Svein Ludvigsen (Høyre), 2005-02-03:
Jeg er glad for det fokus som Riksrevisjonen har satt på fiskeriforvaltningen, og for de synspunkter som komiteen reflekterer både i innstillingen og i saksordførerens redegjørelse på vegne av en relativt samstemt komite. Ressursforvaltningen er krevende, som flere har vært inne på, og jeg er tilfreds med at kontroll- og konstitusjonskomiteen så klart er enig med departementet i at Riksrevisjonens forvaltningsrevisjon er nyttig lærdom, men at den også har sin begrensning. Målene for fiskeri- og havbrukspolitikken er ambisiøse, sa representanten Brørby i sitt innlegg, og det er jeg enig i. Men bærekraften er selve grunnmuren i fiskeripolitikken og fiskeriforvaltningen for å oppnå positive resultater. Kompleksiteten blir svært synlig i krysningspunktet mellom hensynene til at vi forvalter felles ressurser med andre land, og at verdiskapingsperspektivet må knyttes opp både til fangstleddet og til landbasert industri, så vel som den langsiktige avhengigheten distriktsbosettingen har til fiskerinæringen. Sånn sett må balansepunktet ligge i trianglet av hensyn knyttet til sosioøkonomiske og bedriftsøkonomiske nødvendigheter og bærekraftig biologi. Jeg er også fornøyd med at komiteen synes å legge til grunn at de langsiktige forvaltningsmålene om bærekraftige bestander må ha en føre var-tilnærming som har et tidsperspektiv som ivaretar fiskeri- og havbruksnæringens store økonomiske betydning for nasjonen og dens rolle i oppfyllelsen av distriktspolitiske målsettinger. Forvaltning av levende marine ressurser blir stadig mer kompleks, til tross for ønsket om forenkling. Riksrevisjonen har måttet foreta noen forenklinger i sin undersøkelse. Det er forståelig, og det er nødvendig, men, slik også komiteen peker på, når det ikke blir fokusert på helheten i forvaltningen, bør det også utvises varsomhet med å trekke bastante konklusjoner. Den landbaserte delen av industrien er f.eks. ikke tatt med, og derfor må rapporten leses med de begrensninger det medfører, slik også saksordføreren var inne på. Departementet har høstet - det er ingen tvil om det - nyttig erfaring i kontakten med Riksrevisjonen under utarbeidelsen av undersøkelsen. Dette har ført til en nyttig gjennomgang i forhold til å løse de utfordringene som er blitt avdekket, og vi har på flere områder allerede forbedret rutiner og rapporteringer i Fiskeri- og kystdepartementet. Altså er jeg enig med komiteen og Riksrevisjonen, som mener at undersøkelsen vil bli et godt arbeidsverktøy for forvaltningen framover og nyttig i Fiskeri- og kystdepartementets arbeid med å forbedre rutiner og praksis med hensyn til etatsstyring, rapportering og evaluering. Kontroll- og konstitusjonskomiteens merknader vil også være viktige retningslinjer i en kontinuerlig prosess for å forbedre forvaltningen. Jeg vil understreke at vi tar ansvar for en bærekraftig utnyttelse av fiskeressursene. Kvotefastsettelsen for samtlige fellesbestander som forvaltes i samarbeid mellom Norge og Russland, skjer nå på grunnlag av omforente, bærekraftige forvaltningsstrategier. Avtalen fra og med 2003 i det norsk-russiske forvaltningssamarbeidet i Barentshavet er således en klar forbedring, og i tråd med Riksrevisjonens anbefalinger. Jeg merker meg for øvrig at komiteen uttrykker tilfredshet med at kvotefastsettelsen i Barentshavet i år er i tråd med de vitenskapelige anbefalingene. Representanten Kristiansen har rett når han viser til at de fleste bestandene er i vekst. Det er først og fremst et resultat av klok forvaltning over lengre tid. Forhåndsbestemte beslutningsregler for hvordan kvoter skal fastsettes under skiftende bestandsforhold, bidrar til økt forutsigbarhet for næringen og til å dempe årlige variasjoner i kvote- og bestandsstørrelser - til beste både for bestandene og for næringsaktørene. Forpliktende internasjonalt samarbeid er avgjørende for muligheten til å forvalte felles bestander på en bærekraftig måte og for å holde kontroll med det totale