Marit Arnstad (Senterpartiet), 2020-04-21:
I den situasjonen som oppsto da mange av samfunnets funksjoner ble stengt ned den 12. mars, var det behov for raske avgjørelser. Vi sto i en nokså uoversiktlig situasjon: Vi var usikre på om Stortinget var i stand til å samles fysisk og behandle saker, og vi var usikre på hvor mange lover og regler som måtte endres for å tilpasse seg den nye situasjonen. Det var onsdag den 18. mars at regjeringen ba Stortinget om en fullmakt til å innføre regler som avviker fra eksisterende lover. Bare tre dager etterpå vedtok Stortinget en slik lov, men det var en ganske annerledes lov enn den regjeringen foreslo. Stortinget vedtok en lov som var betydelig strammere enn den fullmaktsloven som regjeringen foreslo. Vi bestemte at den bare skulle kunne brukes til å fravike 62 navngitte lover. Vi ga også et mindretall rett til å stoppe de lovene som måtte gis i medhold av koronaloven. Det var en fornuftig ordning den måneden. Det var også veldig fornuftig at det var et enstemmig storting som sto bak det. Hva er så situasjonen i dag? Situasjonen i dag er for det første at regjeringen har fått utløp for det ganske påtrengende behovet som fantes i slutten av mars, for nettopp å kunne endre, supplere eller fravike lover for å tilpasse regelverket den situasjonen vi var i. Det fikk de mulighet til. Det betyr også at det er blitt gitt 21 forskrifter – eller lovendringer, som det i realiteten er, sjøl om det kalles forskrifter – etter loven. Så det oppsamlede behovet fra regjeringens side for å endre ting har latt seg gjennomføre. Det andre som vi har sett de siste månedene, er at Stortinget ikke er ute av stand til å agere. Stortinget fungerer rimelig normalt. Stortinget er i stand til å ta raske beslutninger, og Stortinget er i stand til å ha en rask saksbehandling. Da mener Senterpartiet at en etter de første månedene bør gå tilbake til den tryggheten som norsk statsskikk gir – den tryggheten det gir at en har et klart og tydelig skille mellom den lovgivende og bevilgende myndighet og den utøvende myndighet. Det er nemlig en trygghet i å ha den typen rolleforståelse også i en unormal tid. Den typen maktfordeling er bra. Vi var i en situasjon der vi var nødt til å lage en nødventil, på mange måter, men nå bør vi komme oss tilbake til den situasjonen som er den normale, nemlig at lovbehandlingen foregår i Stortinget. Jeg ser at det kan oppstå situasjoner også de neste månedene der en kan ha bruk for å gjøre lovendringer raskt, og der en kan ha bruk for å kunne snu seg rundt raskt. Det kan være knyttet til smittesituasjonen og andre forhold. Men jeg mener at de siste månedene til fulle har vist at det er Stortinget i stand til å gjøre. Flere av forskriftene regjeringen har hatt ute på høring, har, i stedet for å bli fastsatt i forskrift, blitt sendt Stortinget som en lovendring og blitt behandlet i Stortinget i løpet av to–tre dager, og så har det vært andre gangs behandling – etter Grunnloven – tre dager etterpå. Det er en veldig rask og effektiv behandling som ivaretar maktfordelingsprinsippet. Etter en nokså brå start for alle er det ikke noen tvil om at Stortinget i en ny situasjon, med færre møter og strenge smitteverntiltak, har vært fullt ut i stand til å fungere. Da synes jeg også at argumentene for å videreføre loven er svakere enn de var da vi vedtok den. Det burde tilsi at en kan oppheve loven og gå tilbake til det som er det normale. Senterpartiets holdning er derfor at vi ikke ønsker en forlengelse av koronaloven. Vi ønsker at de gitte forskriftene skal kunne forlenges én måned til og fremmer forslag i tråd med det, men vi mener at i løpet av mai måned så bør lovbehandling foregå etter de prinsippene som gjelder i Norge, nemlig at det er Stortinget som endrer og supplerer lover. Stortinget har også sjøl vist at det er det fullt ut i stand til å gjøre på en meget rask og effektiv måte, og det bør Stortinget få mulighet til. Med det tar jeg opp det forslaget som Senterpartiet og SV har fremmet i denne saken.