trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2007-10-04:
La meg hjelpe statsministeren til å mimre litt tilbake til trontaledebatten i 2003, hvor Kristin Halvorsen i en replikk til Jens Stoltenberg sa følgende: «Jens Stoltenberg skryter av Kjell Magne Bondeviks åpne og søkende holdning til EU. Det er slik som ja-folk snakker når tidligere nei-folk begynner å bevege seg i retning av et ja-standpunkt. Men det er ikke slik som ja-folk selv opptrer. For det å ha en åpen og søkende holdning til EU ligger langt fra det Stoltenbergs forhold til EU er. Han er en ihuga EU-tilhenger.» Hun spør til slutt hva som er viktigst for Arbeiderpartiet: EU eller en flertallskonstellasjon. I svaret sier Stoltenberg: «Jeg kommer aldri til å godta at Arbeiderpartiet, dersom vi bestemmer oss for og mener at tiden er inne til å ta opp igjen spørsmålet om EU-medlemskap, må velge mellom et forpliktende samarbeid bl.a. med SV, og å gjøre det vi mener er riktig i Europa-politikken. Jeg mener det spørsmålet like gjerne kan returneres til SV, om SV vil gjøre at EU-saken skal bli stående i veien for et forpliktende samarbeid mellom våre to partier.» Stoltenberg svarer også Haga i en annen replikk om EU: «For Senterpartiet er det på mange måter veldig enkelt. De vet nøyaktig hva de mener på ethvert tidspunkt, og dermed blir det også ganske kjedelig i Senterpartiet.» Jeg er helt enig med Stoltenberg i at Senterpartiet i mange saker er forutsigbart dogmatiske, men det har også Stoltenberg blitt etter at han ble statsminister. Hvor har det f.eks. blitt av den ihuga EU-tilhengeren? For fire år siden var uenigheten mellom dagens regjeringspartier betydelig innen en rekke andre områder også: oljepengebruk, gasskraftverk, Barentshavet, industrikraftregime og miljø, for å nevne noen viktige områder. SVs Hallgeir H. Langeland spør Sylvia Brustad retorisk: «… vil dei halda fram med å konkurrera med Framstegspartiet om å vera ein miljøversting?» Rotet, uenigheten, kaoset vi så i trontalen i 2003, lever videre i beste velgående innad i dagens regjering. Høyre vil være en garantist for en borgerlig regjering i 2009. Vi vil forsøke å finne fram til politiske kompromisser som vil kunne forene alle de borgerlige partiene, fordi Norge trenger en ny kurs.
Harald Victor Hove (Høyre), 2007-10-04:
Jeg synes det er trist at landets regjering i sin trontale ikke evner å få tak i de områdene som er av avgjørende betydning for Norges framtidige velferd. En forutsetning for at vi som nasjon skal kunne være i stand til å ta i bruk de mulighetene som ligger foran oss, er bl.a. en god og moderne infrastruktur. Regjeringen varsler rett nok at den økte satsingen på en moderne veginfrastruktur i hele landet, skal fortsette, hva nå det betyr. Den nøyer seg altså med innholdsløs retorikk framfor konkrete tiltak for å sikre en satsing som monner. Regjeringen sier nemlig ingenting om hvorvidt den er villig til å legge skylappene til side og øke bruken av OPS-løsninger i forbindelse med større vegutbygginger, en løsning som ville gitt oss mer veg, veg til avtalt pris og et mer formålstjenlig utbyggingstempo framfor dagens lappeteppeutbygging. Regjeringen sier ingenting om hvordan den vil løse det økende vedlikeholdsetterslepet på norske veger som arbeidsfolk og næringsliv i hele landet opplever konsekvensen av hver eneste dag. Regjeringen er uklar og uambisiøs i en rekke viktige spørsmål knyttet til samferdselsutfordringene for vårt langstrakte land. Den blir en bremsekloss for vår nasjons evne til å ta hele landet i bruk i møte med framtidens utfordringer. Konsekvensene av Regjeringens puslete samferdselspolitikk er ikke bare at muligheter forspilles, og at nye muligheter uteblir, men vi ser også at det under denne regjeringen har vokst fram et nytt klasseskille i Kommune-Norge. Fordi Regjeringen ikke tar grep for å styrke den økonomiske rammen til NTP tilstrekkelig, ei heller kompensere for den ekstraordinære prisveksten som landet vårt opplever, ser flere og flere kommuner seg nødt til å forskuttere viktige og nødvendige investeringer i infrastruktur. Med den siste renteøkningen friskt i minne og en sterk prisvekst på toppen av det hele blir forskuttering i påvente av statlige bidrag kun et alternativ for rike kommuner. For kommuner med en mindre romslig økonomi blir dette en umulig prioritering veid opp mot viktige velferdstiltak, som flere lærere i grunnskolen og flere sykehjemsplasser, for å nevne noe. For disse kommunene, innbyggerne deres og for det lokale næringslivet er dette høyst reelle og virkelige utfordringer som Regjeringens trontale ikke gir et snev av svar på. På tross av at dagens regjering har vunnet i Lotto hvert eneste år i denne perioden, og på tross av at statsministeren har sagt at de store pengene skal bli brukt på de store oppgavene, står fremdeles kommunene, innbyggerne deres og det lokale næringslivet og venter på ambisiøs handling på dette feltet. Dessverre uteblir svarene, ambisjonene og handlingene som ville gitt oss en framtid med nye muligheter. Denne regjeringen ser ut til å ta mål av seg til å skrive seg inn i historiebøkene som de misbrukte muligheters regjering, og med årets trontale har den tatt et stort steg i møte med nettopp den målsettingen.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Jeg skal tillate meg å komme med et sitat fra den berømte Soria Moria-erklæringen, under kapittelet skipsfart: «Norsk skipsfartsnæring har lange tradisjoner. Skipsfarten og den maritime næringen bidrar til viktige kompetansearbeidsplasser langs hele kysten. Norge må ha ambisjon om å være verdensledende nasjon innen maritim forskning, kompetanseutvikling og nyskaping. Gjennom gode og stabile rammevilkår vil vi bidra til å sikre arbeidsplasser og vekst i de maritime næringer.» Jeg tror hele Stortinget kan slutte seg til at dette er viktige målsettinger, og for så vidt har også hele Stortinget i flere debatter i de siste to år sluttet seg til tilsvarende målsettinger for skipsfartsnæringen og hele den maritime clusteren. Derfor er det også beklagelig, etter at representanter for regjeringspartiene i hele forrige stortingsperiode kritiserte den forrige regjeringen for å ha en uklar politikk overfor denne næringen. Jeg mener at det var helt riktig å kritisere den forrige regjeringen for en slik uklar politikk, men det blir patetisk når man ser hvordan den sittende regjeringen følger opp denne næringen, som er så viktige for landet. I går la nærings- og handelsminister Dag Terje Andersen fram en maritim strategi med navnet Stø kurs. Dette skal altså være en strategi for Regjeringens arbeid med de maritime næringene for resten av denne stortingsperioden. Det er vel og bra at Regjeringen legger fram en handlingsplan, en maritim strategi, men da må det være en helhetlig politikk. Det har Regjeringen beklageligvis vist at den ikke er i stand til å føre overfor denne næringen når man kommer med en politikk hvor store deler av egenkapitalen i flere av disse hjørnesteinsbedriftene blir inndratt, antakeligvis i forslag som kommer i morgen. Da har man ikke klart å føre en helhetlig politikk overfor næringen. Man har ikke klart å holde en stø kurs. Man har, som næringen selv har sagt, kommet med en politikk som er uten betydning. Dersom man nå skal følge opp Regjeringens målsetting om å føre en aktiv næringspolitikk, er man helt nødt til å ha en politikk som er gjennomtenkt, og som er helhetlig i forhold til næringene. Da hjelper det ikke å komme med lovnader i ett dokument når man ikke klarer å følge opp i andre.