Morten Lund (Senterpartiet), 1999-10-12:
Den 12. november åpnes en fabrikk for produksjon av elbilen THINK i Aurskog. De som har drevet fram prosjektet, fortjener gratulasjoner fra Stortingets talerstol. Men også av andre grunner vil jeg nevne elbilen. Elbilen er et eksempel på at det nytter. Nå er det ikke lenger en selvfølge at biler og fly kan lages i Sverige, men aldri i Norge. Vi greier det vi vil! Her fantes en gründer med penger og pågangsmot, et villig hjelpeapparat med FoU-midler og annen starthjelp samt private investorer som så mulighetene for et slikt miljøprodukt. Den oppskriften kan brukes igjen og igjen for å skape den nyskapingsoptimisme som det trengs mye av. Bilfabrikken er en påminnelse om at også denne muligheten kunne gått tapt. Risikokapitalen forduftet, og selskapet gikk konkurs. Skeptikerne i media og blant politikerne kunne slippe hånlatteren løs, slik de gjorde det da noen i Senterpartiet foreslo at det måtte gå an å produsere vaskemaskiner i Norge. Altfor mange gründere har opplevd det samme når de har lyktes nesten. Vi bør tenke over hvorfor det trengtes modig kapital fra utlandet for å bringe elbilen «vår» fram til startstreken, med så rikelig tilgang på kapital både på statens hånd og i selskaper som staten eier. Vi bør også tenke over hvorfor det fortsatt er motstand i offentlig eide selskap mot å profilere seg med å kjøre norsk elbil. Vi blir neppe en foregangsnasjon i bruk av elbil hvis det ikke kan spres mer stolthet og positivitet knyttet til «vår» bil. Mens elbil-suksessen har fått for beskjeden dekning på næringslivssidene, er framstøt for å selge hovedkontor ut av landet, blitt dekket så det holder. Det er underlig at så lite av spalteplassen er viet betydningen av å beholde hovedkontorene i de største og mest internasjonalt rettede selskapene våre. Men dramatikken i det som skjer, har heldigvis vekket noen. Jeg er hjertens enig med Thorbjørn Jagland når han i sitt hovedinnlegg sier: «Vi forspiller våre muligheter hvis vi ikke tar grep for å hindre at Norge selges ut bit for bit.» Jeg mener å kunne slå fast at det er et stort flertall i Stortinget bak et slikt utsagn, i hvert fall når hver av disse bitene heter Hydro, Statoil, Statkraft, Aker, Norske Skog, DnB, Kreditkassen, Storebrand, Orkla. Jeg har merket meg at Kjell Opseth har nevnt slike «småbiter» som Dyno, Aker Maritime og Hydro Seafood som viktige nok til å sikre med norsk hovedkontor. Jeg vil tro at tiltak mot bitvis salg av Norge bør kunne tas inn som punkt 1 på lista over det Arbeiderpartiet og sentrum er blitt enige om i høstens budsjettforhandlinger. Kanskje blir dette det aller viktigste punktet når historien skal skrives. For det vil kunne være for sent om et år. Da kan Orkla og de to bankene være styrt fra utlandet eller endog slaktet. Når det er sagt, er jeg helt uenig i Jaglands påstand om at denne regjeringen er mer passiv enn sine to forgjengere. Mange av de viktigste demningene mot utenlandske oppkjøp ble aktivt fjernet i deres periode. Usikkerheten om hvorvidt Stortinget ønsker å beholde et negativt flertall på 1/3 av aksjene i Kreditkassen, slik Stortinget vedtok for noen få måneder tilbake, er ikke skapt av denne regjeringen. Jeg forventer at Arbeiderpartiet bekrefter at den meget effektive demningen skal beholdes, og at avisene derved får ledig spalteplass til å skrive om positive hendelser i norsk næringsliv, som at det nå produseres biler i Norge, og om behovet for å forbedre lov om erverv. Det synes åpenbart at det i dag samles altfor mye papir om altfor mange eierskifter, uten den styring med utviklingen som Jagland etterlyser. En viktig endring vil være å redusere antall pliktige meldegrenser og innføre «full stopp» ved hver av disse eierandelene, slik vi har det for 10 pst.- grensen i bankene. Jeg mener vi har behov for en ny diskusjon om den måten statens eierskap utøves på i de ulike typer selskap. Jeg har flere ganger etterlyst et sterkere samfunnsansvar hos de private som eier mest her i landet. Særlig gjelder det eiere av hjørnesteinsbedrifter. De krav som må kunne stilles til private eiere, må også kunne stilles til staten som eier. Slike krav må medføre at Hydro Seafood og Dyno ikke blir solgt på den måte at hovedkontorene flyttes. Et annet område der jeg mener staten bør opptre på samme vis som private eiere, gjelder bedriftsledelsens lojalitet overfor eierne. Når ledere i statseide bedrifter offentlig kritiserer det statlige eierskapet, og i noen tilfeller endog legger statens aksjer ut for salg, trengs det at tøylene strammes betydelig. Jeg er personlig ikke fremmed for at statens eierskap bør organiseres på en ny måte, f.eks. som i Singapore, der alle eierandeler er samlet i et selskap under finansministeren, men med privat styreflertall. Den forretningsmessige friheten var stor i dette selskapet, men innenfor en klart samfunnsansvarlig målsetting.