Kristin Clemet (Høyre), 2001-10-25:
I regjeringserklæringen heter det at Samarbeidsregjeringen vil øke satsingen på utdanning og forskning. Målet er at Norge skal ligge helt i teten internasjonalt når det gjelder ny teknologi, kompetanse og kunnskap. Det kan se ut som et ambisiøst mål, men jeg tror det er et mål som er innen rekkevidde, og jeg tror det er et mål som er meget viktig. Det er viktig fordi det er en forutsetning for at vi skal kunne opprettholde et høyt velferdsnivå. Da snakker jeg ikke bare om materiell velferd, men også om immateriell velferd, fordi kunnskap er kilden til dannelse, til kultur, til mestring og til personlig utvikling. Men det er også viktig fordi det er en forutsetning for å sikre verdiskapingen i et land som er veldig åpent, som er veldig avhengig av andre land, og som må konkurrere med andre og være produktivt, spesielt i en situasjon hvor det er knapphet på arbeidskraft. Det er viktig å huske at kunnskap og kompetanse kan tilegnes på mange måter, på mange steder, i mange situasjoner – ja, vi gjør det vel hele tiden. Av og til er det kunnskapen som oppsøker oss, slik det ofte er i skolen. Men vi kan også oppsøke kunnskapen, slik vi gjør når vi går på biblioteket. Begge deler er like viktig. Vi skal lære, men vi skal også lære å lære. Men det som samtidig er helt klart, er at samspillet mellom det formelle kompetansesystemet vårt, det offentlige utdanningssystemet og forskningen og det private og uformelle utdanningssystemet og kompetansesystemet naturligvis er helt vitalt og helt sentralt for i hvilken grad vi skal greie å tilegne oss tilstrekkelig kunnskap. Når jeg sier at jeg tror dette ambisiøse målet om å være helt i teten internasjonalt når det gjelder ny teknologi, kompetanse og kunnskap, er innen rekkevidde, er det fordi vi tross alt har et svært godt utgangspunkt på veldig mange områder. På noen områder er Norge allerede i teten. La meg nevne noen slike områder: Vi er blant de land i OECD som investerer mest i utdanning. Vi er blant de land som bruker mest pr. elev i grunnskole og videregående opplæring. Hvis vi ser på utgiftene til utdanningsinstitusjoner som andel av BNP, er vi tredje best i OECD. Gjennomstrømningen til og med videregående opplæring er en av de aller høyeste i verden. Det er en svært høy andel av elevene som går videre fra grunnskole til videregående opplæring, og det er lite frafall underveis. Vi har en meget høy deltakelse i etter- og videreutdanning, og vi har meget lange tradisjoner innen fjernundervisning, hvilket også har gitt oss en mulighet til å bli veldig gode innen nettbasert læring, der Norge faktisk ligger langt fremme internasjonalt. Også på innholdssiden er det positive ting. Matematikkunnskapene blant avgangselever i videregående opplæring er i hvert fall over gjennomsnittet, selv om kunnskapen er lavere på lavere trinn i skolen. Voksnes leseferdigheter i Norge er gode, og ungdoms – eller 14-åringers – demokratiforståelse er meget bra sammenliknet med ungdoms forståelse i andre land. Vi har en godt utdannet, samvittighetsfull lærerstand. De aller fleste lærere er meget dyktige og entusiastiske. Vi har et stort antall kvinner som tar høyere utdanning. Dessuten deltar vi i EUs rammeprogrammer om forskning og teknologisk utvikling. Der må vi konkurrere for å være med, og vi har greid oss ganske bra – ja, innenfor miljørettet og marin forskning betegnes vi faktisk som en stormakt. Når alt dette er sagt, betyr ikke det at alt er bra. Det er også problemer og utfordringer innenfor norsk utdanning og forskning. Det er alltid et potensial for forbedring. Jeg oppfatter det slik at alle i denne sal faktisk mener at det er rom for forbedringer. Dessuten er det alltid nødvendig med omstilling, rett og slett fordi utdanningen vår er et meget langt løp mot et bevegelig mål. Samfunnet forandrer seg, og de andre landene som vi konkurrerer med og mot, forandrer seg også. La meg nevne noen av de utfordringene vi står overfor. For det første er det meget store variasjoner innenfor norsk utdanning, både i kvalitet og i fysisk utrustning, enten vi snakker om skolebygg eller utstyr. Det betyr at det er noen som har noe å lære bort, og at det er noen som har noe å strekke seg etter. For det andre: Selv om vi har en stor grad av kvalitetsvurdering og forsøk på evaluering av skoler, lærere og elever, og vi har mye statistikk, er vi kanskje ikke flinke nok til å beskrive den og virkelig vurdere den og vurdere kvaliteten på