Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
For Helse-Norge er det en særdeles viktig debatt i Stortinget i dag, som tar utgangspunkt i de utfordringene vi står overfor: et samfunn i rask endring hva gjelder infrastruktur, teknologi, alder, bosettingsmønster og sykdomsbildet i befolkningen. Helsetjenesten må holde tritt med endringene for at pasientene skal få gode og helhetlige tjenester. Det er dette Samhandlingsreformen dreier seg om. Jeg opplever at Samhandlingsreformen ønskes varmt velkommen – av pasienter, av helsepersonell, av lokalpolitikere. Den grunnleggende ideen vinner stor oppslutning – å forebygge sykdom, å oppdage sykdom i tide, å forhindre sykehusinnleggelser, å lære seg å leve med en diagnose og å samordne tjenestene til beste for hver enkelt innbygger. Det gjelder også her i Stortinget. Derfor får Regjeringen i dag bred tilslutning til hovedlinjer i reformen. Vi er ikke enige om alt – det har vi hørt – men vi er enige om mye. Helsepersonell, lokalpolitikere og helseforetak i hele landet har bidratt i den grunnleggende tenkingen til meldingen. Dette har pågått over år – lenge før Regjeringen la frem samhandlingsmeldingen. Det finnes mange gode eksempler. På Senja i Troms bestemte kommunene seg for å gi innbyggerne bedre helsetjenester ved å samarbeide. Hver for seg var de for små. Sammen kunne de løfte mer. Derfor har Sigrun Knutsen i Gryllefjord de siste årene hatt en og samme lege. Før Senjalegen ble etablert, hadde hun i løpet av ti år 72 leger. Hun kunne navnet på alle, men ingen kunne navnet på henne, har Sigrun fortalt. I Oppland ser vi nå gode eksempler på at dialysepasienter får behandling i nærheten av der de bor. På Fagernes slipper de å reise i mange timer annenhver dag til Lillehammer for å ligge i dialysemaskin. Og på Otta utvides nå tilbudet i forbindelse med det nye lokalmedisinske senteret. I Alta har de helt siden 1990-tallet brukt telemedisin til spesialistkonsultasjoner, slik at mange pasienter slipper å reise til sykehuset. Også mange bykommuner har gode samhandlingstiltak med helseforetakene, f.eks. Trondheim kommune og St. Olavs hospital. Eksemplene er blitt til på tross av systemene mer enn på grunn av systemene. Det er nettopp denne erkjennelsen som gjør det nødvendig med en samhandlingsreform, slik Regjeringen har foreslått i St.meld. nr. 47. Målet med reformen er å videreutvikle og modernisere helsetjenesten, slik at vi er rustet til å møte befolkningens behov – nå og i fremtiden. Opposisjonen har fremmet mer enn 40 forskjellige krav. Mange av disse vil ha store økonomiske konsekvenser, uten at det vises til noen form for budsjettmessig inndekning. Samhandlingsreformen handler – i denne omgang – om å ta de strategiske og overordnede avgjørelsene. Helsepolitikken må ses i sammenheng med andre viktige samfunnsområder, og de vanskelige avveiningene må tas i den årlige behandlingen av statsbudsjettet. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med en konkretisering av virkemidlene, slik komiteen ønsker, bl.a. gjennom en ny nasjonal helse- og omsorgsplan og en ny helse- og omsorgslov. I den nye folkehelseloven vil vi tydeliggjøre staten og lokalsamfunnets ansvar for å styrke folkehelseperspektivet. Jeg tar sikte på å legge frem begge lovene og planen for Stortinget våren 2011, slik at iverksettelse kan skje fra 2012. Jeg håper at vi når frem til bred enighet i disse viktige prosessene. Mange beskriver vår helsetjeneste som noe av det aller beste ved det norske samfunnet. Den har sine feil og mangler, men er likevel juvelen i Velferds-Norge. Men vi kan ikke nå lene oss tilbake og si at vi er tilfredse. Neste generasjon Norge vil ha en eldre befolkning – og