uttaket av fisk. Dette arbeidet gis høy prioritet fra norsk side, men erfaringene viser at våre viktigste forvaltningspartnere, Island, Færøyene, EU og Russland, ikke alltid har sammenfallende prioriteringer med våre norske. I så måte må vi avveie kortsiktige avvik fra rådgivningen opp mot behovet for å sikre norske langsiktige interesser. Men jeg er enig i representanten Enoksens synspunkt hva gjelder kvoteforhandlinger med andre land, og hvor komplisert det kan være, nettopp fordi de ulike land ikke til enhver tid har sammenfallende prioriteringer og interesser. Komiteens flertall er opptatt av at gjelden har økt - flere talere har vært inne på det - selv om det er gjennomført kapasitetsreduserende tiltak. Da er det viktig å minne oss alle om at det direkte formålet med strukturordningene er å redusere antall fartøy, for på den måten å øke kvotegrunnlaget og fangstinntektene for hvert enkelt fartøy og samtidig bidra til å redusere driftskostnader og utgifter til f.eks. vedlikehold, forsikringer, redskaper osv. Dette vil gi et kvotegrunnlag som åpner for fornyelse av flåten for å gi fiskerne bedre og tryggere arbeidsmiljø, som igjen stimulerer til rekruttering og ikke minst til en bedre kvalitativ utnyttelse av hele fisken. Fartøyenes tekniske fangstevne og gjeldsbyrde kan således øke, dersom det samtidig med reduksjonen av antall fartøy foretas utskifting til nye og større fartøy gjennom teknologisk utvikling eller ved kompetanseheving. Men det er ikke gitt at lønnsomheten der vil bli dårligere. Flåtens samlede tekniske fangstevne blir i dette perspektivet av mindre interesse enn hvor mange enheter flåten består av. Det er fartøyeierne som kjenner fartøyets kapasitet, og som kan tilpasse driftsgrunnlaget gjennom strukturordningene, slik at lønnsomheten maksimeres. Innsatsreguleringene er derfor i hovedsak innrettet mot å begrense antall fartøy og i mindre grad mot å regulere fartøyutformingen. For færre fartøy vil utvilsomt føre til større kvotegrunnlag for de gjenværende og øke fangstinntektene for hvert aktivt fiskefartøy. Det er også målet med strukturordningene som er og vil bli tilbudt ringnotflåten så vel som havfiskeflåten for øvrig og kystflåten. Å hindre fiskerne i å ta i bruk ny teknologi og å skifte ut til mer effektive fartøy kan ingen mene skal være aktuell politikk, selv om jeg hører synspunkter fra andre som tyder på at man vil overstyre fiskerne og fiskebåteierne i fornyelse av flåtene. Jeg registrerer også debatten omkring de foreslåtte strukturtiltakene for havfiskeflåten, som fortsatt er ute på høring, og derfor skal jeg ikke gå inn i diskusjon om det. Men striden omkring begrepet «evigvarende kvote» er interessant. Ikke desto mindre er det en debatt som i beste fall må karakteriseres som svært unyansert når det gjelder begrepet «evigvarende». Derfor skal jeg bare slå fast at det er ingen grunnleggende forskjell mellom den rettighet en sjarkfisker på finnmarkskysten har til å høste sin andel av en kvote, og den rettighet som et ringnotfartøy har, enten det gjelder den opprinnelige kvoten eller en eventuell tilleggskvote. De er like evigvarende og like tidsuavgrenset, samtlige kvoter, og en må være kvalifisert for å kunne opprettholde retten til dem. Derfor blir denne debatten om «evigvarende kvoter» i og for seg ganske misvisende, fordi evigvarighetsbegrepet ikke kan brukes i denne sammenheng, og kan slett ikke brukes på én måte på én fartøygruppe og ikke på en annen. Grunnleggende er det ingen forskjell på sjarkflåten og et havgående fartøy i så måte. Ressurskontrollen har samlet sett, må vi erkjenne, ikke oppnådd de forbedringer som ble lagt til grunn i redegjørelsen for Stortinget i 2001. Innenfor de ressursene Fiskeridirektoratet er blitt tilført, har vi likevel oppnådd gode resultater. På fjorårets kommisjonsmøte mellom Norge og Russland diskuterte en grundig problemene med ureglementert uttak av torsk i Barentshavet. Begge parter er bekymret over situasjonen og er enige om