Erna Solberg (Høyre), 2009-04-02:
Det er i dag 18 dager til FNs verdenskonferanse mot rasisme, rasediskriminering, fremmedfrykt og intoleranse starter i Genève. Om tre uker kommer vi til å kjenne resultatet av konferansen. Det er ikke slik at denne konferansen skiller seg så mye fra andre FN-konferanser. Temaet er viktig. Men det burde ikke alene være kontroversielt, for rasisme skal bekjempes. Det er viktig. Likevel har denne konferansen nesten fått et eget liv, både som en arena og et symbol for en verdikamp – en kamp om innholdet i deler av menneskerettighetsregimet, særlig knyttet til ytringsfriheten. Hvorfor er Høyre så opptatt av dette spørsmålet? Vi ser at nasjonalstatene allerede i dag står sterkere enn individene i spørsmålet om grunnleggende rettigheter. Menneskerettighetene handler nettopp om å gi beskyttelse fra vilkårlig og overdreven statlig inngripen i enkeltmenneskers liv og innerste sfære. Nettopp av den grunn ønsker Høyre en utvikling av det internasjonale menneskerettighetsregimet i retning av mer og sterkere beskyttelse av individene på bekostning av undertrykkende statsmakter, skjult bak begreper som statssuverenitet, relativisering av rettighetsbegreper og henvisning til vage kollektive rettigheter for grupper. De siste årene har vi vært inne i en positiv utvikling. Vi har sett en styrking av de universelle menneskerettighetene. Ut fra 1990-tallets humanitære katastrofer kom statssuvereniteten svekket ut av konkurransen med verdenssamfunnets ansvar eller plikt til å beskytte sivilbefolkningen, også mot egne myndigheter. Det var et viktig fremskritt. Senest for en måned siden debatterte Stortinget «the responsibility to protect» – retten til liv og beskyttelse fra fysiske overgrep, også hvor det internasjonale samfunnet må gripe inn innenfor et lands suverenitet. Derfor er det ekstra uheldig at vi de siste par årene har sett en utvikling hvor det internasjonale menneskerettighetsregimet ikke bare risikerer å bli stående på stedet hvil, men hvor det systematisk settes under press og nytolkes på andre områder, til skade for enkeltmenneskers grunnleggende rettigheter, for ytringsfriheten og for manges rett til å få delta i et demokrati, men til gagn for de stater og krefter som ønsker å undertrykke det. I dag ser vi altså at arenaen for denne kampen er særlig i viktige verdispørsmål. Så vet vi, og har hørt mange ganger, at utenriksministeren tror på dialog. Det gjør han klart i de fleste sammenhenger. Hovedpoenget – Norge må engasjere seg i de institusjoner som finnes, og dersom vi ikke deltar, vil vår stemme aldri bli hørt – gjentas ofte. Vi i Høyre er ikke motstandere av å snakke med mennesker, stater eller krefter som ikke deler våre synspunkter eller verdier. Tvert imot mener vi at det er i brytningen mellom meninger og gjennom kraften til det gode argumentet at nye ideer vinner frem. Men dialog bare for dialogens egen skyld, på premisser som er lagt av aktører som til dels har en diametralt annen tilnærming enn oss i verdispørsmål, reiser uavlatelig en rekke dilemmaer. Vår uenighet med utenriksministeren i disse spørsmål ligger i at han i liten grad har vært villig til å problematisere dilemmaene ved dialoglinjen. Vi har sett behov for å reise noen av disse vanskelige dilemmaene, f.eks. den negative utviklingen i deler av FNs menneskerettighetsarbeid. I St.meld. nr. 15 for 2008–2009 skriver utenriksministeren at ingenting kan erstatte legitimiteten FN og FNs ulike institusjoner og prosesser gir arbeidet med menneskerettigheter. Det er jo slik vi er vant til at verden er. Men gjennom denne tilnærmingen forholder utenriksministeren og Regjeringen seg i liten grad til at de institusjoner og prosesser som er ment å beskytte menneskerettighetene eller beskytte mennesker mot f.eks. rasisme og hat, nå i seg selv risikerer å bli en trussel. Senest i forrige uke så vi at Menneskerettighetsrådet fattet vedtak som tar til orde for å bekjempe ærekrenkelse, såkalt «deformation» av religioner – vanskelig tema! Ja, vi skal ikke diskriminere enkeltindivider. Enkeltindivider skal ikke oppleve forfølgelse på grunn av sin tro. Det er viktige rettigheter. Men det er også farlig hvis det trekkes så langt at ærekrenkelse av en religion trekkes til å være kritikk av den religionen, og gir et nytt tolkningsrom. Det er langt fra