trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-03-12:
Representanten Rui har i sitt innlegg her i dag, og også i andre sammenhenger, gitt komiteen innsikt i episoder som har vært meget uheldige – det kan vi uten tvil stille oss bak. De uttrykker holdninger som vi mener er helt uakseptable, og det anliggendet å få fjernet slike uheldige episoder tror jeg det er tverrpolitisk enighet om. Det tror jeg hele komiteen kan stille seg bak. Men det som er et faktum, er at erfaringer fra land som har innført en kvitteringsordning, viser at den ikke gir de resultatene man ønsker, nemlig et bedret forhold mellom politiet og visse grupper i samfunnet. Når dette er blitt fortalt komiteen av dem som har erfart det, hvorfor vil da Arbeiderpartiet fortsatt holde fast ved en slik ordning?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-03-12:
Jeg er glad for at representanten Rui fra Arbeiderpartiet understreker sammenfallende synspunkter på menneskerettighetene, handlingsplanen og ikke minst verdiene som ligger til grunn for det jeg har uttalt tidligere i dag. Det er helt opplagt at når man har et ståsted forankret i slike verdier og holdninger, har man et godt fundament for å kunne gjøre noe sammen med tanke på å bedre forholdene for alle mennesker. Det gjelder også dette som vi nå debatterer i dag, forholdet mellom politiet og enkelte minoritetsgrupper. Når det legges fram forslag til et prøveprosjekt, kommer jo ikke det på departementets og den politiske ledelses eget initiativ. Det kommer som et resultat av at man blir pålagt å legge det fram. Det kan tenkes man ville gjort dette på en annen måte, uten at jeg har muligheter til å gå inn på det nå.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-03-12:
Jeg har ikke noen liste som jeg kan ta med meg på Stortingets talerstol, over hva slags tiltak jeg kunne tenke meg å gå inn for. Jeg tror det er voldsomt viktig, som et utgangspunkt, å ta fatt i hva som er den faktiske situasjonen i dag. Jeg kunne tenke meg å ta utgangspunkt i at det er en meget stor grad av tillit til politiet, men at det innenfor enkelte områder, innenfor enkelte grupperinger av mennesker som bor her i landet, etniske grupper, er en mindre positiv holding. Så må vi stille spørsmål om hvorfor det er slik, og ta opp dette og drøfte det. Det kan være på etikkseminarer på Politihøgskolen eller i andre sammenhenger, etterutdanning osv., ikke bare som en lærer overfor elevene, men mellom grupperingene som har denne mistilliten, og politiet selv, for å finne fram til måter å jobbe på som vil øke tilliten i framtiden og skape gjensidig forståelse.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-03-12:
Det er klart man kan diskutere hva som er ressurskrevende, og hva som ikke er ressurskrevende. 3 mill. kr er dog penger, og det kan hende det ville koste mer enn det. Det som imidlertid er hovedankepunktet, slik jeg forstod representanten Thorkildsen, er at det var en type nødargumentasjon som lå til grunn for flertallsinnstillingen. Det er det ikke. Grunnen til det er jo at det forslaget, slik jeg har tolket det, og slik jeg tror flertallspartiene har tolket det, egentlig bygger på noen få linjer i et forslag fra en artikkel om dette problemet. Man griper fatt i en tanke i artikkelen og bruker det som forslag. Det er en flygetanke som gjøres til et forslag fra Stortingets talerstol. Det er etter vår oppfatning ikke noe godt grunnlag for å sette i gang en ordning.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-03-12:
Representanten Arnstad uttrykker forbauselse over at regjeringspartiene ikke støtter Regjeringens forslag. Til det er å si at Regjeringens forslag er et resultat av et vedtak gjort av et flertall i Stortinget, hvor regjeringspartiene ikke var med. Når dette legges fram, er vi fortsatt imot den ordningen som vi stemte imot den gangen det var et flertall av opposisjonspartiene for på Stortinget. Mener representanten Arnstad at det virkelig er slik at så fort en regjering er blitt pålagt av et flertall – mot regjeringspartienes vilje – å fremme et forslag, er regjeringspartiene nødt til å endre synspunkt og gå inn for noe som man faktisk er imot? Er det slik Senterpartiet driver politikk?
