Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2014-12-11:
En av favorittfortellingene til ungene mine var Prøysens fortelling om Snekker Andersen. Snekkeren kolliderer med julenissen når han skal ut og ta på seg julenissedrakta, og med ett har han fått jobben med å overraske nisseungene på julekvelden. Men han lurer på hva han skal kle seg ut som, ettersom de jo er vant med nisser. Du trenger ikke kle deg ut, sier nissen, for ungene mine ser nisser hele året, men en ordentlig snekker har de aldri sett. Det er viktig at noen hver av oss ikke havner i en situasjon der vi blir nisser som ikke vet hvordan en snekker ser ut. Jeg tror ikke det er noen umiddelbar fare for det, men Prøysen var en av de fremste til å skildre livet til vanlige arbeidsfolk og dem som trodde de var bedre enn andre. I dag har alle rett til skolegang, og det har langt på veg skjedd en utjamning mellom dem som har, og dem som ikke har. Men etter at vi fikk den blå-blå regjeringa, har det skjedd flere endringer som kanskje noe ubemerket er med på å føre oss som samfunn i feil retning når det gjelder utjamning, både sosialt og geografisk. Jeg registrerer at regjeringa mener de tar et løft for yrkesfagene, og siden de praktiske fagenes stilling har vært en av de viktigste sakene for Senterpartiet, var det derfor med spenning jeg kastet meg over budsjettproposisjonen, for deretter å bli skuffet over at jeg ikke fant noe særlig om yrkesfagene der, for med massiv markedsføring av det såkalte yrkesfagløftet hadde jeg ikke trodd jeg skulle bli skuffet, for regjeringa leverte da vitterlig på løftet om skattelette. Skuffelsen opplevdes nok som dobbel fordi det nok en gang ble klart for meg at nasjonale skolemyndigheter er flinke til å prate om yrkesfag, men de er dårlige til å følge opp. Jeg er utålmodig, og jeg er irritert på vegne av alle elever som ikke får vist sitt potensial. Jeg er glad for at regjeringa følger opp samfunnskontraktene, der den forrige regjeringa fikk partene i arbeidslivet til å forplikte seg til å samarbeide om flere læreplasser. Jeg er glad for en økning i lærlingtilskuddet. Dette er også i tråd med Senterpartiets alternative budsjettforslag. Jeg kan melde at Oppland fylkeskommune alt har oppfylt målsettinga om å øke antallet læreplasser med 20 pst. allerede ett år før tida. Det er et eksempel til etterfølgelse, men fortsatt er det elever som venter på læreplass. Å skaffe læreplasser er et kontinuerlig arbeid og må følges tett opp fra nasjonale, regionale og lokale myndigheter. I dagens debatt, i replikkordskifter og fra flere andre debattanter i salen er det vist til en rekke små summer som ble lagt på toppen av finansieringa av yrkesfagene i fjorårets budsjett. Det viste altså at det er penger som ble bevilget i fjor, videreført i år, og i år er yrkesfagløftet redusert til en bevilgning på 8 mill. kr til faglig nettverk mellom yrkesfaglærere og arbeidslivet. Både økt lærlingtilskudd og faglig nettverk er fint, men hospitering og nettverk er ikke akkurat noe nytt. Hospitering drev de med på Hadeland allerede for 30 år siden, og det burde ha vært en selvfølgelig del av tilbudet nå. Hva er det jeg savner? Jeg savner konkret mer fleksibilitet gjennom at elevene får veksle mellom skole og bedrift tidligere i skoleløpet. Det er det vi har kalt vekslingsmodellen. I Meld. St. 20 for 2012–2013 På rett vei foreslo den rød-grønne regjeringa at det ble lagt til rette for «vekslingsmodeller for hele elevgruppen i utdanningsprogrammer der de lokale forutsetningene er til stede, og der de faglige rådene støtter en utprøving». Evalueringa viste at Kunnskapsløftet ikke ga noen positiv effekt for yrkesfagene. Til tross for omforent applaus fra både næringsliv og dem som arbeider i fagopplæringa, er det kun 25 skoler i landet som i dag tilbyr vekslingsmodellen. Hvorfor i all verden er det ikke flere? Vi har over 400 videregående skoler. Mer utplassering blir en utfordring for arbeidslivet, men det er også en utfordring for fylkeskommunene. Skal en ta vekslingsmodellen på alvor, må den nødvendigvis føre til en mindre «effektiv» størrelse på klasser og undervisning rundt om på skoler. Det vil være flere som skal ha læreplass, lærlinglønn og lærlingtilskudd tidligere. Jeg utfordrer statsråden til å komme tilbake til Stortinget med en tilbakemelding om i hvilken grad og hvilke planer