trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-12-12:
Jeg lurer av og til på om stortingsrepresentanten hører etter det som blir sagt. Vi har sagt at vi er bekymret fordi dette reguleringsprinsippet for andre året – og det ser nå ut også for det tredje året – ender med lønnsnedslag. Denne måten å regne på når det er andre forhold med lønns- og prisutviklingen i samfunnet, vil gi pensjonister en rimelig god lønnsutvikling, men ikke sånn som det er nå. Da har vi sagt at det er vi nødt til å se på og få endret på. Jeg registrerer også at tidligere arbeidsminister fra Fremskrittspartiet mente dette, men at nåværende arbeidsminister mener det ikke. Det har ikke blitt fulgt opp. Det har ikke blitt fulgt opp av Fremskrittspartiet, og jeg har heller ikke hørt representanten har tatt til orde for det. Så jeg synes representanten bør ordne opp med egen regjering først og sikre at de følger det som representanten sier.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-12-12:
Jeg tror neppe representanten Kambe har sett vårt skatteopplegg, for hvis han hadde sett det, ville han sett at der er det store skattelettelser for alle med inntekter under 700 000 kr, i motsetning til det regjeringen og hans parti går inn for. Det er litt merkelig at representanten for Høyre hele tida behendig unngår det faktum at Fremskrittspartiet, som sitter i regjering og er samarbeidspartner, spiller på alle hester i denne saken og i denne salen – også nå. Det er kanskje ikke så rart at partier i opposisjon har ulik inngang til budsjettet, men det er verre at partier som sitter i regjering, spiller med ulik politikk i regjeringen og i Stortinget, sånn som de gjør nå. Det er helt riktig at SV ønsker å øke for pensjonistene. Vårt opplegg ville gitt ca. 6 400 kr til dem med minst pensjon. Det mener vi er en riktig sosial profil.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-12-12:
Det stemmer vel ikke helt, for dette skjedde også i 2014. Da var det ikke denne statsråden som var statsråd. Men dette er altså andre år på rad, og tabellene viser at det er tredje år på rad. Så hører jeg at statsråden når hun blir utfordret på dette, begynner å bruke floskelord som «robust» og «forutsigbart» osv. Men det handler mer om hvor mange år statsråden mener det er rimelig at man skal ende opp med et slikt resultat for pensjonister. For det er jo sånn for andre mennesker som er i lønnsarbeid – og dette er i hovedsak eldre folk som ikke er i lønnsarbeid – at man skal kunne jobbe overtid, eller jeg vet ikke hva, for å bedre inntekten sin. Da vil dette være en nedadgående inntekt for mange pensjonister, og vi kan ende opp der vi var, nemlig at det er en stor andel av pensjonistene som er fattige. Det klarte vi å gjøre et løft på da vi satt i regjering. Hvis vi ikke nå bremser, kan vi ende der igjen. Hvor mange år mener statsråden at dette kan pågå?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-12-12:
Det er lenge siden jeg har vært med i en debatt der det blir sagt så mye som ikke er riktig. Punkt én: Det er ett parti som spiller ulikt i regjering og i Stortinget, og det er Fremskrittspartiet, og det burde Høyre adressere. Det tør de tydeligvis ikke, men holder fremdeles på å snakke om at opposisjonen på Stortinget opptrer som sjølstendige partier. Det skulle jammen bare mangle at de ikke gjorde det. Så er det slik at en del av trygdeoppgjøret i to år var en opptrapping av minstepensjonen, det var en del av forhandlingene, og det var alle pensjonistene med på. Og vi fikk det til fordi vi mente at det var riktig å løfte minstepensjonene opp til 2 G. Noen av oss kunne ønske at det også kom høyere, men det var altså en del av drøftingene i forkant av trygdeoppgjøret. Vi bestemte oss for det, og vi gjennomførte det over flere år sammen med pensjonistorganisasjonene. Så det er direkte feil det som representanten Kambe sier her oppe. I tillegg til det er det bare representanten Kambe og representanten fra Fremskrittspartiet som i dag har brukt begrepet «forhandlinger». Ingen andre har gjort det. Så det er også feil – og en feil som de forsøker å skyve over på opposisjonen, som om det er noen i opposisjonen som har sagt dette. Til slutt til statsrådens tale om at av hensyn til oljeindustrien og oljeprisen er det pensjonistene som skal godta lønnsnedslag. Det sier altså en representant for den regjeringen som har brukt 20 mrd. kr i skattelette – mest til dem som har mest fra før. Det hadde man råd til. Det er vel sånn at den som har den sterkeste ryggen, burde bære den tyngste børa, også når det går i motbakke. Dette skjer til og med når det ikke finnes økonomisk faglig grunnlag – eller økonomer – som støtter at dette blir det arbeidsplasser av som kunne ha bidratt til økonomien, slik at vi hadde råd til pensjonene. Dette synes jeg var fælt å høre på – at det er det som er grunnen. Spørsmålet vi nå må stille oss, er: Har vi et reguleringssystem på pensjonene som fører til at mange pensjonister nå etter hvert vil bli fattige, hvis utviklingen fortsetter slik som den gjør? Jeg registrerer at Fremskrittspartiet og Høyre tydeligvis mener at det er greit at de aller rikeste skal få skattelette, at de som har millioner, for ikke å si milliarder, skal få penger uten å gjøre noen verdens ting for det, mens pensjonistene skal være de som bærer byrdene hvis det blir vanskelige tider i landet. Jeg håper pensjonistene merker seg dette.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-12-12:
I og med at vi ikke sitter i presidentskapet, vil vi redegjøre for at vi kommer til å stemme sammen med presidentskapets mindretall, nemlig stortingspresident Olemic Thommessen og visepresident Ingjerd Schou, om å gå imot § 16 første ledd andre punktum. Men vi har også et forslag – på et løst ark – som vi ønsker å fremme. Jeg har fått noen henvendelser om at det kan være mulig å skape flertall for det hvis det endres slik at det blir lydende: «Stortinget ber presidentskapet utrede hvordan kapitalinntekter kan inkluderes i systemet for avkorting, etter § 18 om «bortfall og avkorting av fratredelsesytelse og etterlønn», på linje med andre inntekter.» Man stryker altså to ord – «og foreslå» – i forslaget, for det det er behov for, er å få utredet dette grundig. Det er mulig å leve av kapitalinntekter, mange gjør det. For noen av oss kan det synes urimelig at man ikke skal inkludere det i de inntektene man eventuelt må dokumentere, og som skal danne grunnlag for om man kan få en slik etterlønn eller ikke. Vi mener det er rimelig at det gjøres. Derfor fremmer vi dette forslaget. Men hvis det er mulig å samle flertallet for å få en utredning, ønsker vi gjerne å endre ordlyden i forslaget.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-12-12:
