Torbjørn Hansen (Høyre), 2002-06-21:
Et meget kostbart lønnsoppgjør har skapt press i arbeidsmarkedet. Næringslivet får økte kostnader og redusert konkurranseevne. Sentralbanksjefen har meddelt at den kraftige lønnsveksten er årsaken til at det nå forventes renteøkning. Regjeringspartiene tar denne situasjonen på alvor. Regjeringens forslag til revidert nasjonalbudsjett er derfor like stramt som statsbudsjettet for 2002. Bruken av oljepenger blir justert ned, fordi petroleumsformuen ved inngangen til året var lavere enn forutsatt. Budsjettavtalen med Fremskrittspartiet innebærer at økte utgifter og nye skattelettelser dekkes inn krone for krone. Alternativet, stortingsbehandling uten fremforhandlet resultat, kunne blitt kostbar og ført til økt press på renten. I denne situasjonen kommer altså Arbeiderpartiet med representanten Jens Stoltenberg, og delvis foregående taler, representanten Nordtun, og påstår med full tyngde at Arbeiderpartiet har lagt fram et budsjett som i større grad bidrar til å hindre renteøkning. Man påstår også at Regjeringen er uansvarlig, at regjeringspartiene er blitt utgiftspartier, og til slutt at Arbeiderpartiet har bedre politikk for konkurranseutsatt næringsliv enn regjeringspartiene. Det er tydeligvis et mål for Stoltenberg å komme i posisjon til en debatt knyttet til en eventuell renteøkning. Men det vi har hørt hittil, er tvert imot relativt pinlig. Beskrivelsen til Stoltenberg er svært fjern i forhold til det Arbeiderpartiet faktisk gjør her på Stortinget. Det ser tvert imot ut som om Stoltenberg sitter i baksetet og roper brems, mens resten av partiet sitter i forsetet og gir full gass. Og det bærer budsjettforslaget og de ulike budsjettavtaler og flertallsforslag fra Arbeiderpartiet de siste månedene tydelig preg av. Arbeiderpartiets budsjettinnstramming på små 680 mill. kr kunne kanskje ha vært en fin og symbolsk hilsen til rentemarkedet, hadde ikke Arbeiderpartiet samtidig foreslått tiltak gjennom låne- og fondsordninger som skaper økt press i norsk økonomi. Arbeiderpartiet foreslår 2 milliarder kr mer til økt boligbygging. Man foreslår tiltak mot økte pensjonskostnader i kommunene med inntil 6 milliarder kr i økt offentlig forbruk. Man foreslår 14 milliarder kr til Forskningsfondet, med endret tippenøkkel. Lånerammen til SND utvides med ½ milliard kr. Og under behandlingen av eierskapsmeldingen foreslo Arbeiderpartiet et strukturfond, som kan omfatte inntil 50 milliarder kr. Revidert budsjettforslag fra Arbeiderpartiet er, som finanskomiteens formann også har understreket, preget av regnskapstriksing og dobbeltkommunikasjon. I dette perspektivet blir innstrammingen nærmest en vits, og budsjettet er mer egnet til å øke presset på rentenivået enn til å senke det. Men representanten Stoltenberg stopper ikke der. Arbeiderpartiet har i tillegg utsatt utgifter og investeringer for flere milliarder kroner fra 2002 til 2003. I tillegg kommer stadig nye løfter for budsjettet til neste år. Dette omfatter bl.a. 1,5 milliarder kr ekstra til kommunene til neste år, en barnehagesatsing på 1,5 milliarder kr, man skyver 1 milliard kr til Forsvaret fra 2002 til 2003, og økte avskrivningssatser, som man har foreslått i revidert nasjonalbudsjett, koster 25 mill. kr i 2002 og 1,6 milliarder kr i 2003. Dette er jo ren budsjettriksing og datomanipulering av budsjettet. I tillegg fulgte altså Arbeiderpartiets avgiftspolitiske talsmann i forrige helg opp tradisjonen etter Dalheim og lovet 9 milliarder kr i avgiftskutt. På toppen av dette kommer altså fjerning av investeringsavgift, andre avskrivningssatser og endring i studiefinansieringen, som allerede er vedtatt, og som omfatter henholdsvis 5 milliarder kr, 1,4 milliarder kr og 1 milliard kr i økte utgifter for 2003-budsjettet. Arbeiderpartiet har videre i nært samarbeid med fløypartiene bevilget flere milliarder uten inndekning og uten budsjettbehandling. Fellesnevneren er at partiene bak forslagene er totalt uenige om inndekningen. Er det dette Stoltenberg mener med ansvarlighet? Konkurranseutsatt industri er i en utfordrende situasjon. Samarbeidspartiene har en rekke viktige strukturtiltak for industrien. Det viktigste er å bidra til å øke tilgangen på arbeidskraft i det norske markedet. Da er et av de viktigste tiltakene å effektivisere offentlig sektor, slik at man får mer produksjon av velferd med mindre bruk av arbeidskraft. Man må øke arbeidsinnvandringen. Man må gjennomføre tiltak som øker pensjonsalderen og får ned sykefraværet. I tillegg må man gjennomføre betydelige skatte- og avgiftslettelser og satse på kvalitetsheving i utdanningssystemet. Utfordringen er at Regjeringen ikke er garantert flertall for disse viktige strukturtiltakene for industrien. Tvert imot er det slik at det største partiet, som i dag taler varmt for næringslivet og konkurranseutsatt industri, er en aktiv motstander av mange av disse spørsmålene. Skal vi sikre levelige rammevilkår for norsk næringsliv og for norske husholdninger, så holder det ikke med overbudspolitikk, budsjettriksing og billig retorikk. Det må være sammenheng mellom det man sier, og det man faktisk gjør.