Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Sett utenfra må norsk politikk fortone seg ganske uforståelig. Vi er et rikt land, det rikeste av alle land gjennom alle generasjoner. Staten er rik, og det personlige forbruket er høyt, men samtidig har vi kommuner som har så store mangler at det er iøynefallende. Det er dette paradokset som for de fleste er helt uforståelig og aldeles unødvendig. Norge er et rikt land, som velger å forvalte sin rikdom dårlig. Det er vanskelig å forstå hvorfor det skal være slik, og hvorfor det ikke skal være mulig å prioritere, slik at vi kan bruke vår velstand til å bygge et samfunn med bedre velferd for alle. Det er det SV gjør i vårt alternative statsbudsjett, vi prioriterer. Vi har den samme balansen som Regjeringen, men samtidig finner vi rom for å øke bevilgningene til skolen, for å bekjempe fattigdom, for å fjerne egenandeler, for å fjerne alle usosiale kutt i Regjeringens forslag, for å bygge flere boliger, for å satse på kultur og opplevelser, for å følge opp psykiatriplanen, for å bruke mer penger til kollektivtrafikk og ikke minst for å øke bevilgningene til tiltak mot arbeidsledighet. Kort sagt: Vi satser på fellesskapet, på det fellesskapet vi alle sammen er avhengige av. Det er dette som er det viktigste, å satse på fellesskapet. Det viktigste er ikke lettelser i campingvognavgift eller motorsykkelavgift eller billigere sprit. At Regjeringen velger å knytte seg stadig tettere til Fremskrittspartiet, er et valg de har gjort, og et valg de må ta konsekvensen av. For resultatet ser vi: En politikk, der privatisering er viktigere enn velferd, der rettferdig fordeling ikke engang er et politisk mål, der tiltak for de fattigste skal betales av de nest fattigste, der egenandeler på medisin og helse skal økes, men ikke skattene for de som er rikest, der kommunene går på sparebluss, der åtte av ti kommuner i år går med store underskudd, med kutt i velferdstilbudet som resultat, og der det private forbruket skal øke syv ganger så mye som fellesskapets forbruk, der privatskolene er viktigere enn offentlige skoler, og der skattelettelser for rederiene er viktigere enn å skjerme ytelsene til de arbeidsledige. Dette er en del av de valg Kristelig Folkeparti har gjort, et valg de må forsvare, et valg jeg forstår, og registrerer, de ikke syns er så veldig enkelt. SV har valgt annerledes. I SVs forslag til statsbudsjett finner vi rom for å bruke hele 8 ½ milliard kr mer til velferd i norske kommuner uten å bruke en eneste ekstra oljekrone. Det betyr at vi prioriterer, det betyr at vi bruker mindre penger til mange ting, men det betyr at vi bruker mer til det vi mener er det viktigste, og som de fleste mennesker rundt i Norges land mener er viktigst. Det betyr at vi bruker mindre penger til Forsvaret, vi fjerner kontantstøtten, vi bruker mindre penger til privatskoler, vi øker skatten for dem som har mest, særlig for dem som har store inntekter fra aksjer, og vi vrir investeringer fra oljesektoren til kunnskap og til utdanning. For det betyr bedre velferd, helt fra barnehagen og til sykehjemmet. I Regjeringens statsbudsjett var det som følge av avtalen i opposisjonen tidligere i år 1,7 milliarder kr mer til barnehager. Det er den største enkeltsatsing på barnehager noensinne, og er utelukkende opposisjonens fortjeneste. Til tross for det er det for lite for å nå målet om makspris og målet om å nå en utbygging som muliggjør at alle som ønsker det, skal få plass. Vi er derfor tilfreds med at opposisjonen har forhandlet fram en tilleggsavtale som gir 287 mill. kr ekstra til barnehagene, og som er fulgt opp i budsjettforliket. Det vil bety at det neste år blir nesten 2 milliarder kr mer til barnehager i Norge, og det betyr at fra 1. august neste år vil prisen på en barnehageplass gå ned imot 2 500 kr, og fra nyttår neste år vil prisen ikke overstige 2 500 kr pluss den prisstigning som har vært i perioden. Året etterpå vil vi komme ned i 1 500 kr for en heldagsbarnehageplass, og det er SV meget stolt av å ha vært en viktig del av å få til. I SVs alternative budsjett fremmer vi den storstilte satsingen på kvalitetsheving i skolen, både når det gjelder innhold og når det gjelder bygninger, som vi har lovt våre velgere i valgkampen. Vi ønsker å skape verdens beste skole. SV bruker nesten 3 milliarder kr mer på skole til neste år. Det er ganske uforståelig at dette rike landet ikke har råd til å ha skolebygninger som er moderne, ha moderne undervisningsmateriell, kort sagt: ha en skole som lyser. For det er det vi ønsker at skolen skal gjøre. Dypest sett er det ingenting som er viktigere enn å ruste opp norsk utdanning for å skape læringslyst og nysgjerrighet. For det er det