Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2008-06-13:
Jeg har også lyst til å takke saksordfører Opheim for en glimrende og ryddig jobb med å føre i pennen det forliket som vi ble enige om 10. april. Jeg vil også takke alle som satt rundt forhandlingsbordet. Det var som forhandlinger flest, av og til hyggelig og trivelig og av og til meget intenst, men jeg tror vi sammen klarte å komme fram til noe som gjorde at vi skapte en ro og et bra utgangspunkt for framtiden. Dette er en historisk dag, i hvert fall i mitt liv, og så får representanten Reikvam snakke for hvordan dette blir oppfattet med hans øyne. Av og til på en slik dag kikker en seg litt tilbake, og det har jeg gjort - først til min egen lille historie. Da jeg 17. oktober 1997 kom inn her på Stortinget som varamann for Jon Lilletun, ganske sjokkert og forvirret over at dette skulle bli min nye hverdag, visste jeg lite at jeg noen år senere skulle få være med som en liten, men kanskje viktig brikke for å gi grunnloven vår en flott og kristen verdiparagraf, være med på å gi Kirken råderett over egne ledere og større selvstendighet. Det er et historisk forlik, og det er stort at hele Stortinget er om bord i dette forliket. Så til den kanskje litt mer overordnede og noe mer betydningsfulle historien. Spørsmålet om å skille stat og kirke har vært et av de mest diskuterte temaene i Norge de siste hundre årene. Men det er ikke sikkert at det er det viktigste spørsmålet sett med Kirkens øyne. Det viktigste spørsmålet handler nok mer om det som kalles Kirkens kjernevirksomhet, at Kirken kan være det den er satt til å være, nemlig kirke, dvs. den lokale forsamling av troende, og på samme tid en del av den usynlige, verdensvide kirken. Vi diskuterer Kirkens ytre ramme. Men folkets og politikernes engasjement i saken kommer nok av historien vår. Historien forteller om den enorme forandringen samfunnet vårt gjennomgikk i forbindelse med kristningen av vårt land. Da skjedde det et paradigmeskifte i Norge som savner sidestykke i hele vår historie. Med den nye troen kom også kristenretten inn i det norske lovverket. Jeg tror vi i dag knapt skjønner hva dette betydde, nemlig gjennombruddet for et nytt syn på mennesket og menneskeverdet. Barn, kvinner og slaver ble løftet opp. Etter hvert ble det også et gjennombrudd for kristen nestekjærlighet og diakonalt arbeid. Det ble etablert sentre for omsorg i klostre, og det ble bygd hospitaler. Det var Kirken i Norge som organiserte undervisning og utdanning. Dette nådde jo et høydepunkt under pietismen, da vi fikk den første folkeskoleloven, som fra starten bare underviste i kristendomskunnskap. Det er ganske formidabelt å tenke på at dette var begynnelsen på det norske utdanningsverket - som igjen har vært fundamentet for framveksten av demokratiet, ja som plattform i arbeidet med å bygge vår nasjon og det moderne Norge. Også språk, litteratur og musikk har mye av sin framvekst gjennom kristendommen og gjennom Den norske kirke. I tiden etter at vi fikk vår grunnlov i 1814, har det, som vi vet, skjedd enorme forandringer i samfunnet vårt. Og det har skjedd vesentlige forandringer innenfor Kirken. Gradvis har statskirken fått økt selvstyre, med demokratisk valgte organer som menighetsråd, bispedømmeråd og kirkeråd med eget kirkemøte. Kirkemøtet er også lovgivende forsamling i indrekirkelige spørsmål. I all hovedsak har Kirkens egne organer overtatt ansvaret på det åndelige/teologiske området, riktignok på delegasjon, utenom utnevning av de øverste lederne, som dessverre også er brukt i politisk sammenheng for å påvirke både åndelig og teologisk. Tilbakeblikket på historien er med og understreker for oss hvor sterke og dype røtter nasjonalkirken har i vårt folk. Det viser også hvordan folk og samfunn og kirke gjennom tiden er vevd inn i hverandre. Det viktigste for Kirkens framtid er ikke forholdet mellom kirke og stat, men forholdet mellom kirke og folk. Forholdet mellom kirke og folk kommer særlig sterkt til uttrykk ved markeringen av store nasjonale begivenheter i sorg og i glede. Begivenheter knyttet til vårt kongehus og andre anledninger berører oss som nasjon. Her har Den norske kirke en sentral rolle. Det er fullt