trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-04:
Det er ikke slik at det ikke er konsekvenser knyttet til brudd på lovverket, men det er heller ikke slik at det vi først og fremst jakter på når vi driver tilsyn, er skurker i Skole-Norge som vi kan ta på fersken, så vi virkelig får hengt dem ut til spott og spe. Tilsyn er et tiltak. De fleste som driver skole, ønsker å drive den skolen godt, men de vet ikke alltid hvordan de skal gjøre det, og de er ikke alltid oppmerksomme nok på hvordan lovverket er å forstå. Tilsyn er et tiltak for å bevisstgjøre skolene på hvordan man følger loven, og hvordan man sørger for et godt læringsmiljø. Vi kommer ikke til å gi oss med tilsyn før de skolene som er plukket ut, har alt på plass, og det lærer opp skolene rundt også. Det skal også være veiledning knyttet til disse tilsynene, slik at skolene vet hva det forventes at de skal gjøre.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-04:
Beklager. Det vet jeg godt, president!
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-04:
Ja, det er det. Det er utrolig hvor mange år jeg har vært her!
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-04:
Stikkordene for den jobben som jeg er i full gang med å gjøre, er å hjelpe Skole-Norge med å gjennomføre det vi vet er riktig, det som er innholdet i de reformene som er vedtatt, og støtte opp under det arbeidet som skjer ute. Det er ikke å finne på noe nytt. En reform er ikke en reform hvis den bare eksisterer mellom Stortinget, Kunnskapsdepartementet og Utdanningsdirektoratet. Vi må sørge for at vår kunnskap om hvordan det skal jobbes, er der ute, hvor det jobbes hver eneste dag, og vi må støtte opp. Vi er nå i gang med å systematisere den kunnskapen som de nasjonale prøvene gir oss. Det tegner det bildet som jeg var innom i stad, at de mindre kommunene har noen betydelige utfordringer. Det er selvfølgelig også mange andre funn. Jeg jobber nå for å se hvordan vi kan jobbe systematisk for å støtte opp om de kommunene som har de største utfordringene, og hvordan vi kan sørge for at Utdanningsdirektoratet og utdanningsdirektøren i fylkene er med på det arbeidet. Det er helt opplagt at en del kommuner trenger veiledning. De trenger også hjelp og støtte til å gjøre en bedre jobb. Så til et par andre ting som er avgjørende. Representanten Aspaker illustrerer egentlig skiftene i norsk utdanningspolitikk veldig godt selv i det innlegget hun hadde. En viktig del av tankegangen som Kristin Clemet sto for, var at man skulle delegere mest mulig, man skulle sørge for at hver enkelt skole var den som lagde læreplanene osv. Nå er det litt mer et rop om at man trekker det tilbake igjen. Jeg tror at for mange av de mindre kommunene har det vært delegert for mye, og det har vært for store forventninger. Mange lærere sier at f.eks. jobbingen med læreplanene har vært enormt tidkrevende rundt omkring på skolene. Det er et sterkt ønske om å få mer hjelp til hvordan man kan gå fram, og ikke nødvendigvis at man må jobbe seg igjennom dette og lage undervisningsoppleggene selv. Her er det utrolig viktig at man finner et balansepunkt også lokalt. Jeg syns jo det er rart hvis en skoleeier f.eks. på kommunenivå diskuterer enkeltelevers opplegg. Det er opplagt at skolen, læreren og rektoren har ansvaret for det. Men at skoleeieren går inn og diskuterer kvaliteten i skolen og hva som er årsaken til ulike resultater, er viktig.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-04:
En del av denne debatten har vært preget av at komiteen har hatt et seminar – og den eneste som ikke har deltatt på det seminaret, er jeg. Men etter hvert som debatten skred fram, har jeg skjønt hvilke forelesere som var der, og jeg kjenner godt den forskningen komiteen har blitt gjort kjent med. Da er det heller ikke så rart at det blir en litt springende debatt, men det gir jo også et bilde av hva de ulike partiene vektlegger, og hvordan man tilnærmer seg skoledebatten. At representanten Aspaker blir sår på grunn av innlegget fra Aksel Hagen, tror jeg skyldes følgende: at han tillot seg å understreke at den teoretiseringen som vi ser både i yrkesfag og i ungdomsskolen, har Høyre og Høyres kunnskapspolitikk et betydelig ansvar for. Nå ser vi at hele diskusjonen rundt frafall nettopp dreier seg om hvordan man skal gjøre utdanningen relevant på ungdomsskolen og for yrkesfagene. Det skal vi komme tilbake til i mange sammenhenger. Den andre saken som man må ta opp, er diskusjonen om at det skulle hindre læring å legge vekt på å ha godt læringsmiljø, eller at dette ikke henger sammen. Den diskusjonen har gått ut på dato. Vi skal glede oss over at det er høy trivsel i norsk skole, det er et godt utgangspunkt for at vi skal få bedre faglige resultater også. Men alle vet, på alle arbeidsplasser, at hvis det er et godt miljø og alle får lagt godsiden til, blir sett som mennesker og blir satt pris på, er det en bedre arbeidsplass, og man produserer mer også. Så la oss nå slutte med å si at den ene er for en læringsskole og den andre er for en skole som legger vekt på sosiale ferdigheter. Dette henger jo sammen, vi lever i en moderne verden. Så synes jeg at innlegget til Svein Harberg er veldig interessant med tanke på at vi ikke ønsker at denne debatten skal foregå på Stortinget, men tett på den jobben som gjøres rundt omkring i Skole-Norge. Da er det ikke testene som er poenget, hvis de ikke brukes til noe og brukes fornuftig. Man må gjøre den jobben hele året mellom resultatene av de nasjonale prøvene – det er jo helt avgjørende for om man er i stand til å forandre seg. Jeg er redd for at mange har den holdning til tester, enten det er nasjonale prøver, eller andre typer prøver – kartleggingsprøvene – at ja, nå gjelder det å få det kartlagt. Så har vi kartlagt det, og så gjør vi ikke noe mer med det. De som har problemer på skolen, trenger ikke å bli fortalt det på ørten forskjellige prøver. De trenger en lærer, ressurser og hjelp og støtte til faktisk å forbedre seg mellom alle prøvene.(Presidenten klubber.) Jeg har mye på hjertet, president, men jeg skjønner at min tid er ute for denne gang. (Presidenten klubber.)
