Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Oppmerksomheten rundt de sakene som vi behandler i denne salen i dag – også denne saken – kan ikke måle seg med det som skjer andre steder her i huset, det som handler om hvordan en håndterer den akutte flyktningsituasjonen. Det er ikke så rart, for den situasjonen som vi nå har, er av en sånn karakter at det er svært viktig å fatte gode vedtak her på huset. Men det påvirker også alle andre områder av samfunnet vårt, og det har selvfølgelig folk meninger om – det er en selvfølge. Debatten om hvordan en skal løse disse utfordringene, er helt legitim også. Likevel kan formen på det offentlige ordskiftet gi grunn til bekymring. Måten en del omtaler andre mennesker – flyktninger – på, er hva jeg vil kalle uakseptabel. Fremmedfrykt og rasisme, antisemittisme og hat mot mennesker som er annerledes – om det ikke er voksende, så er det holdninger som dessverre i høyeste grad er til stede i vårt samfunn. Hva er så den beste vaksinen mot dette? Jeg tror opplysning og kunnskapsformidling er svært viktig i denne sammenheng, det å lære om hvor katastrofale følger et sånt menneskesyn kan ha, og hvor krevende det er, og hvor dramatisk det kan være hvis intoleranse og fremmedfrykt får spre seg. I dette arbeidet er freds- og menneskerettighetssentrene sentrale. Holocaustsenteret, Stiftelsen Arkivet, Falstadsenteret, Nansen Fredssenter – nå nevner jeg bare fire av dem – er sammen med de andre sentrene spredt rundt i hele landet, og de gjør daglig en solid innsats på dette området. Men de er ikke overalt, og de er ulikt organisert og ulikt finansiert, og konsekvensen av dette er at tilbudet er bra noen steder, mens andre steder er det ikke fullt så godt som det burde være. Det blir langt å reise for mange skoleelever hvis de skal besøke noen av sentrene, så langt at det i praksis ikke er mulig. Konsekvensen er at i deler av landet vil man ha liten tilgang, og andre steder vil man kunne ha god tilgang til denne type sentre. Det er uheldig etter Arbeiderpartiets syn. Derfor er jeg godt fornøyd med at det er enighet om å utarbeide en strategi for disse sentrene. Så langt har de levd et slags adhocliv, hver og en, og ofte har de kommet til oss på høsten for å få ekstra penger. Det har sjelden vært en overordnet strategi for hvordan de skal jobbe, og hvordan de skal finansieres, men det har blitt til litt etter som man gikk. En god fordeling av midler og oppgaver vil bedre effekten av sentrene og gi bedre tilgang for folk rundt omkring i hele Norge. Og selv om sentrene er stiftelser, mener jeg det er riktig av staten å ha synspunkter på hvordan man bruker såpass mye penger som vi gjør på disse sentrene. Derfor ser jeg fram til at departementet skal jobbe med en sånn strategi, og at det også kommer med en overordnet skisse over hvordan det ser for seg den rollen de ulike sentrene skal ha. Så vidt jeg vet, har ikke det vært gjort noen gang, i hvert fall ikke på en måte som staker ut en kurs for hvilken rolle disse skal ha i samfunnet. Jeg er ganske sikker på at statsråden, når han får ordet, vil understreke nettopp den friheten de ulike sentrene har til å utvikle seg etter egen kurs. Det vil jeg støtte ham i, og jeg mener den tilnærmingen komiteen har valgt, er riktig. Like fullt er det klokt av oss som skal bevilge penger, og så å si fullfinansiere mange av sentrene, å ha en mening om dette.