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Det hadde vært fristende å bruke mitt innlegg til å kommentere Høyres to justispolitiske talspersoners innlegg, men jeg skal isteden prøve å være litt mer konstruktiv. Mange har fremhevet Norge som verdens beste land å bo i, også mange fra denne talerstol i dag. Jeg tror nok at alle de som opplever å bo i et hjem fylt av frykt og vold, opplever det på en annen måte. Det er også det siste året kommet flere indikatorer på at tingenes tilstand fortsatt er ille. Ressurssenter for menn og Amnesty kom i april med en rapport om norske menns holdninger til vold mot kvinner. Den viser at vi norske menn fortsatt har en veldig lang vei å gå før vi kan si oss fornøyd. Vi har også andre indikatorer som viser det samme. For eksempel har tallet på kvinner som oppsøker krisesentrene våre, vært stabilt på ca. 2 500 siden midten av 1980-tallet. NIBRs rapport som kom i år, viser den samme situasjonen. Den sier også noe om omfanget av vold mot kvinner. Faktisk er det slik at hver fjerde kvinne opplever å være i et forhold hvor det foregår vold eller trusler om vold. Vold mot kvinner og barn har mange uttrykk. Fra vår egen kultur kjenner vi godt til den vold som utøves i hjemmet fra partner eller tidligere partner, gjerne i forbindelse med den norske fylla. Vi har voldtekter, og sist, men ikke minst har vi fått et innslag av trafficking også i Norge. Fra andre kulturer finner vi eksempler på tvangsekteskap, omskjæring og æresdrap. Jeg sier dette for å illustrere at vi må bekjempe vold i nære relasjoner på mange felt og med mange virkemidler. Dette har heldigvis denne regjeringen tatt på alvor. Vi har nå fått en regjering som ikke bare snakker, men som også handler – altså det omvendte av det en del i opposisjonen hevder i dag. Arbeidet på dette feltet er godt i gang. Vi har på justisfeltet fått på plass en bistandsadvokatordning for ofre for voldtekt, vi har startet etableringer av Barnas Hus, kommet med en lovsak om utvidet bruk av DNA for bl.a. å oppklare flere voldtekter, innført en ny lov som skal sikre barn mot overgrep, særlig med tanke på internett. Vi har startet med å sette politiet bedre i stand til å håndtere denne typen saker gjennom å styrke budsjettene og utvikle kompetanse om temaet. Regjeringen har også på en rekke andre områder gjort en god jobb på dette feltet. Jeg kan kjapt nevne handlingsplan mot trafficking, hvor det er flere departementer inne i bildet, prøveprosjekt i forbindelse med svangerskapskontroll, hvor man søker å avdekke flere voldsofre, og styrking av tilbudet for ofre for seksualisert vold. Jeg kunne nevnt mye mer. Men jeg vil dvele litt ved det viktigste vi kan gjøre, nemlig å forebygge bedre. Vi har nå en gyllen mulighet til å sette dette med politiråd på dagsordenen, nettopp fordi det var et enstemmig vedtak i Stortinget da vi kom med politirollemeldingen, og fordi vi nå har fått nyvalgte lokalpolitikere ute, noe som gjør at vi sammen kan endre menns holdninger til vold mot kvinner og barn. Jeg håper at opposisjonen vil være mer positiv enn det den har vist her i dag på dette viktige feltet.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2007-10-04:
Denne regjeringen bruker store penger på store oppgaver, noe som representanten Erna Solberg etterlyste tidligere i dag. Det er nok kort å nevne stikkordene kommuneøkonomi, Nasjonal transportplan, CO2-rensing og fornybar energi – stikkord som skiller denne regjeringen diametralt fra den forrige. Regjeringen er i rute med leveransene fra Soria Moria. Jeg er svært glad for at Regjeringen har opprettet et fond for energieffektivisering og fornybar energi som skal øke opp til 30 milliarder kr innen 2012. Det vil gi flere hundre millioner kroner som skal brukes til fornybare energi-tiltak hvert år. Jeg er også glad for at representanten Erna Solberg nå sier at et fond for fornybar energi er en god idé. Som en kontrast vil jeg henvise til statsbudsjettet for 2005. Der stod det å lese: «Det foreslås ingen bevilgning over statsbudsjettet til Energifondet i 2005.» Null kroner over statsbudsjettet var altså regjeringen Bondevik IIs siste hilsen til satsing på fornybar energi. Ifølge Bondevik II-regjeringen var det folket og næringslivet, eller markedet alene, som skulle stå for all støtte til utbygging og omlegging til mer fornybar energi. Historien viser dessverre ubarmhjertig, svart på hvitt, at ingen annen regjering har satset så sterkt på energiomlegging og fornybar energi som den som Senterpartiet nå sitter i. Som representant for bioenergifylket Oppland er jeg svært opptatt av det Regjeringen gjør for å fremme fornybar varme. Grepene har så langt ført til at vi nå bl.a. opplever en fordobling av antall søknader til varmeprosjekter. Det er viktig for klimaet, og det er viktig for å frigjøre oss fra vår ensidige avhengighet av elektrisitet. Bioenergi har nå gått fra å være en mulighet for aktive og initiativrike bønder til også å være et utviklings- og forretningsområde for store energiselskaper, som f.eks. Eidsiva og Hafslund ser muligheter innenfor. Rundt om i landet opplever vi at det nesten ukentlig «popper opp» større og mindre biovarmeanlegg. Det er optimisme i næringen, og kompetansen sprer seg. Ukens siste nytt fra mitt eget hjemfylke er et nytt biovarmeanlegg med utgangspunkt i skogsavfall og flis. Det skal fyres fra Valle videregående skole og forsyne Lena sentrum med fjernvarme. For å utløse nye prosjekter som bidrar til energiomlegging, trenger vi en aktiv samhandling mellom stat, kommune og næringsliv. Det arbeidet har Regjeringen startet. Den har startet det gjennom et fond med en fondsavkastning som gir forutsigbare rammebetingelser, gjennom å gi investeringsstøtte til fjernvarmeanlegg, gjennom å utarbeide et eget program for infrastruktur som skal være på plass fra nyttår, gjennom å tilby kurs for alle kommuner for å lære energi- og klimaplanlegging og gjennom å gi tilskudd til kommunene for å lage energi- og klimaplaner. Regjeringen bidrar også ved å utarbeide en egen bioenergistrategi. Jeg konstaterer at denne regjeringen leverer.
