Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-19:
Etter foregående innlegg er det vel bruk for et par korrigeringer av de faktiske forhold, for der var det mange uriktige opplysninger. Men la meg først si det sånn: Jeg er glad for at forslaget avvises av et flertall her på Stortinget. Det finnes lang tradisjon i norsk forvaltning for åpenhet – det er en av de gode tingene ved norsk forvaltning. Det er altså viktig med åpenhet rundt dette for å hindre maktmisbruk, for å hindre urettferdighet og tilfeldighet, og ikke minst feilbehandling. De opplysninger som er offentlige, er altså ikke personlige i noen forstand. Man offentliggjør konklusjonen – hva man har i nettoinntekt, hva man har betalt i skatt og hva man har i formue – ellers er det ikke noe som er offentlig tilgjengelig. Det betyr at det er mulig å finne ut hva man har som nettoinntekt, men det tallet sier – og det er jo i realiteten riktig – svært lite. Og hvis man har stor gjeld, vil det tallet gå ned. Det betyr at de tallene som legges fram, har man mulighet til å kontrollere, noe som igjen vil bety at ligningsmyndighetene selvfølgelig er nødt til å være i en helt annen grad aktpågivende for å sørge for at de opplysninger som legges fram, i størst mulig grad er riktige. Og det er klart at det finnes mulighet for å si at dette kan berøre personvernet. Det vi i realiteten står overfor, er et valg mellom det å tillegge åpenhet og det å tillegge alle problematiserende hensyn mest vekt. I dette spørsmålet synes jeg det er riktig – og det er klokt – som stortingsflertallet her gjør, å vektlegge åpenhet. Det betyr at det skal være mulig for journalister, hvis de ønsker det, å videreformidle de opplysningene som finnes i skattelistene. Det er ikke Stortingets eller andre organers oppgave å redigere aviser eller nyhetsmedier. Det betyr at det finnes mange oppslag i tabloidpressen som mange sikkert føler svært ubehagelig – det opplever også politikere til tider, selv om mange synes det kan være urettferdig. Poenget er at det verken er Stortingets eller noe annet organs oppgave å redigere norske medier. Det har vi redaktørplakater for, og vi har Pressens Faglige Utvalg for eventuelt å bedømme overgrep. Og hvis det er slik at overgrepene oppfattes som svært krenkende og svært feilaktige, har vi også en strafferett som kan komme inn. Det valget vi står overfor, er valget mellom en samfunnsmessig verdi, som vi fra SV ønsker å tillegge vekt, og de eventuelle ulemper som enkelte rikfolk som ikke betaler skatt, kan oppleve, for det er i realiteten de som sannsynligvis føler seg mest plaget av dette. Den vanlige mann, den vanlige borger, vil ikke oppfatte dette som spesielt problematisk, for de betaler sin skatt. Jeg tror problemet først og fremst har vært knyttet til en masse kakser og rikinger som ikke synes det er spesielt behagelig å oppdage at de har svære formuer og svære inntekter, men ikke bidrar til det fellesskapet som de fleste av oss ønsker. Det er interessant at det er Fremskrittspartiet, som later som om de er et parti for de små i samfunnet, som fremmer dette forslaget for å beskytte de rike mot ubehagelig innsyn. Det er i så måte ganske interessant. Den siste opplysningen som kom fra Fremskrittspartiet, er heller ikke riktig, nemlig at Datatilsynet har vesentlige innsigelser mot dette. Hadde Datatilsynet problematisert spørsmålet, og det er riktig at man skal gjøre det, og hadde Datatilsynet ment at dette var en krenkelse av personvernet, så har Datatilsynet hatt mer enn nok myndighet til å si at dette ikke er tillatt. Det har ikke Datatilsynet gjort, og grunnen til det er rett og slett at det finnes en lang tradisjon for åpenhet i forvaltningen. I avveiningen mellom ulike ulemper har Datatilsynet akseptert offentliggjøring og massespredning av datalister. Det betyr at det ikke er riktig det representanten Stang her sier. Datatilsynet kan stoppe dette hvis de ønsker det, men mener tross alt at åpenhet er det viktigste prinsippet i et demokrati.