Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Diktaturregimet i Irak har i flere år nå vist seg å være en trussel mot omverdenen. Det har vist seg bl.a. ved krigføring mot naboland og terror mot egen befolkning. Saddam Hussein styrer ved hjelp av trusler og vold og har klart å skape et fascistisk terrorregime. Siden Irak ble tvunget tilbake fra Kuwait, har de nesten helt konsekvent valgt å motarbeide verdenssamfunnets krav. Det er nærmest blitt et mål for Saddam å vise sin uavhengighet og styrke. Nå kan man jo si at de har lykkes på hjemmebane hvis man tar et valgresultat på 100 pst. støtte som uttrykk for godt politisk håndverk. Men snarere er vel dette også et ekstremt vitnesbyrd om hvordan en diktator kynisk bruker, eller snarere misbruker, egen befolkning. Irak har ikke uforskyldt havnet i den situasjonen de nå befinner seg i. Den har Irak helt på egen hånd satt seg selv i. Irak har etter invasjonen i Kuwait valgt konfrontasjonslinjen. I stedet for å akseptere FNs krav valgte Saddam Hussein en annen kurs, og det har brakt Irak dit de er i dag. FN har vært tålmodig, svært tålmodig. I årevis har man søkt å legge press på Irak gjennom bl.a. sanksjoner og diplomatisk arbeid, uten at dette har lykkes. Irak har nærmest i fred kunnet bygge masseødeleggelsesvåpen. Fremskrittspartiet er glad for at det nå søkes å finne en løsning gjennom FNs sikkerhetsråd. Vi er i likhet med Regjeringen opptatt av at våpeninspektørene nå gis uhindret adgang til alle fasiliteter, og at vi virkelig får oversikt over hva Irak har av våpen for eventuell uskadeliggjøring. Resolusjonen som man nå arbeider med i FNs sikkerhetsråd, må også si noe om konsekvenser hvis Irak nok en gang velger å motarbeide inspektørene. Hvis så ikke skjer, er jeg redd Irak nok en gang vil kunne kjøpe tid og skape usikkerhet og på ny klare å lure seg unna. Vårt råd er derfor at vi får en resolusjon eller i hvert fall en parallell prosess med krav om uhindret inspeksjon og konsekvens hvis så ikke skjer. En totrinns prosess med en resolusjon nå om inspeksjon og eventuelt én senere hvis Irak ikke samarbeider, har vi ikke tro på. Det vil, slik vi ser det, ikke gi bedre resultater enn det som hittil er oppnådd, og vi er da kommet like langt. Vi er på vår side glad for at utenriksministeren også vektla mye av de samme holdningene i gårsdagens redegjørelse. Det er utrolig viktig at vi nå er klare i våre holdninger og i hvert fall ikke bidrar til å skape noen dissens mellom f.eks. USA og Europa, som vi dessverre registrerer at enkelte andre europeiske land for tiden bedriver. Det skulle ikke være grunnlag i denne salen for å lage ett Europa-lag og ett USA-lag. Vi er helt avhengige av felles innsats på begge sider av Atlanteren for å finne en løsning som fjerner eller sterkt reduserer Irak som et problem. Det spekuleres nå i hva som kan skje hvis man ikke blir enige i Sikkerhetsrådet, og det kan sikkert gi grunnlag for spennende debatter og medieoppslag, men det blir først og fremst spekulasjoner. Nå er vårt fokus rettet mot en løsning gjennom FN, og da skal vi også rette all oppmerksomhet og innsats mot nettopp det. Vi føler at det er det vi er blitt bedt om å si noe om her i dag, og det er den linjen vi på det nåværende tidspunkt ønsker å arbeide gjennom. Kampen mot terror fortsetter, og hendelsene på Bali viser dessverre at det er en kamp som langt fra er vunnet. Den må fortsatt føres med høy intensitet. Selv om det nå tross alt går fremover i Afghanistan, er det en meget lang vei å gå, ikke minst når det gjelder oppbyggingen av landet. Fremskrittspartiet støtter fullt ut både den militære og den humanitære innsatsen Norge gjør i Afghanistan. Utfordringene fremover er å sørge for at interessen fra det internasjonale samfunnet består når det kommer til terrorbekjempelse. Ettersom tiden går etter 11. september, og nye saker kommer på agendaen, er det en fare for at fokuset vil flyttes gradvis til andre felt. Blant annet