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-02-04:
La meg begynne med å berømme statsråden for det som jeg opplever å være en noe mer konstruktiv tilnærming til opposisjonen enn den enkelte av hennes kolleger i komiteen har. Tilsyn er viktig. Det mener også statsråden. Mange av de tilsynene vi har hatt, avdekker klare brudd på opplæringsloven – en arbeidsmiljølov som skal gjelde for elevene; elever som vi på Stortinget har pålagt å gå på skole. Men når vi vet at de tilsynene vi har hatt, stadig vekk avdekker brudd på opplæringsloven, hva skal til for at statsråden vil vurdere om disse bruddene på opplæringsloven skal få konsekvenser for skoleeieren? Hva skal til for at det skal få konsekvenser for skoleeieren når skoleeieren gjentatte ganger bryter opplæringsloven?
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Dette tegner på mange måter til å bli en opplevelsesrik dag. Først opplever vi at Fremskrittspartiet kritiserer det forhold at AFP-ordningen – ja, pensjonsordningen i seg selv – bygger på det prinsipp at rettigheter bygges opp over tid, og at de som tar ut pensjonen senere enn de som tar ut pensjonen tidligere, får høyere utbetalinger. Dette er ganske oppsiktsvekkende, fordi det er i strid med forsikringsprinsippet i hele pensjonsordningen. Så opplever vi at både Fremskrittspartiet og Høyre mener at det er prinsipielt betenkelig at staten yter sitt til en framforhandlet ordning, altså det trepartssamarbeidet som ligger til grunn for mange av våre viktige samfunnsreformer. Jeg antar derfor at de samme partiene er like prinsipielt betenkte over at staten faktisk er en part i IA-avtalen, som også er en ordning som bare omfatter det organiserte arbeidslivet. Komitéleder Eriksson fra Fremskrittspartiet har i denne saken, som også i andre saker, demonstrert sin motstand mot det organiserte arbeidslivet, vel vitende om at det er fritt opp til alle å slutte seg til AFP-ordningen og det organiserte arbeidslivet. Fremskrittspartiet velger i stedet å sørge for dem som velger å stå utenfor, dem som ikke vil betale sitt til det organiserte fellesskapet. Dette er Fremskrittspartiets spesielle form for valgfrihet. Men la oss ta partiet på alvor. Fremskrittspartiet hevder at AFP-ordningen faktisk er årsaken til at mange arbeidsgivere nekter sine arbeidstakere tariffavtale fordi AFP-ordningen er for kostbar. Særlig skal da dette gjelde små og mellomstore bedrifter. Akkurat – her er det altså at hunden ligger begravd: Det blir for kostbart å gi arbeidstakerne en god pensjonsordning. Fremskrittspartiet later først som om de argumenterer for en tilleggspensjonsordning for alle, men så forstår de selvsagt at verken små eller store bedrifter slipper unna med det, snarere tvert om og bokstavelig talt. Derfor gjør Fremskrittspartiet som de alltid gjør i møte med økonomiske konsekvenser: De snur ryggen til og later som ingenting. Men nå er det heldigvis slutt på dobbeltkommunikasjonen.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-02-04:
I 1997 kom det såkalte Jagland-brevet ut, der man vurderte bl.a. å trekke tilbake den statlige støtten til AFP-ordningen. Det var et tema som var oppe i lønnsoppgjøret, men ble forkastet, og resultatet av forhandlingene ble det vi ser i dag. Hvis vi tar to mennesker med inntekt på 320 000 kr: Den ene jobber i en bedrift med tariffavtale, den andre jobber i en bedrift uten tariffavtale. Mener statsråden det er fornuftig at man da skal subsidiere den som jobber i en bedrift med tariffavtale, med 13 000 kr mer i året i årlig opptjent pensjon fordi de får en ekstra pensjonsopptjening? Er ikke det en diskriminering i det velferdssystemet vi har i dag?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-02-04:
Da er jeg fristet til å stille et oppfølgingsspørsmål. Jeg registrerer jo at det er Regjeringens åpenbare holdning at man skal bygge på det partssammensatte samarbeidet når man lager velferdsordninger. Er det da å forstå slik at det er underordnet for statsråden å ha samme velferdsordninger for dem som jobber i bedrifter som står utenfor det partssammensatte samarbeidet, dvs. om lag 700 000 ansatte i Norge? Synes hun det er helt greit at man har diskriminering og forskjellsbehandling i velferdsordningene? Vil det også være greit for statsråden om man går motsatt veg og aksepterer forskjellsbehandling?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-02-04:
Man kunne kanskje ønske at man hadde hatt 15-minuttersinnlegget til slutt etter alt som er kommet fram i denne debatten. Men la meg gå fort igjennom en del av misforståelsene. For det første vet representanten Sverre Myrli like godt som meg hva Fremskrittspartiet sto for da vi behandlet pensjonsreformen. Fremskrittspartiet har aldri sagt at man ikke skal ha en tidligpensjonsordning, og at man ikke skal ha et fleksibelt uttak av pensjon ved 62 år. Det ligger også inne i Fremskrittspartiets modell, og det vet Myrli utmerket godt. I denne saken sier jo Fremskrittspartiet nettopp at alle sammen skal få lov til å gå av når man er 62 år og kombinere det med jobb. Men det vi synes er urettferdig, er at staten subsidierer pensjonsopptjeningen til noen, og at andre ikke får den samme opptjeningsprosenten. Det er grov diskriminering i de generelle velferdsordningene. Når representanten Kolberg minner oss på at dette er kjempet fram av fagbevegelsen nettopp for at sliterne skal kunne gå av når de er 62 år, tror jeg med respekt å melde at representanten Kolberg ikke har registrert konsekvensene av egen politikk. Mange av de industriarbeiderne eller de tømmerhoggerne som Myrli trekker fram i sitt innlegg, vil ha for liten pensjonsbeholdning i den nye alderspensjonen eller ha for liten AFP-konto eller til sammen ha for liten pensjonsopptjening til at de kan gå av når de er 62 år hvis de er fullstendig utslitt. Nei, de må heller jobbe