John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-11-22:
Den foreliggende interpellasjon er ikke et forsøk fra meg på en omkamp om fastlegeordningen, selv om det kunne ha vært fristende da Høyre, som også var imot ordningen, nå sitter i posisjon. Men det er vel slik at de politiske standpunktene i henholdsvis opposisjon og posisjon for de fleste partiene her i huset er relativt svært forskjellige. Et politisk parti kan leve med et nederlag i Stortinget. Langt verre er det for våre pasienter rundt omkring i kommunene som er påført en unødvendig fastlegeordning. Den er kostbar og byråkratisk for brukerne. Pasientene har mistet sin tidligere rett til valg av lege, og de har også mistet sin rett til refusjon fra folketrygden for legekonsultasjoner. Mange pasienter har også mistet den faste legen de kanskje har hatt i årtier. Men jeg mener også at tilgjengeligheten ikke har blitt bedre. Det vil si at ventetiden for konsultasjoner ikke har blitt kortere, og at akutthjelpen på dagtid overhodet ikke har blitt bedre. Den foreliggende interpellasjon er et forsøk fra Fremskrittspartiet på om mulig å rette opp de største ulempene ved fastlegeordningen som nå er avdekket etter noen måneders praktisering. Det er fire forhold ved fastlegeordningen som jeg mener bør endres for å ivareta brukernes og pasientenes interesser bedre i denne ordningen. For det første er det henvisningsplikten, hvor fastlegeordningens regelverk pålegger pasientene å innhente henvisning til spesialist fra sin fastlege. Det fremgår også av regelverket at det kun er tillatt å gi henvisning én gang i året for samme lidelse – dette på tross av at mange pasienter gjennom lang tid har vært hos spesialist for kontroll, kanskje opp til flere ganger i året, da dette har vært nødvendig av medisinske grunner. Fra et faglig medisinsk ståsted mener jeg at dette er svært uheldig, og ordningen er svært byråkratisk og også kostbar for den enkelte pasient. Man må altså bestille time hos sin fastlege utelukkende for å få henvisning til spesialist til en kostnad hver gang på ca. 160 kr for pasienten. Etter å ha fått henvisningen skal man så måtte vente kanskje i uker og måneder på time hos den spesialist man er henvist til. En annen ulempe ved denne henvisningspraksisen er at det her skilles mellom offentlige poliklinikker og private spesialister. Dette er en diskriminering og et misbruk av avtalespesialistenes kompetanse og arbeidskapasitet, og jeg kan ikke se bort fra at her har departementet og Stortingets flertall rett og slett spekulert i å spare penger, fordi man vet at pasienter i dag er rimelig oppegående i forhold til sine lidelser og uansett vil besøke sin spesialist uten å gå veien om henvisning. Spesialister som på sin side behandler og kontrollerer pasienter uten henvisning, vil også få redusert sin refusjon fra Rikstrygdeverket, og vil da etter hvert vise mindre og mindre interesse for å ta imot pasienter til utredning uten henvisning, noe som igjen kan føre til dårlig utnyttelse av de private spesialistenes arbeidskapasitet og muligheter. Den restriktive henvisningsmuligheten som ligger i fastlegeordningen, understreker det Fremskrittspartiet tidligere har hevdet, at portvaktfunksjonen for fastlegene kanskje var et av de viktigste motivene for å innføre ordningen, nemlig å redusere pasientenes mulighet til fortsatt forsvarlig spesialistkontroll og spesialistundersøkelse – altså en ren sosialisering av primærhelsetjenesten. Fremskrittspartiet vil helst fjerne hele henvisningsplikten, men i det minste vil jeg henstille til helseministeren å sørge for en betydelig oppmyking av det regelverk som i dag gjelder for henvisning til spesialist, og at henvisningsplikten, om den opprettholdes, også må gjelde private spesialister så vel som offentlige poliklinikker. En av intensjonene med fastlegeordningen var at fastlegen skulle ha et totalansvar for pasientene på sin liste, også når det gjelder akutthjelp på dagtid. Dette fungerer overhodet ikke, og akutthjelp på dagtid er i dag like vanskelig om ikke vanskeligere