Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Jeg synes denne siste runden var en interessant analyse av Morten Høglund fra Fremskrittspartiet, for det er veldig klar tale når Fremskrittspartiets representant sier at USA ikke er noen langsiktig løsning i Irak, og at USA er en del av problemet. Det er klarere tale enn vi får høre fra regjeringspartiene. Men jeg er helt sikker på at han har rett, og all erfaring så langt i Irak tilsier jo det samme. Spørsmålet blir da: Får styrker som er lært opp av USA og av dem som oppfattes å stå USA nær, altså irakiske styrker, legitimitet ved slutten av neste år, eller i en framtid? La meg komme litt tilbake til det, for vi er midt inne i det som er problemstillingen her. Situasjonen i Irak er veldig alvorlig. Noen stikkord om fortid må vi kunne unne oss, fordi det har noe med framtid å gjøre. Dette er en krig som USA har gått til i strid med folkeretten. Norge har sagt at en ikke har tilstrekkelig grunnlag i folkeretten, men Kofi Annans ord er at det er i strid med folkeretten. At den var basert på løgn og manipulasjon i forhold til etterretning og informasjon om masseødeleggelsesvåpen som ikke fantes, er et faktum, og det er også et faktum at man har satt kampen mot terror mange skritt tilbake. USA har for så vidt hatt en strategi for å vinne krigen, i utgangspunktet i hvert fall, men de har ikke hatt noen strategi for hvordan man skulle vinne freden. Jeg er enig med utenriksministeren, som i sin redegjørelse sier at USA har gjort mange feil med hensyn til hvordan de har gått fram da de oppløste politi og militære, ved sin avslørende mangel på respekt for den irakiske befolkningen og gjennom fangebehandling og egen framferd, f.eks. den siste henrettelsen – som er blitt kringkastet verden rundt av NBC – i Fallujah, der en soldat regelrett henretter en iraker som er tatt til fange. Dette er en framgangsmåte som i veldig liten grad minner om sivilisasjon. Den er et brudd på alle menneskerettigheter som finnes, og er en krenkende og ydmykende framgangsmåte i forhold til irakere som muslimer rundt om i hele verden identifiserer seg med i disse sammenhengene, og det skaper grobunn for ny terror. Hva kan så skje framover? Sikkerhetsrådets resolusjon 1546 er den som utenriksministeren viser til når han støtter det såkalte FN-sporet. Den resolusjonen tilsier at okkupasjonen formelt sett er over etter folkeretten, og at Sikkerhetsrådets vedtak gir formell legitimitet overfor Irak framover. Men det er ingen tvil om at dette FN-sporet i stor grad er diktert av USA, at FNs egen utsending til området anbefalte et annet spor og en annen framgangsmåte, og at det ble undergravd av eksilirakere og USA, som hadde andre planer. Det er altså mange forhold som betyr at Norge selvstendig må vurdere det som nå framstår som FN-sporet, og selvstendig må vurdere om det faktisk legger grunnlaget for et legitimt sivilt styre i Irak. Blant store grupper av Iraks egen befolkning har nemlig ikke Sikkerhetsrådets resolusjon legitimitet. De ser fortsatt USA som en okkupant. Stadig flere i det internasjonale samfunnet også begynner nå å sette store spørsmålstegn ved om USAs sentrale rolle i Irak er en del av løsningen, eller om det først og fremst er det største problemet i forhold til å finne en framtidig og legitim løsning. Det er et paradoks at diskusjonen om dette foregår i mye større åpenhet og med mye mer refleksjon enn det den gjør fra den norske regjerings side og fra mange partier på Stortinget. Når selv sterke tilhengere av USAs okkupasjon av Irak i debatten i USA tar opp spørsmålet om amerikansk tilbaketrekning, er det rart at ikke det preger den norske regjerings holdning mye sterkere. I USA er det mange som nå ser at USA bare med sitt blotte nærvær trigger motstand, jo mer de trapper opp kampen mot opprørerne, jo mer øker motstanden. USAs massive nærvær har gitt mer næring til opprørerne, og ikke knekket dem, sier Michael Vickers – en konservativ Pentagon-rådgiver og en tidligere CIA-tjenestemann. Nå er man i en situasjon nær en borgerkrig. USA kan nok vinne en kamp om Fallujah og andre byer, men samtidig øker motstanden. Sentrale sunnimuslimer sier at de vil boikotte valget. Hatet mot Vesten øker. Dette er ikke i