Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2015-05-28:
Først vil jeg takke statsråd Vidar Helgesen for nok en god og omfattende redegjørelse om viktige EØS- og EU-relaterte spørsmål. Selv skal jeg være raus nok til å innrømme at jeg ikke er helt upartisk, men jeg vil likevel mene at redegjørelsen bærer preg av at regjeringen mente alvor da den i regjeringsplattformen varslet en langt mer aktiv europapolitikk. Honnør til statsråd Helgesen og resten av regjeringen for dette. Selv om Norge ikke er medlem av EU, er vi svært nært knyttet opp gjennom EØS-avtalen og gjennom de mange andre avtalene vi har med EU. Det eksisterer ingen debatt om norsk medlemskap i EU i dag i Norge. Likevel eksisterer det en rekke EU-relaterte debatter. Hos våre viktigste europeiske allierte, i Storbritannia, har det nettopp vært avholdt et parlamentsvalg, der resultatet kanskje kom uventet på mange. De konservative sikret seg flertall alene, noe jeg var veldig glad for, og det vil bli forhandlinger med EU, med en påfølgende folkeavstemning i 2017. I 1982 markerte anerkjente The Economist 25-årsjubileet til det som i dag er EU, med å trykke et bilde av en gravstøtte på forsiden. Mange har også senere spådd EU-samarbeidets død, spesielt under kriser, men så viser det seg nettopp at det snarere er under slike kriser at samarbeidet faktisk styrkes og ikke svekkes. Der tror jeg faktisk også at de såkalte EU-skeptikerne kanskje kan bidra til at man kommer tilbake på sporet igjen i EU. Jeg tror fremtiden for EU-prosjektet avhenger av minst to ting. Det ene er at samarbeidet må ha en relevans for de innbyggerne det favner, og ikke bare de politikerne og byråkratene det gagner. Det andre er at samarbeidet må levere på minst to viktige områder, som begge har med trygghet å gjøre – trygghet i betydningen vekst og arbeidsplasser og trygghet i betydningen felles front mot det eller dem som truer utenfra. En rekke av de problemstillingene britene er opptatt av knyttet opp mot EU, gir god gjenklang hos oss her i Norge, enten det gjelder spørsmål knyttet til byråkrati, maktfordeling og selvbestemmelse eller det gjelder spørsmål knyttet til innvandring og trygdeturisme. Også i flere andre EU-land enn Storbritannia løftes de samme problemstillingene frem. Fra norsk side bør vi være tydelige på at dette er spørsmål også vi skulle ønsket oss bedre svar på enn de som er førende fra EU-siden i dag. Etter å ha fulgt debatten Storbritannia versus EU over tid er jeg faktisk overrasket over at EU-siden ikke har vist større evne til en viss ydmykhet eller i hvert fall imøtekommenhet overfor britene Dette fører meg over på det neste temaet jeg vil si noen ord om, den sikkerhetspolitiske situasjonen i Europa. Er det noe som mer enn noe har gjort både europeisk samhold og samling ytterligere relevant igjen, er det nettopp dagens sikkerhetsutfordringer i Europa. For kort tid siden deltok jeg på utenrikskomitémøte i Europaparlamentet og diskuterte forsvars- og sikkerhetspolitikk med kollegaer fra Europaparlamentet og de nasjonale parlamentene. I slike debatter – og med nevnte diskusjon i Storbritannia i minne – er det helt nødvendig å minne om at Storbritannia er den viktigste og største militærmakten blant EU-landene. Uten Storbritannia med på laget vil oppfatningen av EU som en relevant sikkerhetspolitisk aktør raskt visne hen. I den nye sikkerhetspolitiske situasjonen i Europa er Norge også tjent med at Storbritannia sitter ved bordet når EU fatter viktige beslutninger, ikke minst når det gjelder den sikkerhetspolitiske dimensjonen. Vi er nå inne i en særdeles utfordrende sikkerhetspolitisk situasjon i Europa etter Russlands aggressive fremferd i Ukraina. Putin risikerer å ende opp med det resultatet han kanskje minst av alt ønsket seg, nemlig økt samhold og integrasjon i Europa. Russlands folkerettsstridige handlinger og maktbruk i Ukraina har utløst en alvorlig sikkerhetspolitisk situasjon. Den har klare