Bent Høie (Høyre), 2008-06-18:
Vi behandler nå den siste kommuneproposisjonen som gjelder for regjeringsperioden til den rød-grønne regjeringen. Den skal riktignok legge fram en kommuneproposisjon til, men den kommer selvfølgelig ikke til å gjelde under denne regjeringen, etter alle politiske solemerker å dømme. Men det er iallfall et tidspunkt for å gjøre opp status og se hvordan utviklingen har vært. Når det gjelder disse fire årene som vi nå kan se både tilbake på og inn i, er det ikke tvil om at en startet veldig friskt i 2006 med en betydelig satsing på kommuneøkonomien. Det er det ingen som kan ta fra denne regjeringen. Kanskje vil en i etterpåklokskapens lys også i regjeringspartiene si at en i 2006 tok for mye Møllers tran og tok for kraftig i, for konsekvensene ble jo åpenbart at en ikke hadde muligheten til å følge opp i årene etterpå. Dermed fikk en jo også en kraftig vekst i kommunenes utgifter i 2006. Veksten i kommuneøkonomien hadde kommunepolitikerne med god grunn trodd skulle fortsette inn i 2007 og 2008. Men det gjorde den jo ikke. Konsekvensene er jo at kommunesektoren nå har vært gjennom to veldig stramme år, der kommunene i 2007 har hatt en reduksjon i sine frie inntekter, og en vil sannsynligvis oppleve det samme i 2008. Resultatet for 2007 viser også at en for første gang på flere år har et resultat som er under den nasjonale målsettingen på 3 pst. Dette gir seg konkrete utslag i at en må kutte i utgiftsnivået. Det andre bildet som er viktig å ha med seg i dette, er at en lett kan skape ulike inntrykk ved å bruke ulike tall. Spesielt er tallet 20,5 milliarder kr et tall som en prøver å bruke som et bevis på at Regjeringen har satset noe voldsomt på kommunesektoren, men det viser selvfølgelig bare en del av bildet. Det som egentlig forteller om en regjerings vilje til å prioritere kommunesektoren, er jo sektorens totale andel av landets økonomi. For beløpene gjenspeiler at selv om samfunnskaken hvert år bakes større, er det kakestykket som avgjør om en prioriterer en sektor høyere eller lavere enn andre sektorer. I så måte forteller tallene så langt at kommunesektorens inntekter i prosent av bruttonasjonalprodukt i de to årene som vi kjenner til, 2006 og 2007, har vært enten på linje med eller under det som var situasjonen i alle de fire årene under Bondevik II-regjeringen. Men her er det desimaler det er snakk om. Det som egentlig er svaret, er at viljen til å prioritere kommunesektorens andel av samfunnskaken har vært lik under Bondevik II-regjeringen og Stoltenberg II-regjeringen. I så måte er det ingen forskjell. Det gjenspeiler også at med unntak av 2006, som var et unntaksår, har det vært bred politisk enighet om de totale økonomiske rammene for kommunesektoren. En ser jo nå at det nærmer seg valgår ved at noen partier bryter ut og lover litt mer enn Regjeringen, men utover det er det i realiteten bred enighet om de totale rammene. Det som det ikke er enighet om, og som egentlig har vært hoveddiskusjonen, har jo dreid seg om de forventningene denne regjeringen har skapt, som det ikke har vært mulig å innfri. Man kan f.eks. ta hovedinnholdet i pressemeldingen fra Regjeringen på toårsdagen 17. oktober 2007. I en annen pressemelding sier man: «En flerårig opptrappingsplan for oppretting av den økonomiske ubalansen ble lagt fram i kommuneproposisjonen for 2007, og fulgt opp i statsbudsjettet for 2007. Regjeringen vil at kommunesektoren i all hovedsak skal finansieres gjennom frie inntekter.» Jeg tror ingen hadde trodd at når Regjeringen snakket om en flerårig opptrappingsplan for kommunesektoren, så mente den en opptrappingsplan som betydde en reduksjon to år på rad i kommunenes frie inntekter - dette i en situasjon der kommunepolitikerne har opplevd at hver