et annet sykdomsbilde. Gjør vi ingen endringer i dag, må hver tredje ungdom velge helse- og omsorgsutdanning for å dekke behovet om én generasjon. I dag gjelder det hver sjette som skal velge yrke. Det sier seg selv at et slikt system ikke vil være bærekraftig. Lar vi være å legge om kursen nå, kan det være for sent om noen tiår. Hva er det så reformen legger opp til? Hvordan skal vi bidra til å vedlikeholde og videreutvikle vårt helsevesen? For det første skal sykdom forebygges. Alt våre barnehager, skoler, skolehelsetjeneste, bedriftshelsetjeneste og kommuner gjør eller ikke gjør, påvirker folkehelsen og sykdomsbildet. For det andre skal pasientene oppleve Helse-Norge som sømløst og sammenhengende. Du skal få rett hjelp til rett tid på rett sted. For det tredje skal helsevesenet være bærekraftig og kostnadseffektivt. Unødvendig bruk av kostbare sykehustjenester må erstattes av bedre, billigere og mer lokale tilbud i kommunene. Jeg mener at Stortingets bidrag i innstillingen er gode håndslag for å oppnå disse tre målene. En stortingsmelding alene kan ikke forbedre og endre alt som trengs i norsk helsevesen, men vi har fått støtte til å gå videre på en rekke viktige områder, og jeg skal nevne noen eksempler: Fastlegeordningen er en suksess, men også den må videreutvikles når kommunene får nye oppgaver. Det skal etableres lokalmedisinske sentre over hele landet. Disse skal komme i tillegg til de lokalsykehus vi har i dag, ikke som en erstatning. Sentrene må i utgangspunktet være forankret i kommunene, og de skal ha forpliktende avtaler med spesialisthelsetjenesten. Den største andelen av veksten i helsetjenestene må skje lokalt, ikke i spesialisthelsetjenesten. Gjennom meldingen og Kommunaldepartementets forslag til ny samkommunemodell utvikler vi verktøykassen for mer forpliktende kommunesamarbeid. De nye lovene skal tydeliggjøre kommunenes helhetlige ansvar for befolkningens helse og velferd. Det er flertall for at det må utvikles en finansieringsmodell som skal stimulere kommunene til å etablere bedre tilbud nær befolkningen – før, i stedet for eller etter behandling i spesialisthelsetjenesten. Samhandlingsreformen er en tillitserklæring, men også en utfordring til kommunesektoren. Det er gledelig å se at kommunene har tatt imot utfordringen på en positiv måte. Ikke minst ser vi dette ved at så mange kommuner har søkt om tilskudd til å utrede og opprette lokalmedisinske sentre og andre samarbeidstiltak. Jeg tror at Samhandlingsreformen kan bidra til mer koordinerte tjenester. Det er godt nytt for rehabiliteringsområdet. Rehabilitering etter sykdom og sykehusinnleggelser er ofte sammensatt og krever at mange jobber sammen. Rehabilitering er viktig for pasienter som har gjennomgått f.eks. kne- og hofteoperasjoner, men koordinert rehabilitering er helt avgjørende for pasienter med hjerneslag, hjertesykdommer, kols, psykiske lidelser og rusavhengighet. Bedre koordinering er jo selve bærebjelken i hele reformen. Både spesialisthelsetjenesten og kommunene har viktige oppgaver innenfor rehabilitering. Slik må det være. Samtidig ser jeg for meg at det er spesielt innenfor kommunenes ansvarsområder, at feltet må styrkes, slik også meldingen legger opp til. I dag har vi nådd en ny milepæl gjennom Stortingets behandling. Nå skal Regjeringen fremme forslag til ny lov, finansieringsordning og en nasjonal helse- og omsorgsplan. Forslagene skal på høring, slik at alle berørte kan komme med innspill før vi kommer tilbake til Stortinget i vårsesjonen 2011. Selv om dette er en retningsreform og skal gjennomføres år for år, så står 2012 som et startår. Jeg ser frem til et nært og godt samarbeid med Stortinget på veien videre.