Oddbjørn Vatne (Senterpartiet), 2007-10-04:
Det er for meg forunderleg å høyre Høgre seie at satsinga på samferdsel i denne regjeringa er puslete. Eg må seie at eg sat som medlem at samferdselsutvalet i Møre og Romsdal då me skulle få på plass Nasjonal transportplan for 2006–2015. Me fekk då Bondevik II-regjeringa sine rammer, og me var fortvilte fordi me ikkje fekk på plass prosjekta våre. Så manna fleirtalet i Stortinget seg opp og plussa på desse rammene med 2 milliardar kr i året. Det var på ein heilt annan måte me fekk på plass handlingsplanen, og det var ikkje puslete den gongen. Me fekk eit skikkeleg samferdselslyft, og frå Høgre si side, lokale representantar, vart det snakka om at dette berre var luftpengar. No ser me at me er komne opp på det nivået som me i dag kallar Soria Moria-nivået. Me har fått på plass dette, og på mange måtar var denne planen som var lagd av det fleirtalet, også viktig for framtida, fordi ein tok med jernbanen i mykje sterkare grad enn før. Ein fekk altså ei miljøsatsing også inn i den nasjonale transportplanen. Eg trur det er viktig, slik det er sagt i dag, å satse på miljøet på forskjellige felt. Dette med jernbane er svært viktig. Men lat det også vere klart at me ikkje må gløyme vegen. Vegen er det viktigaste for mykje av landet vårt. Me må også sjå på miljøsatsinga på veg. SINTEF-rapporten har vore nemnd her tidlegare i dag. Det er klart at med å beinke ut vegane, og med å breiddeutvide dei også, kan me spare vesentleg på utsleppa frå transporten. Me veit at i framtida blir vegen det viktigaste i mykje av landet både for privatmann og næringsliv. Bruk av miljøvenleg drivstoff vil vere betydingsfullt. Me veit også at nye bilar vil kome med nye motorar, og me vil då redusere utsleppa betydeleg. For oss i Senterpartiet er det viktig å halde fokus på veg og dermed på distrikta. Dette med gul midtstripe på vegane er noko Senterpartiet verkeleg vil satse på vidare framover. Skal me få til ein god transport frå distrikta, er kanskje det den viktigaste satsingsoppgåva innanfor samferdsel. Det er iallfall slik at mykje av transporten frå distrikta må skje på veg. Me veit at lageret for mange industribedrifter ligg i bilen og i vogntoga. Og dersom vi ikkje får bruke bilen, er logistikken i bedriftene våre også øydelagd. Vegsatsinga og den gule midtstripa er for Senterpartiet eit viktig satsingsområde vidare framover.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-10-04:
For snart ett år siden, 1. desember 2006, lanserte Regjeringen sin nordområdestrategi. Store ord og vendinger ble tatt i bruk, bl.a. at nordområdene skulle bli Regjeringens viktigste strategiske satsingsområde. Etter lanseringen er det imidlertid lite som har skjedd. Riktignok er det gjort gledelige framskritt med hensyn til å lette grenseovergang og handel, men dette fanger ikke opp de store, nye utviklingstrekkene som vi nå ser. Jeg vil her først og fremst nevne Russland, som plantet det russiske flagget på Nordpolen i sommer, på bunnen under isen. Dette var ikke bare myntet på hjemmepublikummet i Russland. Det er også et vitnesbyrd om at Russland har sin egen nordområdestrategi hvor kampen om marine ressurser står sentralt. Russland gjør krav på store deler av Polhavet. Videre har vi fått meldinger om at russiske bombefly regelmessig gjennomfører tokter i nord, også i områdene opp mot norskegrensen, Norskehavet og Nordsjøen. Dette har medført en rekke avskjærings- og identifiseringsoppdrag for norske jagerfly. Parallelt ser vi en betydelig gjenopprustning og militær fornyelse på Kolahalvøya. Denne aktiviteten vitner om at Russland tar sikte på et militært nærvær i nordområdene på et betydelig høyere nivå enn det vi så på 1990-tallet. I kjølvannet av dette har forsvarssjef Sverre Diesen pekt på Russland som en militær stormakt med store interesser i nordområdene, noe som kan bli en stor utfordring for Norge. Han peker videre på at det i framtiden kan oppstå nye uenigheter mellom Norge og Russland i kampen om fisken, oljen og gassen i nordområdene. Dette mener han er en potensiell sikkerhetsutfordring som Norge må takle på egen hånd. NATOs oppmerksomhet og ressurser vil gjerne være andre steder. Enkelte har således tatt til orde for at vi må søke nye alliansepartnere. Jeg har i tillegg lyst til å nevne internasjonalt anerkjente rapporter som viser at polisen smelter betydelig fortere enn tidligere antatt. Dette åpner for store muligheter med hensyn til transport og ressursutnyttelse. Dette medfører imidlertid også nye sikkerhetspolitiske utfordringer. Alt dette vitner om at det strategiske bildet i nordområdene er i meget rask endring. Som et resultat av dette er Norges posisjon ikke lenger så avklart som vi kunne ønske. Regjeringens nordområdestrategi gir ikke noen svar på disse nye utfordringene, ei heller staker den ut en klar kurs eller peker i en retning som vi bør orientere oss i. Mye tyder derfor på at Regjeringens nordområdestrategi er akterutseilt på viktige punkter allerede før den feirer sin ettårsdag. Jeg vil derfor oppfordre Regjeringen til å gjøre alvor av sine ambisjoner om å gjøre nordområdene til sitt viktigste strategiske satsingsområde.