Trine Skei Grande (Venstre), 2002-12-06:
En god samfunnssikkerhet forutsetter en systematisk evne og vilje til å forebygge og håndtere alle mulige hendelser og utfordringer. Det må ikke være slik at tragedier og ulykker er det som påkaller politikernes handlekraft. Det var Bondevik I-regjeringa som nedsatte Sårbarhetsutvalget, uten at det var en bestemt hendelse som lå bak, og det var Bondevik II-regjeringa som fulgte opp med sårbarhetsmeldingen. I mellomtida hadde både Åsta-ulykken, Sleipner-forliset, nesten-katastrofe på Lillestrøm og 11. september vist oss nødvendigheten av å tenke, planlegge og arbeide for økt samfunnssikkerhet. Terrorangrepene i USA viste oss så altfor tydelig at det moderne samfunn er sårbart når krig ikke føres av landets militærmakt mot et annet lands militære mål, men derimot fra skjulte terrorbrigader med skjulte våpen som rammer sivile mål. En god samfunnssikkerhet forutsetter også at ansvar og beredskap er både bredt, lokalt og folkelig forankret. Alle alvorlige hendelser inntreffer lokalt, og det vil nesten alltid være slik at det er de lokale ressursene, ikke fra sentralt hold, som må håndtere naturkatastrofen eller den store ulykken. Samspillet mellom politi, helsevesen, brann- og redningsetatene og det frivillige Norge er her helt grunnleggende. Vår redningstjeneste og beredskap er helt avhengig av lokale hjelpekorps og frivillige mannskaper, foruten deltidsbrannmenn, fredsinnsatspersonell fra Sivilforsvaret og heimevernssoldater som purres opp hjemme eller på arbeidsplassen. Disse mannskapene har lokalkunnskap, kan samhandle, og det er ingen spesialstyrker som kan overta den rollen. Jeg er kjent med at flere personer i Forsvaret – og til og med i Arbeiderpartiet – ønsker å avskaffe den allmenne verneplikten og isteden få en liten profesjonell hær, som skal gjøre tjeneste ute i verden, og som kan komme og hvile ut og trene hjemme. Det er viktig at Norge tar ansvar som medlem både i NATO og i FN. Men i kjølvannet av det kommer også kravet om å bygge ned Heimevernet, til tross for Heimevernets nye ansvar i vårt territorielle forsvar. Heimevernet tar bare noen prosent av vårt forsvarsbudsjett, og det kan neppe bare være ønsket om å overta Heimevernets begrensede ressurser som utgjør motivasjonen for et slik initiativ. Nei, det dreier seg om hvilket forsvar Norge skal ha. Et fortsatt sterkt heimevern basert på allmenn verneplikt står i kontrast til den type forsvar som både offiserer og Arbeiderpartiet tenker høyt om. Jeg er glad for at vi har en regjering som fortsatt står på at Heimevernet skal bestå av 83 000 mannskap, at Porsangermoen, Værnes og Heistadmoen opprettholdes som utdanningssteder, og at det er lagt inn midler til økt øvingsvirksomhet. Heimevernet blir derfor garantisten for den allmenne verneplikten. Og fra Venstres synspunkt er det slik at alle yrker som skal forvalte autoritet i samfunnet, enten det er læreren, politimannen eller den militære, alltid må rekruttere bredt. Ethvert yrke som forvalter autoritet, mister sin autoritet på det tidspunkt det bare er én gruppering som blir rekruttert til det. Det kan vi f.eks. se på politiets autoritet her i byen, hvis politiet fortsetter å være helt «hvitt». Jeg er også glad for at Regjeringa har tatt beslutningen om at Heimevernets AG3-våpen nå får kammerlås. Men det må ikke være slik at det bare er denne investeringen og oppmerksomheten Heimevernet får. Forsvaret har et meget stort investeringsprogram, og det er grunnleggende viktig at Heimevernets våpen og utstyr blir modernisert i samsvar med Heimevernets nøkkelrolle for Norges forsvar. Og jeg håper at forsvarsministeren kan garantere at det blir gjort. Moderne utstyr og lokaler er også motiverende for mange offiserer og mannskap som gjør frivillig tjeneste, langt utover tjenesteplikten. Den teknologiske utviklingen gjør at trusselen mot vår sikkerhet både kan være stor og liten. Da må våre sikkerhetsstyrker ha teknologisk mulighet til å bekjempe den, med både de store og de små og de fjerne og de nære styrkene.