Michael Tetzschner (Høyre), 2012-05-24:
Stortinget må kunne forvente at statsråden etterlever de prinsipper som statsråden selv har presentert for Stortinget som prinsipper for god eierstyring. I stortingsmeldingen frem til denne perioden, Meld. St. 13 for sesjonen 2010–2011, er det nedfelt en politikk for statens eierskap som har bred oppslutning i denne sal. Det er som kjent mange forskjellige grunner til at staten involverer seg i selskapsdrift, men det er gjort én viktig avgrensning i denne eierskapsmeldingen, og det gjelder de selskaper der staten deltar sammen med andre private investorer i internasjonalt børsnoterte selskaper med forretningsmessig målsetting, og hvor disse selskapene faktisk verdsettes hver eneste børsdag. På side 21 i meldingen gjengis en bredt anlagt internasjonal studie som viser at investorer er villige til å betale såkalt «premium» hvis de har tillit til at selskapene med statsdeltakelse etterlever etablerte prinsipper for god eierstyring. Tilsvarende er det beskrevet at børsene i samfunn, særlig i den tidligere østblokken, som ikke fullt ut er konsolidert demokratisk, får en lavere selskapsvurdering enn de underliggende verdier, nettopp fordi det internasjonale investormarkedet har en nagende følelse av at det er ikke alt som er på bordet, og at det gis f.eks. instrukser på bakrommene fra landets ledende politikere. I den samme meldingen som er presentert her i Stortinget av statsråden, er det inntatt en tabell som nettopp antyder at i noen av disse landene kan børsens verdier være depresiert, eller presset ned, med inntil 26 pst. Det sier seg selv at et samfunn går glipp av enorme verdier ved ikke å ha en veldig klar eierskapspolitikk fra statens side, og gi klart uttrykk for at man respekterer de internasjonale normene for god børsvirksomhet. Sagt med andre ord: I samfunn der en tror at statlig deltagelse i selskapene avgjøres på bakrom, etter personlig politisk innfall eller innskytelser, mister man verdier fordi det blir en internasjonal mangel på tillit til at reglene virkelig følges. En av de mest sentrale er likebehandling av alle aksjonærgrupper, enten de er utenlandske eller innenlandske, enten de andre eierne er private eller offentlige. Staten eier 53,97 pst. av Telenor, og verdien av denne eierandelen ligger på ca. 80 mrd. kr. Det vil si at man har hentet inn 70 mrd. kr fra private investorer fra hele verden som har tillit til at man kan følge –transparent – selskapenes beslutninger. En enkel prosentregning tilsier at hvis det brer seg en oppfatning av at det kan være knyttet til en politisk risiko, i den forstand at staten f.eks. presser, lokker styret til å innta spesielles beslutninger i styringen av selskapet, eller gjennom ordinær eierinnflytelse fra staten fremmer utenforliggende interesser på siden av eller i strid med selskapets forretningsmessige interesser, vil altså en enkel hoderegning kunne tilsi at hvis markedet for vårt tilfelle depresierer Telenor med 1 pst., går det norske samfunnet glipp av 800 mill. kr. Det synes jeg ikke denne aktive kulturpolitikken til en av våre statsråder er verdt prisen for. I eierskapsmeldingen slås det også fast at i tillegg til dette med likebehandling av aksjonærer er det også lagt inn i reglementet for økonomistyring i staten, nedfelt i § 10 der, at virksomheter som har overordnet ansvar for selvstendige rettssubjekt, skal utarbeide skriftlige retningslinjer om hvordan styrings- og kontrollmyndigheten skal utøves overfor hvert enkelt selskap. Gjenpart skal sendes Riksrevisjonen, og det er vel som en effekt av det at saken foreligger her – som en undersøkelse fra Riksrevisjonen. Staten skal innenfor gjeldende lover og regler forvalte sine interesser i samsvar med prinsippet for god eierstyring, med særlig vekt på at utøvelsen av eierskapet sikrer likebehandling av alle eiere og understøtter en klar fordeling av myndighet mellom eieren og styret. Et annet sted uttales det at utover likebehandlingsprinsippet skal det være åpenhet knyttet til statens eierforvaltning av selskapene. Eierbeslutninger og vedtak skal foregå på generalforsamlingen. Mer står det ikke om den saken. Rammene omkring eierstyring er ikke til hinder – selvfølgelig – for at staten, som andre aksjonærer, i møter kan ta opp forhold som selskapene bør vurdere på fritt grunnlag i tilknytning til sin virksomhet og utvikling. De synspunkter staten gir uttrykk for i slike møter, er å betrakte som innspill til selskapets administrasjon og styre – og er ikke instrukser. Styret har ansvaret for å forvalte selskapet for alle aksjonærer, også de aksjonærer som ikke har representasjon i styret, og de må foreta de konkrete avveininger og beslutninger under sitt styreansvar. Saker som krever tilslutning fra eierne, må tas opp, f.eks. i eiermøter som en forberedelse, og til slutt formelt godkjennes av generalforsamlingen. Staten som aksjonær får i utgangspunktet ikke tilgang på mer informasjon enn det som er offentlig kjent tilgjengelig for andre aksjonærer. Og for videre studium, hvis statsråden skulle være interessert i dette, kan jeg vise til OECDs retningslinjer fra 2010 som heter Accountability and Transparency, for videre utdypning av dette. Men dette må i hvert fall være kjent i departementet, for det er de samme hensyn som har båret frem eierskapsmeldingen. Det må etter dette være helt åpenbart at uformell kontaktgivning – telefonisk eller gjennom sosiale medier, SMS eller hva det måtte være – for å presse frem et annet resultat i enkeltsaker enn det styret selv ville ha kommet til, ikke kan være i samsvar med de prinsippene for god eierforvaltning jeg så vidt har vært inne på her. Ja, det er mer enn det, det er direkte i strid med eierskapspolitikken for børsnoterte selskaper. Jeg vil også benytte anledningen her fra Stortingets talerstol til å berømme den tidligere styreleder Harald Norvik for at han hadde integritet til ikke å la seg presse ut av den formelle rollen som han har i henhold til aksjelovgivningen og til myndighetsfordelingen. Jeg vil si det også er synd hvis han personlig skal ha blitt utsatt for ubehageligheter i ettertid. Min personlige mening er at vi kan konstatere at næringsministeren har hatt en embetsførsel som er på kollisjonskurs med regjeringens egen uttalte eierskapspolitikk. Det er kritikkverdig. Hvis regjeringen ikke hadde kontrollert stortingsflertallet, ville statsråden formodentlig ha måttet utfolde sine utvilsomt mange talenter andre steder enn i Nærings- og handelsdepartementet.