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Dagens debatt startet med at representanten Siv Jensen utfordret statsministeren på hva Regjeringen vil gjøre for de fattige her hjemme. Representanten Jensen viste i sitt innlegg til at vi i dag har over 200 000 minstepensjonister som lever under EUs fattigdomsgrense. Ja, ifølge departementets egne tall ville ca. 240 000 minstepensjonister og 60 000 uføreminstepensjonister, altså nærmere 300 000 kvinner og menn, blitt løftet over EUs fattigdomsgrense om man hadde økt minstepensjonen opp til 2G. Det er direkte skuffende at Regjeringen ikke nevner fattigdom med et eneste ord i trontalen. Den 24. august var jeg til stede under Fattig-Norges høring på Youngstorget. Der var også finansministeren og arbeids- og inkluderingsministeren. Begge ministerne prøvde i en hektisk valgkampinnspurt å overgå hverandre og gjøre seg mest mulig lekker for de fattige. Med tanke på den sjarmoffensiven de da viste overfor landets fattige, hadde sikkert flere enn meg forventet at dette viktige temaet ville blitt nevnt i trontalen. I forbindelse med behandlingen av årets trygdeoppgjør foreslo Fremskrittspartiet å øke minstepensjonen til 2G. Vi kom altså med et konkret tiltak, som ville ha hjulpet 300 000 ut av fattigdom. Her fikk Regjeringen en utstrakt hånd. Regjeringen kunne virkelig ha vist med all tyngde at den mente å avskaffe fattigdom. I stedet kappet Regjeringen av den utstrakte hånden og gikk imot forslaget. Og arbeids- og inkluderingsministeren var såpass freidig den 14. juni at han kalte hele forslaget et julenisseforslag. Så stor respekt viste Regjeringen de eldre – som har bygd opp dette samfunnet, som har levd i nøysomhet, og som i dag dessverre lever i fattigdom og kalles minstepensjonister. Regjeringen var altså ikke villig til å bruke 0,83 pst. av overskuddet på 300 milliarder kr for å løfte minstepensjonistene over fattigdomsgrensen. 0,83 pst. er hva det ville ha kostet å ta dette grepet. Representanten Jensen utfordret statsministeren på hva han ville gjøre for å få minstepensjonistene ut av fattigdom. I den forbindelse viste statsministeren til at Regjeringen har gjort mye, og at man tross alt har fått flere i arbeid. Betyr det – med respekt å melde – at fru Nilsen på 78 år skal gå ut i arbeid for å få en bedre hverdag og et liv uten fattigdom? Hva vil den sittende regjering gjøre for å løfte minstepensjonistene ut av fattigdomsproblematikken? Jeg konstaterer at den sittende regjeringen verken hadde tenkt å gjøre noe eller gjør noe. Den makter ikke å handle, noe som dagens utgave av både Dagsavisen og VG bekrefter. Vi strekker ut nok en hånd og håper at Regjeringen kan ta den – og ikke kapper av denne hånden også – og støtte Fremskrittspartiets forslag nr. 1.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Jeg vil bruke 3 minutter av mitt liv på Venstre. Det vil jeg gjøre fordi jeg egentlig har et ganske positivt syn på Venstre, selv om det kanskje har blitt noe korrigert de siste dagene. Jeg har lært at en skal ha respekt for de eldre – og Venstre er et gammelt parti. Jeg tror det har blitt det fordi det har tilpasset seg politiske realiteter. Og jeg har nok i min politiske naivitet forventet at Venstre denne gangen skulle vokse ut av motstanden mot Fremskrittspartiet og forholde seg til politiske realiteter – men nei. Venstre kan ikke samarbeide med Fremskrittspartiet. Representanten Sponheim har i dag gitt fire grunner for at det ikke kan gjøre det – dvs. han har gitt én grunn, bestående av fire momenter. Den eneste grunnen er at den politiske avstanden er for stor. Det baserer han på at den politiske avstanden når det gjelder solidaritet, innvandring, miljø og bruk av oljepenger, er for stor. Han har til og med sagt at han tror på et større politisk gjennomslag for Venstre hvis de samarbeider med Arbeiderpartiet. Jeg har en opplisting her, hvor en sammenligning mellom Venstres program og Fremskrittspartiets program f.eks. viser at Fremskrittspartiet og Venstre er enige om 24 punkter knyttet til offentlig sektor. Vi er enige om 79 konkrete punkter når det gjelder nærings- og skattepolitikk. Innenfor miljø- og energisektoren er vi enige om 21 punkter. Innenfor kriminalpolitikk og rettssikkerhet er vi enige om 38 punkter – innenfor utenrikspolitikk 18 punkter, innenfor forsvarsvarspolitikk 19 punkter, innenfor familiepolitikk 11 punkter og innenfor helse og omsorg 33 punkter. Innenfor utdanning og forskning er det hele 44 punkter, innenfor samferdsel 12 punkter og innenfor kultur 12 punkter – til sammen 317 punkter. Og dette er ikke resultater av forhandlinger. Dette er helt konkrete likhetstrekk og likhetselementer i de to partienes partiprogram. Hvis en da legger de fire politiske områdene som Sponheim nevnte, i den ene vektskålen og de 317 punktene i den andre, har jeg vanskelig for å forstå Sponheims resonnement, for det henger ikke sammen. Det er rett og slett utenkelig at Venstre noen gang kan få et så stort politisk gjennomslag med Arbeiderpartiet – eventuelt sammen med SV og Senterpartiet – som det vil få i et samarbeid med sentrum, Høyre og Fremskrittspartiet. Derfor håper jeg at det vi har sett de siste dagene, er et utslag av en eller annen form for posisjonering, og at Venstre også denne gang viser at det kan vokse av seg denne typen retorikk, forholde seg til politiske realiteter, se velgerne i øynene før 2009 og si: Vi er et borgerlig parti. Vi skal støtte en borgerlig firepartiregjering.