Jeg er veldig glad hvis forslaget vårt kan få tilslutning og vi får det utredet, for det er rimelig. Men når det gjelder ordningen for dem som enten faller ut av Stortinget og ikke blir gjenvalgt, eller som slutter og ikke kommer i arbeid, synes jeg ikke det går an at dette huset, som vedtar hva slags regler andre som mister arbeidet, skal være underlagt, skal lage regler som skal være annerledes for oss enn for dem. Jeg tenker at vi må vedta regler vi kan leve med sjøl. Kan vi ikke leve med de reglene som er for de andre, må vi endre de reglene. Det er omstilling i andre bedrifter, det er bedrifter som blir nedlagt, og jammen har de også ansatte over 60 år, over 62 år og over 65 år. Det er ikke spesielt mye lettere for dem å skaffe seg verken inntekter eller ny kompetanse for å komme over i et nytt arbeid. Jeg mener at det står seg rett og slett ikke å ha ordninger for oss som er bedre enn for andre. Jeg vet at det er noen som kan ha problemer, men det gjelder også andre i arbeidslivet, andre deler i arbeidslivet, og at det skal være annerledes for stortingsrepresentanter enn for en som mister jobben sin, om det er i industrien eller om det er ja, hvor som helst, er helt umulig å forstå. Det er helt umulig for meg å forstå at Fremskrittspartiet i hvert fall kan gå inn for det. Jeg synes det er helt merkelig. Så jeg hadde håpet at Stortinget kunne legge seg på det prinsippet at de ordningene vi vedtar for andre, må også stortingsrepresentanter som kommer i en tilsvarende situasjon, kunne leve med, og derfor kommer vi til å stemme mot § 16 første ledd andre punktum.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2016-12-12:
Det er i dag utfordringer i introduksjonsprogrammet og opplæringen i norsk og samfunnskunnskap. Resultatene er ikke gode nok på landsbasis, og de varierer for mye mellom kommuner og mellom kvinner og menn. Kommunene gir ikke tilbud som er tilstrekkelig tilpasset hver enkelt deltaker, og det er behov for økt arbeidsretting. I praksis er introduksjonsprogrammet blitt standardisert både med hensyn til innhold og omfang. Regjeringen vil føre en integreringspolitikk som bidrar til at innvandrere som skal bo og leve i Norge, skal komme i jobb, bli skattebetalere, lære norsk og bli deltakende samfunnsborgere i tråd med sine evner og muligheter. Den norske velferdsmodellen er avhengig av høy deltakelse i arbeidslivet, og det er avgjørende for samfunnet at nyankomne innvandrere med fluktbakgrunn raskt kommer i arbeid. Gode resultater i introduksjonsprogrammet og opplæring i norsk og samfunnskunnskap er avgjørende for å oppnå dette. Jeg har stor tro på kommunene når det gjelder deres vilje og evne til å prøve ut nye ting og utvikle ordningene, slik at resultatene kan bli bedre og flere kommer raskere i arbeid. Forsøk vil gi viktig kunnskap og erfaringer som har direkte overføringsverdi til andre kommuner. Det vil også gi meg og mitt departement viktige innspill til å vurdere behov for endringer i regelverket. Dette er bakgrunnen for forslaget om en særskilt forsøkshjemmel i introduksjonsloven. Jeg noterer meg at flertallet i kommunal- og forvaltningskomiteen understreker betydningen av et godt og individuelt tilpasset introduksjonsprogram som gjør at flere kommer seg i arbeid og blir i arbeid. Jeg noterer meg også at flertallet slutter seg til formålet om å legge til rette for utvikling og økt fleksibilitet i kommunene. Jeg registrerer også at flertallet ikke vil åpne for økonomiske forsøk og kutt i stønaden utover det som er mulig med dagens regelverk med trekk i stønaden ved ugyldig fravær. Dette innebærer at vi ikke gir kommunene noen anledning til å prøve ut løsninger med økonomiske incentiver for å få flere til å oppnå et visst språklig nivå – verken redusert stønad i en periode, som er omtalt som et mulig eksempel, eller andre former for økonomiske incentiv. Dette er synd – jeg har tro på at også denne typen incentiver kan ha god effekt. Men vi jobber videre for å få utviklet introduksjonsordningen, og de endringene som blir gjort her i dag, vil legge godt til rette for det.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2016-12-12:
Dagens regelverk legger en del forhold til grunn gjennom lov og forskrifter om hvordan man skal innrette denne ordningen, og det som har vært tilbakemeldingen når jeg har reist en del rundt, er at man ønsker enda mer fleksibilitet med hensyn til å kunne utvikle nye måter å jobbe på. Derfor mener en dette vil legge godt til rette for det. Når det gjelder de økonomiske forholdene for kommunene, vil de få introduksjonstilskuddet uansett i den størrelsen som de gjør i dag, men her kan de da eventuelt velge å bruke det på en annen måte gjennom f.eks. ha noen økonomiske incentiver for å få resultat. Dersom kommunene hadde ønsket å gjøre noe slikt, måtte de ha redegjort for hvordan dette skulle gjøres i søknaden til departementet, som da ville dannet utgangspunktet for om den ville ha blitt innvilget. Jeg tar til etterretning at det ikke får flertall, og dermed går vi ikke videre på det.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2016-12-12:
Det er nok dem som prøver ut denne ordningen på hjemmebane ved at man f.eks. bruker gulrot dersom barnet er flink til å gjøre lekser og får gode resultat – og kanskje også har noen andre incentiver i motsatt fall. Jeg har tro på å stille krav til mennesker. Jeg har tro på at det å ha en gulrot, å ha en mulighet for å oppnå noe ekstra dersom man får gode resultater, kan ha en positiv effekt. Det ville med et slikt opplegg vært sånn at kommunene skulle søke og i søknaden redegjøre for hvordan man ville innrette det, og så ville departementet tatt stilling til det. Men jeg tar til etterretning at man ikke ønsker å prøve ut dette. Det synes jeg er synd, for jeg mener vi på mange ulike måter må prøve å komme i mål – å sørge for at folk lærer seg språket og kommer seg i jobb.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2016-12-12:
Jeg tror at dette er et opplegg som ville ha bidratt til at man kunne satt ekstra krav, man kunne hatt en gulrot dersom man fikk resultat. Det var utgangspunktet for at vi foreslo dette. Det er helt riktig at det er utrolig store forskjeller mellom dem som deltar i introduksjonsprogrammet, når det gjelder hvilket nivå man er på. Jeg har selv deltatt i undervisning av både analfabeter og folk som har kommet mye lenger enn det, og sett hvor utrolig store forskjeller det er. Jeg tenker at det er viktig å få opp kvaliteten på norskopplæringen i de kommunene der den ikke er god nok – i mange er den kjempebra. Representanten Karin Andersen var veldig opptatt av Sunndal kommune. Der har jeg også vært, og sett at man driver veldig godt. Det gjør man også i en rekke andre kommuner. Og så er det en del som har litt å strekke seg etter. Det må være målet vårt – å få dem til å strekke seg etter det. Da ønsker jeg økt fleksibilitet i måten man jobber på, og jeg kommer til å følge opp det som nå blir vedtatt i Stortinget, for å gi mulighet til forsøk innenfor de rammene som Stortinget har satt.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-12-12:
Eg hadde i grunnen ikkje tenkt å seie så mykje, som det heller ikkje er tradisjon for i desse sakene, men eg vil takke komiteen for eit godt samarbeid. Fleirtalet i komiteen har ingen merknader til saka. Det er ein del merknader frå eit mindretal, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, og eg går ut frå at dei sjølve vil gjere greie for dei. Men det er i alle fall ein samla komité som tilrår innstillinga og forslaget til lov.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-12-12:
Det er ikkje meininga å forlengje debatten, men slik han har utvikla seg, tenkte eg å ta ordet og seie noko likevel. Realiteten i det vi her diskuterer, hadde vi ein debatt om i Stortinget for snart to år sidan, så at det er eit stort behov for å ha ein debatt no, slit eg litt med å sjå. Det er av og til slik at saker der ein eigentleg ikkje står så forferdeleg langt frå kvarandre eller er så forferdeleg ueinige, likevel utviklar seg til å bli store debattar i denne salen, med ein veldig ideologisk patos om pisk og det eine og det andre – for ikkje å snakke om at ein bevisst misforstår kvarandre sine posisjonar, kanskje fordi ein ser seg tent med å skape ei konfliktlinje som ein ønskjer skal vere der. Det Stortinget gjorde då ein fatta vedtak, var eigentleg å velje mellom det som var den dågjeldande situasjonen, nemleg at ein ikkje har noka aktivitetsplikt, men vide moglegheiter til å påleggje det, og at ein skal ha ei aktivitetsplikt, men vide moglegheiter for å gjere unntak frå ho. Det var det Stortinget tok stilling til. Kor stor den forskjellen blir i praksis, der ute i den enkelte kommunen, kan ein nok diskutere. Det eg ikkje oppfattar at det er noka særleg ueinigheit om, er at det er bra at ein har eit aktivitetstilbod, og at sosialhjelpsmottakarar som kan dra nytte av det, får den moglegheita. Det opplever eg faktisk at alle parti seier er bra. Det må jo vere bra. Så trur eg alle skal erkjenne – og det er eigentleg denne lovsaka eit uttrykk for – at det å sørgje for at alle skal få den moglegheita, er ein krevjande jobb, både fordi det kostar pengar, og fordi det krev kompetanse i den enkelte kommunen. Då får eg lyst til å leggje til at dette er nok eit eksempel på ei sak der eg trur at mange plassar i landet kunne ein dratt nytte av å gjere meir saman og vere ein større kommune som kan byggje kompetanse til å levere nettopp den typen tenester. Så er det nokon som er veldig imot at Stortinget skal meine noko om det, men som på ingen måte frir seg frå at Stortinget skal gå inn og detaljstyre og krevje at det eine og det andre skal bli gjort innanfor dagens kommunar. Slik er det – det var ikkje meininga å starte den store kommunesamanslåingsdebatten, men frå min ståstad tenkjer eg det er bra at folk har moglegheita til å få aktivitet, og det er heilt ok at det ligg som ei plikt i lovverket at kommunane skal tilby det, men det er klart at den enkelte kommunen må byggje opp kompetanse og ha ressursar til å gje det meining. Det er ein jobb som ein ikkje løyser på ein-to-tre gjennom lovvedtak. Det er ein jobb som må gjerast der ute.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-12-12:
No har representanten Lundteigen både i replikkar og i innlegg gått tungt inn i kva han meiner burde ha vore resultatet av trygdeoppgjeret. I den førre saka gjekk han tungt inn i kva han meinte burde ha vore resultatet av eit lønsoppgjer. Og før i år gjekk han også rimeleg tungt inn i kva han meinte burde ha vore resultatet av jordbruksoppgjeret, og stemde vel, så vidt eg hugsar, imot heile oppgjeret. Mitt spørsmål er om Lundteigen på vegner av Senterpartiet har lyst til å gjere litt greie for korleis partiet ser på arbeidsdelinga mellom storting og regjering i den norske modellen, som dei snakkar så varmt om, og om det synet har endra seg litt etter at dei kom i opposisjon og ikkje sjølv lenger sit i regjering.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2016-12-12:
Jeg kan også takke for samarbeidet i saken. Arbeiderpartiet har ikke merknader til selve saken, men la meg likevel komme med noen kommentarer til de merknadene som SV og Senterpartiet har. Det er selvsagt deler av disse merknadene vi også kan slutte oss til, som f.eks. at Norge har ratifisert flere ILO-konvensjoner som verner om streikeretten, og at ILO-konvensjonene tilsier at tvungen lønnsnemnd bare kan tillates dersom streiken setter liv, helse eller personlig sikkerhet for hele eller store deler av befolkningen i fare. Det er vi selvsagt enig i, men vi mener at Stortinget ikke har forutsetninger for å gå inn i årsakene til konflikten. Tariffpartene er selvstendige organisasjoner, og verken regjering eller storting kan eller bør instruere selvstendige tariffparter. I den grad man ønsker å si noe om hvordan staten som arbeidsgiver eller som eier av foretakene, som er medlem i Spekter, bør opptre, bør det skje i forkant av lønnsoppgjøret.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2016-12-12:
