Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2005-06-06:
Jeg mener det er viktig at statsråder tar ansvar for de proposisjonene som de leverer i Stortinget, først og fremst fordi de ønsker det politisk og får vist velgerne hva de faktisk fremmer i Stortinget. Men i denne saken har dette også en annen side, og det er at de endringene som Stortinget faktisk foretar, har reell betydning. Jeg håper inderlig at det ikke blir sittende igjen det inntrykk fra denne debatten at de endringene som faktisk er gjort, ikke skulle ha noen materiell betydning. Det ville være et livsfarlig signal til norske domstoler hvis man der skulle finne på å lese debatten som en rettskilde – og det bør man jammen gjøre. Derfor mener jeg at de måtene man kan løpe bort fra sin egen proposisjon på, og som er prøvd her i dag, enten ved å si at prestisjen legges i å få til et bredt forlik, og det kan være bra nok, eller ved å si at de endringene som gjøres, ikke har noen materiell betydning, blir like dumme i forhold til hva domstolene skal lese ut av den loven som vi skal vedta. For det er ikke slik som representanten Marthinsen var inne på i sitt innlegg, at det ikke skulle være noe nytt i endringene, og at det bare var valører. Adgangen til romavlytting er blitt mer restriktiv enn etter Regjeringas forslag. Man har fått et innretningskrav om at uskyldige ikke skal rammes, og for offentlig sted har det kommet inn et krav i lovteksten om «særlige grunner». Dessuten vet vi at terskelen er hevet for bruk av avvergende metoder også for politiet, med krav om «rimelig grunn», ikke bare «grunn». Vi vet også, som flere har vært inne på, at adgangen for advokater til innsyn i alle saksdokumenter ved bruk av hemmelige tvangsmidler er forbedret, og for politisakene gjelder det for alle dokumenter. Det er en reell, materiell lov, som har stor betydning for de advokatene som skal begjære innsyn, og for de klientene det eventuelt måtte ramme. Også PSTs hastekompetanse er beskåret, slik at den, slik jeg forstår det, bare kan brukes i forhold til attentatsaker. Og det som jeg mener vi skal være svært nøye med å få presisert fra denne talerstol, er spørsmålet om PSTs mulighet til å bruke forebyggende metoder. Der er det tatt inn en passus om at det skal være grunn til å undersøke om «noen forbereder». Det har vært viktig for oss, og vi kan vel si såpass at hvis ikke noen andre hadde initiert det, ville det i hvert fall blitt tatt opp fra vår side, slik representanten Gjul var inne på. Grunn til å undersøke om «noen forbereder», reiser helt klart et kriterium i forhold til domstolene om at det må finnes objektive holdepunkter i forhold til den grunnen. Den må være saklig, og det er også til en viss grad et spørsmål om forholdsmessighet. Dette er mer enn valører, og det er viktig, all den tid departementet i sin proposisjon på side 132, venstre spalte, går så langt som å si at hvis de innfører en slik regel hvor det står at der det måtte være grunn til å undersøke om «noen forbereder», ville «en tilleggshjemmel om metodebruk i forebyggende øyemed» få «liten selvstendig betydning» i forhold til straffeprosesslovens bord. Det var Regjeringas oppfatning av dette mens den sendte av gårde proposisjonen, at hvis man gikk inn i denne materien på den måten, ville lovbudet bli så lite at det fikk liten sjølstendig betydning. Arbeiderpartiet mener ikke at det får liten sjølstendig betydning. Vi registrerer at departementet og Regjeringa har vært av den oppfatning. Da er det litt underlig når man kommer her i Stortinget og sier at dette har ingen som helst betydning. Det har den betydningen i forhold til domstolene at de får en kontroll som de har en reell mulighet til å utføre. Det er det som har vært savnet i alle disse sakene, og der det har vært krise i forhold til hvordan disse aktørene har håndtert metoder i tidligere tider. Arbeiderpartiet mener at det å underlegge disse metodene effektiv kontroll er å gjøre dem effektive, og det å underlegge dem effektiv kontroll er også å gjøre metodene legitime. Det trenger vi mer enn noen gang, slik at borgerne får tillit til så inngripende metoder som man her velger å legge seg på. Hvis det ikke skjer, risikerer vi at metodene i seg sjøl mister sin effekt. Derfor har denne debatten på mange måter etterlyst oppriktighet fra alle politikere om hva de egentlig mener. Det er den oppriktigheten vi bør legge på bordet. Det er som Lund-kommisjonen sa i 1996, da de avsluttet sitt store arbeid: «Kommisjonen vil avslutningsvis peke på at selv om tjenestene inngjerdes av regler og gjøres til gjenstand for en mer effektiv kontroll, og selv om tjenestenes virksomhet åpnes mer mot omverden i tråd med alminnelige prinsipper i forvaltningen, er det ikke utenkelig at vi står foran en tid der den moderne teknologi vil gi nytt potensiale for rykter og spekulasjoner.» Og til slutt: «I en slik tid er det fremfor noe viktig at ansvarlige politikere er villige til å håndtere forholdet mellom tjenestene og offentligheten med oppriktighet, uansett om spørsmålene måtte være ømtålige – politisk eller på annen måte.»