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-12:
Jeg la merke til at representanten Marthinsen en rekke ganger brukte uttrykk som «følge nøye med». Det er jo et uttrykk som vi er glad i også i mitt departement. Ofte møtes det med litt skepsis, fordi folk føler at én ting er å følge med, men hva gjør man med det? Jeg tror det er svært viktig nettopp å understreke at det å følge nøye med i ting av denne typen, er en viktig realitet. For, som Marthinsen var inne på i sitt hovedinnlegg, er internasjonal oppmerksomhet om den type ting i seg selv en svært viktig faktor. Det er i seg selv viktig å følge med, og jeg kan bekrefte at det gjør vi. Så var det spørsmål om de operative grepene. Jeg er glad for å konstatere at Marthinsen og jeg er helt enige i den grunnleggende tenkning, nemlig at vi engasjerer oss. Og vi engasjerer oss på en slik måte, vil jeg håpe, at vi er i kommunikasjon, at det lyttes, og at det er mulig å nå frem. Det som ofte er en av de viktige tingene i internasjonal politikk, er at det ikke er nok å uttale seg slik at det norske hjemmepublikum er fornøyd, man må også sørge for at det engasjementet man har, virkelig fører til en forandring, at det gjør en forskjell. Jeg tror at vi har greid å organisere vårt engasjement på et meget viktig område i forhold til Vietnam på en slik måte at de også hører på oss, og det er jo hele poenget.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-12:
Jeg konstaterer da at det er enighet mellom representanten Marthinsen og meg om hvordan vi skal nærme oss disse spørsmålene. Lars Rise hadde en litt annen innfallsvinkel, nemlig hvordan man skal bruke bistand som politisk virkemiddel eller som et «ris bak speilet», som var representanten Marthinsens uttrykk. Det er et annet område enn det som er mitt ansvarsområde, og det er en vinkel som vi ikke har forfulgt i Vietnam hittil. Jeg er enig i at det må være en pisk. Problemet er bare at piskesnerten ofte går ut over andre enn dem som fatter beslutningene. Det er det fundamentale dilemmaet vi står overfor ved å bruke fattigdomsbekjempelsen i denne sammenhengen. I Zimbabwe står man overfor den situasjonen at det ikke er mulig å få gjort det man ønsker innenfor denne situasjonen. Dette dilemmaet oppstår veldig tydelig i forbindelse med Burma, som ble nevnt, nemlig hvem det er som føler piskesnerten når vi bruker den typen virkemiddel. Det må vi tenke meget nøye igjennom. Vi drøfter selvfølgelig dette fortløpende med den ansvarlige minister. Men det er altså et virkemiddel vi hittil ikke har benyttet her.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Interpellanten tok opp en veldig bekymringsfull situasjon. Både interpellanten og den foregående taler redegjorde for en rekke eksempler på situasjonen i Vietnam. Som representanten Korsrud også korrekt sa, har vi å gjøre med et kommunistisk regime, og et totalitært regime. Man kan stille seg spørsmålet om det er noen virkelig vilje til endring. Er det vi opplever som små fremskritt enkelte ganger, uttrykk for en prosess mot økt demokrati? Jeg tviler dessverre på det. Man har sett, som utenriksministeren også påpekte, en bedret situasjon i forhold til fattigdomsbekjempelse, samtidig er det en negativ utvikling for menneskerettighetssituasjonen. Hvordan forholder vi oss til slike stater og regimer? Hvordan kan vi påvirke? Dette var også grunnlaget for interpellasjonen, og det er den store utfordringen og problemet. Vi forholder oss jo fra norsk side ulikt til ulike totalitære regimer. Når det gjelder Zimbabwe, har vi kuttet bistanden, og Burma isolerer vi totalt. Er det ønskelig i forhold til Vietnam? Det er mulig at det ikke er det. Både utenriksministeren og interpellanten argumenterte sterkt for at det er viktig å inkludere. Det kan være mye godt i de synspunktene, men en inkludering kan også være en form for å gi aksept. Hvis det oppfattes slik og tolkes slik fra myndighetenes side i f.eks. Vietnam, så er det bekymringsfullt. Nå skal jeg ikke ta til orde for verken isolasjon eller boikott av det vietnamesiske regimet, men jeg for min del håper at den type regimer ikke er der for å bestå for alltid, men at de før eller senere står for fall, og gjerne før. Kan vi fra norsk side på noen som helst måte bidra til å etablere et levedyktig demokrati i Vietnam, så bør vi gjøre det. Den indirekte bistanden gjennom Verdensbanken nevnte representanten Marthinsen som én måte å påvirke på. Den stat-til-stat-bistanden som dog er beskjeden, men som er til stede fra norsk side, kan være en annen måte. Jeg tror vel ikke at disse midlene, i hvert fall ikke de bilaterale, er av en slik størrelsesorden at de vil påvirke det vietnamesiske regimet til å endre seg utelukkende på grunn av det. Men vi har opplevd andre ganger at vi har valgt å bruke slike metoder for å komme i en litt tøffere dialog med enkelte land. Og jeg tror det kan være vel verdt å forsøke å se om ikke den nåværende menneskerettighetsdialogen kan utvides også med andre typer virkemidler.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