det som må være akseptabelt for Norge. Det viser at den agendaen ennå ikke er lagt død, og at den kommer til å poppe opp igjen på nytt og på nytt. Konferansen mot rasisme i Genève har vært diskutert i denne salen tidligere. Konferansen har et viktig mål, og det er å få et sterkt og klart standpunkt mot rasisme og diskriminering. Men det har altså til tider kommet totalt i skyggen av forsøket på antisemittisme og undergraving av menneskerettighetene. Det var særlig klart i et tidligere utkast til kommunikeet: 66 sider med innhold av en slik art at bl.a. USA uttalte at det ikke kunnet reddes, og valgte å trekke seg fra forberedelsene til konferansen. Nå foreligger det nye utkast, bl.a. et vesentlig kortere og ryddigere dokument datert 17. mars. Utkastet ble fremlagt av Russland og er etter sigende utarbeidet i samarbeid med Belgia, Egypt og Norge. Det selges altså internasjonalt som et norskstøttet initiativ. Mye av dette er en positiv utvikling. I det nye utkastet er det direkte, eksplisitte henvisninger til forbudet mot religionskritikk og pressesensur, og den overdrevne ensidige fordømmelsen av Israel er nå fjernet i forhold til de tidligere dokumentene. Språkbruken er tonet ned. På overflaten kan dette dokumentet synes som et uproblematisk dokument. Jeg har registrert at utenriksministeren nå har sagt seg fornøyd med det som ligger der. Men situasjonen er ikke helt uproblematisk likevel. For det første må vi stille oss noen spørsmål om prosessen videre. Vil utkastet stå seg i møte med motkreftene i de videre forberedelsene eller under selve konferansen? Vil de landene som så langt har villet påtvinge sin egen agenda, nå trekke seg tilbake i stillhet? Og vil man kunne få de landene som så langt har hoppet av, tilbake til forhandlingsbordet? Så er det også slik at i selve forslaget som er lagt frem, ser man faremomenter når man begynner å lese teksten grundigere. En rekke kritikere har påpekt at enkeltmomenter i 17. mars-utkastet kan tolkes som en opprettholdelse av begrensninger for ytringsfriheten. Det gjelder særlig artikkel 11 i dette utkastet, hvor ytringer om rase, religion eller nasjonalitet som fører til vold, konflikt eller diskriminering, skal forbys. Dette utsagnet er vidåpent og kan misbrukes, bl.a. ved at ytringer som fører til opptøyer eller voldsbruk fra dem som føler seg truffet, kan forbys. Da er vi egentlig tilbake til utgangspunktet. Og dette selges altså i en del organer som et norsk initiativ. Det betyr altså at vi skulle ha forbudt karikaturtegninger i Norge fordi det er opptøyer i Pakistan eller i Midtøsten. Det er grunnlag for å tolke denne paragrafen slik. Det har ikke utenriksministeren Høyres støtte til, og jeg har ingen tro på at han har resten av Stortingets støtte til det. Derfor må det gjøres noe med det. Jeg er betenkt over at dette i andre land utlegges som et norskstøttet forslag. Det er ikke fordi vi har sviktende tro på våre egne verdier at vi har valgt å påpeke disse dilemmaene som reises. Det er heller ikke fordi vi tviler på at utenriksministeren anser disse verdiene som viktige, at en samlet opposisjon har stilt spørsmål ved den strategien en har valgt. Det er heller fordi vi er oppriktig bekymret for den utviklingen vi ser. Det er ikke min hensikt å polemisere mot deltakelsen vår i Genève-konferansen, men det er min hensikt med denne interpellasjonen å få klarlagt fra utenriksministeren hvor norske grenser går. Jeg mener f.eks. at den norske grensen bør gå ved at vi ikke kan slutte oss til artikkel 11 slik den nå foreligger, fordi det kan gi hjemmel for at folk kan mene at hvis andre demonstrerer mot ytringer foretatt av andre, er det grunnlag for å begrense de ytringene de skal foreta. Til syvende og sist må det være grenser for norsk kompromissvilje. Jeg er litt redd for at vi nå har satt oss i en situasjon hvor vi har vært med på et utkast som bidrar til en utvikling som Regjeringen iallfall ikke har støtte fra Høyres side til å bidra til. Det er grenser for norsk kompromissvilje, og jeg vil gjerne høre statsrådens grenser. For som Groucho Marx en gang har sagt: Dette er mine prinsipper. Dersom du ikke liker dem, har jeg noen andre. Det er ikke min holdning at det er norsk politikk. Det er grenser også for hva vi er villig til å kompromisse på rundt ytringsfrihet og menneskerettigheter.