det blir kvalitet av. Men enkelte gjør det til en dyd å late som om det er mulig å få kvalitet uten penger. Ingenting kunne være mer feilaktig enn det. I tillegg fremmer vi forslag innenfor utdanningssektoren om bokstipend i den videregående skolen for å gjøre skolen gratis for alle som går der. Vi vil ha gratis leirskole, og vi fremmer forslag om å få prisen for en heldagsplass i skolefritidsordningen ned imot 760 kr pr. måned. Det man opplever, særlig når det gjelder skolefritidsordningen, er store kutt fra Regjeringen, som vil gjøre at ordningen til neste år vil bli dyrere og dårligere. Det vil i praksis bare være en oppbevaring mens foreldrene er på jobb. SV ønsker ikke dette. Regjeringspartiene, kanskje særlig Høyre, sliter med stor troverdighet i skolespørsmål. De prøver å innbille det norske folk at vi allerede bruker veldig mye penger på skolen, og at vi kan få en bedre skole for mindre penger. De sier at kommunene bruker pengene sine feil, og at bare det blir mer privatisering, mer konkurranseutsetting og større kommuner, vil det bli bedre i alle landets kommuner. Tro det, den som vil! Regjeringen prioriterer i dette budsjettet å bruke inntil 20 000 kr mer pr. elev i privatskoler og ikke én krone mer til de 98,5 pst. av elevene som går i den offentlige skolen. Det betyr at de få elevene som går i privatskolene, er de eneste denne regjeringen har omsorg for innenfor utdanningssektoren, ikke de 98,5 pst. SV prioriterer rettferdig fordeling og fjerning av fattigdom. SVs skatteopplegg vil gi skattelettelser for dem med inntekter opp til 325 000 kr. For dem med inntekter opp til ca. 500 000 kr vil det bli ubetydelige endringer, mens de med store inntekter, særlig fra skattefrie aksjegevinster, vil få skatteskjerpelse. Det er et særnorsk fenomen at vi ikke har skatt på aksjeutbytte. Alle våre naboland har det, unntatt Finland, men de vurderer nå å innføre det. Tyskland har det, England har det, USA har det, Japan har det. Det betyr at vi i Norge har en særnorsk ordning, med skatteamnesti for de aller rikeste. Det viser seg jo i forbindelse med de spørsmål som vi har stilt til departementet, at de 226 rikeste menneskene i Norge, som har en inntekt på over 20 mill. kr i året, har en skattefri aksjegevinst pr. år på over 21 mill. kr. Det betyr altså at disse få menneskene har så store inntekter som med fordel burde ha vært beskattet, for at man skulle klare f.eks. å fjerne fattigdommen. Dette er en av de mest urimelige ting i vårt skattesystem, og en av de tingene som SV ønsker å fjerne. I tillegg ønsker vi – og det er et mål – at vanlige inntekter skal beskattes lavere, og at høyere inntekter skal beskattes mer, særlig inntekter fra kapital. Og dette foreslår vi fordi det er rettferdig, og fordi det frigjør penger til å løse andre viktige samfunnsoppgaver. Men denne regjeringen har dessverre ikke rettferdig fordeling som et mål. Man har kamp mot fattigdom som et mål, men dette betales ikke av de som burde ha betalt det, men av de som er nest fattigst. I tillegg fremmer SV forslag om å øke frikortgrensen for ungdom til 35 000 kr, vi fjerner dokumentavgiften ved kjøp av bolig for ungdom under 30 år, og vi øker avskrivningstiden for industrien til 20 pst., slik også flertallet går inn for, og det er vi glad for. I tillegg øker vi den alminnelige skattesats til 28,5 pst. Men dette kombinerer vi med betydelige økninger i minstefradraget, noe som gjør at alle med helt alminnelige inntekter og opp til godt over det også, får lavere skatt eller uforandret skatt. I tillegg – og det er en viktig bit av SVs skattepolitikk – foreslår vi å følge opp Grønn skattekommisjons mange forslag, der man ønsker mer skatt på miljøskadelig adferd og lavere skatt på arbeid, først og fremst ved en reduksjon i arbeidsgiveravgiften. For staten er dette et nullsumspill, men for miljøet og ikke minst for miljøvennlige arbeidsplasser er dette et betydelig pluss. Bare slik vil det være mulig å omstille Norge til et grønnere og mer bærekraftig næringsliv og bare slik vil det være mulig å følge opp de forpliktelser som ligger på Norge gjennom Kyoto-avtalen og andre internasjonale miljøavtaler. SVs skattepolitikk er grønn og rød. Den er grønn og rettferdig. Det betyr at de økte inntekter som SVs skattepolitikk gir, gir vi ut igjen for å styrke velferdsstaten. Det mener vi er det aller viktigste i den situasjonen vi er i. Noe av det viktigste framover er også å få et lavere rentenivå og ikke minst å få svekket kronekursen. Dette har jo vært en del av dagens debatt, uten at det har vært mulig å få noen bevegelse på det. Regjeringens mantra er at bare vi får et stramt budsjett, vil det meste gå bra. Dette er selvfølgelig ikke riktig. Det