Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2016-05-03:
Jeg vil takke representanten Arild Grande for anledningen til å diskutere en av de sakene jeg mener er det viktigste vi står sammen om i vår tid, nemlig å sørge for at mennesker som kommer hit til landet, blir en integrert del av og en ressurs for de lokalsamfunnene de skal bo i. Jeg er også helt enig med representanten Grande i at det mangfoldet av frivillige lag og foreninger vi har rundt om i hele Norge, er nøkkelen til å få til det jeg vil kalle «hverdagsintegrering», som også statsministeren kalte det i sin nyttårstale, og at det er frivillige lag som er nøkkelen til å få til det. Det er inkluderingen av nye mennesker, som skjer utenfor de offentlige kontorene og utenfor arbeidstiden, som er helt avgjørende for at vi mennesker opplever at vi er en del av et fellesskap. Derfor har også hverdagsintegrering og frivillighet fått et eget kapittel i den integreringsmeldingen som regjeringen legger frem 11. mai, og mange av de spørsmålene som interpellanten tar opp i dag, er noe som regjeringen vil komme tilbake til i fremleggelsen av integreringsmeldingen. Men at frivillighet er en stor del av den meldingen, det er helt klart, og det er også det vi har jobbet med den siste tiden. Hele regjeringen er opptatt av hverdagsintegrering, og derfor er også mange av statsrådene ute og besøker frivilligheten rundt omkring i landet, ikke minst på jakt etter gode hverdagsintegreringseksempler. For at vi skal lykkes, er det nettopp en felles innsats fra regjeringen som skal til. Derfor har jeg lyst til å trekke frem noen få eksempler på noen av de besøkene vi har gjort. Jeg kan jo ikke legge frem hele listen her, men bl.a. så besøkte statsministeren «Unge møter eldre» i Stovner bydel her i Oslo i januar. Da jeg selv var i Bergen i februar, besøkte jeg frivillighetssentralen på Møhlenpris hvor jeg ble orientert om det gode integreringsarbeidet. Kommunal- og moderniseringsministeren har tett dialog med KS om hverdagsintegrering. Integreringsministeren besøkte senest i går leksehjelpprosjektet hos Røde Kors i Harstad, og i morgen skal jeg selv til Furuset på et besøk som jeg har gledet meg lenge til. Jeg skal nemlig besøke Sajandan som ble «Årets ildsjel», i turnhallen på Furuset, og se det fantastiske arbeidet som Sajandan gjør ikke bare for idretten, men også for integrering. Jeg kunne ha fortsatt med listen, for den listen er veldig lang, og når vi er ute og besøker frivilligheten, så ser vi jo de mange fantastiske initiativene som er. Når vi har møter på kulturfeltet og frivillighetsfeltet, så er hverdagsintegrering et tema nesten utelukkende på alle møter, på konferanser, og det er veldig gledelig å se den bevisstheten og det engasjementet som er ute i det norske folk knyttet til hvordan man kan bidra til hverdagsintegrering. Her er regjeringen veldig opptatt av at vi skal lære av de gode eksemplene. Noe av det som gir meg mest som kulturminister, er nettopp å treffe mennesker som driver med frivillig arbeid, det være seg innen kunst, idrett, kultur eller humanitær aktivitet. Det å se hvordan mennesker gir av seg selv for å glede andre, og å se hvilken glede det også gir en selv, er en berikelse. Det er nettopp dette fellesskapet jeg mener er og blir nøkkelen til god integrering og til å inkludere innvandrere i de norske lokalsamfunnene. De aller fleste som har flyttet på seg i løpet av livet, vet hvordan det er å være ny på et nytt sted – ikke kjenne naboene, ikke vite hvor butikken er, ikke vite hvordan man kommer i kontakt med sivilsamfunnet, og det å ikke føle seg hjemme. Det er nettopp her frivillig sektor lenge har tatt et ansvar for inkludering og integrering. Det var veldig godt å se da jeg gikk på som kulturminister og hadde det første møtet med idretten, der idretten fortalte om det fondet de har opprettet for asylsøkere og flyktninger, hvordan man reiser rundt på asylmottak, bl.a. for å arrangere fotballkamp, sånn at de som sitter på asylmottak skal ha noe å fylle hverdagen med, og hvordan det å ta