Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-10-21:
Tusen takk til interpellanten for begge interpellasjonene. Jeg er helt enig med interpellanten i at det å kunne svømme er viktig for både barn og voksne. Det er viktig fordi det redder liv, men det er også viktig fordi det gir mosjon. Det er en fin fritidsaktivitet. Det er noe flott ved det å kunne kaste seg ut i vannet, rett og slett, som jeg tror mange har opplevd – gleden ved det når det er varmt i vannet, eller når man er i svømmehallen. Å kunne kaste seg uti og ha det gøy er viktig for livskvaliteten. Det finnes ulike definisjoner av hva det er å være svømmedyktig. De landene det vises til i interpellasjonen, har veldig forskjellige krav til svømming i skolen, derfor må vi nok være litt forsiktige med å trekke den veldig bastante slutningen at halvparten av norske tiåringer ikke kan svømme, på grunnlag av denne undersøkelsen. Vi vet likevel nok til at vi kan si at tallene gir grunn til bekymring. I dag har vi kompetansemål for svømming etter 4., 7. og 10. trinn, men det er verdt å merke seg at det ikke betyr at svømmeundervisningen er plassert på henholdsvis 4., 7. og 10. trinn; det betyr at man innen disse trinnene skal oppnå kompetansemålene. Alle læreplanene har forskriftstatus, og skoleeierne er pliktige til å stille til disposisjon de ressursene som er nødvendige for at kravene i lov og forskrift skal kunne oppfylles. For å si det enda enklere: På samme måte som man ikke kan velge bort matematikkundervisning eller norskundervisning i skolen, kan man heller ikke som skoleeier velge bort svømmeundervisning – dersom noen skulle tro det. Høsten 2013 ble det ført tilsyn med svømmeopplæringen. Formålet var å kontrollere skolens arbeid med opplæring i svømming opp mot kompetansemålene i svømming og livredning og om kravene til sikkerhet ved svømme- og livredningsopplæringen følges. Tilsynet viste at det er forskjeller mellom skoler, og at en del skoler ikke oppfyller kravene. Det er ikke godt nok. Vi kan likevel ikke si at svømmeundervisningen er for dårlig i hele landet. Det er veldig mange som gjør en veldig god jobb. Jeg vet f.eks. at det finnes skoler som gir ekstra svømmeundervisning til de elevene som trenger det. Det er veldig bra at skolene bruker muligheten til å gi en slik ekstra støtte. Det er ikke noe annerledes enn når skolene gir ekstra støtte til f.eks. en elev som ikke har lært seg å lese og skrive skikkelig eller strever i andre fag. Kompetansemålene i læreplanverket for Kunnskapsløftet er i utgangspunktet utformet på et overordnet nivå. Det er slik også kompetansemålene for svømming er utformet. Det betyr bl.a. at man ikke har hatt en konkret, tallfestet definisjon av hva det vil si å kunne svømme. Men: Svømming er kanskje den eneste ferdigheten elevene skal tilegne seg som kan bety forskjellen mellom liv og død. Jeg har derfor tatt tak i hvordan vi kan styrke norske elevers svømmeferdigheter, og departementet har nylig sendt et oppdragsbrev til Utdanningsdirektoratet om endring av kompetansemål for svømming i læreplanen for kroppsøving. Kompetansemålene for svømming skal tydeliggjøres, og den reviderte læreplanen skal tas i bruk fra skoleåret 2015–2016. Dette skal bidra til å styrke svømmeopplæringen, slik at flere barn og unge lærer å svømme. Forslaget til revidert læreplan vil bli sendt på høring denne høsten. Nye kompetansemål for svømming alene er ikke nok. Elevene må også ha tilgang til svømmeanlegg med vann i bassengene. Det er slik at det er kommunenes ansvar å prioritere å fylle vann i bassengene og holde hallene åpne. Kunnskapsdepartementet har ikke noen virkemidler for å pålegge kommunene å rehabilitere eller bygge nye haller, og skolene må selv avgjøre hvordan og når det er praktisk å gjennomføre svømmeopplæringen. Det var formalitetene. Når det er sagt, har staten likevel virkemidler. Vi har en rentekompensasjonsordning for skole- og svømmeanlegg. Det innebærer at kommuner eller fylkeskommuner kan ta opp lån der staten gir tilskudd til kompensasjon for rentekostnadene. I budsjettet for 2002 – altså under Bondevik II-regjeringen – ble den første rentekompensasjonsordningen innført. Den hadde opprinnelig en forutsatt investeringsramme på 15 mrd. kr. I 2009 ble ordningen utvidet med sikte på en investeringsramme på nye 15 mrd. kr. I budsjettet for 2015 foreslår regjeringen å fase inn 3 mrd. kr til ordningen. Budsjetteffekten av det er 45 mill. kr. Det innebærer at man kan ha en realistisk forhåpning om at i løpet av 2015 vil køen, som er lang, forhåpentligvis bli borte, slik at man kan begynne å ta imot nye søknader. Revidering av kompetansemålene for svømming og utvidet ramme for rentekompensasjonsordningen er grep for å tydeliggjøre forventningene til svømmeopplæringen i skolen. Samtidig må vi ved siden av de generelle grepene følge opp dem som trenger ekstra oppfølging. Én av de gruppene er nylig ankomne elever som ikke har hatt en realistisk mulighet til å lære seg å svømme. Som interpellanten også nevnte, foreslår Kunnskapsdepartementet i budsjettet for 2015 å bevilge 7 mill. kr til svømmeopplæring for nyankomne minoritetsspråklige barn, unge og voksne som er omfattet av grunnskoleopplæringen. I revidert nasjonalbudsjett for 2013 bevilget forrige regjering 1,5 mill. kr til svømmeopplæring for nyankomne elever, men det var kun en engangssum. Tilskuddet var veldig lite, og flere av kommunene som søkte om midler i 2013, fikk ikke midler. Regjeringen har nå økt tilskuddet betraktelig og legger opp til at det ikke skal være et engangstilskudd, men en ordning som videreføres i de kommende årene. I praksis vil svømmeopplæringen på mange skoler foregå kun på enkelte årstrinn. Det er nettopp derfor mange nyankomne minoritetselever som ikke har lært å svømme i hjemlandet, og som har foreldre som heller ikke kan svømme, ikke får en reell mulighet til å lære seg svømmeferdigheter. I tillegg vet vi at familier med innvandrerbakgrunn er overrepresentert blant familier med lav inntekt og derfor har mindre mulighet til selv å sende barna på svømmekurs eller svømmeaktiviteter utenfor skoletiden. Ordningen som regjeringen har innført, innebærer at det er kommunene selv som bestemmer hvordan svømmeopplæringen for nyankomne elever skal organiseres, men det kan f.eks. være et opplegg hvor man har et intensivt og tidsavgrenset kurs, eller at svømmeopplæringen gis i forbindelse med oppfølgingen av barn og unge i asylmottak i løpet av skoletiden eller etter skoletid. Svømmeopplæring er en del av skolens ansvar, men svømming foregår også i fritiden. Det betyr at foreldre og andre voksne også må hjelpe barna å lære å svømme. Vi må stå sammen. Vi må la alle gode krefter slippe til og sørge for at ingen flere drukner fordi de ikke har lært å svømme skikkelig. Jeg vil gjøre det jeg kan på de områdene som jeg har ansvar for, men samtidig må vi samarbeide. Her vil jeg vise til barne-, likestillings- og inkluderingsministerens innlegg om den delen av svømmeopplæringen som ikke foregår på skolen. Avslutningsvis vil jeg minne om at Utdanningsdirektoratet har utarbeidet veiledningsmateriell om svømme- og livredningsopplæring. Vi vet at dette materiellet er godt mottatt på skolene. Utdanningsdirektoratet har også laget et rundskriv om sikkerhet og bemanning ved svømmeopplæring. Med dette, sammen med de reviderte kompetansemålene, rentekompensasjonsordningen og tilskuddsordningen for de nyankomne elevene, mener jeg at vi har tatt et stort skritt i riktig retning for at alle barn og unge i Norge skal få en god svømmeopplæring – uten at jeg dermed sier at vi er ferdige. Min oppfordring er selvfølgelig at kommuner og fylkeskommuner utnytter dette handlingsrommet. Jeg vil også sterkt oppfordre kommunene til enda tettere samarbeid med de frivillige organisasjonene, som Norges Livredningsselskap og Norges Svømmeforbund. Når det gjelder å få til god svømmeopplæring, har vi ingenting å tape og ingen å miste. Mitt mål er at vi ikke hvert eneste år skal ha den samme diskusjonen om svømming uten at vi kommer noe lenger. Vi har tatt et steg i riktig retning i år, og vi vil fortsette å jobbe med dette også i årene som kommer.