Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Stortinget handsamar i dag St.meld. nr. 51 for 1997-98 Perspektiver på utvikling av norsk fiskerinæring. Det er grunn til å vera takksam for at Noreg har vorte utstyrt med store naturressursar og naturgjevne føresetnader når det gjeld hav og fisk. Det gjev oss høve til å skapa levebrød og velstand langs heile kysten og for heile landet. Fiskerinæringa er no tilnærma subsidiefri, siste års fiskeriavtale hadde ei ramme på 115 mill. kr, og 25 av dei var knytte til kondemneringsordninga. Fiskerinæringa hadde ein eksportverdi på 27,9 milliardar kr i 1998, oppdrett stod for 9,2 mill. kr av desse. I tillegg kjem omsetnaden her heime på 6-7 milliardar kr årleg. Omfanget av fangst er no på ca. 90 mill. årstonn på verdsbasis. 2,85 mill. tonn utgjer den norske andelen. Volumet på oppdrettssida når det gjeld laks og aure, er på 624 000 årstonn på verdsbasis, og den norske luten er på 364 000 tonn. For å møta verda sin trong for sjømat i framtida er det fyrst og fremst oppdrett som må stå for auken. I eit 50-årsperspektiv er det venta at årsproduksjonen må opp i 100 mill. tonn oppdrettsfisk om ikkje delen av sjømat skal gå ned i verdshushaldninga. Trendforskarane meiner bruken av sjømat vil auka monaleg, og dette vil ytterlegare føra til at volumet må aukast. Det er grunn til å merka seg at det no vert produsert meir fiskekjøtt i norske fiskeoppdrettsanlegg enn den samla kjøttproduksjonen i norsk landbruk, og det skjer på eit areal som til saman utgjer storleiken på rullebanene på Gardermoen. Det er grunn til å gle seg over dei resultata norsk fiskerinæring no kan visa til. Men målsetjinga for norsk fiskeripolitikk må vera at me skal vera verdas fremste fiskerinasjon, der me ligg fremst i utviklinga av ei berekraftig ressursforvaltning, og der me ligg fremst i fangstteknologi, havbruk og industriell utvikling. I arbeidet med å få fram perspektiva på utviklinga av norsk fiskeripolitikk vert det avgjerande å få til ei balansering mellom det å ta vare på det beste i dei forvaltningsregima som har vore grunnvollen for norsk fiskerinæring gjennom fleire tiår, og det å få til nødvendig fornying av rammevilkåra slik at næringa vert i stand til å møta utfordringane dagen i dag og framtida byr på. Komiteen er einig i meldinga sitt hovudmål, at fiskeripolitikken skal leggja til rette for ei lønsam utvikling av fiskerinæringa, og at ei berekraftig og langsiktig ressursforvaltning er ein føresetnad for å oppnå dette. Målet om å sikra gode arbeidsplassar og busetnad langs kysten ligg fast. Marknadsorientering og auka verdiskaping er suksessfaktorar som må vera til stades for at me skal oppnå desse måla. Som nemnt er fiskerinæringa lønsam og tilnærma fri for særskilt statleg støtte. Det bør ikkje forundra nokon, med dei naturgjevne føresetnadene Noreg har for fiskeriverksemd. Spørsmålet me må stilla oss, er om me får det me skulle hatt ut av fiskerinæringa, gitt dei unike tilhøva me har. Norsk fiskerinæring har eit stort potensial for auka verdiskaping og auka lønsemd. Det krev i fyrste rekkje aktiv satsing i næringa sjølv, men det krev òg at rammevilkåra vert lagde til rette slik at verdiskapinga kan auka. Dette vert særleg viktig ettersom me veit at olje- og gasseventyret vil ta slutt. Denne ressursen er i praksis ikkje fornybar. For å få ei langvarig og god utvikling i næringa er omsynet til fiskebestandane heilt avgjerande. Forvaltninga av ressursane vil ha alt å seia i eit slikt perspektiv. Fiskerinæringa vert heile tida meir kunnskapsbasert, frå