Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-12-04:
For å holde meg til militærspråket, så marsjerer ikke kompaniet, det har spredt framrykning. Det er faktisk nødvendig å ha spredt framrykning for å fange opp alle de menneskene som skal gis en sjanse til å snu i tide. Men jeg oppfattet representanten Storbergets intensjon som klar. Jeg oppfattet den som et sterkt, oppmuntrende tilrop i forhold til en bevegelse som allerede er godt i gang. Det tar jeg imot med glede. Når det gjelder synspunkter i debatten, vil jeg etter representanten Storbergets innlegg bare tørt konstatere at den svenske varianten av hjemmesoning må være relativt godt begravd i stortingssalen. Det er jeg glad for. Jeg skal ikke utdype hva den går ut på. Jo, jeg synes at jeg vil gjøre det. Den går ut på at man bruker elektronisk overvåking av dem som har et hjem. De som ikke har et hjem, får det ikke. Det triste ved det systemet er at svenskene gjennomførte det på et tidspunkt da de bygde ned fengslene. Og det er ikke noe særlig billigere enn de åpne soningsinstitusjonene vi har i Norge. Representanten Dybevig hadde en utmerket oppsummering av hvorfor dette er forkastelig. Og representanten Storberget bidrog gjennom sitt innlegg til å rydde opp i viktige sider ved det. Det er jeg glad for. Når det gjelder debatten, synes jeg det poenget som i tillegg til andre bl.a. ble pekt på av representanten Rui, om å tenke på meklingsinstituttet, er svært viktig. Det er ingen tvil om at vi har et viktig handlingsrom for det i Norge. Det kan være mekling i forhold til skolesituasjoner, hvor ting kan starte tidlig og stoppes tidlig. Det kan også være mekling mellom voksne, for den saks skyld. Det føyer seg godt inn i det mønsteret som her er trukket inn i forbindelse med ungdomskontrakter, bruk av konfliktråd, samfunnsstraff og § 12-soning, men også straffegjennomføringsloven §§ 13 og 16, som jeg har sagt at jeg vil se nærmere på. Når det gjelder praktisk arbeid for å sørge for spesielt ungdom som kommer ut etter soning, pekte representanten Holmås på Mini-Stifinner’n. Mini-Stifinner’n er en del av Justisdepartementets og andre departementers plan for å snu folk i tide. Det er rett og slett oppskriften på noe som er klokt, nemlig å få tak i unge mennesker med rusproblemer veldig tidlig og så prøve å sørge for at de ikke ender i en ond sirkel, med kriminalitet og stoff- og rusavhengighet. Når det gjelder innholdet i soningen, som flere har pekt på, har det her skjedd et krafttak, i hvert fall hvis man ser det i sammenheng med våre budsjetter. I budsjettet for i år la Regjeringen opp til en styrking på 14 mill. kr, vedtatt i Stortinget. Så har man i budsjettet for neste år fått styrkingen på ytterligere 5 mill. kr som Regjeringen har foreslått, styrket med 7 mill. kr, som kommer i tillegg ved budsjettforliket med Arbeiderpartiet. Når man ser dette over en lengre periode, er dette en ganske kraftig markering. Man legger vekt på at man under soningen, hvis man er voldelig og ikke kan mestre sitt sinne, skal få bistand, slik at man får en sjanse til ikke å vende tilbake igjen. Det er lagt trykk på det, og jeg er veldig glad for at det er gjort. Når det gjelder debatten, oppfatter jeg den som svært konstruktiv. Men den er også krevende, for her fatter vi ikke vedtak. Vi er faktisk nødt til å drive en god del mobilisering. Den må skje først og fremst lokalt, med en oppfordring til oss alle sammen om en betydelig innsats.