Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2009-12-04:
Jeg vil begynne mitt innlegg med å gi honnør til miljø- og utviklingsminister Solheim for en god redegjørelse. Så skal jeg samtidig være ærlig og si at Kristelig Folkeparti som opposisjonsparti og som part i klimaforliket hadde håpet å bli inkludert i arbeidet med norske posisjoner i København, slik statsråden inviterte til før valget – en invitasjon som dessverre ble glemt etter valget. Men sånn kan det gå. Norge har på tross av vårt relativt beskjedne folketall og usentrale beliggenhet utrettet mye i forberedelsene fram mot København. Dette skal den norske delegasjonen, med miljøvernminister Erik Solheim og forhandlingsleder Hanne Bjurstrøm, ha ros for. Norge har fått skryt internasjonalt både for våre målsettinger, finansieringsforslag, arbeid med skogbevaring fra klimaforliket og CO2-fangst og -lagring. Kristelig Folkeparti er glad for at miljøvernministeren er tydelig i redegjørelsen på at Norge vil arbeide for en videreføring av Kyotoprotokollen ved siden av eller helst integrert i en bredere avtale. Norge kan ikke godta at vi gir slipp på Kyoto før vi sikrer at vi oppnår noe som er langt bedre. Det har lenge vært klart at København ikke vil bli noen endestasjon i arbeidet med å få på plass en ny global ambisiøs og bindende klimaavtale. Miljøvernministeren klargjorde i redegjørelsen at han ikke tror på noen ratifiserbar avtale i København, men at det er viktig med en politisk bindende avtale og en enighet om en rask forhandlingsprosess for å utforme en ratifiserbar internasjonal avtale. Statsråden understreket at mandatet for forhandlingsprosessen må ha et klart mål og en tidsplan. Jeg setter pris på statsrådens – la meg si – noe overraskende ærlige og realistiske ambisjoner for København. Jeg tror det tjener klimasaken, selv om vi sikkert begge to kunne ønske oss at situasjonen var lysere med tanke på å oppnå håndfaste resultater. Så til det litt mer kritiske. Følgende sitat fra statsrådens redegjørelse i går forundrer meg: «Hvor utslippsreduksjonene skjer i verden er irrelevant for atmosfæren.Denne delen av sitatet er hentet fra statsrådens manus, men ble ikke fremført slik.(…) Til dette trenger vi et velfungerende globalt karbonmarked. Norge arbeider aktivt for å beholde de markedsmekanismene vi har i dag, samtidig som vi må utvikle nye markedsmekanismer.» (…) Det er vanskelig å forstå at dette kommer fra en SV-statsråd. Jeg spør om SV har kjøpt statsminister Jens Stoltenbergs retorikk på dette området. Er det virkelig irrelevant for SV om utslippsreduksjonene kommer i rike land, hvor de årlige klimagassutslippene pr. person varierer fra 12 til 25 tonn, eller om de kommer i fattige land med årlige utslipp på mindre enn 5 tonn pr. person? Jeg stiller spørsmålene: Hvor er det mest å hente? Og hvem har størst ansvar for å kutte utslippene? Det er et viktig prinsipp å kutte utslipp der det koster minst, men det er like viktig å kutte utslipp der det er mest å hente. Fokuset overfor utviklingsland bør være å bidra til økonomisk vekst uten tilsvarende vekst i utslipp av klimagasser. Norge bør fokusere på å realisere helt nødvendige utslippsreduksjoner på hjemmebane. På dette punktet mangler Regjeringen troverdighet, slik Kristelig Folkeparti ser det. Kristelig Folkeparti mener at Norge bør fjerne alle forbehold knyttet til våre klimamål før København. Per i dag er målet om 40 pst. reduksjon innen 2020 og målet om karbonnøytralitet innen 2030 gjort avhengig av andre lands vilje til forpliktelse. Regjeringen har bestemt at disse målene bare gjelder dersom de kan bidra til enighet om en ambisiøs klimaavtale der de store utslippslandene påtar seg konkrete utslippsforpliktelser. Et spørsmål som da melder seg, er hvilke mål Norge skal styre etter dersom det ikke blir en ambisiøs avtale. Og hva er egentlig en ambisiøs avtale? Miljøvernministeren sa i går at en omfattende beskrivelse av nasjonal klimapolitikk ikke var tema for redegjørelsen. Det er forståelig i forhold til det som er levert. La meg avslutte med Venstres forslag om et nytt klimaforlik. Jeg forventer at miljøvernministeren nå tar initiativ til kontakt med de ulike partene i klimaforliket, for det er han som har ansvaret for dette, for å rydde opp i forhold til de utfordringene vi har som samarbeidspartnere i klimaforliket. Jeg viser da til Kristelig Folkepartis tolkning av de brudd som er skjedd i forhold til klimaforliket, som er dokumentert i Dokument nr. 8:1 for 2009–2010, fra Venstre, og i innstillingen til dette.