Det er ingen tvil om at dette er eit veldig bra initiativ frå representanten Marthinsen, og det har SVs fulle støtte. Ser vi på situasjonen i Vietnam, der det er veldig mange ulike etniske grupper som på ein måte prøver å tilpasse seg også ei raskt veksande befolkning, er det klart at det her er store interne konfliktar, og menneskerettsproblema er heilt klart aukande. Det er både etniske, religiøse og økonomiske konfliktar, og det kan òg gå så langt at dei faktisk kan true Vietnams interne stabilitet. Det verkar som om Vietnam er på veg inn i den gruppa av land i Søraust-Asia som stadig har etniske konfliktar, og der situasjonen er den at hæren, i alle fall til tider, faktisk blir brukt til å slå ned på etnisk opprør. Så kan ein berre tenkje seg kva kår menneskerettane har, dei kan ikkje vere spesielt gode. Det som har skjedd gjennom dei siste åra i Vietnam, er at folk som bur i overbefolka byar, blir flytta ut på landet, opp i fjellområda, og det føregår ei slags form for etnifisering, altså ein har begynt med stor «cash crop»-dyrking av kaffi. Og vi kjenner til at ein av grunnane til at kaffiprisane har gått ned, er at Vietnam har kome inn på marknaden med ein enorm produksjon. Dette skaper vanskar for etniske minoritetar som oppfattar dette som sitt område, og som ikkje har «cash crop»-kulturen inne. Når det gjeld religionsutøving og ytringsfridom, er det ingen tvil om at menneskerettane blir brotne både overfor enkeltindivid og grupper, det viser rapportane tydeleg. Då handlingsplanen for menneskerettar blei diskutert i Stortinget i november 2000, blei det lagt vekt på ti viktige tiltak. Og slik eg iallfall ser det, har Regjeringa også følgt opp desse punkta, etter det eg skjønar av utanriksministeren sitt svar. I punkt 8 står det heilt klart: «Regjeringen vil styrke menneskerettighetsdialogen med Kina, Tyrkia og Cuba, og søke å etablere dialog med Vietnam og Indonesia.». Så det er ingen tvil om at denne dialogen har blitt etablert. Men så kan ein spørje seg: Er det nok? Det er spørsmål ein alltid kan stille seg. Eg ser at det bilaterale forholdet delvis er i orden, og at kontakten er oppretta, ifølgje denne handlingsplanen. Men mi utfordring til utanriksministeren er: Kva gjer Noreg i FN-systemet for å ta opp dette både i MR-kommisjonen og i andre samanhengar multilateralt?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2004-03-12:
Dette er en velkommen debatt. Vi taler om et av de mest brutale diktaturer i Asia. Og når man besøker Vietnam, får man inntrykk av at kommunisttiden er over, fordi man ser reklame for Coca-Cola og IBM, men det er den så visst ikke. Det foregår en omfattende aktivitet fra det vietnamesiske kommunistpartiets side for å forbedre Vietnams menneskerettsprofil i utlandet. Generalsekretæren i kommunistpartiet besøkte Brussel i går, og jeg tror vi må se dette besøket i lys av denne hektiske aktiviteten for å forbedre profilen. Det er lett å forstå at kontakten er viktig i lys av det vietnamesiske kommunistregimets behov for massiv finansiell støtte, noe som man nå får både fra EUs medlemsstater og fra andre land, kanskje særlig lån og kreditter fra Det internasjonale pengefondet, IMF. Og vi er nødt til å stille krav. Og jeg vil utfordre utenriksministeren spesielt til å kommentere dette. Hvordan kan Norge bidra til at man stiller krav om «good governments», og med godt styresett, også når det gjelder Vietnam? Vi vet at det gjør inntrykk når man strammer til på lånetilsagn, og det har skjedd minst én gang tidligere. Vietnams eldgamle buddhistiske kultur holdes i et jerngrep av regimet. Det er ca. 80 millioner innbyggere i Vietnam, og 2 millioner medlemmer av kommunistpartiet holder denne nasjonen i et jerngrep. Det er 50 millioner buddhister og 8 millioner katolikker. Det er