Jeg vil stille statsråden et spørsmål som for så vidt omhandler de delene av proposisjonen som ingen her omtaler noe særlig i dag. Det gjelder dem som får straffegjennomføring i utlandet, og som hittil har kunnet ta med seg trygdeytelsene til utlandet fordi man ikke har klart å gjennomføre endringer i lovverket. Jeg har lyst til å spørre statsråden om hvor mange dette gjelder.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2016-12-12:
Det er en ganske vesentlig del av denne proposisjonen, og det står i departementets vurdering: «Departementet er imidlertid gjort oppmerksom på at ordlyden i folketrygdens bestemmelser om reduksjon eller tap av rett til ytelser under opphold i «institusjon under statlig ansvar» og «anstalt under kriminalomsorgen» har gitt rom for tolkningstvil ved opphold i tilsvarende institusjoner eller fengsel i utlandet.» Synes statsråden det viser regjeringens gjennomføringskraft at man har latt det gå så lenge etter at man begynte å sende fanger til Nederland, før man griper fatt i den typen trygdeeksport?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2016-12-12:
Representanten Heggelund lurte på om Arbeiderpartiet var litt forvirret i sine holdninger til denne saken. Da må jeg si at dersom representanten Heggelund hadde lest den rapporten som ligger til grunn for denne saken her i dag, hadde han kanskje forstått noe mer om hva Arbeiderpartiet mener. Vi er altså for aktivitetsplikt, vi stoler på at kommunepolitikerne våre klarer å finne gode tiltak, sånn som representanten Åmland nå snakket om. Men i en situasjon der arbeidsledigheten øker og vi får flere sosialhjelpsmottakere, er det tiltakene som må til, sånn som vi hørte representanten Åmland omtale, og ikke nye lovhjemler. I rapporten fra Proba står det altså: «Spørreundersøkelsen tyder på at 15 600 flere sosialhjelpsmottakere vil overføres til statlige tiltak etter at den nye loven er trådt i kraft. Om man forutsetter en varighet av disse tiltakene på 6 måneder, noe vi mener er realistisk, vil dette kreve 7 800 nye plasser». Og hva foreslår regjeringen? Nesten ingen. Det står videre: «Hvis kommunene selv må etablere tilsvarende tiltak, vil dette koste rundt kr. 15 000 per deltakermåned». Det vil være en totalkostnad på 1,4 mrd. kr. Hvor er de pengene, Heggelund? I den samme rapporten sies det at hvis man skal overlate til kommunene å gjøre dette, vil den totale kostnaden være på om lag 0,5 mrd. kr, og at tiltakene vil vare i underkant av fire måneder. Ja, vi tror det er behov for mer penger. Derfor øker vi kommunerammen betydelig, sånn at flere kommuner kan være i stand til å etablere de riktige tiltakene, og vi øker antall tiltaksplasser i budsjettet vårt sånn at flere kan gå på tiltak. Hvis det er noe som noen virkelig burde ta selvkritikk på her i dag, er det ikke det at det er igjen ledige tiltaksplasser som ikke er oppbrukt i år. Jeg må si at det er en av de tingene som virkelig overrasker meg – at statsråden ikke klarer å styre Nav sånn at man bruker opp tiltaksplassene, i en situasjon der vi har så mange arbeidsledige og så mange utenfor arbeidslivet. Så jeg vil anbefale representanten Heggelund å gå gjennom økonomien i dette og forklare hvordan han mener at kommunene skal få økonomi til å etablere de arbeidsplassene som her er helt nødvendige dersom flere skal komme seg ut av passiv sosialhjelp. De 60 millionene som bevilges, er jo penger til byråkrati, og det er greit nok, vi trenger byråkrati, og vi vet at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen er god til å øke antall byråkrater, men her trengs det penger til tiltak.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2016-12-12:
Det er riktig at kommunene klarer seg sånn noenlunde nå. 36 pst. økning i eiendomsskatten under Høyre og Fremskrittspartiets regjeringstid er jo et bevis på at de har klart å skaffe seg midler på andre måter. Men jeg vil minne representanten Heggelund om at vi i statsbudsjettet fjerner 60 mill. kr til aktivitetsplikt. Det veksler vi inn i 2 mrd. kr mer til kommunene, vi veksler det inn i 2 000 flere tiltaksplasser, og vi øker ordningen med lønnstilskudd med 50 mill. kr. Samtidig omdisponerer vi 125 mill. kr fra ordningen med AAP nettopp fordi de unge sosialhjelpsmottakerne – noen av dem kommer inn på AAP-ordningen – også skal kunne få aktiviteter. I motsetning til regjeringen og det partiet som Heggelund er medlem av, gjør vi faktisk endringer også på AAP-ordningen. Jeg har bare hørt Høyre snakke om det hittil.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Senterpartiet har merknader i innstillinga, ikke minst fordi disse merknadene vil være merknader som er en del av det som – som representanten Aasrud nå sa – er stortingsbehandling i forkant av kommende oppgjør hvis det ikke skulle gå bra, slik som nå har skjedd, slik at en altså har premisser for behandlingen i det hele. Jeg forstår det sånn at det for så vidt ikke er noen uenighet når det gjelder de merknadene som Senterpartiet og SV har, men det er viktig for meg å utdype litt det som der blir sagt. Det er vel ikke noen tvil om at årsaken til konflikten, som var svært beklagelig, og som påførte både arbeidsgiver og arbeidstaker store ulemper, og ikke minst de pasientene som var berørt av den, er manglende tillitsforhold mellom ledelsen ved våre offentlige sykehus, i dette tilfellet Spekter, og Akademikerne. Det er det tillitsforholdet vi nå må gjøre det vi kan for å gjenopprette, for det er en veldig sentral del av vår norske arbeidslivsmodell. Det er skadelig for samarbeidet og utviklingen i sykehusene om dette fortsetter, og ikke minst arbeidsgiversiden har et særlig ansvar for å bedre tillitsforholdet. Dette er sjølsagt sentralt for Stortinget, for når staten er sykehuseier, jf. helseforetaksloven, er det Stortingets ansvar å medvirke til å få et bedre tillitsforhold. Det saken gjelder, er det faktum at legene har avtalte unntak fra arbeidsmiljølovens arbeidstidsbestemmelser og har behov for klare avtaler mellom arbeidsgiver og