trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-03-22:
Jeg var litt i tvil om jeg skulle svare, men jeg regner med at spørsmålet ble stilt til landbruksministeren. Jeg vil bare kort si at statsråden naturligvis ikke her kan gå inn på behandlingen av det vedtaket som er fattet av Omsetningsrådet, hvis det skulle bli en ankesak som havner i departementet. Vi vil forholde oss til det spørsmålet når en slik anke eventuelt foreligger i departementet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-22:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg klarer ikke å se at det er noen motsetning mellom de betraktningene jeg har, og de som statsråden her tilkjennegav. Jeg synes at mange av de grepene som skisseres og de tankene som statsråden presenterer, er ting som på en konstruktiv måte kan bidra til å gjøre noe med problemet. Det er likevel en del ting jeg kunne tenke meg å påpeke når det gjelder legefordeling. SV har vært veldig opptatt av at man skal få realisert fastlegereformen. Når den nå er utsatt, håper vi at tiden med utsettelsen på en konstruktiv måte kan brukes til å gjøre noe, særlig i de kommunene der rekrutteringsvanskene har vært særlig store. Det jeg registrerer når man snakker både med kommuneleger og med befolkningen rundt omkring i landet, og særlig der hvor man har legemangel, er frykten for at fastlegereformen skal virke enda mer sentraliserende, og at man nå har leger som posisjonerer seg med tanke på innføringen. Det hadde derfor vært besnærende, eller man kan i alle fall tenke seg det som et virkemiddel, at kommuner med særlig store rekrutteringsvansker hadde kommet i forkant og ikke i etterkant av de kommunene som da lett vil kunne rekruttere leger. SV har foreslått det før, men ikke fått gjennomslag for det. Jeg hadde ønsket statsrådens syn på det og noen betraktninger omkring fastlegereformen og på hvilken måte man kan sikre særlig de vanskeligst stilte kommunene. En ting til som jeg kunne ønske statsrådens betraktning omkring, er turnusordningen i distrikt. Det er etter mitt syn et ganske åpenbart misforhold når tiden på sykehus blir lang – den blir kortere i distrikt – og en så stor del av studiene uansett vektlegger sykehusmedisin. De utviklingstrekkene vi ser innenfor medisinen, går også veldig sterkt i retning av økt spesialisering, samtidig som vi etter mitt syn har hatt en veldig heldig struktur i Norge ved at allmennlegetjenesten har vært vektlagt så sterkt. Det er derfor viktig å finne grep som kan motvirke utslagene som medfører flukten fra primærhelsetjenesten. I tillegg ser vi at tilbudet av spesialisttjenester er veldig ulikt i de ulike helseregionene. Det måtte ha vært ønskelig å få til en form for kartlegging i de ulike helseregionene av det faktiske spesialistbehovet og den dekningen man skulle hatt av spesialister, slik at man målrettet kunne sette inn virkemidler for å stimulere spesialister til å komme ut i de regionene der man mangler spesialister, og at man reduserte antall spesialisthjemler og tilskuddet til dem der man har en type overetablering. I tillegg er det vel slik at en del av de tiltakene som er iverksatt, bl.a. det frie sykehusvalget, i sin konsekvens kan tenkes å virke sentraliserende, fordi man mangler midler ved de mindre sykehusene til å ha en drift som sikrer inntekten til sykehuset. Jeg kunne for så vidt tenke meg å få høre statsrådens betraktninger omkring det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-22:
En interpellasjon i seg selv vil naturligvis ikke kunne løse disse problemene. Jeg er likevel glad for de signalene som er kommet fra stort sett alle partiene i denne salen. Jeg synes at tilnærmingen både fra statsråden og fra mange av de andre som har hatt ordet, er konstruktiv. Jeg merket meg også Britt Hildengs beskrivelse i forhold til Oslo. Jeg tror det vil være altfor enkelt å snakke om at det er en krise i distriktene, og at man dermed i sin helhet skal måtte ofre noen helsetjenestetilbud i Oslo. Men jeg er enig med Hildeng i – i betraktning av at man på en del områder har såpass betydelig med ressurser, ikke minst innenfor spesialisthelsetjenesten i Oslo – at man er nødt til å se på fordelingsmekanismer for å skape et bedre helsetjenestetilbud ute i helseregionene. Parallelt med dette har f.eks. også Oslo sine problemer å slite med innenfor primærhelsetjenesten. Det handler derfor om en bedre organisering, en bedre fordeling og en vilje til å skape tilbud til befolkningen som har et solidaritetsperspektiv i seg, og hvor man ikke skuler til hverandre og mistenkeliggjør motivene. Jeg synes det går en klar skillelinje i denne salen, ikke mellom de sosialistiske og de borgerlige partiene, men mellom alle partiene og Fremskrittspartiet. Jeg slutter ikke å forundre meg over lederen i sosialkomiteen når hans svar på de utfordringene vi her står overfor, er å snakke om og se på enhver form for fordeling og regulering av legene som en uting. Jeg har meget god kontakt med leger rundt omkring i landet, ikke minst fra Allmennpraktiserende legers forening, og også med spesialister. Det er få leger her i landet som har en så unyansert betraktning knyttet til hvordan vi kan skape et bedre helsevesen. De fleste er faktisk opptatt av at politikerne har et ansvar for å gjøre noe med dette. Det Fremskrittspartiet her gjør, er å melde seg totalt ut av debatten, i tillegg til å ha en vilje til å bruke ressurser uten å styre ressursene. Det betyr at vi vil få et langt dyrere og et langt dårligere helsevesen. Jeg håper, når man etter hvert skal diskutere disse spørsmålene på nytt, at Fremskrittspartiet på en langt mer konstruktiv måte kan være en bidragsyter til å finne løsninger. Jeg registrerer gang på gang at Høyre er det, selv om tilnærmingen kan være annerledes enn det SV kunne tenke seg. Ideologiske skillelinjer må man akseptere. Men å melde seg ut av den debatten ved å si at ingenting skal man være med på å styre, ingenting skal man være med på å fordele, og legene er en fri yrkesgruppe, er det samme som å si at man ikke har en helsepolitikk.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-22:
Det har vel ikke vært så mange oppmodinger, men det var en ren forglemmelse fra min side. Jeg vil bare si at når det gjelder de to forslagene som SV her har fremmet, er det så stor støtte til intensjonen i begge forslagene fra så mange partier i denne salen at jeg finner det helt rimelig at begge forslagene omgjøres til oversendelsesforslag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-22:
Jeg er enig med representanten Ballo i at den tiden som man har vunnet i forhold til forberedelse av fastlegereformen, bør brukes konstruktivt. Jeg kan forsikre representanten om at det gjør vi. Det at både enkeltkommuner, statlige myndigheter og øvrige parter får bedre tid på å forberede gjennomføringen av reformen, er i seg selv positivt. Det er en stor reform som berører alle landets innbyggere. Nettopp på denne bakgrunn foreslo de samme partier som foreslo utsettelse av reformen, også å styrke bevilgningene til stimuleringstiltak for primærlegetjenesten. Det betyr at i denne utsettingsperioden blir disse tiltakene forsterket. Det er i hovedsak den type tiltak jeg redegjorde for i mitt første svar. Når det gjelder faren for posisjonering fra legenes side, har departementet hele tiden vært opptatt av det. Derfor overvåkes dette markedet meget nøye. Jeg har gitt beskjed om at det skal være meget lav terskel for å si fra og eventuelt vurdere å gripe inn dersom vi ser at det skjer en posisjonering som kan bidra til å svekke forutsetningene for å gjennomføre reformen. Partiell innføring av reformen i enkeltkommuner har vært diskutert. Mitt syn på det er at dette er en så omfattende og gjennomgripende reform, som berører så mange deler av helsetjenesten, og som berører alle innbyggere, at det organisatorisk og ikke minst kommunikasjonsmessig er vanskelig å gjennomføre den gradvis. Derfor har vi for vår del kommet til at alle praktiske hensyn tilsier at den gjennomføres samtidig over hele landet, men at forutsetningene for at det kan skje, må styrkes. Jeg er enig med representanten Ballo i at turnusordningen er en veldig viktig del av dette bildet. Derfor er et av tiltakene jeg redegjorde for, nettopp å understøtte turnusordningen og turnustiden gjennom veiledning, som vi har gode erfaringer med fra de nordnorske fylkene. De forslag som representanten Ballo har lagt fram i den forbindelse, synes jeg det er grunn til å vurdere nærmere. Å styrke psykiatrien som en del av turnustjenesten er vi allerede i gang med å utrede.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-22:
Det har vært en interessant debatt om viljen til å styre, men også om hvilke virkemidler som er tilstrekkelige og gode når det gjelder å styre. Jeg er, som representanten Alvheim, motstander av dirigering av leger til bestemte stillinger, men jeg er ikke motstander av styring av fordelingen av nye legeressurser, for all erfaring hittil viser at hvis vi ikke styrer, blir det en skjev fordeling av kaka. De resultater vi står overfor i dag, er etter mitt syn heller et utslag av mangel på styring og mangelfulle styringsmekanismer enn et utslag av feilaktig styring. Derfor mener jeg at vi fortsatt trenger en ryddig fordeling av tilveksten av nye legeressurser gjennom stillingsrammene. Jeg tror også det er viktig ut fra det hensyn som representanten Hildeng var inne på. Jeg hører til dem som ikke ønsker en utvikling i retning av et mer todelt helsevesen, og jeg tror et fritt marked uvegerlig ville føre til det. Derfor trenger vi også en stram styring med godkjenning av nye sykehus. Hvis ikke, vil denne sentraliseringtendensen kunne fortsette. Jeg vil advare mot en oppsplitting av tariffområder, som også kan bidra til noe av det samme. Det kommer etter mitt syn til å bli et viktig punkt i den helsepolitiske debatten i tiden framover. La meg så komme inn på et område som representanten Kristoffersen tok opp, nemlig godkjenning av leger utenfor EØS-området. Jeg har tidligere gitt uttrykk for i en spontanspørretime – det er mulig det var som svar på spørsmål fra representanten Kristoffersen – at vi vil se på hvordan vi kan forenkle prosedyrene og bidra til en enklere godkjenning av leger som er utdannet ved enkelte utdanningsinstitusjoner utenfor EØS-området. Det er vi nå i gang med, bl.a. gjelder det utdanningsinstitusjoner i Polen og Ungarn. Det er satt av 1 mill. kr til et utredningsarbeid i 1999, og det arbeidet forventer jeg skal sette fortgang i godkjenningen. La meg til slutt si med representanten Sjøli: Det er ikke bare viktig hvordan vi fordeler ressursene, men også hvordan ressursene brukes, hvordan arbeidskraften til legene blir brukt i helsevesenet. Vi må kontinuerlig ha i fokus at leger blir brukt til det leger er utdannet for, og ikke til en masse andre oppgaver som andre kunne gjort like godt eller bedre. Det har vi ikke råd til i Norge.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-03-22:
Mange områder i Norge har i dag mangel på leger. Det gjelder både i primærhelsetjenesten og i sykehus. Interpellasjonen er derfor viktig, og Arbeiderpartiet støtter intensjonen i forslagene. Kanskje kunne de tjene på å bli oversendt til Regjeringen etter det som statsråden her sa. Det system vi har hatt med styrt fordeling av leger, har vært undergravd ved at mange sykehus, spesielt i sentrale strøk, ulovlig har opprettet stillinger og trukket til seg leger på bekostning av mange distrikt. Krevende vaktbelastning i primærhelsetjenesten og andre forhold har også ført til at mange leger har trukket mot sykehustjeneste. For nokså nøyaktig to år siden la regjeringen Jagland fram forslag om en fastlegeordning som også stortingsflertallet sluttet seg til. Dette var et grunnleggende grep for å sikre befolkningen et mer stabilt legetilbud og legene oversiktlige og forutsigbare arbeids- og lønnsforhold. I forbindelse med behandlingen fikk Arbeiderpartiet vedtatt to forslag med følgende ordlyd: «I. Stortinget ber Regjeringen ha spesiell oppmerksomhet omkring kommuner