Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-04-16:
Det er ingen tvil om, som flere har vært inne på, at denne meldingen, som alle stortingsmeldinger, er en svært god oppsummering av det vi kan. Den er også rik på kloke tanker om hva vi bør gjøre. Men når det kommer til det som handler om å gå fra hva en bør gjøre, til det en vil gjøre, blir det et stort sprang. Alle de forslagene som opposisjonen har fremmet, handler om å gå noen små og viktige skritt for å skape en forpliktelse. La meg tillate meg å bruke et bilde – man kan gjerne kalle det for politikkens forpliktende babystepping. Bit for bit omsettes generelle holdninger og kloke tanker til forpliktende handlinger. Da blir det en ganske underlig opplevelse å se at det nesten ikke er mulig i forbindelse med et eneste forslag å være med på små og forpliktende skritt, som burde hatt den karakter at de ville vært fornuftige uansett, gitt at vi alle sammen – og det gjelder også Venstre – tar stortingsmeldingens beskrivelser og formulerte hensikter på alvor. Da må man nesten si at opposisjonen – Venstre inkludert – på en rekke punkter tar stortingsmeldingens hensikt på alvor og fremmer forpliktende forslag, mens regjeringspartiene nøyer seg med å avvente og se hva som i praksis kommer til å skje. La meg være helt konkret på et punkt som er grunnleggende for denne meldingen. Meldingen kunne kanskje vært klarere og tydeligere når det gjelder hva skolen ikke kan gjøre for å skape sosial utjamning, men meldingens hovedhensikt er tross alt å si hva skolen kan gjøre, og det er et redelig utgangspunkt. Med et slikt utgangspunkt og med den kunnskapen vi har gjennom Kunnskapsløftet – som alle partier nå sier at de er forpliktet til å gjennomføre i praksis – burde man ikke gjort det til et problem å vente med å endre forskriften til opplæringsloven, som sier at for å undervise i et fag, må kompetansen være knyttet til det å undervise, ikke til det å være tilsatt. Det ville i praksis betydd at man ville satt seg under det press at lærerne enten gjennom en god reform av lærerutdanningen, som jeg kommer tilbake til, eller gjennom en systematisk etter- og videreutdanning bit for bit skulle fått den kompetanse man trengte for å være god i den situasjonen, hvor alle er enige om at kvaliteten på undervisningen er viktig for å sørge for at de som ikke har noe med seg hjemmefra, i hvert fall gis en ny sjanse, men det er noe Regjeringen skal vurdere. Når denne meldingen helt riktig sier at det er mye man kan se utrolig tidlig, skulle man tro at man hadde laget noe helt generelt og forpliktende om hvordan f.eks. godt utdannede lærere og spesialpedagoger bør plasseres ut tidlig blant dem det gjelder. Jeg vandrer mye i norsk skole, og bruker mye tid på det, og jeg har til gode å treffe noen lærere som ikke ønsker at f.eks. en spesialpedagog fra PP-tjenesten var praktisk og konkret i undervisningssituasjonen. Det ønsker alle. Som flere har pekt på, har finnene det slik. Men her skal vi først ha et lite prosjekt før det skjer noe. Det er ikke rart med den språkformen at det fremmes et forslag der man ber om at man gjør noe med den spesialpedagogiske innsatsen. Vi trenger ikke gå lenger enn til vårt naboland Sverige, hvor den praktiske debatten om det å bruke mennesker med god pedagogisk kompetanse, inkludert spesialpedagogisk kompetanse, var et sentralt og viktig virkemiddel i den valgkampen som nylig var i Sverige. Men i Norge skal vi sitte og vente. Det er bakgrunnen for at det også fremmes et forslag om dette. Hvis det er slik at ingen skal stå igjen, kan vel alle være enig om, spesielt når vi ser på frafallet og kunnskapen om frafallet i skolen – vi har fått en utmerket utredning som statsråden har initiert – at sjenerende mange av dem har en minoritetsspråklig bakgrunn. Vi vet også at veldig mange av dem som gjør det særdeles bra i Norge, har en minoritetsspråklig bakgrunn. Da skulle en jo tro at det å få de kloke livserfaringene om hva som gjør at det går bra, og de gode erfaringene om at det som ikke går så bra, kan snus, burde være en enkel sak å være med på. Men selv det er en for utfordrende sak for regjeringspartiene. Nå ble vi til slutt enige om en beskrivelse av det positive og kloke som skjer flere steder i landet, bl.a. i Oslo-skolen. Det er positivt. Men da er det ganske forunderlig at man ikke kan sørge for at så praktiske skritt kan gjøres til et debattema. Alle vet jo at noe av det som setter en politisk dagsorden, er at ting løftes opp til debatt. Da kan man velge en debatt som er sur, eller en debatt som er konkret, positiv og energiskapende – et møtepunkt – som burde fått en tiljublende støtte fra regjeringspartiene, men det skjer ikke i denne komiteinnstillingen. Det er to måter å se dette på. Den ene er at man mener at dokumentet er såpass forbilledlig klart når det gjelder det som kommer til å skje, at vi alle sammen kan slappe av. Den andre er at man synes at statsråden er så hjertelig blakk