utgangspunktet noe enkelt spørsmål. Ingen land kan okkupere et annet i strid med folkeretten og så bombe seg ferdig og forlate – «bomb and go» – for så å overlate de sikkerhetsproblemene som oppstår, til det landet som er okkupert. De har faktisk et ansvar etter folkeretten til å rydde opp etter seg. Men det er veldig vanskelig å se at den oppryddingen først og fremst kan skje ved USAs militære tilstedeværelse, uten et tydelig politisk løp som reduserer og avvikler USAs rolle. I den situasjonen der konservative krefter i USA begynner å diskutere amerikansk tilbaketrekning fra Irak, mener den norske regjering at det er viktig at Norge nå deltar i opplæring av irakiske soldater i NATO-regi i Irak, tett knyttet til USA. Det er ganske oppsiktsvekkende. Seks sentrale NATO-land sier altså nei til å delta – ikke bare i Irak, men også i NATOs kommandosentre. De har ikke noe ønske om å knytte seg tett opp til USA. I tillegg har man ingen sikkerhet for at hvis man bygger opp irakiske styrker tett knyttet opp mot det som mange irakere ser på som en fortsatt okkupasjonsmakt, og med en for så vidt beskjeden innsats fra andre NATO-land, vil det føre til irakiske styrker som faktisk har legitimitet framover. I mange av de kampene som nå foregår, er jo dette begynnelsen på styrker som kriger side om side med USA. Det er vanskelig for oss å forstå at dette er en vei å gå i forhold til å bygge opp et legitimt militært system i Irak. I SV tror vi ikke på denne strategien. Vår mening er at Norge ikke bør delta i NATOs opplæring av irakisk militærpersonell, verken i Irak eller andre steder. Vi bør konsentrere oss om det som må være en bærekraftig politisk løsning, og om sivile tiltak. Uansett vil det være sånn at 10–20 militærpersonell som deltar i NATOs opplæring i Irak, først og fremst vil bli oppfattet som en politisk støtte til USA, og det er ikke engang i Norges interesser å være så tett klistret opp til USA i Irak. La meg bruke de siste minuttene til å snakke noe om det som er den politiske og økonomiske og sosiale utviklingen i Irak framover, fordi det kommer veldig fort i skyggen av den militære innsatsen – krigen eller okkupasjonen – men det henger veldig, veldig tett sammen. Det er nylig lagt fram en rapport fra noe som heter International Crisis Group. Den ble lagt fram 2. september i år, og den etterlyser sammenhengen mellom amerikansk militær tilstedeværelse i Irak og det som skjer på økonomisk og sosial front. De peker på mange problemer. De peker på det grunnleggende problemet at USA har gått til dette verket med en betydelig stor grad av arroganse overfor irakerne selv. De har manglet kunnskap om irakiske forhold, de har ikke vist noen tegn på ydmykhet, selvfølgelig, de har økt problemene økonomisk, og i neste omgang er det noe av den samme holdningen som øker motstanden hos irakere flest. Det at ikke forventninger på det sosiale og økonomiske området innfris blant irakere, har ført til en betydelig arbeidsløshet, særlig blant den urbane underklassen, og det har igjen gjort at organisasjoner som f.eks. Mustafa al Sadr rekrutterer til, har økt nettopp blant den gruppen. Det viser hvor tett det økonomiske og det sosiale arbeidet henger sammen. Det kan være visse tegn til vekst i den irakiske økonomien, men det er mange tegn til bekymring. La meg nevne noen av dem. Det er kommet til veldig få jobber innen offentlige byggeprosjekter. Veldig mye av industriproduksjonen har forsvunnet, og arbeidsplassene har forsvunnet med dem. Industritomter framstår nærmest som søppelfyllinger. Lite gjenoppbygging av den ødelagte infrastrukturen har man lyktes med, og det gjelder også veier og broer. Det er helt nylig at elektrisitetsforsyningen er tilbake på samme nivå som før krigen. Denne listen kunne jeg fortsatt og fortsatt og fortsatt. Det er faktisk sånn at bare 10 pst. av den økonomiske innsatsen som USA har brukt i Irak, har dreid seg om å bygge opp det sivile samfunnet, og det er også en viktig del av problemstillingen i Irak. Nå vet vi at 400 000 barn – dobbelt så mange som før USAs ulovlige okkupasjon av Irak – har alvorlige helseproblemer. En sånn mangel på innsats i forhold til gjenoppbygging av det sivile samfunnet vil bare bety økte problemer framover.