å treffe nødvendige tiltak for å få bukt med ulovlighetene. Blant annet er det enighet om å innføre rapporteringsplikt for fartøy som driver omlasting til havs. Fartøy som mottar fangst ved omlasting til havs, pålegges dessuten satellittsporingsplikt på lik linje med andre fiskefartøy. Med andre ord, jeg deler komiteens uttrykte bekymring på dette området. Men la meg også slå fast at de som fra Stortingets talerstol i dag sier at kapasitet har ingenting med overfiske og ulovligheter på havet å gjøre, tar feil. Det er klart at overkapasitet inspirerer til økte ulovligheter på havet, og det uregulerte og ulovlige fisket som er bunnet i overkapasitet, er et internasjonalt, ja et globalt problem. Arbeidet med å kartlegge russiske fartøyers aktivitet i Barentshavet gjennomføres også i et tett samarbeid mellom Fiskeridirektoratet, Kystvakten og russiske myndigheter. Samarbeidet mellom Fiskeridirektoratet og Kystvakten har de senere årene blitt forsterket. Samarbeidet er betydelig utvidet i det daglige arbeidet knyttet til inspeksjoner/landingskontroller og oppfølging av saker. La meg i den anledning igjen få understreke at uten det gode samarbeidet mellom Kystvakten og fiskeriforvaltningen hadde det ikke vært mulig å rydde opp i en rekke av de forhold som er blitt forbedringer på kontrollsiden. Ressurskontrollen er likevel en ung disiplin både nasjonalt og internasjonalt. Lite tyder på at kontrollbehovet vil bli mindre i framtiden. Arbeid knyttet til russiske fartøyers omlastingsaktivitet i Barentshavet så vel som kontrollen knyttet til pelagisk sektor rundt Nordsjøen har avdekket at ressurskontroll egentlig omfatter langt mer enn det en tradisjonelt har lagt i begrepet. Komiteen er opptatt av mer og bedre skriftlighet, bedre rutiner og dokumentasjon i arbeidet med ressurskontrollen, slik også Riksrevisjonen er inne på. Jeg er enig i det, og fra 1. januar i år har vi forsterket kontrollen med den sjøgående kontrollvirksomheten, ledet av to kompetansesenter i Tromsø og Ålesund, i nært samarbeid med de øvrige regionkontorene i Fiskeridirektoratet. For vi kommer ikke bort fra at kompetanseheving trengs i forvaltningen på dette området, for vi har med aktører å gjøre som etter hvert har relativt sofistikerte måter å omgås regelverket på. Direktoratet har nå i samarbeid med Kystvakten og salgslagene utarbeidet en overordnet strategi, brutt ned på de enkelte bestandene, for bruk av risikovurdering innenfor ressurskontroll. Dette vil bli satt ut i livet i løpet av 2005. Samarbeidet med de største salgslagene er forbedret når det gjelder ressurskontroll, og jeg vil følge opp komiteens merknader hva angår inndratte midler, både med hensyn til hjemmelsgrunnlag, anvendelse av midlene og kontroll med bruken av inndratte midler. Komiteen peker på, som riktig er, at manglende resultatindikatorer først og fremst skyldes komplekse politiske mål knyttet til fiskerinæringen. Jeg ser selvsagt behovet for konkrete resultatkrav, mens etatsstyringen tradisjonelt har fokusert på beskrivelse av utføringen av arbeidet, men har i mindre grad rapportert på resultat og måloppnåelse. Dette er kanskje en av de aller viktigste lærdommer vi kan trekke av Riksrevisjonens rapport, som synliggjør behovet for dette. Dette er det nå blitt gjort endringer på, og departementet er i gang med å finne fram til tilfredsstillende indikatorer. For eksempel har vi i høringsnotat om strukturkvoteordning for havfiskeflåten, som ble sendt ut 26. november i fjor, definert indikatorer for måloppnåelse på denne måten: Målet er som sagt å redusere antall fartøy, og definerte indikatorer for suksess har vi forsøkt å definere som antallet fartøy som blir trukket utantall driftsdøgn på de gjenværende fartøyenelønnsomhetstallene for disse båtene I debatten er spørsmålet om grunnrente reist. Dette er et komplisert og vesentlig spørsmål knyttet til fiskeripolitikken, og Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med disse spørsmålene i en annen sammenheng.