med ustabil legedekning og komme tilbake til Stortinget med tiltak som kan bedre en slik situasjon. II. Stortinget ber Regjeringen utarbeide kriterier for hvilke kommuner som skal kunne motta spesielle stimuleringsordninger med sikte på bedre og mer stabil legedekning.» Jeg regner med at Regjeringen i sitt arbeid følger opp disse vedtakene. Utsettingen av fastlegereformen var etter min mening et dårlig svar på utfordringene vi drøfter i dag. Jeg vil også vise til at Arbeiderpartiet under årets budsjettbehandling fremmet forlag om 10 mill. kr ekstra til rekrutteringstiltak. Arbeiderpartiet har også tatt til orde for og støttet ordningen, som statsråden redegjorde for, med fordeling av legestillinger til regionene med tanke på å få til en mer rettferdig legedekning i hele Norge. Vi vil trolig også i lang tid være avhengig av å knytte til oss utenlandske leger, spesielt til distriktskommuner og en rekke sykehus. Selv om vi gjennom lisens- og autorisasjonsordningen skal sikre oss at utenlandske leger holder de nødvendige faglige krav, synes det som om unntaksreglene av og til kan bli håndhevet for strengt. Dette kan føre til at velkvalifiserte leger av rent formelle grunner ikke får praktisere i Norge. Jeg vil be helseministeren vurdere dette. Som et eksempel kan jeg nevne Odda sykehus, hvor en lege har spesialistutdanning i ortopedi fra sitt hjemland Tyskland og grunnutdanning fra Ungarn. Det at legen har grunnutdanning fra Ungarn, ser ut til å diskvalifisere legen fra fast arbeid i Norge. Dette kan ikke være riktig.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-03-22:
Tidvis mangel på sykehusleger og allmennleger i ulike landsdeler og distrikter er ikke noe nytt fenomen. Med ca. 15 000 leger totalt i landet burde det egentlig ikke være mangel på verken sykehusleger eller allmennleger, og det er det vel egentlig heller ikke. Opp gjennom tidene har det fra myndighetenes side vært gjort flere ulike forsøk på å dirigere legene dit man ønsket, med lite hell. Også legeyrket er et fritt yrke, og beordringstanken er heldigvis forlatt i de fleste politiske miljøer. Ser vi på situasjonen i dag når det gjelder innbyggere pr. yrkesaktiv lege under 70 år, er fordelingen slik: i helseregion 1og 2: 303 innbyggere, i helseregion 3: 360, i helseregion 4: 353 og i helseregion 5: 318. Det er altså færrest innbyggere pr. lege i helseregion 1 og 2 og i helseregion 5. Antall utførte legeårsverk i kommunehelsetjenesten, altså allmennlegetjenesten, i 1997 viser følgende tall: for Vestfold fylke 1 381 personer pr. lege, for Finnmark 883 personer pr. lege. De nevnte to tall viser at allmennlegedekningen i 1997 faktisk var langt bedre i Finnmark enn i Vestfold fylke. Situasjonen i dag er tilnærmelsesvis lik. Det er riktig som interpellanten påpeker, at rekrutteringen til allmennlegetjenesten de siste årene har vært langt lavere enn tidligere. Noe av forklaringen på dette kan være planene om å innføre en fastlegeordning i landet, noe svært mange allmennleger egentlig frykter med tanke på det ansvar og de plikter de pålegges som fastleger. Min påstand i så måte er at fastlegeordningen er en medvirkende årsak til lav rekruttering til allmennlegetjenesten. Frem til inneværende år var det et legefordelingsutvalg, det såkalte ULS, som skulle regulere tilgangen på spesialister til fylkeskommuner og regioner. Ordningen virket ikke etter hensikten. Fra 1999 er legefordelingsfunksjonen overtatt av departementet, som nå skal fordele spesialister til regionene. Jeg har personlig ingen tro på at dette vil løse problemene, og jeg er motstander av enhver form for regulering og dirigering av leger. Fylkeskommunene og primærkommunene må gå inn i den eksisterende konkurranse om legestillingene som er i markedet. Ved å tilrettelegge gode lønnsforhold, gode arbeidsforhold og god infrastruktur vil en kunne rekruttere leger på en bedre måte enn ved offentlig regulering. Jeg tror også det har stor betydning, selv når det gjelder spesialistdekningen, at man nå får ro rundt sykehusstrukturen, og at spesialistlegestillingene blir forutsigbare over lengre tid. Når det gjelder forslagene, vil jeg henstille til interpellanten å oversende disse.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-03-22:
Legefordelingen i Norge er et stadig tilbakevendende problem. I budsjettforliket før jul bidrog Høyre til flere tiltak for å avhjelpe legemangelen i distriktene. Vi bidrog til ytterligere 5 mill. kr til stimuleringstiltak for å bedre legedekningen i utkantstrøk, for økt satsing på utdanning, med økt opptak av medisinerstudenter i Bergen, Trondheim og Tromsø, og for å se på mulighetene for reetablering av medisinerutdanning ved Sentralsykehuset i Akershus. Dette er viktige tiltak, fordi erfaringene viser, slik flere har vært inne på her, at flertallet av helsepersonell utdannet nær hjemstedet også bosetter seg der. I tillegg fikk Høyre gjennomslag for å oppheve forbudet mot trygderefusjon til leger over 70 år. I en situasjon med stor legemangel var dette et meningsløst forbud. Det er også grunn til å tro at fastlegeordningen er medvirkende årsak til legemangelen. Ser vi på statistikken over utførte legeårsverk i kommunehelsetjenesten for 1997, viser denne at det pr. legeårsverk var 883 innbyggere i Finnmark, 1 110 i Troms og 1 068 i Nordland. I Oslo var det 1 322 innbyggere pr. legeårsverk og i Akershus 1 439. Akershus var for øvrig det fylket som hadde høyest antall innbyggere pr. utført legeårsverk i kommunehelsetjenesten i 1997, altså hadde den dårligste primærlegedekningen. Distrikter som sliter med legemangel, kan også gjøre mye selv. Høyre har pekt på at fylkeskommunene kan styrke rekrutteringen og beholde flere leger gjennom fleksible arbeidsordninger som gir legene muligheter til å kombinere privat og offentlig ansettelse. Når det gjelder sykehusene, er det viktig at de organiseres slik at mest mulig av legenes arbeidstid blir brukt på pasientbehandling og mindre på administrasjon. I tillegg må en være opptatt av å gjøre stillingene faglig attraktive. Jeg har merket meg hva helse- og sosialsjef Bjørn Atle Hansen i Nordkapp kommune har sagt: Her er legemangel et fremmedord. De har vært opptatt av å skape en god sirkel og gjøre det attraktivt å jobbe i kommunen. Det handler om mye mer enn lønn. De er offensive på faglig utvikling, oppdatering og videreutdanning – og de lykkes. Svartmaling og elendighetsbeskrivelse frister ingen. Høyre håper at et nytt legefordelingssystem i tillegg til, som helseministeren var inne på, økt tilgang på leger og stimuleringstiltak rettet mot primærhelsetjenesten kan bidra til en bedring av forholdene. Jeg vil, i likhet med flere andre, be representanten Ballo gjøre forslagene fra Sosialistisk Venstreparti om til oversendelsesforslag, ut fra den redegjørelsen som helseministeren har hatt her i dag.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-03-22:
Jeg synes det er bra at dette spørsmålet igjen blir tatt opp, men temaet har vært debattert mange ganger før, uten at situasjonen er blitt vesentlig bedre. Som tidligere ordfører i en liten nordnorsk kommune har jeg god kunnskap om hva legemangelen betyr i Distrikts-Norge. Jeg synes det ser ut som representantene Alvheim og Sjøli ser helt bort fra avstandsproblematikken når de lister opp statistikken over legetetthet. I områder med store avstander er det ikke så enkelt at en bare kan påkalle hjelp fra en annen kommune som i øyeblikket har en bra legedekning. I en slik situasjon tvinges kommunene til å drive en slags overbudspolitikk for å gjøre seg mest mulig attraktive for mulige søkere til de ledige legestillingene. I min tid som ordfører måtte vi ty til slike rekrutteringstiltak. Dette kunne gi resultater for én kommune, men det ble jo ikke flere leger av den grunn. Resultatet blir jo bare at problemet blir flyttet over fra én kommune til en annen. Legesituasjonen har for store deler av Distrikts-Norge lenge vært helt uholdbar, og slik tror jeg det vil bli til utdanningskapasiteten for leger blir betydelig økt og spesielle virkemidler blir satt inn for rekruttering i kommunehelsetjenesten. For den nordlige landsdel vil det være avgjørende at det kan uteksamineres flere leger årlig ved Universitetet i Tromsø. Vi vet av erfaring at et stort antall av de legene som tar sin utdanning i Tromsø, velger å bli i landsdelen. Jeg har registrert at det finnes mye godt kvalifisert helsepersonell blant våre nye landsmenn og -kvinner, herunder også leger. Jeg har møtt flyktninger med spesialistkompetanse, men som har gått uvirksomme i årevis på grunn av tregheten i systemet. I en situasjon med stor legemangel og mangel på øvrig helsepersonell må det være galt at godt kvalifisert personell skal måtte kjempe for å få formalitetene i orden, slik at de kan gå inn i en jobb i helsevesenet. Vi har ikke råd til å miste slike ressurspersoner, og vi har heller ikke råd til å la dem gå uvirksomme mot sin vilje. Etter mitt syn må regelverket gjennomgås på dette området.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-03-22:
Verbalt er vi alle enige om at alle skal sikres en tilfredsstillende helsetjeneste, uavhengig av hvor i landet en bor. Men den verbale enighet er tydeligvis ikke tilstrekkelig. Legedekningen i Norge er skjev. Ved utgangen av 1997 var det over 190 ubesatte stillinger og avtalehjemler i den kommunale legetjenesten, og i sykehussektoren var det 650 ubesatte stillinger. Høyest var ledigheten i Nord-Trøndelag, de nordnorske fylkeskommunene samt Sogn og Fjordane. Gjennomføringen av fastlegeordningen vil være et vesentlig bidrag til å sikre befolkningen et likeverdig tilbud av helsetjenester. En fastlegeordning innebærer at enhver innbygger vil få tilbud om å bli tilknyttet en allmennlege med offentlig avtale. Ut fra dagens legedekningssituasjon kan en beklage at et flertall i Stortinget har valgt å utsette gjennomføringen av reformen, men på den annen side er jeg glad for at det er bred enighet om prinsippene og innholdet i reformen, og om at reformen skal gjennomføres. Et fritt legemarked vil mest sannsynlig forsterke den skjevhet som er i dag. Jeg synes det er grunn til å peke på at også Oslo kommune – ut fra et solidaritets- og rettferdighetssyn – understreker nødvendigheten av regulering og en nasjonal fordeling av leger. Jeg har også lyst til å peke på det fenomen at mange privatpraktiserende etablerer seg i Oslo-området uten avtale med kommune eller fylke. Dette forholdet kan bidra til utviklingen av et todelt helsetilbud i Oslo-regionen, der den kjøpesterke får helt andre muligheter enn den kjøpesvake. Flere private helseklinikker og privatpraktiserende spesialister tilbyr i dag tjenester basert på egenandeler som kan være opp til tre ganger så høye som det de avtalebaserte legene tar. Således vil både pasientens egenbetaling og helsepersonellets avlønning kunne være vesentlig forskjellig i de to helsesystemene. Disse forholdene kan også være elementer som gjør det vanskeligere å få til en rettferdig helsetjeneste og en mer rettferdig legedekning, som vi alle ønsker. Jeg vil oppfordre helseministeren til å se nærmere på disse forholdene, og om de kan få konsekvenser for den legerekrutteringen som vi er avhengig av å få til, både utover landet og til den offentlige helsetjenesten generelt.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-03-22:
