Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2016-11-22:
FN ble stiftet i juni 1945 med de rykende ruinene fra annen verdenskrig som bakteppe. Målet var en verdensorganisasjon som skulle forebygge og hindre krig mellom nasjoner. Men før FN-pakten ble undertegnet den 24. oktober samme år, hadde freden slått sprekker. 6. og 9. august falt de to første, og heldigvis hittil eneste, atombombene. Hiroshima og Nagasaki ble lagt i grus. I alle de 70 årene som har gått, har atomnedrustning og ikke-spredning vært viktige temaer for FN og har vært behandlet i 1. komité under generalforsamlingen hver høst – så også i 2015, og for den saks skyld, i år. Det et viktig at regjeringen i nedrustningsarbeidet fortsatt forholder seg til både det brede kompromisset i Stortinget og til flertallsmerknadene i Innst. 199 S for 2016–2016 som gjelder meldingen om globale sikkerhetsutfordringer i utenrikspolitikken, Meld. St. 37 for 2014–2015, også i arbeidet framover. Meldingen gir en god beskrivelse av arbeidet i FN høsten 2015. Jeg savner kanskje likevel i alle de årlige meldingene vi får, en omtale av de politiske prosessene og av den dynamikken som preger generalforsamlingene og de store politiske motsetningene som i dag finnes i flere FN-organer. Det er f.eks. ikke uproblematisk at menneskerettighetsarbeidet domineres av land som ikke akkurat bekjenner seg til erklæringen om menneskerettighetene. Det er heller ikke uproblematisk at rettigheter for kvinner og minoriteter ikke anerkjennes av et stort antall av verdens nasjoner. Desto viktigere – ros til Norge! – var det at Norge hadde kvinners rettigheter som et prioritert område høsten 2015. Da var det, som også saksordføreren sa, 15 år siden sikkerhetsresolusjon 1325 om kvinner, fred og sikkerhet ble vedtatt. Resolusjonen understreker bl.a. at kjønnsperspektivet skal inkluderes på en tverrgående måte i arbeidet med fred og sikkerhet. Norge har understreket at kvinner må delta i fredsmekling, i fredsprosesser og i fredsoperasjoner. La meg legge til at kvinner må være med når freden skal bygges, og når samfunn skal utvikles etter en krig eller en konflikt. I tillegg til handlingsplaner for sikkerhetsresolusjoner har for øvrig Utenriksdepartementet i høst lagt fram en ny handlingsplan for kvinners rettigheter og likestilling i utenriks- og utviklingspolitikken. Det skal utenriksministeren ha ros for. Dette er ikke en melding om FNs underorganisasjoner. La meg likevel få berømme innsatsen til alle FNs slitere i bistandsorganisasjonene, UNICEF, FNs utviklingsprogram og FNs høykommissær for flyktninger. Mange av oss har sett dem i felten. De er ofte der andre ikke drar til. Første gang det virkelig slo meg, var da jeg var i Pakistan våren 2001 – det begynner å bli lenge siden – men det var før 11. september 2001. Afghanistan ble styrt av Taliban, og i grenseområdene mot Afghanistan var det store flyktningleirer med kvinner og barn. FN-organisasjonene var de eneste internasjonale organisasjonene som var der, og de hadde ikke nok penger og utstyr. Siden har jeg ofte sett FNs humanitære arbeid som noe det virkelig står respekt av. En enstemmig komité merker seg at med de alvorlige utfordringene verden nå står overfor, er det behov for et sterkt og effektivt FN. Det dreier seg, som også komiteen skriver, om den multilaterale verdensorden som vi kjenner. Norge er opptatt av å sikre folkeretten, internasjonal rett og havretten, eller Law of the Sea, som rettesnorer for internasjonalt samarbeid. Helt til slutt: FN er det medlemslandene gjør organisasjonen til – på godt og vondt. Det kan det være greit å huske på. Men den viktigste internasjonale organisasjonen vi har, det er faktisk FN.