Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2019-12-05:
Etter at budsjettforslaget ble lagt fram, ble det kjent at arbeids- og velferdsetaten siden 2012 har hatt en feil fortolkning og praktisering av retten til å ta med seg sykepenger, arbeidsavklaringspenger og pleiepenger til andre EØS-land. Dette har fått store konsekvenser for dem som har fått urettmessige krav og straff. Førsteprioriteten er selvsagt å rette opp i uretten disse har vært utsatt for, og tilbakebetalingene til dem det gjelder, er allerede i gang. Nav har satt i gang et omfattende arbeid for å gå gjennom alle saker tilbake til 2012 for å finne ut hvor det kan ha skjedd feil, hvem som har rett til kompensasjon, og følge opp de som har fått urettmessig tilbakebetalingskrav. For at ikke denne ekstrainnsatsen skal få konsekvenser for den ordinære driften i arbeids- og velferdsetaten, foreslås det å øke bevilgningene både til arbeids- og velferdsetaten og til Trygderetten. Utbetaling av tapt stønad vil skje fortløpende, og merutgifter i 2020 vil håndteres i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg må her også presisere noe jeg tror er en inkurie. Under kapittelet om Trygderetten står det i innstillingen at budsjettet økes ytterligere med 2,4 mill. kr i 2020, men dette er allerede inne i Prop. 1 S for 2019–2020, og er ikke en del av den tilleggsproposisjonen. Det er et godt konservativt mål at vi etterlater oss et bedre samfunn til dem som kommer etter oss. Vi har en forpliktelse til å forandre for å bevare – viktige verdier som binder oss sammen som individer, familier og som samfunn. Her ligger også ønsket om å sikre velferdsstatens bærekraft, slik at ikke alt vi har oppnådd som samfunn gjennom flere generasjoner, kun kommer én generasjon til gode. Vi vet at unge i dag må jobbe mer og stå lenger i arbeid for å få de samme pensjonsrettighetene som vi har. Allerede i perspektivmeldingen fra 2013 slo Arbeiderpartiets finansminister Sigbjørn Johnsen fast at dersom vi viderefører dagens arbeidsmønster og velferdsordninger, må vi øke inntektene eller kutte i utgifter fordi det over tid kan oppstå et betydelig behov for inndekning i offentlige budsjetter. De neste ti årene vil inntektene fra oljenæringen gå ned, samtidig som antall eldre utenfor arbeidslivet går opp. Den største skillelinjen i norsk politikk står nå mellom de partiene som vil utvide og uthule dagens ytelser og ordninger, uansett hvordan de virker, og hvilken begrunnelse de har, og de partiene som tar ansvar for å gjøre nødvendige endringer for at både nåværende og framtidige generasjoner skal få den velferden de har krav på. Den beste måten å hegne om velferdsstaten på er å justere, endre eller fjerne ytelser og ordninger når det viser seg at disse enten ikke fungerer etter intensjonen, over tid har blitt erstattet av andre ytelser eller tjenester, eller har mistet sin funksjon. Dette øker velferdsstatens evne til å ta vare på dem som trenger det mest. Det er usosialt å opprettholde eller utvide ordninger som ikke fungerer eller ikke lenger er relevante, da dette ikke bare svekker velferdsstatens økonomiske fundament, men svekker også kvaliteten og innholdet på den hjelpen velferdsstaten er ment å gi. Jeg tror framtiden vil vise at Høyre sto på den riktige siden i forsvaret av en velferdsstat som må endres for å kunne være mye for dem som trenger den mest. Det er ikke summen av sosiale ytelser vedtatt av Stortinget som gjør Norge til et varmere samfunn, men hvor mange vi klarer å inkludere i små og store fellesskap. Fellesskapet må styrke enkeltmennesket gjennom god fordeling, inkludering og muligheter for alle. Det går godt i norsk økonomi. Det skapes nye jobber i by og bygd, ledigheten går ned og sysselsettingen opp. Jeg kunne fortsatt der med hvordan regjeringen bygger landet for framtiden, og at det skapes nye jobber hver dag, hovedsakelig i privat sektor. Men vi kan kanskje bli litt blendet av makrobildet, for makrobildet av Norge er godt. Så da Arbeiderpartiet valgte deltid som en av sine valgkampsaker, gikk det litt automatikk for min egen del i å slå tilbake med at under denne regjeringen går andelen i deltid ned – for det gjør den – og at det særlig gjelder unge kvinner med barn. Det er gledelig. Men selv om andelen deltid har gått ned fra 42 til 37 pst. under dagens regjering, hjelper det lite for den sykepleieren som står fast i ufrivillig deltid, særlig når Høyre er tydelig på at faste, hele