Selv om Norge har noe av den høyeste legetettheten i verden, har vi en legemangel som gjør at mange stillingshjemler står uten bemanning, både i primærhelsetjenesten og innen spesialisthelsetjenesten. Ved årsskiftet var det ca. 900 ledige legestillinger, og dette er svært bekymringsfullt. Det er grunn til å slå fast at man var lite forutseende da man først på 1980-tallet reduserte antall medisinske studieplasser i Norge. Dette varte i en drøy ti-årsperiode. Selv om utdanningen innen medisin igjen er økt i løpet av 1990-årene, er behovet for og veksten i legestillinger økt sterkt i de siste år, bl.a. gjelder dette spesielt i sykehussektoren. Det er grunn til å påpeke at selv om sykehusene i perioden 1994-98 fikk tildelt ca. 1 250 nye legestillinger, ble det også opprettet over 1 000 legestillinger uten godkjenning innen sykehussektoren. Det er derfor svært viktig og gledelig at helseministeren nå – og også i februar i år i svar til meg i spørretimen vedrørende mitt spørsmål om samme saksområde – klart slår fast at legefordelingen må styres og reguleres bedre. Det er viktig at primærhelsetjenesten nå bevisst blir prioritert sammen med områder som kreft og psykiatri. Den geografiske fordelingen må vektlegges bevisst når det gjelder primærhelsetjenesten og også i forhold til de mindre sykehusene når det gjelder spesialisthelsetjenesten/2.-linjetjenesten. Da er det ikke nok bare å legge antall pasienter pr. lege til grunn. Også geografiske forhold, som avstander innen kommunehelsetjenesten og avstander til 2.-linjetjenestens spesialisttilbud, må vektlegges. Det er gledelig at vi nå har fått til en skikkelig økning av medisinutdanningen i Norge, bl.a. med et utdanningstilbud også i Nord-Norge, ved Universitetet i Tromsø, og at dette tilbudet økes allerede til neste år. Viktig er det også at allmennlegeutdannelsen kan styrkes og tilrettelegges slik at allmennmedisin kan få høynet sin status, og at det gis større rom for forskning og videreutdanning innenfor dette feltet. Sterkere samarbeid mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten kan gi større fleksibilitet, flere utfordringer faglig sett og bedre ressursutnyttelse. En styrking av primærhelsetjenesten, med bedre både kvalitativ og kvantitativ legedekning, vil være den mest effektive legeutnyttelsen vi kan ha, og vil tjene både pasientene og de offentlige budsjetter og tjenestetilbud. Jeg er også glad for at Regjeringen i budsjettet i år signaliserte at den vil prøve å se på primærlegenes situasjon, bl.a. i forhold til det byråkrati og de saker som opptar deres tid mer enn selve pasientbehandlingen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Jeg har et spørsmål til statsministeren. Toppmøtet i NATO gav sin sterke støtte til at Europa bør utvikle en egen forsvars- og sikkerhetspolitisk identitet, og at EU må være drivkraften i dette. Det er ventet at EU-toppmøtet i Köln i juni vil ta et langt skritt framover i denne retningen. Dette vil bety at mange spørsmål som gjelder NATO, i realiteten vil bli avgjort i EU, der Norge ikke er med. Norge risikerer dermed å bli et annenrangs medlem av NATO dersom vi ikke sikrer oss fullverdig deltakelse i EU-avgjørelser som gjelder NATO. Jeg vil spørre statsministeren: Hvilken strategi har Regjeringen foran toppmøtet i EU i juni?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Ordet «konsultasjonsordninger» er brukt i kommunikeet, og det er også brukt her i salen tidligere. Men i dag er jo vi i realiteten fullverdige medlemmer av Vestunionen, som er tenkt brukt til slike formål, og som ventelig vil gå inn som en del av EU. Jeg vil på Arbeiderpartiets vegne si at noe annet enn fullverdig deltakelse i avgjørelser som har med NATO å gjøre, ikke er akseptabelt. Vi kan ikke risikere å komme i den situasjonen at vi blir et annenrangs medlem av NATO. Derfor må Norge gjøre alt man kan for å fremme sine interesser, og ikke la de andre definere hva som er viktig for Norge i denne saken. Jeg må spørre om det er Regjeringens syn at man skal ha fullverdig deltakelse i spørsmål som gjelder NATO, og hvilken strategi man har for å få det til foran toppmøtet i Köln.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-28:
På vegne av representantene Siv Jensen, Øyvind Vaksdal og meg selv vil jeg legge frem et forslag om delprivatisering og børsnotering av Statoil.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
La meg først si at NATO-toppmøtet i Washington etter mitt syn ble en suksess. Det bekreftet alliansens fasthet og enighet når det gjelder Kosovo-situasjonen, og det ble ingen endring av strategien i den henseende – tvert om. Det ble videre vedtatt et strategisk konsept og en toppmøteerklæring og et par andre uttalelser. Det er riktig som Thorbjørn Jagland sier, at i disse er det også reflektert utviklingen av den europeiske sikkerhets- og forsvarspolitiske identitet. Norge er som kjent i dag assosiert medlem av Vestunionen. Jeg tror vi må forutse sannsynligheten for at Vestunionen etter hvert vil bli integrert i EU. Da er det viktig at Norge kan opprettholde tilsvarende rettigheter i forhold til denne nye enheten innenfor EU, som det vi i dag har i forhold til Vestunionen. Det har Regjeringen arbeidet aktivt for, både forut for og under toppmøtet. Det har kommet inn formuleringer i det strategiske konseptet og toppmøteerklæringen som gir oss en plattform for å få dette til. Det skal ikke legges skjul på at det her er høyst ulike land som prinsipielt sett er i samme situasjon – Tyrkia, Island, Norge og de tre nye NATO-land, Ungarn, Tsjekkia og Polen. Det gjør det litt komplisert å få til helt presise formuleringer så sterke som vi skulle ønske, men vi har fått inn formuleringer som viser til at vi skal ha ordninger i forbindelse med eventuelle EU-ledede operasjoner hvor en kaller på NATO-styrker, tilsvarende ordninger som det vi i dag har i forhold til Vestunionen. I tillegg vil slike operasjoner hvor en påkaller NATO-styrker, måtte avgjøres av NATO, slik at det kan ikke EU gjøre på egen hånd.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Ja, det kan jeg bekrefte at vi har som siktemål, på samme måten som Arbeiderpartiet har det. Vi arbeidet aktivt, som sagt, forut for og under toppmøtet for å ivareta dette så langt som mulig, også i de dokumentene som der ble vedtatt. Men det som også fremgår – fordi det er to henvisninger til dette i dokumentene fra Washington – er at utformingen av disse ordningene skal det jobbes videre med, og det skal vi også gjøre frem mot toppmøtet i Köln. Norge vil selvsagt bruke alle sine ressurser – politiske og diplomatiske – i forhold til EU og andre viktige aktører i denne sammenheng for å ivareta interessene, med sikte på den fullverdige deltakelsen som vi for alle praktiske formåls vedkommende også har i Vestunionen i dag. Dette deler vi fullt ut synet på, men det er et kompliserende element at det er NATO-land med nokså – skal vi si – ulike plasseringer i forhold til EU som prinsipielt sett står i samme situasjon her. Men vi skal selvsagt jobbe for våre interesser, som på noen punkter kan være annerledes enn for noen av de andre NATO-landene.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
