Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-31:
Som saksordføreren gav uttrykk for, er det en viktig lov man har til behandling i dag. Jeg tror det kan være et poeng å understreke, som vel også saksordføreren gjorde, at det er en sammenheng mellom den loven vi i dag behandler, og loven om pasientrettigheter. En bør kanskje fremheve at det er viktig med individuelle rettigheter nettopp i forhold til det psykiske helsevesen, og at de individuelle rettigheter der ivaretas på en særlig god måte. Det er grunn til å understreke at dette også gjelder i forhold til frivillig behandling, ikke bare i forhold til tvangsbehandling. Vi kan mislike det, men psykiske lidelser blir nå en gang mindre omtalt enn somatiske lidelser. Det er f.eks vanskeligere å etablere interesseorganisasjoner. Det å ha en psykisk lidelse vil ofte nettopp gjøre en mindre i stand til å ivareta sine egne interesser enn det tross alt de fleste somatiske pasienter vil være. Det er også åpenbart at psykiske lidelser ofte vil være en stor belastning for de pårørende. Innimellom vil pårørende fortsatt kunne komme i den situasjon at de må ta standpunkt til spørsmålet om å avgi en tutorerklæring. Det er på ingen måte noen enkel problemstilling å bli stilt overfor. Siden Venstre ikke er med i komiteen, vil jeg ikke på partiets vegne rekke å fremføre standpunkter til alle spørsmål, men jeg vil ta for meg et par problemstillinger litt nærmere. Ved voteringen kommer vi til å stemme sammen med Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Det som særlig har vært sentralt i debatten, er spørsmålet om bruk av tvang, og da bruk av tvang utenfor institusjon etter § 3-1 annet ledd. Det er en god grunn til at dette er blitt et sentralt spørsmål, for det er også et vanskelig spørsmål. Vi må også se litt på forholdet mellom lovtekst og de premisser som er lagt inn i flertallsmerknadene, herunder også fra proposisjonen. Når det gjelder lovteksten, presiseres det at tvungent psykisk helsevern kan skje uten døgnopphold i institusjon når det er et bedre alternativ for pasienten, og med pålegg overfor pasienten om frammøte til behandling. Det er da klart, om enn noe tungt formulert i lovteksten, at tvangsbehandling ikke kan gjennomføres i hjemmet. Men hvem tar så standpunkt til hva som er bedre for pasienten? Er det den behandlende lege eller den ansvarlige lege? Det skal i alle fall være faglig forsvarlig. Men ved den nærmere vurderingen, er det pårørende eller pasienten selv? Det er nok noe i denne problemstillingen som gjør at det ikke er helt enkelt. Det fremgår av en merknad i innstillingen at dersom pasienten foretrekker det, skal vedkommende få institusjonsopphold. Det er videre en merknad i innstillingen om at tvungent psykisk helsevern uten døgnopphold vanligvis vil gjelde personer som tidligere har vært innlagt, eller i alle fall er kjent for behandlingsapparatet. Én måte å forstå det på, kan være at det ikke trenger å være så veldig lang avstand mellom den form for behandling det her er snakk om, og et ettervern, som det i dag også er adgang til utenfor institusjon. Jeg har en viss sans for synspunktet til Annelise Høegh om at lovteksten kunne ha vært litt klarere formulert. Det er viktig å se på spørsmålet i forhold til forskrifter, og det er også klart et poeng å evaluere denne problemstillingen. Det er ikke noe entydig svar på spørsmålet om mer eller mindre tvang, men det er lett å forstå at noen kan oppleve tvangen som mindre brutal når man kan bo hjemme og ikke innlegges på institusjon, og at det i det kan ligge en fare for at man lettere vil bruke det – og det vil i så fall være i strid med premissene. Når det gjelder spørsmålet om psykiatere og psykologer, tillater jeg meg bare å vise til det som har vært sagt tidligere fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Arbeiderpartiet. Når det gjelder forslag nr. 2, fra Høyre og SV, har jeg et par merknader til det. Det er klart at det er viktig å legge vekt på pasientens egen medvirkning til behandling og pasientens eget standpunkt og om dette har kommet til uttrykk på et tidligere tidspunkt, at man også legger vekt på det i forhold til behandlingen. Det er min oppfatning at man gjennom de lovvedtak vi vil gjøre når det gjelder §§ 4-1 – 4-4, samlet sett langt på vei ivaretar det som man med forslag nr. 2 og dels også et annet forslag ønsker å oppnå, uten at man samtidig direkte flytter beslutningsmyndighet til fylkeslegen.