mulig å sikre at disse funksjonene også blir videreført i en framtidig kirkemodell. Med så tette bånd mellom stat og kirke og med en så stor majoritetskirke er tros- og livssynsfrihet særs viktig. Det er et av de bærende prinsippene i vår grunnlov og samtidig en universal rettighet. Det påligger oss et stort ansvar for å legge forholdene best mulig til rette, slik at trosfriheten ikke krenkes. Tros- og livssynsfriheten er, sammen med ytringsfriheten, fundamental i et demokratisk samfunn. Det betyr at staten ikke skal blande seg inn i enkeltindividers tros- og livssynssfære. Det innebærer også at ulike trossamfunns indre anliggender må respekteres av staten. Staten må ikke blande seg inn i trossamfunnets indre liv, virke og organisering, Lærespørsmål og personalspørsmål, herunder utnevning av biskoper og proster, bør ikke avgjøres politisk, men av trossamfunnet selv. Dette må også gjelde for Den norske kirke. Den norske kirke må respekteres som et selvstendig trossamfunn. Derfor er Kristelig Folkeparti nå glad for at avtalepartene er enige om at det igangsettes en prosess hvor partenes felles mål er at utnevning av biskoper og proster overføres fra kirkelig statsråd til kirkelig organ som kirkemøte eller bispedømmeråd. Det skal igangsettes en demokratireform, slik også Den norske kirke selv ønsker og har jobbet med over lengre tid. Avtalen slår, som en del av mine kolleger har sagt, klinkende klart fast hvilke elementer som skal gjennomføres: økt bruk av direktevalg, kirkelige valg skal gjennomføres samtidig med offentlige valg, og reelle valgmuligheter. Dermed er dette en reform som skal vurderes ut fra struktur og ikke i form av et prosentmål for valgdeltakelsen. La meg presisere: Det handler om at vi skal legge til rette for at alle medlemmer i Den norske kirke har mulighet til, og at det er lett og enkelt, å delta og være med og påvirke Den norske kirke, det dreier seg ikke om en plikt eller en mengde og prosentmål. Den kristne etikk og kulturarv er en viktig historisk arv og representerer en fellesverdi for det norske samfunnet. Kristendommen preger vårt menneskesyn, våre verdier, våre lover, vår historie og vår kultur. Dette bør fremdeles være en viktig del av grunnmuren for det norske samfunnet. En nyordning av forholdet mellom kirke og stat må ikke innebære at disse verdiene blir borte fra Grunnloven. Det var et absolutt krav på vårt landsmøte at disse verdiene skulle fortsette å være en del av Grunnloven. Kristelig Folkeparti er derfor glad for den nye verdiparagrafen som skal erstatte Grunnloven § 2 andre ledd.: «Værdigrundlaget forbliver vor kristne og humanistiske Arv. Denne Grundlov skal sikre Demokrati, Retsstat og Menneskerettighederne.» Vi har sikret en ny verdiparagraf som klart henviser til de kristne og humanistiske verdier. Og med ordet «forbliver» peker denne både bakover og framover og er dynamisk. Jeg rekker ikke å gå i dybden i alle forhold i avtalen, men det er glimrende at for første gang kommer tros- og livssynssamfunn og statens ansvar for å finansiere disse inn i vår grunnlov. Dette er, som jeg har nevnt før, særs viktig i et samfunn med en majoritetskirke av den størrelsen vi har. Det går an å ha en tydelig verdiforankring og samtidig ha en inkluderende grunnlov. For Kristelig Folkeparti er det et mål at Kirken på sikt skal bli et eget rettssubjekt. Vi mener vi tar viktige skritt på veien mot det i dag. Vi mener også at det vil være nyttig at statsråden vurderer ulike forsøkshjemler som gjør at Kirken har et beslutningsgrunnlag for å utforme sin egen organisering ved en større selvstendighet. Det har vært krevende forhandlinger. Alle har måttet gi og ta, men vi opplever at resultatet er tatt godt imot i det norske folk. Nå påhviler det statskirken et ansvar for å ta imot det ansvaret den får, det påhviler folket å rette sitt engasjement mot sin lokale kirke, og det påhviler staten å tilføre midler slik at en demokratireform kan gjennomføres på en god måte. Vi har en arv å forvalte. Vi trenger fortsatt en ordning som kan være et åndelig hjem for majoriteten av det norske folk. Men etter 1 000 år må kanskje Kirken endelig være voksen nok til å få styre seg selv og være herre i eget hus.