fylkeskommunene har for å tilby vekslingsmodeller, og i så fall hvorfor de ikke har fulgt opp Stortingets vedtak fra over et og et halvt år siden. Vekslingsmodeller er jo ett av svarene for å motivere og møte krav om bransjeskoler som det nå foreslås å åpne opp for i den nye privatskoleloven. Jeg savner også en innføring av praksisbrevet som en mulighet ved alle skoler. Det skulle vi finne ut av, ble det sagt i replikkordskiftet. Jeg spør: Hva mer er det vi skal finne ut av? Det er jo skoler som tilbyr dette i dag. Det skal være en ordning for dem som kan klare kompetanseoppnåelse på lavere nivå. Det er skuffende at regjeringa heller ikke på dette området følger opp og gjennomfører Stortingets vedtak om å innføre det fra høsten 2015, som vi da faktisk har vedtatt. La oss ikke bare prate om yrkesfag i det samme åndedrag som frafall og manglende kunnskap hos unge. La oss heller iverksette politiske vedtak og la ungdommen se hvilke muligheter som åpner seg hvis de velger yrkesfag. Norge trenger dyktige fagarbeidere i framtida, og vi trenger mange. Senterpartiet er opptatt av å bidra til å finne løsninger på hvordan elever på en best mulig måte gjennomfører både grunnskole og videregående skole. Vi ser at det ble gjort grep gjennom Kunnskapsløftet, noen som er bra, og noen som er dårlige. At det ble kuttet i de praktiske fagene og kunstfagene, er dårlig. At vi har satset på tidlig innsats i lesing, skriving og matematikk, er bra. Men når det gjelder grunnskolen, begrenser regjeringas satsing seg til videreutdanning av lærere. Videreutdanning og kvalifisering av lærere er vel og bra og en videreføring av rød-grønn politikk, men det er viktig at innholdet i videreutdanninga har god kvalitet. Når vi nå behandler dette budsjettet, er det grunn til å minne om at ordinær drift av alle barneskoler og videregående skoler ikke finansieres over dette departementets budsjett, men direkte av skoleeiere, kommuner og fylkeskommuner gjennom bevilgninger finansiert over Kommunal- og moderniseringsdepartementets budsjett. Antall elever per lærer, tilgang på bøker og utstyr, vikarbudsjett, rekruttering og kvalifiserte lærere, bruk av styrkingstiltak i undervisninga, bygg og inneklima, leirskoleopphold avhenger helt av nivået på kommuneøkonomien. Sjøl den dyktigste lærer kommer til kort dersom grunnbemanninga på skolen er for lav og driftsbudsjettet må tåle kraftige kutt. Manglende kompensasjon for svekket skatteinngang og mangel på frie inntekter gjør at skolebudsjettet vil settes under press lokalt. Dette vil strekke kvalitetsarbeidet i skolen. Senterpartiet frykter at resultatet vil bli færre lærere og dermed større klasser, mindre tid til den enkelte elev og vanskeligere for lærerne å kunne følge opp den enkelte. Dette er en utvikling stikk i strid med behovet for tidlig innsats i grunnskolen. Det er også en velbegrunnet frykt for at dette vil presse fram flere skolenedleggelser. I fortellinga om Snekker Andersen hører vi beskjedne ønsker fra nisseungene som ikke er vant til verken snekker eller gaver. Den minste nisseungen tør ikke helt si hva han ønsker seg, men til slutt hvisker han fram: snurrebass – et beskjedent ønske, president. Yrkesfagelevene er beskjedne. Ungdomsskoleelever som ønsker å vise at de er flinke praktikere, er også det. Det er ikke deres stemme vi hører høgest når budsjettene legges fram. Derfor må noen stå opp for dem. Jeg håper at de snart høres. Som det framgår av sammenlikningstabellen i innstillinga, er det faktisk Venstre og Senterpartiet som prioriterer utdanning høgest målt i antall kroner til de respektive budsjettforslagene. Senterpartiet styrker budsjettforslaget med over 1 mrd. kr, og Senterpartiet og Venstre har noe ulik prioritering, men det er kanskje overraskende for noen siden mange partier bruker mye tid på å prate om hvor viktig utdanning er. Vi ønsker å gjøre noe med det. Så til slutt kan jeg ikke unngå å nevne at i går hadde vi en stor begivenhet da fredsprisen ble utdelt. Jeg bet meg merke i noen ord som Malala sa, og som var gjentatt i Aftenposten i dag. Jeg har lyst til å si dem som en avslutning, sjøl om noen kanskje har oppdaget at tema i år er noe annet enn fredsprisen, altså Prøysen. Jeg ønsker å avslutte med: «De tomme klasserommene, den tapte barndommen, det bortkastede potensialet – måtte disse tingene ta slutt med oss.»