stillinger skal være hovedregelen i arbeidslivet. Derfor ble jeg nysgjerrig da jeg så et innslag på TV 2 der Arbeiderpartiets nestledere besøkte sykehjem i Arendal. Der fikk de til flere hele, faste ansettelser fordi de brukte muligheten for 12,5 timers langvakter, som gjorde at turnusen gikk opp. Men dette måtte tidligere godkjennes av fagforeningene sentralt, hvor mange fikk nei. Med endringene regjeringen gjorde i arbeidsmiljøloven i 2015, som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet stemte imot, er det nå enklere å få til avtaler lokalt og at flere får tilbud om heltid. Målet er et godt organisert og familievennlig arbeidsliv. Det får vi når vi åpner for fleksible løsninger og har tillit til partene lokalt. Det får vi med denne regjeringens politikk. Apropos arbeidsliv: Et godt og konstruktivt trepartssamarbeid er en forutsetning for det grønne skiftet og omstillingene Norge skal gjennom framover. Det grønne skiftet vil ikke skje uten at alle er med. Norsk industri og fagarbeidere sitter på omstillingsnøkkelen, og sammen skal vi finne en måte å vri den på, slik at vi åpner døren for nye muligheter for alle. Da trenger vi både en robust velferdsstat som kan dempe konsekvensene av plutselige endringer på kort sikt, og en kompetansereform som ruster opp hele Norge, så vi kan realisere de mulighetene omstillingene vil gi, på lang sikt. Det har blitt enklere å kombinere å ta fagbrev med jobb. Vi har styrket Kompetansepluss for arbeidstakere, gjort det lettere for voksne å få støtte til utdanning gjennom Lånekassen, for å nevne noe. Sammen med partene i arbeidslivet kommer det nå bransjeprogram for utsatte bransjer, der regjeringen prioriterer opplæring og videreutdanning til lavt utdannede og fagarbeidere innen kommunal omsorgssektor og for industri- og byggenæringen i første omgang. Vi setter ikke av penger i fond når vi kan spisse og øke innsatsen i kompetansereformen Lære hele livet i samarbeid med partene, slik at ingen går ut på dato og flere kan stå i jobb lenger. Kampen mot arbeidslivskriminalitet er en kamp for arbeidstakeres rettigheter, et seriøst norsk næringsliv, trygge norske arbeidsplasser og finansieringen av velferdsstaten vår. Derfor er det svært gledelig at vi ser resultater fra regjeringens innsats mot arbeidslivskriminalitet, som vi nå ser at har flatet ut. Virksomhetene mener myndighetene er mer synlige enn før, og undersøkelser viser at det nå oppleves å være høyere risiko for å bli oppdaget enn tidligere. Det er bra, men kan sikkert bli bedre. Markedsøkonomiens beste vern er anstendige lønns- og arbeidsbetingelser, både nasjonalt og gjennom EØS-avtalen, og å slå hardt ned på og aktivt bekjempe arbeidslivskriminalitet. Likevel må vi huske at vi i jakten på de useriøse ikke samtidig gjør det vanskeligere å være seriøs. For strenge innleieregler, reversering av endringer i arbeidsmiljøloven fra 2015 og heving av avtalenivået på arbeidsplassen er et uttrykk for mistillit i et hovedsakelig ryddig og godt organisert arbeidsliv, der ni av ti trives på jobb. For å være helt ærlig tror jeg ikke at norsk næringsliv er redde nok for et rød-grønt alternativ med Rødt som premissgiver. Høyere skatter og avgifter vil gjøre det dyrere å skape de arbeidsplassene vi trenger for å få et inkluderende og rettferdig grønt skifte. Strengere reguleringer vil kvele vekst, og den oppryddingsaksjonen Arbeiderpartiet har varslet, eller truet med, vil kunne rote det til i ryddige næringer som blir berørt når alle skal straffes for det noen få gjør. Når vi snakker om inkludering i arbeidslivet, så må det jo finnes et arbeidsliv å inkluderes i. Å sikre et bærekraftig velferdssamfunn er et kontinuerlig arbeid. Vi gjennomfører pensjonsreformen, slik at flere kan stå lenger i jobb. Vi gjennomfører et løft i skolen og arbeidsmarkedet, slik at elever lærer mer, færre faller fra, og for at ingen skal oppleve at de går ut på dato. Vi gjennomfører en inkluderingsdugnad, som gjør at flere blir inkludert i arbeidsmarkedet. Ledigheten går ned, og sysselsettingen går opp, og vi skal bruke de gode tidene på å inkludere flere. Vi tilrettelegger slik at alle kan bidra med det de kan. Norge er et rikt land, men vi er aldri så rike at vi har råd til å sløse med folks evner og kompetanse. Selv om mye går godt, er det mye ugjort og mye som kan gjøres bedre. Vi skal hele tiden tette hull som folk snubler i, senke terskler for deltakelse og løfte opp dem som trenger det.