den. Dermed er det også vanskeligere å lære av det beste enn det kunne være. Lese- og skriveferdighetene er til dels mangelfulle hos 15–20 pst. av elevene, og vi har problemer med lærerrekrutteringen. Mange lærere har dessuten ikke tilstrekkelig, eller i hvert fall ikke ønskelig, faglig fordyping innen de fagene de underviser i. Tilbudet på etter- og videreutdanningskurs for lærere, og søkningen til dem, er også svakere enn ønskelig. Vi har et lavt antall undervisningstimer på barnetrinnet, og vi har problemer med realfagsrekrutteringen – for øvrig i likhet med en del andre land. Det er mangler ved lærerutdanningen. Og studentene som tar høyere utdanning, bruker meget lang tid på å fullføre utdanningen. Selv om vi har en del fremragende forskning, skorter det også på kvalitet i en del av forskningen, samtidig som vi satser lite – ja, til dels svært lite – innenfor grunnforskning og næringslivsforskning sammenliknet med OECD-landene, og ikke minst med våre naboland. Vi har til dels for dårlig samspill mellom kompetansesystemene i offentlig og privat sektor, noe Kristin Halvorsen var inne på tidligere i dag. Nærings- og arbeidslivet må mer inn i skolen, og skolen må mer inn i nærings- og arbeidslivet. Det er både viktig og riktig. Slik jeg ser det, vil jeg peke på særlig fire områder som det er viktig at vi griper fatt i nå, bl.a. på grunnlag av Sem-erklæringen og Regjeringens erklæring. For det første: Vi må arbeide videre med kvalitetsforbedringer i grunnskole og videregående opplæring, og jeg tror det er viktig å se disse to trinnene i sammenheng. Vi trenger mer kvalitet for hver krone, og vi må ha en grunnopplæring som er tilpasset den enkelte elev enda bedre enn den er i dag. Elementer i et slikt program kan være en bedre lærerutdanning. Regjeringen vil fremme en stortingsmelding om lærerutdanningen til våren, der det blir foreslått bedre differensiering, mer mulighet for faglig fordyping. Andre elementer er bedre etter- og videreutdanningstilbud samt å utvikle tilbudene, permisjonsmulighetene og stipendordningene for lærerne, utvide timetallet på barnetrinnet og videreføre satsingen på IKT – det er et mål at hver elev har tilgang til PC med Internett. Dessuten vil vi sikre et mangfold i tilbudet ved at vi også forbedrer og forenkler privatskoleloven. For det andre: Når det gjelder høyere utdanning, vil vi gjennomføre kvalitetsreformen for høyere utdanning i samsvar med Stortingets intensjon og fremdriftsplan. Det kommer endringer i lov om universiteter og høgskoler i 2002, og vi skal ha en ny gradsstruktur høsten 2003. Hensikten med denne reformen er bl.a. å få frem incentiver og handlingsrom for institusjonene og studentene som gjør at studentene kan gjennomføre studiene på kortere tid og med bedre resultater. For det tredje: Når det gjelder forskningen, vil Regjeringen forfølge opptrappingsplanen for forskning, noe som betyr at vi skal nå OECD-gjennomsnittet senest innen 2005. Vi skal ha en særlig satsing på grunnforskning, inklusive de fire tematiske områdene og FUGE-prosjektet, og vi ønsker å gjennomføre incentivordninger for sterkere forskningsinnsats i næringslivet. Og det fjerde elementet jeg vil nevne, er kompetansereformen – å få gjennomført retten til grunnopplæring og videregående opplæring, stimulere til mer etter- og videreutdanning samt utvikle og stimulere til bedre samarbeidsformer og samspill mellom det offentlige kompetansesystemet, utdanningssystemet, og det som skjer i arbeidslivet. Vi vil arbeide videre med dokumentasjonsordninger for realkompetanse og oppmuntre til mer samarbeid mellom skole og arbeidsliv og til randsoneaktiviteter mellom universiteter og høgskoler og private forsknings- og utredningsinstitutter. Kunnskap kan på mange måter ses som et mål i seg selv. Kunnskap er internalisert i selve mennesket. Men kunnskap er også et middel. Kunnskap er et middel til arbeid, til å komme seg ut av fattigdom, til valgfrihet, til å ta ansvar for egne valg, til selvhjulpenhet, til dannelse og til verdiskaping. Mesteparten av nasjonalformuen vår er arbeidskraften – ja, det er kunnskapen. Det har alltid vært viktig, men det har blitt enda viktigere, i det man kan kalle den nye økonomien – kunnskapsøkonomien – fordi kunnskapsinnholdet i produkter og tjenester nå er sterkt økende. Derfor er det å satse på kunnskap å satse på fremtiden, og derfor var jeg glad da min forgjenger ønsket meg velkommen til departementet ved å ønske meg velkommen til fremtidsdepartementet.