Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2014-12-16:
Jeg vil takke saksordførervikaren, representanten Thorheim, for en ryddig framleggelse av de stort sett enstemmige merknadene fra komiteen. Det er en samlet komité som tar denne rapporten veldig alvorlig. Som Thorheim var inne på, er det flere grunner til at barnefattigdommen har økt, men at antallet barn som befinner seg i fattigdom, har økt, er alvorlig, uavhengig av forklaring. Som Thorheim nevnte, er det flere årsaker til at dette skjer. Samtidig vet vi ikke hvordan forskjellene ville ha økt hvis man ikke hadde tatt de politiske grepene man har tatt for å redusere ulikhetene. Den aller viktigste årsaken til økningen i barnefattigdom i lavinntektsfamilier er manglende yrkesdeltakelse. Det anses som den viktigste årsaken til barnefattigdom. Derfor er det mest effektive umiddelbare virkemiddelet for å redusere barnefattigdom å sørge for at flere kommer i arbeid. Derfor er det tiltak for å få flere i arbeid som er det aller viktigste – ikke bare for å løse den situasjonen vi har i dag, ikke bare for å få finere tall i Riksrevisjonens oppfølgingsrapport, men for å hindre at fattige barn også blir fattige voksne. Arbeiderpartiet mener at arbeid er grunnpilaren i ethvert menneskes mulighet til å leve et trygt og fritt liv, og derfor initierte vi, sammen med SV og Senterpartiet, arbeidslinjen som grunnstein i politikken da vi satt i regjering. Det var den rød-grønne regjeringens overordnede strategi for å bekjempe fattigdom og ulikhet i samfunnet. Det er derfor Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet står felles om at vi er tilfreds med at regjeringen oppgir at de har som siktemål å få flere som mottar støtte fra Nav, over i arbeid som et ledd i å bekjempe fattigdom. Samtidig må jeg understreke at dette må være i form av positive virkemidler og ikke direkte kutt til folk som ikke kan stå i arbeid fordi de er syke eller uføre. Det er ikke sånn at man blir fortere frisk eller mindre ufør av å ha mindre husholdningspenger. Når Nav og kommunene har fått virkemidler til å følge opp barn i fattigdom, og ikke minst til å se til at de får ta del i fritidsaktiviteter på lik linje med andre, er det selvsagt en klar forventning til at det skjer. Derfor oppleves det spesielt alvorlig når det ikke gjør det. Komiteen har ikke kommet med karakteristikker av at mange kommuner opplever at det er vanskelig å vite hvem som trenger tiltak, og hvordan tiltakene skal utformes for å nå målgruppen. Men det har jo en klar sammenheng med at det bare er én av ti kommuner som har evaluert tiltakene de har mot barnefattigdom, og bare én av fire kommuner som har kartlagt levevilkårene til innbyggerne, slik som lov om sosiale tjenester legger opp til. Komiteen har holdt seg til å si at man er enig med Riksrevisjonen når de tilrår Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet å bidra til å styrke kommunenes arbeid med å etablere flere og bedre tiltak for å sikre at fattige barn og unge kan delta i sosiale aktiviteter sammen med andre barn. Det er en samlet komité som ber Riksrevisjonen rapportere tilbake, som Thorheim var inne på, hvorvidt de skisserte tiltakene og virkemidlene har hatt ønsket effekt. Samtidig er jeg nødt til å si at for Arbeiderpartiets del handler dette om mer enn å forenkle det administrative arbeidet knyttet til ordningene både på kommunalt, fylkeskommunalt og statlig nivå, som Riksrevisjonen sier. Indikasjonen på fattigdom er også en indikasjon på ulikhet. Økende ulikheter er av World Economic Forum definert som den aller største utfordringen i 2015. At forskjellene har økt så mye som de har gjort i Norge, oppgir OECD har gitt oss 9 pst. mindre vekst enn det vi kunne hatt. Som jeg sa i starten, gir ikke dette noen indikasjoner på hvor store ulikheter man ville hatt hvis man i løpet av de siste årene ikke hadde satt inn de tiltakene man har gjort for å hindre vekst i ulikhetene. Økende ulikheter hindrer økonomisk vekst for et land, det svekker tilliten mellom folk, og det er til hinder for å videreføre en økonomisk ordning som har ambisjoner på vegne av alle. Vi i Arbeiderpartiet har like store ambisjoner, forventninger og ønsker når det gjelder alle barn. Derfor må bekjempelse av barnefattigdom ses på som hjertet i politikken for fordeling av muligheter. Man skal være ganske hard, kanskje laget av granitt, for ikke å bli beveget av spørsmål i denne salen om barn som ikke har det godt, særlig når det nærmer seg jul, og særlig når julen snart er over, januar står om hjørnet og skrittene til skolen føles lange og tunge ved at man bruker litt ekstra tid på å dikte opp løgner om hva man har gjort, og hva man har fått. Barnefattigdom handler ikke om fravær av julegaver, det handler om fravær av en framtid full av muligheter, og den framtida må vi unne alle. Komiteen ser fram til Riksrevisjonens oppfølging. Men når lavinntektsfamilier defineres som de med nettoinntekt på under 60 pst. av medianinntekten, er dette også i aller høyeste grad en fordelingsindikator. Små forskjeller og stor tillit i et samfunn oppnås kun med politisk vilje. Den skulle jeg ønske var mer til stede.