Jan Tore Sanner (Høyre), 2014-06-19:
Jeg vil først av alt takke interpellanten for at han stiller dette viktige spørsmålet og dermed bidrar til å løfte frem en viktig sak. De aller fleste av oss bor godt, men altfor mange sliter med å skaffe seg et trygt hjem. Uten bolig er det vanskelig å komme videre, enten det handler om utdanning eller om arbeid, og et utrygt bomiljø skaper en usikker ramme rundt barns oppvekst. Derfor er boligsosialt arbeid et høyt prioritert område for regjeringen, og arbeidet inngår i vårt satsingsområde om et sterkere sosialt sikkerhetsnett. I mars la fem statsråder frem en nasjonal strategi for boligsosialt arbeid – Bolig for velferd. Nasjonal strategi for boligsosialt arbeid(2014–2020) (2014–2020) Formålet er å samle og målrette innsatsen overfor vanskeligstilte på boligmarkedet. Strategien gir en oversikt over et komplekst politikkområde, der ansvar og oppgaver er fordelt mellom ulike sektorer og forvaltningsnivåer. Strategien tydeliggjør ansvar, oppgaver og forventninger i det boligsosiale arbeidet. Strategien er langsiktig og skal gå frem til 2020. De som sliter på boligmarkedet, skal møtes med respekt og få nødvendig hjelp. Det er vårt ansvar å koordinere og samordne den statlige innsatsen for å bygge opp under kommunenes arbeid på det boligsosiale området. Som interpellanten viser til, bor folk flest bra i Norge i dag. Boligstandarden blir bare bedre og bedre. Likevel er det noen som faller utenfor. Boligutvalget anslo at det var ca. 150 000 vanskeligstilte på boligmarkedet. Analysen viser at nær 60 pst. av de vanskeligstilte leier bolig, sammenlignet med 18 pst. i befolkningen for øvrig. Andelen vanskeligstilte er høyest i Oslo. Innvandrere er overrepresentert blant de vanskeligstilte på boligmarkedet. En høyere andel av de vanskeligstilte har en ustabil tilknytning til arbeidsmarkedet. Utvalget anslo at i underkant av 25 pst. av de vanskeligstilte husstandene er barnefamilier. Mens de fleste av husholdningene med høyere inntekt eier sin egen bolig, er andelen eiere blant dem med lavest inntekt kun 32 pst. For mange kan leie av bolig være det beste alternativet, men en del husstander har problemer med å skaffe seg en egnet leiebolig. Få utleieboliger, liten variasjon i boligtilbudet og forskjellsbehandling av boligsøkere er blant utfordringene på boligmarkedet. En kartlegging fra 2012 viser at ca. 6 250 var bostedsløse. Antallet er mer eller mindre uendret fra kartleggingen fra 2008. Antall bostedsløse barn har imidlertid økt, fra 400 til 679. Litt over halvparten av de bostedsløse er avhengig av rusmidler, og to av fem har psykiske helseutfordringer. To av fem bostedsløse er registrert i en av de fire største byene. Den 1. januar 2013 satt 3 829 flyktninger i mottak og ventet på bosetting. Per 31. mars 2014 var tallet økt til 5 549. Mangel på egnede boliger er en av årsakene til at kommunene ikke kan ta imot flere flyktninger. Disse tallene trekker jeg frem fordi de viser kompleksiteten i de utfordringene vi står overfor, og viktigheten av at vi får gjennomført den strategien vi nå har samlet oss om. Det er ingen tvil om at det å ha en bolig – et hjem – skaper trygghet og en bedre mulighet til å ta utdanning, arbeide, stifte familie og ha et sosialt liv. Boligen er ofte forutsetningen for deltakelse i samfunnets øvrige arenaer. Uten et godt sted å bo vil andre utfordringer i livet bli forsterket og gå ut over livskvaliteten. Boligsosialt arbeid handler om at alle skal ha muligheten til å mestre hverdagen sin – ha en god bolig og en håndterlig boligøkonomi og være en del av et nærmiljø. Ingen skal måtte gjøre seg fortjent eller kvalifisert til å få hjelp. Alle må bo, og med riktig hjelp kan alle bo. I strategien har vi fastsatt tre overordnede nasjonale mål for det boligsosiale arbeidet i årene som kommer. Disse er: Alle skal ha et godt sted å bo. Alle med behov for tjenester skal få hjelp til å mestre boforholdet. Den offentlige innsatsen skal være helhetlig og