implikasjoner også for Norges forhold til Russland. Fra norsk side må det ikke være noen tvil om at vi står sammen med våre nærmeste allierte og partnere både i analysen av hva som forårsaket krisen, og i fordømmelsen av Russlands aggresjon mot Ukraina. Det må heller ikke være noen tvil om at dette har ført til en sikkerhetspolitisk krevende situasjon, som fremdeles kun kan løses politisk, ikke militært. Til slutt er det viktig å minne om at Norge historisk har hatt et godt og konstruktivt forhold til Russland, at det som kan fortsette av samarbeid, fortsetter, og at vi er de første til å være klare til å videreutvikle og forsterke naboskapet og samarbeidet omkring felles utfordringer dersom Russland bestemmer seg for å justere kursen. En slik normalisering vil kreve at Russland endrer sin linje, respekterer folkeretten, overholder Minsk-avtalene og bidrar til tillitsbygging. Russlands videre handlinger er dermed avgjørende for hvordan samarbeidet kan bli. Det sier seg selv at samarbeidet om sikkerhetspolitikken og forsvarspolitikken må prioriteres. Men det må også arbeidet med en felles energipolitikk, som ikke minst garanterer energisikkerhet på en helt annen måte enn før. I tillegg har man de pågående forhandlingene om TTIP mellom USA og EU. Fører de frem, vil EU og USA ha etablert verdens desidert største frihandelsområde. Vi vet ennå ikke hva slags konsekvenser en slik avtale vil få om den kommer ferdigforhandlet i havn. Det eneste vi vet, er at den vil få konsekvenser, også for Norge. At Norge skal legge seg så tett som vi bare kan opp til å følge disse forhandlingene, sier seg selv. Ikke bare vil en slik avtale ha store handelspolitiske konsekvenser, den vil også binde Europa og USA sammen på en slik måte at den gir utslag på andre områder enn de som kan telles i klingende mynt En av pilarene i EU-samarbeidet er prinsippet om fri bevegelse. Det må være helt klart at utgangspunktet her er, ikke minst, en fri bevegelse over landegrensene med arbeid og ikke velferdsytelser for øye. Fremskrittspartiet er enig i at arbeidsinnvandring fra andre EØS-land i det store og hele er positivt, også for Norge. Men – og det er et men her: Det har fulgt en del med i kjølvannet av dette, og dermed skal vi også følge debatten om såkalt velferdsturisme, som man har den i Storbritannia, og som man også har den i Danmark. Derfor er jeg svært glad for at regjeringen tar problemstillingene knyttet til velferdsturisme på alvor, og at en vil se nærmere på muligheten for å begrense trygdeeksport. Europapolitikk er like mye utenrikspolitikk som innenrikspolitikk – kanskje enda mer innenrikspolitikk de senere årene enn det har vært utenrikspolitikk. Ikke bare i denne sal, men i kommunestyresaler og bystyresaler rundt omkring i hele landet går det nesten ikke en dag uten at man diskuterer et EU- eller EØS-relatert spørsmål. EU har blitt moden og tatt sin rolle i sikkerhets- og utenrikspolitikken. Hvis man husker tilbake på begynnelsen av de blodige Balkan-krigene – og i år er det 20 år siden slutten på den blodigste av dem alle, nemlig krigen i Bosnia – oppførte EU seg ikke særlig modent og ikke særlig samlet. Europa var splittet, Europa var lite på. Nå ser vi en helt annen rolle, vi ser at EU har tatt ansvar som en sikkerhetspolitisk aktør. Mens NATO har blitt viktigere den siste tiden, har EU også blitt viktigere. Det må også vi ta inn over oss i Norge. EØS er svært viktig for norsk industri og norsk næringsliv, og vi skal fortsette med å videreutvikle vårt forhold til EU gjennom EØS og de andre avtalene. Det er våre største handelspartnere som er medlemsstater i EU, og det må vi også ta inn over oss. Men vi skal være i en aktiv europapolitikk, og det innebærer også å være villige til å stille krav, til å heve stemmen når man trenger å heve stemmen. Det er nettopp det jeg oppfatter at statsråd Helgesen og denne regjeringen faktisk tør å gjøre, og den veien håper jeg de fortsetter på.