Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-27:
Først en liten kommentar til det siste replikkordskiftet. Komiteen har gjort et godt fotarbeid. Det er gjort et godt stykke arbeid fra komiteens side. Det undrer meg fortsatt at representanten Sortevik ikke har forstått at det er foretatt justeringer og endringer i det opprinnelige opplegget, selv om det opprinnelige opplegget fortsatt ligger i bunnen. Når representanten ber Regjeringen foreta et bedre fotarbeid, som han kalte det, synes vi at det fotarbeidet som er gjort av komiteens flertall også burde være godt nok for Fremskrittspartiet til å gå inn i en dialog, ikke bare til å si at det er veldig positivt, uten å ta konsekvensene av et slikt standpunkt. Med denne innstillingen fullfører vi det som ble startet i 1969, der det ble understreket at skolens kristendomsfag ikke er en del av kirkens trosopplæring. Det er en prinsipiell sak, fordi vi gjør det endelige skillet mellom skole og kirke. En naturlig konsekvens av denne prinsipielle tilnærmingen er å endre kirkelovens bestemmelse om at konfirmasjonsopplæringen ikke skal kunne legges til skolen og bruke skolens timer til denne opplæringen. For det er jo det vi snakker om, nemlig å bruke en del av de timene som er tiltenkt andre fag til konfirmasjonsundervisning. Flertallet gir i merknadene sterke føringer, samtidig som vi ber Regjeringen komme tilbake med forslag til endring av § 36 og ta bort den hjemmelen som ligger der for å legge konfirmasjonsundervisningen til skoletiden. Det pragmatiske spørsmålet blir om staten skal ha et økonomisk ansvar for å legge til rette for at Den norske kirke og andre tros- og livssynssamfunn skal kunne gjøre den oppgaven som går på å gi en trosopplæring. Vi kan ha ulikt syn på hvilken rolle en mener Kirken skal ha i et samfunn, og ikke minst ha ulikt syn på hvorledes Kirken har forvaltet sitt ansvar gjennom historien. Sett i et historisk lys er ikke Kirkens politiske historie bare noe det er grunn til å være stolt av. Til tross for dette er det et uomtvistelig faktum at Kirken har preget utviklingen sterkere enn de aller fleste andre aktører. Kirken har vært, og er, en av våre viktigste kulturpolitiske aktører, både på godt og vondt. Det er trolig ingen andre enkeltinstitusjoner som har hatt så sterk innflytelse på det som vi med en viss stolthet definerer som vår kulturarv. Fortsatt står Kirken sterkt i befolkningen. 80 pst. av barna blir døpt. En stor del av ungdommen blir konfirmert i Kirken. Vi velger å oppfatte dette som at det er et behov i folket for å føle tilhørighet og for å være en del av et religiøst og kulturelt fellesskap. Er dette en riktig tolkning av hvorfor folk velger å døpe barna sine, har Kirken en viktig oppgave i å hjelpe folk inn i dette fellesskapet. En må gi dem mulighet til å ta del i det som binder fellesskapet sammen, og gi dem trygghet på det Kirken står for i møte med andre tros- og livssyn. Så lenge vi har en statskirke, blir det det store fellesskapets, statens, oppgave å legge til rett for at Kirken kan gjøre den oppgaven som medlemmene, slik vi tolker dette, forventer at det skal gjøres. Det er denne erkjennelsen som ligger bak vår støtte til at statlige midler settes inn i en systematisert trosopplæring i regi av Den norske kirke. Vi er et pluralistisk samfunn. Ulike tros- og livssyn lever side om side. For oss er det derfor selvsagt at alle skal ha samme støtte. Alle skal ha samme mulighet til å drive trosopplæring innenfor sitt tros- og livssynssamfunn. Vi kan derfor ikke akseptere en favorisering av ett bestemt trossamfunn. Derfor er det viktig for oss å understreke at ordningen med statlige midler skal brukes inn mot alle trossamfunn. Komiteen har gjort store endringer i departementets opplegg. Det vi kanskje aller sterkest reagerte på, var at opplegget hadde et veldig skolepreg – en tenkte i timer, en definerte trosopplæringen i et visst antall timer, og en hadde sentrale planer. Det flertallet gjør, er å tenke desentralisering, tenke på andre måter. I tillegg til å tenke timer var også dette timetallet fordelt på ulike alderstrinn – barnetrinnet, mellomsteget og ungdomssteget – og timetallet som de skulle igjennom i denne perioden, var 315. Det var definert en kostnadsramme fra Regjeringen. Komiteens flertall er klar på at dette er en norm og ikke noe som vi er i stand til å ta stilling til på det nåværende tidspunkt, for i den kostnadsrammen var det lagt inn bestemte forutsetninger for hvor mange som ville benytte tilbudet. Regjeringen var opptatt av læremidler, hva slags læremidler som skulle inn i trosopplæringen, den var opptatt av nye stillinger og av å bygge opp et nytt byråkrati på bispedømmenivå. Alt dette har vi prøvd å snu, slik jeg oppfatter komiteens innstilling. Vi har sagt at det ikke er aktuelt å lage et nytt byråkrati eller få flere nye administrative stillinger. De pengene vi klarer å pløye inn i dette, skal gå ut til menighetene, ut til dem som skal drive trosopplæringen. Det føler jeg at vi har understreket veldig sterkt. Den sentralistiske tenkningen har vi ikke lagt død, men vi har iallfall sagt at det skal være litt annerledes enn slik Regjeringen ville ha det. Jeg sa i stad at vi har prøvd å snu dette. Det betyr ikke at vi har snudd det helt på hodet, men vi har i hvert fall fått snudd det ganske langt, og det er jeg veldig glad for. Vi understreker at initiativet skal springe ut av lokale behov og lokale prioriteringer. Det skal være et mangfold av opplegg der de ulike menighetene ut fra sine forutsetninger velger opplegg som er tilpasset deres behov. Vi sier at det skal være en prøveperiode, uten at vi forplikter oss til noe som helst. Og til Sortevik: Det er ikke skrevet ut noen blankofullmakt på noen som helst måte. Det er i de årlige budsjetter vi skal legge inn penger – det må for så vidt alle partier gjøre – for så lenge vi har årlige budsjetteringer på Stortinget, er det der vi skal legge inn pengene. Vi foreslår en femårig forsøksperiode, at vi starter der. Det skal være en sentral styringsgruppe i Kirkerådet som har koordineringsansvar, som ikke skal styre menighetene, men som skal være med å koordinere de gode innspillene, de gode ideene, slik at de da kan bli fordelt utover til de menighetene som ikke alltid er like kreative når det gjelder ideer. Skal en slik forsøksperiode ha noen verdi, må den ha et visst omfang. Jeg tror flertallet er veldig klar på at når vi skal inn i en femårig forsøksperiode fram til 2008, må den ha et visst omfang, et visst antall medlemmer må i hvert fall få mulighet til å være med. Det betyr at vi forplikter oss til å avsette midler slik at dette forsøket kan gjøres på en skikkelig måte. Men samtidig vil jeg gjerne understreke at andre menigheter som eventuelt ikke blir med i et sentral initiert forsøk, selvsagt må få være med hvis de klarer det med egne midler. Det er viktig å understreke at vi ikke legger noen begrensninger på antallet som får være med, men vi skal være med og legge en ramme som gjør at et visst antall har muligheten til å delta i dette. Vi sier at disse midlene skal øremerkes fra sentralt hold – og det er viktig – og gå ut til dem som er med i forsøket. Men for oss er det også veldig viktig å se framover. Når forsøksperioden er omme, ser vi for oss at disse midlene skal inn til kommunene gjennom rammeoverføringer. Vi har en kommunekirke i dette land. Det er der aktiviteten er. Den kirkelige aktiviteten foregår verken i Kirkerådet eller departementet, men den foregår ute i menighetene, ute i kommunene, og det er derfor etter vår oppfatning riktig å legge dette inn i rammetilskuddet. Vi skal ikke ha en ny søndagsskole, det er det viktig å understreke, men vi skal ha et mangfold av tilbud som er inkluderende, som gir rom for barn fra familier som har ulik bakgrunn, men som likevel vil være en del av dette fellesskapet, og som vil benytte seg av dette utdanningstilbudet. Vi sier også at det skal være full statlig finansiering i prøveperioden. De midlene som vi legger inn, skal dekke prosjektet, og det kan ikke forventes at kommunene skal inn med ekstra penger. Det er det forferdelig viktig å understreke. Nå får vi ta ansvaret sentralt og si at når vi initierer en slik forsøksperiode på fem år, er det staten som fullt og helt skal finansiere dette.