man har gjort fra Stortingets side, er å fraskrive seg muligheten til å ha innflytelse på en så viktig del av norsk samfunnsliv. Denne er delegert til hovedstyret i sentralbanken ved at de skal fastsette rentenivået til enhver tid, og Stortinget – eller for den saks skyld finansministeren – skal ikke ha ett ord med i laget. Dette regimet har ikke vist seg å fungere. Det har vist seg å være et dårlig regime for en liten økonomi som Norges. Et lite land med en liten valuta er nødt til å ha en pengepolitikk som henger sammen med de øvrige forhold i økonomien. Når man har en sentralbank som ensidig vektlegger inflasjon og ikke velger å vektlegge produksjon, kronekurs eller for den saks skyld sysselsetting, går dette riktig ille, og det er akkurat det det har gjort. Industrien har fått en ekstra belastning på over 10 pst. de siste årene, som utelukkende skyldes omlegging av valutapolitikken. Det betyr at når lønnsom, konkurransekraftig norsk industri nå sliter og delvis legger ned og flagger ut, skyldes det ikke noe annet enn at vi har fått en styrking av kronekursen som det ikke har vært mulig å leve med. Vi ønsker en endring som gjør at man kan ta mer hensyn til sysselsetting, produksjon og kronekurs, og ikke ensidig se på inflasjonen. Man trenger ikke å endre forskriften til Norges Bank for dette. Man kan bare sørge for å gi en nødvendig presisering, slik at Norges Bank ikke blir så enøyd, men bruker begge øynene og ser alle de ord som står i valutaforskriften. For norsk økonomi er dette ualminnelig viktig. Ikke minst er det viktig for de mange arbeidsplassene som nå legges ned, og for et næringsliv som er konkurransekraftig og overlevelsesdyktig. Jeg er overrasket over at det ikke skal være mulig å få større interesse rundt dette. Jeg er også overrasket over at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet ensidig velger å si at dette systemet fungerer godt, når alle fornuftige mennesker ser at dette systemet overhodet ikke fungerer. Det er derfor Regjeringens ansvar når lønnsomme arbeidsplasser nå legges ned og flyttes ut på grunn av den sterke kronen og den høye renten. De ønsker et system der sentralbanken er overdommer og ikke finansministeren, som saklig sett i ethvert demokratisk system burde ha vært den øverste ansvarlige både for pengepolitikk og finanspolitikk i et land. Det politiske landskapet som tegner seg framover, er ikke spesielt lystelig sett med SVs øyne, og heller ikke sett med øyne som er opptatt av fellesskapet og velferdsstaten. Vi som er opptatt av å ivareta det beste i det norske samfunn og i å videreutvikle velferdsstaten, registrerer at vi har en regjering som har knyttet seg til Fremskrittspartiet. Vi registrerer at denne regjeringen vakler videre med stadig tettere bånd til et parti som har en helt annen dagsorden enn f.eks. det jeg vil anta at Kristelig Folkeparti har. Det betyr at vi nå får mer privatisering og mer konkurranseutsetting. Vi får et samfunn med større forskjeller. Vi får kort sagt et kaldere samfunn. Dette budsjettforliket har, særlig på de punkter som ikke berører økonomi på kort sikt, en veldig klar Høyre-profil. Og det er denne strukturpolitikken som går på konkurranseutsetting, utfordringsrett og fjerning av rettigheter for arbeidstakere, Høyre og Fremskrittspartiet setter kloa i, og som gjør at de får abonnement framover på å føre en politikk i feil retning. Jeg er svært overrasket over at Kristelig Folkeparti kan leve godt i dette selskapet, for Kristelig Folkeparti har egentlig en separat dagsorden som ligger tettere opp mot det som ikke minst SV er opptatt av. Vi har lagt fram et budsjett innenfor de samme rammer som Regjeringen, med den samme balanse som Regjeringen, der det er rom for å prioritere velferd, barn og unge og rettferdig fordeling. Det er vi veldig stolte av. Vi har laget et budsjett som norsk næringsliv vil leve ikke bare godt med, men svært godt med, for vi gir lettelser innenfor de områdene det er nødvendig å gi lettelser på. SV har laget et alternativt budsjett, som burde ha vært vedtatt, men som dessverre ikke blir vedtatt. Utfordringen framover vil jo bli den: Hvis Kristelig Folkeparti fremdeles skal sitte i en regjering tett bundet opp mot Fremskrittspartiet, så får vi et samfunn som ved mange viktige veivalg, vil gå i feil retning. SV vil til enhver tid være der og utfordre fra den andre siden, utfordre på det verdigrunnlaget vi ønsker at det norske samfunn skal bygge videre på. Og det kan oppsummeres veldig kort: Vi ønsker et varmere og mer solidarisk samfunn, med mindre forskjeller mellom folk. Jeg tar med dette opp både de forslagene i innstillingen som vi står sammen med andre partier om, og de som vi er alene om.