klart at disse store religiøse samfunn representerer en trussel mot det lille kommunistpartiet, som har all makt. Jeg tror at det er et tidsspørsmål før diktaturet må gi tapt, og da er det viktig at vi kan bidra. Selv besøkte jeg både Thich Quang Do og fader Nguyen Van Ly i april 2001. Thich Quang Do har vært trakassert gjennom flere tiår. Under flommen for fire år siden f.eks. fikk han ikke lov til å drive humanitært arbeid i regi av buddhistene, fordi man var redd for at han skulle bli for populær på grunn av det. Hva består fader Nguyen Van Lys forbrytelse i? Jo, han har skrevet et lite hefte om § 18 og § 19 i den internasjonale menneskerettserklæringen og har påpekt at Vietnam har signert denne. Han har fått kuttet fakslinjer og telefonlinjer, og da jeg satt i møte med ham, ble vi omringet av ca. 100 politisoldater. Jeg ble arrestert og fikk smake noe av dette brutale regimet. Jeg mener at vi må kreve noe, at Thich Huyen Quang, den øverste lederen for buddhistsamfunnet, Thich Quang Do og fader Nguyen Van Ly må løslates øyeblikkelig. Det må bli slutt på grove overgrep. Det er viktig med dialog, men jeg har faktisk ikke registrert en forbedring. Det løsnes litt, og så strammes det til igjen. Men det er viktig å gjøre noe nå. Det som kan gjøre inntrykk, er å stramme til finansielt og stille krav.
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-03-12:
Interpellanten tar for seg et særdeles viktig tema – menneskerettighetene i et kommunistisk diktatur. Ytringsfrihet og demokratisk fungerende institusjoner er en stor mangelvare. Vilkårlige fengslinger, straffeforfølgelser og henrettelser skjer – uten det helt store engasjementet mot det fra den frie verden. Den begeistring som preget deler av den vestlige verden etter Ho Chi Minh-styrkenes innmarsj i Saigon våren 1975, har falmet – og endt i et 30 års sammenhengende brudd på menneskerettighetene. Vietnam, med sine 80 millioner innbyggere, har hatt behov for økonomiske reformer, i likhet med sine kommunistiske naboland Kambodsja, Laos og, ikke minst, Kina. Disse landene ønsker å ta del i den globale, økonomiske veksten. Mye av den sosiale og økonomiske velferden disse landene nå opplever, er skapt som et resultat av billige og masseproduserte varer for markedsføring og salg over hele verden. Uten åpne internasjonale markeder for salg, teknologiutveksling og liberale internasjonale kredittmarkeder ville den økonomiske veksten i disse landene vært langt lavere. Den åpenheten disse landene opplever i den økonomiske samhandelen med andre land, opplever ikke innbyggerne i disse landene. Brudd på menneskerettigheter skjules bak den vellykkede økonomiske fremgangen de siste årene. Allikevel blir millioner av mennesker i den sørøstasiatiske regionen utsatt for hjernevask og tortur, med døden til følge. Kvinner blir fornedret og voldtatt. Tidligere president i Kina, Jiang Zemin, utstedte til og med et direktiv mot den upolitiske meditasjonsbevegelsen Falun Gong: «Ødelegg deres rykte, ødelegg dem finansielt og eliminer deres kropper.» Denne brutale handlingen blir altså tilkjennegitt av den øverste politiske ledelsen i Kina overfor mennesker som mediterer og bærer gule skjerf. De torturmetoder som er avslørt brukt mot mennesker med avvikende syn på den kommunistiske ideologi, er ikke mildere i formen selv om landene økonomisk har åpnet seg for utenverdenen. Snarere er de enda mer brutale og utspekulerte, fordi det internasjonale samfunnet fokuserer på økonomisk og politisk samkvem og ikke på brudd på menneskerettighetene. Ikke bare utøver de sørøstasiatiske kommunistiske statene vold og tortur og begår overgrep mot politiske dissidenter, religiøse ledere og etniske minoriteter, de utøver også fiendtlige handlinger mot nabostater. Særlig Kina, med sin sterke interne kontroll, begår utilbørlige overgrep mot land som Nepal, Tibet og Bhutan. Det demokratiske Taiwan blir stadig utsatt for innblanding i indre anliggender fra Kina. Kina har fremsatt nærmest en stående trussel om invasjon om ikke Taiwan behersker seg i forsøket på å bli internasjonalt anerkjent som et selvstendig land. Norge, som selv kjempet for selvstendighet i noen hundre år, burde være forkjemper for bl.a. anerkjennelsen av et selvstendig Taiwan under FNs flagg. Norge må også målbære overfor verdenssamfunnet at bruddene på menneskerettighetene i Vietnam og den øvrige regionen ikke kan dekkes bak vellykkede økonomier.
