Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-02-15:
La meg først takke utenriksministeren for en god og fyldig redegjørelse. Snart 22 år etter Berlinmurens fall, 17 år etter slutten på apartheidregimet i Sør-Afrika og 13 år etter innføringen av demokratiske reformer i Indonesia ser vi at demokratibølgen er i ferd med å vinne fram også i den arabiske verden. Sjelden har vi hatt muligheten til å være mer dagsaktuelle i en utenriksdebatt i Stortinget enn i dag. På de få dagene som har gått mellom redegjørelsen til utenriksministeren og debatten her, har Hosni Mubarak, som har styrt Egypt i 30 år, gått av. Det er det all grunn til å feire. Vi har sett både i Tunisia og i Egypt, og vi ser også andre steder, at i det øyeblikket man overvinner frykten, kan alt skje. I morgentimene i dag har USAs utenriksminister, Hillary Clinton, gått ut og gitt sin fulle støtte til de protestene som nå finner sted i Teheran. Hun har sagt at Iran bør følge Egypt, og de har selvfølgelig den samme retten i Iran til å protestere og ha menneskerettigheter som andre steder. Vi ser en spredning og en smitteeffekt også til andre land i regionen. I Bahrain har vi sett at to demonstranter er drept av opprørspolitiet. Vi må vel alle innrømme at de siste ukenes utvikling kom noe overraskende på de fleste. Men hvilket enormt inntrykk det som nå skjer i andre land i regionen, gjør, opplevde vi i utenriks- og forsvarskomiteen på nært hold da vi nylig var på reise i Midtøsten. Vi besøkte Israel, Jordan og de palestinske områdene. Det er ikke tvil om at Israel–Palestina-konflikten var det altoverskyggende. Samtidig var det ikke tvil om at det som var i ferd med å skje i regionen, også gjorde stort inntrykk og preget møtene og besøkene våre. Men vi må være klar over at det å være vitne til diktaturets fall, ennå ikke er det samme som å være vitne til demokratiets fødsel. Masseprotester kan få diktaturer til å falle, men det er veldig vanskelig å få demokratier på beina på grunn av protester. Mange har skrevet mye om hva som vil komme etter Tunisias Ben Ali og Egypts Mubarak. Det er to svært ulike land. I begge land finnes det imidlertid ekstreme grupperinger, men jeg vil advare mot å overdrive den trusselen. Verken i Tunisia eller i Egypt har folkemengdene i noen særlig grad ropt ekstreme religiøse slagord. Engasjementet og sinnet retter seg mot autoritære ledere som driver økonomisk vanstyre og ikke respekterer befolkningens rettigheter. Som modell peker demonstrantene heller på Tyrkia enn på Iran. Autokrater, både nåværende og potensielle, ser at det er grenser for hvor langt de kan gå, og hvor lenge de kan sitte. Ingen av regimene i regionen er immune mot folkelig opprør. Egypts demonstranter har gitt beroligelse og inspirasjon til andre i regionen ved å si at nå kan vi veien til Tahrir-plassen. Faktisk er det slik at autoritære ledere i Midtøsten i mange år har brukt trusselen fra islamistiske bevegelser som en unnskyldning for å bli sittende. Det skremmebildet har hatt svært stort gjennomslag i Vesten. Ved å gå god for disse regimene har land i Vesten sviktet både befolkningen og sine egne idealer. En genuint demokratisk overgang vil ta tid. Jeg er glad for at det militære overgangsregimet i Egypt i hvert fall har signalisert en slik demokratisering ved å forkaste den gamle grunnloven og love valg innen seks måneder. Og ikke minst er jeg glad for at utenriksministeren så tydelig i sin redegjørelse varsler norsk støtte til demokratiseringen i Egypt og i Tunisia. En slik støtte kan bli avgjørende, ikke minst fordi lite av den internasjonale bistanden og støtten til regionen har hatt demokrati og respekt for menneskerettighetene som fokus. For Norge vil det, som utenriksministeren også sier, være naturlig å knytte seg tett opp til EUs initiativer. For at det skal skje en reell endring, kreves det endring i mer enn frontfigurene. Det kreves endringer i grunnlover, i valgsystemer, i lover, i reguleringer knyttet til politiske partier, i media, i rettssystemet og ikke minst i folks bevissthet. Utenriks- og forsvarskomiteen besøkte Stockholm i forrige uke og hadde bl.a. møter med Sveriges utenriksminister Carl Bildt og bistandsministeren, Gunilla Carlsson. Bistandsministeren har nylig tatt et initiativ til å gi mer penger og bistand til ting som støtter opp under demokratiske bevegelser, som f.eks. sosiale medier. Det er en utvikling også vi bør følge. Det gjorde inntrykk på meg at utenriksministeren beskrev autoritære samfunns fellestrekk og svakheter. Hans beskrivelse minnet meg på en interpellasjonsdebatt jeg hadde med hans kollega miljø- og utviklingsminister Erik Solheim om Etiopia tidligere, i januar. Der sa miljø- og utviklingsministeren at Etiopia er bedre nå enn på noe annet tidspunkt i historien. Meles Zenawi erstattet et ekstremt brutalt regime med noe langt, langt bedre, og man kan ikke umiddelbart legge