Inge Lønning (Høyre), 2001-05-31:
Det mest bemerkelsesverdige innslag i denne debatten så langt er avklaringen av at en sentral flertallsmerknad i innstillingen egentlig ikke er en flertallsmerknad. Det gjelder merknaden på side 5 som Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet står sammen om, og det er en merknad som berører det viktigste kontroverspunktet i hele behandlingen av saken, nemlig praktiseringen av fritaksretten og hvorledes fritaksretten skal defineres. Nå kan man jo si at ett ord i forskjell ikke alltid er all verden, men når det er ordet «ikke», kan det være en ikke ubetydelig forskjell. Det innebærer så vidt jeg kan forstå, at på det springende punkt om den administrative håndtering av søknad om fritaksrett, mener Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet det motsatte av hinannen, og ikke det samme som hinannen. Hvis man ser nærmere etter, vil man imidlertid oppdage at denne første passusen er integrert i hele denne flertallsmerknaden, for det som er tendensen i flertallsmerknaden, er jo å argumentere mot en liberalisering av fritaksretten. Det sies uttrykkelig at man ikke ønsker en utvanning av grensene for fritaksretten. Det er jo en litt underlig uttrykksmåte, for det er vel bare til havs at grenser kan utvannes, men man kan forstå meningen med det, og derfor synes jeg Arbeiderpartiet skylder en ytterligere oppklaring. For i mellomtiden har jo Fremskrittspartiet presisert hva som er deres begrunnelse, og den er klar og tydelig. Begrunnelsen, slik den ble fremlagt i det første replikkordskiftet, gikk på at minoriteter – og særlig det som i partiets språkbruk kalles fjernkulturelle minoriteter – har en slags moralsk plikt til å tilpasse seg majoriteten, det som kalles etniske nordmenn. Er det slik at Arbeiderpartiet deler denne oppfatning, og at det er derfor Arbeiderpartiet ønsker å avgrense fritaksretten så mye som mulig, eller har Arbeiderpartiet en annen begrunnelse for dette? Det synes jeg vi må ha et rimelig krav på å få oppklart. Når dette er prinsipielt viktig, er det fordi det berører det vi var inne på i forrige replikkordskifte, nemlig prinsippene for et liberalt demokratisk samfunn. Svært mange mennesker tror at demokrati er tilstrekkelig definert når man sier at det betyr flertallsstyre. Etter mitt skjønn er det bare den ene halvdelen av definisjonen av et demokratisk samfunn. Den andre halvdelen er faktisk viktigere, nemlig flertallets moralske forpliktelse til så langt det lar seg gjøre innenfor felles spilleregler å gi minoriteter de samme rettigheter som flertallet nyter godt av. Etter mitt skjønn er altså Fremskrittspartiets begrunnelse for denne merknaden den stikk motsatte; man forutsetter at det er minoritetene som har plikt til å tilpasse seg majoriteten til enhver tid, det er ikke majoriteten som har plikt til å ta hensyn til minoritetene. Dette er en fundamental forskjell, og derfor håper jeg at Arbeiderpartiet vil oppklare det som gjenstår å oppklare om hva det egentlig er de to partiene er enige om, og hva de er uenige om. Når dette er viktig, er det fordi det berører spørsmålet om den videre oppfølging etter Stortingets behandling av dette, for det springende punkt for oppfølgingen er jo hva det i Stortinget er flertall for, og hva det ikke er flertall for. Det er noen trekk i evalueringen av KRL-faget som jeg synes det er viktig å feste oppmerksomheten ved og slå fast. Det ene evalueringsrapporten viser, er at faget er overbelastet når det gjelder fagstoff, i forhold til den tiden som står til rådighet. Det er det grunnleggende enighet om at det må gjøres noe med. Det må skapes bedre samsvar mellom den tiden som står til rådighet for faget, og det kunnskapsstoffet som skal meddeles. Det er videre i evalueringen påpekt at faren er til stede for at faget kan bli intellektualisert på en uheldig måte, fordi fritaksretten knyttet til det som kalles religiøse