trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2002-04-09:
Jeg lyttet lenge for å høre hvor Øystein Djupedal og jeg egentlig sa ting som skulle stå i motstrid til hverandre. Jeg sa ganske klart at forpliktelsen fra Regjeringen til å styrke NRK er gitt i denne sal av kulturministeren i hennes redegjørelse. Det er et tema som vi altså har gitt en forpliktelse på. Spørsmålet om hvor stor styrkingen skal være, og hvordan et system skal utformes innenfor rammen av det vedtaket vi skal fatte i dag, kommer Regjeringen tilbake til i forbindelse med den ordinære behandlingen av budsjettet. Hvis det som vedtas her i dag, skulle tilsi 100 mill. kr, må i så fall de som vedtar det, gå opp her og fortelle at det faktisk er det som ligger bak. Jeg oppfatter ikke at det vedtaket som ligger her, tilsier at det skulle bli 100 mill. kr, som representanten Øystein Djupedal nevnte. Men vi kommer altså seriøst til både å følge opp den forpliktelsen kulturministeren har gitt på vegne av Regjeringen i denne sal, og det vedtaket som fattes om hvordan vi utformer et system. Og hvis vi skal innføre NRK i merverdiavgiftsystemet, vil også moms på lisensen være et tema som vil være vurdert. Det vil etter min mening være helt naturlig. Hvis ikke innfører man dem ikke i merverdiavgiftssystemet, for merverdiavgiftssystemet har moms på utgående tjenester og fradrag for inngående utgifter. Det synes jeg ville være en naturlig vurdering, uten at jeg sier at det er der vi kommer til å komme, fordi vi altså skal gjøre en jobb for å fjerne denne prisbarrieren. Størrelsen på dette vil vi altså komme tilbake til. Og da vil også Stortinget få full mulighet til å ta stilling til de ulike valgene i forbindelse med den ordinære budsjettbehandlingen, og om man kanskje kan se prislappen på dette i sammenheng med en rekke andre satsingsforslag på kulturområdet, som mange i Stortinget har sagt er veldig viktig fremover.
Erna Solberg (Høyre), 2002-04-09:
Det siste er jeg enig i. Det må være et formål at disse ordningene blir enkle å forholde seg til. Det er også en av grunnene til at vi når det gjelder kommunesektoren, har nedsatt et utvalg som forhåpentligvis også finner enklere ordninger enn den momsrefusjonsordningen vi i dag har, som er komplisert, og der det tar lang tid før pengene tilbakeføres. Så til spørsmålet knyttet til EU-systemet. Ja, vi må sørge for at alle våre ordninger er forsvarlige når det gjelder spørsmålet om statsstøtte innenfor EØS-området. Noen av de ordningene som har vært lansert, kan skape problemer, litt avhengig av hvordan de innrettes. Men jeg tror at holdningen generelt er at vi nok skal kunne klare å finne et system som det er mulig å gjennomføre uten av det blir angrepet på statsstøtteområdet, hvis vi velger en refusjonsordning. Men det er helt åpenbart at det enkleste teknisk sett vil være en form for innføring i momssystemet. La meg da si noe om innføring av momssystemet og det å legge moms på toppen av lisensen. Om folk opplever at det blir en økning i lisensen, vil i så fall være avhengig av hvor mye penger NRK skal sitte igjen med. Man kan betale akkurat det samme beløpet som i dag for lisensen, men ilagt moms, forutsatt at NRK ikke skal sitte igjen med noen inntekt. Så kan man gradvis øke det i forhold til det. Det er jo redelig i et system å vise hva man faktisk betaler for de tjenestene man har innenfor en allmennkringkaster, istedenfor indirekte å skjule det gjennom spesielle avgiftsløsninger som ikke er lik de avgiftsløsningene som gjelder for konkurrentene. Slik sett synes jeg det er ryddig i forhold til de politiske valgene også, å vise hvilke kostnader det innebærer. Bare et avgiftslettevedtak ved å innføre i momssystemet f.eks. en nullsats vil jo noen måtte betale uansett, og det skal jo finansieres over statsbudsjettet i konkurranse med andre oppgaver som man også prioriterer i denne salen. Men valgfriheten er mulig. En innføring med moms på toppen betyr ikke at man ikke kan prisjustere lisensen i fremtiden. Det er da avhengig av hvor mye man vil styrke NRK.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-04-09:
Jeg har to spørsmål til statsråden. Jeg må først si at fra Fremskrittspartiets side er vi ganske godt tilfreds med det arbeidet som settestatsråden har påtatt seg i denne saken. Hun har satt seg godt inn i saken og håndtert den bra i forhold til komiteen. Men i innstillingen har Fremskrittspartiet et forslag som bl.a. går ut på at man skal trekke inn det NRK eventuelt vinner på en endring i momssystemet gjennom en reduksjon i lisensen for brukerne. Er det en problemstilling som Regjeringen i det hele tatt vil vurdere når de går nærmere inn på en momssystemendring for NRK? Det andre spørsmålet knytter seg ikke til selve sakens innhold, men til mye av prosessen rundt den, nemlig habilitetskonflikten som har preget veldig mye av komiteens behandling av denne saken. I et brev til komiteen av 8. februar fra statsministeren gjøres det klart at statsråd Solberg vil være settestatsråd i saker hvor statsråd Foss vil være inhabil i denne sammenheng. Har Regjeringen nå et avklart forhold til dette spørsmålet, slik at vi ikke risikerer flere vanskelige avgrensningsområder knyttet til habilitet i fremtiden? Er det nå slik at Regjeringen har klargjort dette i andre tilsvarende saker for fremtiden, slik at vi ikke risikerer å komme i dette uføret i tiden som kommer?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-04-09:
