Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2007-06-19:
Det vedtaket som vi i dag vil fatte, innebærer at vi tar det aller lengste skrittet vi noen gang har tatt, for å bringe den menneskeskapte globale oppvarming under kontroll. I etterkant av FNs rammekonvensjon om klimaendringer, som trådte i kraft i 1994, fikk vi Kyoto-avtalen i 1997, med ikrafttredelse i 2005. Dette er det aller viktigste internasjonale rammeverket for arbeidet mot klimaendringer. Jeg hadde selv gleden av å være til stede under deler av partsmøtet under Kyotoprotokollen i Montreal i 2005, da regelverket for ordningene ble formelt besluttet. Både i norsk og i internasjonal politikk opplever vi fortsatt at noen reiser tvil om menneskeskapte klimaendringer, på tross av massiv forskning og dokumentasjon. Heldigvis er det færre og færre som nekter å ta inn over seg denne kunnskapen. Målinger gjennom iskjerneboringer viser at konsentrasjonen av CO2 i atmosfæren er den høyeste på 650 000 år! FNs klimapanel har i stadig sterkere ordelag påvist sannsynligheten for menneskeskapte klimaendringer og de trusler dette innebærer for miljø og samfunn. Ja, vi ser jo konsekvensene tydelig i nordområdene. I dag gjør vi endringer i lov om kvoteplikt og handel med kvoter for utslipp av klimagasser, endringer som har med omfanget av kvoteplikten og tildeling av kvoter å gjøre, for å tilpasse vår lov til de forpliktelsene vi har påtatt oss under Kyotoprotokollens periode 2008–2012, og til EUs kvotedirektiv. Vi forplikter oss til å gjøre noe med det som truer vår framtid, nemlig faren for stadig mer global oppvarming. Vi får verdens strengeste klimakvotelovgivning, og loven legger grunnlag for at vi skal klare våre forpliktelser – og mer til. Kanskje kan vår lovgivning bli et mønster for mange andre land. Loven er balansert, fordi den pålegger oss utslippsreduksjoner ved å ha begrensede gratiskvotetildelinger, samtidig som vi legger godt til rette for å bruke Kyoto-mekanismene på en aktiv måte, gjennom handel med utslippskvoter, gjennom prosjektsamarbeid mellom industriland som har ratifisert Kyotoprotokollen, og gjennom prosjektsamarbeid med utviklingsland. Når vi har som grunnlag at vi generelt ikke tildeler ny industri og virksomheter med kapasitetsutvidelser ekstra gratiskvoter, kan det være viktig for mange virksomheter å utnytte de mekanismer som det legges til rette for ved kjøp og salg av kvoter. Derfor vil vi søke om unntak fra EU-direktivets bestemmelse om at maksimalt 10 pst. av den samlede kvotemengde kan selges til kvotepliktige virksomheter. Vi kan dermed tildele færre gratiskvoter. Vi ønsker heller ikke å sette noe samlet tak på bruken av kvoter i det norske kvotesystemet når det gjelder de prosjektbaserte mekanismene, felles gjennomføring og Den grønne utviklingsmekanismen. Det kan bety at norsk industri innenfor gode økonomiske rammer kan håndtere et strengt norsk kvoteregime, og samtidig bidra til gode klimareduserende prosjekter utenfor våre grenser. Det vil være bra for det globale miljøet. Det kan være bra for utviklingen i de land som vi handler med, og det kan føre til at miljømessig god teknologi raskere blir tatt i bruk i disse landene. Kyoto-avtalen legger altså til rette for en kostnadseffektiv klimapolitikk på tvers av land og sektorer. Jeg vet at det kan reises spørsmål om slik kvotehandel vil føre til faktiske reduksjoner i utslipp. Det er et viktig og grunnleggende spørsmål, som jeg mener skal tas på det største alvor. Jeg vil understreke at for at dette skal være greit, er det en forutsetning at Den grønne utviklingsmekanismen er underlagt et internasjonalt system som skal godkjenne både prosjektene og de utslippsreduksjoner som hvert enkelt prosjekt fører til. Utslippsreduksjonene må være målbare, verifiserbare og komme i tillegg til det som ellers ville ha skjedd. Så langt må vi stole på at FNs system