Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-08:
Jeg kan forsikre representanten Kongshaug om at jeg ikke kommer til å snakke om biler og kjøleskap, men jeg kommer kanskje til å snakke om mennesker. I 1988, for elleve år siden, ble jeg som Oslo-representant på Stortinget kontaktet av Norsk Kjemisk Industriarbeiderforbund og de tillitsvalgte ved Apothekernes Laboratorium, som nå heter Alpharma. 370 ansatte var truet av nedleggelse eller utflagging. Bedriftens hovedprodukt, sinkbacitracin, var foreslått forbudt fra 1. januar 1989, som en del av en større sak om antibiotika i dyrefôr. Oslo hadde på det tidspunktet mistet ca. 40 000 industriarbeidsplasser og industrirelaterte arbeidsplasser. En hel generasjon industriarbeidere over 50 år gikk på 1980-tallet ut i førtidspensjon eller i uførepermisjon. Der befinner de seg fortsatt. Samtidig var norsk farmasøytisk industri i ferd med å bli en viktig eksportnæring og viktig for norsk verdiskaping, slik at vi også da kanskje kan få penger til andre sektorer i dette landet. Det er, uansett hva forrige representant sier, også en viktig del av dette. Etter en samlet henvendelse fra en tverrpolitisk Oslo-benk for elleve år siden, foretok Landbruksdepartementet grundige vitenskapelige undersøkelser av fôrtilskuddet sinkbacitracin. Daværende landbruksminister Gunhild Øyangen unntok sinkbacitracin fra forbudet mot antibiotika i dyrefôr på et faglig og vitenskapelig grunnlag. Sinkbacitracin, som er et rent naturprodukt, hadde vært brukt i mange land i flere tiår, uten at noen hadde kunnet påvise uheldige konsekvenser eller virkninger. Tvert imot – tilgjengeligheten til produktet hadde hindret bruk av sterkere stoffer med resistensvirkninger. Og jeg vil gjerne legge til: Dette er altså ikke et hormonpreparat. I dag har Alpharma produksjonsanlegg både i Oslo, Buskerud og Nord-Trøndelag. Produktet sinkbacitracin fra Alpharma har hatt inntil 70 pst. av verdensmarkedet, og er ikke bare bedriftens basisprodukt, men et av Norges viktigste enkeltstående eksportprodukter. Alpharma er i tillegg en vesentlig produsent av medisiner og farmasøytiske produkter i Norge, og et viktig norsk alternativ til de flernasjonale farmasigigantene. Farmasøytisk industri er fremdeles blant den delen av norsk næringsliv som inn i kunnskapsalderen sikrer verdiskaping og dermed grunnlaget for vårt velferdssystem. Det er nødvendig og riktig med en restriktiv holdning til bruk av antibiotika, og jeg er den første til å erkjenne det. Men over 40 års bruk av sinkbacitracin har altså ikke påvist muligheter for kryssresistens. Derfor understreker også flertallet i næringskomiteen at det å anføre et føre var-prinsipp, ikke er særlig relevant i dette tilfellet. Denne holdningen deles bl.a. av Veterinærinstituttet i et høringsbrev til Landbruksdepartementet av 26. april 1999. Det kan legges til at da EU satte Alpharmas produkt på forbudslisten i desember i fjor, førte det bl.a. til at britiske bønder måtte ta i bruk et mye sterkere og resistensvirkende fôrtilskudd med til dels drastiske konsekvenser. Dette viser vel at EUs beslutning har mer med proteksjonisme å gjøre enn med vitenskapelig korrekthet. Sinkbacitracin fra Albac har nemlig i dag store deler av det amerikanske markedet. Det er for øvrig presisert i brev fra Utenriksdepartementet at Norge i henhold til EØS-avtalen står fritt i denne saken. Komiteflertallet har da også understreket at Norge her må foreta en helt selvstendig vurdering av saken. Kan jeg til slutt komme med et hjertesukk: Et paradoks i Landbruksdepartementets iver etter å forby sinkbacitracin er at det i Norge finnes tre fôrtilskudd som mange vurderer som betydelig tøffere, nemlig koksidiostatika. Hvorfor foreslår ikke Landbruksdepartementet å forby disse? Nei, fordi disse brukes i norsk kyllingoppdrett, og et forbud ville bety slutten for næringen. Dette må i beste fall kalles dobbeltmoral fra Landbruksdepartementets side. I og med at det er veldig mange som har gått gjennom også disse stoffene, er det i hvert fall ikke riktig å komme og si at dette er helt andre typer produkter – det er det, men de er i hvert fall ikke rene naturprodukter. Det er bare det at arbeidsplassene i den næringen i Landbruksdepartementets øyne trolig er mye viktigere enn industriarbeidsplasser. For meg betyr begge kategoriene arbeidsplasser mye.