Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-04-18:
Senterpartiet er sterkt tilhenger av pleiepengeordningen. Det gir den beste kvaliteten, og det er svært god samfunnsøkonomi. Jeg vil si – det er ikke så ofte jeg sier det – at det er en viktig prioritering av regjeringa, og det skal de ha honnør for. Det er en bra ordning, som altså erstatter tap av arbeidsinntekt ved midlertidig fravær fra arbeid på grunn av pleie av sjuke unger. Det betales av staten. Vi får nå en utvidelse, slik at ordningen omfatter flere sjukdomstilfeller. Det er ikke lenger livstruende eller svært alvorlig sjuke barn som skal komme inn under ordningen. Det er sjukdom av en viss alvorlighetsgrad som trenger kontinuerlig tilsyn og pleie av foreldre, pluss varig sjukdom hos barn. Det er også et viktig poeng – som ingen har tatt fram så langt – at det er et krav om opphold i Norge. Det er en forutsetning for rett til pleiepenger, med unntak av inntil åtte uker per år i utlandet. Det omfatter altså flere sjukdomstilfeller, det omfatter barn fram til de er 18 år, det gir mindre bruk av skjønn, og det innføres et antall pleiepengedager, en dagkonto, på 1 300 dager, tilsvarende fem år – de første 260 dagene med 100 pst. dekning av inntekt. Senterpartiet har en merknad som knytter seg til denne maksimalgrensen på 1 300 dager per barn uten unntak. Vi sier at det er en for snever og for streng hovedregel. Regjeringa begrunner regelen med hensynet til en forenklet pleiepengeordning og det å fjerne krevende skjønnsvilkår. Vi mener at det kan inntreffe situasjoner der et barn blir alvorlig sjukt flere ganger i livet før fylte 18 år, og at det i slike tilfeller vil være nødvendig med et unntak med ny rett til pleiepenger. Det vil oppleves som et urimelig utslag av regelverket at den som ville ha fylt vilkårene for pleiepenger i utgangspunktet, ikke skal ha rett på ytelsen på bakgrunn av en lovbestemt tidsbegrensning. Derfor mener Senterpartiet at det må legges til grunn at det skal følge et unntak fra hovedregelen om tidsbegrensningen på 1 300 dager. Vi mener en må legge mindre vekt på departementets argument om innlåsingseffekter og at flere perioder med pleiepenger vil føre til at foreldre blir stående utenfor arbeidslivet på varig basis. Vi slutter oss til de høringsinstansene som har kommet med denne bekymringen, bl.a. i høringsnotatet fra Nasjonal kompetansetjeneste for sjeldne diagnoser, og sier at det må være barnets helsetilstand og ikke foreldrenes tilknytning eller – etter hvert – manglende tilknytning til arbeidslivet som skal være avgjørende. Vi går inn for en endring på det punktet. Flere av høringsinstansene uttrykker at det er behov for klargjøring av samordningen mellom den statlige pleiepengeordningen og de kommunale ordningene ved barns sjukdom. Spesielt gjelder dette de kommunale ytelsene omsorgslønn og kommunal institusjonsomsorg. Omsorgslønn ytes etter en skjønnsvurdering fra kommunen når det gjelder både tildeling og omfang. Senterpartiet mener at pleiepenger til det alvorlig sjuke barnets pårørende er den mest forutsigbare ytelsen for denne gruppen, mens omsorgslønn er aktuelt for dem som bistår alvorlig sjuke barn, men som ikke har inntektsbringende arbeid og dermed ikke er berettiget til pleiepenger. Den kommunale ordningen må få økt aktsomhet, for dette vil være en situasjon de som ikke har inntektsbringende arbeid, kan komme opp i, og de kan lett komme enda dårligere ut hvis kommunene ikke følger opp og bistår dem med den kommunale omsorgslønnordningen. Jeg vil til slutt ta opp Senterpartiets forslag, hvor vi sier at dersom det har gått mindre enn fem år, kan pleiepengeperioden utvides med ytterligere fire år, og dersom det har gått fem år, kan det ytes en ny pengepleieperiode. Subsidiært støtter vi Arbeiderpartiets forslag og til slutt innstillinga.