Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Noe av det første jeg grep fatt i som ny helseminister i fjor, var arbeidet med å redusere ventetidene. Det har vært – som også interpellanten sa – en negativ utvikling i ventetid de siste årene, og økningen i den gjennomsnittlige ventetiden fra 2008 til 2009 var sterkere enn det den har vært tidligere. Det er en klar forventning om at ventetidene for diagnostisering og behandling skal reduseres. Det er også et politisk mål at kapasiteten i de offentlige sykehusene skal utnyttes, men at private skal benyttes der det kan bidra til å redusere ventetidene. Vi vet at om lag 85 pst. av pasientene som er henvist til spesialisthelsetjenesten, venter på en poliklinisk vurdering. Det er min oppfatning at avtalespesialistene kan være viktige aktører i arbeidet med å få ned ventetidene til poliklinikkene. Avtalespesialistene er en verdifull ressurs i spesialisthelsetjenesten som vi skal beholde og videreutvikle. I Nasjonal helseplan for 2007–2010 varslet Regjeringen et arbeid med sikte på å endre rammebetingelsene for avtalespesialistene. Målet var å integrere avtalespesialistene i de regionale helseforetakenes sørge for-ansvar på en bedre måte. Avtalespesialistene utgjør i sum en stor aktør i den offentlige helsetjenesten. I 2008 sto denne gruppen for 1 170 årsverk. Halvparten av årsverkene var innen somatiske fagfelt og halvparten innen psykisk helsevern – fordelt på psykiatere og spesialister i klinisk psykologi. I 2007 utførte somatiske legespesialister omkring 2,1 millioner polikliniske konsultasjoner – eller 35 pst. av all poliklinisk aktivitet i somatisk spesialisthelsetjeneste det året. Også innen psykisk helsevern bidrar avtalespesialistene betydelig. Vi arbeider nå med å videreføre og bygge ut ordningen med avtalespesialister. Det er til dels store geografiske forskjeller i bruk av polikliniske tjenester, og enkelte tjenester kunne vært bedre utbygd for å dekke behovet i regionene og på nasjonalt nivå. Den kommende økningen i antall eldre og behovet for sammenhengende helsetjenester til store pasientgrupper vil stille nye krav til dimensjonering og organisering av tjenesten. Medisinsk og teknologisk utvikling vil trolig gjøre det mulig å utføre enda flere tjenester utenfor sykehusene, og avtalespesialistenes rolle vil kunne bli mer sentral. Samhandlingsreformens budskap om større omfang av desentraliserte tjenester underbygger dette. I februar i år besøkte jeg en gruppepraksis i Oslo, bestående av tre avtalespesialister innenfor øre-nese-hals. Avtalespesialistene er effektive og har mange konsultasjoner og operasjoner pr. dag. Videre er en spesialistpraksis tilgjengelig på en annen måte enn poliklinikkene ved sykehusene. Det er helt klart at denne formen å organisere tjenesten på kan ha mange fordeler. Interpellanten peker på at de regionale helseforetakene ikke øker bruken av avtalespesialister. Det er riktig at det fra 2002 – da de regionale helseforetakene fikk sørge for-ansvaret for spesialisthelsetjenesten – og frem til i dag knapt har vært endring på dette området. Bildet er særlig tydelig dersom man sammenligner med årsverksveksten ved helseforetakene. Utfordringen blir da hvordan vi kan legge til rette for at denne delen av spesialisthelsetjenesten utnyttes mer og bedre. Slik jeg ser det, kan denne utfordringen møtes ved å få på plass rammebetingelser for avtalespesialistene – slik det er varslet i Nasjonal helseplan. På den måten vil denne gruppen bli en mer attraktiv samarbeidspartner for de regionale helseforetakene når de skal løse den helsepolitiske bestillingen. Vi arbeider med dette og ser nærmere på en modell der tankegangen er å knytte avtalespesialistene tettere mot de regionale helseforetakene. I dagens system mottar avtalespesialistene et driftstilskudd fra regionale helseforetak og refusjonstakster fra folketrygden. Jeg vil vurdere å la regionale helseforetak få større ansvar for utviklingen av takstsystemet, slik at disse i større grad enn i dag kan målrettes prioritert pasientbehandling. Som helseminister er jeg opptatt av å utnytte ressursene best mulig. Det kan være store fordeler knyttet til avtalespesialistene, ikke minst når det gjelder effektivitet. Ser man på den polikliniske pasientbehandlingen isolert, er det mange likheter mellom det som skjer hos en avtalespesialist, og det som skjer ved en poliklinikk ved et sykehus. Men vi må ikke glemme at legene som driver poliklinisk behandling ved et sykehus, også behandler innlagte pasienter. Videre har sykehusene oppgaver og funksjoner som avtalespesialistene ikke har. Eksempler på dette er beredskap, vakt og utdanning av både pårørende og helsepersonell. Forskjell i oppgaver og funksjoner gjør det vanskelig å sammenlikne aktiviteten hos avtalespesialistene og aktiviteten ved sykehusenes poliklinikker. Det lar seg gjøre å beregne hva den enkelte konsultasjon koster, dersom man ser bort fra at sykehuspoliklinikkene også utfører oppgaver som er integrert i virksomheten ved sykehuset. Men disse oppgavene er samtidig så viktige at vi ikke kan se bort fra dem i et samfunnsregnskap. La meg til slutt si noe om muligheten for at utdanningskandidater skal kunne ta deler av sin utdanning i avtalespesialistpraksis. Utdanningssituasjonen i enkelte spesialiteter er under press, og det er mangel på praksisplasser for å fullføre spesialistutdanningen. Per dags dato er det ikke anledning til å ha utdanningskandidater i privat praksis. Jeg har fått et forslag på mitt bord, og Regjeringen vil vurdere endringer som må til for å få dette på plass. Regjeringen mener at avtalespesialistene er en viktig ressurs i spesialisthelsetjenesten. Vi arbeider med å endre rammebetingelsene slik at det skal legges til rette for å videreutvikle avtalespesialistene som en effektiv og viktig del av spesialisthelsetjenesten.