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-03-12:
Fremskrittspartiets Jan Arild Ellingsen har uttalt til NTB at det er ressurssituasjonen i politiet og ikke andre hensyn som gjør at Fremskrittspartiet ikke vil bruke 2–3 mill. kr på prøveprosjektet for kvitteringsordning. Betyr dette at Fremskrittspartiet egentlig ønsker en kvitteringsordning og vil foreslå dette i sine fremtidige budsjetter? Fremskrittspartiet stemte i juni 2002 sammen med Arbeiderpartiet og SV for forslaget om kvitteringsordning med den begrunnelse at det ville styrke rettssikkerheten. I det samme møtet fremmet Fremskrittspartiet forslag om bruk av vannkanoner ved store demonstrasjoner, og å utstyre politiet med batonger og pepperspray. Skurrer det ikke litt i representanten Ellingsens argumentasjon om bedre rettssikkerhet når politivisitasjon krever utdeling av kvittering til den visiterte, mens vannkanoner nærmest kan skyfle unna hundrevis av demonstranter uten noen form for kvittering? Hvordan tolker Fremskrittspartiet rettssikkerheten under slike omstendigheter?
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-03-12:
Ingenting er mer forfeilet enn å tro at kvitteringsordningen vil være forskjellen på om vi har rettssikkerhet i Norge, eller om vi ikke har rettssikkerhet i Norge. Et av de viktigste målene med politireformen var å bekjempe hverdagskriminaliteten, det var å skape trygghet i hverdagen for alle de menneskene som går ute på gater og torg og i det åpne rom. Det var også å ha et synlig og operativt politi i Norge. Jeg synes kvitteringsordningen er en uhensiktsmessig og byråkratisk løsning på et problem som er overdimensjonert av opposisjonen. Det skaper kun mer papirarbeid for politiet. Det er ikke så enkelt som det har vært sagt fra denne talerstolen, at dette ikke skaper byråkrati. Resultatet av dette er faktisk stikk i strid med hva representanten Magnhild Meltveit Kleppa har hevdet i denne salen. Hun ønsket mer politi i gatene og ikke mer politi bak skrivebordene. Er det ikke slik når Senterpartiet nå går inn for dette, at Marit Arnstad har et motsatt syn av hva hennes partifelle Meltveit Kleppa har på dette?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
Jeg vil påstå at det er tvert imot. Det er representanten Linda Cathrine Hofstad og hennes kollegaer i regjeringsfraksjonen som ikke ønsker å finne ut om dette er et godt forslag, gjennom nettopp det prøveprosjektet som hennes egen regjering har foreslått. Jeg vil vise til at i Regjeringas handlingsprogram mot rasisme og diskriminering, hvor det vedkjennes at det kan være tilfeller av etnisk diskriminering i politiet, ramses dette tiltaket opp som ett av flere tiltak som kan iverksettes for å forhindre diskriminerende metoder rettet mot etniske minoriteter. Jeg vil også vise til at dette er ganske alvorlige saker. European Commission against Racism and Intolerance har i sin siste rapport om Norge faktisk anbefalt innføring av et system for overvåking av hyppigheten av politikontroller av enkeltpersoner. Og vi har fått kritikk fra FN for at vi ikke har noen ordninger som kontrollerer at politiet ikke diskriminerer etniske minoriteter. Så dette syns jeg vi skal ta litt mer alvorlig.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
For å si det slik, så tror jeg ikke man trenger å være medlem av Mensa for å skjønne at det her har vært en intern strid i Fremskrittspartiet i forhold til hvorvidt man skulle gjennomføre dette. Man har hatt visse problemer i forhold til stolthet og ære, tror jeg også, i forhold til hvordan man opptrådte i salen den aktuelle kvelden da dette ble vedtatt. Jeg respekterer i og for seg at Fremskrittspartiet har valgt å snu, men det er noe med å senke fanen en smule i forhold til de argumentene som man nå har brukt for å gå imot kvitteringsordningen, hvor representanten Ellingsen fra Fremskrittspartiet har vært rimelig knallhard utad og forsøkt å si at dette nærmest vil ta knekken på norsk politi økonomisk, fordi det vil bli voldsomt dyrt og voldsomt byråkratisk. Jeg vil da be representanten Ellingsen, siden han synes å være åpen for en endring, om å lese innstillingen fra mindretallet én gang til for å se hvorvidt dette virkelig er en meget byråkratisk og dyr ordning.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
