Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-03-03:
Jeg vil som andre takke interpellanten for et svært godt initiativ. Som interpellanten selv påpeker, er dette fondet nå så stort at det vel langt overgår det noen hadde forestilt seg at vi som nasjon ville ha å rutte med da Statens pensjonsfond utland ble opprettet, og da styringsmekanismene for det fondet ble etablert. Derfor er det svært viktig at vi nå får opp og får drevet fram en debatt om de helt grunnleggende spørsmålene knyttet til dette fondet. Og det er ikke spørsmål om en kritikk av dem som har forvaltet fondet og den måten fondet har vært forvaltet på hittil – det har skjedd på de premissene Stortinget har gitt. Men det er nødvendig å ta inn over seg det grunnleggende faktum at vi nå har til rådighet et internasjonalt virkemiddel som enten vi liker det eller ikke, har politisk effekt, har klimapolitisk effekt og har politisk effekt på en hel rekke andre områder. Det er ikke spørsmål om vi skal eller ikke skal bruke Statens pensjonsfond utland som et politisk virkemiddel. Spørsmålet er: Hvilken politisk effekt ønsker vi at det fondet skal ha? Det har også en politisk effekt å bestemme seg for at man ikke vil bruke fondet aktivt i utøvelsen av norsk politikk og norske målsettinger. Så fra Miljøpartiet De Grønnes side hilser vi velkommen en debatt som i siste instans innebærer hva vi skal bruke dette fondet til, og som i første instans stiller spørsmålet: Hvordan skal vi bruke fondet? Satt litt på spissen er jo kjernespørsmålet i interpellasjonen: Er det riktig at et fagmiljø som utelukkende har sitt utspring i å drive pengepolitikk, skal være bortimot det eneste som styrer og fører kontroll med hvordan vi investerer dette enorme pengefondet? Vi vet at måten vi investerer 6 750 mrd. kr på, har en enorm klimaeffekt. Spørsmålet er: Hvordan vil vi at den klimaeffekten skal være? Vi vet at vi allerede har en rekke politiske føringer på hvordan dette fondet investeres – vi vil ikke investere i barnearbeid, vi vil ikke investere i tobakk, vi vil ikke investere i landminer. Kynisk sett kunne det antakelig vært ganske lønnsomt å gjøre alt dette, men vi har altså fattet politiske og moralsk baserte beslutninger om at dette skal vi ikke gjøre. Det er en tenking som må føres videre. Da Yngve Slyngstad, sjefen for oljefondet, ble spurt om hvorvidt oljefondet burde investere i kull, tok han en liten kunstpause, og så sa han: Det må jo politikerne bestemme. Da må vi altså bestemme det. Det vi nå står overfor, er en vurdering av på den ene siden hvorvidt oljefondet utelukkende skal investeres ut fra en tradisjonell økonomisk investeringshorisont og på den andre siden om Stortinget i større grad skal ta tak i forholdet mellom hva vi bruker 6 750 – og stadig flere – mrd. kr til, og den verdenen vi ønsker at de pengene skal være investert i om 10 år, om 30 år og om 50 år. Det er et spørsmål om politiske valg, og det er et spørsmål om hvem som styrer. Vi i energi- og miljøkomiteen har nettopp vært i Tanzania og Sør-Afrika. Det er to land som har veldig gode eksempler på veivalg som nå er forestående på energi- og infrastruktursektoren. Begge landene har store muligheter til å velge en fornybar vei, begge land står i stor fare for å fortsette en fossil vei og valgmulighetene er i veldig stor grad basert på hvorvidt det finnes investeringskapital for å velge fornybarveien. Dette er ett av mange eksempler hvor Statens pensjonsfond utland i vesentlig større grad kan velge en investeringsprofil som også er knyttet til de langsiktige politiske målene som Norge oppgir å ha internasjonalt, og hvor vi har et virkemiddel som vi i dag eksplisitt sier at vi ikke vil bruke. Det er den typen problemstillinger som jeg er glad for at interpellanten i hvert fall legger opp til at vi etter hvert kan få en diskusjon om, med å starte med å diskutere i større grad hvem som skal føre kontrollen, og hvordan vi skal gjøre det. Vi ser fram til fortsettelsen av denne debatten.