Siri A. Meling (Høyre), 2012-01-12:
Tilgang på elektrisitet er en samfunnskritisk funksjon. Vi skal ikke være lenge uten strømtilførsel for å merke dette, enten som privat forbruker eller som bedrifts- og industrikunde. Derfor dreier både energiproduksjon og infrastruktur knyttet til fremføring av strøm seg selvfølgelig først og fremst om å skaffe elektrisitet til eget forbruk. Vi har imidlertid et stort mulighetsvindu å benytte oss av innenfor energiproduksjon i Norge, et mulighetsvindu som – i alle fall i et normalår – strekker seg langt utover det å forsyne egne innbyggere med nødvendig elektrisitet. Vi har nylig inngått forpliktelser gjennom tilslutning til EUs fornybardirektiv og elsertifikatmarkedet med Sverige som tilsier en felles målsetting om 26,4 TWh ny fornybar kraftproduksjon innen 2020 i disse to landene. I tillegg til denne målsettingen vil det komme ytterligere kraftproduksjon inn i det nordiske markedet, bl.a. vil det nye kjernekraftverket i Finland øke energiproduksjonen i Norden. Vi må også kunne forvente en større regularitet over svensk kjernekraftproduksjon i takt med at svenskene styrker vedlikehold og oppgradering av disse. Hvis vi i tillegg tar høyde for et uforløst potensial for energieffektivisering, er det mye som tyder på at vi styrer mot et stort kraftoverskudd allerede fra 2015. Antagelser om hvor stort dette overskuddet kan bli rundt 2020, varierer fra rundt 25 TWh til over 40 TWh. Vi vet at klimaet i Norge forventes å bli både varmere, villere og våtere. Dette har også konsekvenser for både tilbuds- og etterspørselssiden i kraftmarkedet og vil gjerne innebære at vi som stor vannkraftprodusent får større produksjonskapasitet inn i et marked som gjerne vil etterspørre mindre energi. Forventninger om overskudd på strøm har selvfølgelig også innvirkning på prisbildet. Kanskje vil Norge på ny fremstå som mer attraktiv for kraftforedlende industri. Kanskje kan vi håpe på investeringer både i eksisterende industrianlegg og i nye. Salget av elbiler vil bli større enn i dag, og nye prosjekter på norsk sokkel vil gjerne finne både muligheter og lønnsomhet for å benytte elektrisitet fra land. Dette er blant de elementer som kan forventes å medføre en økt innenlandsk etterspørsel etter strøm. Fra Høyres side er vi opptatt av å benytte det mulighetsvinduet som finnes for å styrke fornybarproduksjonen i Norge. Denne bransjen representerer viktige inntekter, investeringer og arbeidsplasser mange steder i Norge. Dette er verdier for grunneiere, bedrifter, kommuner, fylkeskommuner og staten, og da er jeg over på bakgrunnen for at jeg har valgt å reise denne interpellasjonsdebatten. Energi og klima henger sammen; klimautfordringen kan ikke løses uavhengig av energi. Europa har store ambisjoner gjennom sin fornybarsatsing, og Norge som nasjon har mulighet til å bidra til gode løsninger, samtidig som vi bør utnytte det industrielle og verdiskapende potensialet som ligger foran oss i å kunne videreutvikle norsk fornybar energiproduksjon. EU la nylig frem sitt såkalte veikart for energi 2050 med svært ambisiøse planer for både reduksjon av klimagassutslipp, energieffektivisering og fornybar energiproduksjon. Norge har en mulighet til å hjelpe Europa til å nå sine målsettinger gjennom å styrke forbindelseslinjene til det europeiske markedet. Halve Europas magasinkapasitet ligger faktisk i Norge, og vi har mulighet for å tilby reguleringskraft som matcher deler av EUs behov for dette, når de selv bygger store mengder energi basert på vind- og solkraft. I tillegg må som kjent denne type energi forbrukes direkte, og det betyr også et mulighetsbilde den andre veien, nemlig at vi i Norge til tider på døgnet vil kunne ha muligheten til å importere billig energi. I tillegg vil dette styrke forsyningssikkerheten i Norge, hvor vi som stor vannkraftprodusent kan være sårbare i perioder med lite nedbør. Jeg skal ikke komme så mye inn på muligheten vi i Norge har for å bygge pumpekraftverk, men nøye meg med å påpeke at regjeringen og olje- og energiministeren med fordel kunne tilrettelagt for at også denne muligheten kunne benyttes – gjennom en avklaring rundt miljøkonsekvensene og hvilke krav som skal stilles, og hvilke rammebetingelser den enkelte aktør vil kunne forvente seg. Som kjent er eksempelvis planene for pumpekraftverk ved Sira–Kvina-anlegget lagt på is på grunn av usikkerhet rundt lønnsomhet og rammebetingelser. Tilbake til spørsmålet om utenlandskabler. Regjeringen og olje- og energiministeren har på ingen måte signalisert noen utålmodighet etter å styrke forbindelsene til utlandet. Dette bekymrer oss i Høyre, fordi vi her risikerer å gå glipp av store muligheter for norsk energibransje og for inntekter til bl.a. stat og kommuner. Tvert imot tilsier signalene fra regjeringen at den ikke har til hensikt å ha noen aktiv pådriverrolle i disse spørsmålene. Statnett reduserte i fjor sine ambisjoner for utvidelse av utenlandsforbindelser på bakgrunn av en