videre, alternativt over på uføretrygd. Det blir det stikk motsatte av det som Arbeiderpartiet og representanten Kolberg sier. Så er det også slik at Fremskrittspartiet har respekt for de framforhandlede avtalene. Det sier også vi. De som har AFP, skal få denne opptjeningen. Men den tilleggsopptjeningen som staten driver og subsidierer, må også komme de andre til gode. Og når det snakkes om gratispassasjerer, blir jeg litt opprørt. Jeg lurer på hvilken definisjon flertallet i denne salen har på «gratispassasjerer». Det er jo slik – både i den tidligere og i den nye ordningen – at alle som er i arbeid og er skattebetalere, betaler inn til AFP-ordningen, altså finansierer den gjennom skatteseddelen. Men det er 700 000 som ikke får nyte godt av det. Det blir det samme som at alle sammen betaler for å kjøre trikk i Oslo, men bare halvparten får lov til å bli med trikken. Og det er vel ikke de som har betalt for billetten, som ikke får lov til å stige på, som er gratispassasjerer. Det blir i alle fall etter mitt skjønn å stille det fullstendig på hodet og ta det ut av sin sammenheng, og det viser bare hvor ulogisk det er. Til slutt: Jeg synes det er avklarende det statsråden sa, at den sittende regjeringen kun er interessert i å lage en velferdspolitikk for noen og dem som er fagorganiserte.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-02-04:
Bare helt kort til representanten Myrli. Det kan være en fordel å lese innstillingen før man kommer med bombastiske utsagn om at sånn og sånn er Fremskrittspartiets politikk. I våre merknader står det at den andelen som staten i dag bruker på AFP, må omhandle «alle». Vi har tatt hensyn til det nye systemet der det i dag er inntekt ganger opptjeningsprosent ganger antall år delt på delingstallet ved uttakstidspunktet – en modell som Myrli kjenner godt. Den opptjeningsprosenten må økes for alle, slik at alle får den samme opptjeningen. Det er det Fremskrittspartiet har foreslått når det gjelder det statlige bidraget til AFP. Og så prøver Myrli å konstruere det slik at det er en to tredjedels effekt som har gått tapt. Den har vi ikke snakket om i det hele tatt. Vi har respektert at noen velger å organisere seg og noen velger å stå utenfor, og at de som organiserer seg, ønsker å finansiere en egen ordning. Det har også Fremskrittspartiet sagt er helt ok at de finansierer og betaler selv.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-02-04:
Høyre føler seg forpliktet av pensjonsforliket, og det er verdt å ha med seg hvorfor disse endringene i AFP-ordningen kommer. De kommer fordi et bredt flertall på Stortinget så at pensjonssystemet slik det var, ikke var bærekraftig, og at man måtte gjøre endringer, både for å sørge for at det ble bærekraftig gjennom generasjoner, og for å sørge for at det skulle lønne seg å stå lenger i arbeid. Det er noen prinsipielle betenkninger ved AFP-ordningen som Høyre ikke legger skjul på at vi også har. For eksempel er det prinsipielt betenkelig at partene i arbeidslivet lager ordninger som gjelder for sine egne, men så får støtte fra felleskassen som vi alle betaler inn til. Det er prinsipielt betenkelig. Det er også prinsipielt betenkelig at AFP har vokst fra å være en ordning som skulle hjelpe nettopp sliterne, til å være en ordning som i dag omfatter langt, langt flere. Høyre synes likevel ikke det er en riktig løsning å utvide AFP-ordningen til å gjelde flere. Vi føler oss som sagt forpliktet av pensjonsforliket. Derfor har vi ikke noen tilleggsmerknader, men stiller oss bak flertallets merknader i det store og det hele i denne saken, og kommer også til å støtte den. Det er viktig av hensyn til pensjonssystemet. Det er viktig fordi den nye AFP-ordningen som skisseres her, gjør at det blir lettere for flere å stå i arbeid. Og det gjør det uten at det går på bekostning av sliternes mulighet til å gå ut av arbeidslivet, selv om det vil lønne seg for dem å stå i arbeid litt lenger. Høyre stiller seg derfor bak flertallsmerknadene og har ikke annet å tilføye.
Arne Bergsvåg (Senterpartiet), 2010-02-04:
At det er eit breitt fleirtal som står bak ny lov om statstilskot til arbeidstakarar som tek ut avtalefesta pensjon i privat sektor, har for Senterpartiet vore ei hovudsak. Eg vil òg rosa partane i arbeidslivet for å ha forhandla fram ei ny AFP-ordning i forlenginga av pensjonsreforma. Trepartssamarbeidet er ein viktig berebjelke i velferdssamfunnet og gir stabile og føreseielege vilkår for arbeidslivet. Det er òg viktig å peika på at dette er ein rett arbeidstakarane har, ikkje ei plikt til å gå av. Levealderen i Noreg aukar. Me held oss stadig friskare og lever stadig lenger. Det er såleis ei sanning at me òg er arbeidsføre lenger. Derfor er det viktig at det blir lagt til rette for og stimulert til at arbeidstakarane kan stå i jobb lenger. Senterpartiet er derfor glad for at det no er råd å kombinera AFP med arbeid, og vidare at dersom ein utset uttaket, har ein moglegheit til å få ein høgare pensjon. På nokre punkt er det råd å forstå argumenta frå mindretalet. Det gjeld særleg at lova ikkje omfattar alle i privat sektor. Det har for Senterpartiet vore eit av fleire hovudomsyn å vareta interessene til lågtlønte kvinner og sjølvstendig næringsdrivande. Det gjeld både i denne saka og i saka om pensjonsreforma. Som kjent baserer denne lova seg på trepartssamarbeidet mellom stat, arbeidsgivar og arbeidstakar og føreset einigheit mellom partane i arbeidslivet. Målet på lang sikt må derfor vera at ein får med dei resterande i privat sektor, men då ved at ein både er med og bidreg og kan ta ut pensjonar fullt ut.