Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-05-31:
Kystpartiet er enig i at det viktigste for å motvirke fattigdom er at folk har en jobb å gå til. Etterutdanning og omskolering gjennom Aetat kan fange opp noen av de arbeidsledige, men den dramatiske veksten i uføretrygden og over 100 000 arbeidsledige viser at Regjeringens politikk har vært feilslått. Kystpartiet har gjentatte ganger advart mot det man har kalt rammestyrt innsnevring i arbeidsmarkedet, for menneskelig arbeidskraft er ikke en nøytral kapitalverdi som kan omplasseres etter politikernes forgodtbefinnende. De første to årene av denne stortingsperioden var preget av at Regjeringen ville «frigi» arbeidskraft fra både offentlig og privat sektor samtidig, for å sikre arbeidskraftreserve til ennå ufødt næringsliv. Denne rammestyrte «frigivelsen» av arbeidskraften som er gjennomført ved å forverre forholdene for det norske næringslivet og være nikkedukke for EØS-regelverket, har ført til at kostnadene i syke- og uføretrygden har eksplodert, og vi har fått 45 000 flere registrerte fattige i Norge. Slik går det når Samarbeidsregjeringen forlater sin verdikonservative forankring og lever i synd med Fremskrittspartiet. En omorganisering av arbeids- og velferdsetatene endrer ikke dette faktum. Så sent som i november 2003 satt daværende statsråd Victor D. Norman i frokost-TV og forsvarte stramme offentlige budsjetter og høye renter. Da var 20 000-30 000 industriarbeidsplasser flagget ut, 20 000-30 000 yrkesvalghemmede var sagt opp. Prognosen for ledige lærere og sykepleiere var stigende. Samtidig la Regjeringen til rette for økt innvandring av billig utenlandsk arbeidskraft, salg til utlandet av norske nøkkelbedrifter og privatisering og børsnotering av fornybart verdiskapingsgrunnlag. Å selge Norge bit for bit legger grunnlaget for økende fattigdom i Norge. Det vil Kystpartiet fortsatt kjempe imot. De puslete tiltakene som har vært iverksatt for å bekjempe nasjonal fattigdom de siste to årene, er et utilstrekkelig reparasjonsarbeid i forhold til politikernes rammestyrte utfasing av arbeidsplasser, en politikk som fortsatt pågår innenfor helse, omsorg og skole. En dramatisk sideeffekt av Regjeringens politikk er at arbeidsgiverne, både i det offentlige og i det private, har sjaltet mange tusen arbeidsdyktige med funksjonshemming ut av arbeidslivet. Mange av de funksjonshemmede som møter stengte dører til arbeidslivet i dag, er høyt utdannet og svært kvalifiserte. Den politikken som har vært ført, står i sterk kontrast til de rettigheter de funksjonshemmede har fått vedtatt på Stortinget. Kystpartiet ønsker en lovfestet statlig minstesats basert på gjennomsnittlig levekostnadsindeks i bunnen for både sosialhjelps- og trygdesatsen for folk som ikke har annen inntekt. Det må også være mulig å få hjelp uten først å måtte selge alt en eier. Da Regjeringen i 2003 innførte et system med midlertidig uføretrygd der minstesatsen var under 90 000 kr, var det mange som ble tvunget til å gå fra hus og hjem. En samorganisering av de offentlige tjenestene på arbeids- og velferdsområdet må i framtiden hindre at mennesker som uforskyldt kommer i en vanskelig situasjon, fratvinges den private velferd som de har opparbeidet gjennom mange års arbeidsinnsats. Kystpartiet finner det uhørt at nyankomne innvandrere på introduksjonsprogram har fått en lovfestet høyere inntekt enn etniske norske minstepensjonister og midlertidig uføretrygdede. Det bryter med det gamle kravet: Gjør din plikt, krev din rett – i den rekkefølgen. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet foreslår en ungdomsgaranti for dem som ikke fullfører videregående skole. Jeg kan bare vise til Kystpartiets forslag i Dokument nr. 8:03 for 2001-2002 om tiltak for å hindre tidlig uføretrygding og varig utestengning fra arbeidslivet. En ny ungdomsgaranti må være mer konkret enn de ungdomsgarantiene som venstresiden til nå har presentert. Det vil Kystpartiet bidra til. Til slutt en kommentar til SV. De holder fanen høyt når de snakker om kamp mot fattigdom, men de undergraver næringslivets mulighet til å tjene penger, og de undergraver samtidig muligheten for å opprettholde en god og trygg levestandard for den jevne norske befolkning. Det er det store paradokset i SV – håpet er at det norske folk ser dette i tide før valget.