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-10-04:
Vi har hatt en trontaledebatt som har dreid seg veldig mye om den hjemlige arena. Jeg vil bevege meg ut i et annet område og gi uttrykk for at Senterpartiet er særdeles glad for Regjeringens og utenriksministerens klare og tydelige utsagn når det gjelder Norges holdning til militærstyret i Burma. Vi har via media vært vitne til en ikke-voldelig kamp for demokrati og menneskerettigheter som er blitt slått ned – og dermed blitt erstattet av en knugende taushet. Verdenssamfunnet har reagert med å foreslå at vi skal forsterke de økonomiske sanksjonene som vi har. Beklageligvis gjør to av Østens stormakter – med sine interesser i olje- og gassektoren i Burma – dette til skamme. Der teller altså økonomiske interesser mer enn menneskerettigheter. Det er også gledelig at Regjeringen gir en klar og solid støtte til FN-utsendingen og hans arbeid i Burma. Og jeg håper at vi gjennom våre diplomatiske kanaler mot India og Kina kan prøve å overbevise og få til en situasjon i Burma som gir håp om en god, demokratisk framtid. Utenrikskomiteen har vært på reise i Namibia og i Angola, og det er gledelig å kunne melde tilbake eksempler på vellykket norsk bistand. Vi besøkte to ressurssterke land. Det ene har betydelige mineralressurser, men ikke minst fisk – det er Namibia. I Angola er det olje og gass. I Namibia har vi bidratt med norsk lovgivning tilpasset afrikanske forhold. Fra å være i en nullsituasjon når det gjaldt utnyttelse av fiskeriressurser, tjener landet i dag 4,5 milliarder kr, og det er 40 000–50 000 mennesker i arbeid i den sektoren. De har fått kontroll over sine ressurser, og de etterspør ytterligere norsk bistand. I Angola har to norske oljeselskap som nå er slått sammen til ett, StatoilHydro, vært med på å skape en lovgivning tilpasset – også der – afrikanske forhold, og inntektene til staten er betydelig. Og det som er ytterligere gledelig, er det faktum at vi har fått norsk sikkerhet og norsk miljøstandard i dette området. Og begge land ber om ytterligere bistand. De ser på oss som en konstruktiv samarbeidspartner.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2007-10-04:
Jeg vil kort tilbake til en replikkveksling med samferdselsministeren tidligere i dag. Jeg påpekte at Nord-Norge ikke har fått del i den økningen som den sittende regjering har lagt inn i samferdselsbudsjettet. For de tre nordnorske fylkene har bevilgningen ligget flatt og er delvis blitt redusert. Samferdselsministeren protesterte ikke på realitetene, men la, som hun svært ofte gjør, skylden på den tidligere regjering for våre lave ambisjoner da NTP ble rullert sist. Vi finner oss i mye, men ikke i direkte desinformasjon. Dagens bevilgningsnivå i NTP ble vedtatt av et flertall bestående av den daværende opposisjon, som nå sitter i regjering. Det betyr at samferdselsministeren selv er ansvarlig for NTPs bevilgningsnivå og ambisjonene for Nord-Norge. Jeg holder derfor fast på at det er svært skuffende at samferdselsministeren så langt skviser Nord-Norge, i en tid da hele Stortinget er opptatt av å satse på nordområdene. Samferdselsministeren sitter ene og alene med ansvaret for utviklingen, og jeg håper at det nå er siste gang opposisjonen blir pålagt et ansvar som den ikke har. Så vil jeg bruke resten av tiden til å følge opp det Dagfinn Høybråten gjorde til et hovedpoeng i sitt hovedinnlegg, nemlig at vi må bevege oss fra å snakke om et velferdssamfunn til å snakke om et livskvalitetssamfunn. Arne Garborg har skrevet et svært ofte sitert dikt, med tittelen «Om pengar», og han konkluderer slik: «Skalet av alle ting kan ein få for pengar. Men ikkje kjernen;(…) (…) Dersom dette gjaldt på Arne Garborgs tid, gjelder det dobbelt i dag. Jeg viser til et tilfeldig oppslag i Lofotposten 29. september, fra mine hjemtrakter. Der står det som overskrift: «Kraftsalve fra politiet». – Og videre:(…) (…) Så blir to unge, 17-årige jenter intervjuet, og de sier følgende: «Vi har venninner. Vi er veldig glad for at foreldre er foreldre og ikke noe annet.» Og så kommer utfordringen: «Sett grenser. Vær tøff. Ikke vær redd for en krangel. For oss er det veldig viktig å ha foreldre som viser at de bryr seg og viser at de vil være sammen med oss.» I morgen kommer statsbudsjettet. Da blir det viktig for Kristelig Folkeparti å prioritere de postene i budsjettet som bygger opp under livsverdier, det som styrker de sosiale relasjonene mellom oss, og det som gir kvalitet til barns oppvekstmiljø. Vi utfordrer resten av Stortinget til å være sammen med oss på det.
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-10-04:
Ønsket om å hjelpe de svakeste er et tilbakevendende tema, men dessverre tror jeg at for dem det gjelder, er det en opplevelse av at det ofte handler om mange fagre ord og gode intensjoner – verre er det med politisk handlekraft og resultater. Barnevernet er et slikt område, et område som omfatter de absolutt svakeste i vårt samfunn, og dessverre et område i negativ utvikling. Dessverre har vi behov for å minne Regjeringen om at statsråd Bekkemellem ved sin tiltredelse klart signaliserte at barnevern var et høyt prioritert område hvor det var påkrevd å iverksette tiltak umiddelbart. I dag ser vi en situasjon i barnevernet hvor det åpenbart er behov for å sette fart i arbeidet. Dels handler dette om penger, men ikke minst handler det dessverre om ideologi. Kraftige økninger i bevilgningene til barnevernet har ikke gitt tilsvarende økning i antallet barn som får hjelp. Grunnen til dette er bl.a. en sterk og systematisk vegring mot å bruke private aktører. Regjeringen står her for en ideologisk forankret motvillighet som i praksis fører til at man velger å utsette tiltak hos private, i påvente av plass og ledig kapasitet i det statlige barnevernet. Tross utbygging av det offentlige tilbudet ser vi at totaliteten gir mindre mangfold og dårligere tilpassede løsninger for de barna som er så heldige å få plass. En rekke gode private kompetansemiljøer og nisjepregede tiltak tilpasset ulike grupper av barn og unge i barnevernet innskrenkes og nedlegges i disse dager. Vi kan nevne Stiftelsen Havnøy i Tønsberg og Madlaveien Bofellesskap i Stavanger, begge institusjoner drevet frem av et unikt engasjement hos ansatte og eiere og med god barnevernsfaglig kompetanse. Dette har den alvorlige konsekvens at vi får mindre mangfold i tiltakene og snevrere kompetansemiljøer, og all barnevernsfaglig utvikling vil begrenses til forskning på og evaluering av statens egne institusjoner. Hvis man virkelig mener noe med et kvalitativt godt barnevern og et stort mangfold av tilbud tilpasset det enkelte barn, er det med undring vi ser at Regjeringen så kynisk lar gode faglige miljøer og private initiativ gå dukken i en ren ideologisk krigføring.
