trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
La meg begynne med å svare på spørsmålet om hva vi har gjort noe med. Vi har hatt et målrettet arbeid mot åpenbart grunnløse asylsøknader, og vi har fått resultater av det. I januar i fjor var 44 pst. av dem som kom, fra land som var «åpenbart grunnløse», mens det nå er 9 pst. som kommer fra den typen land. Det har vært et målrettet arbeid med informasjonstiltak. Det har vært et arbeid knyttet til å endre på de tilbud man får i Norge, og til en hurtigere saksbehandling knyttet til de viktigste landområdene. Vi ser at det har ført til resultater. Vi tar ikke æren for alt dette, for vi tror at det også skjer andre ting som gjør at disse tallene går ned. Det må sannsynligvis kontinuerlig være tiltak, ikke minst på informasjonssiden, når vi ser at det kommer slike strømmer av personer fra land som åpenbart ikke gir grunnlag for å søke asyl. Når det gjelder andre landområder, er det helt klart at vi får en stor tilstrømning. Det er det ikke bare Norge som får. Sverige har også en sterk vekst i tilstrømningen fra landområder hvor det er grunnlag, der det altså er søknader som ikke er definert som åpenbart grunnløse. Det største landområdet for øyeblikket er det tidligere Jugoslavia, de forskjellige områdene som er der, som nå er separate land. Både fra Bosnia, fra Kosovo og fra Serbia får vi i dag grupper. En del av disse er fra minoritetsgrupper som fortsatt opplever trakassering lokalt, og som det pr. i dag er vanskelig å returnere. Men det er en løpende diskusjon om på hvilket tidspunkt man skal starte å returnere disse gruppene i stedet for å gi dem opphold – når er situasjonen mest stabil der? Andre områder vi får svært mange fra, er Irak for øyeblikket. De siste ukene har tallet på personer fra Irak vært meget stort. Jeg tror at alle som følger med i media, skjønner hvorfor tilstrømningen fra Irak for øyeblikket er stort. Også fra Somalia har vi en stor tilstrømning, mens vi fra de landene vi har hatt bevisste tiltak rettet mot fordi de åpenbart er grunnløse, nå ser resultater, slik at vi på en måte har tatt dem jeg vil si ikke hadde behov for asylinstituttet, ut. Så er det altså ikke slik at det bare er tre kriterier som gir grunnlag for opphold i Norge. Innenfor humanitært grunnlag finnes det tre ulike kategorier, hvorav to av dem går på såkalte flyktninglignende situasjoner. Det gjelder de fleste som får opphold i Norge. Det er personer som ikke har et individuelt grunnlag for forfølgelse, men som kommer fra et område hvor uroen er så stor at det er vanskelig å returnere dem, eller de får opphold fordi de kan oppleve å være i samme situasjon som en flyktning. De er i den samme situasjonen som mange av de kvoteflyktningene vi har, er i. De kan ikke være i det landet de kommer fra, men som individer ville de kanskje ikke blitt forfulgt. Derfor må vi nyansere disse forholdene. Så til spørsmålet om hvor mange vi skal ta inn. Prosentandelen innrømmelser for øyeblikket er mindre enn den prosentandelen vi hadde tidligere. Den kan komme til å øke noe nå fordi vi altså har fått en tilstrømning fra land som har mer flyktningproblematikk knyttet til seg.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
En av Fremskrittspartiets taktikker i slike debatter er å tillegge andre påstander om hva de faktisk har sagt. Vi hadde en debatt for litt mer enn et år siden om at vi fikk altfor mange mennesker til dette landet som utnyttet asylinstituttet, og som ikke hadde behov for beskyttelse. Det sa vi at vi måtte gjøre noe med, og det har vi satt inn tiltak for å få gjort noe med. Vi har ikke satt inn tiltak for at vi skal stoppe hele tilstrømmingen av asylsøkere, for en slik ambisjon vet vi utmerket godt at vi ikke kan ha. Jeg styrer ikke – jeg kunne gjerne ønske at jeg gjorde det – situasjonen i Somalia, situasjonen i Irak, eller kan sørge for at folk oppfører seg pent mot hverandre på landsbynivå og på etnisk blandete områder i Jugoslavia. Men har folk behov for beskyttelse, har vi et asylinstitutt. Vi har også et beskyttelsestiltak innenfor humanitært opphold som gjør det mulig å bli. Derfor har det vi har sagt noe om, ikke vært at vi skal stoppe hele tilstrømmingen av flyktninger, eller at vi skulle få den delen av tilstrømmingen som er reelle personer med et behov for beskyttelse, men at vi skulle gjøre noe med de åpenbart grunnløse, fordi det bidrog til at asylinstituttet vårt rett og slett ble misbrukt. Det mener jeg at vi ser resultater av. Noe tror jeg er et resultat av at vi har gjort noe aktiv med det, noe kan også skyldes at forhold i enkelte av disse landene har normalisert seg litt mer. Det at man i Romania og Bulgaria er blitt vant til at man har fri adgang til Schengen-området, har gjort at man kanskje ikke beveger seg. At det forjettede landet Norge ikke var så forjettet likevel, og at det ikke var så lett å få lov til å bli der, er kanskje et rykte som etter hvert har kommet tilbake. Vi synes ærlig talt at Fremskrittspartiet ikke bør forsøke å hevde at det vi sa vi skulle gjøre noe med, er det de ønsker å gjøre noe med, nemlig å få færrest mulig flyktninger til dette landet. Det vi sa vi skulle gjøre noe med, var utnyttelsen av asylinstituttet, og der har vi altså helt klare tall som viser at vi for øyeblikket er på rett vei. Men jeg tar alltid det forbeholdet at jeg vet ikke hvilket rykte som plutselig går i et område, rundt Leningrad eller andre steder, og plutselig får vi en tilstrømming på nytt igjen. Vi vil sette i gang tiltak knyttet til dette. Så er vi også i en situasjon hvor det å treffe aktive tiltak for å gjøre noe mer med asyltilstrømningen er noe av det vi nå forsøker å finne ut av, men jeg er ikke sikker på om vi i Norge ønsker å gå så langt. Vi må bl.a. se på hva som gjør at vi er mer tiltrekkende enn veldig mange andre land, f.eks. for gruppen somaliere. Veldig mange andre steder har de en stor gruppe med mennesker uten en avklart situasjon, de får såkalt tålt opphold, de får ikke asyl, de kan ikke returneres, og vi får en større og større gruppe med personer som lever i Europa uten at de har avklart at de har lov til å være der. Jeg er ikke sikker på om dette er en ønskesituasjon for oss å ha mer og mer av i vårt land. Det virker kanskje preventivt, men kanskje smerten er for stor ved å ha slike tiltak.