Thorhild Widvey (Høyre), 2015-06-11:
Stedsnavn er immaterielle kulturminner. Ett enkelt stedsnavn er et kikkhull inn i norsk historie. Et stedsnavn kan være en liten fortelling om hvordan vi bosatte landet, eller et glimt inn i våre forfedres levesett, gjøremål og tro. Stedsnavnene er også en høyst levende del av vår eldste språklige arv. De er muntlig overlevert fra generasjon til generasjon og best bevart i talemålet på stedet. Formålet med stedsnavnloven er å gi stedsnavnene vern. Rikdommen av navn skal videreføres når det offentlige tar dem i bruk. Opplysningene som stedsnavnene kan gi oss om språk og kultur, skal kommende generasjoner få del i. Vi er alle fortrolige med hundrevis av stedsnavn. De er en del av dagligtalen og lokalkunnskapen vår. Vi blir kjent med dem i oppveksten. De knytter oss til steder, til en grend, til en gård, til en slekt. De lager forbindelser til etternavnet vårt. Mange nordmenn har etternavn som opprinnelig var stedsnavn. Lovforslaget forsøker å kombinere to ulike tilnærminger til stedsnavn. Det anerkjenner både grunneierinteresser og samfunnsinteresser. Stedsnavn har kulturminneverdi for storsamfunnet og er på den måten et felleseie. Samtidig mener vi at slektsfølelse og personlig identitet knyttet til et konkret bruksnavn er et helt legitimt hensyn, som loven må ivareta. Lovforslaget går derfor ut på at grunneiere skal få rett til å fastsette skrivemåte av navn på egen eiendom og eget gårdsbruk. Kartverket vil fortsatt være formelt vedtaksorgan i sakene. Men dersom grunneieren kan dokumentere at skrivemåten han ønsker på gårdsbruket sitt, har vært i offentlig bruk som bruksnavn, skal skrivemåten kunne vedtas uten videre. Etter forslaget vil det ikke være et krav at skrivemåten må følge norske rettskrivningsprinsipper, slik forutsetningen er i dagens lov. Jeg er glad for at komiteen har merket seg at endringsforslaget bare gjelder bruksnavn, altså navn på privat eiendom eller gårdsbruk. Endringen gjelder ikke omgripende gårdsnavn eller andre stedsnavn. Forslaget innebærer en liberalisering som tilgodeser grunneieren på sin lille teig, men den eierfastsatte skrivemåten skal ikke gis innflytelse på skrivemåten av den mengden av stedsnavn som kommunen, fylkeskommunen og staten vedtar skrivemåten for. For å være konkret: Dersom bruksnavnet skal inn i en gateadresse som kommunen vedtar, legges offentlig normering til grunn. Vi har fulgt opp en innstilling som en enstemmig kulturkomité ga i 2008. Stortinget ba om at reglene for skrivemåten av bruksnavn skulle mykes opp. Oppdraget var å endre loven slik at et bruksnavn som er identisk med et gårdsnavn, ikke må skrives som gårdsnavnet. Dersom en grunneier vil skrive bruksnavnet Vik med W, skal han etter forslaget få lov til det, selv om Kartverket vedtar V for gårdsnavnet som bruksnavnet er utledet av. Om kommunen vil vedta gatenavnet Viksveien, vil det skrives med V, slik vi ellers skriver det norske ordet «vik». Skrivemåten formidler direkte hva ordet betyr. Offisiell normering skal altså fremdeles råde grunnen når stat og kommune gjør sine vedtak om skrivemåte. Stedsnavn skal fremdeles ha en skrivemåte som ikke bidrar til å skjule det språklige opphavet eller hva navnet forteller oss om natur og menneskelig aktivitet. Offentlig forvaltning av stedsnavn, f.eks. i kartproduksjon, har en viktig, praktisk tilleggsdimensjon til kulturminneforvaltningen. Vi skal ha en sikker stedfesting av steder og hendelser. Det er f.eks. viktig i en beredskapssammenheng. Også av disse grunnene skal Kartverket fremdeles være formelt vedtaksorgan for bruksnavnene. De aller fleste stedsnavn som det offentlige skal bruke på kart og skilt, eksisterer allerede på folkemunne. Men stedsnavnene trenger ofte et vedtak om skrivemåte når navnet skal brukes av det offentlige. Derfor er stedsnavnloven en helt reell tradisjonsbærer på vegne av oss alle. Mange stedsnavn ville ha gått tapt dersom ikke loven sikret en videreføring. Når grunneierne får en større innvirkning på videreføringen av stedsnavnene, gir vi dem tillit og ansvar som tradisjonsbærere. Derfor er forslaget vårt at de også skal kunne be om en navnefaglig tilrådning hvis de ønsker det. Jeg håper og tror forslaget til lovendring fører til færre konflikter mellom vedtaksorgan og grunneiere. Det er godt for rettsoppfatningen og bygger ned unødvendig byråkrati. Jeg håper samtidig at forståelsen for hvorfor stedsnavnene trenger forvaltning som umistelige kulturminner, kan styrkes.