Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-02-03:
Vi skal nå behandle langtidsplanen, og jeg vil starte med å rose regjeringen og statsråden for at de har lagt fram en langtidsplan for forskning og høyere utdanning. Den er etterlengtet, og mange forskere og rektorer er fornøyd med at vi nå er i gang med det som mange har drømt om. Det var Kristin Halvorsen, kunnskapsminister i Stoltenberg-regjeringen, som la dette inn som en del av forskningsmeldingen våren 2013. Stortinget sluttet seg til en slik langsiktig plan, selv om Høyre i merknadsform var spørrende til nytteverdien av en slik plan. Gleden mange viste ved framleggelsen av planen sammen med statsbudsjettet, kan også skyldes den usikkerhet som var knyttet til om denne regjering ønsket en slik plan, da den heller ikke er omtalt i regjeringens plattform. Å bygge opp gode forskningsmiljøer krever lang og systematisk satsing over tid. De miljøene vi kjenner som i dag gjør det svært bra i verdenssammenheng, er minimum 15–20 år gamle. De fleste er eldre. Og skal man få mest mulig ut av ressursene våre, er det lurt å se mest mulig i sammenheng. Det gjelder investeringer i kunnskapsbygg, forskningsinfrastruktur, antallet stipendiater og studieplasser. Denne forutsigbarheten må samtidig bygge opp under de satsingsområdene som kommer fram i forskningsmeldingen, og som konkretiseres i enda større grad i langtidsplanen. Hav, klima og miljø, en god og effektiv offentlig sektor som utvikler bedre velferdstjenester, teknologisk satsing og næringslivsforskning er det vi finner i denne planen, og det er veldig bra. Livsvitenskapsbygget ved Universitetet i Oslo og bygging av nytt Ocean Space Center i Trondheim er gode eksempler på samspill mellom temasatsing og infrastruktur. Dette er også bra og gir sektoren mer forutsigbarhet. Likevel: Arbeiderpartiet mener langtidsplanen lider under tre store mangler. Den er ikke konkret nok, den er mangelfull på utdanning, og den ser bort fra andre viktige prosesser i sektoren som foregår, og som vi daglig kan lese om i avisene, som handler om struktur og finansiering. Arbeiderpartiet er ikke i utakt med sektoren i sin kritikk, slik statsråden gir uttrykk for i Dagens Næringsliv i dag. I likhet med oss var sektoren fornøyd med det som kom i høst, men etterlyste mer. Universitets- og høyskolerådet sa følgende på høringen: «Opptrappingsplan for rekrutteringsstillinger er bra, men vi vil understreke at behovet er større.» Abelia uttalte: «Vi støtter de to byggeprosjektene, men etterlyser en større plan for hvilke byggeprosjekter som bør prioriteres på lengre sikt og hvordan disse skal ferdigstilles.» Forskerforbundet uttalte: «For at den fremlagte planen skal kunne bli et viktig verktøy for utdannings- og forskningssektoren er det nødvendig å utbedre noen viktige mangler.» Det var det som kom fram i høringen blant mange andre innspill. La meg gå inn i de tre punktene som Arbeiderpartiet har innsigelser mot. For det første: Langtidsplanen er ikke konkret nok. Den mangler omtale av studieplasser, til tross for at et enstemmig storting var krystallklart på en slik bestilling. Den har ingen liste over bygg som bør bygges i årene som kommer. Med unntak av de to byggene som jeg nå har nevnt, er det ingenting. 500 nye rekrutteringsstillinger og 400 mill. kr til infrastruktur varsles i perioden 2015–2018. Men da vil jeg minne om forsiden på planen, hvor årstallene 2015–2024 er det planen skal gjelde for. Hva med andre bygg det er behov for i sektoren? De er ikke omtalt. Hva med rehabiliteringsbehovet i sektoren, som Riksrevisjonen har tatt opp som egen sak i Stortinget? En tredjedel av bygningsmassen er i dårlig stand, særlig bygg som Kunnskapsdepartementet har ansvaret for. Og for at disse byggene fortsatt skal kunne brukes, går en betydelig del av handlingsrommet til institusjonene til å vedlikeholde disse. Til det som gjelder rekrutteringsstillinger: Ifølge opplysninger Sykepleierforbundet ga komiteen under høringen, trengs hele 500 nye slike stillinger i denne perioden for å sikre forskningsbasert utdanning for det viktige profesjonsyrket som sykepleie er. Regjeringen har lagt opp til 500 totalt. Da blir det for tynt. Arbeiderpartiet mener planen hadde blitt bedre om den hadde inneholdt en prioritering av nasjonalt viktig forskningsinfrastruktur, samt en plan for hvordan framtidas kunnskapsbehov kan fylles både innenfor og utenfor sektoren. Vi etterlyser også mer om status og videre ønsket utvikling hva gjelder tilstanden for norsk høyere utdanning og forskning, som f.eks. FoU-årsverk per 1 000 sysselsatt, andelen av befolkningen med høyere utdanning, FoU-innsats per innbygger, FoU-innsats knyttet til Fastlands-BNP, innovasjon i næringslivet og utviklingen i publiseringer og siteringer. Det andre som mangler, er mer på høyere utdanning. Jeg vil minne om at meldingen heter Langtidsplan for forskning og høyere utdanning. Det er mulig Arbeiderpartiet burde forstått at utdannelse ligger implisitt i alt som omtales i planen, slik