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Hva er det Fremskrittspartiet har som politikk? Per Sandberg uttalte for to innlegg siden at Regjeringen hadde ønsket å begrense tilstrømningen av asylsøkere. Nå snakker han om familiepolitikk og familiegjenforeningsspørsmålene. Det er altså ikke asylsøkere. På asylsøkerområdet har kanskje Fremskrittspartiet en annen politikk enn resten av oss, ved at de vil begrense det antallet som kommer hit, mens vi andre har vært opptatt av å begrense det antallet som ikke har noen grunn til å søke og bruke asylinstituttet. Her har jeg opplevd en bred støtte i Stortinget fra alle andre partier til at den gruppen skulle vi få til resultater for. Når det gjelder familiegjenforening, vil jeg si at det restanseprosjektet som var ferdig 1. juli 2002, var knyttet til de gamle restansene på familiegjenforening. Det som sannsynligvis var unormalt, var at tallene i 2000 var lavere enn de ville vært det året hvis saksbehandlingstiden i UDI hadde vært tilfredsstillende. Når det gjelder familiegjenforening fremover, tror jeg vi bare må innse at vi vil få mer familiegjenforening. Hvis man går bak mange av disse tallene og undersøker hvem det er som nå gifter seg med hvem, og i hvilken sammenheng, er det ikke sånn at det bare er innvandringsbefolkningen som genererer familiegjenforening. Det er også mange nordmenn som genererer familiegjenforening. Unge mennesker studerer og lever i utlandet. Vi har hatt en bølge de siste 15 årene som har gått ut på at vi skal internasjonalisere vårt samfunn. Flere av disse ungdommene får kjærester andre steder i verden, og de kommer hit. Flere og flere norske menn gifter seg med utlendinger. Vi kan lese ut fra statistikken hvilke land som topper den når det gjelder giftermål med norske statsborgere, og vi vet også noe om etnisk bakgrunn. Det er Russland, Filippinene og Thailand. Dette bildet er et bilde som jeg aldri har problematisert eller hatt som målsetting å redusere, for jeg tror faktisk at vi kommer til å leve med at flere og flere gifter seg med folk fra andre land, og at vi i fremtiden kommer til å få mer og mer familiegjenforening, bl.a. fordi vi har en oppvoksende slekt i dette landet som har utenlandsk bakgrunn, og mange av dem kommer til å gifte seg med personer fra hjemlandet sitt. Men da er spørsmålet: Er det et problem? Er det den familiegjenforeningen som er et problem? Jeg oppfatter ikke at vi skal gjøre den til et større problem, og si at det er det vi må forsøke å gjøre endringer på i dag.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Slik som forslaget er utformet, fremgår det ikke at det er en premiss om rikets sikkerhet eller om utenrikspolitiske saker, og jeg oppfatter det da slik at det er reise tilbake til hjemlandet som er grunnlaget for instruksjon. Det er altså problematisk å forholde seg juridisk til at det er det. Når det gjelder spørsmålet om rikets sikkerhet og utenrikspolitiske spørsmål, føler jeg vel at saksbehandlingen i Stortinget burde vært noe annerledes enn at det ble fremmet et forslag over bordet. Denne saken er faktisk komplisert, bl.a. fordi det er veldig mange forskjellige deler av jusen som skal vurderes opp mot hverandre, men også fordi man skal kontrollere opplysninger og kilden til opplysningene i saken. Etter instruks fra Kommunal- og regionaldepartementet den 12. september forhåndsvarslet UDI mulla Krekar om tilbakekallelse av asylstatus, om tilbakekallelse av reisebevis, om tilbakekallelse av oppholdstillatelse, om utvisning på grunnlag av brudd på utlendingsloven, om utvisning på grunnlag av hensynet til rikets sikkerhet, og på grunn av innmelding i Schengens informasjonssystemer. Etter det fikk man både den 25. september og den 7. oktober, i tråd med det forvaltningsloven krever, tilleggssvar og tilleggsopplysninger fra utlendingens advokat, altså mulla Krekars advokat. Etter den tiden har vi gått gjennom alle de tilleggsopplysninger, de tilleggssvar og andre opplysninger som har kommet, for å være sikre på at troverdigheten og kildene til disse holder. Dette er faktisk komplisert og vanskelig, bl.a. fordi man skal vurdere kilder. Det er mye lettere å ha et tosiders oppslag i en avis og si med substans at slik er situasjonen. Hvis vi kommer i den situasjonen at vi opprettholder forhåndsvarselet som endelig vedtak, vil dette høyst sannsynlig bli prøvet for norsk rett. Vi skal altså ha en gjennomgang og prøving av det. Det gjør at denne saken tar tid. Jeg kan ikke si når vi er ferdige. Jeg håper vi blir raskt ferdig, men vi kan ikke si at vi er ferdige før vi vet at vi er ferdige! Da vet vi at vi har kontrollert opplysningene.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Jeg ble litt forbauset over spørsmålet om vi har vurdert å bruke instruksjonsadgangen. Vi har ved forhåndsvarselet brukt instruksjonsadgangen, og vi har altså instruert på bakgrunn av rikets sikkerhet i første omgang. Så går vi igjennom de rettighetene man har i det norske systemet, og det norske systemet er på disse områdene fullt av kryssende rettigheter. Man har tilsvarende gått igjennom de opplysningene som den som er blitt forhåndsvarslet om at det skal fattes et slikt vedtak, har rett til å gi. Vi har på bakgrunn av det, og på bakgrunn av nye opplysninger som er innkommet, måttet gå igjennom og kontrollere hvem som er kilden, hvilken troverdighet kilden har, og: Hva med de faktiske tilstander? Noe har blitt oppklart underveis, nemlig at han pr. dags dato innrømmer å ha vært i Nord-Irak, noe han ikke gjorde i tilsvaret da vi fikk det. La meg understreke at saken for øyeblikket ligger til ferdigbehandling i UDI. Når den kommer til departementet, vil vi på bakgrunn av den jobben de har gjort, vurdere om vi skal bruke instruksjonsadgangen eller ikke. Da vil vi vurdere instruksjonsadgangen både på bakgrunn av rikets sikkerhet og på bakgrunn av utenrikspolitiske forhold. Så er det slik at det er mange land som nok har vært interessert i mulla Krekar-saken når det gjelder vårt departement. Jeg kan ikke på stående fot gå god for alle andre departementer. Vi har ikke bedt om råd fra noen om hvordan vi skal håndtere vårt eget lovverk, men vi har en anmodning fra Jordan om utlevering, som er til behandling hos riksadvokaten og politiet. Det er helt åpenbart at andre land som har hatt interesser og synspunkter i løpet av saksgangen, har vært inne i denne saken. Men vi har ikke aktivt søkt råd. Først og fremst er dette en sak som skal løses ut fra norsk lov, norsk jus. Den kan til slutt også kunne komme til å ende opp i en norsk rettssal, fordi det er de rettsgarantier vi faktisk har.