menneskerettighetsorganisasjoners syn til grunn, fordi det ikke gir et rimelig bilde av situasjonen. Etter min oppfatning er det en nokså skremmende uttalelse fra utviklingsministeren. Det kan derfor være naturlig å be utenriksministeren redegjøre for om han ser noen etiske dilemmaer ved å gi store mengder utviklingshjelp til regimer som utvikler seg i stadig mer autoritær retning. Jeg gledet meg over at utenriksministeren avsluttet sin redegjørelse med en kraftfull appell om å støtte demokrati og sørge for at menneskerettigheter etterleves i praksis. Sett i det lyset er det litt underlig, syns jeg, at regjeringa holder fast på sin motstand mot en individklageordning knyttet til Barnekonvensjonen. Jeg undres over utenriksministerens argument i Dagbladet om at klagemekanismen vil bety mest for land med liten respekt for barns rettigheter, og derfor trenger vi ikke å delta. Det er ikke på den måten menneskerettslige framskritt har blitt kjempet fram gjennom flere år. De har blitt kjempet fram gjennom at enkelte land går foran og presser de svakeste til å følge etter. Og våre rapporter fra de møtene som nettopp er avholdt om dette spørsmålet, tyder på at Norge også i denne runden har forholdt seg helt passive i diskusjonene om klageordning. Jeg er glad for at utenriksministeren vektla EU som politisk aktør. Det er et perspektiv og en – la oss kalle det – ambisjon som Høyre deler. Spesielt omtalte utenriksministeren utviklingen av en felles utenrikstjeneste i EU. Jeg deler hans ønske om at disse byråkratiske manøvrene skal komme på plass, slik at Catherine Ashtons nye institusjon kan begynne sitt arbeid med å gjøre EUs utenrikspolitikk mer koordinert og mer handlekraftig. Ikke minst utviklingstrekkene vi nå ser langs sørsiden av Middelhavet, understreker betydningen av det. Da komiteen var på reise til Brussel og Genève for ganske nøyaktig ett år siden, hadde vi bl.a. et møte med Michael Matthiessen – han var tidligere spesialutsending for Solana – og han ga et ganske godt bilde på hvordan det sto til med den felles utenrikstjenesten akkurat på det tidspunktet. Han sa det er som å spille tredimensjonal sjakk med bind foran øynene og én hånd bundet bak på ryggen. Jeg tror utviklingen i den felles utenrikstjenesten nå går stadig framover – mye tyder på det – og det er en utvikling vi selvfølgelig følger med stor interesse. Utenriksministeren sa også i sin redegjørelse: «Vår rett til deltakelse i ekspertgrupper og komiteer som assisterer kommisjonen med utvikling av regelverk, er hjemlet i EØS-avtalen.» En slik formulering kan nok tilsløre noe mer enn den forklarer. Vi får nå jevnlige tilbakemeldinger fra norske aktører i Brussel om at vår adgang til såkalte komitologikomiteer nå snevres mer og mer inn. Dette er temaer vi har diskutert både i denne sal og i Europautvalget tidligere. Jeg vil herved bare komme med en bestilling til utenriksministeren om hvorvidt dette spørsmålet knyttet til «decision shaping» i EU i det hele tatt er en meningsfull måte å snakke om Norges påvirkning der på, og om det blir en del av EØS-redegjørelsen i mai. Utenriksministeren understreker viktigheten av å være koordinert, fokusert og se mulighetene i EU-arbeidet, og han er opptatt av å videreføre etablerte konsultasjonsordninger. Det er også Stortinget. Som utenriksministeren er svært godt kjent med, har Europautvalget flere ganger understreket betydningen av at den norske regjeringa etablerer et godt forhold til EUs halvårige formannskap, og at norske statsråder deltar aktivt i uformelle ministermøter i EU-sammenheng. Jeg ble derfor litt overrasket da jeg så at utenriksministerens møte med det ungarske EU-formannskapet ble avlyst på kort varsel, og jeg regner med at dette møtet nå snarlig vil bli avholdt. En 10-minutters innledning kan ikke yte full rettferdighet overfor en vidtfavnende og interessant redegjørelse og ikke minst interessante utviklingstrekk i verden – mens vi står her og snakker. Jeg vil derfor henvise til mine kollegaer, som kommer til å ta opp også andre aspekter av dette i sine innlegg. Avslutningsvis vil jeg likevel peke på viktigheten av at vi fullt ut tar inn over oss endrede maktforhold i verden, som utenriksministeren også redegjør for. Kina vokser fram som en politisk og økonomisk makt, og USA vender blikket stadig mer i den retning. Det betyr at vår gamle forestilling om at det viktigste er aksen Brussel–Moskva–Washington, kanskje er i ferd med å falle, og at den viktigste sikkerhetspolitiske premissleverandøren nå ligger i Sørøst-Asia. Utenriksministeren nevner sjøl Indonesias viktige rolle i regionen utfyllende i redegjørelsen. Vi reiser snart med komiteen til Moskva og Murmansk. Jeg tror det vil bli interessant, ikke bare i lys av enigheten her om delelinjeavtalen, men også fordi det er interessant å høre og se på nært hold russiske posisjoner til mange av de tingene som nå skjer i verden.