Michael Tetzschner (Høyre), 2011-10-27:
Etter 22. juli ble det sagt veldig mye riktig. Statsministeren fortjener ros. Han fikk den gangen ros – og vi bør gjenta den i dag – for den flotte måten landets ledelse fremsto på, personifisert nettopp ved vår statsminister. Jeg synes også tiden etterpå manifesterte det vi er sammen om i samfunnet. Her i Oslo, foran Stortinget, hadde vi en felles valgkampåpning på tvers av alle partier. Det var en stor glede for meg personlig å samarbeide med Raymond Johansen om å få til det store og flotte arrangementet. Så får man spørre, når man får disse forferdelige begivenhetene mer på avstand, om det også kan være slik at det avleirer seg sider ved samfunnsdebatten som ikke fremmer åpenhet, om vi pålegger oss en selvsensur, om vi begynner å sette ytringsfriheten i konkurranse med andre interesser, og på den måten relativiserer noe som er det viktigste i demokratiet, nemlig at folk med frimodighet kan frembære sine synspunkter og oppfatninger – feilaktige, opprørende – slik at de kan bli møtt av andre med bedre innsikt, i åpent lende. Det har vært noen tendenser til at partier som normalt holder seg fint innenfor anstendigheten når vi diskuterer ømtålige spørsmål, nærmest har blitt pålagt å ta avstand fra tidligere uttalelser, som folk den gangen ikke fant særlig oppsiktsvekkende. Så vi må passe oss for at vi ikke opptrer med et konformitetstrykk og frembringer et psykologisk klima rundt det politiske ordskiftet i Norge som gjør at upopulære meninger ikke kommer frem i lyset og eventuelt blir imøtegått, slik at vi alle øker vår felles innsikt. De populære meningene vil jo alltid bli tatt vel vare på. Så vil jeg også bemerke til debatten, særlig slik den etter hvert kom inn i et spor ved hjelp av representanten Kolberg, som hadde en tendens til å si at alt som var fint med samfunnet, underbygget åpenheten. Det var en hyllest til fagbevegelsen, som Kolberg jo er en apologet for ved de fleste anledninger. Det er mye bra å si om fagbevegelsen, men ut fra et styringssynspunkt kan man også sette spørsmålstegn ved om alle de organiserte gruppeinteressene bidrar til åpne samfunn. Vi har også, hvis vi skal være selvkritiske, kunnet se at Høyesterett har satt Stortinget på plass i enkelte saker hvor man har gitt lover som Høyesterett har funnet har vært problematiske sett i forhold til Grunnloven. Vi har en annen pilar som Grunnloven hviler på, nemlig folkesuverenitetsprinsippet, samtidig som Maktutredningens siste del peker på at vi praktiserer en god del maktsirkulasjon. Det vil si at sentrale maktposisjoner sirkulerer mellom et veldig lite antall mennesker som andre ville være så frimodig å kalle makteliten, som ikke tar opp i seg nye strømninger i befolkningen godt nok. Vi har nettopp vært gjennom en lokalvalgkamp der folk er fratatt muligheten til å stryke kandidater, som også var et eksempel interpellanten var inne på. Så vil jeg advare mot og komme tilbake til det statsministeren sier at det åpne og frie samfunn er avhengig av bevilgninger til kultursektoren, som er bra, av bevilgninger til frivilligheten og kjernetid i barnehagene. Da må jeg si at da begynner man å komme langt fra det som er interpellantens anliggende, og det er om vi etter de voldsomme inntrykkene 22. juli fortsatt står vakt om de grunnleggende prinsippene, som nettopp gjør at vi kan ha en demokratisk debatt i full frimodighet. Det er et meget interessant spørsmål. Da gis ikke svarene gjennom deklarasjoner. Vi vet fra politikken at det er stor avstand mellom flotte politiske deklarasjoner og det konkrete hverdagslivet etterpå. Der skal vi hjelpe hverandre til ikke å relativisere ytringsfriheten, til å bygge de demokratiske institusjonene og sikre vanlige mennesker valgfrihet. De som står utenfor systemet, må få lettere inngang til det politiske liv. Vi må kanskje også se litt på hvordan partienes enerett til å nominere kan begrense friske krefter utenfra, osv. Det er mange forbedringspunkter vi sammen kan ha i samfunnet – uten å måtte bekjenne oss til det sosialdemokratiske partiprogram.