André Oktay Dahl (Høyre), 2011-12-16:
I februar 2007 reiste jeg en lignende interpellasjon. Den gangen sa jeg at denne type debatter blir ganske kortvarige, for dette er ikke et tema som får verken velgere eller media til å flokke seg om det spesielt lenge. Siden den gangen har vi fått noen få stemmer i det offentlige rom. Det er bra, men fortsatt ser vi at reaksjonær kjønnstenkning i enkelte miljøer skaper en betydelig kulturkonflikt. Jeg vil forte meg å understreke at denne tenkemåten ikke er reservert en bestemt religion. Man kan like gjerne finne avarter av den på tribunen under en fotballkamp eller i fotballagets garderobe. Forskjellen for de fleste av dem som lever i skjul i garderoben, er imidlertid at de ofte har andre miljøer å søke støtte i, og at de ikke alltid utsettes for den til dels enorme sosiale kontrollen man kan se at LHBT med annen etnisk eller kulturell bakgrunn kan utsettes for. Islam har ikke monopol på religiøse mørkemenn. Dem finner vi i de fleste religioner, og religion er heller ikke en alenevirkende faktor. Men i totalbildet er det ikke uinteressant at imamer gjør det beste de kan for å usynliggjøre og undertrykke LHBT i egne miljøer – ved å benekte at de i det hele tatt finnes. Å bli regnet som ikke-eksisterende føles ikke nødvendigvis som mer skånsomt enn å få et slag i ansiktet. Den tausheten, kombinert med dype sosiale mekanismer, fungerer jo, i og med at f.eks. LHBT-muslimer ikke tør å stå frem, men sender anonyme rop om hjelp i landets aviser, eller søker seg til Skeiv Verden eller Skeiv Ungdom – viktige organisasjoner som er svært sårbare. Skeiv Verden søker å bistå sine medlemmer på en best mulig måte i spørsmål knyttet til asylproblematikk, seksuell utnyttelse og prostitusjon, sosiale forhold, psykisk helse, trusler og vold. Jeg har lyst til å berømme regjeringen for å støtte organisasjonen – Høyre støtter det fullt ut. Samtidig er det umulig for en slik organisasjon å gjøre alle de offentlige oppgavene som det offentlige Norge til dels svikter, i forhold til organisasjonens medlemmer. Jeg sitter selv i styret i Skeiv Verden og får jevnlig inntrykk av leveforholdene for mennesker. Det er som å skru klokka minst 70 år eller mer tilbake i tid. På samme måte som under de jevnlige karikaturstridene er det mange som er opptatt av å dysse ned – for noen jeg vil vel si forstå i hjel – og bruke ordet dialog i omtrent annenhver setning. Men deler av den dialogen består for mange i at man risikerer å gi etter for krefter man ikke vil bekjenne seg til på sentrale punkter. De kreftene går god for menneskerettighetsbrudd, kvinnediskriminering og homofobi. Men når det gjelder islam og forholdet til LHBT, tror jeg egentlig mange av dem som utøver vold mot unge homofile, og som diskriminerer, kanskje ikke er de som er flittigst til å gå på fredagsbønnen i moskeen. Jeg tror også at en i den politiske diskusjonen ofte har en tendens til å vektlegge imamenes rolle i mye større grad enn muslimer selv gjør det. Det er det også spørreundersøkelser som forteller oss, og vi i det politiske miljøet gir dem kanskje en større rolle enn de fortjener, ved hele veien å peke på imamene som dem vi skal ha kontakt med. Vi i Skeiv Verden har fått flere grove eksempler på hva noen av medlemmene opplever: Søker man, som de fleste homofile muslimer gjør, etter informasjon om homofili og islam på nett, kommer man via linker fra norske menigheter inn på sitater fra hadithene som i detalj beskriver hvordan homofile skal drepes fordi homofili er en verre synd enn mord. Tilsvarende finnes jo for så vidt i Bibelen i en slags light-versjon. Men heldigvis er det tilgang på korrigerende informasjon her. Religiøse grupperinger fra både pakistanske og somaliske menigheter er aktivt ute og motarbeider medlemmer av Skeiv Verden – kartlegger personer i miljøet. Det finnes en rekke eksempler på hvordan f.eks. somaliere har konfrontert enkeltmedlemmer på en ganske ubehagelig måte – for å si det mildt – og du får dem ikke til å anmelde hatvold eller å melde fra til hjelpeapparatet når moralpolitiet eller nær familie står rett bak dem og bedriver sin negative sosiale kontroll. Manglende kompetanse – og interesse – er nøkkelpoeng. Det finnes knapt forskning, og det som finnes, er til dels også hjelpeløst gjennomført. Det som er gjort, er stort sett gjort av homofile og lesbiske selv – selvfølgelig ut fra en egeninteresse. Men hvor er samfunnsansvaret? Det er viktig med et bredt menneskerettighetsperspektiv, men det må ikke føre til at den gruppen jeg omtaler i dag, faller nederst i statushierarkiet. Homofile selv har liten kunnskap om innvandrergrupper, og homofile med innvandrerbakgrunn har liten kunnskap om homofili. Skoleverket vet lite og formidler enda mindre, og f.eks. i Oslo-skolen overser man glatt at det