med seg fotballer og leggskinn gjør at man kan arrangere en aktivitet som gir mening og glede, og som gjør at man kan oppleve innhold i hverdagen sin. Frivillig sektor har jo lenge tatt et ansvar for dette, og det imponerer meg. De har ikke sittet og ventet på at staten eller kommunen skal komme og fortelle dem at nå må dere gjøre det, nå må dere ta initiativet til det. Det er nettopp det som er så fantastisk med den norske frivilligheten, at initiativet kommer fra grasrota, fra enkeltpersonene, som i sitt lokalmiljø ser at her kan vi bidra, her kan vi gå inn og hjelpe. Det er det som kjennetegner frivilligheten, at de ikke skal styres fra staten eller kommunen, men det er nettopp det samspillet og det bidraget de selv kommer med, som kjennetegner det gode arbeidet. Derfor er det også viktig å ta vare på folks vilje til å bidra på den måten som fungerer best. Regjeringen legger til rette for at kommunene i større grad bruker frivillige organisasjoners kompetanse og ressurser i møte med nyankomne innvandrere. Samarbeidet må bygge på frivillighetens allerede eksisterende aktiviteter, som f.eks. norsktrening, flyktningguide, mentorordninger, fritidsaktiviteter for barn og voksne, leksehjelp og informasjon om det norske samfunnet. Det å samarbeide med personer som selv har innvandrerbakgrunn, er helt klart en styrke i dette arbeidet. Frivillighetssentralene er en møteplass og samlingsarena for frivillighet, som vi kan satse på i denne sammenhengen. I går var jeg i Helsinki på Nordisk ministerrådsmøte. Der var nettopp frivillighetens mulighet til å bidra i hverdagsintegreringen en av de sakene vi diskuterte mest. Der hadde vi med oss norske representanter som orienterte de andre nordiske kulturministrene om hvordan den norske frivilligheten også bidrar, hvordan samarbeidet med kommunene er. Og det vi løftet frem fra norsk side som den viktigste ressursen i dette arbeidet, var nettopp hvordan de innvandrerne som har kommet til Norge – som er integrert, og som er en del av det norske fellesskapet – kan bidra. I mye større grad må vi løfte frem dem, for de har opplevd dette selv. Det er en styrke, og det er også lettere for dem å nå frem til andre. Vi hadde en veldig god diskusjon i går i ministerrådsmøtet, og når Norge skal ha formannskapet for Nordisk ministerråd i 2017, så vil vi fra Kulturdepartementets side sette i gang et arbeid for å løfte det på dagsordenen og styrke det nordiske samarbeidet med vekt på deling og utveksling av kunnskap, ideer og erfaring mellom de nordiske landene, om hvordan vi kan legge bedre til rette for at både kulturlivet og frivilligheten kan være med og styrke arbeidet vårt videre. Fellesskap basert på religion eller kulturell bakgrunn kan også være et viktig ankerfeste i en ny tilværelse, og mange innvandrere har et frivillig engasjement i slike sammenhenger. Som tros- og livssynsminister er jeg opptatt av at tros- og livssynssamfunnene også kan ha en viktig funksjon når det gjelder å gi mennesker en opplevelse av tilhørighet – ikke bare i trossamfunnene, men også i samfunnet generelt. Derfor vil regjeringen også gi økonomisk støtte til de sentrale aktørene i tros- og livssynsdialogen, slik som Samarbeidsrådet for tros- og livssynssamfunn. Norges Kristne Råd og Islamsk Råd Norge har ved regjeringen – ved Kulturdepartementet og Kunnskapsdepartementet – begynt å arbeide med å utrede behovet for muligheten for en eventuell norsk utdanning for religiøse ledere, som vi vet er viktig. Regjeringen er opptatt av at engasjementet vokser best nedenfra og opp, og derfor så har vi gjennom Frivillighetserklæringen anerkjent den samfunnsoppgaven frivilligheten har, at de selv skal få lov til å utvikle det arbeidet de mener er mest nyttig. Jeg ser frem til en videre diskusjon i Stortinget om den viktige rollen sivilsamfunnet og frivillig sektor kan spille i integreringsarbeidet, ikke minst gjennom behandlingen av integreringsmeldingen, der regjeringen kommer til å presentere sine forslag til hvordan vi best mulig skal møte utfordringene på dette feltet.