I all hovedsak har finanskomiteens medlemmer og de ulike fraksjoner henvist til den behandlingen vi hadde av langtidsprogrammet i Innst. S. nr. 230 for 2000-2001. Det er én problemstilling som komiteen har berørt under behandlingen av dette, og det er hensiktsmessigheten av den behandlingsformen vi nå har, nemlig først en foreløpig behandling og deretter en endelig behandling etter at det har vært nytt valg. Dette er jo en prosess som har utviklet seg over tid, men det er all mulig grunn til å se nærmere på hensiktsmessigheten av å videreføre denne behandlingen, og det er komiteen i gang med. Som kjent har det skjedd to store ting etter at den foreløpige innstillingen til langtidsprogrammet ble vedtatt. Det har vært stortingsvalg, og det har vært regjeringsskifte. Utover det har for så vidt ikke de ulike komitefraksjonenes merknader forandret seg nevneverdig. Kursen er den samme, det politiske innholdet er det samme, og ønskene for fremtiden er også de samme. Jeg har på vegne av Fremskrittspartiet lyst til å påpeke et par ting fordi hele hensikten med regjeringsskiftet – i hvert fall sett med våre øyne – var å få en helt ny kurs for politikken. Det var grunnlaget for Sem-erklæringen, det var grunnlaget også for den dialogen som ble ført mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiets stortingsgruppe forut for regjeringsdannelsen, hvor man fra vår side ønsket å klarlegge hva som skulle være Regjeringens politikk på en rekke viktige områder i tiden fremover. Det er synd å konstatere at den nye kursen glimrer med sitt fravær. Så langt registrerer ikke Fremskrittspartiet noen nevneverdig kursomlegging av politikken. Vi registrerer tvert imot i veldig mange vesentlige saker – ikke minst i den økonomiske politikken – en retorikk fra regjeringspartienes side som i svært stor grad samsvarer med den Arbeiderpartiet hadde da de satt i regjering. Sånn sett har ikke veldig mye forandret seg, og vi har for så vidt heller ikke sett stort til noe kursskifte i den viktigste bærebjelken i politikken, nemlig den økonomiske politikken, hvor særlig skatte- og avgiftsspørsmål skulle være en vesentlig del av Regjeringens politikk. Foreløpig er det altså slik at løsningene glimrer med sitt fravær. Dette er et område som Fremskrittspartiet kommer til å forfølge svært nøye i tiden fremover. Og uten at jeg nå skal sette i gang en svær og omfattende debatt om en rekke politikkområder som gjerne blir omtalt i et langtidsprogram, har jeg bare lyst til å påpeke for regjeringspartiene at Fremskrittspartiet er svært opptatt av å følge opp det som var grunnlaget for at Regjeringen i sin tid ble født. Og vi regner med at Regjeringen er seg sitt ansvar bevisst og gjør dette, fordi det var faktisk med Fremskrittspartiets støtte at Regjeringen fikk se dagens lys. Utover det vil jeg anbefale innstillingen som foreligger fra finanskomiteen.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-04-09:
Jeg tror kanskje finansministeren skal være litt forsiktig med sine spydigheter knyttet til handlingsregelen, for ett av mine spørsmål knytter seg nettopp til den. Hvis det er slik at finansministeren og stortingsflertallet er så opptatt av å håndtere dette såkalte økte uttaket av oljepenger langs «en forutsigbar linje», kunne jeg godt tenkt meg å få utdypet dette noe nærmere. For det som skjer, er at i budsjettsammenheng vedtar Stortinget et nivå for hva som er tilsynelatende akseptabelt uttak, altså hvor mange milliarder kroner av de såkalte oljepenger man skal bruke. Og så revideres dette gjennom året. Konsekvensen av det var at vi i fjor ikke brukte en eneste krone av de såkalte oljepengene, fordi vi fikk mer skatteinntekter enn forventet – og det var en rekke andre «gode» begrunnelser, i hvert fall sett med Regjeringens øyne, for hvorfor vi ikke trengte å bruke disse oljepengene likevel. Og da blir neste spørsmål: Hvordan gjør man det da i neste runde, hvis denne innfasingen som handlingsregelen i utgangspunktet betyr, betyr at man skal bruke litt mer hvert år? Hvis «litt mer hvert år» betyr at det blir null, fordi vi året før ikke brukte noen ting, kunne det være interessant å høre finansministerens redegjørelse for hvilket nivå man da har tenkt å ta utgangspunkt i for neste års budsjett – hvis man altså driver med den type såkalt talltriksing, som i realiteten betyr at man ender opp med ikke å bruke noen ting. Så ville det være fristende, fordi det ikke var adgang til replikk på de andre talerne – men nå representerer finansministeren for så vidt også Venstre, som fra denne talerstolen var svært opptatt av å poengtere hvor mye Venstre hadde fått gjennomslag for – å ta opp om man kanskje kunne være litt mer interessert i hvor mye velgerne fikk gjennomslag for. Og det velgerne overhodet ikke bad om gjennom stortingsvalget, var å få Venstre på Stortinget. Det var det velgerne sa de ikke ville ha. Likevel har velgerne fått tre Venstre-statsråder. Det sier kanskje noe om at man her er mer opptatt av å profilere partiene enn av å ta hensyn til det velgerne ber om.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2002-04-09:
Eg skal ikkje blanda meg inn i den fødselshjelpar- eller jordmordebatten som Siv Jensen, leiar for komiteen, legg opp til. Langtidsprogrammet har vi diskutert før, som saksordføraren sa. Eg vil berre kommentera nokre av dei nye retningslinene for den økonomiske politikken som òg vart til i det førre langtidsprogrammet. Det var veldig brei semje då regjeringa Stoltenberg la fram dette forslaget om nye handlingsreglar for ei moderat opptrapping av bruken av petroleumsinntektene. Det er viktig å merka seg og hugsa på at denne regelen vart følgd opp både av regjeringa Stoltenberg, regjeringa Bondevik II og stortingsfleirtalet då vi for første gong brukte denne i samband med statsbudsjettet for inneverande år. Men sjølv om vi har ein handlingsregel som vi er samde om, vil ikkje dette redusera dei tradisjonelle skiljelinene i politikken, for det er framleis slik at vi vil ha like stor usemje både om skattepolitikken og fordelingspolitikken mellom høgresida og venstresida i norsk politikk. Men eg vil likevel åtvara mot ein politikk som gjev inntrykk av at alle gode føremål kan løysast med meir bruk av oljepengar, slik som t.d. Framstegspartiet gjer seg til talsmann for. Ein rask og kraftig auke i bruken av oljeinntektene i norsk økonomi kan gje auka prisar og renter og føra til raskt aukande arbeidsløyse i industrien og til store omstillingskostnader som vi vil slita med i mange år framover. I Arbeidarpartiet meiner vi at den viktigaste utfordringa i den økonomiske politikken ligg i å utnytta samfunnets ressursar, arbeidskrafta vår og kapitalen på ein slik måte at vi har evne til fornying både i offentleg og privat sektor, slik at dei kan bli betre og gje best mogleg resultat både for velferd og for sysselsetjing. Arbeidarpartiet legg vekt på at den nye handlingsregelen går ut på at vi skal bruka meir pengar på å styrkja velferden, og at vi gjennom skatte- og avgiftslette som særleg skal rettast inn mot skatt på arbeid, skal styrkja næringslivet sin konkurranseevne. Regjeringa Bondevik II har einsidig lagt vekt på at det auka handlingsrommet skal brukast til skattelette. Dette er etter mi vurdering tradisjonell høgrepolitikk – skattelette framfor betre fellesskapsløysingar. Inneverande statsbudsjett har gitt store skattelettar til dei i samfunnet som har mest, med følgjer for t.d. distriktspolitikken. Arbeidarpartiet vil ikkje dreia politikken mot høgre med skattelette til dei rike og reduksjon av solidariske fellesskapsløysingar. Vi vil bruka det større handlingsrommet til å auka velferden og skapa betre fellesskapsløysingar. Det er viktig å understreka når vi i dag behandlar langtidsprogrammet for andre gong.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-04-09:
Denne endelige innstillingen til langtidsprogrammet markerer det politiske kartet slik det ser ut etter valget i fjor høst. Partier som utgjør et flertall i Stortinget, ønsket et skifte, og vi har fått Samarbeidsregjeringen. Samarbeidspartiene er avhengig av og ønsker et godt samarbeid med partiene i Stortinget. Fremskrittspartiet ønsket regjeringsskifte. Det vil derfor være naturlig å samarbeide med dem i en rekke saker, samtidig som samarbeid med Arbeiderpartiet eller SV vil være mer åpenbart i andre saker. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet i sine merknader konstaterer at Regjeringen har «lagt om den politiske kurs». Naturlig nok varsler de at dette ikke har Arbeiderpartiets støtte, mens Fremskrittspartiet i sine merknader, og også Siv Jensen i sitt innlegg, etterlyser en ny kurs. Jeg kan berolige komiteens leder, Siv Jensen, med at Regjeringen og også samarbeidspartiene her i Stortinget er seg sitt ansvar bevisst. Jeg er nok mer enig med representanten Ranveig Frøiland i akkurat dette spørsmålet, nemlig at regjeringsskiftet i fjor høst innebærer et kursskifte i norsk politikk. Nå kuttes det i skatter og avgifter, investeringsavgiften fjernes, flyseteavgiften fjernes, toppskatten for inntekter under 320 000 kr fjernes, og gradvis skal det bli færre som betaler toppskatt, boligskatten reduseres og skal helt vekk, alkoholavgiften og elavgiften er redusert. Nå satses det på mangfold og kvalitet i utdanningen, lærerutdanningen legges om, elevene får flere undervisningstimer i norsk, det skal bli lettere å etablere friskoler. Etter et tiår med strukturreformer fokuseres det nå på innhold og kvalitet i skolen, og det føres en mer offensiv miljøpolitikk. Etter valget i fjor høst har Arbeiderpartiet skapt betydelig usikkerhet om egen politikk, ikke minst den økonomiske politikken. Det moderate og ansvarlige Arbeiderpartiet har i løpet av få måneder endret seg til et utspills- og utgiftsparti. Milliardene har rullet i alle retninger og i et voldsomt tempo. Det er av stor betydning at vi har et bredt politisk flertall som har operert innenfor de samme økonomiske rammene. Det skaper stabilitet. Jeg er derfor glad for at både Jens Stoltenberg, Hill-Marta Solberg og nå også representanten Ranveig Frøiland i sitt innlegg har satt foten ned og slår helt klart fast, både i merknadene i innstillingen og i innlegget, at Arbeiderpartiet står fast når det gjelder innfasing av oljeinntektene i økonomien. Enigheten om å holde fast ved handlingsregelen er viktig. Det er allikevel, som også representanten Ranveig Frøiland understreket, en uenighet mellom Arbeiderpartiet på den ene siden og samarbeidspartiene på den andre siden når det gjelder bruken av det økte handlingsrommet. Vi legger større vekt på å redusere skatte- og avgiftsnivået, større vekt på strukturendringer og modernisering i offentlig sektor. Det har helt klart en mer positiv virkning på økonomien både når det gjelder tilbud og arbeidskraft og industriens konkurranseevne.