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Arbeidet med å reformere pensjonssystemet har pågått siden 2001, da regjeringen Stoltenberg I nedsatte Pensjonskommisjonen. I 2005 og 2007 inngikk Stortinget brede forlik om en pensjonsreform. I mai i fjor ble det fattet lovvedtak om nye regler for alderspensjon fra folketrygden. Enkelte tilpasninger i folketrygdens øvrige regelverk ble vedtatt i desember. Bare Fremskrittspartiet står nå utenfor forliket. Jeg er glad for at et bredt flertall står sammen i en sak som har så stor betydning for så mange, og som har et så langsiktig perspektiv. Gjennom pensjonsreformen har vi fått et mer bærekraftig pensjonssystem, som bidrar til å trygge fremtidens pensjoner. Ny alderspensjon i folketrygden er bærebjelken i det nye pensjonssystemet. Med ny AFP i privat sektor faller en ny viktig brikke på plass. Avtalen som ble inngått i lønnsoppgjøret i 2008, innebar at også partene i arbeidslivet sluttet seg til prinsippene i pensjonsreformen i et nasjonalt forlik. At pensjonssystemet stilles overfor utfordringer på grunn av en markert aldring av befolkningen, er felles for svært mange land. Vi er derfor ikke alene om å gjennomføre en pensjonsreform, men langt fra alle har gjennomført en så omfattende reform uten streiker og arbeidskonflikter. Den norske modellen med samarbeid og felles dialog mellom arbeidstakerorganisasjonene, arbeidsgiverorganisasjonene og myndighetene er en viktig årsak til at Norge lykkes i å nå frem til gode og fornuftige velferdsløsninger. I likhet med komiteen vil jeg således berømme partene i arbeidslivet for å ha blitt enige om en ny AFP-ordning, som understøtter prinsippene i pensjonsreformen, og som er i tråd med Stortingets pensjonsforlik i 2007. Pensjonsreformen bidrar til å sikre fremtidens velferdsstat ved at det blir mer lønnsomt å arbeide. Forslaget til ny AFP i privat sektor innebærer, i motsetning til dagens ordning, at den årlige pensjonen vil øke ved å arbeide lenger enn til 62 år. Siden den nye ordningen stimulerer til arbeid, vil den bidra til å styrke pensjonssystemets bærekraft. Ny AFP kan fritt kombineres med arbeidsinntekt uten at pensjonen avkortes. Dermed legges det godt til rette for en fleksibel overgang fra arbeid til pensjon. Nye AFP bygger på de samme prinsippene som ny alderspensjon i folketrygden og er et viktig bidrag til et helhetlig samlet pensjonssystem. Jeg er derfor svært tilfreds med at flertallet i komiteen støtter forslaget til en ny AFP-tilskottslov.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Som jeg understreket i mitt innlegg, har Regjeringen det syn at hovedsuksessen med vår velferdsmodell nettopp er bygd på det partssamarbeidet man har i den norske velferdsmodellen, mellom myndighetene, arbeidsgiver og arbeidstaker. Derfor mener vi også at dette systemet som man nå ser nedfestet gjennom AFP-ordningen, og som er forhandlet frem av partene i arbeidslivet, er den beste modellen som tjener den velferdsutviklingen. Det er bakgrunnen for at vi ønsker å fortsette å ha et system som har denne fordelen – som man kan si – som er fremforhandlet av partene i arbeidslivet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Når det gjelder hvorvidt den enkelte arbeidstaker omfattes av en AFP-ordning, er det altså avgjørende at man er medlem av et organisert arbeidsliv. Regjeringen ønsker å stimulere til økt deltakelse i det organiserte arbeidslivet. Det er også bakgrunnen for at man ser at man har denne type fordeler for dem som er i et organisert arbeidsliv.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Robert Eriksson sa i sitt siste innlegg at jeg utmerket godt veit hva Fremskrittspartiet står for i disse spørsmålene. Nei, det veit jeg ikke utmerket godt, for det er kul umulig å skjønne hva Fremskrittspartiet mener i pensjonsspørsmål. I Pensjonskommisjonen, som jeg hadde gleden av å sitte i sjøl, foreslo Fremskrittspartiets representant en flat modell – og det var et godt gjennomarbeidet forslag; jeg var uenig i det, men forslaget var godt gjennomarbeidet: Alle skulle ha lik pensjon fra folketrygden, punktum finale. Det sto visstnok også i Fremskrittspartiets partiprogram. Men det brydde ikke Fremskrittspartiet seg noe om her i Stortinget da Stortinget behandlet endringene i alderspensjonen i folketrygden, som skal tre i kraft fra 2011. Nei, da mente plutselig Fremskrittspartiet at en skulle videreføre dagens alderspensjon i folketrygden, men foreta en del endringer. Rett skal være rett. Men som modell var det noe helt annet enn det Fremskrittspartiet tidligere hadde gått inn for. Så det er ikke greit å vite hva Fremskrittspartiet mener i disse spørsmålene. Derfor blir jo også Fremskrittspartiets forslag i dag en merkverdighet. Det er greit å være uenig i den modellen som trer i kraft fra 2011. Men uansett må jo AFP-ordningen tilpasses folketrygden om en er imot den nye folketrygden aldri så mye. Så foreslår altså Fremskrittspartiet, og det kan ikke være noe annet enn et misfoster av et forslag, at staten skal betale det samme tillegget til alle arbeidstakerne, og det er altså en tredjedel av kostnadene ved AFP. Jeg skjønner godt at Eriksson ikke svarer på det jeg utfordret ham på i mitt forrige innlegg: Hvem skal betale resten? Det har sjølsagt ikke Fremskrittspartiet noe svar på, for det fins ikke noe svar på det. Det er to løsninger: Enten må den enkelte betale det – det blir jo voldsomt kostbart – eller så må staten betale det. Eller så må altså de arbeidsgiverne som ikke er med i det organiserte arbeidslivet, ikke er medlem av noen arbeidsgiverorganisasjon, tvinges til å betale de siste to tredjedelene for å finansiere AFP. Det er sjølsagt helt urimelig å få på plass en slik modell i det hele tatt. Det veit Fremskrittspartiet. Som vanlig henger ikke Fremskrittspartiets pensjonspolitikk på greip.