effektiv. Vi forsterker innsatsen overfor barnefamilier og unge som ikke bor bra. Dette er viktig for barna her og nå og for å forhindre at dårlige levekår går i arv. Vi har fastsatt følgende tre konkrete resultatmål i strategien: Utleieboliger for barnefamilier skal være av god kvalitet og i et trygt bomiljø. Midlertidige botilbud skal bare unntaksvis benyttes av barnefamilier og unge, og slike opphold skal ikke vare lenger enn tre måneder. Bostedsløshet blant barnefamilier og unge skal forebygges og reduseres. Kommunene har en nøkkelrolle og et hovedansvar for å hjelpe vanskeligstilte på boligmarkedet. De skal medvirke til å skaffe boliger til personer som ikke selv kan ivareta sine interesser på boligmarkedet. Mange kommuner disponerer for få egnede boliger til vanskeligstilte. På statlig nivå kan vi bidra til å sikre kommunene gode rammebetingelser for dette arbeidet. Regjeringen har derfor i revidert nasjonalbudsjett for 2014 foreslått en sterk økning av tilsagnsrammen til utleieboliger. Økningen innebærer at det i år kan legges til rette for ca. 1 500 nye utleieboliger. Dette viser at regjeringen legger handling bak ord, og bekrefter at vi vil forsterke det boligsosiale arbeidet. Vanskeligstilte på boligmarkedet er en mangfoldig gruppe av mennesker med ulike utfordringer og behov. Noen trenger hjelp til å håndtere boutgiftene sine, andre trenger hjelp til å skaffe seg en egnet bolig etter opphold på krisesenter, på institusjon eller i fengsel. Noen er i asylmottak og venter på en kommune å bosette seg i, mens andre trenger hjelp til å mestre boforholdet. Mangfoldigheten utfordrer hjelpeapparatet. Vi hører om uheldige hendelser som kunne vært unngått hvis vi i det offentlige apparatet hadde samarbeidet bedre. Vi trenger virkemidler som er fleksible, og som innrettes slik at de kan møte utfordringene den enkelte sliter med. Husbanken er tildelt rollen som statlig koordinator for å følge opp strategien. Seks direktorater har i fellesskap fått i oppdrag å sikre at ord blir til handling. De fem øvrige er Arbeids- og velferdsdirektoratet, Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet, Helsedirektoratet, Integrerings- og mangfoldsdirektoratet og Kriminalomsorgsdirektoratet. Sammen med kommunene har Husbanken ansvaret for en rekke viktige ordninger som skal hjelpe vanskeligstilte med å skaffe seg en bolig og bli boende: bostøtte, startlån, grunnlån, tilskudd til etablering og utleieboliger. Nettopp fordi det er så mange ulike etater som har et ansvar eller et delansvar på dette området, og fordi det er så mange ulike ordninger, er samordningen, koordineringen, helt avgjørende for at vi skal lykkes, både for at kommunene skal ha en helhetlig og koordinert stat å forholde seg til, og for at kommunene skal kunne møte den enkelte med respekt. I tillegg forvalter de fem øvrige direktoratene ordninger som er viktige for å nå strategiens mål. Å se virkemidlene på bolig- og tjenestesiden i sammenheng er utfordrende, men, som jeg har understreket, svært nødvendig. Vi har bedt direktoratene om å iverksette tiltak for å målrette og koordinere de statlige ordningene. Jeg er også glad for at representanten Mudassar Kapur tar opp forholdet til frivillige organisasjoner og andre enn statlige og offentlige etater. Jeg vil understreke at frivillige organisasjoner er sentrale samarbeidspartnere for stat og kommune i det boligsosiale arbeidet. Flere har lang tradisjon for å samarbeide med det offentlige om boligsosialt arbeid. Vi ønsker også å styrke brukermedvirkningen. Brukere, pårørende og interesseorganisasjoner skal involveres når det boligsosiale arbeidet utformes. I dag har vi mye kunnskap om utfordringer og løsninger i det boligsosiale arbeidet. Mange kommuner er godt i gang med å utvikle et helhetlig og målrettet sosialt arbeid. Dette er praksis og erfaringer som må deles med andre kommuner. Vi ønsker å samarbeide med kommunene, men også med partiene i Stortinget, for å finne de beste løsningene.