fungerer slik det skal. Både norsk industri og industrien i verden for øvrig må innstille seg på at det skal koste mer og mer å slippe ut klimagasser. Det tror jeg blir innholdet i framtidige kvoteregimer. Gjennom media er det skapt det inntrykk at det er stor strid om denne loven, og at det er smale flertall. Etter min vurdering er ikke det tilfellet. Med unntak av Fremskrittspartiet inngår de øvrige partiene i brede, men riktignok noe skiftende flertall. Partienes talspersoner vil vel gjøre greie for det. Det er grunn til å merke seg at Kristelig Folkeparti bare er med på to avvikende og meget begrensede forslag. Venstre har ingen avvikende forslag til loven. Høyre og Fremskrittspartiet har hver sine forslag knyttet til bl.a. reservekvote for kapasitetsutvidelse, ny industri og atypiske år i forhold til basisperioden. Det er også en klar fordel for den videre håndtering av kvotesystemet at alle partiene, unntatt Fremskrittspartiet, legger til grunn at tildelingen av kvoter skal ta utgangspunkt i virksomhetenes gjennomsnittlige utslipp i perioden 1998 til 2001, som da skal være basisperiode, slik det også var i prøveperioden 2005 til 2007. De samme partiene står også bak vedtaket om at kvotetildeling for landbasert industri skal utgjøre 92 pst. av utslippene i basisperioden, og at energiutslipp fra kvotepliktige virksomheter i eksisterende landbasert industri tildeles kvoter tilsvarende 87 pst. av gjennomsnittsutslippene i basisårene, mens kvotepliktige prosessutslipp tilsvarende får 100 pst. Dette tilsvarer vederlagsfrie kvoter på om lag 80 pst. sammenlignet med 2005-utslippene. Jeg vil også understreke viktigheten av at en samlet komite gir støtte til forslaget om hvilke områder som skal omfattes av kvoteplikt, noe som innebærer at om lag 40 pst. av nasjonale utslipp av klimagasser omfattes. En forutsetning for klimakvoteloven er at kvotesystemet skal gi incentiver til utslippsreduserende tiltak. I høringene, både de uttalelsene som kom skriftlig til høringsutkastet, og de som ble framført under høringen i komiteen, kom det fram at alle tok klimautfordringene på alvor og gav tilslutning til hovedelementene i klimakvoteloven. Innvendingene kom i tilknytning til kvotereserver til nyetablering, kapasitetsutvidelse, atypiske år i basisperioden og flytting av virksomhet. Her skiller vi lag også i komiteen. Ja, det er ingen grunn til å si at flertallets valg er enkelt å ta. Det er krevende. Det hevdes at det ikke å innvilge nye kvoter utover basisårene vil føre til sementering av norsk industri, utflytting og bedriftsdød. Nei, det vil neppe bli resultatet. Jeg har tidligere nevnt muligheten for utvidet handel med kvoter m.m. Det er et system som norske bedrifter vil komme til å benytte seg av, slik de også har gjort det i prøveperioden. Jeg vil her nevne at ved ikke å legge grunnlag for tilpasninger til høyere utslipp, til glideflukt og til å skape forventninger om flere gratiskvoter, vil både eksisterende og ny industri anstrenge seg maksimalt for å minske klimagassutslippene, fordi det er lønnsomt. Klimakvoteloven bygger selvsagt på Kyotoprotokollen, som sier at landene får forpliktelser til å redusere eller fjerne utslipp, noe som også innebærer at det vil koste å forurense. I innstillingen står flertallet bak en merknad om at åpenbare uregelmessigheter i basisårene skal fanges opp. Denne var ment å skulle fange opp en bedrift som SMA Mineral, som av miljømessige grunner åpenbart burde ha kommet inn under et gunstigere regime. Bedriften benytter i dag overskuddsgass fra en bedrift som ikke er regulert gjennom kvoter eller avgift, noe som kan bety at denne bedriften ville fakle gassen. Det ville være en elendig miljøpolitikk. For å fange opp slike tilfeller ser vi oss nødt til å fremme forslag om tillegg til § 7 annet ledd ny annen setning. Forslaget ligger omdelt. Jeg tar herved opp forslaget.