May Britt Vihovde (Venstre), 2002-04-09:
Venstre deler målsetjingane om at det bør vera rimeleg like drivstoffpriser over heile landet. Vi er einige i intensjonen til forslagsstillarane, men meiner forslaget ikkje er eit godt tiltak for å nå dette målet. Det har vist seg at fraktutjamningsordninga ikkje har gitt dei resultata vi ønskte. Konkurransetilsynets rapport om drivstoffprisane viser at fraktutjamning ikkje har fungert som eit særleg treffsikkert prisutjamnande verkemiddel. Prisforskjellane mellom fylka er relativt beskjedne, og forskjellane innan kvart fylke kan ofte vera større enn fylka imellom. Ein stor del av prisutjamningsmidlane gjekk til sentrale strok som følgje av tettare trafikk. Ordninga betydde mindre for distrikta. Prisforskjellane er også større enn det som følgjer av fraktkostnadene aleine, først og fremst på grunn av manglande konkurranse. Der m.a. automatstasjonar har etablert seg, har konkurransen auka og prisane blitt reduserte. Ei ny fraktutjamningsordning vil heller ikkje gi heilt like drivstoffprisar over heile landet. Heilt like prisar er truleg berre mogleg gjennom direkte prisregulering. Dette er heller inga god løysing. Då vil den lokale konkurransen falla bort og gi høgare prisar og eit dårlegare tilbod til forbrukarane. Ei slik ordning vil også gi konkurranseulemper for selskap som har ein monaleg del av si verksemd i distrikta, med mogleg nedlegging av bensinstasjonar i distrikta som resultat. Dermed blir resultatet av gode intensjonar fort det motsette av det vi ønskjer. Venstre deler målsetjingane om stor grad av like drivstoffprisar over heile landet. Konkurransetilsynets rapport gjer det klart at konkurranse i drivstoffmarknaden er den einskildfaktoren som kan bidra mest til utjamning av drivstoffprisane mellom ulike område. Regjeringa har varsla at ho vil ta initiativ til ein dialog med oljeselskapa for å finna løysingar på det med ulike drivstoffprisar til ulike forhandlarar. Vi har tru på at dette også kan bidra til at vi får meir like drivstoffprisar i heile landet. Så klarer eg ikkje å dy meg: Representanten Rudihagen snakka om at kollektivtilbodet ute i Distrikts-Noreg ikkje er så godt. Og det kan vi vera einige om. Men når han snakkar om NSB, har eg lyst til å minna han på at det var først i 1998 at ein byrja å auka innsatsen til NSB, for vi hadde faktisk bygd ned Jernbaneverket og NSB gjennom mange tiår. Vi kan vera einige om at det kanskje er det vi skal satsa på, men eg trur Arbeidarpartiet bør ta ein gjennomgang av si historie og korleis dei har handsama NSB.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-04-09:
Meg bekjent ble det ikke avholdt noen folkeavstemning i fjor om hvorvidt Venstre skulle på Stortinget! Så kan en vel si at velgerne har hatt betydelig innflytelse på den situasjonen vi nå står i, for, som representanten fra Senterpartiet redegjorde lenge og grundig for fra talerstolen tidligere, ble det ikke en regjeringsdannelse helt slik det stod i innstillingen til langtidsprogrammet før valget. De 33 sidene ble det ikke noen regjering av, og man kan vel trygt si at det skyldes iallfall velgerne. Så at velgerne har hatt innflytelse sånn sett, tror jeg nok det er riktig å si. Men det er klart at Venstre har innflytelse i Regjeringen selv om det er det minste parti. Det ligger i samarbeidets natur. På en del områder har Venstre sammenfallende synspunkter med andre partier på forhånd, på en del områder har de forhandlet seg til løsninger de ikke ville fått til ellers. Sånn er et samarbeid, og det er interessant, tror jeg, å se på det også med Fremskrittspartiets øyne. Hvis det er slik at jeg ble oppfattet som spydig i forhold til handlingsregelen, er det en misforståelse. Det var ikke det jeg var – det var altså ikke adressen, for å si det slik. Hvis man lurer på hva handlingsregelen betydde i fjor, er det ikke nødvendig å spørre om det, for da gjaldt den ikke. Det er fra 2002 Stortinget har pålagt oss å følge en forutsigbar handlingsregel. Den er knyttet til budsjettunderskuddet, og budsjettunderskuddet påvirkes også av andre økonomiske faktorer enn realavkastningen av Petroleumsfondet. Derfor vil det variere. Så stiller representanten Siv Jensen spørsmålet: Hva blir det i neste runde? Neste runde er revidert nasjonalbudsjett. Da vil man nok se at vi der også søker å følge den samme handlingsregelen og justere det som kan tas inn av Petroleumsfondet, i forhold til prognoser for den økonomiske utvikling. Når det gjelder 2003, vil vi også redegjøre nærmere for det i revidert nasjonalbudsjett, men jeg kan vel peke på at handlingsregelen da også vil være påvirket av hvor mye som står på det petroleumsfondet som man skal ta ut realavkastningen på 4 pst. av.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-04-09:
Det er vel mange måter å se min omtale av Fremskrittspartiet i mitt hovedinnlegg på. Jeg er ikke sikker på om representanten Siv Jensen vil oppfatte det like omfavnende – jeg kommenterte jo et par politiske skillelinjer også. Men det er et faktum at Fremskrittspartiet ønsket denne regjerings tilblivelse, og vi vil lojalt søke å følge opp ikke minst de svar som er gitt i brevveksling med Fremskrittspartiet forut for regjeringsdannelsen. Det er naturlig. Det kan være konfliktfylt også å samarbeide om budsjettet. Jeg synes imidlertid at det er viktig å si at handlingsregelen jo ikke er en regel som binder innholdet, men rammene, og det vil være betydelig uenighet om hvordan man skal bruke rammene. Vi har vært opptatt av fra Regjeringens side å levere et balansert økonomisk opplegg som er slik at skatte- og avgiftslettelser folk får, eller bedriftene får, beholdes og ikke tas igjen gjennom økt rente, og derfor er det viktig at det er balanse i det økonomiske opplegget. Jeg brukte faktisk store deler av mitt innlegg, som var kort, til å snakke om velferdsstaten. Og velferdsstaten er jo det sikkerhetsnett som skal sikre oss mot fattigdomsproblemer. Ikke alle fordelingsutfordringer er fattigdomsproblemer, men en del av dem er det. Vi er opptatt av – og dette har denne regjeringen faktisk satt på dagsordenen, og fått ganske betydelig ros for det fra mange hold – nettopp følgende problemstilling: Hvordan kan en god velferdsstat som den norske allikevel ha et nett som er slik at noen faller helt igjennom? Det finnes det ikke enkle svar på, i virkelighetens verden iallfall, men vi har forsøkt å gi noen av dem, og vi følger videre opp i de opplegg som kommer. Men jeg må også si at jeg vil nok advare Arbeiderpartiet litt mot å gå for bredt ut her, for spørsmålet om å ta seg av dem som sitter nederst ved bordet, dukket ikke opp da denne regjering tiltrådte, det har vært et uløst problem under flere regjeringer.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-04-09:
Den er ikke bare forenlig, men den er nødvendig. For den viktigste årsak til fattigdom og forskjeller i et samfunn er mangel på jobber. Den som er lenge uten jobb, står svakt i et samfunn. Det er en erkjennelse som har hatt bred politisk tilslutning i Stortinget ved tidligere drøftelser. Vår skatte- og avgiftspolitikk er innrettet slik at den skal bidra til å trygge jobbene. Så kan man diskutere hvorvidt man skal støtte bedriftene gjennom ikke å skattlegge mer enn i utlandet iallfall bedriftenes eiere, eller hvorvidt man skal tilføre de samme eierne 1 milliard kr gjennom offentlige fond. Det er jo på en måte mer et systemsyn, men jeg konstaterer at det var mange som ønsket å tilføre de samme mennesker betydelige beløp ved låne- og tilskuddsordninger gjennom SND. Når det gjelder generelt om forskjellsutviklingen, har jeg lyst til å minne representanten om at statistikk for forskjellsutvikling i vesentlig grad er påvirket av en eneste stor faktor, og det er kapitalinntekter og forskjell i kapitalinntekter. I år med god børsutvikling, altså høye kapitalinntekter, vil man se at forskjellene øker. I perioder med lavere kapitalinntekter, hvor det går dårlig, og alle bekymrer seg over det, reduseres forskjellene – iallfall på papiret. Jeg vil advare litt mot den type bruk av statistikk. For det kan gi falske bilder av at forskjellene er blitt mindre fordi det går dårlig med nasjonale og internasjonale børser. Men i virkelighetens verden, for folk flest, som sliter med å få økonomien til å holde, og for dem som sliter med virkelige fattigdomsproblemer, oppleves jo ikke verden annerledes selv om børsene går ned og de såkalte forskjellene minskes i et samfunn. Derfor er jeg opptatt av å fokusere på fattigdomsproblemene og hvordan vi skal løse disse gjennom generelle og mer målrettede tiltak.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2002-04-09:
Jeg synes replikkutvekslingen mellom finanskomiteens leder og finansministeren var meget interessant, på bakgrunn av innlegget til finansministeren, for innlegget til finansministeren bar jo bud om at de man nå skulle samarbeide med i Stortinget, var Fremskrittspartiet. Det var egentlig meldingen i finansministerens innlegg. Og det er greit – de er en del av det parlamentariske grunnlaget for Regjeringen. Så kom også, som vi hørte, debatten om handlingsregelen – dette er det første året den skal gjelde for. Jeg synes det var bra med den oppklaringen fra finansministeren. Men her er det jo en fundamental forskjell. Høyre sammen med Arbeiderpartiet, og et bredt flertall i Stortinget, har vært enige om handlingsregelen. Fremskrittspartiet har sagt at den aksepterer de ikke. Det er en annen økonomisk politikk. Da vil det være meget interessant å få høre finansministerens vurderinger, når han skal gå inn i budsjettforhandlinger med Fremskrittspartiet til høsten. Finansministeren signaliserte nå i sitt innlegg om langtidsprogrammet at når det gjelder budsjettet, er det Fremskrittspartiet de skal gå om, mens den viktigste økonomiske nøkkelen vi har vedtatt, med et bredt flertall i Stortinget, er handlingsregelen. Jeg vil gjerne høre finansministeren vurdere den situasjonen, når han har det anslaget i den økonomiske politikken. I tillegg syntes jeg det var oppsiktsvekkende at finansministeren i sitt innlegg overhodet ikke tok opp noen ting når det gjelder de største utfordringene vi har, nemlig hvordan vi skal fordele, og fordelingen overfor de svake og dem som sitter nederst ved bordet. Her var det ensidig skattelettelse og avgiftslettelse, men ingenting som egentlig gikk i retning av den store utfordringen vi har, nemlig å løfte i fellesskap for dem som har minst.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-09:
Forskjellsutviklingen i Norge har vært sterk gjennom mange år. Vi vet at fra midten av 1980-tallet til midten av 1990-tallet var Italia det eneste landet i Europa som hadde en sterkere forskjellsutvikling enn Norge. Dette ser ikke ut til å ha gått upåaktet hen hos deler av Regjeringens representanter i denne debatten. Jeg synes det er interessant å legge merke til hvordan representantene for de to regjeringspartiene Kristelig Folkeparti og Høyre vektlegger svært forskjellige ting i denne debatten. Kristelig Folkepartis representant snakker om kampen mot forskjellsutviklingen som en viktig utfordring for Regjeringen. Høyres representanter – og finansministeren nå sist – har tilsynelatende mer enn nok med å bejuble de skatte- og avgiftsletter som Regjeringen har fått til. Erfaringene fra i høst og statsbudsjettet viser at det er denne siste tilnærmingsmåten som har blitt tillagt mest vekt fra Regjeringens side. Gevinsten av de endringer som ble foretatt, av de skattelettene som ble foretatt, gikk i retning av dem som hadde mest fra før. I den grad statsbudsjettet bidrog til omfordeling, bidrog det til å forsterke forskjellene, ikke å bremse forskjellsutviklingen. Nå lover Høyres representanter mer av denne nye kursen, som representanten Sanner kaller det, samtidig som representanten Sørfonn altså lover kamp mot forskjeller. Spørsmålet blir da selvfølgelig hvordan denne nye kursen er forenlig med Sørfonns løfter om å ta forskjellsutviklingen på alvor.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2002-04-09:
