Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-13:
Etter å ha lest en komiteinnstilling som jeg syns var ryddig og prinsipiell, har jeg med en viss undring fulgt den debatt som pendler mellom det prinsipielle og det praktisk realpolitiske. Jeg skal ikke prøve å gå inn på de sidene ved det, men nøye meg med å si følgende: Det er, som det er nevnt fra flere talere, en hovedregel i den norske loven om riksborgerskap at man skal ha ett slikt borgerskap og ikke flere. Det er også riktig, som flere talere har pekt på, at ved den såkalte etterfølgende ordning har man til nå ikke hatt noen praktisk sanksjonsmulighet hvis ikke den er blitt fulgt opp. Derfor ble det i løpet av de siste dager av min forgjengers regime, den 11. mars, sendt ut et omfattende rundskriv som presiserer den såkalte etterfølgende ordning på den måten som jeg også oppfatter at flere talere har vært inne på, at man får et tilsagn om norsk statsborgerskap under forutsetning av at man blir løst fra sitt gamle. Så har man ett år på seg, og da må dette være brakt i orden. Da får man statsborgerskapet, gitt at man er løst fra det gamle. Da har man i praksis gjennomført en sanksjonsordning for det som tidligere har vært tilsiktet som en hovedregel. Regjeringen har også nedsatt et eget utvalg for å komme med et nytt forslag om statsborgerskap, som også komiteen har bemerket. I den sammenheng har Regjeringen spesielt bedt om at en skal se på spørsmålet om doble statsborgerskap og i sin innstilling komme tilbake til om vi skal ha mer eller mindre av det. Det betyr selvfølgelig at Stortinget får det som en egen sak. La meg likevel knytte noen prinsipielle bemerkninger til spørsmålet om statsborgerskap uten å gjøre dette til en isolert sett asyl- og innvandrerdebatt. Det burde være alminnelig kjent at hele den vestlige tradisjon bygger på forestillingen om «borgeren». Det burde også være klart at borgerens rettigheter og plikter i et demokrati kommer til uttrykk ved statsborgerskapet, og det burde være kjent at en allment i Norge har ment at norsk statsborgerskap er et viktig aspekt for å fremme det som heter integrering i innvandringspolitisk sammenheng. Det synes å være hovedregler i en norsk politisk debatt. Så er det et spennende spørsmål som jeg ikke skal gå inn på, nemlig hva slags utfordringer vi får i forhold til vår tenkning om statsborgerskapet når vi inkorporerer, som vi skal gjøre senere i dag, menneskerettighetskonvensjoner i norsk lov. Prinsipielt skal jeg ikke gå inn på de juridiske sider, men nøye meg med å si følgende: Det går an å oppfatte, slik jeg ser at Stortinget nå vil legge opp til, menneskerettighetene som en internasjonal, bred forståelse av de idealer som i utgangspunktet ligger i forståelsen av begrepet «borgeren», altså at menneskene, individene, har rettigheter, og at rettighetene kommer til uttrykk i et demokrati som «borgere», som igjen juridisk reguleres til statsborgerskapet som ett av aspektene ved det, og som i andre sammenhenger kommer til uttrykk ved menneskerettighetene, hvor man har en individorientert forståelse av menneskene i samfunnet og hvordan disse individene i fellesskap da konstituerer samfunnet. Jeg vil bare nøye meg med å nevne disse prinsipielle merknadene. Jeg syns det kan være greit å ha et prinsipielt bakteppe i en sak, og jeg syns komiteen har håndtert den på den måten. Vi vil selvfølgelig følge opp komiteens merknader, og det vil skje først og fremst ved det utvalg som er nedsatt for å se på spørsmålet om statsborgerskap.