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Representanten Sandberg spør om det har vært andre saker. Ja, det har vært andre saker, så vidt jeg har fått opplyst. Jeg har lyst til å ta det forbehold at det er grenser for akkurat hvor godt jeg kan svare helt konkret på spørsmålet om antall, osv. Men det er saker der man har mistet flyktningstatusen fordi man har foretatt hjemreise. Men som jeg også sa i mitt tidligere innlegg, i det øyeblikket man mister den type status, kan man likevel være kvalifisert for en rekke andre typer status i Norge, litt avhengig av hvilken familiesituasjon man har. Det er en skjønnsmessig tilknytningsvurdering som da inntrer i mange av disse sakene, slik at man kan å få en annen oppholdstillatelse. Mulla Krekar-saken er spesiell. Det er ingen andre saker som mulla Krekar-saken. Det var derfor vi i utgangspunktet, ved forhåndsvarselet, også varslet om at dette var basert på rikets sikkerhet, fordi det i den enkeltsaken er lagt til andre og sterkere vurderinger enn i de andre tidligere sakene, som, så vidt jeg vet, aldri har vært forelagt politisk behandling. Men mulla Krekar-saken har ut fra spørsmålet om hjemreise vært behandlet en gang tidligere, som altså kontroll- og konstitusjonskomiteen er informert om i svarbrev fra meg. Man hadde da ikke konkrete bevis for den faktiske tilstedeværelsen i Nord-Irak. Veldig mange av disse sakene strander på at man ikke har nok konkrete bevis for å kunne gjøre noe med dem. Kommunal- og regionaldepartementet har ingen direkte dialog med ambassader i utlandet. Jeg kan ikke akkurat svare for i hvilke saker og om hvilke svar utenriksministeren eller utenrikstjenesten har følt behov for å etablere en dialog med ambassadene. Jeg må i så fall sjekke med utenriksministeren om det har vært et behov, og om man har hatt en dialog. Men det er altså ikke innenfor Kommunal- og regionaldepartementets ansvar å ha en slik dialog. Det ligger innenfor det utenrikspolitiske ansvaret. Når det tar lang tid, er det fordi saken er vanskelig.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Det er to litt forskjellige påstander fra Fremskrittspartiet her. Representanten Sandberg sa at Krekar-saken behandles «unormalt», mens Hagen nå sa at vi andre har sagt at saken behandles normalt. Saken behandles unormalt. Det er brukt mye større ressurser og har vært mye større oppmerksomhet for å kontrollere saken enn vanlig, fordi det er en alvorlig sak. Den er unormal fordi man her har tatt opp spørsmålet om rikets sikkerhet, som gir departementet en instruksjonsmyndighet, men som også setter veldig sterke krav til, når vi for første gang skal bruke en lovparagraf knyttet til denne typen utlendingssaker, at vi også har gjort det juridiske forarbeidet godt nok i forhold til hva vi skal legge inn i definisjonen osv. Så det er ikke bare den ene delen, men det er også en juridisk gjennomgang og bit som er viktig å ha med. La meg bare for det andre si at det som jeg synes blir litt påfallende av og til, er at Carl I. Hagen velger den taktikk når man svarer på spørsmål om en konkret ting, å tolke det som noe helt annet. Selvfølgelig har det vært snakket mellom forskjellige statsråder og berørte instanser i Norge om mulla Krekar-saken. Det er helt åpenbart og helt klart, for å få en skikkelig behandling av saken. Men det var altså ikke det Carl I. Hagen eller Per Sandberg spurte om. De spurte om det har vært snakket med ambassadøren i Washington og delegasjonen i FN, og om de har fått beskjed om hva de skulle si for å forklare dette i utlandet. Når jeg sier at det kan ikke jeg svare på, for det ligger ikke til min ansvarslinje hvilken kontakt som har vært der, synes jeg det er litt utilbørlig i den politiske debatten at representanten Carl I. Hagen gjør det om til at vi skulle benekte at det har vært kontakt mellom forskjellige regjeringsmedlemmer. Vi tar denne saken seriøst, og vi belyser alle deler og alle områder av den og med alle som har informasjon om og interesse for saken. Jeg synes egentlig vi burde være opptatt av at den blir behandlet seriøst, og at vi ikke kommer i en situasjon hvor Det norske storting dømmes i en norsk rettssal for å ha instruert uten grunnlag – hvis det ikke skulle holde stikk med alt det som vi har lagt opp til – som kan være enden på denne saken. For etter all sannsynlighet kommer denne saken til å havne i en norsk rettssal til slutt – iallfall har jeg skjønt en meget aktiv advokat så langt slik at det vil være stor sannsynlighet for det. Jeg synes det vil være en pinlig sak for Det norske storting eventuelt å bli dømt for et vedtak som ikke er i overensstemmelse med de lovforpliktelser det samme Stortinget har vedtatt. Jeg synes vi burde tenke gjennom om det er den måten vi ønsker å utvikle tredelingen av makten i Norge på, ved at man tilslører maktforholdet mellom den lovgivende og den utøvende makt, og så lar man den dømmende makt rydde opp i ettertid.