Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2020-03-12:
Det er ikke bare koronaviruset som smitter. Utenriksministeren var i sin veldig gode og ryddige redegjørelse inne på at vi i land etter land ser en bekymringsfull nedbygging av demokrati, institusjoner og menneskerettigheter, også i Europa, som i Polen og Ungarn. Det som først ryker når lederne av et land spiser opp sitt eget demokrati innenfra, er, slik jeg ser det, minoritetsrettigheter og domstoler. Den 22. april skal russerne stemme over hvorvidt president Putin skal få sitte så å si så lenge han vil. Og mens de står der ved urnene, skal de også stemme over hvorvidt ekteskap mellom mann og kvinne er det eneste som skal gjelde. Polen har innført LHBT-frie soner. De har også bygget ned sin egen rettsstat så kraftig at Norge har besluttet å oppheve domstolsamarbeidet. Det er trist, men det er det eneste riktige, og det viser at Norge tar ansvar. Presset mot internasjonalt samarbeid har økt, og politisk polarisering preger utviklingen i flere land, sa utenriksministeren i sin redegjørelse. Dette har vi sett før. Ivan Iljin, president Putins store inspirasjonskilde, beskrev fascismens tre kjennetegn på 1930-tallet: den lovpriste vilje framfor fornuft og lov, fremme av en leder med en mystisk tilnærming til folket, og han så på globaliseringen som en sammensvergelse, framfor en arena for å løse felles problem. Det framstår for de fleste av oss som en advarsel, men for ham var det en oppskrift. Før når globaliseringen ble kritisert, var det i frykt for arbeidstakeres rettigheter i møte med en mer åpen økonomi. Nå får globaliseringen skylden for det som enkelte kaller en homoideologi, altså grunnleggende menneskerettigheter for homofile, kvinners frigjøring, og senest i morges hørte jeg på radioen at president Trump mente at EU nesten har skylden for korona. På 1920-tallet, som nå, ble frykt for at det kun er én som er skikket til å styre, brukt som katalysator i overgangen fra offentlig ordskifte til politisk blendverk, fra reelle valg til kunstig demokrati, fra rettsstat til personkultur. Putin hadde selv ordet i Dumaen og sa at han mener og er overbevist om at det bare er et strengt vertikalt presidentstyre i Russland som er mulig og nødvendig. Han begrunnet det med å sikre økonomi og stabilitet. Det finnes parlamentarisk demokrati, sa Putin, men der vi er nå, passer det ikke oss. I 2010 støttet Putin seg på Iljin som en autoritet da han forklarte hvorfor Russland undergravde EU og invaderte Ukraina. Iljin mente fascismen var framtidens politikk, og da han satt i landflyktighet, ble han sur fordi fascismen nådde Italia før Russland. Demokratiet mister stadig støttespillere – både blant statsledere og i befolkningen. Yascha Mounk gjengir studier i sin The People Vs. Democracy som viser at Russland scorer høyest når det gjelder antallet som mener demokrati er en dårlig eller en veldig dårlig måte å styre et land på. 26 pst. oppga det. I 2011 sa en av seks «millennials» i USA at militærstyre er en god måte å styre et land på. Det er på nivå med Jemen. Det er ikke lenger sånn at det er bare de som ønsker seg en fascistisk leder, som vil stemme begrensende. Etter murens fall hadde vi tro på følgende: demokrati, kapitalisme, globalisering, menneskerettigheter, nedrustning og en USA-ledet verdensorden. Det er ikke helt situasjonen nå. Stater som bruker lovverk og konstitusjon for å frata egen befolkning rettigheter og friheter for å styrke egen makt, blir det stadig flere av. Det er ikke noe nytt å være bekymret for dette. Med lov skal landet bygges, og ikke med ulov ødes, står det i Njåls saga. Den ble skrevet rundt 1280. Utenriksministeren beskriver at hun har tett kontakt med russiske myndigheter og følger utviklingen nøye, og det er bra. Men hva mer kan Norge gjøre for å redde reelt demokrati og troen på det som styresett på vårt eget kontinent? Bruker vi handlingsrommet nok? Som medlem i Europarådsdelegasjonen følger jeg utviklingen i Polen nøye, og jeg er bekymret for at dette er til inspirasjon. EØS-midlene er der for det polske folk, Europarådet er der for russere og innbyggere i land der lederne bygger ned deres menneskerettigheter. Jeg skulle ønske at redegjørelsen tok mer for seg hva vi som nabo til Russland og som aktiv menneskerettsforkjemper kan gjøre på et overnasjonalt nivå for å kjempe for de demokratiene som er i ferd med å spise seg selv opp innenfra i vår egen bakgård.