bekymring for at det innenlandske nettet ikke har nok kapasitet. Det var sannsynligvis flere som ble noe overrasket over de nye analysene Statnett gjorde av Sørlandsnettet, som viste behov for omfattende nettoppgraderinger før flere utenlandskabler kunne settes i drift. Denne konklusjonen kom etter at analysene hadde pågått et års tid og ble fullført sist sommer. Nå kan det på den ene siden ikke utelukkes at Statnetts analyser er riktige. På den andre siden kan vi heller ikke utelukke at det ligger politiske føringer bak. Det er problematisk at aktørene, etter det jeg forstår, ikke får innsyn i analysene som er lagt til grunn for konklusjonen. Det betyr på mange måter at monopolisten Statnett også får monopol på å definere disse konklusjonene. Før analysene mente Statnett at kapasiteten til Sørlandsnettet var 4 200 MW, mens de etter analysene mente at nettet bare hadde kapasitet til 2 000 MW, altså en ganske betydelig endring i oppfatning. Det er ikke unaturlig at både kraftselskaper og kabelprosjekter ønsker å få innsyn i dette analysematerialet. Det som derimot er unaturlig, er at Statnett ikke inviterer til større åpenhet – og aller helst er aktiv med hensyn til å sette seg ned sammen med de ulike aktørene for å finne alternative løsninger på problemet, gitt at de selv og regjeringen virkelig hadde et ønske om å være aktive i dette spørsmålet. Tvert imot kan hemmelighold av analysematerialet skape unødig mistenksomhet og bidra til at bl.a. undertegnede vil hevde at olje- og energiministeren ut fra politiske motiver reduserer Norges mulighet til å komme aktivt på banen som leverandør til Europa. Vi risikerer å tape industrielle muligheter for energibransjen vår. Dersom statsråden virkelig var interessert i å øke kapasiteten i kraftutvekslingen med utlandet, burde han sørge for at Statnett i godt samspill med både myndigheter og andre aktører i kraftbransjen setter seg ned og diskuterer ulike alternative løsninger. Kanskje kunne en løsning være å bygge kabler som i en periode bare delvis ble utnyttet – eller det kunne være andre løsninger. Det er ikke bare vi fra Høyre som etterlyser handlekraft fra regjeringen i disse spørsmålene. Energibransjen selv gjør selvfølgelig dette, og deres talerør Energi Norge har ved gjentatte anledninger understreket behovet for økt kapasitet mot utlandet, nettopp for å kunne benytte seg av det mulighetsbildet Europa representerer for økte inntjeningsmuligheter, samtidig med at vi bidrar til en løsning på de klima- og energiutfordringer våre naboland har. En annen allianse som har vært fremme med samme budskap, er Norsk Industri, sammen med Energi Norge og LO, i det de kaller for «Felles plattform for økt verdiskaping». De etterspør det samme som Høyre har gjort ved flere anledninger, senest ved et representantforslag for litt over et år siden, nemlig en helhetlig politikk for klima, energi og verdiskaping. Vi må ta vare på disse industrielle mulighetene. Norsk Industri, Energi Norge og LO representerer tre viktige organisasjoner, og jeg har lyst til å sitere følgende fra den felles presentasjonen de hadde den 6. desember i fjor under overskriften «Kraftutveksling»: «Norsk vannkraft er fleksibel og fornybar, og en balansert kraftutveksling med utlandet gir økt verdiskaping og klimagevinst – i tillegg til forbedret forsyningssikkerhet. Samfunnsøkonomisk lønnsomme mellomlandsforbindelser må bygges i rett tid før Europa finner andre løsninger. Vi må legge til rette for økt verdiskaping i energisektoren, samtidig som industriens behov for stabile og konkurransedyktige rammebetingelser må ivaretas.» Jeg har lyst til å gripe fatt i den delen av sitatet som understreker betydningen av at mellomlandsforbindelsene bygges i rett tid, før Europa finner andre løsninger. Det er her min bekymring ligger. Vi har ikke tid til å vente på et annet stortingsflertall i 2013, vi må benytte det mulighetsbildet som ligger foran oss nå. Vi trenger å sende de rette signalene både til Europa og til aktører innenfor kraftbransjen her hjemme. Her er Høyre på lag med fagbevegelsen. Da trenger vi en regjering og en olje- og energiminister som er enig med oss og fagbevegelsen, og som er aktivt på banen for å finne de løsninger som trengs for å styrke mellomlandsforbindelsene. Statnett har store og viktige oppgaver foran seg i utbedring av dagens nettinfrastruktur. Som en statlig eid monopolist er sannsynligvis selskapet ytterst lydhør overfor de politiske signaler som måtte komme. Her dreier det seg om kapasitet, og det dreier seg om prioriteringer. Kanskje trenger ikke Statnett å gjøre alt selv; kanskje bør andre krefter også slippe til for å avlaste Statnett i en periode hvor selskapet har mange, store oppgaver. Et godt ordtak er «der det finnes vilje, finnes vei». Mitt ønske og min oppfordring til statsråden er at han synliggjør en større utålmodighet og aktivitet, istedenfor å være en brems, for å utnytte det mulighetsbildet en styrket forbindelse til Europa gir.