Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2009-03-23:
Riksrevisjonens påpekninger omkring norsk humanitær bistand minner meg om sangen til Alf Prøysen, hvor det heter: «Du ska få en dag i mårå som rein og ubrukt står(…) og da kæin du rette oppatt æille feil ifrå i går.» (…) I sangen til Alf Prøysen gjentas det samme refrenget helt til sangen ebber ut. Omtrent slik oppleves det å lese Riksrevisjonens påpekninger. Etter en årevis gjentagende kritikk og stadige forsikringer om at det ikke skorter på viljen til å etablere bedre kontrollrutiner, er det naturlig å konkludere med at Utenriksdepartementet ikke har evnen til å spore resultatene fra norsk bistand. I et slikt scenario er det naturlig å spørre seg om norsk bistandsindustri føler seg hevet over de kontrollmekanismene som gjelder for all annen bruk av skattebetalernes penger. Er det mulig at enkelte i denne bransjen tenker slik at siden formålet og intensjonene er så gode, vil de fleste akseptere og forstå at mye av hjelpen ikke er effektiv? Sannheten er uansett at norsk bistandspolitikk er kommet i et uføre, hvor aktivitetsnivået er større enn hva de administrative ressursene klarer å håndtere. Da burde denne industrien, som all annen industri, sette tæring etter næring og ikke satse på tilgivelse i etterkant. I motsetning til Sverige ser det ikke ut til at Norge vil kreve reformer for å fortsette å bidra til ineffektive internasjonale bistandsorganisasjoner. Dette akter imidlertid Sverige å gjøre noe med. «Money talks». Men noen slike krav vil ikke stilles fra Norge. I Aftenposten 10. mars siteres nemlig statssekretær Håkon Gulbrandsen på at Norge ikke har planer om å trekke seg ut av noen av de multinasjonale organisasjonene vi støtter. Men statssekretæren sier samtidig at han er enig i at mange av organisasjonene kan bli mer effektive. Det naturlige spørsmålet å stille er jo da hvilke organisasjoner han sikter til, og hvordan statssekretæren mener organisasjonene kan effektiviseres. Én ting er å observere, noe ganske annet er å handle. Vi får stadig høre at vår bistand gir stor innflytelse verden over. Da er det merkelig at vi ikke bruker denne innflytelsen til å redusere ineffektiviteten vi selv konstaterer eksisterer. Sverige velger, som sagt, en annen tilnærmingsmåte. Svenskene stiller klare effektivitetskrav. Evner ikke organisasjonene å levere, vil svenskene trekke seg ut. Sverige navngir fem konkrete ineffektive og toppstyrte organisasjoner. Det gjelder FNs globale miljøfond, FNs kontor for narkotika og kriminalitet, FNs organisasjon for byutvikling og boligspørsmål, FNs kontor for AIDS og FNs kvinnefond. Da svenskene har kommet til en slik konklusjon, er det ikke helt unaturlig å anta at også Norge vil konkludere på samme måte. Sveriges og Norges forståelse av bistand og effektivitet burde jo være sammenfallende. Det forunderlige er jo at når det gjelder Norges bidrag til FN, finner man aldri noe som er så kritikkverdig at overføringene reduseres. Et av de grunnleggende dilemmaene med bl.a. norsk bistand er at den i mange tilfeller bidrar til korrupte regimer, og at de klamrer seg til makten. Jo mer en statsleder velger å ignorere sine egne innbyggere, jo mer behov vil det være for bistand. Og jo mer bistand som kommer inn, jo lenger vil det være mulig for de samme korrupte statslederne å sitte ved makten. Systemet som er etablert, gjør at statsledere bruker store deler av sin tid til å påvirke donorer, mens behovene til egne innbyggere og velgere ignoreres. Dette er en ond spiral som på sikt gjør enda flere mennesker fattige, og som gjør enda flere mennesker avhengig av bistand utenfra. To eksempler på dette er Norges bistand til Uganda og Zimbabwe. Avhengighetsparadokset kan også dokumenteres gjennom statistikken. I årene 1970–1998 var verdens bistandsnivå til Afrika på sitt høyeste, men samtidig steg fattigdommen fra 11 til 66 pst. Ja visst er det flere mennesker som blir hjulpet med sine grunnleggende behov, men vi skaper samtidig en enda større avhengighet av bistand, og ikke minst bidrar dagens bistandsregime til at befolkningseksplosjonen får fortsette. Dette er en utvikling ingen er tjent med, og aller minst de fattige selv. Norsk bistand kan med andre ord oppleves som positiv på mikronivå, men som katastrofal på makronivå.