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Jeg har svart på det første spørsmålet. Jeg har ingen kjennskap til hvilken dialog utenrikstjenesten internt, seg imellom, har. Vi har dialog direkte med utenriksministeren og Utenriksdepartementet i saken. Om de har dialog videre ned til andre deler av tjenesten, eller om de har spurt om hjelp for å forklare sakene, har ikke jeg kjennskap til, og det er heller ikke innenfor mitt konstitusjonelle ansvar å ha det. Jeg regner med at vi har en god, profesjonell og dyktig utenrikstjeneste. Hvis de har behov for gode svar fra norske myndigheter og fra Utenriksdepartementet, får de hjelpen til å få de svarene. Så til om vi kan utvise en person. Det vil være opp til en norsk rett å bestemme om et utvisningsvedtak som blir påklaget, vil ha oppsettende virkning eller ikke. Det betyr at det ikke er opp til politikerne å sende ut en person mens saken føres for retten. Da er det opp til en rettsinstans å vurdere om den klagen vil ha oppsettende virkning eller ikke. Jeg vil heller ikke begi meg ut på en filosofi om hva som vil være det mulige i denne saken, bare si at det normale er – nesten i alle saker, jeg tror ikke jeg vet om noen saker hvor det ikke har vært slik – at den personen som eventuelt saksøker staten eller får omstøtt vedtak, har rett til å være til stede under sin egen saksbehandling.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Debatten rundt asylanttilstrømming og saksbehandlingstid har nå gått over tre–fire år. Så kan vi gjerne peke på Riksrevisjonens rapport, men også det som statsråden sier i forhold til at vi er i ferd med å lykkes. I hvert fall tolker jeg statsråden dit hen at nå har UDI fått ned saksbehandlingstiden. Men hva er egentlig de grunnleggende årsakene til at vi nå på en måte har fått gjennomsnittlig kortere saksbehandlingstid? Jeg reagerer ganske sterkt på at statsråden sier at vi har kortere saksbehandlingstid enn andre europeiske land. Det har jo en direkte sammenheng med at Norge har en meget liberal praksis i forhold til hvilke søknader vi skal behandle, mens andre land er mer restriktive og behandler mer reelle søkere. Andre land behandler altså dem som kan ha grunnlag for å få opphold på asyl, mens i Norge behandler vi alt det som har å gjøre med åpenbar grunnløs, grunnløs og mulig grunnløs. Det er klart at det tar kortere tid å behandle en åpenbar grunnløs søknad selv om søkeren skal sendes ut. Kan det være årsaken til at statsråden nå prøver å gi uttrykk for at vi er i ferd med å få ned saksbehandlingstiden? Og er det sånn at statsråden nå vil følge opp det som lå i budsjettvedtaket i forhold til dette med 48 arbeidstimer i forhold til søkere? Så vil jeg gjerne utfordre statsråden: Når vi snakker om åpenbart grunnløse eller grunnløse søkere og mulig grunnløse søkere, hvordan definerer statsråden de tre kategoriene? Har statsråden på en måte signalisert sitt syn på det i forhold til UDIs saksbehandlingsapparat?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Jeg vil gjerne gripe fatt i det som statsråden sluttet med. Jeg tror at vi i større grad bør fokusere på det humanitære rundt de unge enslige asylsøkerne gjennom å finne deres biologiske foreldre, istedenfor å fokusere i størst mulig grad på å gi dem bosetting i Norge. Det mest humane her må jo være at disse unge menneskene blir gjenforent med sine foreldre, da fortrinnsvis i sine hjemland. Og der forstår jeg at det er en jobb på gang. Men det som jeg er litt opptatt av, er hvordan vi behandler de enkelte asylsøkerne. Det er jo veldig få som har reelt asylgrunnlag, som får opphold i Norge. Jeg føler det litt problematisk, for vi snakker jo hele tiden på en måte om reparasjonsarbeid istedenfor å forebygge den utviklingen som vi har sett særlig siden i 1997, der vi har hatt en eksplosjon i forhold til asyltilstrømning til Norge. I den forbindelse føler jeg at i hvert fall Fremskrittspartiet får veldig sterk motbør i forhold til at alle argumenter mot oss går i retning av folkeretten og Menneskerettighetskonvensjonen, og også FNs flyktningkonvensjon. Jeg skulle gjerne fått statsrådens syn på dette. For det er jo slik at det er utlendingsloven fra 1988 som fastslår om vedkommende har krav på beskyttelse i Norge. I hovedsak benyttes det tre forskjellige former for beskyttelse i Norge: enten asyl, opphold på humanitært grunnlag eller kollektiv beskyttelse. Vi vet at Norsk Lovkommentar, altså den øverste ekspertise på å analysere lover, sier at folkeretten og menneskerettighetskonvensjonen er underordnet norsk lovgivning. Jeg kan ikke tolke det annerledes enn at vi gjennom norsk utlendingslov kan regulere hvem som kan få opphold i Norge. Men stadig vekk møtes vi altså med det argumentet at det kan vi ikke gjøre, for da bryter vi Menneskerettighetskonvensjonen. Fremskrittspartiet har nå fremmet en hel rekke forslag, i tråd med det som danske myndigheter har gjort. Jeg vil gjerne at statsråden også kommenterer om Norge kunne gå i den retningen som Danmark har gjort. De har på en måte fått forståelse for det i resten av EU også, for nå skal jo EU i større grad få en felles asylpolitikk i tråd med det som Danmark har innført. Er det problematisk for Regjeringen og Norge å gjøre de samme vedtak, rett og slett for å få redusert asyltilstrømningen – for så i neste runde å legge ned ressurser i jobben med integrering, slik som vi skal gjøre nå, gjennom en proposisjon som ligger i Stortinget? Jeg vil i større grad fokusere på forebygging av at vi skal ha ytterligere asyltilstrømning i forhold til det som vi har nå. Jeg registrerer at statsråden i mange, mange runder nå sier at de har innført tiltak som skulle skape reduksjon, men vi ser at økningen fortsatt er til stede. Så jeg vil også utfordre statsråden på: Hvilke tiltak er det nå som har virket i forhold til å redusere asyltilstrømningen til Norge?