Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-05:
Martin Luther King Jr. sa en gang: «Menneskelig framgang skjer ikke automatisk og er heller ikke en selvfølge. Vi står nå overfor den kjensgjerning at i morgen er i dag. Vi står ansikt til ansikt med øyeblikkets krav om handling. I livets og historiens gåtefulle gang er det mulig å handle for sent(...) (...) 2007 ble det store oppvåkningsåret. Det er ikke lenger mulig å lukke øynene for den store krisa verden står overfor, nemlig menneskeskapte klimaendringer som truer morgendagen. De aller fattigste trues i dag. Ikke noen annen sak haster det mer å gjøre noe med enn akkurat dette. Human Develpoment Report fra UNDP 2007/2008 slår fast at løser vi ikke klimakrisa, når heller ikke verden tusenårsmålene. Ikke bare må verdens rikeste land ta det største ansvaret for å løse klimakrisa ved å få ned CO2-utslippene, verdens rikeste land må også ta hovedansvaret for at utviklingsland blir satt i stand til å tilpasse seg virkningene av klimaendringene. Når verdens fattigste blir utsatt for tørke, voldsomme uvær, oversvømmelser og miljøbelastninger, gjør dette at de har mindre ressurser til overs for å skape et bedre liv for seg og sine barn. Når den globale oppvarminga endrer værforholda på Afrikas Horn, betyr det at avlingene slår feil, og at mennesker sulter, eller at kvinner og unge jenter må bruke flere timer for å hente vann. Når vi i de rike landa erkjenner at det er nødvendig å tilpasse seg de endringene som uansett kommer, enten det er å redde Bryggen i Bergen eller bygge flom- og rassikring, er det likevel i landsbysamfunn i Bangladesh, ved Ganges eller Nilen og i de voksende byslumområdene i utviklingsland vi finner dem som virkelig er utsatt for stormene og oversvømmelsene. UNDP-rapporten 2007/2008 peker på de langsiktige skadevirkningene klimasjokket er for den menneskelige utvikling – et eksempel: I Etiopia eller i Kenya har barn som er fem år eller yngre, 36 pst.–50 pst. større sannsynlighet for å være underernært dersom de blir født i en tørkeperiode. Det frarøver dem retten til et verdig liv. Vi i de rike landa må ta det største ansvaret for å få ned klimautslippene, finne forutsigbare mekanismer for finansiering av teknologi i land som har den samme retten til en verdig levestandard som det vi har, men uten å gå vegen om CO2-utslipp, og ikke minst finne en mekanisme som sikrer fattige mulighet til å tilpasse seg. Verden må finne fram til finansielle mekanismer som også går utenom bistandsbudsjettene. Det er en utfordring vi har fått, bl.a. fra Kirkens Nødhjelp. Den må vi tenke alvorlig gjennom. Kampen mot klimaendringene er både lokal og global. Før den brasilianske miljøvernforkjemperen Chico Mendes døde, snakket han om hvilke bånd som bandt hans lokale kamp for å bevare regnskogen, til en global kamp for sosial rettferdighet. Han sa: «Til å begynne med trodde jeg at jeg sloss for å redde gummitrær. Så trodde jeg at jeg kjempet for å redde regnskogen i Amazonas. Nå forstår jeg at jeg slåss for menneskeheten.» Da er det bra at det nå kommer signaler om at våre ministre reiser til Bali med budskapet om et krafttak for å redde regnskogen. Det er også et krafttak for biologisk mangfold. I miljøhandlingsplanen er bevaring av biologisk mangfold og bærekraftig naturressursforvaltning prioritert høyt. Bærebjelker er lokal deltakelse, styrking av lokalbefolkningas rettigheter til naturressursene, og et partnerskap mellom organisasjoner som kan miljø her hos oss, og miljøbevegelsen i de fattigste landa. Derfor er jeg glad for at vi i dette budsjettet styrker dette arbeidet. 