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-10-04:
Den siste tiden har det tilflytt oss en rekke lekkasjer fra forsvarssjefens studier om den fremtidige strukturen i det norske forsvaret. Utredningen vil først bli offentliggjort den 5. november, og en debatt om denne saken kan derfor virke litt prematurt. På bakgrunn av kommentarer i pressen later det imidlertid til at mange av regjeringspartienes representanter og lokale politikere har fått tilgang til utredningen, eller i alle fall deler av den, og vi aner klare konturer av meget drastiske forslag fra forsvarssjefens side. Eksempelvis hører vi om nedleggelser av enheter innenfor flyvåpenet, kutt innenfor marinen og nedleggelse av Forsvarets kompetansesenter for kommando, kontroll og informasjonssystemer på Jørstadmoen. Ikke minst som følge av at vi gjennom de senere år har hatt et mindre dramatisk fiendebilde enn under den kalde krigen, har lavere prioritering av Forsvaret vært mer politisk gangbart. Samtidig som budsjettene har vært holdt nede, har Forsvaret fått nye oppgaver, ikke minst i forbindelse med operasjoner i utlandet og oppgaver vi ser komme, eksempelvis i forbindelse med styrket overvåking av havområdene i nord. Forsvaret er i sterk omstilling, en prosess som i seg selv er krevende nok. Da er det viktig at de politiske signalene er tydelige, og at det er sammenheng mellom politiske ønsker om aktivitet og den økonomi som stilles til disposisjon. I den sterke teknologiske utviklingen vi er inne i, er det åpenbart at Forsvaret trenger kompetansemiljøer på aller øverste faglige hylle på dette området. Det var derfor løfterikt da man gjorde grepet med en samling av teknologisk kompetanse på tvers av våpengrenene i kompetansesenteret på Jørstadmoen. Ved siden av å være et hensiktsmessig grep for Forsvaret har også virksomheten hatt gjensidig nytte av det teknologiske miljøet i Mjøsregionen, noe som bl.a. kommer til uttrykk gjennom etableringen av et sikkerhetsstudium ved Høgskolen i Gjøvik – for få år siden et ønsket løft og en satsing på Forsvaret, nå bare to–tre år etter en foreslått nedleggelse. Vi bør spørre oss hvorfor. Offentliggjøringen av forsvarssjefens studier og fremleggelsen av statsbudsjettet i morgen blir et interessant utgangspunkt for den omfattende forsvarspolitiske debatten som nå må komme. Det er viktig allerede nå i en tidlig fase å gi signaler om hvilket forsvar vi mener Norge bør ha. Da kan ikke Forsvaret nok en gang fremstå som en salderingspost.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-10-04:
Alle kjenner vi eventyret fra H. C. Andersen om en keiser som skulle ha det vakreste antrekk noen i verden kunne tenke seg. Stolt og glad spradet han nedover byens hovedgate til jublende rop og undrende blikk, helt til en liten gutt stod fram og sa: Han har jo ikke noe på seg! Det ligger nær å tenke på dette eventyret etter å ha hørt Regjeringens ordbruk i klimadebatten, sett i lys av mangelen på konkret innhold og strategi fra Regjeringens side. Det vi har sett hittil, holder ikke om Norge skal bli en foregangsnasjon i klimapolitikken. Derfor har vi stor respekt for Thorbjørn Jagland som står fram både i Dagsavisen sist fredag og her i salen under Stortingets åpning. Han etterlyser en regjering som tør innføre upopulære tiltak som svir. Jagland er modig. Det er svært respektabelt av en i hans posisjon på denne måten å avkle keiseren, å ta et oppgjør både med dagens norske regjering og tidligere regjeringer, inkludert den han selv ledet. Verdens fremste klimaforskere forteller oss at klokken minst er fem på tolv. Det må handles. I 2007 gikk det tre ganger så mye penger over offentlige budsjetter til forskning på fossile energibærere som til forskning på fornybar energi. Oljebransjen har støvsugd landet for ingeniørkompetanse. Norge er godt over toppen når det gjelder oljeproduksjon på egen sokkel. Selskapene retter søkelyset mot konfliktfylte områder. Våre naboland har ambisiøse mål knyttet til uavhengighet av olje og utvikling av fornybar energi, og det følges opp med handling og penger. Det tegner seg et bilde vi ikke kan leve med. Vår humankapital utarmes, vår infrastruktur forblir fossil, og vår teknologi vil være ubrukelig når oljen tar slutt. Vi tar ikke hensyn til miljø og etikk på tross av god kunnskap, og vi forbereder oss ikke på å være konkurransedyktige i framtiden. Samtidig har vi dyktige teknologimiljøer, enorme fornybare ressurser og kapital – fortrinn vi kunne utnyttet til vår fordel i det mulighetsvinduet som i dag eksisterer. En paradoksal kraftkrise i Midt-Norge som har vært kjent i hele stortingsperioden, er ikke løst. Kanskje får vi mobile gasskraftverk som kan bidra ved en større krise. Vi trenger en satsing på energi i dette området som ikke er basert på gårsdagens teknologi. Nå trengs det et ambisiøst forskningsbudsjett og et bredt klimaforlik med sterk satsing på fornybar energi – ikke mer av keiserens nye klær.
