Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-12-05:
La meg først si på vegne av Arbeiderpartiet at vi støtter Regjeringens syn at spørsmålet om å tilby de nevnte styrker og materiell er Regjeringens prerogativ, men at det er naturlig å konsultere Stortingets organer, og at denne debatten er et ledd i det. Det er ikke bare slik at det er unødvendig å fatte noe vedtak i denne saken. Vi mener at det ville gjøre ansvarsforholdet mellom storting og regjering uklart hvis vi skulle gjøre det. I henhold til i Grunnloven § 25 annet ledd kreves det samtykke dersom det er aktuelt å sende styrker tilhørende landvernet og øvrige tropper som ikke kan regnes som linjetropper. Det som må behandles i Stortinget, er bevilgningene til disse operasjonene. Men Arbeiderpartiet vil ikke gjøre støtten til kampen mot internasjonal terrorisme avhengig av hvordan dette skal finansieres. Vi avventer her et forslag fra Regjeringen. Jeg synes det er en selvfølge at Stortinget skal finne en løsning på de spørsmålene, og ikke blande det inn i spørsmålet om Norge skal støtte kampen mot internasjonal terrorisme. Jeg sier også dette fordi Norge på en klar og tydelig måte må følge opp de vedtakene vi har vært med på i NATO under artikkel 5 og i FNs sikkerhetsråd under artikkel 51. SV har stilt seg på tvers av begge disse internasjonale organisasjonene. Jeg vil spørre om SV har tenkt gjennom hva som ville være konsekvensene hvis SVs syn også skulle bli Norges offisielle politikk. Fremskrittspartiet har også, slik jeg har oppfattet det, reist tvil om sin støtte, avhengig av hvordan operasjonene skal finansieres. Jeg er derfor på denne bakgrunn glad for at det er et flertall, slik det kom til uttrykk i konsultasjonene i den utvidede utenrikskomite, som støtter Regjeringens syn om norsk deltakelse, og derfor sikrer klarhet i Norges holdning i dette spørsmålet. Det er meget viktig for oss alle. Til dem som har hevdet at det ikke var riktig å bruke militære virkemidler i Afghanistan, har jeg lyst til å si følgende: Da hadde Taliban fortsatt med å herje i Afghanistan. Da hadde vi ikke hatt noen internasjonal konferanse i Bonn under FNs ledelse for å etablere en bred koalisjonsregjering i landet, som nå synes å ha ført fram. Det som skjer, bekrefter at det i slike tilfeller er nødvendig med en bred strategi fra FNs side, der bruk av makt, humanitær bistand, oppbygging av sivilt styre og langsiktig bistand må gå hånd i hånd. Og jeg vil understreke: Dette var ett av de tre punktene som Norge la fram som sine hovedprioriteringer for arbeidet i FNs sikkerhetsråd, slik jeg redegjorde for her i salen forut for at vi tok plassen i Sikkerhetsrådet. Derfor er det så viktig at Norge følger opp akkurat dette med en helt konkret handling, slik vi nå må gjøre det i Afghanistan. Vi har også tidligere sett lignende tilfeller, der det har vært nødvendig å bruke makt for å bane vei for oppbygging av sivilt styre og for å bane vei for økonomisk utvikling, bl.a. senest i Sierra Leone. Det er ikke nok med bruk av militær makt, men det er nødvendig for å få på plass de andre sidene. Jeg mener at det som vi nå ser i Afghanistan, er et bevis på at denne brede tilnærming fra FNs sikkerhetsråds side er en riktig tilnærming, ikke bare i denne konflikten, men i andre konflikter. Jeg har også lyst til å si at det nå er nødvendig å understreke forskjellen mellom den situasjonen som skal håndteres i Afghanistan, og den vi har i Midtøsten. I Afghanistan stod vi – og står vel fortsatt – overfor et regime som egentlig ikke var noe regime, som kontrollerte landet, men det var en form for bandittregime, som blandet sammen religiøs fanatisme med narkotikasmugling, internasjonal kriminalitet og støtte til internasjonal terrorisme. I Midtøsten står vi overfor to parter, den israelske regjering og de palestinske myndighetene, som har anerkjent hverandre, skrevet under på det i Oslo-avtalen, og også sagt at de skal løse konflikten seg imellom gjennom fredelige midler, dvs. forhandlinger. Dette er en helt annen situasjon som vi skal håndtere. Det betyr ikke at vi på noen måte må være i tvil om at vi også her skal bekjempe terrorisme. Men det er klart at vi står overfor en annen situasjon, som må møtes på en annen måte. Jeg har ingen tro på den politikken som nå føres – og den