La meg igjen slå fast at vi er fullt ut enige om hva vi ønsker å oppnå her, og Regjeringen har brukt mye arbeid og krefter på å få erklæringen best mulig på dette punkt. Men, som sagt, det er et kompliserende element for oss at dette var en erklæring som skulle vedtas enstemmig, også med andre ikke-EU-land som er NATO-medlemmer, inne i bildet, som f. eks. Tyrkia og de tre nye NATO-landene, som ikke er EU-medlemmer. Det sier seg selv, bl.a. fordi Tyrkia har fått avvist sin søknad om medlemskap i EU, at dette er noe komplisert. Men vi jobber sterkest mulig for at vi skal få tilsvarende rettigheter som dem vi har i dag. Det skal det ikke herske noen som helst tvil om. Når det gjelder hvorvidt det er en fare for marginalisering, er det i hvert fall Regjeringens holdning at vi skal motvirke og bekjempe den faren så godt som overhodet mulig. Jeg tror vi skal lykkes i dette, bl.a. fordi vi skal være med på alle enstemmige beslutninger i NATO som har med disse spørsmål å gjøre, og fordi jeg tror at EU ikke ser det som noe problem å gi Norge sterke rettigheter på dette området.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Jeg kan bekrefte at Regjeringen arbeider aktivt for å få en sterkest mulig henvisning til FN-charteret, og det er kommet inn to slike henvisninger i det strategiske konseptet, i henholdsvis artikkel 10 og artikkel 11. Dette kan også representantene på Stortinget få tilgang til og lese. Det var viktig for oss. Jeg kan også bekrefte Solheims forståelse når det gjelder ønskeligheten av å forankre dette i konkrete vedtak i Sikkerhetsrådet. Jeg er enig i at Kosovo i så måte er et unntak som kan begrunnes ut fra en – kall det gjerne – nødrettssituasjon, men det må ikke bli regelen. Det må være unntaket. Regelen bør være at operasjoner utenfor NATOs eget territorium så langt som mulig skal forankres i sikkerhetsrådsvedtak, og det skal være i samsvar med FNs charter og internasjonal folkerett.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
: Ut fra Regjeringens syn – og det har jeg også oppfattet har bred dekning i Stortinget – på viktigheten av å opprettholde sterkest mulig transatlantiske forbindelseslinjer, er det Regjeringens holdning at disse spørsmål primært bør behandles innenfor Den vesteuropeiske union, hvor vi i dag har assosiert medlemskap, og som gir oss full tilgang til drøftingene, uten den formelle stemmeretten. Det fremholder vi i møter, og bilateralt. Hvis EU selv bestemmer seg for å integrere Vestunionen i EU, er det en beslutning Norge kan gjøre lite fra eller til med, selv om vi ikke ser det som en ønskverdig utvikling. Hvis dette blir utviklingen, og det tror jeg vi må legge til grunn at sannsynligheten er stor for, jobber vi aktivt for at vi skal få tilsvarende rettigheter i forhold til den enheten som da i tilfelle utvikles innenfor EU, som vi i dag har til Vestunionen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Denne artikkelen i Bergens Tidende bringer etter mitt skjønn ikke noe spesielt nytt i forhold til de fremstillingene jeg har gitt av dette spørsmålet tidligere. Dette ene telegrammet fra vår delegasjon i Brussel er bare en bit av helheten i denne saken. Det går jo som kjent – som representanten Foss vil vite – frem og tilbake en rekke telegrammer mellom våre delegasjoner og ambassader og Utenriksdepartementet. Det som er sannheten når det gjelder Islands holdning, er at den lenge var uklar, og vi fikk også til dels litt ulike signaler fra Reykjavik om hvordan Island ville forholde seg. Det er riktig at det på ett tidspunkt, som dette telegrammet skriver seg fra, var signalene fra Reykjavik negative. Men fordi EU brukte mot Norges deltakelse i narkotikasenteret at det ikke var interesse i andre EFTA-land, jobbet Norge aktivt for å få Island interessert i å delta på EØS-basis i dette narkotikasenteret. Så kom det positive signaler fra Island etterpå. Mot slutten av 1998 kom det særlig positive signaler, og et vedtak ble fattet i Reykjavik, så vidt jeg husker, på nyåret i 1999. Å ta ut ett telegram fra en bestemt fase i denne prosessen gir et lite dekkende inntrykk av hele prosessen. Sannheten er at vi fikk til slutt Island med på å gå inn for samarbeidet med narkotikasenteret langs EØS-sporet, og et telegram fra et langt tidligere tidspunkt avkrefter selvsagt ikke det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Jeg har aldri i Stortinget langt skjul på at EU ikke var interessert i at løsningen skulle finnes langs EØS-sporet. Men jeg oppfatter ikke at Norge uten videre skal legge seg flat for hva EU mener i spørsmål hvor vi har ulike interesser. Norge har aktivt jobbet for en tilknytning til narkotikasenteret på basis av EØS-sporet, og for å få det til måtte vi få Island med. Det er helt riktig at Island i visse faser var negativ, og det fremgår av denne rapporten fra vår delegasjon, men sannheten er at Island etter hvert kom til at de ville være med på basis av EØS-sporet. Dermed kunne vi sammen til slutt jobbe overfor EU langs det sporet. Men EU fastholdt sin motstand også etter at Island kom med, og derfor har vi måttet gi opp det sporet, og forhandler nå på annet grunnlag. At det her har vært ulike holdninger mellom Norge og EU, har jeg aldri lagt skjul på, og at det også tok tid før vi fikk Island med på å gå langs EØS-sporet i denne saken, har jeg heller aldri lagt skjul på.