Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-10-26:
Jeg kan for så vidt forstå og respektere at de andre partiene forsøker å presse eller spørre SV om deres utenriks- og sikkerhetspolitikk når man ser hva som står i deres arbeidsprogram, og hva de formulerer inn i innstillinger her i Stortinget. Det hører vel også med til det politiske spillet at man da spør om hva slags forsvars- og utenrikspolitikk som skal føres i en eventuell regjering mellom Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Men det er bare det at det siste spørsmålet er avklart. Det er jo ikke aktuelt for Arbeiderpartiet å sitte i en regjering som skaper usikkerhet om vår sikkerhetspolitikk og vår tilknytning til NATO-samarbeidet. Dessuten er det slik at trusselen mot NATO og NATOs relevans i framtiden ikke vil komme fra et lite eller mellomstort parti i Norge. Det vil komme fra langt andre, tunge faktorer utenfor Norges grenser, som vi burde ha diskutert her i Stortinget. For eksempel: Vil USA fortsette å satse på NATO? Det er det jo mange som har stilt spørsmålstegn ved etter de siste års utvikling. Og det andre spørsmålet: Vil de europeiske landene fortsette å satse på NATO, ikke bare i ord, men i realiteten? For det som er i ferd med å utvikle seg, er at det nå har oppstått et politisk gap over Atlanterhavet, som vi har sett ved mange anledninger, dessuten et teknologisk gap som innebærer at amerikanerne mer og mer går alene for å ordne opp i militære konflikter, fordi europeerne ikke er i stand til å følge opp, bl.a. av ressursmessige hensyn, og at de ikke har teknologi til å følge opp. Det er slike faktorer som er veldig viktige for NATO-samarbeidets relevans i framtiden. Et annet spørsmål, og kanskje det viktigste, er: Hva blir NATOs stilling når EU utvikler den forsvars- og sikkerhetspolitiske dimensjonen? Dette vil i virkeligheten være veldig avgjørende for NATOs framtid. Det er i forhold til denne utviklingen Norges framtidige sikkerhetspolitiske posisjon blir svekket eller styrket, ikke SVs posisjon i Norge, fordi det er et så bredt flertall i Stortinget som uansett vil avvise det, at det ikke for noen regjering kommer på tale å føre en politikk i nærheten av det som f.eks. er formulert i denne innstillingen. Det er avklart på forhånd. Forholdet er følgende: Det er inngått en folkerettslig avtale mellom NATO og EU, der det står at EU er garantert adgang til NATOs ressurser i tilfelle EU bestemmer seg for å sette i gang en militær aksjon. Det innebærer at de fellesressursene NATO har, og som Norge er med på å bygge opp, kan bli brukt. De er garantert adgang til disse fellesressursene av NATO, uten at vi er med på å bestemme det, fordi vi ikke sitter rundt EUs bord. For å kunne oppfylle dette oppretter EU et eget forsvarspolitisk byrå i Brussel, og de oppretter en egen meget stor planleggingscelle ved NATO-hovedkvarteret i Brussel, der vi ikke er representert med ett menneske. Dessuten vil det jo helt sikkert bli slik – det er allerede slik – at de europeiske NATO-landenes posisjoner i høy grad nå samordnes i EU. Så det vi kan se for oss, er at det gradvis blir skapt en sikkerhetspolitisk realitet der EU og NATO går sammen om å løse de sikkerhetspolitiske oppgavene. Internt i NATO vil EU spille den viktigste rollen i forhold til USA. Vi ser at det skapes en helt ny sikkerhetspolitisk realitet. Hvis det ikke blir slik, hvis dette forholdet ikke utvikler seg i den retning at EU og NATO tar ansvaret sammen, kommer vi til å se en økende splittelse mellom Europa og USA. Da må vi kunne regne med at EU vil gå mer alene og ta ansvaret mer alene på det sikkerhetspolitiske området. Men i begge disse tilfellene vil Norge komme dårlig ut, fordi vi ikke tar tak i det vesentligste spørsmålet, nemlig vårt forhold til EU. Det er jo det som er problemet, ikke SV. Problemet er at vi har fått den politiske situasjon her i Norge at egentlig alle regjeringsalternativer vegrer seg for å forholde seg til denne nye realitet, fordi man ikke ønsker å diskutere EU-spørsmålet. Jeg mener derfor at det er politisk legitimt å føre den debatten man har gjort i forhold til SV her i dag. Alle ville sikkert være fristet til å gjøre det samme. Men jeg føler at det ikke er den reelle sikkerhetspolitiske debatten som da blir ført. Jeg har lyst til å si at det er veldig viktig for Norge, uansett hva slags forhold vi får til – det burde vi ment om vi var medlem av EU også – å gjøre alt vi kan for å sikre NATO, bl.a. fordi det er den eneste reelle multinasjonale militære struktur som er igjen i verden. Hvis man ønsker at FN f.eks. skal gjennomføre militære operasjoner, må man ha en multinasjonal militær struktur for å gjennomføre det, siden FN ikke har et eget selvstendig apparat. Alternativet er alenegang, slik vi har sett i noen tilfeller, fra den eneste andre militære strukturen som er i stand til å gjøre noe, nemlig USA. Men hvis man ikke vil det, må man ha en annen multinasjonal militær struktur, og den eneste som er gjenlevende, er NATO. Vi har et behov for å sikre NATO av sikkerhetspolitiske grunner for Norge, men vi har også et behov for å sikre NATO fordi vi har en så sterk tilknytning til FN, at FN skal kunne gjøre noe i påkommende situasjoner, og at man skal kunne påkalle militære strukturer som er i stand til faktisk å kunne gjøre noe, slik som det skjedde på Balkan. Hva kunne man ha gjort på Balkan? Hva kunne FN ha gjort på Balkan hvis man ikke hadde hatt NATO? Hvem kunne ha gjort noe? Det eneste alternativet var rett og slett USA alene. Altså: Vi er nå nødt til å snakke rett ut om hva som er situasjonen. Egentlig mener jeg at SV snakker mot sin egen politikk. Man snakker for et sterkt FN, men man er ikke i stand til å si hvilke redskaper FN skal ha når man ber verdenssamfunnet om å gripe inn i en eller annen konflikt. Og man trenger ikke bare å vise til Irak, for der hadde ikke FN noe mandat, men man kan vise til Balkan, der det tross alt fra norsk side var en stor tilslutning – det fantes et FN-mandat. Grunnen til at man fikk stabilisert situasjonen på Balkan, var jo nettopp at NATO-styrkene kom til Bosnia-Hercegovina og til Kosovo. Siden det i dag har blitt stilt mange spørsmål om utlån av norske våpen til USA før krigen i Irak brøt ut, har jeg lyst til å spørre utenriksministeren, siden vi har denne debatten her i Stortinget: Hvilke vurderinger lå bak da Regjeringen sa ja til å ville låne ut slike våpen i den situasjonen?