Jan Fredrik Vogt (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Jeg vil snakke om et tema som jeg er meget opptatt av. Det er trygghet for enkeltmennesket. Trygghet i virkelig forstand – trygghet for liv og helse, trygghet for at dersom det skjer noe, vil noen komme og hjelpe deg. Statsministeren nevnte i talen sin at det skulle ikke lønne seg med kriminalitet. Jeg gikk nedover Karl Johan da det var pause i Stortingets møte. Hva var det jeg så? Jo, det var fri narkotikaomsetning, det var kriminalitet som foregår åpent på gaten. Hvilket signal gir det om kriminalitetsbekjempelse når politiet ikke makter å ta tak i dette? Det er ingen tvil om at det mangler politi både her i Oslo og i mitt hjemfylke Vestfold. Vi trenger mer politi i gatene for å løse problemene og skape trygghet. Jeg synes vi har et kaldt samfunn når omkomne etter trafikkulykker blir liggende i veien flere timer fordi politiet ikke kan komme til stedet. Jeg synes vi har et kaldt samfunn når vi har voldtektsofre som må stå fram i media og rope på hjelp fra oss politikere om at vi skal sette politiet i stand til å foreta etterforskning og få dømt voldtektsmenn. Jeg vil påstå at det ikke er ufint det som ble gjort av en representant tidligere her i dag, å omtale en viss minister som løftebruddsminister. En kan spørre seg i forhold til det som skjer: Er dette suksesskriterier innen justissektoren? Da kommer jeg inn på et annet tema – nemlig lederlønn blant politiledere og politimesteres bonuser. Er dette kriterier man skal legge til grunn for deres bonusutbetalinger? Jeg mener det kanskje er på tide at vi får se hvilke kriterier som gjelder for deres bonuser og bonusutbetalinger. Den rød-grønne regjeringen står hardt på hver gang en næringslivstopp får en bonus – de skal vite hva det er, og vil helst ta fra ham bonusen. Jeg vil vite hva justisministeren, Arbeiderpartiet og regjeringspartiene mener er suksesskriterier innen justissektoren. Jeg håper ikke det er at voldtektsofre må vente i kø på etterforskning, at man har soningskøer slik at man møter voldtektsmannen ute på gaten dagen etter at man har vært i rettssalen, at man må vente to timer på politiet etter en ulykke. Det håper jeg ikke er suksesskriterier. Men jeg håper vi snart får se det, slik at folk også kan være med på å måle det politiet gjør. Jeg mener det er tilfredshet blant innbyggerne, blant folk flest, som bør være det viktigste kriteriet til politiet – om de leverer, ikke om man holder budsjettet og går på line og holder budsjettbalansen. Det viktigste er å bry seg om mennesker og hjelpe mennesker. Da mener jeg vi må sette politiet i stand til å gjøre den jobben.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2007-10-04:
Trontaledebatten er straks over, og trontaledebatten skal være et sted hvor partiene også viser sine visjonære og overordnede programerklæringer. På slutten av denne debatten vil jeg bare understreke Kristelig Folkepartis overordnede programerklæringer, som er presentert av våre representanter. Vi ønsker at den velstandskarusellen vi har, skal stoppes, og at vi heller begynner å diskutere hvordan vi skal gi innhold til livet. Kristelig Folkeparti mener at lykken ikke henger sammen med velstand, men med livskvalitet. Kristelig Folkepartis programerklæring har også i dag vært at miljøkampen vil kreve både blod, svette og tårer av dette huset og av det norske folk. Men jeg er overbevist om at den innsatsen vil gi livskvalitet både for oss og for kommende generasjoner hvis vi klarer å stå kampen ut, fordi vi da vil leve i harmoni med det jorda vår kan gi oss av godt liv. Kristelig Folkepartis programerklæringer har også vært til alle dem som ønsker at denne debatten skulle være en debatt som bare dreide seg om samarbeid her i huset. Jeg registrerer at noen av regjeringspartienes representanter har hatt innlegg som bare har konsentrert seg om det. Jeg har lurt litt på hva deres programerklæringer har vært. Men jeg kan i hvert fall si at Kristelig Folkepartis hjerte banker best i sentrum, og mer nytt er det ikke å si om det. Kristelig Folkepartis programerklæringer i denne trontaledebatten har også handlet om at vi ønsker å forplikte oss til å være med og skape en god oppvekst, spesielt for de mest sårbare barna. Barnevernet, økonomisk støtte til fattige barnefamilier, gradert betaling i barnehage og kontantstøtte er viktige tiltak for det. Kristelig Folkeparti har også sagt at vi nekter å godta at heldagsskolen er til for barna. Nei, den er til for de voksne og for samfunnet. Vi ønsker en skole hvor det er kvalitet og ikke kvantitet som er det gjeldende. Og så har vi hatt en programerklæring om at vi trenger et godt og aktivt næringsliv. Uten næringslivet stopper Norge. Vi har hatt en programerklæring om at vi ønsker bekjempelse av fattigdom hjemme og ute. Vi ønsker at dette huset skal samle seg om en bedre alderdom og forplikte seg på det. Og til slutt: Vi har også hatt en programerklæring om et løft for unge mennesker med psykiske lidelser. Med denne programerklæringen går Kristelig Folkeparti til dette årets gjerning.