fra parlamentarisk side i USA har man vært urolig for at Irak-spørsmålet vil redusere innsatsen mot terrorisme. Nå er det imidlertid vanskelig å se at dette er to spørsmål uten tilknytning til hverandre. Amerikansk etterretning mener å kunne påvise til dels omfattende kontakter mellom Irak og Al Qaida. Det er derfor naturlig å betrakte Irak-spørsmålet ikke som en separat agenda, men faktisk som en del av den samme, nemlig kampen mot terror. Midtøsten var også et viktig punkt i utenriksministerens redegjørelse i går. Det er naturlig å kommentere noe av det. Det er vel på dette punktet i redegjørelsen Fremskrittspartiet og Regjeringen til en viss grad skiller lag. Midtøsten er og forblir dessverre en kjerne til frustrasjon og fortvilelse, ikke minst fordi de menneskelige lidelsene opptar oss alle. Ikke noen annen regional konflikt har evnen til å skape slik motløshet og nærmest frustrasjon. Regjeringen legger i sitt arbeid med Midtøsten – etter vår mening, og det tror jeg også Regjeringen vil være enig i – stor vekt på å være balanserte i konflikten mellom Israel og palestinerne. Balanse skal sikkert være en bra ting. Men det innebærer samtidig, slik jeg oppfatter det, at man mener at begge parter er like skyldige og like ansvarlige for den forferdelige situasjonen som er i regionen i dag. Det kan godt hende at Regjeringen mener det, at skyldansvaret er likelig fordelt. Det har jeg respekt for, men det kan ikke Fremskrittspartiet godta. Vi aksepterer ikke at Israel skal bli fordømt av den norske regjering for å forsvare seg mot terrorangrep. Terror er terror, og en selvmordsbomber i Tel Aviv er prinsipielt ikke noe forskjellig fra pilotene som førte fly inn i World Trade Center. Det kan ikke forsvares, det kan ikke unnskyldes, og det kan heller ikke tolereres. Dette er for oss helt grunnleggende. Så kan jeg selvsagt fortsette mitt innlegg med å fortelle om PLOs historie, en historie i stor grad bygd på terror, men jeg skal la det ligge. Jeg vil bare konstatere at for oss er det uakseptabelt å benytte terror som pressmiddel i internasjonale konflikter. Regjeringen kan etter vår mening ikke være like kritisk til begge sider i konflikten. Målet med norsk Midtøsten-politikk må være noe mer enn at vi skal være balanserte i alt vi foretar oss. Når det er sagt, er vi selvsagt enige med utenriksministeren i at det eneste som kan gi en løsning på sikt, er en politisk løsning. Militære aksjoner kan aldri skape varig fred. Bistand til de palestinske myndigheter ble nevnt i redegjørelsen. Når det nå snakkes om ytterligere bistand til palestinerne, er det uhyre viktig at denne gis på en måte som fremmer demokrati og menneskerettigheter og hindrer korrupsjon. Misbruk av bistandsmidler fra palestinsk side, korrupte myndigheter og bruk av giverpenger til å fremme hat og fanatisme, er bare noe av det som er avdekket tidligere når det gjelder palestinernes håndtering av vestlige bistandsmidler. Ikke bare er slik misbruk umoralsk og forkastelig. Det hindrer også fredsprosessen, og det setter hele arbeidet med å skape forståelse mellom jøder og arabere i fare. Vi må etter vår mening klarere plassere ansvaret for at fredsprosessen ikke fungerer, på palestinsk hold og gjøre det helt klart at videre politisk, så vel som økonomisk, støtte, er helt avhengig av en endring av kurs og et fundamentalt oppgjør med alle som bedriver eller støtter opp under terror. Til slutt: Slike krav overfor palestinerne betyr ikke at vi ikke skal arbeide for en palestinsk stat og legge press på Israel for å få til en slik løsning. Men erfaringene med Oslo-avtalen og økende fanatisme på palestinsk side gjør det ikke lett å skape noen form for aksept eller forståelse hos israelerne for at det er realistisk med en demokratisk palestinsk stat i løpet av få år. Så her er det en betydelig jobb å gjøre og en utfordring. Vi oppfordrer Regjeringen til å være enda klarere enn den har vært i sitt forhold til partene i Midtøsten.