arbeidstaker på dette området. Unntak fra arbeidsmiljølovens arbeidstidsbestemmelser er av et sånt omfang når det gjelder legene, at det er forankret i en avtale med fagforening med innstillingsrett, altså med mer enn 10 000 medlemmer. Legenes arbeidstidsbestemmelser er svært vide og er gitt generelt. Etter Senterpartiets vurdering krever en videreføring av en avtale med et slikt unntak fra lovens arbeidstidsbestemmelser at begge parter kan slutte opp om det. Det må ikke etableres en rettstilstand hvor en avtale om unntak fra arbeidsmiljøloven ikke kan sies opp. Jeg håper at statsråden, som er til stede, kan understreke at siden vi her har så vide unntak fra arbeidsmiljøloven – de er forankret i en avtale mellom parter, her en arbeidstakergruppe som har innstillingsrett, med mer enn 10 000 medlemmer – er en enig i at slike unntak må gjennomføres ut fra en forståelse mellom begge parter. Dersom en skulle komme i den situasjonen at en ikke får en god løsning på konflikten, vil det kunne bety at vi vil få sykehus med mer eller mindre attraktive arbeidstidsbestemmelser – mellom private sykehus og offentlige sykehus og internt mellom offentlige sykehus – og det vil være til skade for den helheten som vi snakker om.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Jeg vil takke statsråden for innlegget. Jeg er helt enig i at det er partene som har ansvaret, og at det er fri forhandlingsrett. Samtidig må vi også gå inn i hvorfor det ble en streik – hvorfor det ble en konflikt. Det henger sammen med at det ble en endret forståelse om innholdet og praktiseringen av tariffbestemmelsene, hvor det ble mindre kollektivt vern for de ansatte som er hjemlet i unntak fra arbeidsmiljøloven. Det er det som er noe av det sentrale. Når en har et unntak fra arbeidsmiljøloven, fordrer det at partene er enige om det unntaket, for det går veldig langt i å kreve mer av de ansatte enn det som arbeidsmiljøloven generelt gir grunnlag for. Mitt spørsmål er om statsråden er enig i at en videreføring av et sånt unntak fra arbeidsmiljøloven krever at begge parter er enige i innholdet i unntaket, sånn at det blir en rimelig balanse mellom belastningene på begge parter.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Det foreligger en avtale som er helt nødvendig når en har et sånt unntak. Avtalen regulerer forholdene på de offentlige sjukehusene. Sjukehusene er ikke bare offentlige, de er eid av staten, og det er statsråden som er øverste ansvarlig som arbeidsgiver for sjukehusene. Derfor kan ikke statsråden bare si at dette er en avtale mellom to parter. Den ene parten er i sin grunnleggende konsekvens regjeringa og staten. Derfor er mitt spørsmål igjen: Et sånt unntak fra arbeidsmiljøloven, som er så omfattende som vi her har, krever jo at partene – både arbeidsgiver og arbeidstaker – er enige om det. Har statsråden kommentarer til det prinsipielle spørsmålet?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Det er helseministeren som har det faglige ansvaret, samtidig som arbeidsministeren har ansvaret for arbeidslivspolitikken. Det er derfor vi er i møte med arbeidsministeren her i dag. Jeg er litt overrasket over at ikke arbeidsministeren har satt seg mer inn i det som var årsaken til streiken. Det var en streik som påførte mange store ulemper. Derfor synes jeg det ville vært helt naturlig at arbeidsministeren hadde innsyn i hva som er streikegrunnlaget, og hva som må gjøres for å komme i et bedre tillitsforhold.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Senterpartiet er helt enig i det som Dag Terje Andersen sier om frie forhandlinger og at en har de virkemidler som er nedfelt etter lov og regelverk, hvis en ikke blir enig. Det som er det spesielle i denne saken, er at Spekter i dette tilfellet er arbeidsgiverorganisasjon for sjukehusene, og sjukehusene er eid av staten, og den øverst ansvarlige for sjukehusene er helse- og omsorgsministeren. Derfor er det vesentlig å knytte noen kommentarer til hvorfor det ble streik, for det er den anledningen vi har til å diskutere dette i Stortinget hvis en ikke skulle reise en egen sak. Derfor har Senterpartiet skrevet merknader om det. Staten er arbeidsgiver, og staten har et stort ansvar her. Det er viktig for oss å påse at det unntaket som er i arbeidsmiljøloven, blir praktisert sånn at det gir forutsigbarhet og trygghet for alle dem som arbeider i sjukehusene, for det er hele systemet bygd på – at sånne omfattende unntak fra loven skal ha den forankringa. Det er et standpunkt Senterpartiet står på. Vi står videre på at staten må ta årsakene til denne konflikten på alvor, sånn at vi ikke kommer i samme situasjon til neste år, med tilsvarende konflikter, som i sin konsekvens kan risikere å føre til at det blir forskjellige arbeidstidsbestemmelser for ulike sjukehus – ulike statlige sjukehus.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Saken om aktivitetsplikt gjelder de aller svakeste, de som får midlertidig sosialhjelp. Jeg registrerer at statsråden sier at det er et stort engasjement fra Høyres side for å bistå disse menneskene. Det å bistå her vil innebære at det vil koste penger. En vil altså gjøre en bedre jobb, og det vil bety at en må ha en større aktivitet, noe som koster penger. Sosialhjelp betales over kommunenes budsjetter, og spørsmålet mitt er da: Hvem er det som skal betale for denne økte kostnaden? Logisk sett, siden det betales over kommunebudsjettet, ligger det da an til at det er kommunene som skal betale for den økte aktiviteten? Eller er det sånn at staten framover ser for seg at den skal betale en større del av denne aktiviteten fordi kommunene vanskelig kan gjøre denne jobben, for den er så enormt stor?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Representanten Wiborg beskriver korrekt at situasjonen endrer seg. Det som var rette prinsipper for noen år siden, trenger ikke å være rette prinsipper inn i framtida, fordi forholdene i norsk økonomi er endret. Pensjonistene er en viktig gruppe som ønsker å delta i diskusjonen om sine vilkår, og derfor bruker også representanten Wiborg begrepet pensjonistoppgjøret. Mitt spørsmål er: På hvilken måte ønsker representanten Wiborg å trekke pensjonistene inn i pensjonistoppgjøret på en måte som både gir mulighet og gir ansvar for det som Stortinget seinere skal behandle?