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Jeg har bred bakgrunn i Forsvaret, men jeg kom aldri lenger enn til å bli korporal. I så måte har jeg i hvert fall gjort framskritt. Jeg lar meg heller ikke provosere av slike gamle vyer, tanker og fordommer som representanten Dahl her kommer med fra talerstolen. Det som alltid har vært det grunnleggende problemet i norsk asyl-, innvandrings- og flyktningpolitikk, er akkurat det at vi ikke har tatt debatten, at vi ikke har kunnet ta debatten, og på en måte lagt forebyggende tiltak til grunn for å redusere det som vi ser er resultatet i dag: at 16 000 mennesker må bo i institusjon under forskjellige forhold, og at norske kommuner må ta imot 8 000–9 000 flyktninger hvert eneste år uten å ha kapasitet, ressurser og kompetanse til det, med det resultatet det kan få. Årsaken til at jeg tok ordet, er både det som statstråden sier, og det som Dahl sier. Dahl må gjerne stå fram og forsvare Regjeringen. Statsråden er selvfølgelig forpliktet til det, og til å vise til de tiltakene som har virket, som det ble sagt. Men nå fikk vi altså for en uke siden forelagt oss tallene for 2002 fra UDI, og de tallene viser jo ingen resultater av disse tiltakene. Hvis vi har ønske om å fremme tiltak som reduserer asylsøkertilstrømmingen, som igjen, i neste runde, skal styrke integreringsprosessen, har vi jo mislyktes totalt siden 1997, da Bondevik I tok over. Da må vi gå inn på de tallene. Vi vet at statsråden og Regjeringen tidligere har sagt at enkelte år har vært unntaksår, eksempelvis 2001, fordi vi har fått en økt asylsøkertilstrømming. Når Regjeringen allerede på det tidspunktet gikk ut og sa at vi har innført tiltak som reduserer denne tilstrømmingen, og når tallene for 2002 viser at det fortsatt er økt tilstrømming, har altså ikke tiltakene virket. Og det er det Fremskrittspartiet vil fram til i debatten. Derfor er det kanskje på tide å se om vi kan bruke litt andre virkemidler i forhold til å redusere den totale asylsøkertilstrømmingen til Norge, slik at vi i neste runde kan bruke ressurser på og skape kompetanse i forhold til å integrere de menneskene som allerede har fått opphold i Norge, for jeg tror at vi gjør de menneskene en kjempestor bjørnetjeneste ved at vi tillater en fortsatt stor asylsøkertilstrømming til Norge.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
«Ærlig talt», sier statsråden. Jeg vil gjerne slå tilbake: Ærlig talt, statsråd! Å legge opp til en debatt fra talerstolen og diskutere hvilken agenda Fremskrittspartiet måtte ha, er vel et resultat av det statsråden sa på en nyhetssending i forrige uke, at undertegnede leflet med fremmedfrykten. Jeg trodde kanskje vi var ferdig med den type debatt. Det er vel det eneste argumentet Regjeringen og statsråden har igjen i forhold til å forklare seg bort fra at asylsøkertilstrømmingen til Norge fortsatt er eksplosiv. Og når jeg peker på det som Regjeringen og statsråden sa i forhold til 2001, var det familiegjenforening som var det store i debatten den gangen. Stortinget måtte bevilge flere hundre millioner ekstra fordi familiegjenforeningen hadde eksplodert i 2001. Da sa statsråden og Regjeringen at det var et unntaksår, fordi det lå mange restanser på familiegjenforening. Men 2002 viser fortsatt en sterk økning også for familiegjenforening. Da har ikke Regjeringen og statsråden nådd sine mål. Og fortsatt er det slik at 80 pst. av dem som søker asyl, får nei.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Jeg vil først igjen få lov til å utfordre statsråden når det gjelder det siste representanten Hagen ønsket svar på. Er det en dialog mellom Regjeringen og vår ambassadør i Washington, eventuelt vår delegasjon i FN i New York, om hvordan de skal forsvare behandlingen av Krekar-saken i Norge? Kommunalministeren var selv inne på det som ble uttalt i september i fjor. Den 13. september i fjor uttalte hun til NTB: «Vi har brukt mye tid på å kontrollere alle opplysninger og vi har vært pinlig nøyaktige i forhold til å følge norsk lov». Hun ville ikke kommentere bakgrunnen for eller innholdet i forhåndsvarslet. Nå har det altså gått fem måneder. Hvilke nye momenter har kommet til i ettertid, som gjør at saken ikke kan behandles raskere enn det som det ble gitt uttrykk for fra Regjeringen og statsråden i september i fjor? Når det gjelder spesielt Krekar-saken, viser statsråden til lovverket. Jeg mener at lovverket kanskje er greit nok i forhold til å utøve en praksis, og da er min utfordring til statsråden: Finnes det andre saker, lignende saker, der mennesker som har fått opphold i Norge og har besøkt sitt hjemland, har fått oppholdstillatelsen trukket tilbake? Er det slik at Krekar-saken behandles spesielt, at andre momenter og hensyn er trukket inn, slik at man ikke greier å gjøre det vedtaket man eventuelt har gjort i andre saker, der praksisen er utøvd slik at de har fått trukket tilbake oppholdstillatelsen når de har besøkt sitt hjemland?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Poenget når det gjelder Krekar-saken, er jo at den behandles unormalt. Andre saker behandles normalt i forhold til den praksis som er lagt til grunn, i forhold til lovverk og forskrifter. Men Krekar-saken behandles annerledes. Den treneres, og vi greier ikke å få en avklaring. Derfor er det så viktig at Stortinget nå kan gå inn og på en måte bruke instruksjonsmyndighet. Men det er helt riktig, som statsråden sier, at i 2001 var det et stort flertall i denne salen som tok fra Stortinget ansvaret i slike saker og la det hele og fulle ansvar på UDI. Til og med statsråden og Regjeringen fikk innskrenkede muligheter i slike saker etter at flertallet den gangen vedtok endringene. Da var det – jeg vil få nevne det også – Fremskrittspartiet og Høyre som ikke ønsket de endringene. Alle de andre partiene ønsket å delegere mer ansvar fra Stortinget til UDI. Den debatten kommer vi forhåpentligvis tilbake til når vi skal evaluere Utlendingsnemnda. Når det gjelder generelle problemer i forhold til reisedokumenter osv., skal det bli interessant å se hva partiene til Engebretsen og Engeset sier når dette blir behandlet i fagkomiteen. Fremskrittspartiet fremmet for en uke siden et forslag om hvorvidt vi skal gjøre innskrenkninger i det å utstede utlendingspass og reisedokument, så saken kommer nå til behandling i fagkomiteen. Jeg er helt sikker på at når de skal konkludere i fagkomiteen, sier de at dette trenger ikke vi å bry oss noe med, for det vil sikkert Regjeringen og embetsverket komme med et svar på i form av en melding eller en proposisjon. Det er jo det som er problematikken. Stortinget greier ikke å gjøre vedtak, fordi vi på en måte har lagt alt ansvaret over på embetsverk