Begrunnelsen for dette er ikke endret. Den er, som jeg har forklart tidligere, basert på en bekymring som bl.a. ECRI og FN har hatt i forhold til oss. Sjøl Regjeringa innser at muligens noen internt i politiet har problemer i forhold til etniske minoriteter, og det har vi prøvd å ta konsekvensen av med dette forslaget. Det er klart at vi har jobbet gjennom møter med forskjellige representanter både fra Politiet, fra forskningsmiljøene og andre for å se på hvordan vi kan utforme dette til å bli best mulig. Vi hadde i starten et håp om at vi kanskje kunne få i hvert fall Fremskrittspartiet til å stå dette løpet ut, og kanskje også få hele komiteen til å stå bak. Så vi oppfatter ikke at vi har endret begrunnelsen for å gå for dette – tvert imot.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
Det er mye å reagere på i måten Høyre opptrer på fra denne talerstolen i denne saken. Det første jeg reagerer sterkt på, er at representantene fra Høyre glatt overser det faktum at deler av den norske multietniske befolkningen faktisk føler at de ikke har tillit til politiet. Når representanten Helleland i stad f.eks. sa at politiet nyter høy tillit, så fortalte han ikke samtidig at det gjelder ikke for en del av befolkningen, spesielt ikke den delen av befolkningen som har minoritetsetnisk bakgrunn. Det er et problem som jeg hadde forventet at også Høyre, som påberoper seg å være et parti som er for inkludering av disse i samfunnet, ville ha tatt innover seg og således jekket seg noe ned i denne saken. En annen ting som gjelder framstillingen fra Høyre, går på hvorvidt dette ville være meget kostbart og byråkratisk. Som representanten Hofstad vet, er det snakk om et visittkort med et tjenestenummer og sted og tid for kontrollen. Og så er det ikke slik at politibetjenten må kjøre rett tilbake til politistasjonen og registrere dette. Som Hofstad vet, er det faktisk slik at det kan vedkommende gjøre på slutten av arbeidsdagen sin, eller ved innbringelse av en person hvorved vedkommende allikevel skal til politistasjonen. Så dette er bare tull.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
Jeg la merke til at representanten Ellingsen kritiserte pengebruken i forhold til dette, og at det er derfor man nå snur. Man vil ikke bruke 3,5 mill. kr. For det første vil jeg bare gjøre oppmerksom på at det forslaget som ligger fra mindretallet, er en begrenset utgave av det som lå fra departementets side, bl.a. skal man ikke opprette et helt nytt system for å registrere opplysninger. Man skal bruke den PH-loggen som ligger. For det andre vil jeg komme med en liten oppfordring til representanten Ellingsen om at man kanskje heller ikke skal bruke av Justisdepartementets knappe ressurser for å utrede hvorvidt de tiltakene som man til enhver tid måtte finne hensiktsmessig i Stortinget, faktisk viser seg å være det. Jeg lurer på om representanten Ellingsen mener det er et mål å få flere etniske minoriteter inn i politiet. Vil Ellingsen i så fall sette i gang ekstra tiltak, og da ikke nødvendigvis kvotering, for å få flere minoriteter inn i politiet, fordi dette vil være en fordel, i motsetning til Ellingsens holdning når det gjelder kvinner i politiet?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
Det er deler av flertallsinnstillinga som jeg har problemer med å forstå, og som jeg ikke klarer å oppfatte som annet enn ren nødargumentasjon. Det gjelder særlig det som står på side 4: «Flertallet er svært kritiske til at mindretallet foreslår innført en ordning som på ingen måte har vært på høring hos de berørte parter, ei heller utredet med tanke på ressurser og andre praktiske forhold.» Jeg syns det er merkelig, i og med at mindretallet her har foreslått en kvitteringsordning som er mindre omfattende i omfang enn det som var lagt fram fra departementets side. Det handler ikke om å ha et A4-ark, et skjema, hvor man skal registrere en masse opplysninger, og så spurte tilbake til politistasjonen og registrere de samme opplysningene i et helt nytt system der. Det handler om et visittkort. Jeg forstår ikke, selv om jeg har brukt litt tid på å prøve det, hvorfor man ser på en slik type ordning som svært ressurskrevende, byråkratisk og dermed helt uaktuell.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