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Representanten Kambe brukte begrepet «forutgående forhandlinger». Det vil jo da si forhandlinger mellom partene, som er staten og pensjonistorganisasjonene. Representanten Wiborg sa «reell forhandlingsrett». Det er interessant. Det skal altså etter begge regjeringspartienes syn være forhandlinger. De forhandlingene må jo da skje ut fra hvilke oppdrag Stortinget foregående år har gitt til regjeringa, og det som blir resultatet av forhandlingene, skal så legges fram for Stortinget, og det er Stortinget som har eneretten til å bevilge. Det er jo da naturlig at Stortinget, når en får det tilbake, kommer med sine meninger om hvordan det er gjennomført, meninger som da har betydning for neste års forhandlinger. Er representanten Kambe enig i det jeg nå sa, som en dynamisk prosess hvor organisasjonene blir ansvarliggjort og kommer med sin mening, men at det er Stortinget som bestemmer, og det er Stortinget som sier hva som er premissene neste år?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Det var ingen – det var ingen år det ble endret. Det som er viktig, er at Stortinget og Stortingets partier sier ifra året før hva som er premissene som neste års forhandlinger skal skje ut fra, og at man er veldig tydelig på det. Nå har vi fått klarlagt her at både regjeringspartiet Høyre og regjeringspartiet Fremskrittspartiet ønsker reelle forhandlinger. Det er noe ganske annet enn det som gjelder i dag. I dag er disse samtalene over i løpet av noen få timer – kanskje én time. Det kalles ikke forhandlinger innenfor næringslivet eller arbeidslivet. Nå skal det altså være reelle forhandlinger. Det er ganske interessant. Det resultatet som en da kommer fram til, skal legges fram for Stortinget, og vi får en reell diskusjon her. Det er vesentlig for å sikre at pensjonistenes ulike inntektsforhold kommer fram, og at de som etter Senterpartiets vurdering har den laveste inntekten, får det beste pensjonsoppgjøret framover.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
I den tida jeg har vært på Stortinget, er det gjort ett virkelig løft for minstepensjonistene, og det var i 1996. I 1996, da Senterpartiet var i opposisjon, ble det gjort et krafttak for å bedre minstepensjonistenes situasjon, og det er vi stolte av. Statsråd Magnhild Meltveit Kleppa, den gangen hun var sosialminister, fulgte opp den samme politikken – så omfordeling er kjernepolitikk for Senterpartiet. Det som nå er det store spørsmålet, er: Hva har Norge råd til framover? Det er så store økninger i pensjonsutgiftene at en er nødt til å se med større nøkternhet på utviklingen i pensjonistenes totale kostnader. Da er behovet for omfordeling større, når vi er i en situasjon der vi ønsker å begrense veksten totalt sett og sikre de laveste best. Så til spørsmålet om avkortning for samboende og enslige. Senterpartiet har ingen planer om å endre det, men vi har stemt klart imot å gjøre det som Fremskrittspartiet har gjort, fordi vi har en mer begrenset pengesum til disposisjon enn det Fremskrittspartiet har.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Vi har en rekke lønnsoppgjør og inntektsoppgjør i samfunnet, og veldig mange av dem er mellom to parter som er helt uavhengige av det offentlige. De går på den måten at det er mellom de private partene, for å si det på det viset. Så har vi oppgjør som er mellom private parter og det offentlige, enten det er pensjonistoppgjøret, jordbruksoppgjøret eller i den forstand det som var konflikten med Spekter og Akademikerne, hvor det var staten som var eier av sjukehusene, som var oppdragsgiveren for Spekter. I de sakene hvor det er staten på den ene sida og organisasjoner på den andre sida, må Stortinget ha en mening om hva som skal være innholdet i forhandlingene, både når det gjelder ramme og fordeling. Det er noe som sies året før forhandlingene blir gjennomført. Så skal Stortinget ta stilling til resultatet når det er ferdig.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
I innstillinga som vi nå behandler, framgår det på side 2: «Etter at tallgrunnlaget er drøftet med organisasjonene, fastsetter Kongen, med hjemmel i folketrygdloven, reguleringsfaktorer og satser for minste pensjonsnivå.» Videre: «I drøftingsmøtene, som ledes av arbeids- og sosialministeren, deltar» pensjonistorganisasjonene mfl. Vi har nå fått avklart at representanten Wiborg snakker om reell forhandlingsrett, og at representanten Kambe snakker om forutgående forhandlinger. Som sagt: Hvilket språk en bruker, er viktig. Mitt spørsmål er derfor: Vil statsråden bruke ordene «forutgående forhandlinger» istedenfor «drøftingsmøter» om det som skal skje mellom staten og organisasjonene i 2017?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-12-12:
Så langt jeg husker, var det som skjedde i 2007 og 2008 at man i forhandlingene mellom staten og pensjonistorganisasjonene ble enige om en løsning. Og det jeg svarte på, var at den løsningen som man da ble enige om, den ble ikke forandret i Stortinget. Det var kjernen i det jeg svarte på. Det er et standpunkt som Stortinget tar, ut fra de resultater som man står overfor, basert på det som er drøftet i Stortinget året før. Det som skjedde i forbindelse med denne innstillinga som vi nå har, og årets behandling av den, var at det var en høring hvor pensjonistorganisasjonene ønsket reelle forhandlinger. De var helt tydelige på det. Vi har nå fått fram at Fremskrittspartiets talsmann er for reelle forhandlinger, og Høyres talsmann er tilhenger av det som kalles for forutgående forhandlinger. Begge har brukt begrepet «forhandlinger». Og forhandlinger er drøftinger, samtaler om det som skal bli et resultat som man så blir enige om eller ikke enige om. Dersom man blir enige om det, legges resultatet fram for Stortinget som en enighet. Hvis man ikke blir enige, legger staten fram sitt syn, som Stortinget så skal ta stilling til. Det er kjernen i det som er gangen i det som ligger i den merknaden som Senterpartiet er med på her avslutningsvis, at sånn må det være. Og Stortinget har et sjølstendig ansvar for på ethvert tidspunkt å ta stilling til det som blir framlagt, enten det er et ensidig forslag fra statens side, eller det er et omforent resultat av forhandlinger mellom partene. Det er kjernen i det, og jeg er interessert i å høre om noen av representantene fra regjeringspartiene er uenig i at sånn skal systemet fungere.