Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2011-12-01:
Jeg registrerer at de fleste partier frir til Kristelig Folkeparti, men at Kristelig Folkeparti ikke er så fornøyd med noen av frierne. Dette er jo noe vi alle har erfaring med fra våre lokalmiljøer fra vi var helt unge. Kristelig Folkeparti er jo ikke kjent for å ha de ungdommene som er lettest på tråden, og slik er det heller ikke i politikken. Kristelig Folkeparti må ha mye frieri før de biter på. Og da får vi jo fortsette debatten langs det sporet. Som mange har vært inne på, bygger vår velferdsstat ofte mye på initiativ fra det frivillige. Kirken startet sykehus, og nå har det blitt et offentlig tilbud. Arbeiderbevegelsen startet pensjonskasser og startet prevensjonsveiledning, og det ga i ettertid en situasjon hvor vi fikk en folkepensjon, og vi fikk prevensjonsveiledning på offentlige kontorer. – Eller sanitetskvinnene, som startet helsestasjoner lokalt basert på frivillighet, barnehager det samme, som senere ble et offentlig tilbud. Jeg synes det er veldig positivt at vi har et velferdssamfunn med utgangspunkt i frivillighet. Men jeg tror det er behov for å diskutere om det er sånn at de utfordringene som vi ser i vårt samfunn, med ensomhet og mangel på inkludering, egentlig i dag kan løses av velferdssamfunnet. Jeg tror at de virkelig vanskelige oppgavene i vårt samfunn løses bedre av frivillige enn de løses av et velferdssamfunn. Ensomhet blant eldre kan vi gjøre noe med ved at hjemmehjelpen får bedre tid til å snakke med den enkelte, men det er ved besøksordninger, som gjennom Røde Kors, at vi kan løse utfordringene knyttet til ensomhet. Når det gjelder inkludering av asylsøkere, kan vi selvsagt gjøre noe gjennom flyktningkonsulenter i kommunene, men det er bl.a. gjennom støtteordninger fra Røde Kors, Redd Barna og andre at vi kan få til reell inkludering av nye landsmenn. Jeg tror at vi har kommet til et punkt i norsk velferdsutvikling hvor vi skal være forsiktige med å si at alle typer oppgaver som frivilligheten i dag tar seg av, skal statliggjøres og kommunaliseres. Vi kan ikke ansette folk i alle oppgaver av den typen. Derfor er det viktig å bedre rammebetingelsene for frivillig sektor. Så opplever jeg at Kristelig Folkeparti ikke er helt enig i at dette går fort nok, men det går i hvert fall i riktig retning. Vi satser mer på frivillighet nå enn vi gjorde for noen år siden. Vi har fått bedre momskompensasjonsordninger. Vi har fått grasrotandel i Norsk Tipping. Jeg registrerer at mange partier mener at dette ikke går fort nok, men det er i hvert fall slik at myndighetene aldri har brukt mer penger på nettopp å støtte opp om tiltak innenfor frivillig sektor. Jeg er ikke helt enig i alle forslagene som Kristelig Folkeparti har fremmet, som flere har vært inne på. Det gjelder f.eks. det som ble sagt om reservebesteforeldre, som organiseres frivillig i en del av organisasjonene. Jeg mener at det er kommunens og statens oppgave å legge til rette for det gjennom generelt gode rammebetingelser, men ikke å bestille konkrete oppdrag som frivillig sektor skal gjøre. Da mener jeg at vi får et for instrumentelt syn på frivillighet. Da er det slik at jeg som kulturminister skal si at jeg forventer det og det og det av frivilligheten. Jeg vil advare veldig mot en slik holdning, for jeg tror at frivillig innsats må springe ut fra det man selv ønsker å bidra med, det må springe ut fra dem som selv ønsker å stille opp som besteforeldre for barn fordi de kanskje ikke har barnebarn selv, eller har barnebarn som bor langt unna dem. Slik må vårt syn på frivillighet være. Så er jeg også litt motstander av den type ordninger som sier at vi skal gi ekstrapoeng til dem som deltar i frivillig arbeid. Det blir også ganske instrumentelt. De land som har ekstrapoeng knyttet til frivillighet, har ikke nødvendigvis noen større frivillig sektor. Frivillig engasjement skal jo springe ut av frivillighet, og hvis man lager masse poenger rundt det, er jeg ikke sikker på at man oppnår det man egentlig ønsker. Det som er fordelen med frivillig engasjement, er at det er uegennyttig, for det kommer fra hjertet, og man har glede selv av å hjelpe andre. Som flere har vært inne på, er den sosiale kapitalen, tilliten mellom folk, økende i Norge. Vi tror mer på hverandre nå enn for en del år tilbake. Det er en annen situasjon enn man ser i veldig mange andre land, og det skal vi være glad for. Så snakkes det om forenkling. Det er klart at når vi har frivillig sektor, har vi visse kontrollbehov. Flere som sitter her i salen, har vært gjennom runder hvor de politiske ungdomsorganisasjonene ble bedt om å bli bedre på rapportering til myndighetene knyttet til hvordan man fikk offentlige midler. Men det kan hende – og det er også grunnlaget for forenklingsprosjektet – at kontrolltiltakene har gått for langt, og at det blir for mye kontroll. Derfor er LNU også fornøyd med det arbeidet vi gjør i samarbeid med dem for å bedre forenklingen innenfor arbeidet med ungdomsorganisasjonene. Derfor vil vi fortsette med det arbeidet, for vi jobber med flere organisasjoner for å forenkle deres virksomhet. Så jobber vi også med frivillighetssentraler, og det har heller aldri vært større satsing på det enn det som er tilfellet i dag.