Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2014-06-10:
Menneskerettighetene er universelle og gjelder for alle mennesker til enhver tid. Jeg er glad for at utenriksministeren i sitt innlegg her i dag stadfester at vi aldri skal godta brudd på menneskerettighetene, det være seg i Kina eller andre steder. Gitt at Norge anser Tibet som en del av Kina, går veien til en bedre menneskerettighetssituasjon for tibetanerne gjennom Beijing. Det er kinesiske myndigheter som har ansvaret for å sikre at menneskerettighetene respekteres for alle landets innbyggere. Jeg deler bekymringene som interpellanten har for menneskerettighetssituasjonen i Tibet og for tibetanerne. Selv om Kina, i takt med sin enorme økonomiske fremgang, har gjort fremskritt når det kommer til enkelte økonomiske og sosiale rettigheter, er det fortsatt en lang vei å gå for å sikre dissidenter, journalister og andre grunnleggende rettigheter, som tros- og ytringsfrihet. Videre er det bekymringsfullt å se økt kontroll i områder der uighurene og tibetanerne bor. Jeg merket meg også at utenriksministeren anførte at regjeringen på grunn av den fastlåste situasjonen med Kina ikke har førstehåndsinformasjon om menneskerettighetssituasjonen i Tibet og ikke kan avlegge regelmessige besøk der for å kunne danne seg et bilde av situasjonen på egen hånd. Jeg er derfor glad for at utenriksministeren lytter til de rapportene som kommer inn, selv om tilfanget er begrenset. Det å fremme menneskerettigheter krever både virkemidler og arenaer. La meg starte med virkemiddelapparatet: Dialog og konfrontasjon er to virkemidler som utgjør ytterpunktene i det diplomatiske samkvemmet med andre stater. Norge må være åpen for å bruke begge disse virkemidlene. Dialog i form av samtaler og kritiske spørsmål presser frem refleksjoner og kanskje ideer til tiltak på begge sider. Konfrontasjon er også et virkemiddel i verktøykassen, som må brukes med kløkt og klokskap. Et viktig prinsipp for menneskerettighetsdialogen må være at den ikke er til hinder for at Norge kan konfrontere andre staters menneskerettighetsbrudd i multilaterale sammenhenger. Jeg er derfor glad for at norske myndigheter benyttet seg av nettopp de kanalene da Norge tok opp tibetanernes situasjon i landhøringen av Kina i FNs menneskerettighetsråd i november, der sikring av sivile og politiske rettigheter, minoritetsrettigheter og religiøse rettigheter ble tatt opp. Jeg har lyst å dvele litt ved den bilaterale dialogen som Kina og Norge hadde frem til relasjonene ble frosset for om lag fire år siden: Kina og Norge startet sin menneskerettighetsdialog i 1993, og i 1997 ble den formalisert med årlige rundebordskonferanser på politisk nivå med ekspertdeltagelse, bl.a. fra norske menneskerettighetsorganisasjoner, herunder Den norske Helsingforskomité og Norsk senter for menneskerettigheter. Menneskerettigheter i Tibet var ett av flere temaer som ble tatt opp. Norge var ett av få land som hadde en bilateral dialog med Kina, slik at Norge ble lyttet til også av tredjeland som ikke hadde tilsvarende dialog. Det er vanskelig å evaluere resultater av en slik delvis lukket dialog, og ulike eksperter gir ulike svar på om den norske dialogen bar frukter. Vi hadde imidlertid en helt annet mulighet til å ta opp saker med Kina da vi hadde dialogen enn nå når våre relasjoner er betydelig forverret. Jeg har tiltro til at Utenriksdepartementet, gitt dets historikk, kompetanse og relasjoner, står godt rustet til å forsøke å gjenoppta dialogen. Men jeg er glad for at vi gjennom denne runden kan tydeliggjøre noe som et samlet storting kan enes om, nemlig at det er norske myndigheters genuine ønske at menneskerettighetsforholdene i Kina, inkludert Tibet, skal forbedres. Som sagt går veien til en bedre menneskerettighetssituasjon for tibetanerne gjennom tiltak truffet i Beijing. En normalisering av forholdet til Kina vil kunne gjøre det mulig å påvirke menneskerettighetspolitikken på sikt – også i de tibetanske områdene. I tillegg til dette vil Norge få et økt handlingsrom internasjonalt i alt fra internasjonal klimapolitikk til utviklingspolitikk. Det føyer seg inn i en god norsk tradisjon å være på talefot med alle land og grupperinger og å ha en dialog selv med dem man er uenig med. Kina er ikke et hvilket som helst land. Det er verdens mest folkerike stat. Norge har ikke hatt kontakt med Kina på nærmere fire år, og jeg er glad for at regjeringen jobber for å normalisere forholdet, slik at tibetanernes sak kan reises også utenfor multilaterale kanaler. Det bør derfor være en sentral utenrikspolitisk målsetting å gjenopprette en fungerende relasjon til Kina, slik at menneskerettighetssituasjonen for minoriteter, herunder tibetanerne, kan tas opp med landets myndigheter direkte.