2007 er også det året da fredsbevegelsen og miljøbevegelsen fant sammen. Symbolet er Fredsprisen til FNs klimapanel og Al Gore. Det fører meg over til en annen stor utfordring. Komiteen peker på at spredning av masseødeleggelsesvåpen og faren for atomopprustning er en av vår tids største trusler. Med Russlands suspensjon av CFE-avtalen, Bush’ angrep på ABM-avtalen og planene om et rakettmissilforsvar kan lang tid med konvensjonell nedrustning brytes og rustningskontroll og ikke-spredning stå i fare. La det være helt klart at ikke-spredning og nedrustning er mål som utfyller hverandre. De kan ikke holdes atskilt. Jeg er glad for at Norge under debatten i FNs generalforsamling om nedrustning og internasjonal sikkerhet tok til orde for et nytt krafttak i arbeidet med å demme opp for atomopprustningen. I kampen mot terror bruker USA Iran som den store fienden. Nå viser det seg at Iran avsluttet sitt atomprogram for fire år siden. Pakistan er pr. i dag et mye mer ustabilt land. Landet har atomvåpen, og med en destabilisering i Pakistan kan atomvåpen komme på feil hender og forårsake en virkelig krise. Regjeringa tar en ledende rolle for å få fortgang i arbeidet med et internasjonalt forbud mot klaseammunisjon. Det er løfterikt at over 80 land nå støtter Oslo-erklæringa om å forhandle fram et forbud i 2008. Det er viktig både av humanitære årsaker og for å bidra til gjenoppbygging og utvikling i områder med konflikt og krig. Det har folk i Laos, Afghanistan og Libanon lært. Frihet fra klimaødeleggelser og fattigdom og frihet fra krig og konflikt er sentrale menneskerettigheter. Kampen for menneskerettigheter er viktig for Norge. Sånn er det ikke overalt. Et grelt eksempel er Saudi-Arabia: 14. november i år ble en 19 år gammel kvinne, utsatt for gjengvoldtekt, idømt seks måneders fengsel og fysisk avstraffelse i form av 200 stokkeslag. Straffen ble doblet etter at kvinnen gav et intervju og kritiserte rettssystemet og dommen. Saudi-Arabia ratifiserte FNs kvinnekonvensjon i 2004, og det er viktig at norske myndigheter i enhver dialog med saudiarabiske myndigheter er tydelige i forhold til disse grove bruddene på menneskerettigheter. En viktig internasjonal menneskerettighetskampsak er å avskaffe kriminalisering av homoseksualitet. Hovedutfordringa i arbeidet mot disse menneskerettighetsbruddene har vært og er fortielse. Overgrepene hemmeligholdes på grunn av det sosiale stigmaet homofili er forbundet med. Dette medfører at overgrep verken rapporteres, etterforskes eller kritiseres. Stigmaet har også ført til at homorettighetsorganisasjoner ofte har jobbet alene. I desember i fjor la Norge i FNs menneskerettighetsråd fram en uttalelse der diskriminering på grunnlag av seksuell orientering og kjønnsidentitet fordømmes. 54 land på tvers av alle regioner var med på uttalelsen. Regjeringa har utpekt kampen mot diskriminering på grunnlag av seksuell orientering som et særlig innsatsområde i menneskerettighetsarbeidet. Det er jeg stolt over. Sikkerhetsrådets resolusjon 1612 fra 2005 setter fokus på barn som ofre for krig og konflikt. Resolusjonen oppfordrer til at barns perspektiv, beskyttelse og rettigheter integreres i alle fredsprosesser, i gjenoppbygging og i programvirksomhet. I tillegg oppfordrer den land til å iverksette tiltak for å hindre bortføring av barn og bruk av barn som barnesoldater. Land som gir økonomisk utviklingshjelp, oppfordres til å styrke nasjonale institusjoner og lokale sivile samfunnsorganisasjoner, slik at disse kan settes i stand til å drive talsmannsarbeid, beskyttelse og rehabilitering for barn som utsettes for konflikt og konsekvensene av disse. Regjeringa understreker også hvor viktig det er å gi utdanning til barn i konflikt. Dette arbeidet kan knyttes opp mot en videreføring av Sikkerhetsrådets resolusjon 1325 om kvinner, fred og sikkerhet. Her i Norge har vi en nasjonal handlingsplan som skal følge den opp internasjonalt. Det er viktig at vi kobler arbeidet til å gjelde både kvinner og barn. Vi vet at kvinner og barn utnyttes kynisk og blir ofre for vold og overgrep. Det sivile samfunnet, de utenomparlamentariske bevegelsene som utfordrer oss og skaper debatt, er en viktig del av vårt demokrati. De får statlige bidrag for å støtte bevegelsene i sør og for å drive informasjon her heime. For SV er det viktig at støtte ikke fører til at systemdebatten stilner. Vi trenger debatten rundt WTO, IMF og Verdensbanken, f.eks. Derfor er vi i SV spesielt glade for at det nå opprettes en ny tilskuddsordning til debatt og informasjon om globalisering. Det vil de nye bevegelsene nyte godt av.