Bondevik-regjeringa foreslo og stortingsfleirtalet vedtok å fjerne fraktutjamningsordninga ved behandlinga av årets statsbudsjett, og det betyr relativt dyrare bensin- og dieselprisar i distrikta rundt omkring i Noreg, og dyrare dess lenger ein ligg unna oljeselskapas depotanlegg. Arbeidarpartiet ville behalde fraktutjamninga, og det låg da òg inne i vårt statsbudsjett. For om vi vil halde oppe ei spreidd busetjing og eit konkurransedyktig næringsliv i distrikta, er kommunikasjonsmoglegheitene heilt avgjerande. Det er alltid ekstra kostnader med lange transportar. Og da er det i tillegg ille at privatpersonar og næringsliv ute i distrikta skal betale meir for drivstoffet. Derfor er det sterkt beklageleg at stortingsfleirtalet kutta ut denne ordninga. Eg ser jo nå at både Regjeringa og regjeringspartia viser til, da med referanse til Konkurransetilsynet, at det er konkurransen, inkludert den lokale og regionale konkurransen, som har mest å seie for prisen på drivstoff. Ja, det er så, men ein kjem jo ikkje bort frå det faktum at når ein bensinforhandlar må betale meir for drivstoff inn, er prisutgangspunktet før konkurransen høgare. Derfor blir utsalsprisen uansett høgare enn om ein hadde hatt ei fraktutjamning. Det blir ei underleg bortforklaring av akkurat det faktum å vise til at det er konkurransen som betyr mest. Ein ser at mange utkantgrender misser det eine tilbodet etter det andre. Dei kjem inn i ein negativ sirkel, og som Lysbakken også var inne på, står bensinstasjonar nå for fall. Mange av dei kunne berge seg ved at gjennomreisande, særleg i turistsesongen, fylte bensin og diesel. Nå misser dei også den trafikken, fordi dei ikkje maktar å halde oppe konkurransedyktige prisar. Eit anna moment er at kollektivtilbodet er veldig elendig i store delar av Noreg. Det blir faktisk tilsynelatande verre og verre. NSB er eit godt eksempel på det. Det gjer at både næringsliv og privatpersonar blir heilt avhengige av bil, men så skal dei likevel betale meir for drivstoffet. Vi meinte og vi meiner at vi bør ha ei fraktutjamningsordning finansiert over statsbudsjettet. Regjeringa seier også at ei fraktutjamningsordning over statsbudsjettet kan vere ei betre ordning enn eit sjølvfinansierande fraktutjamningsfond. Dermed unngår ein dei administrasjonskostnadene som vil vere knytte til å drive eit eige fond. Vi synest ikkje at ei ekstra avgift på bensin og diesel som gjer dette dyrare, da med medfølgjande administrasjonskostnader, er ein god måte å finansiere fraktutjamninga på. Derfor står vi på det som vi tidlegare har meint. Vi vil ha ei fraktutjamning, og den bør finansierast over statsbudsjettet.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-04-09:
Forholdene for sjøtransport har av ulike årsaker fått en uheldig utvikling over en årrekke. En årsak er konkurranseforholdet til veitransport. Tilrettelegging for å føre mer transport over fra vei til kjøl krever investering i infrastruktur, herunder farleier og offentlige havneanlegg. Havnesektoren drives etter et eget lovverk, som er havne- og farvannsloven. Forutsetningen er at sektoren er selvfinansierende. Det vil si at havnene finansierer hele sin drift gjennom brukeravgifter, som igjen vil si at havnene ikke får bevilgninger til drift fra stat eller kommune. I Nasjonal tranportplan framheves det at man ønsker å styrke sjøtransport for å overføre mer gods fra vei til kjøl, men ingenting om hvordan man skal gjøre dette. I tillegg står det i St.prp. nr. 1 for 2001-2002 at sjøtransportens rolle og muligheter ikke har kommet klart nok fram verken i praksis eller i planverk. Dette skyldes bl.a. at rammebetingelsene for havnene ikke er avklart. Havnene skal i større grad bidra til økt nasjonal verdiskaping, og det skal tilrettelegges for godt samvirke mellom private og offentlig havner. Så det mangler ikke på gode intensjoner og fine ord. Det kan i tillegg nevnes at hvis kystfrakteflåten skal klare seg på kort sikt, må rammebetingelsene bedres kraftig. I dag sitter vi med en nedslitt flåte på grunn av rammebetingelsene, er det hevdet fra næringen selv. Det er etter min oppfatning særdeles uheldig og urettferdig at offentlige havner har en straffetoll på 24 pst. når det gjelder investeringer og drift av disse anleggene. Investerer man i vei, er det fritatt for moms. Investerer man i et offentlig kaianlegg, blir det belastet med en ekstrakostnad på 24 pst. straffetoll. Brøyter man en offentlig vei, er det fritatt for moms. Når man brøyter kaien, får man 24 pst. ekstra utgift. Bygger Statens vegvesen et fergeleie, er det fritatt for moms. Bygger kommunen fergeleie, blir de pålagt en ekstra kostnad på 24 pst. Denne ekstrakostnaden får ikke de offentlige havnene refundert, i motsetning til private havner. Derfor må dette helt klart oppfattes som en uheldig konkurransevridning mellom private og offentlige havner. I tillegg vet man at næringen har jobbet med denne saken i ca. fem år uten at det har skjedd noe. Derfor fremmer Kystpartiet og Senterpartiet forslag nr. 2, om at vi senest må få en avklaring i forbindelse med budsjettet til høsten. Uansett utfall av avstemningen, vil jeg oppfordre Regjeringen til å ta denne problemstillingen opp til vurdering for snarlig avklaring, slik at vi kan få iverksatt en langt større overføring av gods fra vei til kjøl, som er i tråd med Nasjonal tranportplan. Når det gjelder Fremskrittspartiets forslag, nr. 1, er vi ikke uenige i det. Forslaget vårt, nr. 2, har omtrent samme intensjon, så vi vil stemme for forslaget fra Fremskrittspartiet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-06-17:
Statsråden var inne på flere områder hvor flertallet har påpekt ting og kommet med oppfordringer som bør følges opp. Innenfor området fosterdiagnostikk er det imidlertid ett område der statsråden ikke kommenterte en slik flertallsmerknad med oppfordring til departementet og Regjeringen. Det gjelder ikke ultralyd, men fostervannsdiagnostikk. Vi viser til at det i dag er seks institusjoner som er godkjent for å utføre fostervannsdiagnostikk. Flertallet ber Regjeringen legge til rette for at antall institusjoner utvides, slik at tilbudet vil være godt tilgjengelig for kvinner over hele landet, samtidig som tilbudet opprettholdes på en forsvarlig måte – og jeg er enig med statsråden i at bl.a. dette området må være innenfor offentlig regi og i offentlige institusjoners utførelse.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-06-17:
Det er helt klart at tvil og tro er utgangspunktet for mange standpunkter også i denne salen. Men hvis tvilen eller troen blir for ytterliggående, kan det også føre til temmelig ytterliggående standpunkter og argumentasjon. Jeg synes kanskje at debatten med denne siste vendingen nå har vist det. Jeg mener det må være riktig også å sette rammer og stille betingelser til forskningsmiljøer, til utvikling innenfor medisinen, slik som vi gjør innenfor andre fagområder. Det er viktig at en har lovreguleringer som klart og utvetydig ivaretar enkeltmenneskers integritet og personvern. Det er viktig med samtykke, med skikkelig informasjon, med databevaring og journalføring, som vi har påpekt fra flertallets side, at taushetsplikten ivaretas på en skikkelig måte, og at en er varsom med hensyn til personopplysninger. Dette er praktiske ting som flertallet poengterer, og som gjør at jeg må si at den påstanden som representanten Britt Hildeng kom med, må jeg ta avstand fra, også argumentasjonen og beskyldningen når representanten Hildeng sier at flertallet ikke har tiltro til mennesker med kunnskap og deres forvaltning av denne kunnskapen. Det er jo det vi har! I dette tilfellet må jo de kunnskapsmenneskene bety fagfolk og forskere innenfor feltet bioteknologi. Vi har tillit til dem. Vi ønsker bl.a. at en del av de fagfolkene som sitter i Bioteknologinemnda, skal ha en selvstendig og sterk rolle med hensyn til å gi veiledning til Stortinget og til andre beslutningstakere. Men det er tross alt politikkens oppgave og politikernes ansvar å sette rammer for forskning og utvikling, og det er det vi har gjort her. Ellers må jeg si at jeg ikke er glad for en del av de argumentene som er kommet også fra den andre siden i sluttfasen av denne debatten. Jeg tror vi hadde stått oss på å ha en litt mindre lidenskapelig debatt om området bioteknologi, og at vi hadde gått inn og sett på de praktiske og konkrete tingene som vi må foreta oss for å ha en god bioteknologilov.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Helseministeren avla Arbeiderpartiet en visitt i sitt innlegg om vår betoning av betydningen av forskning. Når jeg hørte på innlegget fra helseministeren, ble jeg underveis delvis i tvil om hva helseministeren egentlig mener om forskningens betydning for et bedre helsevesen i Norge. I formålsparagrafen til loven om bioteknologi, § 1-1, står det i første setning: «Formålet med denne loven er å sikre at medisinsk bruk av bioteknologi utnyttes til beste for mennesker i et samfunn der det er plass til alle.» Og så står det videre i paragrafen hvilke prinsipper som skal legges til grunn, slik regjeringen Gro Harlem Brundtland foreslo, og som Stortinget vedtok. Som jeg nevnte i mitt innlegg, er det mange alvorlige sykdommer som synes å være uhelbredelige, men som kanskje kan finne sin løsning til behandling i nettopp forskningen på dette området. Er det da slik at helseministeren mener at Norge ikke skal delta i denne forskningen med full tyngde,når en kanskje aner forhåpninger om ny forskning og utvidet kunnskap? Er det ikke slik at det må være en rett for norske pasienter å få del i ny medisinsk forskning og ny behandlingsmessig kunnskap også basert på norsk forskning?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet, men jeg må gjøre det. Noen representanter fra regjeringspartiene og nå også representanten Ballo har i denne debatten gått inn i et absolutt minefelt. Det blir hevdet at mindretallet angivelig skulle stå for et sorteringssamfunn. Dette synes jeg ikke er akseptabel argumentasjon. Styrken i vårt demokrati i Norge er at vi stort sett har felles holdninger til funksjonshemmede som mennesker som er fullt ut likeverdige med oss som er såkalt funksjonsfriske. Det er ikke akseptabelt å sette fram påstander som skulle sette enkelte partier i bås som mer eller mindre uetiske i sine handlinger og holdninger. Hvis det var en abortdebatt vi skulle ha, så burde den ikke tas her. Og hvis det var det vi hadde, ville jeg måtte utfordre både Høyre og Sosialistisk Venstreparti på det kraftigste, men jeg lar selvsagt den ballen ligge. Jeg hører også at representanter for flere partier snakker om verdivalg, og at visse partier skulle ha patent på hva som skulle være de riktige verdiene. Slik er det ikke – heldigvis ikke – i et demokrati. Jeg hører at noen sier at i dag står flertallet for en oppgradering av menneskeverdet. Jeg hører stadig ordet «sorteringssamfunn», som noe flertallet tar avstand fra. Ja, det gjør jammen jeg også! Det gjør også mine partifeller, og jeg tror også de andre partiene i opposisjonen gjør det samme. Jeg føler meg ikke underlegen i forhold til å ha akseptable og høyverdige standpunkter. Dessuten fremstilles det som at mindretallet ikke ønsker å sette grenser. Både denne meldingen og loven som er gjeldende nå, setter nettopp grenser. Vi er på noen områder uenige om akkurat hvor grensene skal gå. Men fra det og til å hevde at jeg og mitt parti nærmest slipper alt fritt fram, er fullstendig galt, og det tar jeg kraftig avstand fra. Jeg hadde ikke regnet med at dette skulle være konklusjonen på denne debatten, om et område som vi i all hovedsak er enige om, og som vi i Norge kan være stolt av å være enige om.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Jeg er enig med representanten Hildeng i at debatten om disse spørsmålene bør bære preg av at det ikke på alle spørsmål kan gis enkle svar. Jeg mener bestemt at den meldingen Regjeringen har lagt fram, bærer preg av en slik ydmykhet. Det vil alltid være slik at spørsmål som er vanskelige og følsomme, kan fremstilles enda mer balansert sett fra én synsvinkel enn fra en annen synsvinkel. Men jeg vil klart ta avstand fra representanten Hildengs antydninger om at departementet og helseministeren i denne meldingen skulle ha gjort seg skyldig i en fortegnet fremstilling av det mangfold av uttalelser som ligger til grunn for denne evalueringen. Det er også slik at alle disse uttalelser har vært tilgjengelige for komiteen under komiteens behandling. Jeg tror at debatten er tjent med at vi ikke retter slike beskyldninger mot hverandre, for jeg tror nettopp en åpen dialog er helt nødvendig, ikke bare her i denne salen og i denne saken, men på dette feltet i sin alminnelighet fremover. Det vil jeg søke å bidra til, og da er det ingen grunn til at noens argumenter skulle bli forsøkt tonet ned eller skjult – tvert imot. De argumenter som fremsettes i denne saken og denne typen saker, må tåle å brynes mot hverandre i en åpen diskusjon. Det vil jeg søke å medvirke til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Jeg synes lovens formål faktisk trekker opp disse premissene ganske klart og tydelig. Det er viktig at medisinske nyvinninger kommer enkeltmennesker og samfunnet til del, men det er nødvendig å sette noen grenser. Det var derfor Arbeiderpartiets regjering i sin tid foreslo en bioteknologilov. Vi hadde ikke det før den kom i 1994. Det var derfor Stortingets flertall allerede i 1987 foreslo et forbud mot forskning på befruktede egg. Man kan nesten tro, ved å lytte til debatten her i dag, at dette er noe helseminister Høybråten har funnet på. Men det har faktisk vært Stortingets politikk fra 1987. Det ligger i det synet