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Det er, som flere har vært inne på her i dag, partene i arbeidslivet som har ansvaret for inntektsoppgjørene og for arbeidsfreden. Den frie forhandlingsretten med adgang til bruk av kampmidler innebærer at samfunnet også må tåle ulempene en arbeidskonflikt fører med seg. Samtidig er det allment akseptert at verken streik eller lockout skal ramme samfunnet på en måte som setter liv og helse i fare. Etter brudd i forhandlingene mellom Akademikerne og Spekter i helseforetakene varslet Akademikerne 10. juni 2016 plassoppsigelse for 329 medlemmer i helseforetakene. Riksmekleren nedla forbud mot arbeidsstans og innkalte partene til mekling. Etter mekling 5. og 6. september konstaterte mekleren at partene sto så langt fra hverandre at det ikke var grunnlag for å legge fram et forslag som kunne forventes å bli anbefalt av partene. Meklingen ble avsluttet kl. 00.30 natt til 7. september, og streiken var et faktum. Streiken ble trappet opp flere ganger, og partene ble innkalt til ny tvungen mekling 5. oktober. Begge parter meddelte at de ikke fant grunnlag for å bevege sine posisjoner for å kunne finne fram til mulige mellomløsninger. Meklingen ble avsluttet, og det ble meldt ytterligere opptrapping av streiken. Statens helsetilsyn fulgte streiken i helseforetakene nøye og vurderte løpende de konsekvenser streiken hadde for pasienters liv og helse. Streikeuttaket omfattet ikke bare leger, men også psykologer, ingeniører, jurister, økonomer, samfunnsvitere og tannleger. Etter hvert som streiken ble trappet opp, ble det meldt om stadig flere utsettelser av ulike typer konsultasjoner og behandlinger, og at det ble stadig mer krevende å ha oversikt over situasjonen. Da streiken var inne i sin femte uke, omfattet den 628 personer ved 13 helseforetak. Den 11. oktober 2016 konkluderte Helsetilsynet med at det hadde oppstått fare for liv og helse. Statens helsetilsyns konklusjon var klar og entydig. Den aktuelle situasjonen med udekkede vakter ved Nordlandssykehuset HF innebar at det hadde oppstått fare for liv og helse som følge av streiken. Streiken førte dessuten til svært mange utsatte undersøkelser, behandlinger og konsultasjoner, noe som førte til at det ikke lenger kunne utelukkes at pasienter ble dårligere eller sto i fare for å få redusert livslengde. Et stort omfang av utsatte undersøkelser og konsultasjoner innebar også en overhengende risiko for at tjenestetilbudet skulle bli uforsvarlig i en lengre periode, også etter endt konflikt. På bakgrunn av Helsetilsynets vurdering innkalte jeg partene til et møte tirsdag 11. oktober kl. 18.30. Partene bekreftet på møtet at de ikke så noen mulighet for å komme til enighet. I lys av dette meddelte jeg at regjeringen så det som nødvendig å fremme forslag for Stortinget om en tvungen lønnsnemndsbehandling av arbeidstvisten. Slik situasjonen hadde utviklet seg, mener jeg det ville vært uforsvarlig ikke å gripe inn.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Jeg kjenner ikke detaljene i avtalen som er inngått mellom partene. Dette er en avtale som er inngått dem imellom, og det er de som står ansvarlig for både å forvalte avtalen og følge opp avtalen som de selv har inngått. Vi har alle lest i avisene og hørt at det har vært strid om tolkningen av avtalen. Men det er like fullt partenes ansvar å sørge for at avtalen som de har inngått seg imellom, følges opp på riktig måte. Den saken vi i dag har til behandling, er konsekvensene av en streik. Helsetilsynet gjorde det helt klart at det var blitt fare for liv og helse etter fem ukers streikeuttak. Konsekvensen av det var at vi måtte gripe inn med tvungen lønnsnemnd.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Det er åpenbart en fordel at begge partene som har inngått en avtale, er enige om forståelsen av denne avtalen. Vi må forutsette at de i avtaleinngåelsen har felles forståelse av hva denne avtalen innebærer. Det er partene som har inngått denne avtalen, og det er deres ansvar å følge opp avtalen, hvordan den skal forstås og etterlevelsen av den. Staten er sykehuseier. Jeg synes ikke det er naturlig for meg som arbeidsminister å kommentere den delen av det. Det kan helseministeren helt sikkert redegjøre bedre for enn meg. Men igjen: Avtalen som er inngått, er det partene som har ansvaret for, både for forståelsen og etterlevelsen av den.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Jeg oppfattet det mer som en kommentar enn et spørsmål. Jeg vil bare vise til mine tidligere svar. Jeg oppfatter at det vi står overfor nå, er at partene må sette seg ned sammen og bli enige om hvordan avtalen er å forstå. Saken vi i dag har til behandling, er konsekvensen av streiken som oppsto. Fem uker med streik medførte fare for liv og helse. Da så regjeringen det nødvendig å gripe inn med lønnsnemnd. Men det er partenes ansvar – arbeidsgiversiden er Spekter, og arbeidstakersiden er Akademikerne – å sørge for at avtalen forstås likt mellom partene, slik at man unngår denne typen situasjon igjen.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Nå er det Kommunal- og moderniseringsdepartementet som har ansvaret for den statlige arbeidsgiverpolitikken, og det er jobbet med en strategi, en egen strategi – det er første gang på 20 år, så vidt jeg vet. Detaljene i den kjenner ikke jeg til, men jeg mener absolutt at arbeidsgiverpolitikk er et sentralt og viktig område. Jeg er glad for at moderniseringsministeren har tatt tak i dette – 20 år siden sist, det er ikke en dag for tidlig. Så får vi komme tilbake til hvordan det skal behandles senere. Dette ligger som sagt i et annet departement enn mitt.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