Erna Solberg (Høyre), 2007-10-04:
Jeg er sikker på at lykken og livskvaliteten i denne forsamlingen tilsier at vi ikke skal dra ut debatten langt i kveld, men jeg har lyst til å knytte noen bemerkninger til et forslag som ligger på bordet. De fleste forslag som Fremskrittspartiet har fremmet, knytter seg veldig klart til budsjettspørsmål, som vi synes vi får ta når de kommer. Men når det gjelder forslag nr. 3, berører det en kritisk situasjon knyttet til det som har skjedd i Burma den senere tiden. Men det har også en lengre historie enn det. De siste årene har både thailandske og malaysiske myndigheter gjentatte ganger truet med å deportere store grupper av flyktninger fra Burma tilbake igjen til Burma eller å internere dem i strenge flyktningleire, med mindre bevegelsesfrihet og mindre mulighet til å kunne drive aktiv hjelp for opposisjonen i Burma. Derfor er det én av grunnene til at Norge har hentet ut flere burmesiske flyktninger de siste årene, for om de skulle interneres på en strengere måte i Thailand, ville det vært et stort problem. Samtidig er det viktig at vi ikke henter ut alle, for da vil vi ødelegge mye av det motstandsarbeidet som drives, ikke minst for minoritetsbefolkningen. Det er viktig at vi bidrar til å hjelpe naboland i flyktningkriser, ikke bare naboland til Burma, men mange andre steder, land som tar en uforholdsmessig stor byrde sammenlignet med det vi gjør når det gjelder flyktningspørsmål. Det er også viktig, for det bidrar til at vi kan påvirke hvordan mennesker behandles. Jeg har selv sittet i møter med representanter for Thailands regjering og forsøkt å få dem til å skjønne at unge mennesker som bor i flyktningleire, og som er både andre- og tredjegenerasjonsflyktninger der, må få en mulighet til å ta utdanning utenfor leirene og en mulighet til å klare seg videre. Jeg synes det ville være leit hvis vi nå skulle stemme ned et forslag som er knyttet til at vi bør støtte opp om flyktningarbeid i nabolandet. Samtidig synes jeg at Regjeringen skal ha en mulighet til å finne en god måte å innpasse dette på. Da er min lille bønn til Fremskrittspartiet – ikke bare på vegne av Høyre, men også på vegne av Kristelig Folkeparti og Venstre – at Fremskrittspartiet kan omgjøre forslag nr. 3 til et henstillingsforslag. Så får vi en skikkelig vurdering, og så kan vi følge opp overfor Regjeringen. Jeg tror alle i denne sal er opptatt av at vi nå i tiden fremover skal gjøre noe både for dem som flykter, og for dem som blir igjen i landet, gjøre noe for de opposisjonelle og dem som ønsker et demokrati og en annen utvikling i Burma.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Jeg ber også om ordet for å gi en stemmeforklaring knyttet til de forslagene fra Fremskrittspartiet som er lagt på bordet i dagens møte. Da vil jeg starte med å si at jeg har stor sympati for det innlegget som Erna Solberg nå holdt. Jeg synes det var en veldig klok anmodning representanten Solberg kom med til Fremskrittspartiet når det gjelder spesielt forslag nr. 3. På sedvanlig vis er regjeringspartienes holdning til instruksjonsforslag til egen regjering at det stemmer vi ikke for. Det stemmer vi mot. Men vi er også veldig glad hvis Fremskrittspartiet gjør forslag nr. 3 om til et henstillingsforslag. Det at vi stemmer mot forslag som er en instruksjon til egen regjering, betyr jo ikke alltid at vi er dundrende uenig i alt innhold i disse forslagene. Et annet eksempel på det er for så vidt forslag nr. 7, som er et saksområde som er under arbeid i Regjeringen. Når dette er utformet slik som her, vil vi måtte stemme mot det, men dette er et arbeid som Regjeringen faktisk har igangsatt. Med denne forklaringen sier jeg altså at regjeringspartiene i utgangspunktet stemmer mot alle disse forslagene når de er formet som instruksjonsforslag. Men vi stiller oss bak henstillingen om å gjøre forslag nr. 3 om til et oversendelsesforslag. Hvis Fremskrittspartiet også kan tenke seg å gjøre det samme med forslag nr. 7, synes vi det ville være klokt.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
Jeg har ingen problemer med å etterkomme en anmodning om å omgjøre forslag nr. 3 til et oversendelsesforslag. Det er først og fremst fordi det aller viktigste jo er at ikke bare Stortinget, men også Regjeringen har et sterkt fokus på den svært akutte og dramatiske situasjonen for burmeserne i Burma, og at vi gjennom relativt enkle grep kan legge forholdene til rette for at de får en noe bedre tilværelse. Derfor vil jeg veldig gjerne utfordre statsministeren til å si noen få ord om hva Regjeringen har tenkt å foreta seg i sakens anledning. Jeg registrerer at Hill-Marta Solberg også ønsker at dette blir omgjort. Det må i så fall bety at Regjeringen har noen ambisjoner når det gjelder situasjonen i Burma, og da kunne vi kanskje få høre noen ord fra statsministeren om det. Så la jeg også merke til at Hill-Marta Solberg bad om at forslag nr. 7 blir omgjort til et oversendelsesforslag. Jeg er også villig til å etterkomme det, basert på det Hill-Marta Solberg sa om at dette arbeidet er i gang i Regjeringen. Og da velger jeg å tro henne på det.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
La meg si noen få ord om Burma siden representanten Siv Jensen, og også representanten Erna Solberg, tok opp det. For det første deler vi fullt ut de syn som er kommet til uttrykk her i debatten om fordømmelse av voldsbruken og krav om demokrati i Burma. Når det gjelder flyktningene, er det for det første slik at Norge allerede har gitt en del økonomisk støtte til opposisjonen. Vi samarbeider med FN. Utenriksministeren møtte FNs spesialutsending i New York i forrige uke og drøftet hva Norge kan gjøre for å støtte FNs arbeid, herunder i forhold til bistand til flyktninger. Norge har økonomisk mulighet til å bidra. Vi er i dialog med FN også i forhold til hvordan vi eventuelt kan bidra når det gjelder flyktninger. Så vi vil ta et slikt oversendelsesforslag på alvor og drøfte det internt i Regjeringen og med de berørte statsråder og departementer.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
På vegner av Jan Tore Sanner, Lars Sponheim og meg sjølv har eg gleda av å setja fram forslag om betinga fritak for arveavgift ved generasjonsskifte i familieåtte bedrifter.
Borghild Tenden (Venstre), 2007-11-15:
På vegne av Trine Skei Grande, Odd Einar Dørum og meg selv ønsker jeg å framsette et representantforslag om tiltak for å bekjempe juks og svindel og organisert kriminalitet i drosjenæringen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
Det er opplagt at når en retter blikket langt nok fram, er visjonen en rettferdig verden, en verden som har et handelssystem som i større grad tar hensyn til de interessene som den fattige del av verden har, en verden som har brakt ekstrem fattigdom ut av historien. I en slik verden vil bistand i den forstand som vi kjenner til i dag, forhåpentligvis være overflødig.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
Jeg tillater meg å være «mildt forundret» over den milde forundring. Det er jo slik at Stortingets fremste oppgave er å holde statsråder i øra. Og at en saksordfører, som har en enstemmig komiteinnstilling – stort sett – i ryggen, framhever at her er Stortinget blitt enig om noen viktige retningslinjer som vi vil at statsråden skal holde seg etterrettelig i forhold til oppfølgingen av, burde ikke forundre noen, ei heller føre til noen opphisselse. Jeg håper derfor, i den grad det har skjedd, at man har fått tenkt seg om og skjønner at dette faktisk er en del av Stortingets funksjon overfor Regjeringen. Når det så gjelder spørsmålet om rettferdig handel, vil jeg si at Kristelig Folkeparti støtter fullt ut de bestrebelser som denne regjeringen, i likhet med tidligere regjeringer, har hatt for å få det til. Vi tok sågar initiativ, og fikk flertall for, lavere tollbarrierer i forhold til en del av de fattigste landene. Det er fulgt opp av Regjeringen i statsbudsjettet. Vi ønsker å gå videre på den veien.