Trine Skei Grande (Venstre), 2004-03-02:
Jeg har nå hørt på hele debatten. Det som er et soleklart faktum, er at det er bred enighet om de aller fleste hovedpunktene. Jeg har bare fått fem minutter, så jeg skal bare løfte fram noen momenter som jeg syns er viktige. For det første: Når vi behandler barn, unge og kultur, er det viktig at vi ikke alltid tar utgangspunkt i voksensamfunnets fokus, voksensamfunnets behov, i forhold til barn, unge og kultur. Vi snakker om dannelsesperspektivet, men det er viktig ikke bare å angripe barne- og ungdomskulturen som et instrument for voksnes behov for at barn og unge skal passe inn i de voksnes samfunn. Det er viktig at barne- og ungdomskulturen har en egenverdi, at barn og unges kulturuttrykk har en egenverdi, og at barn og unges teaterforestillinger, konserter osv. har like stor verdi som de voksnes. Det er ikke bare forebygging eller voksensamfunnets behov for dannelse som må være utgangspunktet for barne- og ungdomskulturpolitikken. Det andre er at i dannelsesperspektivet, som det er bred enighet om, og som det står mye pent om i innstillinga, er det viktig at man ikke bare fokuserer på det musisk utøvende mennesket. Det er viktig å fokusere på at barn bør ha kontakt med kultur også lenge før skolealder, at man begynner tidlig, og at dette skjer på ulike arenaer i barns oppvekst. Frivillige organisasjoner og private aktører må utgjøre en helhet lokalt som det er mulig å utvikle for at barn skal få et helhetlig tilbud og mulighet for å utvikle de evnene de har. Alle er opptatt av bredden. Det er vi i Venstre også. Men det er viktig at man på kultursiden tør å satse på talentene. Jeg syns det i dag er et viktig moment at vi ser at i de fleste konkurranser og tevlinger på området barn, unge og kultur er det noen få institusjoner som stort sett stikker av med alle førstepremiene. Det er et varsku om hvordan vi organiserer vår kulturskole. Det betyr at det oftest er talenter knyttet til noen institusjoner som får en mengde muligheter, som sikkert barn knyttet til mange andre institusjoner hadde klart å hamle opp med hvis de hadde fått muligheten som en slik talentutvikling er. Det er en stor utfordring for kulturskolene landet over å ta bort det hegemoniet som noen institusjoner har i forhold til slike tevlinger. Så til slutt om den litt underlige øremerkingsdebatten, som har blitt hoveddebatten, for det er øremerkinga vi er mest uenige om. Det virker her som om det er Stortinget som på en måte er sikringa for at alt dette skal gå bra, det er Stortinget som har funnet på at barn og unge skal få et kulturtilbud, og det er Stortinget som er de eneste som ivaretar vettet på dette området. Det er feil. Det var faktisk lokalpolitikerne som for det meste fant på å begynne å organisere kulturundervisninga til barna. Det er lokalpolitikerne som har vært forkjempere i Namsos og i andre kommuner. Det er lokalpolitikerne som alltid har ønsket å prioritere dette, og det er lokalpolitikerne som har fått til dette. Stortinget har laget noen nasjonale lover. Nå er det på tide at vi igjen gir initiativet til lokalpolitikerne. For jeg tror at den måten vi har organisert dette på tidligere, har vært et hinder for vekst. Noen eksempler: I mange kommuner, som f.eks. i den kommunen vi er i akkurat nå, er det veldig mange private tilbud om utdanning i tillegg til den kommunale musikkskolen. Kanskje burde man heller ha sørget for å ha organisert tilbudene under noen paraplyer, eller organisert det slik at vi hadde fokusert mer på de barna som ikke har råd, i forhold til hvordan vi ønsker å bruke de midlene som her skal brukes, og gitt tilbudet til dem. Utfordringene er utrolig ulike rundt omkring i kommunene. Det frivillige musikklivet har veldig ulik basis og også veldig ulik tilknytning til kulturskoler rundt omkring i kommunene. Noen steder går det kjempebra, noen steder går det utrolig dårlig. Det har vært et hinder for utviklinga av musikk- og kulturtilbud for barn at man ikke har fått til et bra nok samarbeid mellom det frivillige og det offentlige. Og så høres det da ut som om man løper løpsk, og som om det at man øker betalinga fra 180 kr til 200 kr i måneden, som dette utgjør i snitt, vil være en katastrofe. Enhver som har opplevd å betale kontantkort til en forelsket 14-åring, vet at de 20–50 kr i måneden nødvendigvis ikke er en katastrofe for familiens økonomi.