Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2014-12-01:
Forrige uke spurte jeg min lillebror om han ville være med som publikum på «Nytt på nytt». Han svarte at han ikke kunne, men sendte en SMS: «Husk at du ikke kan bli mindre morsom enn du var forrige gang, så dette kan bare gå en vei.» Hva skal man med fiender når man har familie? I fjor ble jeg klar over at vi både hadde en opposisjon og en «konstruktiv opposisjon» i Stortinget. Det er spennende. For da statsbudsjettet ble lagt fram tidligere i høst, manglet det da heller ikke på konstruktive tilbakemeldinger. Min personlige favoritt var da representanten Abid Q. Raja reagerte på at Telenors nett var nede, med følgende sitat: «Det går bare ikke an å gi skattelette til bobiler mens Telenors mobilnett krasjer.» Hva skal man med opposisjon? Regjeringen har lagt fram et budsjett som jeg mener for første gang på lang tid tar Norges framtidige utfordringer på alvor. Regjeringene de siste ti årene har antageligvis hatt det største økonomiske handlingsrommet Norge noensinne vil ha. Dette har hatt sammenheng med at etterspørselen i petroleumsnæringen har holdt seg på et høyt nivå, også i årene etter finanskrisen. I denne unike posisjonen for omstilling klarte de rød-grønne det kunststykket å gjøre Norge mer oljeavhengig. I tillegg har vi, ifølge sjeføkonom Steinar Juel i Nordea, aldri tidligere hatt en så sterk forverring av konkurranseevnen. Alle er enige om at vi trenger å omstille Norge fra en oljebasert økonomi til å skape bærekraftige, framtidsrettede arbeidsplasser. Bare i løpet av de to siste årene har 7 000 mennesker i oljebransjen mistet jobben sin. Omslaget i etterspørselen fra oljenæringen vil sette vår omstillingsevne på prøve. Høyre har ment, og mener fortsatt, at det siste vi da trenger, er en særnorsk ekstraskatt som betales av dem som skaper det vi skal leve av etter oljen. Når SSB viser at det kun er tre av ti selskaper som overlever de første fem driftsårene, bør vi se på hvordan vi kan fjerne hindringer for dem. Tilhengerne av den særnorske formuesskatten tar fra investorer, bedriftseiere og gründere som beviselig har skapt verdier og arbeidsplasser, for å bruke dette til nye akseleratorprogrammer, regionale utviklingsmidler og reiselivsprogrammer. Dette er å svekke markedet for risikokapital for selv å framstå som handlekraftig. Det mener jeg er en ganske arrogant form for omfordeling. Jeg har tidligere fortalt at jeg synes det er dårlig gjort at mormor, som begynte som tjenestepike og avsluttet sitt yrkesaktive liv som servitør, må betale formuesskatt etter et arbeidsomt og nøysomt liv. Men med all respekt for mormor: Det er ikke hun som vil investere i nye norske arbeidsplasser og gründerbedrifter fordi hun får økt bunnfradrag. Regjeringen gjør verken seg selv eller næringslivet en tjeneste gjennom å kompromisse vekk det de som skal bake den kaken – som alle i denne sal er så ivrige etter å dele – sier at har stor betydning for dem. Er det noe jeg holder mot regjeringen, er det at vi ikke fjerner formuesskatten slik vi fjernet arveavgiften. De fra Arbeiderpartiet som protesterte høylytt om usosiale skatteletter på grunn av arveavgiften i fjor, gjeninnfører den ikke i år. Vi må bare anerkjenne at for den delen av opposisjonen som ikke er konstruktiv – men bare er opposisjon – vil alt vi foretar oss, være usosialt, da de i sitt verdensbilde har nøkkelen til perfekt fordeling. I den norske debatten skulle man tro at summen av bevilgede penger på statsbudsjettet er et resultat i seg selv. Jeg sier dette vel vitende om at jeg og mine kolleger gjerne skryter av en rekordstor satsing på kunnskapssamfunnet og en storstilt satsing på samferdselsinvesteringer og vedlikehold – helt riktige og viktige prioriteringer for framtiden. Men det er lett å ta ansvar for budsjettpåplussinger. Jeg tar gjerne også ansvar for kutt, reduksjoner og omprioriteringer som gjør at vi bygger et bærekraftig velferdssamfunn som står seg gjennom både kriser og oppgangstider. Representanten Marianne Marthinsen sa at ja, det er riktig at vi som politikere både skal lytte og lede, og dermed ta tøffe avgjørelser når det er nødvendig. Men hun påsto også at det ikke er nødvendig nå, og at vi bare bruker denne retorikken for å gjennomføre våre prioriteringer. Det mener jeg er ganske uansvarlig – å vente til det er en krise, der handlingsrommet for å gjøre relativt skånsomme endringer er borte. Jeg tar gjerne et øyeblikks nedgang på meningsmålingene for å kunne se generasjonene som kommer etter meg, i øynene og si at vi gjorde det vi kunne for å ruste Norge for framtiden. Til det trenger vi strukturendringer – kommunereform, politireform, modernisering av offentlig sektor, incentiver til å skape og belønning for å arbeide: alle de tingene vi jobber med mens de andre er opptatt med å harselere over Segway, lakrispiper og plastposeavgift. Til det siste: Jeg hører finansministeren si at hun vil komme tilbake til Stortinget med utformingen av avgiften i revidert nasjonalbudsjett. Trenger hun tips om utforming for fordeling og utjevning, anbefaler jeg henne å se fredagens «Nytt på nytt». Lillebror sa at jeg var morsom, og er nå tilbake på julegavelisten. Og med budsjettforliket mener jeg at vi har funnet en reell, konstruktiv vei til å ruste Norge for framtiden.