å kunna slå fast kva hausting av fiskebestandane som er forsvarleg, til optimal reiskapsbruk, handtering av heile råstoffet og kunnskap om kva produkt dei ulike marknadene vil ha og er villige til å betala godt for. Havbruksnæringa er fullt ut forskingsbasert, og det seier litt om utviklingspotensialet når 9,7 milliardar kr av eksportverdien er knytt til ein art, nemleg laks – og i rettferds namn litt aure. Det er grunn til å rekna med at me vil lukkast i å få fram andre artar for kommersiell fangst. Nye artar som kveite, torsk, steinbit, røyr samt hummar og skjel i oppdrett viser gode resultat som klart kan forsvara utviklingskostnadene. Det er òg grunn til å leggja vekt på at oppdrett av fleire artar kan vera med og sikra jamn og sikker leveranse frå Noreg til krevjande marknader. Fiskerinæringa står overfor store utfordringar, der større omsyn til marknaden vert avgjerande. Meir marknadskunnskap og auka vekt på marknaden sine preferansar må føra til meir samarbeid mellom dei ulike delane av fiskerinæringa her heime. Råstofftilgangen vil alltid skifta, ettersom det her er snakk om ein levande ressurs som ikkje er av same omfang kvart år. Det er ei heilt klar målsetjing å få meir vidareforedling i Noreg. I dag fiskar Noreg i stor grad for andre land. Vår fisk, særleg oppdrettslaksen, vert i altfor stor grad vidareforedla i utlandet. Dermed går Noreg glipp av meirverdien som vert skapt ved foredling, og me går glipp av arbeidsplassar. Dette er ille ettersom staten gjennom forskingsinnsats og investeringstilskot og oppdrettsnæringa sjølv gjennom store lån har investert store summar. Det er ein tankekross at vårt råstoff i så stor grad skal danna grunnlag for verdiskaping i land som Frankrike og Danmark, når konsekvensen er at våre eigne distrikt slit med å skaffa attraktive arbeidsplassar. Arbeidet med å halda oppe dei marknadene me er inne på, må prioriterast. Ei vidareutvikling av EØS-avtalen må stå høgt på dagsordenen. EU er utan samanlikning den viktigaste marknaden vår og vil sannsynlegvis vera det i lang tid framover. USA er ein marknad som er svært interessant, og det må arbeidast aktivt for å få bort den straffetollen norsk laks vert møtt med der. Tida for det er inne no. Austen har synt ei god utvikling for norsk fiskeeksport. Det er likevel ingen grunn til å slappa av på dette området. Våre utekontor, med ambassadane i spissen, må vera aktivt med i dette arbeidet. Me har røynsle med at Russland har potensial til å verta ein god marknad for norsk fiskeeksport, men med dei utfordringane som våre eksportørar har møtt i den russiske marknaden i det siste, er det grunn til å gå gjennom GIEK-ordninga for å sjå om ho står i forhold til utfordringane. I dei komande WTO-forhandlingane må det prioriterast å få fisk på dagsordenen. Dette er det ein samla komité som står bak. Fiskeripolitikken må utformast slik at den er med på å blåsa nytt liv i distrikta igjen. Fisken er ein nasjonal fellesressurs som skal forvaltast og utnyttast til beste for samfunna langs kysten. For å få til heilårlege arbeidsplassar i den landbaserte industrien som framstår som attraktive og utfordrande, må det til eit samarbeid også mellom fangst- og oppdrettssida og industrien. Til no er det fyrst og fremst uro knytt til auka fare for spreiing av fiskesjukdomar som har vore atterhaldet når det gjeld å utnytta produksjonskapasiteten i industrien basert både på oppdrettsfisk og fangst. Dette må kunna løysast ved at nødvendige hygieneregime kjem på plass. Det trengst frysekapasitet knytt til