Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-10-06:
Norsk næringsliv og norsk økonomi har vært gjennom et meget vanskelig år, først og fremst på grunn av den vanskelige situasjonen i internasjonal økonomi, men også på grunn av høy lønnsvekst gjennom flere år, høy rente og sterk kronekurs. Det har rammet mange arbeidsplasser og bedrifter meget hardt. Men nå ser vi heldigvis klare tegn til at det begynner å lysne, og at norsk industri igjen vinner konkurransekraft. Vi har sett eksempler de siste dagene. Aker Kværner fikk en stor kontrakt på Snøhvit-utbyggingen på halvannen milliarder kr; det vil sikre mange arbeidsplasser langs kysten vår. Jeg vil også nevne den kontrakten som SAS fikk hva gjaldt vedlikehold av MD-80-flåten på Gardermoen. Det som er spennende og interessant, er at det nettopp var bl.a. disse to bedriftene som i fjor og gjennom vinteren hadde store problemer. Nå ser vi at de samme fagmiljøene, de samme bedriftene, gjør det bra i knallhard internasjonal konkurranse. Slikt gir grunn til optimisme. Selv om betydningen av dyktige og effektive fagmiljøer ikke kan overvurderes, har Regjeringen bidratt gjennom et systematisk arbeid for å bedre næringslivets konkurranseevne. De to siste årene er skatte- og avgiftsnivået redusert med ca. 20 milliarder kr. Størstedelen av disse lettelsene er gått til næringslivet. Og siden statsbudsjettet for 2003 ble lagt frem i fjor høst, har altså Norges Bank redusert renten fra 7 til 2,5 pst. Renteforskjellen mellom Norge og EU-land er dermed så godt som eliminert. Samtidig er kronekursen svekket. Lavere rente alene betyr mellom 20 og 25 milliarder kr i lavere renteutgifter for norske bedrifter. Bare for fiskeribedriftene betyr dette 2,5 milliarder kr i mindreutgift. Vi som er i politikken i dag, vi er politikere i mulighetenes land. Norge har muligheten både til å lykkes og til å mislykkes. Og vi står etter mitt skjønn i et veiskille når det gjelder næringspolitikk, der vi kan velge mellom tre hovedinnretninger. Vi kan gjenoppta en politikk med nedbygging av konkurranseutsatt næringsliv. Det er en linje der stadig høyere skatter og avgifter for næringslivet skaper økt rom for vekst i offentlig sektor. Denne linjen sier nei til reformer som øker tilgangen på arbeidskraft, og nei til å organisere ressursene i offentlig sektor bedre. Det er en politikk som øker avhengigheten av svingende oljeinntekter og gjør oss totalt uforberedt på den dagen oljeinntektene svikter. Resultatet av en slik politikk er redusert verdiskaping, lavere velferd og økt ledighet. Man ville altså komme til et sted som ingen har ønsket seg – men konsekvensene av de enkelte valg vi gjorde, førte oss ubønnhørlig dit. Den andre hovedinnretningen er å føre en ekspansiv finanspolitikk. Det er en politikk der alle gode ønsker innfris, ønsker som hver for seg høres tilforlatelige ut, men som til sammen undergraver troverdigheten i den økonomiske politikken. Det er en politikk hvor lønnsveksten vil komme ut av kontroll, der rente og kronekurs er tilbake i gammelt leie, og der norske bedrifter taper i internasjonal konkurranse. Det er en politikk som også har oppslutning i deler av Stortinget. Det siste alternativet, som er Samarbeidsregjeringens alternativ, kombinerer en ansvarlig økonomisk politikk med redusert skatte- og avgiftstrykk på bedriftene. Sammen med en moderat lønnsutvikling gir dette konkurransedyktige rammebetingelser, mer egenkapital til nye investeringer, vekstkraftige bedrifter og flere arbeidsplasser. Ut fra enkelte tidligere taleres innlegg kan man få det inntrykket at næringslivet ønsker seg skatte- og avgiftsøkninger, at bedriftene er mest opptatt av noen millioner kr ekstra i offentlige overføringer, og at det beste som kan skje, er at man får noen ekstra tiltaksplasser. Siden Samarbeidsregjeringen overtok, har jeg møtt hundretalls, ja tusentalls av bedriftsledere, og jeg kan forsikre den som måtte være i tvil, om at det ikke er disse prioriteringene som er fremtredende. Det er og blir de grunnleggende rammebetingelsene som virkelig har betydning for hvorvidt vi skal ha lønnsomme arbeidsplasser. Det er det som er den ene av hovedutfordringene i næringspolitikken. Den andre er hvordan vi skal greie å slippe skapergleden løs i samfunnet. Hvordan skal vi legge til rette for mer nyskaping, flere nye produkter og flere bedriftsetableringer? Som et første skritt må man finne gode svar på disse spørsmålene, så vil Regjeringen senere i denne måneden legge frem en plan for en helhetlig innovasjonspolitikk. For å utløse økt forskningsinnsats og nyskaping i private bedrifter har vi innført et eget skattefradrag for forskning og utvikling. Til nå er det innvilget fradrag på prosjekter på til sammen formidable 10 milliarder kr. Det gjelder tusenvis av norske små- og mellomstore bedrifter. Vi har også fått signaler om at det finnes regler som er til hinder for nyskaping. Dette tar vi fatt i gjennom handlingsplanen Et enklere Norge.