Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-11:
Det er flere i denne debatten som har trukket parallellen til petroleumshistorien og de strategiske veivalgene som ble gjort den gangen på slutten av 1960- og begynnelsen av 1970-tallet. Det er på mange måter en god parallell. Den handler om noen som trodde på noe få andre trodde på. Den handler om noen som så muligheter der hvor få andre så dem. Det handler om politikere som tok grep, tok styring og sørget for nasjonal kontroll, og det handler om norsk teknologiutvikling. Den loven vi vedtar i dag, er også nybrottsarbeid. Den legger det juridiske rammeverket for det som skal skje på norsk sokkel i årene som kommer. Så er det selvfølgelig all grunn til å være ganske nøktern når det gjelder hva havenergi vil bety for norsk energiforsyning de nærmeste årene. Dette er teknisk krevende. Det er dyrt, det vet vi. Men det er også all grunn til å ha store visjoner på vegne av norsk leverandørindustri og de store mulighetene som ligger i å ta del i den teknologiske utviklingen som kommer til å skje både her og andre steder i årene som kommer. Representanten Henriksen refererte til de 800 milliardene som man anslår skal investeres i havvind fram mot 2020. Det er først og fremst her vi har mye å lære av petroleumshistorien, om hvor avgjørende hjemmemarkedet har vært for at norsk leverandørindustri i dag konkurrerer med de beste i verden. Fram til vi er der, er det avgjørende viktig at vi har gode test- og demoprosjekter på plass. For noen uker siden fikk vi melding om at Statkraft og Statoil har dratt i land en gigantkontrakt om utbygging av Doggerbank utenfor Storbritannia. Den meldingen førte med seg en del kritikk som handlet om at dette skulle ha skjedd i Norge. Jeg må si at jeg er enormt glad for det prosjektet og for den rollen som to svært tunge norske energiselskaper har i det. Storbritannia er et land som i stor grad er fyrt opp på kull. De har tatt på seg enorme forpliktelser gjennom fornybardirektivet. De er nødt til å ta drastiske grep. Det at andre land bidrar med kraftige subsidier, bidrar til teknologisk utvikling, må ikke gjøres til noe problem, og særlig ikke når de viktigste energiselskapene i Norge er med og drar tunge veksler på det. Forhåpentligvis ligger det mye lærdom i de prosjektene som kan brukes når vi skal kommersialisere flytende havvind i Norge, som jo er langt mer krevende teknisk. Vi har Hywind, verdens første flytende havvindmølle, men vi er fortsatt på forskningsstadiet. Derfor er det bra at to av de åtte sentrene for fornybar energi som ble opprettet for drøyt et år siden, driver med havvind. Så er havenergi mer enn bare vind. Vi har fått verdens første saltkraftverk på Hurum, også et veldig spennende prosjekt. Potensialet i bølger er ukjent, men kan også være stort. Det er mange som er skeptiske til lønnsomheten i havvind. Det er selvfølgelig her den store usikkerheten ligger. Forskning, testing og piloter kan dra kostnadene ned. Men samtidig tror jeg at fornybardirektivet og de tunge forpliktelsene som mange land nå har fått, vil bidra til å øke etterspørselen og betalingsviljen for norsk fornybar energi, selv om perspektivet på dette selvfølgelig går mye lenger enn 2020. De fleksible mekanismene i det direktivet kan også sette oss i den situasjon at utenlandske aktører kommer til Norge med sine nasjonale støttesystemer i ryggen og ønsker utbygging av havvindkraft her. Så er det også mitt sterke ønske at havvind kan bidra til større grad av elektrifisering av norsk sokkel enn det som er realistisk å se for seg i dag. Da kan vi bidra til utslippskutt fra den sektoren som har hatt den sterkeste utslippsveksten av alle siden 1990, med i nærheten av en dobling. Utfordringene er store, men så er det også store ting vi ønsker å få til. I dag legger vi på plass en byggestein i det som kan bli fundamentet for en ny æra for energinasjonen Norge.