vidareforedlingsverksemdene, slik at desse kan ha tilgang til råstoff til heilårleg produksjon. Det er vidare bruk for horisontalt samarbeid på eksportsida for å kunna møta utfordringane på kundesida. Norsk fiskeri er inndelt i ein kyst- og ein havfiskeflåte. Dei to fiskeria utfyller kvarandre og har ulike sterke sider. Havfiskeflåten har stor aksjonsradius og sikrar store fangstar av kvalitetsråstoff til dei store mottaksanlegga. Kystflåten sikrar leveranse av ferskt råstoff av topp kvalitet om tilhøva vert lagde til rette på mottakssida. Det er etablert eit skilje i reguleringssamanheng som går ved fartøy over og under 28 meter. I dag er situasjonen at båtar under og over 28 meter fiskar side om side og med same fangstmetode, men har heilt ulike rammevilkår. Den eine har ein fast kvote medan den andre fiskar innanfor ein maksimalkvote. I dag skjer det ei oppbygging i fartøygruppa tett opp til 27,5 meter, og det er ikkje sett grense for kor brei ein slik båt kan vera. Slik sett kan lastekapasiteten langt overstiga eit fartøy som er ein halv meter lengre og som difor sorterer inn under andre reglar. Dette er uhaldbart. Ein samla komite ber Regjeringa koma attende til Stortinget med andre mål enn fartøyet si lengd når skilje mellom hav- og kystfiske skal fastleggjast. Komiteen forventar at dette arbeidet vert prioritert. Det er dessutan andre viktige grunnar som tilseier at fartøyutforminga må verta friare. Skal fiskaryrket appellera til nye generasjonar av fiskarar, må det vera tilbod om betre vilkår om bord, som eigen lugar med bad, arbeidsplassar som held mål reint tryggleiksmessig, og sist, men ikkje minst må det leggjast til rette for at heile råstoffet vert teke vare på og utnytta. I dag går opptil 30 pst. av råstoffet over bord. Det er i seg sjølv uakseptabelt og gjer at produkt som burde vore utvikla, ikkje er å få. Med dei produkta som kan utvinnast av biprodukta, er det grunn til å tru at lønsemda i heile næringa vil kunna kvila på fleire pilarar. Det hastar med å få fram ei eiga sak om friare fartøyutforming, og det må presiserast at dette ikkje skal føre til auka fangstkapasitet samla sett. Komiteen er oppteken av at det må utviklast ordningar som sikrar dei minste fartøya kontinuerleg drift gjennom året. Dette er viktig for å koma dei fiskarane i møte som driv kombinasjonsnæringar. Det er i den samanhengen viktig å ta særleg omsyn til kystfiske i samiske område. Den dekte fiskeflåten har no ein gjennomsnittsalder på 23,2 år og treng fornying. Komiteen meiner fiskerinæringa er så regulert og har eit så varierande fangstgrunnlag frå år til anna at ho kjem i ei særstilling. Regjeringa vert difor beden om å koma attende til Stortinget med framlegg om aktuelle skatte- og finansieringsordningar som kan stimulera til ein auka utskiftningstakt i flåten i dei ulike delane av landet. Men komiteen har presisert at dette må skje innanfor ramma av skatteforliket av 1992. Det er grunn til å sjå nærmare på omfanget av kontraheringsstøtta, og den må aukast slik at fleire fartøy i fleire delar av landet kan få del i den. Alt i dag er fangstkapasiteten for stor i høve til ressursgrunnlaget. Det syner at trass i at det har skjedd ei strukturrasjonalisering, har me ikkje sett enden på den. I den samanheng er det viktig å få ein gjennomgang av og fastsetjing av fordelinga av kvotar mellom kyst- og havfiske, slik at det er råd å koma fram til ei varig fordeling. Skal strukturrasjonaliseringa lukkast, må rammevilkåra danna grunnlag for ei langsiktig planlegging innanfor næringa. Råfisklova er