For det første vil jeg si meg helt uenig i premisset i spørsmålet fra representanten Andersen. Representanten brukte i sted begrepet «uhelse», og er det noe som fører til uhelse, så er det passivitet og utenforskap. Høyres engasjement i saken er nettopp å hindre og redusere både passivitet og utenforskap, for vi ser at folks helse forringes av det. Nå skal kommunene innføre aktivitetsplikt, jeg forutsetter at kommunene følger det opp. Så er det tilsynsmyndighetene som følger opp kommunene i deres arbeid. Vi har vært opptatt av at terskelen for hva som skal være aktivitet, vil være litt opp til kommunene i møte med den enkelte sosialklient. Sosialklientenes og ungdommenes behov er ulike, men for noen vil det å komme seg ut døren og til sosialkontoret i seg selv være en oppgave stor nok i en innledende fase. De vil trenge hjelp til kanskje å fylle ut en CV eller skrive en jobbsøknad. For andre kan det være helt andre tiltak som kreves. Da er det opp til kommunene sammen med klienten å vurdere hva som er riktig tiltak for den enkelte.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Kvaliteten må vi selvfølgelig følge med på. Mitt poeng er at det er litt opp til kommunen og den enkelte sosialhjelpsmottaker å vurdere hva som er egnet tiltak for den enkelte sosialhjelpsmottaker. Der er sosialklientene vidt forskjellige. For mange kan det være arbeidsmarkedstiltak som er riktig. Der ligger det også mye penger i budsjettet. Nav har mer enn nok penger til tiltak slik det ligger an nå, og vi er selvfølgelig også innstilt på å bevilge mer når det er nødvendig. Mange kommuner følger ikke opp sitt ansvar i dag, det vet vi jo. Det er også bakgrunnen for at vi nå innfører en plikt; kommunene skal følge opp unge sosialhjelpsmottakere under 30 år med relevante tiltak som får dem ut av passivitet og over i aktivitet. Jeg har møtt mange av ungdommene som nå opplever aktivitetsplikten. Jeg har ikke hørt noen av dem klage på at dette nå innføres. Tvert imot oppfatter jeg – i hvert fall ut fra dem jeg snakket med, og ut fra tilbakemeldingene som de kommunene som gjør det, får – at ungdommene er positive til at de nå endelig blir sett og får denne oppfølgingen som de lenge har ønsket.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Det har jeg ikke tall på her. Det finnes det helt sikkert tall på, men det har jeg ikke på stående fot, så det må jeg komme tilbake til. Ellers skal jeg komme tilbake i løpet av debatten – jeg har det ikke klart for meg nå.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Meg bekjent er ikke det tallet som representanten spurte om, høyt. Det er ikke mange man har sendt ut, og det er heller ikke lenge man har hatt muligheten til å gjøre det. Hensikten med lovendringen er at man skal sidestille dem som soner i Norge, med dem som soner utenfor. Bakgrunnen for denne endringen er at man skal rydde opp i en forskjell som var der tidligere.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
En forutsetning for å innføre aktivitetsplikten som Stortinget satte da man behandlet dette i 2015, var at man skulle gå i dialog med kommunesektoren om kostnadene ved å innføre det. Det har regjeringen gjort. Etter denne konsultasjonen ble vi enige om at iverksettelsen for unge under 30 år vil koste 60 mill. kr, og det er også det regjeringen har lagt til grunn i sine budsjetter. Jeg går ut fra at KS, når de har gått med på denne summen, også er enig i det. I tillegg er det også andre bevilgninger vi gjør som retter seg mot den samme gruppen. For eksempel foreslår vi nå 30 mill. kr til en forsterket ungdomsinnsats i Nav for unge under 30 år som etter åtte uker ikke har jobb eller aktivitet. Sånn sett følger regjeringen opp vedtakene i budsjetter. Kommuneøkonomien er bedre enn på mange år, tiltaksporteføljen vår er stor, og det er også penger igjen på budsjettet. Jeg føler meg trygg på at kommunene vil kunne ivareta dette på en god måte. De vil også kunne spare penger på det og få flere ut av sosialhjelpen.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Som jeg sa i mitt innlegg nettopp, har vårt utgangspunkt vært at vi ønsker å involvere Stortinget i trygdeoppgjøret, men vi har ment at det er riktigere å legge fram denne informasjonen på høsten, hvor også Stortinget kan behandle dette sammen med statsbudsjettet, hvor vi også tross alt legger inn penger til det vi foreslår. Jeg synes det er litt underlig at dette skal bli en diskusjon om når på året vi skal diskutere disse spørsmålene. Det viktigste må jo være at Stortinget får anledning til å diskutere dette, og at det da også gjøres i den forbindelse hvor budsjettene for neste år behandles.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Den eneste forskjellen på før og nå er at pengene til trygdeoppgjøret fastsettes på Arbeids- og sosialdepartementets budsjett framfor på ymseposten til Finansdepartementet. Trygdeproposisjonene som Stortinget har behandlet hver vår, har gjort én ting i all hovedsak, og det er å flytte penger fra en post til en annen, men all den tid Stortinget har vedtatt ved lov hvordan reguleringer skal fastsettes, er det lettere å foreta den bevilgningen umiddelbart framfor å vente. Drøftingsinstituttet er som det alltid har vært. Vi snakker om at vi innkaller til møter på samme måte som før, og vi drøfter akkurat som før, så den eneste forskjellen på før og nå er at man ikke lenger behøver å flytte penger fra en post til en annen, fordi Stortinget allerede i 2011 har vedtatt hvordan dette skal gjøres.
Anniken Hauglie (Høyre), 2016-12-12:
Det er riktig at regjeringen gjennomgikk reguleringsprinsippene. Vi inviterte også de parlamentariske lederne til et møte på statsministerens kontor 18. mars i år, hvor vi gjennomgikk hvordan vi hadde gjennomgått denne reguleringsmekanismen. Vi orienterte pensjonistenes organisasjoner i april om det samme. Vi presenterte dette – hvordan vi hadde gjennomgått det – også i revidert nasjonalbudsjett. Bakgrunnen for at vi ikke ønsker å gjøre noen endringer nå, er at vi er opptatt av at pensjonssystemet skal være robust og forutsigbart. Det skal være bærekraftig. Og i en tid hvor det er store utfordringer i norsk arbeidsliv, hvor vår viktigste næring sliter, er det viktig at pensjonene står i forhold til det. Dette har vi informert Stortinget om, både gjennom møter som jeg nå har redegjort for, og også i revidert nasjonalbudsjett i år.