slik at vi kan sikre grunnlaget for verdiskaping og rettferdig fordeling. Vi har ressurser til å videreutvikle skolen, til å videreutvikle offentlig sektor, til å videreutvikle helsetilbudet, til å få en bedre eldreomsorg og til å få bedre og tryggere oppvekstvilkår for barn og unge. Den vilje til ansvar, til rettferdig fordeling og til solidaritet som samfunnet er bygd på, står fortsatt sterkt i befolkningen og er blant de grunnverdier vi må bygge videre på. Så langt er utgangspunktet godt og gir grunnlag for optimisme. Norge er på de fleste områder i en unik situasjon som mange land kan misunne oss. Det betyr selvsagt ikke at alt er som det skal eller bør være. På mange områder er det grunn til bekymring. Vi ser en økende tendens til kriminalitet og til voldsbruk. Vi ser, særlig blant ungdom, uro og mistrivsel i skolen. Vi ser økende problemer i forbindelse med rusmiddelmisbruk. Vi ser en utvikling som både foreldre og samfunn må ta på alvor. Senterpartiet vil derfor sette barn og unges oppvekstvilkår i fokus. Det er her hovedinnsatsen må settes inn dersom vi skal kunne snu den uheldige utviklingen vi nå ser. Det er nødvendig å sette inn mer ressurser i skolen. Tall presentert i media for noen dager siden sier at 57 pst. av lærerene som ble pensjonert i fjor, gikk ut i uførepensjon. Det taler sitt tydelige språk. Dette forteller oss at det er nødvendig med mer ressurser til skolen. Det er behov for større voksentetthet i barne- og ungdomsskolen, det er behov for flere lærere og for flere miljøarbeidere, og det er behov for ressurser til å ta bedre vare på de barna som i dag faller utenfor den tradisjonelle skolen. Det er behov for å styrke skolefritidsordningen, der svært mange barn i alderen seks til ni år tilbringer mange timer hver eneste dag. Det er behov for å styrke forebyggende arbeid hos politiet, det er behov for å bygge ned sektorgrensen mellom fagprofesjonene i hjelpeapparatet, og ikke minst er det viktig å tenke helhet og forebygging når nærmiljøer planlegges og bygges ut. Dette koster mange penger, vil mange innvende. Ja, det gjør det, men det koster faktisk mye mer både i statlige midler og i personlige lidelser dersom problemene først skal få oppmerksomhet når reparasjonsregningen kommer. De tendenser vi ser innenfor deler av næringslivet, er urovekkende. Når grådighet og hensyn til egen vinning settes framfor andre verdier, må det bære galt av gårde. Den kultur som avdekkes blant enkelte av næringslivets toppfolk, må vi på det sterkeste ta avstand fra. Tradisjonelt har norske bedriftsledere hatt sin lojalitet knyttet til ansatte og til samfunnet. Det er mye som nå tyder på en mentalitetsendring. Egen vinning prioriteres framfor fellesskapet. Kortsiktig gevinst med fokusering på børskurser settes framfor langsiktig verdiskaping, ofte fordi ledere gjennom slik kortsiktig gevinst kan realisere egen fortjeneste gjennom kjøp og salg av aksjer eller opsjoner. På toppen av det hele ser vi også tegn på en kannibalisme blant en del næringslivsaktører som ikke vil tjene verken dem selv eller samfunnet på lang sikt. Tror disse folkene at det mulig å operere i sin egen sandkasse – isolert fra omverdenen – uten at det man foretar seg, skal få konsekvenser? Hvordan er man i stand til å overse at både ansatte, kunder og samfunnet for øvrig vil bli påvirket av den mentalitet disse lederne legger for dagen, og agere tilsvarende? Hvordan kan man tro at alle andre skal vise moderasjon og solidaritet og sette bedriftens og samfunnets interesser i første rekke, når eiere og ledere ser ut til å prioritere egen vinning framfor alt annet? Når jeg bruker tid på dette har det selvsagt sammenheng med at denne type holdning og den atferd enkelte ledere utviser, må få konsekvenser også for utformingen av politikken og for de rammevilkår næringslivet må forholde seg til. Snusk, operasjoner på kanten av det lovlige og ulovligheter må selvsagt få konsekvenser, uansett hvem det gjelder. Strengere regler, f.eks. om innsidehandel, og strengere kontroll, f.eks. i form av et aksjetilsyn, må derfor vurderes. Og så får næringslivet huske når de i neste omgang klager over vanskelige økonomiske vilkår og et stivbeint regelverk, at de selv har ansvaret for at det er blitt sånn. Det forslag til statsbudsjett for 2001 som Regjeringen har lagt fram, bærer i seg elementer som det selvsagt er verdt å diskutere, og som burde gi grunnlag for drøftinger mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet. Dette vil på ingen måte svekke sentrum som regjeringsalternativ, men som ansvarlige partier vil vi selvsagt gjøre vårt for å bidra til at landet får et best mulig budsjett som ivaretar folks behov i størst mulig grad. Det betyr ikke at vi vil være garantister for at Regjeringen skal få tilslutning til det framlagte budsjett, men det betyr at vi vil gå inn i drøftinger med sikte på å oppnå et best mulig resultat. Vi velger en ansvarlig og konstruktiv linje, i motsetning til Arbeiderpartiet, som etter at de gav fra seg regjeringsmakt høsten 1997, satte seg selv på sidelinjen i norsk politikk i to år – uten å vise vilje til ansvar, uten å vise vilje til å inngå politiske kompromiss til beste for landets innbyggere – som høsten 1998 var villige til å inngå et nært og forpliktende samarbeid med Høyre for å få tilbake regjeringsmakt, og som, ifølge partileder Thorbjørn Jagland, brukte budsjettforliket høsten 1999 som et skritt på veien tilbake til regjeringsmakt. Arbeid for regjeringsmakt mer enn vilje til ansvar har preget Arbeiderpartiet i denne stortingsperioden. Det er Arbeiderpartiets valg. Vi velger annerledes. Vi velger ansvarlighet og vil på det grunnlag gå inn i høstens budsjettarbeid. Selv om det framlagte budsjett bør kunne være utgangspunkt for drøftinger der alle partier må gi og ta, er det fortsett mye som skiller Arbeiderpartiet, Senterpartiet og de øvrige sentrumspartiene. Arbeiderpartiets miljøpolitikk nærmer seg et bunnmål for hva man kan forvente av en regjering. Å åpne for bygging av sterkt forurensende gasskraftverk som vil øke utslippene av CO2 tilsvarende omtrent halvparten av den norske bilparken, er det verste eksemplet. Men også på andre områder svikter Regjeringen: Man kutter sterkt i bevilgninger til alternativ energi, og de midler man foreslår, går i hovedsak til satsing på gass. Man vil gjøre kollektivtransport dyrere gjennom å innføre moms på transport. Det er en del av Regjeringens miljøprofil. Også i forhold til Den europeiske union står denne regjeringen for en annen politikk enn Senterpartiet gjør. Thorbjørn Jagland har påtatt seg rollen som en pådriver i arbeidet for å overbevise det norske folk om at vi stemte feil i 1994, da et flertall sa nei til medlemskap. Ja-siden vil tydeligvis ikke gi seg før vi er blitt medlem. Det er overhodet ingen grunn til å åpne for en ny EU-debatt, eller for å åpne for en ny søknad. Det har i hele tiden etter folkeavstemningen i 1994 vært en vedvarende og sterk majoritet i det norske folk mot medlemskap. Vi har ikke opplevd den kapitalflukt som ja-siden spådde ville komme, vi har ikke opplevd investeringstørke, vi har ikke opplevd økende arbeidsledighet, og vi har heller ikke opplevd at næringslivet ikke får solgt sine produkter på markedene. Tvert imot. Videre: EU utvikler seg nettopp i den retning som nei-siden i 1994 påstod ville skje: mer og mer i retning av et Europas forente stater, med felles politikk på stadig flere områder og stadig mer bruk av flertallsavgjørelser som reduserer de små landenes innflytelse. Det er ingen grunn til å vurdere medlemskapsspørsmålet på nytt. Thorbjørn Jagland har flere ganger i år sagt at det vil være dramatisk for Norge dersom Sverige og Danmark sier ja til den felles valutaen euro. Danmark har nå som kjent etter 27 års medlemskap med et overveldende flertall sagt nei. Det er basert på et sterkt folkelig engasjement og en høy valgdeltakelse – et resultat på tvers av det de store partiene ønsket, og på tvers av medienes påvirkning. Det ble nei, og den dramatikken Thorbjørn Jagland ventet, uteble. Thorbjørn Jagland kan nå sove godt om natten igjen og legge hele EU-debatten til side. Senterpartiet er for en momsreform. Det er på høy tid at grunnlaget for moms utvides, men det forslaget som Regjeringen legger fram, som innebærer bl.a. en svak reduksjon av moms på kjøtt, mens man utelater andre matvarer, er ikke godt nok. Det er nødvendig både å legge ernæringsmessige og fordelingsmessige hensyn til grunn for den momsreformen som kommer, og grunnlaget må utvides til å gjelde andre matvarer, som f.eks. fisk, grønt og frukt, ikke minst ut fra et ernæringsmessig synspunkt. Hvordan skal vi kunne bruke den økonomiske handlefriheten vi har, til beste for folk flest? Det er uakseptabelt at folk står i helsekø i årevis og er ute av yrkeslivet. Det er uakseptabelt at norsk helsevesen ikke er organisert og ikke har økonomisk handlefrihet til å arbeide mest mulig effektivt. Det er uakseptabelt at vi ikke er i stand til å vedlikeholde den infrastrukturen som vi har bygd opp gjennom generasjoner. Veier og jernbane blir i dårligere forfatning for hvert år. Skolebygg forfaller. Vi hører om skoleklasser som mangler skolebøker. Det er utallige eksempler på denne utviklingen, som er uakseptabel for oss alle sammen. Det er et mål for Senterpartiet å ta vare på de verdiene som er bygd opp. Det er et mål for oss å styrke utdanning og forskning for å sikre framtidig verdiskaping og velferd. Det er et mål å styrke innsatsen for barn og unge slik at vi kan unngå at stadig flere får problemer, og det er et mål å bygge ut velferdssektoren og arbeide for en mest mulig rettferdig fordeling. Vi har økonomisk handlefrihet. Vi mangler arbeidskraft på enkelte områder og i enkelte bransjer, bl.a. innenfor offentlig sektor, som flere har pekt på. Derfor vil Senterpartiet arbeide for at flest mulig skal få ta del i yrkeslivet gjennom størst mulig fleksibilitet, også i forhold til dem som av ulike årsaker ikke kan jobbe full tid. Vi vil også foreta grundige vurderinger av om det er regionale og bransjemessige forskjeller i ledighet for å kunne målrette innsatsen mot de områdene der det gir minst pressvirkning.