etter fleirtalet sitt syn ein høveleg reiskap for regulering av førstehandsomsetnad av fisk. Det er grunn til å minna om at auksjonsprisane på fisk knapt har vore i nærleiken av minstepris på fleire år. Det skulle tyda på at salslaga har marknadstilpassa prisfastsetjinga på ein god måte. Auksjonsforma er utbreidd som omsetningsmåte og får fram rett marknadspris. Det må likevel uttrykkjeleg stadfestast at ordninga med langsiktige, frivillige avtalar mellom kjøpar og seljar må tillatast. Det må vera ekstreme situasjonar som skal til for at slike avtalar kan omstøytast. Komiteen har funne grunn til å be om at denne ordninga vert vurdert nærare ut frå marknadssituasjonen i dag. Eit fleirtal i komiteen meiner at deltakarlova sin hovudregel om at fiskefartøyet skal vera 51 pst. fiskareigd skal vidareførast. Det må kunne gjerast unntak frå hovudregelen for havfiskeflåten når det er nødvendig for å medverka til livskraftige fiskerimiljø, halda oppe den geografiske fordelinga av fiskefartøy og auka høvet til verdiskaping i samspelet mellom flåten og industrien på land. I tida som kjem må me rekna med et det vert stilt nye og strengare krav til dokumentasjon av tilstanden til fiskebestandane våre. Dei internasjonale pliktene våre må òg nemnast i denne samanhengen. Marin forsking må verta eit satsingsområde i tida som kjem. Universiteta har ikkje midlar som står i høve til dei oppgåvene som skal løysast. Det kan koma til å kosta oss dyrt, ikkje minst med tanke på førebygging av fiskesjukdommar. Noreg er eit lite land, og det er grunn til å tru at me ikkje vil vera tente med ei oppsplitting av forskingsressursane på for mange aktørar. Det må difor byggjast vidare på dei forskingsmiljøa me har, der Havforskningsinstituttet i Bergen er berebjelken innan ressursforsking og Fiskeriforskning i Tromsø utgjer tyngdepunktet innan foredlingsforsking. Det politiske ambisjonsnivået må aukast monaleg i åra som kjem, når det gjeld forskingsinnsats. Komiteen har lagt omfattande vekt på forskingsaspektet i si innstilling, og eg vil understreka at forventningane til at fiskeriministeren kjem tilbake med ei aktiv oppfølging er stor. Kompetanse og rekruttering vert nøkkelfaktorar i utviklinga av norsk fiskerinæring. Fleksibilitet og nyskaping er viktig for å utvikla konkurransedugleiken. Det generelle kompetansenivået må difor verta høgare i alle ledd. Kunnskapsbiten vil verta stadig større når produkt som ein betalingssterk marknad vil kjøpa, skal utviklast. Det er svært positivt at det er utvikla fjernundervisningstilbod, slik at fiskarane kan få høve til å ta fagbrev. Dette må vidareførast og vidareutviklast. Rekrutteringsarbeidet må starta tidleg ved at born alt i barne- og ungdomsskulen får informasjon og kontakt med næringa og livet langs kysten. Dei som tek fiskerifagleg utdaning i vidaregåande skule, må sikrast lærlingplassar. Også på universitets- og høgskulenivå trengst det rekrutteringstiltak for å sikra næringa heilt nødvendig kompetanse. Det er viktig å satsa på tiltak som gjer at fleire kvinner vurderer næringa som attraktiv. Sist, men ikkje minst er det heilt avgjerande at heile fiskerinæringa tek i bruk dei som alt har skaffa seg fiskerifagleg kompetanse. Eg er uroa over at det kan sjå ut som om behovet for kompetanse mest vert uttalt i festtalar, medan røynda syner at det er vanskeleg for mange av dei som har skaffa seg slik utdaning, å få arbeid. Det er i beste fall korttenkt av næringa og i verste fall ein katastrofe for næringa. Eg tilrår det forslaget til vedtak som ligg i innstillinga.