Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-10-26:
Det er en historisk debatt vi har her i dag. Så vidt jeg vet, er det aller første gang at Stortinget tar stilling til en total gjennomgang av ordningen med billighetserstatning. Jeg tror det må være ganske enestående at vi har hatt en ordning siden 1814 som vi aldri har hatt en debatt om som sådan, og at det aldri har vært skrevet en regel, en paragraf eller en forskrift for hvordan ordningen skal se ut. Det som begynte med et og annet andragende til Stortinget rundt 1814, har blitt til fjorårets mange hundre søknader om billighetserstatning. Fra søknadene ble behandlet i sin fulle bredde i plenum i Stortinget har det altså utviklet seg til at de aller fleste behandles i Billighetserstatningsutvalget. Bare ankesakene kommer til Stortinget, og selv ankesakene er så mange at bare et fåtall av representantene egentlig kjenner til dem. Det er betegnende for dagens gjennomgang at det ikke er noen uenighet, og det er derfor kanskje ikke verdt å kalles debatt. Og det er betegnende at det ikke er noen problematisering av kriteriene for ordningen. Tvert imot er det en oppfordring fra komiteen og Stortinget om å følge dagens praksis. Det vil jeg si er en kompliment til medlemmene som sitter i Billighetserstatningsutvalget, og til saksbehandlerne i departementet som forvalter disse sakene. De er vare for Stortingets signaler, og de er tro mot presedensene, enten vi snakker om kriterier eller lignende enkeltsaker. Samtidig har ordningen utviklet seg i takt med samfunnsutviklingen. Det er en annen innstilling i dag til hva som er erstatningsberettiget, enn hva det var for noen generasjoner siden. Omfanget av søknadene tilsier at det neste spørsmålet Stortinget bør stille, er om de ordinære erstatningsordningene er gode nok. Favner de vidt nok? Noe har Stortinget løftet ut av billighetserstatningsordningen, slik som jødeoppgjøret vi nylig hadde, og erstatningen til de lobotomerte. Det kan være grunn til å stille spørsmålet om flere typer saker bør løftes ut. Bør f.eks. pasientskadeerstatningsordningen og voldsoffererstatningsordningen gjøres om, slik at de favner videre enn i dag? Det er helt klart enighet om at vi trenger en reserveløsning, at vi trenger en mulighet for dem som kommer spesielt uheldig ut, for dem som faller utenfor de ordinære erstatningsordningene og trygdeordningene – særlig hvis det offentlige er å bebreide for den skade og den ulempe de har blitt påført. Det må være en mulighet for disse til å få en symbolsk erstatningssum. Men det er viktig som komiteen understreker i innstillingen sin, at vi ikke skaper regler rundt dette, for å sikre at det siste sikkerhetsnettet skal kunne fange opp alle og enhver. Det er viktig med en helhetsvurdering når disse kriteriene er lagt i bunnen, slik at vi sikrer at det er det folkelige skjønnet som tar avgjørelsen i forhold til om erstatning er berettiget. Derfor mener komiteen at vi må fortsette med å la avgjørelsene tas av Billighetserstatningsutvalget, hvor det er Stortingets folk som sitter. Det mener jeg vil styrke søkerens stilling i forhold til det som lå i proposisjonens opprinnelige forslag. Da vil det være alle sakene og ikke bare ankene som får behandling i to instanser. Så kan vi i Stortinget ta oss av prinsipielle spørsmål, grensedragninger og hovedlinjene i ordningen. Til slutt vil jeg berøre klagesak nr. 1 og 2, som ligger i proposisjonen. Det er en type saker som vi også med den nye ordningen vi nå innfører, vil kunne finne her i Stortinget. Det er mange som er blitt hepatitt C-smittet før helsevesenet fikk mulighet til å oppdage denne smitten i blodet. Komiteen sier at en slik smitte i seg selv kvalifiserer til erstatning, og vil heve beløpet betydelig – opp til 60 000 kr. Men konsekvensene kan slå veldig ulikt ut, og derfor er det nødvendig med en individuell vurdering av hvert enkelt tilfelle. Men vi åpner der for at det kan gis betydelig høyere beløp enn de 60 000 kr som er gitt i sakene 1 og 2. Det kan jo få svært alvorlig følger, som skrumplever og kreft, som er nevnt. Så vil jeg også nevne gruppen blødere. Det å være bløder er i seg selv en ekstrabelastning når man er hepatitt C-smittet, fordi man får begrensede muligheter til behandling og til å ta prøver.