eneste statsråd i denne regjeringen konsekvent og nesten ukentlig har møtt dem med løftebrudd, selvfølgelig, og svart at disse løftebruddene er det kommunene som har ansvaret for, fordi de har fått så mye penger. Det er det som gjennom disse tre årene har undergravd tilliten til lokaldemokratiet, men det ser heldigvis også ut som om det undergraver tilliten til Regjeringen. Denne kommuneproposisjonen er også veldig viktig fordi den omhandler endringer i inntektssystemet. Målsettingen med det arbeidet som ble startet da en, etter press fra opposisjonen, satte i gang et tverrpolitisk utvalg som skulle jobbe for et enklere og mer forutsigbart inntektssystem, har en i dag fasiten for. Det Regjeringen har lagt fram, innebærer at en har fått et betydelig mer komplisert inntektssystem enn det en hadde tidligere. En har lansert distriktstilskudd til kommunene i Sør-Norge, småkommunetilskudd, regionaltilskudd for Namdalen, veksttilskudd og hovedstadstilskudd som nye tilskuddselementer i inntektssystemet. Nå er det over 300 kommuner i dette landet som mottar en eller annen form for spesialtilskudd etter denne endringen i inntektssystemet. Det er klart at dette undergraver hele tilliten til inntektssystemet og gjør at flere og flere kommuner mener at de blir urettferdig behandlet, f.eks. alle storbyene i Sør-Norge, som verken får hovedstadstilskudd eller en del av regionaltilskuddene, som f.eks. Bodø og Tromsø får, to kraftige vekstkommuner i landet som får distriktstilskudd. Det inntektssystemet som i dag legges fram for Stortinget, er altså et inntektssystem som ikke er bærekraftig, og som ikke er bredt politisk forankret. Dermed har Regjeringen mislyktes totalt med alle målsettingene med dette inntektssystemet, med unntak av ett punkt: de har fått til en kraftigere utjevning. Men når Regjeringen gikk til valg på at svømmebassengene skulle fylles opp, tror jeg ingen oppfattet det som at en skulle ha halvfulle svømmebasseng i hele landet, for det er jo det som blir konsekvensen. En har også foreslått å avskaffe selskapsskatteordningen. For oss som mener at en vesentlig del av velferdspolitikken i dette landet dreier seg om at en også har en verdiskaping som kan finansiere de gode sosiale ordningene som det er bred enighet om, er dette et helt klart angrep på framtidig velferd. En framtidig velferd dreier seg om at en har kommuner som er positivt innstilt til næringslivet, som er positivt innstilt til næringsetablering, og som deltar i en internasjonal konkurranse om å få bedrifter til Norge. Jeg lurer på hvem Regjeringen har lyttet til når de avskaffer selskapsskatteordningen. Er det næringslivet selv, NHO - som ber Regjeringen beholde selskapsskatteordningen? De sier i sin høringsuttalelse: «Ofte småbedrifter i lokalsamfunnet som både skaper arbeidsplasser og bidrar til velferden i norske lokalsamfunn. Når det nå blir mer likegyldig for kommuneøkonomien om næringslivet går bra eller ikke får ikke kommunestyrene lengre noen grunn til å være opptatt av næringspolitikk.» Eller er det kommunene de har lyttet til, der sentralstyret i KS sier: «Dagens kommunale selskapsskatt bør opprettholdes, fordi den er et viktig virkemiddel for at kommunene skal ha nødvendig oppmerksomhet på lokal næringsutvikling»? Eller er det professor Borge, landets fremste ekspert på kommuneøkonomi, som sier at det som Regjeringen har foreslått, innebærer at kommunene ser oppover mot staten etter mer penger, istedenfor å se nedover mot egen kommune og næringslivet lokalt, og at dette vil svekke lokal verdiskaping? Det er helt åpenbart at endringen i selskapsskatteordning vil svekke verdiskapingen framover og innebære at samfunnskaken for oss alle bakes mindre. Det er den største trusselen mot velferden både lokalt og nasjonalt.