Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2016-05-24:
Det er en del av argumentasjonen fra dem som ønsker å fjerne odels- og åsetesretten, som jeg har lyst til å kommentere kort. For det første, til spørsmålet om alles mulighet til å komme inn i jord- og skogbruk: Jeg syns nesten at noen av argumentene tenderer til egentlig å være et angrep på arveretten som sådan. Det som på mange måter styrer de fleste skifter av jord og skog i Norge, er at man de facto er i posisjon til å arve. Så jeg syns på mange måter det blir noe kunstig å tro at det å fjerne odels- og åsetesretten åpner opp for at nærmest gud og hvermann kan kjøpe jord- og skogeiendommer. I den grad det skulle ha noen betydning, er jo det som i dag må være skranken for mange – og kommer til å bli det hvis man skulle begi seg inn på den veien hvor man fjerner reguleringer – at prisen faktisk vil være uoverkommelig, og at det er de kapitalsterke, som da ikke bor i de bygdene og kommunene hvor disse eiendommene er, som vil trekke vinnerloddet når det gjelder det å tilegne seg jord og skog. I så måte hørte jeg representanten Skutle si at han syns at mye av argumentasjonen fra oss som ønsker å bevare dette instituttet, er konservativ. Da må jeg bare si at ja, akkurat her er jeg verdikonservativ. Jeg syns tidligere stortingsrepresentant Per Kristian Foss, som er sitert i merknadene, hadde en god redegjørelse rundt verdikonservatismen i dette da han sa: «men for en konservativ teller det noe at en ting har vart en stund, at bestemmelsene har lange tradisjoner, at grunnlovsbestemmelsene har bidratt til mange selveiende bønder, som vi som konservative setter uhyre stor pris på, og at det gir forutsigbarhet for en næring og for en stor befolkningsgruppe». Det er, etter mitt skjønn, en god, verdikonservativ argumentasjon rundt dette. Det blir argumentert fra flere med at konfliktnivået i familiene er stort på grunn av dette regelsettet og instituttet. Jeg har sjøl erfaring med dette. Jeg kommer fra en familie hvor det har vært odelsrett ute og gått. Jeg må si at jeg nesten med skrekk og gru tenker på hvordan det hadde vært hvis vi ikke hadde hatt dette instituttet og man nettopp hadde hatt muligheten til å selge ut og ta inn en stor gevinst. De rivningene blant de søsknene ville jeg ikke ha vært en del av. Hvis man virkelig ønsker å forebygge konflikter ved generasjonsskifter i jord-, skog- og landbruket, må man vokte seg vel før man begynner å rive ned disse reglene. Jeg sier ikke at det ikke er konflikter – det er det jo – men vi som politikere må vurdere hva som vil gi minst konflikter. Jeg er overbevist om at konfliktnivået ville stige til himmels mange steder hvis man virkelig åpnet opp for å ta ut de store, kortsiktige gevinstene. Det er det vi er imot. Vi ønsker å tenke langsiktig. Jeg vil også si til det som representanten Werp trakk fram, at en del av diskusjonen rundt bordene ute i landbruksfamiliene og det spørsmålet som mange bønder helst ikke vil ha, er om en vet hvem som vil overta. Blir det noe bedre om en fjerner odelslovgivningen? Snarere tvert imot er det jo – slik jeg oppfatter det – slik at odelslovgivningen i mange tilfeller faktisk kommer en til unnsetning hvis man ikke har svar på det spørsmålet. Det er jo en helt annen dimensjon. Hvis man leter etter noen til å overta gårdsbruket sitt eller skogeiendommen sin, må man etter mitt skjønn gjøre det motsatte av hva regjeringen faktisk gjør i jord- og skogpolitikken, man må bl.a. gjøre det mer fortjenestefullt å drive disse eiendommene, slik at man har en økonomi å leve av og en mulighet for å investere i framtiden. Så jeg mener det ikke blir et riktig bakteppe å stille spørsmålet: Hvem skal overta eiendommen? Til slutt: Særlig Skei Grande, men også flere andre har pekt på den byrden som ungdommer føler ved å måtte overta en eiendom. La meg bare understreke: Odelslovgivningen innebærer altså en odelsrett og ingen -plikt. Der er jeg fullstendig enig med representanten Solhjell – jeg tror det var han som tok opp dette. Hva er det som gjør at man føler en byrde ved å overta en eiendom? Er det disse rettsreglene? Nei, det er det man har sett av innsats og investeringer fra tidligere generasjon, den nære tilknytningen man har til den fysiske eiendommen, og følelsesmessige og kulturelle bånd som er presset. Mange føler at det er ubehagelig, og mange syns det er vanskelig å ta det valget, men det er ikke et valg som vi gjør noe særlig lettere ved å fjerne odelslovgivningen. Jeg holder fast ved tidligere stortingsrepresentant Per Kristian Foss’ ord om at dette handler om forutsigbarhet for en næring og for en stor befolkningsgruppe.