enn før fastlegeordningen ble innført. Det har vært dokumentert flere alvorlige tilfeller der fastlegene ved akutt sykdom blir kontaktet på dagtid, tilfeller hvor pasienten enten har møtt en stengt telefon eller fått beskjed om at fastlegen er borte, eller at fastlegen ikke kan reise ut fra kontoret i sykebesøk til sin listepasient. I mange tilfeller har da pasienten blitt en kasteball mellom fastlegekontoret og den stedlige legevakt som ikke vil rykke ut eller ta imot pasienter som ikke er henvist av lege, fortrinnsvis av fastlege. Det har, som helseministeren også er godt kjent med, vært flere dødsfall i denne sammenheng, noe vi må sterkt beklage og som burde vært unødvendig. Beklagelig er det også at enkelte kommuner har redusert sin legevakttjeneste etter at fastlegeordningen trådte i kraft, og dette har også medført problemer som nylig har vært omtalt, når pasientene i en fortvilet situasjon verken får hjelp hos sin fastlege, legevakt eller AMK-sentral. Jeg mener også det er grunn for helseministeren til å se nærmere på rutinene ved våre legevaktsentraler og AMK-sentraler, og sørge for at det personalet som betjener disse akuttstasjonene, er kompetent helsepersonell som er i stand til å hjelpe pasientene på en forsvarlig måte, slik at hjelp blir gitt så raskt som mulig. Av personlig erfaring vet jeg at også lokale legevaktsentraler i større og større grad nekter å rykke ut i sykebesøk til akutt syke pasienter, men krever at disse skal bringes til legevakten. Dette er også en sak som helseministeren bør gå inn i og eventuelt forbedre, slik at alvorlig syke mennesker til alle døgnets tider slipper å bli tvunget til å møte opp på legevaktsentralene, men må få tilsendt lege eller ambulanse når situasjonen krever det. Den reelle avgjørelse i slike situasjoner mener jeg personlig må tillegges pasienten og pasientens pårørende, og ikke tilfeldig helsepersonell som betjener legevaktsentralene. Fastlegeordningen er også blitt langt dyrere med flere og større egenandeler for pasienter i ulike situasjoner – utgifter som pasientene ikke hadde ved den gamle allmennlegeordningen. Dette gjelder tilleggstakster hvis man besøker en annen lege enn den man står på liste hos; da får man et tillegg til sin egenandel på 50 kr. Hvis man skal bytte lege, må man selv bekoste journaloverføringen, som koster 70 kr. Dette er utgifter som tidligere gikk inn i driftstilskuddet fra kommunene til allmennlegene. Det samme gjelder også telefonkonsultasjoner hvor man også har blitt påført en egenandel, noe som tidligere ikke ble praktisert. I andre land hvor man har innført fastlegeordningen, eksempelvis i Danmark og England, har ordningen også ført til kortere konsultasjonstid for den enkelte pasient. Den har gått ned med ca. 30 pst., og det er rimelig å anta at vi får den samme utviklingen i Norge. Konsultasjonstiden reduseres for å få kjørt gjennom flest mulig pasienter hver time. Med den gamle allmennlegeordningen var praksis stort sett slik at man tok fire-fem pasienter i timen hos en allmennlege. Situasjonen eksempelvis i Danmark i dag er at man er nede på bruk av tid for hver pasient på ca. 7 minutter. En trenger ikke være lege eller helsepersonell for å kunne gi uttrykk for at dette i de fleste tilfellene ikke er forsvarlig, og at det er for liten bruk av tid på pasienter i en konsultasjonssituasjon. Jeg ber helseministeren også være oppmerksom på dette og nøye følge utviklingen når det gjelder tidsbruk i forhold til den enkelte pasient hos fremtidige fastleger. Til slutt vil jeg fremsette den påstand at fastlegeordningen er en sosialisering og monopolisering av primærhelsetjenesten som var helt unødvendig. Den er byråkratisk og kostbar for pasientene, og tilgjengeligheten for den enkelte pasient er redusert. Slik jeg ser det, er det først og fremst fastlegene som profitterer på ordningen, mens brukerne blir de skadelidende. Jeg håper imidlertid at helseministeren vil gå nærmere inn i de forhold jeg her har tatt opp, for å bedre ordningen for pasientene når først ordningen nå er gjennomført.