Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-04-07:
Folkehelsearbeid er langsiktig, og det favner bredt. Alle samfunnssektorer berøres, og virkemiddelapparatet er omfattende. Det kan dreie seg om alt fra fysiske tiltak, som at kommunene bygger ut gode og effektive gang- og sykkelveier, til å støtte opp om et rikt kulturliv og andre immaterielle verdier. Folkehelse er et vidt begrep. Det er også noe av utfordringen. Det kan være krevende å måle effekter av tiltak på kort sikt. Samtidig er det godt dokumentert at satsing på folkehelse lønner seg på lang sikt. Det er bra for den enkelte innbygger, det er bra for samfunnet, og det er bra for fellesskapet. Temaet for Riksrevisjonens rapport er offentlige myndigheters arbeid med folkehelse. Rapporten spisser seg derfor inn mot den offentlige organisering og målsettinger som de viktigste drivere for folkehelsearbeidet. Det må samtidig sies at folkehelsearbeidet kan ses på også fra andre vinkler, hvor eksempelvis enkeltpersoners individuelle ansvar betones i sterkere grad. Men gitt rapportens utgangspunkt har Riksrevisjonen levert et grundig stykke arbeid, hvor det er særlig grunn til å merke seg at det fortsatt er store mangler i kommunene når det gjelder å etablere et systematisk arbeid for å styrke folkehelsen. Det aller viktigste helsearbeidet er arbeidet for å hindre at folk blir syke. Forebygging må derfor få et enda sterkere fokus enn det har i dag. Folkehelsearbeid og forebygging av sykdommer er viktig for økt livskvalitet for den enkelte og for å redusere utgifter til behandling som kunne vært unngått. Forebyggende og helsefremmende tiltak må rette seg mot personer i alle aldersgrupper med ulike behov og forutsetninger. Det forebyggende arbeidet må fokusere på både psykisk og fysisk helse. Tidlig innsats er viktig, både for barn og blant eldre. Kristelig Folkeparti ønsker en samfunnsutvikling som styrker folkehelsen og utjevner sosiale helseforskjeller. Folkehelseloven forplikter og må følges av en økonomisk satsing som tilrettelegger for at folkehelsearbeidet kan følges opp i den enkelte kommune. I Riksrevisjonens undersøkelse vises det til at kommunene har fått styrket økonomi i forbindelse med folkehelsearbeidet, men at det samtidig er få økonomiske incentiver som fremmer satsing på det brede folkehelsearbeidet. Det er også begrensede sanksjoner knyttet til manglende gjennomføring. Det er viktig å få synliggjort dette, slik det nå gjøres i rapporten. Etter Kristelig Folkepartis syn har det over lang vært for lave bevilgninger til det systematiske folkehelsearbeidet. Vi er ikke på et nivå som er i tråd med de forventningene vi som nasjonale myndigheter har til kommunenes folkehelsearbeid. Jeg skal ikke her og nå gå inn i en budsjettdebatt om dette. Jeg bare konstaterer at Riksrevisjonen peker på noe sentralt her. Det er få økonomiske incentiver som fremmer satsing på det brede folkehelsearbeidet. Samtidig er det også begrensede sanksjonsmuligheter knyttet til manglende gjennomføring av dette, ifølge rapporten. Det helsefremmende arbeidet i nærmiljøet bør skje i samarbeid mellom kommunen, frivillige organisasjoner og brukerorganisasjoner. På kort sikt kan det være krevende å dokumentere helsemessige og økonomiske gevinster ved folkehelsetiltak. Ofte ser vi at andre områder prioriteres som følge av mer konkrete og akutte behov. KS påpeker at kommunene oppfatter at det gir mer helse for pengene å iverksette folkehelsetiltak, men at gevinsten av å iverksette slike tiltak ligger fram i tid. KS etterlyser mer forskning på folkehelsetiltak ut fra effektvurderinger. De påpeker også utfordringer ved tematiske utlysninger fra stat og fylkeskommune, og at dette har resultert i utstrakt bruk av prosjektfinansiering av folkehelsetiltak i kommunene, og i for liten grad langsiktig og sammenhengende satsinger. Det er behov for systematisk forskning på effekten av folkehelsetiltak, for å gi et grunnlag for gode prioriteringer i kommunene. Kommunene har ifølge folkehelseloven også en plikt til å iverksette nødvendige tiltak for å bedre folkehelsen. Riksrevisjonens undersøkelse viser at nær 60 pst. av kommunene ikke har drøftet folkehelseutfordringer og presentert mål og strategier for folkehelsearbeidet i kommuneplanen. Stortinget har særlig pekt på det ansvaret som ligger i å utjevne helseforskjeller som følger av sosiale forhold. I riksrevisjonsrapporten vises det til at mange kommuner har identifisert store utfordringer på områder som gjelder levekår og sosial ulikhet, samtidig som tiltakene kommunen har iverksatt, i begrenset grad er rettet mot nettopp disse utfordringene. Nesten halvparten av kommunene regner levekår og sosial ulikhet som en av de største folkehelseutfordringene. Bare 15 pst. oppgir å ha iverksatt flest tiltak på nettopp disse områdene. I folkehelsemeldingen, Meld. St. 19 for 2014–2015, varsles det mer bruk av systematisk utvikling og bruk av forskningsbasert kunnskap. Folkehelseinstituttet og Helsedirektoratet skal videreutvikle folkehelseprofilene og veiviserne i lokalt folkehelsearbeid. Det skal bl.a. gjennomføres kartlegginger av kommunenes implementering hvert fjerde år. Det er en stor utfordring at folkehelseperspektivet i størst grad omtales og inkluderes i de politiske prioriteringene på helse- og omsorgsområdet. Det er jo nettopp tiltakene som implementeres utenfor disse arenaene, som vil resultere i mindre press på helse- og omsorgstjenestene. Som jeg sa innledningsvis: Folkehelsearbeid er langsiktig, og det favner bredt. Det finnes relevante tiltak for å styrke folkehelsen innenfor de fleste sektorer i samfunnet. Derfor er vi i Kristelig Folkeparti glade for at Riksrevisjonen har som en av sine anbefalinger nettopp å styrke arbeidet med å forankre folkehelse på tvers av sektorer, bl.a. gjennom å synliggjøre helsekonsekvensene og legge til rette for at sektormyndighetene utenfor helse i større grad deltar i folkehelsearbeidet. Jeg viser ellers til saksordførerens gjennomgang.