aktiviteter, eller religiøst betonede aktiviteter, fører til at mange lærere går i en stor bue utenom alt som kunne tenkes å komme i nærheten av opplevelseselementet. Det er i så tilfelle en utilsiktet virkning, men det er til gjengjeld en ødeleggende virkning for faget. Det gjelder vel vår skole i sin alminnelighet at den lider av en tendens til intellektualisering og underernæring av barns – særlig på småskoletrinnet – behov for opplevelser og følelsesmessig engasjement. På dette punkt forekommer det meg at flertallets holdning i innstillingen egentlig ikke er på høyde med dette grunnleggende problem. Evalueringen sier at faget i høyere grad bør legges over i retning av aktivitet og følelsesmessig engasjement. Det vil i sin tur medføre at fritaksproblemet øker i omfang, nødvendigvis. Men det er ingenting i det flertallet skriver i innstillingen, som gir noen klar anvisning på hvorledes dette problemet skal løses. Det eneste som fremkommer gjennom innstillingen, er at det er litt ulike nyanser i oppfatningen av hvor romslig man skal være i praktiseringen av fritaksretten. Det andre som synes klart, er at flertallet, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, uttrykkelig sier at det er kommunen som til sist skal utøve skjønn der hvor det er tvil om hvorvidt fritak skal innvilges eller ikke. Også på det punkt vil jeg håpe at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet vil klargjøre grunnlaget for denne oppfatning, at det er en nærliggende kommunal myndighetsoppgave å overprøve det skjønn som foreldrene, eventuelt elevene legger til grunn for sitt ønske om fritak. Jeg tror at denne skjønnsutøvelsen også i fortsettelsen vil bli ekstremt vanskelig. Og jeg kan ikke se at det flertallet sier, gir de kommunale myndigheter i slike tilfeller særlig mye hjelp når det gjelder å komme til rette med denne skjønnsoppgaven. Og så det siste og viktigste problem: Evalueringsrapportene viser at det aldri har lyktes i de tre årene faget har eksistert, å komme til rette med fritaksproblemet på en tilfredsstillende måte. Dette er, som jeg sa i replikkordskiftet i sted, ikke et kvantitativt, men et kvalitativt problem. Det er uinteressant hvor stor prosent som sier at de er fornøyd, og hvor liten prosent som sier at de opplever problemet, for problemet er av prinsipiell art, og det kan ikke besvares gjennom statistikk. Etter mitt skjønn er den tankegang som Høyre og Venstre har gitt uttrykk for i sine merknader i innstillingen, den som har de beste utsiktene til å møte dette problemet på en fremtidsrettet og klargjørende måte. Hvis man legger opp til en todeling av fagstoffet som gjør det mulig i tid å atskille fra hverandre gjennom skoleåret de elementene som man vet medfører problemer for noen, fra de elementene som erfaringsmessig ikke medfører problemer, ville man antagelig slippe unna alle disse vanskelige, individuelle skjønnsavgjørelsene. Og man ville, hvis det lyktes å trekke grenselinjen på en overbevisende måte, antagelig skape en situasjon hvor de fleste livssyns- og religionsminoriteter ville føle seg betydelig tryggere enn de føler seg i dag. Til sist en liten merknad om navneproblemet. Jeg synes meldingens intensjon om å bruke en navneendring som et forsøk på å imøtekomme innvendinger er prisverdig og god. Men jeg synes det forslaget man har landet på, som Arbeiderpartiet og SV står på i innstillingen, er det dårligst tenkelige forslag, fordi den demonstrative fremheving av begrepet tro som navn på dette faget etter mitt skjønn i høy grad er kulturbetinget. Det er en ganske bestemt kristen tradisjon som bruker ordet tro på denne måten. Slik brukes ikke dette ordet av andre religioner, og det brukes enda mindre slik av de som representerer sekulære livssyn. Derfor tror jeg at det navneforslaget er det dårligst tenkelige av alle navneforslag. Til sist tar jeg opp det forslaget som Høyre og Venstre står sammen om i innstillingen.