at vi ikke tør å forplikte ham på noe punkt, selv ikke på små kroner. Jeg overlater fortolkningen til dem som lytter og hører på, for det er ingen grunn for meg til å trekke den konklusjonen. Så er det et punkt hvor jeg faktisk er skikkelig indignert, for dette har denne utdanningskomiteen behandlet tre ganger, senest i en sak sist sommer, hvor vi var så høflige mot hverandre at vi ikke tok replikk på statsråden. Vi var enige om at de som er under behandling på grunn av rusavhengighet, i hvert fall skal få en god utdanning. Det var en enstemmig komite. Så får vi en forunderlig vandring, som får oss til å bli usikre – i hvert fall jeg. Da vi tok det samme opp i budsjettbehandlingen, kunne ikke regjeringspartiene være med, og i denne omgangen kan de heller ikke være med. Men så faller det på plass for meg, for jeg er kjent med de rundskrivene som skolemyndighetene sender ut, og der står det at i kollektivene og andre steder skal skoletilbudet i grunnen ikke være så viktig, det skal bare være en liten del, i tillegg til den rent medisinske behandlingen. Hvis vi ser på virkeligheten: Dokka videregående skole f.eks., som hadde fem – tror jeg det var – lærerstillinger, går nå ned til 1,4, og Sollia-kollektivet går fra to og en halv stilling til én. Dette er livsviktige lærerstillinger, som gjør at mennesker som enten mistet utdanningen fordi de ikke var nok «sosialt» til stede, eller som mistet den fordi de i det hele tatt ikke var til stede, nå ikke får sjansen. Dette står i en rystende kontrast til det som Regjeringen sier, som er rosverdig og positivt, nemlig at de som er innsatt i norske fengsler, skal sannelig få med seg en utdannelse. Og det er riktig, for vi har solide stortingsdokumenter som sier at det er riktig. Vi vet at mange av dem som sitter i norske fengsler, sliter med rus. Det har vi Fafo-rapporter på. Men når vi kommer til disse behandlingskollektivene, er det altså «små» kroner på livsviktige lærerressurser som bare blir borte i hele systemet. Så kan man kanskje si at statsråd Djupedal ikke er alene om ansvaret. Nei, helse- og omsorgsministeren blir også sittende med et ansvar. Men summen blir da at de som er rusmiddelavhengige, skal i hvert fall få lov til å stå igjen – om jeg får lov til å formulere det så direkte. For det er det som er summen: først å ha en erklært vilje, så trekkes det på viljen til regjeringspartiene i budsjettbehandlingen, så trekkes det ytterligere ut når det gjelder denne saken, og så måles det mot virkeligheten. Som Venstre-representant er jeg i hvert fall forpliktet på en parole. Det er å gi røst til den som liten eller ingen stemme har, fordi de byråkratiske lagene rundt dem er så omfattende at det er vanskelig å trenge igjennom. Og det gjør jeg ved å benytte noe av taletiden på dette. Så er det også slik – jeg skal ta opp det til slutt – at i denne saken understreker opposisjonen noe som jeg synes det er forunderlig at regjeringspartiene ikke kan være med på, nemlig det nasjonale ansvaret – i tillegg til at vi har lokale skoleeiere – for å sørge for at skolen har verktøy til å vurdere alt det de får av tilbud i konsulentrapporter og fra annet hold. Vi har f.eks. hatt en bred offentlig debatt om Læringslaben. Jeg skal ikke gå inn på hvem som har rett, og hvem som har feil, men er det noe den illustrerer, er det skolenes behov for å ha verktøy til å vurdere hva de mottar som er godt, eller hva de mottar som er dårlig. Det sier altså Venstre, sammen med de andre opposisjonspartiene, er viktig. Man skulle tro at det var viktig også for regjeringspartiene å si det, for med det lokale ansvaret må vi i hvert fall være sikre på at de som skal ha det, er gode nok, ikke bare til å måle hvordan lærerne får effekt ut av kronene de får, og hvordan elevene kan gjøre det, slik som vi får gjennom en fornyet utgave av nasjonale prøver, men til også å sørge for at skolene har en mulighet til å vite hva de får av tilbud, enten de kommer fra private firmaer eller fra høyskoler og universiteter, slik at man faktisk har kvalitetssikringsverktøy for å vurdere hva man mottar. På det punktet blir stortingsmeldingen nok et eksempel på en oppsamling av en god beskrivelse og mange gode hensikter. Men på de punktene hvor en skritt for skritt kunne gått videre, skjer det ikke. Og jeg tror at det ikke skjer fordi det nå enten mangler vilje til å være så konkret og forpliktende, eller fordi man står i den situasjonen at man har disponert så mange penger på den kvantitative barnehageutbyggingen at man heller ikke kan bruke penger på dette. På toppen av det hele kan man heller ikke være med på å formulere et dokument om kvaliteten i barnehagen, som er ett av regjeringspartienes viktigste satsingsområder. Det kan man heller ikke være med på. Da blir konklusjonen at opposisjonens forslag burde hatt tilslutning på mange punkter. Kanskje ville man hatt det under andre politiske situasjoner. I dag kan vi konstatere at avstanden er slik den er.