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Det er riktig at EU mente at en kunne gjøre dette på en annen basis enn langs EØS-sporet, altså som en EFTA-sak. Men Norge har oppriktig ment at vi var best tjent med at det skjedde i et såkalt EØS-spor, og det har med økonomi å gjøre, og det har med rettigheter å gjøre. Men nå har vi måtte gi opp det sporet fordi EU har fastholdt sin motstand også etter at Island kom med, og da må vi forhandle på en annen basis. Men vi tror faktisk at vår avtale kunne ha blitt bedre sett med norske øyne dersom det hadde vært på EFTA-basis, altså langs EØS-sporet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Først til Kosovo-flyktningene. Vi er enig i at hovedtyngden av hjelpen må foregå i nærområdene, først og fremst fordi det ikke er ønskelig at flyktningene reiser over lengre strekninger enn nødvendig, også med tanke på sin tilbakevendelse. Selvsagt er det også økonomisk gunstigere å gjøre det på den måten. Men jeg må igjen minne om at når Norge sa seg beredt til å ta imot inntil 6 000 Kosovo-flyktninger, var det ut fra en desperat situasjon som var oppstått i Makedonia. De stengte faktisk grensen mot Kosovo, og sa: Hvis ikke vi nå får hjelp til å ta flyktningene videre ut av Makedonia, blir dette helt uholdbart for oss i Makedonia. Det fikk jeg også brev fra min makedonske kollega om. I den situasjonen gikk Norge inn og sa: Vi er beredt til å ta inntil 6 000. Andre land kom med tilsvarende meldinger. Det var med på å løse opp en uholdbar situasjon, og Makedonia åpnet igjen sin grense. Og det vi også ser i disse dager, er at det er nødvendig også for andre land i Europa å ta imot flyktninger, og USA har jo sagt at de er villig til å ta inntil 20 000. Det er nødvendig for oss å avhjelpe situasjonen i Makedonia, og da får det våge seg om det koster 1,2 milliarder kr. Når det brenner midt i hjertet av Europa, har vi etter mitt syn råd til det. Derfor er ikke beløpene sammenlignbare, for alle vet at det er langt mer kostbart å ta flyktninger til Norge. Men vi var etter vårt syn nødt til å gjøre det av humanitære grunner, og da kan vi ikke her snu på krona. Vi mener at mottaksapparatet i Norge er godt nok og stort nok til å ta imot disse 6 000 i tillegg til de øvrige flyktninger som også kommer fra andre deler av verden, og som Carl I. Hagen viste til. Så det tallet vi vil få i 1999, de 6 000 fra Kosovo pluss de øvrige fra andre deler av verden, representerer etter mitt skjønn den kapasiteten vi kan klare.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Norge arbeider både i forhold til Romania og andre land i regionen for også å kunne bistå dem i deres arbeid med å ta imot flyktninger fra Makedonia og Albania, som jo er de to land som har fått det hardeste «trøkket» i denne forbindelsen. Men her er det slik at det ene må gjøres og det andre ikke unnlates – her er det ikke spørsmål om et enten-eller. Vi skal både hjelpe flyktninger i Kosovo så langt som det er mulig – og der har vi nå visse muligheter for å komme inn med bistand via Hellas – og vi skal kunne hjelpe land som Romania. Men vi må også være villig til en byrdefordeling i Europa for øvrig, slik at det ikke bare er nærområdene til Kosovo som skal ta imot hele flyktningstrømmen. Det er fare for en økonomisk og politisk destabilisering i området, og det må vi være villig til å motvirke også ved å ta imot noen i Norge. Jeg synes ikke tallet er så skremmende høyt. Og jeg synes at en i den situasjonen vi nå er i, med krisen i Kosovo, ikke skal fokusere på de motsetningene som kan oppstå. De får vi heller håndtere ved en vellykket integreringspolitikk.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Jeg vet ikke hvilken type utredninger representanten Hedstrøm tenker på. Hvis det f.eks. er et innvandringsregnskap, avviser vi det. Det kan oppfattes som en stigmatisering av mennesker med en annen kulturell og etnisk bakgrunn, som Regjeringen ikke ønsker å medvirke til. Jeg må også si at jeg blir ganske opprørt over at det i en situasjon hvor vi har en gigantisk flyktningkatastrofe i hjertet av Europa, er den type problemstillinger representanten Hedstrøm tar opp. Jeg synes vi nå skal være mye mer opptatt av hva vi kan gjøre for å hjelpe flyktninger, primært i nærområdene, men vi må også være villig til å avlaste nærområdene. Og dette er til og med i hjertet av Europa. Men jeg skjønner at også disse flyktningene vil representanten Hedstrøm motsette seg at vi skal ta imot i Norge. Her får vi bare konstatere at det er en dyp uenighet om disse spørsmålene, og jeg ønsker ikke å ta opp den type problemstillinger som representanten Hedstrøm her tar opp, i tilknytning til krisen i Kosovo.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Jeg kan forsikre representanten Kristin Halvorsen om at det gjør jeg heller ikke. Vi deler syn på dette, og jeg innrømmer åpent at Kristin Halvorsen er flinkere til å la sitt engasjement komme til uttrykk enn det statsministeren er. Men jeg kan forsikre henne om at engasjementet er det samme hos meg og hos Regjeringen. Nå skal jeg ikke kommentere andre enn den som står på den motsatte talerstolen – men at de som f.eks. går inn for at det skal være et multietnisk Kosovo og at vi også skal ha multietniske samfunn andre steder i verden, og det har vi en rekke steder, skal motsette seg at vi tar imot 6 000 kosovoalbanere i Norge, det skjønner jeg ingenting av. Vi skal altså la andre samfunn være multietniske, men i Norge våger vi ikke å ta imot 6 000 kosovoalbanere av frykt for hva dette måtte føre til. Jeg håper engasjementet var klart nok til at Kristin Halvorsen skjønner at vi deler syn på dette, og jeg er glad for den brede støtten vi har i Stortinget til håndteringen av Kosovo-krisen generelt, også den humanitære siden av det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Jeg er enig i at vi har eksempler på gigantiske overskridelser også når det gjelder utbygging av oljeselskaper som ikke er helstatlige, og jeg tror det er riktig at en privatisering av Statoil ikke er noe sesam for at en skal unngå overskridelser senere. Nå har det blitt en debatt om delprivatisering av Statoil. Den er reist av Statoils administrerende direktør. Det er lagt til rette for at styret i Statoil selv skal komme