statsråden flere ganger har insinuert, men i så fall er det flere enn oss som ikke har forstått at utdanninger er bredt omtalt. Da velger jeg å sitere NSO, Norsk studentorganisasjon: «Planen leverer på forskning, mens høyere utdanning synes glemt.» Det er jevnt over de tilbakemeldingene vi har fått. Forskning og høyere utdanning hører nøye sammen. Det er nettopp en forutsetning for høy kvalitet i utdanning at disse oppgavene løses parallelt. En av grunnene er selvsagt at det er blant studentene vi finner morgendagens forskere, men en like viktig grunn er at tette koblinger mellom forskning og utdanning gir studentene forståelse av hvordan forskning foregår, og hvordan den kan brukes. Å sikre at Norge har arbeidstakere som evner å forstå og ta i bruk ny kunnskap, må være en sentral del av det å satse på forskning og utvikling. Den oppgaven har regjeringen neglisjert. Denne morgenen ble Studiebarometeret lagt fram. Resultatene der kunne vært bedre. Det er liten tvil om at utdanningskvaliteten på en del institusjoner – både på universiteter og høyskoler – absolutt kunne vært bedre, og det kreves en bred og systematisk tilnærming for å løfte utdanningskvaliteten. Når en slik analyse og forslag til tiltak mangler i denne planen, svekker det planen totalt. Dessuten har Stortinget vedtatt at vi skal ha en stortingsmelding om kvalitet i høyere utdanning – et forslag som Høyre var pådrivere for. Fram til nå har ikke statsråden villet svare på om det kommer en slik melding eller ikke. Denne meldingen tilfredsstiller i hvert fall ikke det Stortinget ba om i forrige periode. En tredje svakhet ved meldingen er blitt enda mer aktuell etter at komiteen la fram sin innstilling. Vi står foran flere sammenslåinger i sektoren. I forrige uke ble det kjent at NTNU ønsker å fusjonere med tre høyskoler, og det i en type modell som har vært ukjent hittil – nemlig med satellitter geografisk ganske langt unna det store universitetet. Mange andre er i samme situasjon. Nord-Norge vil trolig stå igjen uten noen høyskoler, kun med to universiteter. Hvor mange høyskoler blir igjen? Hva betyr det for forskning, for utdanning? Hva skal være rollefordelingen mellom disse institusjonene? Det er uklart. For å nå målene vi har på dette feltet, hvordan passer denne nye strukturen inn? Ikke noe av dette er berørt i planen. Dessuten har regjeringen varslet en vurdering av ny finansieringsordning. Konklusjonen skal legges fram utpå våren, men heller ikke noe så viktig som hvordan universiteter og høyskoler skal finansieres, berøres her – i utgangspunkt helt naturlig i og for seg for en langtidsplan, gitt at alt annet ligger fast. Men det er en fare for at denne planen fort blir utgått på dato når så mye skjer parallelt. Flertallet i Stortinget – alle unntatt regjeringspartiene – mener at det svekker verdien av langtidsplanen at både struktur og finansiering er uavklart når Stortinget behandler planen. Forskning og kunnskapsutvikling er ingenting uten viktige forskere og andre fagfolk. Norsk akademia står foran et generasjonsskifte. Det vil gi utfordringer med å fylle hull etter dyktige fagfolk, men det gir også en mulighet til å løse problemer som har vært i sektoren over tid. Jeg tenker da først og fremst på den høye bruken av midlertidighet. Det foregår en kamp om å rekruttere de beste blant ungdom i Norge. Dyktig ungdom er ettertraktet. Med høy grad av midlertidighet er ikke akademia så attraktiv som man skulle tro, og som vi skulle ønske. Ikke minst er det en del dyktige kvinner som velger seg vekk fra sektoren, selv om de er absolutt flinke nok til å kunne gjøre en lang karriere der. Men de velger seg vekk fordi usikkerheten og uforutsigbarheten blir for uforenlig med et stabilt familieliv. Dette er derfor også en mulighet til målrettet å gjøre tiltak for hvordan vi rekrutterer flere kvinner inn i akademia, og da ikke minst inn i toppforskerstillinger, der menn fremdeles er i overveldende flertall. Over 60 pst. av studentene er kvinner, kun 25 pst. av professorene er kvinner. Men det er også andre utfordringer hva gjelder rekruttering. Regjeringen har snakket mye om verdensledende forskning, og det er en del forskere som kommer til Norge. Gode betingelser for stipendiater er én grunn, fin natur og godt familieliv er kanskje andre årsaker. Men mange drar tilbake – hvorfor? Hva kan vi gjøre for at flere blir lenger? Denne planen burde brukes bedre til å lage en helhetlig strategi på akkurat dette, slik at vi kan bygge verdensledende miljøer. I en forskningsdebatt hører det alltid hjemme å minne om følgende: Vi er enige om at det må stilles større krav til resultatene av forskningsinnsatsen, men vi skal vokte oss vel for at politikken blir for instrumentell. Forskning må aldri bare bli noe som forventes å realisere konkrete og kortsiktige politiske målsettinger. Kunnskap har en egenverdi og kunnskapssamfunnet dermed sin egen berettigelse, og det er særlig viktig å sikre grunnforskningens frihet framover. Jeg tar herved opp Arbeiderpartiets forslag.