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Når det er slik at Fremskrittspartiet i denne sal sier at LO og arbeidstakerorganisasjonene sørger for seg og sine, har man en dårlig politisk hukommelse. Det finnes nesten ikke en eneste arbeidstakerrettighet i dette landet som ikke har vært framkjempet av LO og de andre arbeidstakerorganisasjonene. Det er farlig for arbeidslivet hvis man begynner å premiere dem som velger ikke å være organisert, dem som ikke velger å sørge for at vi har et arbeidsliv som er inkluderende. Men spørsmålet er også, hvis det er slik at vi skulle gå inn for å fjerne opparbeidede, framforhandlede rettigheter, hvordan vi da skal lykkes med å få et nytt solidaritetsalternativ eller som resultat et mer inkluderende arbeidsliv og et lavere sykefravær. Fagbevegelsen og Arbeiderpartiet har alltid kjempet for alle gjennom en sterk arbeidsmiljølov, pensjonsrettigheter og et godt organisert arbeidsliv. Obligatorisk tjenestepensjon er et godt eksempel på den arbeidsdelingen som arbeiderbevegelsen har hatt. Fellesforbundet gikk i front i tarifforhandlingene og sørget for at deres medlemmer der hvor man er organisert, kunne få på plass en slik avtale. Deretter ble det en obligatorisk tjenestepensjonsordning for alle arbeidstakere. Når 700 000 mennesker står utenfor, er det ikke slik at det er 700 000 gratispassasjerer. Både Regjeringen og arbeidstakerorganisasjonene ønsker alle disse 700 000 menneskene velkommen inn i AFP-ordningen og til å være en del av det organiserte arbeidsliv. Men istedenfor å rette den moralske, dirrende pekefingeren mot Regjeringen og arbeidstakerorganisasjonene burde kanskje Fremskrittspartiet rette den pekefingeren mot de arbeidsgiverne som sørger for at arbeidstakerne ikke tør å organisere seg. Særlig ute i den private tjenestesektor er det mange som har anonyme medlemskap i fagforeningene fordi man er redd for konsekvensene det kan ha ved å være åpen om at man er organisert. Hvis Fremskrittspartiet hadde vært villig til kanskje å bruke litt mer energi og kraft på disse useriøse arbeidsgiverne, kunne alle nyte godt av en god avtalefestet pensjon, slik at vi kan få et bedre arbeidsliv for alle. Det er ikke sant når Fremskrittspartiet sier at vi kun er opptatt av dem som er organisert. Vi sørger for gode arbeidstakerrettigheter for alle, men det må være slik at ved å bidra til et godt organisert arbeidsliv og være organisert får man også noe ekstra igjen. Det tjener fagbevegelsen på, det tjener næringslivet på, og det tjener hele samfunnet på.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Det var virkelig ikke meningen ikke å svare på spørsmålet. Jeg håpet jeg hadde gjort det. Men jeg skal forsøke å presisere dette noe, for det er noe jeg er veldig enig med representanten Per Arne Olsen i, og det er nettopp at merkevarer skal man ta vare på. Derfor vil jeg bare lese det siste avsnittet av det brevet som jeg sendte til Per Arne Olsen i forbindelse med et skriftlig svar om nettopp det samme, om Radiumhospitalet som merkevarenavn. Der står det: «Helse Sør-Øst RHF har tidligere gjort det klart for Helse- og omsorgsdepartementet(…) at merkenavnet Radiumhospitalet vil bli videreført basert på helse- og omsorgskomiteens innstilling, og at de ville følge med på at navnet Radiumhospitalet får den forutsatte identitets- og profilmessige eksponering.» (…) Det er noe jeg selvfølgelig også vil følge opp videre. Samtidig er Radiumhospitalet nå en del av Oslo universitetssykehus. Det må vi akseptere, og det er bra. De har samlet sine sykehus under Oslo universitetssykehus, men det skal fortsatt gå klart frem hva som er Radiumhospitalet, og Radiumhospitalet som merkenavn skal bevares. For jeg er helt enig i at det for veldig mange er en identitet, og at det helt sikkert er kjent langt ut over Norges grenser. Det vil jeg gjerne presisere igjen, som det også er forsøkt presisert i brevet som er sendt. Det ble sagt her at vår regjering hadde hindret stamcelleforskning, eller ikke satset på det. Det er ikke riktig. Med all respekt har jo vi satt fart i den nettopp ved at Regjeringen har åpnet for forskning på befruktede egg. Jeg må også si at med den forskningsinnsatsen som gjøres både sentralt og ved de regionale helseforetakene, er det en betydelig forskningsinnsats som skjer innenfor medisinsk forskning hvert år. Selvfølgelig er det også slik at Oslo Cancer Cluster med alle de institusjonene som er der, sammen med Radiumhospitalet, med miljøene på Rikshospitalet, Ullevål og Kreftregisteret utgjør et tyngdepunkt som er viktig, og som skal ivaretas, og som er en kjerne i kreftforskningen i Norge. Samtidig er det noe forskning rundt i landet. Det skal vi være glad for – også for at de kan bidra også i det nettverket som jeg vet finnes innenfor denne delen av forskningen.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Representanten Are Helseth sa at Kreftregisteret er et fortrinn for Norge. Det er det helt klart at det er. Kreftregisteret er veldig viktig, særlig med de kvalitetsregistrene som er tilknyttet Kreftregisteret, og som har gitt mye kunnskap om behandling av kreft, mye erfaringsdata som har vært viktige for mange som har fått kreft, og som selvfølgelig er viktig for satsingen videre. Men samtidig er det viktig å se helseregistrene i sammenheng. Kreftregisteret er en institusjon under Helse Sør-Øst, Oslo universitetssykehus. Det skal videreutvikles med de intensjonene man har hatt tidligere. Hva man skal gjøre med registrene totalt sett, må vi komme tilbake til når høringsrunden er ferdig og avklart. Så må jeg si at Høyre nå må slutte å snakke om hvileskjær i forskningen. Nå må Høyre faktisk se hva vi gjør. Jeg er helt enig i at stamcelleforskning er viktig. Men det er faktisk takket være vår regjering at dette har fått en skikkelig akselerasjon. Så kan vi være enige om at vi skal prioritere det høyt. Det er jeg helt enig med interpellanten i. I den saken som dreier seg om screeningdata i mammografiprogrammet, er det slik at Datatilsynet har sagt at dersom man ikke får avdekket kreft, har man ikke lov til å oppbevare data