Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-11-29:
Ja! Takk, president. Man kan ikke sette de samme standardene som i Norge når vi vet hvordan situasjonen er med økende fattigdom og arbeidsledighet i regionen. Det koster penger å gå på skoler og høyskoler. Når man utdanner seg til ledighet, er også det en utfordring. Hvilket incitament er det å være ferdig utdannet med gjeld og ikke få arbeid? Man kan i enkelte av disse landene kjøpe seg arbeid, men da står man i gjeld til arbeidsgiver i svært mange år framover – jo da, det skjer. Men det sier seg at dermed er framtiden for ungdommen usikker. Med en arbeidsledighet blant unge på 46 pst. eller mer har disse landene en utfordring. Kanskje blir det enda vanskeligere å få en stabil region, med så mye ledighet. Jeg har snakket med unge mennesker fra flere av landene, og de fleste av dem ønsker seg bort fra hjemlandet sitt til andre steder i Europa. De ser altså ingen framtid i eget land. Dette må vi ta på alvor, for ungdom uten framtidsperspektiver og håp kan fort bli en tapt ressurs for sine hjemland for alltid. I flere av landene i regionen står etnisitetene mot hverandre, og derfor er det viktig, som det også står i meldingen, at man skal prioritere prosjekter som handler om forsoning. At ulike etnisiteter må få en nasjonalfølelse, må være noe Norge kan være med og bidra til. Ingenting er vel mer ødeleggende for et land enn at etniske grupper står mot hverandre, og der dette er kilden til konflikt, enten den er skjult, eller den er åpen. Vi har erfaring med hvor ødeleggende etniske konflikter kan være i regionen, og ingen ønsker at situasjoner av denne typen skal få våkne til liv igjen. Også her tror jeg det sivile samfunn har mye nyttig og viktig å bidra med gjennom ulike prosjekter, hvor man ikke spør hva slags etnisitet man har, men aksepterer alle. Selv om land i regionen tilsynelatende fungerer bra, tilpasser seg EU-standarder og økonomisk har framgang, er det fremdeles store utfordringer internt i landene, alt fra korrupsjon og menneskehandel til brudd på menneskerettighetene. Dette er noe av kulturen i noen av disse landene. Det kreves derfor svært sterk lut for å få bukt med dette. Noen land har bygget opp et godt domstolsapparat, mens andre kommer trekkende med «egne» dommere til domstolen. Det er ikke lett å drive forretning når pengeinnkreverne på slutten av dagen kommer og skal ha sin del av omsetningen din fordi de skal beskytte deg Minoriteter i noen land har ikke stemmerett og selvsagt heller ikke rett til å stå på lister ved valg. Andre minoriteter blir forfulgt og trakassert. Jeg har forsøkt å tegne et mer nyansert bilde av regionen, fordi jeg har møtt mange, det være seg politikere, studenter, sivilt samfunn, journalister eller ganske alminnelige folk. Noen er fornøyde, noen er ikke det. Noen er redde, og noen er uten håp. Noen er likegyldige, og noen er entusiastiske. Bildet er mangfoldig – like mangfoldig som det er folkegrupper i regionen. Kanskje kan Norge med sine prosjekter og bistand – det tror jeg faktisk – være med på å holde regionen stabil. Likevel har jeg avslutningsvis valgt å snakke litt om et land og et folk som ligger mitt hjerte svært nært – det er Bosnia-Hercegovina. Bosnia-Hercegovina har vært uten ministerråd eller regjering i over ett år. Landet har politikere som skyver Dayton-avtalen foran seg i enhver sammenheng. Det har tre etniske gruppers ledere som alle oppfører seg som om de er de rettmessige eierne av landet, til tross for at det folk ønsker, er stabilitet. Det er et land hvor ingen politikere kan bli enige, og hvor deres mangel på samarbeidsvilje er så til de grader ødeleggende for landet at man ser et økende omfang av ekstreme grupper i alle tre etnisitetene. Kanskje kan Norge gjennom sitt engasjement og ikke minst den kompetanse vårt land besitter om Bosnia-Hercegovina, bidra til at noen setter seg rundt et bord og snakker. Kanskje er Dayton-avtalen gått ut på dato, og kanskje er det på tide at noen hjelper landet til å innse at det er én nasjon. En Dayton II-avtale synes kanskje ikke å være så uaktuell! Det som er aktuelt, er at det faktisk er en reell fare for en ny krig, og det bør vi unngå for enhver pris. Jeg har tillit til at norske myndigheter setter krav til bistanden som gis, og jeg har tro på at Norge faktisk kan ha en betydelig rolle – hvis Norge vil. Innbyggerne i Bosnia-Hercegovina trenger håp. Det har Norge bidratt til at de har fått før, og den suksessen synes jeg vi skal forsøke oss på igjen. Ingenting er umulig – man må bare være litt tålmodig. Kanskje er jeg naiv, kanskje er jeg for negativ, og kanskje ser jeg ikke skogen for bare trær. Men for meg er demokrati, rettsstatsprinsippet og menneskerettighetene det aller viktigste. Utvikling av demokratiske stater som styres etter lovene, og hvor menneskerettighetene respekteres og beskyttes, er den beste garantien for den stabiliteten i Sørøst-Europa som aller mest vil tjene Norges interesser.