med en vurdering av disse spørsmålene. Regjeringens grunnholdning er at kjerneoppgavene for Statoil bør være under statlig eierskap, men det kan være andre sider av Statoils virksomhet – tilliggende funksjoner – som det kan være meget fornuftig å hel- eller delprivatisere. Men når Statoils direktør, og sannsynligvis også styret, kommer med et seriøst innspill i denne debatten, plikter Regjeringen og staten som eier å ta slike innspill på alvor. Det vil vi gjøre, og det vil vi derfor komme tilbake til i den oljemeldingen som Regjeringen har varslet skal komme neste år. Jeg synes slike spørsmål er så store at det er viktig å få en bred politisk forankring blant partiene på Stortinget for eventuelle kursjusteringer og kursendringer her, og derfor er det også egentlig et for stort spørsmål å ta som en del av budsjettforhandlinger og eventuelle budsjettforlik. Regjeringens oppfatning er at en bedre plattform å drøfte disse spørsmålene på er i forbindelse med oljemeldingen, og vi vil ta kontakt med partiene på Stortinget med sikte på å finne fram til løsninger som kan ha en bred politisk forankring. Dette er så alvorlige spørsmål at det bør ikke skifte med skiftende regjeringer.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Statoil står i en særstilling i norsk næringsliv, både fordi de har et direkte engasjement på norsk sokkel, men også i utlandet, og også som forvalter av SDØE. Akkurat når det gjelder hvordan forvaltningen av SDØE skal organiseres i framtiden, tror jeg også det er et spørsmål som bør vurderes. Det er vi også innstilt på å legge til rette for en drøfting av i forbindelse med oljemeldingen som kommer. Når det gjelder øvrige hel- eller delprivatiseringsforslag som denne regjering har stått bak, har vi god samvittighet for dem, de er av en helt annen karakter enn når det gjelder Statoil. Det vi der har vært med på, også sammen med budsjettpartnere, synes jeg har vært gode og fornuftige forslag. Hvis Kosmo her tenkte bl.a. på Telenor, var dette meget klokt i forbindelse med de fusjonsplaner med Telia som nå er under realisering.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Hvis det ikke skulle være en helt avgjørende forskjell, skulle det ikke være noe stort problem for Høyre heller om dette kommer i oljemeldingen, som kommer om ikke så lenge. Vi mener fortsatt at det er den mest naturlige sammenhengen, for her skal vi drøfte retningslinjene for den fremtidige petroleumsvirksomhet, Statoil, SDØE og retningslinjene og rammevilkårene for olje- og gassvirksomheten for øvrig. Der hører dette etter mitt skjønn mer naturlig hjemme enn i et nasjonalbudsjett, også fordi en med de nye budsjettprosedyrene vi har fått i Stortinget, må, slik det nå er, også med en mindretallsregjering, tvinge fram en flertallsinnstilling i forbindelse med budsjettet. Når det gjelder Statoil – og jeg tror knapt det finnes mer omfattende strukturendringssaker som kan sammenliknes med Statoil – ønsker vi en bredere forankring enn det et eventuelt knapt flertall for et budsjettforlik innebærer. Det taler også for at dette tas i forbindelse med oljemeldingen, og ikke i budsjettet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Med kjernevirksomhet oppfatter jeg først og fremst det som har med direkte produksjon av olje og gass å gjøre. Tilliggende oppgaver kan være transportsystemer, bensinstasjoner, butikker, hvor Statoil allerede har trukket inn private interessenter, og det er også en del andre eksempler på tilliggende funksjoner som ikke direkte gjelder produksjon av olje og gass. En fullstendig fastlåsing av standpunkter på det nåværende tidspunkt er vel ikke klokt fra noens side, for skal vi legge til rette for en drøfting i forbindelse med oljemeldingen, og også få en vurdering av Statoils styre, synes jeg vi plikter å avvente det før vi låser posisjonene helt fast. Men Regjeringens grunnholdning har vært at kjerneoppgavene, altså produksjon av olje og gass, bør være under statlig kontroll. I tillegg må vi drøfte forvaltningen av SDØE, som jo i verdier langt overstiger det Statoil selv direkte forvalter.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Jeg er enig i at situasjonen i Montenegro er vanskelig, og det pågår der en politisk rivalisering mellom ulike grupper når det gjelder holdningen til president Milosevic. Og jeg er enig med representanten Solheim i at en også må vurdere NATOs militære aksjoner, altså bombeangrepene, i det lys. Jeg skal love at vi skal legge vekt på dette i de signaler vi gir til NATO om disse spørsmålene. Det samme gjelder i forhold til en oljeembargo. Norge mener det er riktig, som de øvrige NATO-land også, at vi innfører en oljeembargo, fordi det kan være et effektivt pressmiddel mot regimet. Det vil f.eks. være nokså paradoksalt hvis man bomber oljelagre i Jugoslavia og så lar oljen likevel fritt flyte inn, når vi også vet hvilken betydning oljen har for det militære apparatet til president Milosevic. Igjen kommer hensynet til Montenegro inn, det var sterkt framme under drøftingen i NATO under toppmøtet, og det vil en søke å ta hensyn til.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-04-28:
Dette var til en viss grad oppe til drøfting i Washington sist helg. Når det gjelder spørsmålet om såkalte «visit and search»-regimer, altså muligheten for å inspisere skip som en har mistanke om skal bringe olje inn til området, er det ikke truffet noen definitiv beslutning om det. Det har NATO fått i oppgave å foreta en nærmere studie av, dels av de hensyn som representanten Solheim nå nevnte, og dels fordi vi selvsagt også kan se for oss at dette kan eskalere konflikten også i forhold til tredjeland, som f.eks. Russland, noe som ville være ytterst beklagelig. Når det gjelder «visit and search»-regimer, er det som sagt ikke konkludert, annet enn at det skal underlegges en studie. Når det gjelder oljeembargo for øvrig, altså eksport av olje til Den føderale republikken Jugoslavia, er det enighet i NATO om å innføre det, og vi vil tilrettelegge dette lovmessig i Norge.