uten den enkeltes samtykke. Det er et arbeid som det nå jobbes videre med, slik at vi oppfyller Datatilsynets vedtak. Men det er faktisk også slik at dersom det avdekkes kreft, har man all rett til å samle dataene i Kreftregisteret. Det blir gjort. Så er det en ting som er tatt opp, og det er ventetider og kreft. Det er ikke slik at noen vil underkommunisere ventetider i forbindelse med kreft sammenlignet med ventetider for andre sykdommer. Tvert imot er det slik at Helsedirektoratet er opptatt av at det ikke skal være ventetider når det gjelder kreft. De databasene som oppdaterer ventetider en gang i måneden, vil på en måte ikke gi noen mening, for det skal i praksis ikke være ventetid knyttet til kreft. Dette er noe jeg kommer til å følge opp, særlig basert på de innspillene som er kommet, og det som er sagt her, for den som får en kreftdiagnose, skal ha god informasjon, og det skal heller ikke være ventetid som kan registreres etter en måned. Dette er viktig, for disse pasientene er høyest prioritert.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2010-02-04:
Interpellanten understrekar at Noreg ligg langt framme når det gjeld forsking, utvikling og behandling på kreftområdet. Interpellanten spør korleis statsråden vil sikra ei god og fornuftig vidareutvikling av dei kompetansemiljøa som eksisterer, sett i lys av dei endringsprosessane som går føre seg i det norske helsevesenet. Dette er eit viktig tema. Eg meiner at statsråden gir svært gode svar på dette. Medisinsk og helsefagleg forsking er og skal vera eit prioritert område, og endringsprosessane skal bidra til å styrkja fagmiljøa. Eit viktig mål med samanslåinga av regionane i sør og aust og etablering av Oslo universitetssykehus var at regionen skulle bli eit kraftsentrum innan medisinsk forsking. Interpellanten er svært oppteken av at merkevarenamnet Radiumhospitalet ikkje skal verta øydelagt. I VG i dag kan vi lesa at interpellanten – og andre – fryktar at den prosessen som no blir gjennomført i Helse Sør-Aust, vil fjerna namnet Radiumhospitalet: «Merkevarenavnet Radiumhospitalet skal leve videre, alt annet er galskap» Eg er heilt einig med interpellanten i at forsking, utvikling og behandling når det gjeld kreftområdet, må vera eit prioritert felt. Eg har òg stor forståing for at namn betyr mykje, og at det skal gode grunnar til for å skifta namn på t.d. eit sjukehus. Eg er likevel ikkje einig i interpellantens omtale, at det som skjer, er galskap. Eg meiner vi må akseptera dei samanslåingane som er gjorde av helseregionane, og danninga av Oslo universitetssykehus. At Oslo universitetssykehus brukar dette namnet m.a. på brevarka og konvoluttane sine, og ikkje «Radiumhospitalet», bør ikkje vera det som får størst politisk fokus her på Stortinget. Det som er viktig, er at Radiumhospitalet er eit merkevarenamn som skal vidareførast, og dette er òg slått fast av Helse Sør-Aust, slik helseministeren har gjort greie for i dag. I debatten snakkar vi mykje om forsking, utvikling, kompetanse, styrking av fagmiljøa og vidareutvikling av nasjonale kreftsentrum. Eg registrerer at det er få som nemner ordet «førebygging» i debatten. Men er det noko vi har god dokumentasjon på, er det at eitt av tre krefttilfelle kan førebyggjast, eller utsetjast i tid. Den store diskusjonen framover burde gå på korleis vi kan leggje til rette for betre førebygging av kreft i alle samfunnslag og på alle samfunnsområde.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-23:
På vegne av representantene Gjermund Hagesæter, Åge Starheim, Bente Thorsen og meg selv har jeg gleden av å fremsette et forslag om å forhindre at det gis oppholds- og arbeidstillatelse til imamer med tilknytning til totalitære, islamistiske regimer som dermed ikke respekterer eller praktiserer religionsfrihet og de universelle menneskerettighetene.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-11-23:
På vegne av representantene Erna Solberg, Svein Harberg, Henning Warloe, Sylvi Graham og undertegnede har jeg gleden av å legge fram forslag om en tiårig handlingsplan for å heve lesekompetansen og sikre gode grunnleggende leseferdigheter hos voksne.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-11-23:
Vi ser fram til politireformen, når den kommer. Som jeg nevnte i mitt innlegg, har Nederland bl.a. sammensatt etterforskningsteam som ikke består av politiutdannet personell i det hele tatt. Og mitt spørsmål til statsråden er: Er det noe som statsråden vil vurdere når politireformen blir framlagt?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-11-23:
I rapporten Politiet mot 2020 – og her er de aller fleste av oss veldig enige – blir det bl.a. nevnt at målet er at vi skal ha to politimenn per 1 000 innbyggere. Det er et mål vi som sagt er veldig enige om. Når det gjelder dette målet, tolker statsråden det slik at dette er basert på hele politietaten, inklusiv byråkrater, eller er det tallet basert på operativt politi?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-11-23:
Generalistene innen politiet er viktige, og nærpolitimodellen med generalistene er basisen for hvordan politiet i dag skal løse sitt oppdrag og ikke minst morgendagens oppdrag. Ved behandling av en tidligere sak uttalte jeg at innovasjonen innen det kriminelle miljøet er stor. Kreativitet og evner har nesten ingen grenser på dette området. Det er derfor viktig at også politiet og de myndigheter som styrer politiets oppdrag, evner å tenke nytt og framtidsrettet. Det er i denne sammenheng viktig å gjøre analyser både av gårsdagens og dagens kriminalitetsutvikling, samtidig som man med bakgrunn i dette evner å se framover. Det kan være vanskelig å spå hvordan kriminaliteten utvikler seg i framtiden, men basert på både den kunnskap vi har i Norge og, ikke minst, internasjonalt, vil det være mulig å se trender for deretter å kunne ta de riktige skrittene for å bekjempe framtidens kriminalitet. Både politiet og forskningsmiljøene i Norge og internasjonalt besitter mye materiale om kriminalitet. Disse rapportene, analysene og undersøkelsene er viktige enkelttiltak, men det er viktig å samle alt materialet for å kunne gi en samlet vurdering, for deretter å kunne treffe de riktige tiltakene og spisse de mest effektive satsingsområdene samt å gi politiet de riktige verktøyene for å bekjempe framtidens kriminalitet. Skal man ha mulighet til å planlegge og tilrettelegge politiets arbeid, vil en slik studie med en samlet vurdering være en viktig faktor. Vi må se på hva slags kriminalitet vi har, og når og hvor vi har den, for deretter å se hva som kan bli utviklingen i årene framover. Dette vil også være et godt grunnlag for å se på organiseringen av politietaten. Først vurderer man hvilke oppgaver politiet skal ha – skal de ha de samme oppgavene som i dag, skal de ha flere eller færre oppgaver? Så kan en vurdere antall politidistrikter og lensmannskontorer, bemanning, utstyr osv. Et godt og fornuftig organisert politi gjør at ressursene kan brukes mest mulig effektivt. Dette gjelder både person- og kompetanseressurser og de økonomiske ressursene. En studie bør også fokusere på rekruttering til politiet. Det er viktig med godt kvalifiserte søkere som vil jobbe som politi og gjøre en karriere innen dette yrket. Samtidig er det like viktig å beholde dem som allerede jobber som politi. Det er viktig å beholde den erfaringen og kompetansen de har. Vi vet at den kompetansen som polititjenestemenn har, er ettertraktet også i sivile yrker. Arbeidsmiljø, trivsel, er viktig for at politiet skal kunne trives, og for at de skal kunne stå i sine jobber. Men det er en annen faktor som er minst like viktig, og det er lønn, sammen med arbeidsmiljø og trivsel. Jeg håper at det blir gjort en grundig vurdering av også disse sidene i en politistudie, slik at vi kan beholde den kompetansen vi har innen politiet, og slik at vi kan få tilført ny kompetanse av personer som er villige til å jobbe som politi, gjerne hele sin yrkesmessige karriere. Den kompetansen som sitter inne blant erfarne politifolk, ønsker vi ikke å miste. Arbeidsmiljø og lønn er viktige faktorer for å beholde disse.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-11-23:
Ja.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-11-23:
Statsråden sier at vi utdanner flere og flere politifolk, og at vi ønsker å få to politiutdannede per 1 000 innbyggere. I en tidligere sak stilte jeg spørsmålet om dette var tallet for et samlet politikorps eller om det var for operativt politi. Svaret var da at vi utdanner flere, at det blir ansatt flere politifolk, og at vi antar at vi skal nå det målet. Jeg må gjenta spørsmålet mitt, for det er litt viktig å få vite om dette er et samlet politikorps inklusiv byråkrater, det som enkelte kaller papirflyttere, og ledere, eller om det er operativt politi når vi snakker om at vi skal ha to politimenn per 1 000 innbyggere. Det er faktisk avgjørende hvor mange politifolk som er ute i gaten og som gjør et operativt arbeid både med patruljering, etterforskning osv. Så mitt spørsmål er: Er det et samlet politikorps som går inn under disse to per 1000, eller er det operativt politi?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-11-23:
Som det har vært nevnt her, ble tigging avkriminalisert gjennom løsgjengerloven i 2006, men tiggingen har mange aspekter. Noen i samfunnet sliter og prøver gjennom tigging å brødfø seg. De fleste – jeg vil nesten si alle – som tigger, trenger både mat og klær, men så er det noen som trenger de pengene de tigger seg til, til rusmidler. Det er mange triste skjebner blant dem som tigger. Som jeg sa, har tiggingen endret seg noe de senere årene. Blant annet har vi fått en del utenlandske tiggere, utenlandske bander, som viser seg å være godt organisert, og som ikke tigger bare på vegne av seg selv, men som tigger på vegne av noen som står bak og høster de store gevinstene. Disse har også blitt mer aggressive og pågående i sin måte å tigge på, selv om det er slik som representanten Bøhler sa, at de fleste sitter og spiller og har sine lapper og prøver å få penger på den måten. Men vi opplever også stadig at en del av dem som er der ute, er mer pågående og mer aggressive i sin måte å utføre tiggingen på. Samtidig er det en del av dem som bikker over til å bruke tiggingen mer som et skalkeskjul for å drive med lommetyveri. Det er viktig at en reduserer dette, at en kommer dette problemet til livs. Politiet må ha de virkemidlene de trenger for å kunne avverge dette. Da er det viktig at vi som storting og som oppdragsgivere gir dem de verktøyene de skal ha. Når regjeringen nå sier at politiet har verktøyene til å gjøre dette, stemmer det sikkert i noen grad, men så sier politiet at de ikke har disse verktøyene. Da vil det være en fordel om kanskje regjeringen og politiet setter seg ned og prater sammen. Det blir ofte sagt at prat ikke hjelper, det må handling til. Men når det er uenighet om slike ting, hjelper det faktisk noen ganger å prate sammen for å prøve å finne ut om politiet har de verktøyene de skal ha. Hvis de ikke har dem, får vi prøve å gi dem det, og hvis de har dem, får de utnytte de verktøyene som ligger der. Jeg tror at uansett hvordan vi ser det, og hvordan de verktøyene er og ikke er, ønsker vi å komme en del av disse problemene til livs, slik at vi kan få tryggere gater, både i Oslo og i andre byer. Til slutt vil jeg ta opp de forslag som mindretallet har fremmet i saken.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-11-23:
Bare en liten presisering, i og med at representanten Oktay Dahls evne til å misforstå her kanskje var litt i største laget. Jeg vil bare si at det blir en forskjell her. Antall politiutdannede per år lå rundt 2002–2003 på 230–250, altså ⅓ av det man kommer opp i nå, med 720. Da ble det ikke utdannet nok folk fra Politihøgskolen til at man hadde nok politiutdannede å ansette. Det er klart at det er en annen situasjon enn når vi får nok politiutdannede fra Politihøgskolen å ansette der vi helst vil ha politiutdannede folk i funksjonene, som f.eks. patruljering, der man som nevnt her kunne tenke seg å bruke sivile. Den typen løsninger der vi mest trenger fullt utdannede politifolk, vil vi nå kunne få. Og så vil jeg gjerne si til det innlegget som representanten Werp holdt, at vi er helt enig i at vi skal satse offensivt på sivilt ansatte i politiet og i våre etater. Vi får nå bedre grunnlag for å satse der de kan forbedre funksjonene, og der de har kompetanse til å gå inn og forbedre. Jeg nevnte en rekke felter, og statsråden nevnte en rekke felter. Det er en viktig del av den resultatreformen som nå kommer. En av rapportene som skal sendes ut på høring, handler jo om dette: hvordan satse på sivil kompetanse framover. Og det ligger i hvert fall en satsing i at vi skal øke antallet sivilt ansatte fram mot 2020 – 1 000 sivilt ansatte – og det kan nok bli flere enn det. Så her har vi et felles offensivt utgangspunkt, at vi vil bruke flere sivilt ansatte til å forbedre politiet og våre etater – på alle områder der de kan det. Dette burde være en positiv, offensiv debatt i Stortinget, og det vil jeg gjerne understreke til slutt.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-11-23:
Det forslaget fra Høyre som vi behandler her i dag, om at politiet fortsatt skal ha ansvaret for avklaring av identiteten til asylsøkere og dermed sikres den samme informasjonen som i dag, er jeg enig i – det framgår også av statsrådens svar til komiteen. Dette handler jo om hvordan vi kan få ned saksbehandlingstiden, hvordan samarbeidet mellom Politiets utlendingsenhet og UDI i asylsaker kan effektiviseres, hvordan de kan samordnes på en bedre måte – få en bedre struktur og samspill i sitt arbeid for å få ned saksbehandlingstiden. Men det er ikke noen tvil om at politiet fortsatt skal ha ansvar for å motta og registrere asylsøkere, foreta identitetssamtalen raskest mulig, ha ansvar for alt som angår tvangsmyndighet – altså visitasjon, undersøkelse, fengsling etter utlendingsloven, ansvar for tvangsreturer, osv. UDI har sin del, som er et registreringsintervju, og det er jo de som fatter vedtaket. Men politiets rolle når det gjelder ID-avklaring, vil være på plass, som i dag. Det er åpenbart behov for at politiet kommer inn tidlig, for det kan være viktige ting i bagasjen til dem som kommer – ting de bringer med seg som politiet ved hjelp av sin tvangsmyndighet kan beslaglegge, og som kan gjøre at man kan få slått fast identiteten raskest mulig. Så det som er litt uklart for meg når det gjelder forslaget, er: Hva er egentlig uenigheten i den delen av samordningen mellom UDI og politiet som gjelder asylsaker? Det framgår jo også av det saksordføreren sier i sin innledning; han er opptatt av å belyse dette: Det er en utvikling i saken. Det har nå vært et samarbeid om en arbeidsgruppe knyttet opp mot Politidirektoratet, hvor fagforeningene og de ulike aktørene i det samspillet som skal være mellom politiet og UDI, har jobbet seg fram til felles konklusjoner og anbefalinger – hvordan denne strukturen kan bli mest mulig effektiv og gi politiet og UDI hver sin mest mulig presise og gode rolle. Så hvis Høyres forslag om at man når det gjelder identiteten til asylsøkere, skal sikres den samme informasjonen som i dag, osv., kunne oversendes regjeringen, ville det vært en fordel for denne debatten. Regjeringspartiene kan ikke stemme for noe som allerede ligger til grunn for dette arbeidet og som framgår av statsrådens svar, osv. Så jeg håper at man gjennom debatten kan ta dette som en nødvendig og god fordypning – som en kommentar i denne prosessen. Men jeg tror ikke det er noen uenighet om at politiet skal ha sin klare rolle i dette ID-arbeidet.
André Oktay Dahl (Høyre), 2010-11-23:
Synes statsråden at tre–fire dagers kurs som gir begrenset politimyndighet, sikrer den nødvendige kompetanse og derigjennom rettssikkerhet for dem som kommer i befatning med sivilt ansatte, og ser han at ulike politimestre har vidt forskjellig oppfatning av hva innholdet i og kravet til begrenset politimyndighet og opplæring er?
André Oktay Dahl (Høyre), 2010-11-23:
Representanten Bøhler beskrev sivilt ansatte som «nødløsninger» og et midlertidig tiltak, og fikk delvis støtte fra Kristelig Folkeparti her, at når man får flere utdannede politistudenter, er ikke behovet for de sivilt ansatte der lenger. Er det en oppfatning som statsråden deler?
André Oktay Dahl (Høyre), 2010-11-23:
Statsråden er opptatt av faktagrunnlag. Det er Høyre også. Statistisk sentralbyrås siste tall viser at politidekningen nå er 1,6 per 1 000 innbyggere i snitt – det samme som det var i 2005. Tar SSB feil når det gjelder virkelighetsbeskrivelsen, at det ikke har økt? Politistudentene opplyste at 11. november var det ni ledige stillinger pluss tre vikariater å søke på. Tar de også feil?
André Oktay Dahl (Høyre), 2010-11-23:
Jeg tillater meg å gjenta spørsmålet: Tar Statistisk sentralbyrå og studentene feil?
André Oktay Dahl (Høyre), 2010-11-23:
Det gjør jeg selvfølgelig med glede. Jeg registrerer at statsråden vil fortsette dette pingpongspillet om hvem som har rett. Altså: Når vi tar opp dette, er det fordi det er veldig mange studenter som er bekymret, og de sier konkret at per 11. november var det ni pluss tre stillinger å søke på. Da er jo spørsmålet: Har de misforstått helt? Når det gjelder Statistisk sentralbyrå: Det er altså sånn at politidekningen har stått stille siden 2005: 1,6 per 1 000 innbyggere. Da rimer ikke det med å si at politidekningen har blitt bedre, som man gjør i media.