Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-03:
Vi har en utvikling der vi ser for oss et mer brutalt arbeidsliv for arbeidstakerne. Det er vel ingen – ikke engang de mest kjernefamilietro – som mener at skilsmissestatistikken alene har hovedansvaret for at stadig flere støtes ut av arbeidslivet, at stadig flere mennesker får psykiske lidelser og opplever stress i arbeidslivet. Vi ser at dette er trenden. I lovforslaget i odelstingsproposisjonen blir det også nevnt at vi har hatt en vedvarende økning i utstøtingen fra arbeidslivet – både når det gjelder bruken av sykelønn, når det gjelder mennesker som har høyt sykefravær, og når det gjelder mennesker som støtes ut i uføretrygd og i et attføringsløp – i perioden helt fra 1995 og fremover til i dag. Og spørsmålet er: Hvorfor har vi denne brutaliseringen? Colbjørnsen sier i en av sine bøker at det er konkurransen – den hardere konkurransen – som skjer, som gjør at bedriftene ser seg nødt til å fjerne alle slakkene i bedriftene. Dette innbefatter å fjerne alle arbeidstakere som ikke yter inntil 110 pst. Konsekvensen er flere uføre og flere som er langtidsledige. Vi ser at det er de som har minst praksis, som i størst grad utstøtes fra arbeidslivet. Og de siste tallene fra Statistisk sentralbyrå viser at det er en del med minoritetsbakgrunn og en del andre innvandrere som har den raskeste økningen i arbeidsløsheten, hvis vi bare ser på den typen grupper. Bedriftene vil av hensyn til sin bunnlinje og av hensyn til kortsiktigheten som preger deler av investormiljøene, i utgangspunktet søke å drive rovdrift på de ansatte for å maksimere sitt overskudd. Da har vi altså to alternativer – Regjeringen har to alternativer, og Stortinget har to alternativer – slik jeg ser det. Det ene er å gjennomføre regelendringer som tvinger bedriftene til å ta hensyn til de ansatte. Det andre er å bruke markedsløsninger for å sørge for å gjøre det lønnsomt for bedriftene å drive på og legge til rette for å hindre utstøting av sine ansatte. Det Regjeringen har lagt fram i dette lovforslaget, er endringer i plikter og regelverk som tvinger bedriftene til å søke å få folk inn igjen i arbeidslivet, og hindre at folk faller helt ut når de er i en situasjon der de står i fare for å falle ut. Det synes vi er veldig bra. Vi synes at de forslagene til lovendringer som ligger her, er gode. Det vi savner fra Regjeringen, er to ting. Det ene er at Regjeringen ikke ser at en del av de endringene som det legges opp til for å få til en større fleksibilitet i bruken av arbeidskraft, som vi tidligere har vært inne på i en debatt her i Stortinget hva angår bruken av overtid, også kan føre til at man får en større utstøting fra arbeidslivet fordi man legger til rette for en mer fleksibel bruk av arbeidskraften på arbeidsgivers premisser, og økt arbeidsbyrde for den enkelte arbeidstaker. Det andre vi savner fra Regjeringen, er gode innspill til hva som kan gjøre det lønnsomt for bedriftene å ha flere incentiver for å satse mer på å hindre folk i å støtes ut fra arbeidsmarkedet. Det er klart at Aetat kan legge til rette for ordninger som gjør det mulig å ta inn igjen folk som er yrkeshemmede. Men det viktige arbeidet – og det er jeg sikker på at både ministeren, jeg og resten av Stortinget er skjønt enige om – er å sørge for å hindre at folk faller ut. Det er mye vanskeligere å få folk inn igjen i arbeidslivet når de først har falt ut. Når vi da sier at bedriftene skal få mer ansvar i forhold til tilsynsbaserte ordninger, altså HMS-arbeidet i bedriftene, at de skal ta mer ansvar på disse områdene, bør vi også sørge for at det finnes ordninger som gjør det lønnsomt for bedriftene å sørge for at ikke de ansatte faller utenfor. Sandman-utvalget er inne på noen løsninger. Men jeg savner at Regjeringen – som skulle være en frontfigur i denne sammenheng, som er utrolig opptatt av å bruke markedsmekanismer, og som vi hører hele tiden er villig til å bruke markedsmekanismer for å frata arbeidstakere rettigheter for å hindre dem i å benytte seg av sykefraværsordninger – lar det samme gjelde overfor arbeidsgivere, for å få dem til å sikre arbeidet mye bedre og intensivere det arbeidet som allerede pågår, for å hindre at folk faller utenfor arbeidslivet.