jeg har gitt uttrykk for når det gjelder forskning på befruktede egg og på terapeutisk kloning, at vi skal forske for å søke å finne løsninger på disse gåtene som representanten Kristoffersen pekte på. Vi skal sette inn ressurser på det, og vi gjør det. Vi skal gjøre det i Norge. Men vi behøver ikke gjøre det på alle områder, og vi bør ikke gjøre det når forskningen krenker menneskeverdet, slik man gjør det ved å forske på et spirende menneskeliv. Det har vært flertallets syn siden 1987. Det er fortsatt mitt syn, og det er også Regjeringens syn i forhold til terapeutisk kloning. Men vi vil aktivt søke andre veier til det samme målet, hvor vi ikke har de samme etiske betenkeligheter, nemlig forskning på adulte stamceller, som viser lovende muligheter. Det vil være vår alternative strategi til det samme målet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Det får være opp til Stortinget om det vil endre lover etter hvert som flertallet i Stortinget endrer seg. Det vil jeg ikke, sånn sett, legge meg opp i. Men det er riktig som representanten Alvheim sier, at den bestemmelsen man her har tatt opp, er forholdsvis fersk. Det foreligger forholdsvis få erfaringer med praktiseringen av den. Det er grunnen til at Regjeringen i meldingen ikke har lagt opp til noen evaluering av den i denne omgang. Komiteens flertall ber om at spørsmålet blir vurdert i forbindelse med den odelstingsproposisjonen vi har varslet. Når komiteens flertall ber om det, finner jeg det naturlig å etterkomme den anmodningen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
La meg først – siden jeg ikke rakk det i mitt hovedinnlegg – få berømme saksordfører for den jobben han har gjort med denne krevende saken. Når det gjelder spørsmålet, ser jeg det slik at hele utgangspunktet for at vi fikk en bioteknologilov i sin tid, var et ønske fra hele det politiske miljøet om å sette rammer rundt en utvikling som man ante konturene av, men som man ikke visste hvor skulle ende – et ønske om å sette noen lovgivningsmessige og samfunnsmessige rammer for utviklingen, som kunne sikre at den ble til et gode for samfunnet som helhet og ikke førte til et sorteringssamfunn og et samfunn hvor respekten for menneskeverdet ble krenket. Så er det slik at utviklingen er dynamisk. Den medisinske og teknologiske utviklingen er meget rask, og derfor forutsatte Stortinget den gangen at etter fem år skulle man evaluere loven og justere den i forhold til den dynamiske utviklingen som skjer medisinsk, faglig og teknologisk. Det er det sporet vi nå følger. Ultralyd er et glimrende eksempel. Ultralyd for 15 år siden og ultralyd i dag er to forskjellige ting. Lovgivningen er den samme, og det at man da ser på utviklingen og vurderer om lovgivningen og anvendelsen av den er god nok i forhold til en slik utvikling, er etter mitt syn i tråd med de beste intensjoner og med formålsparagrafen i bioteknologiloven.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Jeg er enig med flertallet i at tilbudet om fosterdiagnostikk skal være tilgjengelig over hele landet, og det skal være tilgjengelig med tilstrekkelig kvalitet over hele landet. Derfor er det nødvendig med en godkjenning av institusjoner som skal drive fosterdiagnostikk, og derfor er det nødvendig med tilsyn og kontroll med disse institusjonene. Jeg har merket meg det synspunkt fra flertallet i komiteen at det antall institusjoner og den geografiske fordeling av institusjoner som er i dag, synes noe knapt i forhold til en slik målsetting, og det vil jeg følge opp.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Dette har vært en viktig debatt. Det har vært en fremtidsrettet debatt, og det har vært en verdidebatt hvor synspunkter har blitt prøvd mellom ulike flertall og ulike mindretall. Det er avgjørende at det får skje på et felt som dette, og at det får skje med den nødvendige respekt som har preget stort sett mesteparten av denne debatten. Dessverre har sinnene blitt satt litt i kok mot slutten av debatten, men jeg synes ikke det skal svekke det hovedinntrykket. Det er ikke slik at mindretallet ikke ønsker å sette grenser, slik Asmund Kristoffersen helt riktig påpekte, men mindretallet må tåle at de standpunkter de inntar, blir prøvd og debattert. Det er et faktum at mindretallet går inn for å oppheve noen grenser som er satt, og at mindretallet går mot ny grensesetting som Regjeringen foreslår på enkelte punkter. Det er et faktum, og det regner jeg med er standpunkter som mindretallet vedstår seg. Det vi må unngå i slike debatter, er karakteristikker – karakteristikker av hverandre som mer eller mindre etiske eller mer eller mindre fundamentalistiske. Det tjener ikke saken. Med det som nå ligger til grunn, tror jeg det vil være mulig å stake ut en kurs for en ny lovgivning på dette området som vil bety at Stortinget fortsatt tar et betydelig ansvar for å sette rammene rundt en virksomhet som skal være der i menneskets tjeneste, og som ikke skal krenke menneskeverdet.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Statsråden legger vekt på at valgene vi står overfor når det gjelder medisinsk bruk av genteknologi, er kompliserte og vanskelige, og at det neppe kan gis noen enkle svart-hvitt-svar. Det er derfor ikke likegyldig hvordan man kommer fram til konklusjonene. Valgene må treffes i åpenhet og i dialog basert på bredt aksepterte verdier og spilleregler. Jeg er derfor betenkt over den måten synspunkter presenteres på i den meldingen som statsråden nå legger fram. Standpunkter i kontroversielle saker legges fram som Bioteknologinemndas standpunkt der disse deles av statsråden, uten å fortelle at Bioteknologinemnda i sitt syn er delt på midten. Der statsråden ikke deler flertallets syn, forholder meldingen seg bare til mindretallet i Bioteknologinemnda. Men det virkelige overtrampet skjer når man på side 26 i meldingen sier at man slutter seg til Bioteknologinemndas uttalelser vedrørende eggdonasjon. Dette gjøres ved å sitere ett punkt i en lengre pro et kontra-argumentasjon, uten at man tar med de innledende ordene til dette punktet, nemlig: «På den annen side …». Det er tatt ut, og det er nesten slik at man kan føle at man beveger seg på grensen av sitatfusk. Jeg vil bare spørre statsråden om han i det videre arbeidet vil legge til rette for at alle synspunkter kommer til uttrykk i den dialogen som må komme, og som egentlig krever …(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)