og regjering. Vi har ikke muligheter til å endre noe på selvstendig grunnlag i denne salen, for alle de andre partiene sier f.eks. at der har vi en kommisjon, der har vi et utvalg, det jobber embetsverket med, det vil Regjeringen komme med et svar på på et eller annet tidspunkt, og så blir framdriften i sakene forverret. Så er det ikke slik som en rekke representanter gir uttrykk for, at dette er et mindre problem. Problemet er stort. Bare i løpet av 2001 ble det ved stikkontroller avslørt 200 slike tilfeller. Og da vet vi at mørketallene er mye større. Det trenger ikke nødvendigvis være tilfeller med norske reisedokumenter, det kan være falske dokumenter osv. Det andre problemet er knyttet opp imot sikkerhetspolitikken. Det skjer en omfattende utveksling av slike dokumenter, norske reisedokumenter og falske dokumenter. Vi vet jo ikke reelt hvorvidt det er den som har fått opphold i Norge, og som reiser ut, som kommer tilbake. Det kan rett og slett være en annen, fordi vi ikke har noe kontroll her.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Det kan ikke bli stående uimotsagt at representanten Hagen og jeg tolker svarene slik vi selv ønsker oss. Det er jo statsråden som gjør det i dette tilfellet. Det er jo statsråden som tolker de spørsmålene hun får, dit hun selv ønsker det. Men la meg prøve å være litt mer konkret i forhold til spørsmålet om norske myndigheter og Regjeringen har en dialog med den norske FN-delegasjonen og vår ambassadør i Washington. Har de forskjellige statsrådene i den norske regjeringen – utenriksminister, forsvarsminister, kommunalminister – i en eller annen sammenheng diskutert hvorvidt det skulle vært en dialog, eller om det har vært en dialog, med FNs delegasjon og vår ambassadør i Washington? Jeg forstår det slik at kommunalministeren ikke har hatt noen direkte kontakt. Men har noen av Regjeringens andre ministre hatt noen kontakt, og har det eventuelt kommet fram i statsråd eller i andre sammenhenger der Regjeringen møtes? Det er spørsmålet, og det bør det ikke være så vanskelig å svare på. Og i forhold til det statsråden nå sa i sitt siste innlegg: Ja, vi har alle sammen tolket det dit hen at her blir det en rettssak. Men betyr det nødvendigvis at vedkommende person skal gå fritt rundt omkring i Norge? Kan man ikke da utvise personen og fortsatt la hans advokat kjøre saken gjennom det norske ankesystemet? Finnes det eventuelt saker en kan sammenligne med der personen har blitt utvist fra Norge, og så har ankedebatten og saksapparatet vært i gang, uavhengig av om personen hadde vært i Norge eller i sitt hjemland? Det bør være fullt mulig også i Krekar-saken. Med hensyn til utlendingsloven har altså Krekar, som også representanten Carl I. Hagen nå i flere runder har sagt, selv erkjent å ha brutt norsk praksis i forhold til å reise til sitt hjemland og brutt forutsetningene for å ha oppholdstillatelse i Norge. Da burde også et utvisningsvedtak være ganske enkelt. Hvis vi utviser, får gjerne hans advokat og hele det apparatet kjøre hans anke gjennom det norske systemet, gjerne også for domstolen, mens personen oppholder seg i utlandet, for det finnes lignende saker der dette er praktisert.
Ragna Flotve (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
Det me alle kan vera einige om i desse sakene som er drøfta no, er at me har med svært sårbare menneske å gjera. Det er to problemstillingar som kjem fram. Det eine er saksbehandlingstida og korleis ein handterer ho, og det andre er innhaldet i asylmottaket. Når me har å gjera med menneske som flyktar, og som er forfølgde i krigsområde eller kjem frå andre område der dei får problem – treng dei eit anna mottakssystem enn det dei statlege mottaka gjev dei i dag. Fleirtalet i komiteen uttrykkjer òg bekymring i si innstilling med omsyn til innhaldet i mottakssystemet. Det er eit stort behov for å vidareutvikla innhaldet på asylmottaka og stimulera til ein større brukarmedverknad og eit større engasjement. Oppfordringa til statsråden går på akkurat dette. Eg kjenner bl.a. til mottak som har sett i gang organisert aktivitet for born og unge, både dei som er der direkte som asylsøkjarar, borte frå foreldra sine, og dei som er der med familiane sine. Her kan dei verta aktiviserte i organisasjonsliv og knyta seg til nettverk som dei òg kan delta i etter opphaldet i asylmottaket i dei kommunane dei kjem til. Eg trur at det er veldig mykje ein kan gjera ved å satsa på born og unge, og å gje dei ein god start. Det er klårt at ein kan førebyggja mange problem om ein grip inn i starten og lèt desse familiane og borna få kjennskap til landet vårt ut frå sine føresetnader, og integrera dei i lag med andre born og unge. Dette handlar om auka ressurstilgang, og eg trur det òg handlar om ei haldningsendring i UDI og i dei einskilde mottaka. Utfordringa til statsråden er å setja i gang stimuleringstiltak som gjer opphaldet i mottaka lettare, som vil kunna hindra utvikling av psykiske lidingar, og som vil gjera integreringa i landet vårt lettare.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Først til det siste statsråden sa om at det er instruksen om å utvise mulla Krekar eller inndra hans oppholdstillatelse som er den operative delen av forslaget. Premissene ligger i det jeg sa fra talerstolen. Jeg nevnte faktisk rikets sikkerhet to ganger. Statsråden har bekreftet at både rikets sikkerhet og utenrikspolitiske årsaker kan legges til grunn. Begge deler tilsier at mulla Krekars oppholdstillatelse i Norge inndras. Jeg vil gjerne spørre: Hva er årsaken til at Regjeringen eller statsråden ikke har benyttet den muligheten hun selv bekrefter å ha, til å sørge for at mulla Krekar for lengst har mistet sin oppholdstillatelse? Det er mitt første spørsmål til statsråden. Så vil jeg spørre: Har Regjeringen fått noen henvendelser, anmodninger, råd, synspunkter på dette fra andre lands myndigheter, f.eks. Nederland, Amerika eller andre land som har en interesse for mulla Krekar? Eller er dette vurdert helt isolert i den norske regjering? Det er det andre spørsmålet. Men hovedspørsmålet mitt er altså: Når Regjeringen selv i september/oktober hadde sterke meninger om dette, hvorfor er ikke denne saken ferdigbehandlet i Regjeringen? Hvorfor ligger den der og flyter?