finnes homofile blant etniske minoriteter. Det er grunn til å etterlyse Kunnskapsdepartementet når det gjelder skolemiljøet for disse. Asylsøkere har ofte ikke begrep om begrepet «homofili» fra det landet de kommer fra. De frykter statsmakten, enten det er politi eller byråkrater – kanskje de mest av alt frykter tolkene, som kanskje kjenner noen og kan spre negative rykter. Ofte nevnes ikke ordet «homofili» i første intervju. Det svekker selvfølgelig troverdigheten i den videre asylprosessen. På norskopplæringen hører man alle fordommene om homofile fra medelever. Likevel forventer vi at man som en slags vaskeekte homofil etter veldig kort tid skal ha tilegnet seg en vestlig identitetsforståelse som homofil, og kan vise til en rekke praktiske eksempler på utøvelsen av det – sånn at det i alle fall ikke er det som hindrer opphold. I styret i Skeiv Verden sitter jeg sammen med et menneske som altså har fått beskjed om å reise tilbake til Irak. Det er en person som har stått offentlig frem og deltar i homoaktivisme i Norge. Han får altså beskjed om å reise hjem, skjule seg og tilpasse seg når han kommer til Irak. Hvor lett er det? Og – ikke minst – hva slags signaleffekt gir det? Det er mulig at mulla Krekar har en sterkere advokat. På asylmottaket risikerer flere av våre medlemmer i Skeiv Verden å bli plassert sammen med andre fra samme land, hvor de i den første bosituasjonen i Norge risikerer å oppleve trakassering, seksuelle overgrep og voldtekt. De har heller ikke alltid ressursene som skal til for å få hjelp av mottaksapparatet. Når det gjelder hiv, er gruppen tradisjonelt overrepresentert på hivstatistikken, ikke nødvendigvis fra landene man møter mest, men de fleste har manglende kunnskap om kondombruk og den sårbare situasjonen de er i. Inntrykket så langt er at bruken av kondom er veldig sjelden, og derfor er også risikoen for å smitte andre stor – antagelig på grunn av dype sosiale utfordringer. Den muslimske verden tok gjennom Kairo-erklæringen forbehold om at menneskerettighetene skal gjelde homofile. I samarbeid med katolske og kristne land greide de senest høsten 2010 å fjerne homofile fra FNs konvensjon om tortur og umenneskelig behandling, til USA mfl. satte ned foten for enkeltland. Dette og det faktum at man verden over nå er i ferd med å produsere lover mot homofil praksis, eller såkalt propaganda, snarere enn å fjerne slike lover, viser at homofiles internasjonale rettssituasjon er under press både kulturelt og politisk i større grad enn folk i Norge kanskje er seg bevisst, og det er religiøse grupperinger fra vestlige land som er både økonomiske og kulturelle pådrivere for en slik utvikling. Det er fort gjort å stakkarsliggjøre personer. Ikke minst er det lett å stakkarsliggjøre LHBT-personer med innvandrerbakgrunn. Det er ikke min intensjon. Vi må også fremover snakke om de stolte, sterke og åpne LHBT-personene med innvandrerbakgrunn og ikke sette alle i en bås med navn som «alkoholmisbruk», «psykisk helse» eller «selvmordsrate». Hvis vi fokuserer bare på det, inspirerer ikke akkurat det til å komme ut. Inkludering krever noe fra ganske mange. En utfordring er at også deler av det såkalte homomiljøet ikke inkluderer innvandrere. I media ble det i forkant av denne debatten til at jeg nærmest advarer homofile mot sex og fest. Det er et stykke unna, for å si det forsiktig. Men noe av det minst inkluderende som finnes, kan være deler av homomiljøet. Det er et miljø som fortrinnsvis burde ha de beste forutsetninger for å være åpent og tolerant, men som definitivt kan være verre enn andre deler av samfunnet, ikke minst mot den gruppen som interpellasjonen min handler om. Hillary Clinton sa i Genève i forrige uke at LHBT-rettigheter er menneskerettigheter, og menneskerettigheter er LHBT-rettigheter. Det offentlige Norge er imidlertid for lite samordnet og bevisst totalutfordringene som LHBT-personer med innvandrerbakgrunn møter i Norge. Gruppen faller mellom alle stoler, og de ulike stolene ser ikke ut til å være altfor interesserte i å hjelpe. Enten det er IMDI, Nav, skole, helsevesen, politi, UDI mfl., så trenger de mer kunnskap og interesse. Menneskerettighetsfokuset gjør at dette hører inn under likestillingsministeren. Men på et vis blir det litt pynt mot den koordineringen av alle de andre sektorene som må gjøres. Jeg vil påstå at denne gruppen mennesker ikke tas like seriøst av hjelpeapparatet som de med mer taleføre organisasjoner. Stat og kommune må komme inn med tungt skyts. Det er selvfølgelig en utfordring at det naturlig nok ikke er så mange åpne å få tak i, men uten en ordentlig satsing på de få som tar belastningen med å organisere seg og være åpne, vil ikke den situasjonen endre seg med det første. Hva er regjeringens strategi og tiltak for å bedre denne gruppens hverdag?