Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-06-01:
Det var innleggene til representantene fra Venstre som gjorde at jeg ba om ordet en gang til. Først til representanten Skei Grande, som ga inntrykk av at de som er aktive i Den norske kirke, har en svært beskjeden makt ved utnevning av biskoper: Systemet med kirkelig statsråd, som nå er bortfalt, var imidlertid nettopp slik at det var de kandidater som hadde størst oppslutning i Den norske kirke, kirkelig statsråd skulle velge blant. Derfor er det å gi inntrykk av at det å engasjere seg i menighetsarbeid og i utvelgelse av kommende biskoper ikke innebærer at det aktive medlem hadde makt, etter min vurdering feilaktig. Ellers var det først og fremst representanten Raja som inspirerte meg. Representanten Raja sa noe svært viktig om den internasjonale utviklinga: mer og mer religion og mindre ytringsfrihet. Det er, for Senterpartiet og meg, veldig sentralt. Det er noe som ikke bare gjelder samfunn som ikke går inn i den vestlige sfære – for å si det på den måten – men også vestlige land. USA er etter min vurdering et klart eksempel på det: mer og mer religion og mindre ytringsfrihet. Så sjølerkjennende syns jeg vi bør være. I Norge har vi ikke fått utviklet den tradisjonen. Det er mange grunner til det, men etter Senterpartiets vurdering er ikke minst måten vår statskirkeordning har blitt praktisert på, en av grunnene til at vi har hatt en mye heldigere utvikling. Jeg var i sjømannskirken i New York sist høst, og der traff jeg en nordmann med mye erfaring fra Nord-Afrika som ga meg noe å tenke på. Vedkommende sa det omtrent slik: Det er godt å gå i en kirke som ikke har stor makt over politiske beslutninger. Det gir grunn til ettertanke. Det at koblinga mellom tros- og livssynssamfunn og politisk makt ikke er så sterk i Norge, slik at det ikke blir mer og mer religion og mindre og mindre ytringsfrihet, er til de grader en styrke. Etter Senterpartiets vurdering er noe av årsaken til denne styrken at vi har hatt den inkluderende norske, åpne folkekirken, og det er et avgjørende argument for Senterpartiet – en folkekirke for de mange, som på religiøst grunnlag ikke sier det så høyt, men som etter evne prøver å praktisere sin tro i hverdagslivet. Prinsipielt, og som jeg sa helt åpent, forstår jeg forslaget. Jeg respekterer det. Jeg går endog så langt her at jeg sier at jeg kan ikke prinsipielt argumentere for en statskirkeordning, prinsipielt argumentere for de paragrafer som her er. Men det er noe som er viktigere enn prinsipper, og det er praksis. Historien har vist så mange ganger at ideologier og prinsipper kan føre ut i elendigheten. Det er praksisen som er avgjørende for våre standpunkter. Derfor legger vi avgjørende vekt på folks mulighet til å utøve sin religiøse praksis i Norge, og at det er det vesentligste. Statskirken ga gode resultater for alle menigheter. Det er altså praksisen, virkeligheten i det som skjer i dagliglivet, som er viktigst – den åpne, inkluderende folkekirken. Jeg vil igjen advare mot at den tause juvel blant medlemmene av Den norske kirke ikke kjenner seg hjemme, fordi Den norske kirke blir for de lærde. Og for meg, som har stor respekt for Hans Nielsen Hauge og haugianerne, er det viktig å hevde nettopp det jeg nå sier, at vi gjennom en bevissthet her, ikke bare hos dem som er teoretisk engasjert, men også hos de mange som er praktisk engasjert i dette, sikrer oss en trygghet på eget verdigrunnlag. Min oppfatning er at trygghet på egne verdigrunnlag er den viktigste basis for toleranse overfor andre tros- og livssynsretninger.