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Jeg vil gjerne gjenta de spørsmålene som jeg ikke fikk svar på. Har norske myndigheter og Regjeringen fått råd, henvendelser eller anmodninger fra eventuelt nederlandske, jordanske eller amerikanske myndigheter i forbindelse med mulla Krekars oppholdstillatelse i Norge? Så vil jeg gjerne spørre om statsråden har vurdert å benytte sin instruksjonsadgang når det gjelder hensynet til rikets sikkerhet og utenrikspolitiske forhold. Det fikk jeg heller ikke svar på. Slik jeg oppfattet hennes første innlegg, bekreftet hun at hun har den muligheten. Det hadde vært interessant å få vite følgende: Hvorfor har ikke statsråden allerede benyttet den adgangen, når det er en slik mulighet? Er det slik at Regjeringen ikke anser mulla Krekar for å være en fare for rikets sikkerhet, at det ikke er noen utenrikspolitiske omstendigheter som skulle tilsi at han ikke burde få lov til å være her i Norge når han er en av de mest omtalte personer i tiden? Norges renommé og respekten for Norge er faktisk dalende som en følge av dette. Har f.eks. Regjeringen spurt om råd fra vår ambassade i Washington og fra vår FN-delegasjon i New York? Og: Hvordan føler de det er å måtte besvare spørsmål om mulla Krekars oppholdstillatelse i Norge? Det kunne det også være interessant å få svar på.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Jeg forstår at statsråden har problemer med forslaget slik som det nå ligger, selv om premissene også kom frem fra forslagsstilleren fra talerstolen. Jeg vil derfor foreta et tillegg til forslaget, slik at det blir lydende slik: «Stortinget ber Regjeringen inndra oppholdstillatelsen til Mullah Krekar på basis av gjentatte besøk i hjemlandet, som en fare for rikets sikkerhet og av utenrikspolitiske hensyn, og sende ham tilbake til Irak.» Da er de to hensynene tatt med i forslaget som skulle gjøre det mer spiselig for statsråden hvis det skulle bli vedtatt, og da løse de problemene. Så sa Kjell Engebretsen at mulla Krekar-saken er en helt spesiell sak – helt spesiell sak. Det er jeg helt enig i, og det er vel de fleste enige om. Men så sa han: Derfor skal den behandles på «normal» måte. Det samme har statsråden sagt: Derfor skal den behandles på normal måte. Men normal, lang saksbehandlingstid, nå fem måneder, er for meg helt ulogisk når det er en helt spesiell sak. Da bør den i hvert fall behandles mye raskere, og kanskje på et høyere nivå enn normalt. Etter Colin Powells tale til Sikkerhetsrådet, hvor mulla Krekars organisasjon, Ansar al-Islam, ble nevnt, stod det i avisene – jeg vet ikke om det er riktig – at det var et møte mellom statsminister, utenriksminister og kommunalminister om denne for Norge pinlige mulla Krekar-saken. Nå fremstilles det igjen som om det ikke har vært noen kontakt med andre i Regjeringen fra Erna Solbergs side. For meg er det helt ubegripelig at ikke denne saken flere ganger har vært drøftet av statsminister, utenriksminister, kommunalminister og justisminister. Jeg tar det også som en selvfølge at man har hatt inne representanter for Politiets sikkerhetstjeneste og gitt synspunkter på hva slags tiltak som er iverksatt, for å være sikker på at man har en viss beredskap. Det ville vært gjort i de fleste andre land. Jeg synes at det er rart at når alle er enige om at det er en spesiell sak, skal den behandles helt normalt. Det synes ikke vi egentlig henger sammen. Vi fastholder det vi har sagt, men jeg har altså foretatt en korrigering av forslaget, slik at det kommer flere premisser med. Da er man i hvert fall på trygg konstitusjonell grunn etter det statsråden selv har sagt, og da er instruksjonsmyndigheten på sin plass, selv om også Kjell Engebretsen helt klart sa at det normale burde være at de som besøker sitt hjemland, mister oppholdstillatelsen. Her har vedkommende selv innrømmet at han har besøkt sitt hjemland – han har vært der flere ganger – og han har i tillegg vært leder for en organisasjon som kontrollerer en liten del av landet, og som styres med jernhånd etter de samme prinsipper som Taliban gjorde tidligere i Afghanistan. Så hvorfor man skulle være i tvil om hvorfor ikke vedkommende er utvist, er over min normale, ringe fatteevne.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
Det konkrete forslaget som er lagt på bordet i dag, ligger etter mitt syn i en gråsone når det gjelder hva vi burde behandle. Hvis det dreier seg om reisebestemmelsene og utlendingsloven, burde vi ikke behandle det. Jeg godtar imidlertid behandling, og jeg ser at Stortingets kontor og Presidentskapet har vurdert det slik at vi bør behandle det, fordi det kan tolkes som at det går på Regjeringens instruksjonsmulighet i forhold til rikets sikkerhet og utlendingsloven. Men det er jo langt fra det at vi burde behandle det, til at vi bør stemme for det. Det er tungtveiende grunner for at Stortinget må stemme dette forslaget ned. Nettopp fordi saken kan være alvorlig, er saken totalt uegnet for det politiske spill og avgjørelse i en type folkedomstol som Stortinget vil være i en slik sak. Rettssikkerhet skal ikke ekskluderes i enkeltsaker, selv om vi ikke liker vedkommende – det er lakmustesten på at en rettsstat fungerer, og den må også fungere dersom det er en krisesituasjon. Det er viktig. Stortinget bør heller ikke frita Regjeringen fra det ansvar som den faktisk har i denne saken. Hvem skulle i så fall ha ansvaret for en beslutning som blir tatt eller ikke tatt, og stilles til ansvar for det etterpå? Skulle det skje ved et valg, som en enkeltsak, slik at Stortinget kan stilles til ansvar etterpå? Det er helt umulig. Hvis denne saken dreier seg om utenrikspolitiske saker eller rikets sikkerhet, som Regjeringen har ansvar for, og som SV hittil ikke har hatt noen grunn til å tvile på at Regjeringen håndterer på en skikkelig måte, er det mange utfall denne saken kan få. Men det er på det rene at i Norge kan