har vist seg ikke å virke – nemlig at man først krever fullstendig stillhet på bakken før man går inn i de tillitsskapende tiltakene, bygger opp en tillit og får i gang forhandlinger. Flere hundre israelere har blitt drept, myrdet, i den perioden man har ført denne politikken. Derfor bør man legge opp den linje som den internasjonale Mitchell-komiteen foreslo, nemlig at man skal få i stand en våpenhvile, gjerne med amerikanernes hjelp. Jeg tror det er nødvendig at de trår til i et sikkerhetssamarbeid mellom de to parter, men at man straks går i gang med de tillitsskapende tiltakene på hver side og setter en plan for å gjennomføre forhandlinger. Først da vil det palestinske folket se at det er mulig å gå videre på den veien som ble trukket opp i Oslo, få uavhengighet, få frihet. Og det er først når palestinerne får mulighetene til frihet, at Israel også kan få sikkerhet. Israels sikkerhet er avhengig av at palestinerne får sin uavhengige stat. Jeg vil også understreke sterkt: Palestinerne kan ikke få frihet hvis man ikke garanterer Israels sikkerhet. Disse to tingene henger sammen. Jeg synes at det internasjonale samfunnet nå må legge press på partene for å komme over i en dialog som fører fram til disse målene, istedenfor som nå, stadig mer bruk av vold. Budsjettinnstillingen fra utenrikskomiteen bygger på den ramme som Stortinget vedtok den 28. november i år. Den totale utgiftsrammen er blitt på i overkant av 16 milliarder kr. Det er regjeringspartienes ramme vi her forholder oss til, og det er bare for Arbeiderpartiet å konstatere at det ikke var flertall for en økning i budsjettet, slik vi foreslo. Vi sluttet oss derfor til den reduserte rammen. Regjeringen har for øvrig i hovedsak fulgt opp arbeiderpartiregjeringens prioriteringer. De justeringer som Regjeringen foreslo, har komiteen stort sett sluttet seg til. Det viser den brede enigheten det er om viktige deler av norsk utenrikspolitikk. Bare Fremskrittspartiet har et budsjettopplegg som avviker dramatisk fra resten av stortingsflertallets. Det er spesielt gledelig å se at Regjeringen viderefører Arbeiderpartiets satsing på bistand. Den opprettholder den sammen rammen for ODA-godkjent bistand som Stoltenberg-regjeringen la opp til. Det innebærer en bevilgning på 13,5 milliarder kr, en økning på 1,2 milliarder kr fra 2001. Det er bred enighet om målsettingen, at bistanden skal opp i 1 pst. av BNI. Når det i tilleggsproposisjonen fra Regjeringen opereres med en BNI-andel som er høyere enn Stoltenberg-regjeringens, er det på grunn av at BNI-anslaget er justert slik at også prosentandelen går opp. Det at også Høyre nå, etter at de har kommet i regjering, slutter seg til det øvrige stortingsflertallets nivå på bistanden, er svært positivt. Det innebærer at det nå er et enda bredere flertall for hovedlinjene i norsk utviklingspolitikk her i Stortinget. Bare Fremskrittspartiet stiller seg på sidelinjen. Regjeringen Stoltenberg la også opp til en mer effektiv og målrettet norsk bistand. For å kunne hjelpe enda flere mennesker ut av fattigdom ble det foreslått en tematisk innsats samt å konsentrere den bilaterale bistanden til noen få hovedsamarbeidsland og noen flere øvrige samarbeidsland. Når det gjelder samarbeidslandene, ber komiteen om at status for noen av disse vurderes til budsjettet for 2003. Komiteen anmoder Regjeringen om å foreta en vurdering i forbindelse med utviklingspolitisk redegjørelse til våren. Den internasjonale situasjonen etter den 11. september krever kanskje mer enn noen gang at flyktning- og fredsarbeid prioriteres. En enstemmig komite anser det som viktig at bevilgningene til nødhjelp, humanitær bistand og menneskerettigheter økes både i tilknytning til naturkatastrofer og konfliktsituasjoner. Komiteen viser spesielt til situasjonen i Afghanistan og den internasjonale kampen mot terrorisme, og det er gledelig at det også på dette punktet er bred enighet. Jeg har bare til slutt lyst til å markere at jeg synes det er uheldig at bevilgningen til utenlandsprofilering for Norge på ny begynner å gå ned. Den gikk opp de to foregående årene, men nå begynner man å skjære ned igjen. Jeg tror det er en lite fremtidsrettet politikk fra Regjeringens side, og dersom det går igjennom i Stortinget, er akkurat den samme karakteristikken nødvendig.