ingen straffes uten dom eller dømmes uten lov. Det står i Grunnloven. Hvis det dreier seg om så alvorlige saker som noen av ryktene kan tyde på, er det ikke åpenbart sikkert at den riktige løsningen er å vise vedkommende ut av landet, og dermed fri seg fra det alvorlige ansvaret også Norge har i en ganske spent verdenssituasjon for eventuelt å reise tiltale i Norge og sørge for at vedkommende ikke kan reise tilbake til det området der man eventuelt er mistenkt for å drive terrorvirksomhet, og øke faren, og dermed bidra til at situasjonen blir enda mer spent. Norge har et åpenbart ansvar for også å foreta slike avveininger når det dreier seg om rikets sikkerhet og utenrikspolitiske saker. Dette er et ansvar som ligger til Regjeringen. Vi forstår at dette har vært en vanskelig sak. Vi har ingen grunn til å mistenke Regjeringen for ikke å håndtere denne saken slik som den skal håndteres. Men vi vil minne om – igjen – at den åpenbare løsningen på en slik sak ikke nødvendigvis er en utvisning, hvis det dreier seg om så alvorlige anklager som det har vært antydet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
Først til om dette er en vanlig eller en uvanlig sak. Det er selvfølgelig en uvanlig sak, men poenget er at man ikke kan ekskludere rettsreglene sjøl om det er en uvanlig sak. Det må være en sak som holder for en eventuell domstol, og som holder i forhold til viktige rettsprinsipper. For det er jo det som skal sikre oss alle sammen, at det er rettsordener vi lever under som vi mener at verden skal styres etter. Da går det ikke an å ekskludere det fordi det er en person som man ikke liker, eller fordi det er en situasjon som er vanskelig. Det er jo nettopp derfor vi har disse rettsreglene, for at de skal fungere når vi blir presset på vanskelige ting. Så er det spørsmål om hvordan vi skal håndtere disse bestemmelsene i utlendingsloven videre, altså reisebestemmelsene. Det skal behandles i kommunalkomiteen videre hvordan det skal forstås, og eventuelt om det skal endres. Da tror jeg også det er viktig å skille denne konkrete saken og holdningen til den fra hvordan de generelle føringene for praktisering skal være. SV er overhodet ikke uenig i en generell betraktning om at det er uheldig, ikke ønskelig og ikke bør være regelen at man kan reise ut og inn til hjemlandet på ferie. Sjølsagt er det slik. Men jeg vil også minne om at hvis man ser på f.eks. Afghanistan nå, har en del av dem som sitter i ledelsen der, vært asylsøkere i andre land, hatt flyktningstatus i andre land og reist ut og inn av Afghanistan under beskyttelse av ulike stammehøvdinger og regimer der, nettopp for å kunne drive politisk virksomhet. Flyktningstatusen i et annet land har gitt dem den eneste muligheten de har til å kunne gjøre det. Så får vi diskutere om vi vil ha det slik, men det er faktisk en realitet. Jeg tror nok også at hvis man går over dammen, som Fremskrittspartiet liker å gjøre, og ser «over there», så sitter det vel noen også der nå og pusler med ideer om å plukke sammen en irakisk regjering ut fra mennesker som kanskje har flyktningstatus i andre land, og som har reist ut og inn i Irak for å bygge opp motstanden internt. Denne saken har altså veldig mange sider som vi er nødt til å drøfte helt på generelt grunnlag. Men som en generell betraktning er SV enig i at det ikke skal være sånn at det er fritt fram for å få asyl i Norge og så kunne reise hjem igjen på ferie. Man kan likevel ikke ut fra en enkeltsak som denne trekke helt generelle slutninger, som at dette skal være forbudt i enhver situasjon. Da hadde situasjonen i en del av de landene som har opplevd forandring, og hvor flyktninger har kunnet komme hjem og bidra til forandringen, vært annerledes enn det den er i dag.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Vi har nøye vurdert forslaget om nødtelefonen. I vår vurdering gikk vi inn for å finne ut hva som finnes av tilbud. Det er et vidt spekter av tilbud til barn og unge. Røde Kors f.eks. driver en god telefon for barn og unge. Barneombudet har en. Men det som ligger i forslaget, er å få en spesiell nødtelefon, en alarmtelefon som gjør at man kan rykke ut. Det betyr at vi må ha kontakt via nødtelefonen til barnevernsvakter. Det vil de vanlige nødnumrene i dag kunne ordne, der hvor det allerede finnes barnevernsvakter. Vi ønsker å bygge på det allerede eksisterende tilbud som finnes av alarmtelefoner, men vi mener selvfølgelig at det må styrkes og få kontakten videreført til barnevernsvaktene, og at det på lik linje med andre nødmeldinger reageres der hvor det er behov. Det er årsaken til at Kristelig Folkeparti har sett på det som finnes av tilbud og ønsker å bruke den eksisterende alarmtelefonen også for barn og unge, for der finnes det kompetanse allerede.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Grunnen til min forkortelse var nok at jeg innså at tiden gikk altfor fort, og jeg hoppet over og svelget noen ord. Jeg vet meget godt at partiet heter Fremskrittspartiet eller FrP. Så til Fremskrittspartiets representant om dette med behandlingsrett. Vi har i dag en pasientrettighetslov som gir en rett til behandling. Hvis vi løfter fram noen grupper framfor andre, sier vi f.eks. at et barn under 18 år som kanskje har større belastninger i forhold til psykiatri og rus, men som ikke er under barnevernstiltak, må stille seg bak i køen fordi det ikke er inne under barnevernet. I dag har vi en pasientrettighetslov som sier at man skal få behandling, man skal på tiltak. At det er lange køer, betyr at vi må gjøre noe i andre enden, ikke at vi fortsatt må drive på med å lage nye rettigheter, og at gruppene som står i kø, skal måtte slåss mot hverandre innad om dette. Vi har en pasientrettighetslov som dekker den allmenne rettigheten til behandling. Det mener vi faktisk. På den bakgrunn mener jeg at det er oppsiktsvekkende, og på den bakgrunn mener jeg det også er oppsiktsvekkende at vi i familie-, kultur- og administrasjonskomiteen behandler dette som er et saksområde under en annen komite, uten å ha et ordentlig underlagsmateriell når det gjøres.