Jeg tror at tillit til politiet er helt nødvendig i et demokratisk samfunn, og også at det vil gi et mer effektivt politi. Det er noe av bakgrunnen for at vi fremmet dette forslaget om kvitteringsordning. Jeg har lyst til å gå lite grann videre og spørre justisministeren om hvordan han vurderer en del av tiltakene som bl.a. Liv Finstad nevnte for oss da vi hadde møte med henne. Hun nevnte at det er nødvendig å se på om nyutdannet politipersonell skal starte sin karriere i ordenstjenesten, fordi det er nettopp her møtene med publikum finner sted, og det kan være ganske tøffe møter. Hun sa at det er viktig for oss nå å få et forklarende politi, som i større grad imøtekommer publikums behov for informasjon. Hun nevnte praktisk konflikthåndtering og den rapporten som ligger til behandling på Politihøgskolen, og hun nevnte at det er behov for et forskningsprosjekt for å se nærmere på hvordan minoriteter som anmelder saker til politiet, blir behandlet. Er dette saker som justisministeren kan tenke seg å gå videre med for å forsøke å få nettopp et mer tillitvekkende og effektivt politi i framtida?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-12:
Jeg har bare lyst til å si noen ord til slutt. Jeg syns at representanten Hove hadde et meget godt innlegg når det gjelder dette med tillit – bortsett fra akkurat slutten, hvor han tillot seg å nevne at representanten Skei Grande skal ha æren for dette med synlig tjenestenummer. Det er altså ikke tilfellet. Det var en frekkhet fra hennes side. Jeg syns at det er viktig ikke å ta nettopp forslag om kvitteringsordning som et tegn på at man har en grunnleggende mistillit til politietaten. Det er altså helt feil. Men det vi må ha, er en ydmykhet i forhold til at visse grupper av befolkningen ikke har den nødvendige tillit til politiets arbeid, og at de føler at de blir kontrollert hyppigere enn andre. Vi vet også fra undersøkelser at man i andre deler av offentlig sektor møter minoritetsbefolkningen med noen fordommer som den øvrige befolkningen ikke blir møtt med. Dette er forskning som vi har hatt over lang tid. Det er også bare å gå i seg sjøl og lete fram egne fordommer, så vet vi at det er tilfellet at mennesker som på en måte avviker fra normalen, som gjerne er det store, hvite flertallet, ofte blir behandlet annerledes enn resten. Derfor ser vi det fra SVs side som veldig viktig å øke andelen av mennesker fra minoritetsbefolkningen i politietaten. Det er veldig viktig framover. Og som kvinnepolitiker som har jobbet veldig mye med kvinners stilling både innenfor politietaten og i andre deler av befolkningen som har en sterk mannsdominans, vil jeg også advare mot å legge ansvaret på de gruppene som er utsatt, og som er i mindretall, for hvorfor de f.eks. ikke kommer seg opp og fram, og møte dem med skepsis når de sier at de føler seg diskriminert. Maktutredningen har f.eks. vist at det store, mannlige, hvite flertallet oppfatter at det ikke handler om diskriminering når kvinner ikke får de samme mulighetene til å vise hva de duger til, som menn får, mens kvinner i stor grad oppfatter at dette handler om diskriminering, enten direkte eller indirekte. Jeg har hatt diskusjoner også i politietaten når det gjelder kvinners stilling, hvor jeg har advart mot å tillegge minoritetsbefolkningen, i dette tilfellet kvinnene, ansvaret for hvorfor de ikke oppnår de samme resultatene innad i etaten som menn gjør, når det gjelder f.eks. stilling og opprykk. Jeg syns at den holdningen som representanten Hove gav uttrykk for fra talerstolen her i stad, var forbilledlig i forhold til å ta på alvor nettopp det at man ikke trenger ha mistillit til hele etaten, men man må altså innse at det fins noen holdninger der, som hos oss, som vi faktisk er nødt til å bekjempe.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2004-03-12:
Høyre ser veldig alvorlig på at Sosialistisk Venstreparti fremmer et privat forslag og endrer intensjonen underveis, når de forstår at det ikke er noe behov for det forslaget de fremmer. Inga Marte Thorkildsen sa i Stortinget den 19. juni 2002 at det handler om «grunnleggende rettssikkerhetsprinsipper». Videre: «Det dreier seg om muligheten til å undersøke hvorvidt politiet går spesielt etter bestemte grupper på grunnlag av fordommer som man måtte ha, og som man ikke nødvendigvis på en måte har med vilje, eller om vi tvert imot kan fastslå at dette ikke skjer.» Representanten Thorkildsen sier i den videre behandlingen at det har ingenting med etniske minoriteter å gjøre. Det sier også Arbeiderpartiet, selv om representantene Gjul og Storberget i en kronikk i Dagsavisen 2. juni 2003 sier at viktigheten av ordningen er at personer med en annen hudfarge blir kontrollert oftere enn andre av politiet. Er det slik at SV lar seg så lett påvirke av interesseorganisasjoner at man faktisk ikke går ut og undersøker om det er behov for det forslaget som man stiller, og som man ønsker at Stortinget skal ta stilling til?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2004-03-12:
Ja, er det noen som ikke har vært rotete her, så er det i hvert fall regjeringspartiene. De som har rotet, er SV og Arbeiderpartiet, som går vekk fra sin opprinnelige begrunnelse. Det har jo forslagsstilleren framhevet selv, at det ikke lenger er behov for det som egentlig var intensjonen, og at vi underveis må gjøre om dette forslaget, slik at det blir en måte for politiet til å se på hvordan man bruker ressursene sine, og hvordan politiet opptrer overfor publikum i enkelte situasjoner. Begrunnelsen vår for ikke å gå inn for et prøveprosjekt, er at det koster 3 mill. kr for mye. 3 mill. kr koster et prøveprosjekt i de to politidistriktene pluss mye teknisk utstyr og stor bruk av unødige ressurser. Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker nemlig å bruke Politiets ressurser på å bekjempe kriminalitet istedenfor unødig å gå inn for en prøveordning som vi ikke kommer til å innføre.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2004-03-12:
Jeg har ikke tenkt å jekke meg ned. SV sløser jo og strør om seg med penger, så for SV er 3 mill. kr til et prøveprosjekt ikke så mange penger. For Høyre er 3 mill. kr ganske mye penger til politiet, som fra før av har altfor knappe ressurser. De tre millionene kan brukes til mye, nemlig å bekjempe kriminalitet istedenfor å innføre prøveprosjekt som det ikke vil komme noe ut av. Jeg lurer på hvilken statistikk representanten Thorkildsen refererer til. Vi har ikke sett noen statistikk over tilliten til politiet fra den multietniske delen av befolkningen. I Politiets avdeling i Oslo for klager på polititjenestemenn har de registrert noen få klager. Hvis det er et så stort problem for minoritetsbefolkningen i Norge hvordan politiet møter dem, så synes jeg det er helt spesielt at det ikke har kommet flere klager på hvordan politiet opptrer i møte med publikum.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2004-03-12:
Jeg skal svare en gang til, og jeg håper at representanten Gjul forstår det denne gangen. Høyre ønsker ikke å bruke flere millioner kroner på et slikt prøveprosjekt. Vi har tillit til at politiet selv, gjennom egen forskning på Politihøgskolen, vil finne fram til arbeidsmetoder som er viktige for at politiet skal bli bedre i møte med publikum. Vi tror på det holdningsskapende arbeidet, og vi tror at politiet selv skal finne fram til hvordan de eventuelt skal bli bedre i møte med publikum. Jeg synes jo det er litt spesielt at representanten Gjul går løs på vår argumentasjon. Nå har Høyre bare hatt ett innlegg foreløpig, og det er tydeligvis mangel på argumentasjon når det gjelder dette forslaget, som gjør at Arbeiderpartiet går løs på vår måte å argumentere på.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Jeg vil først få lov til å takke SV for deres bekymring for indremedisinen i Fremskrittspartiet. Det er bestandig greit å ha litt omtanke for hverandre, og det skal man ha. Så får vi vurdere innholdet i den etter hvert. Jeg registrerer at representanten Thorkildsen er bekymret for uttalelsene fra André Kvakkestad. Hun refererte bl.a. til en del ting han sa i 2002. Og det siste hun refererte i stad, var det han sa om at «slik sett ønsker vi å få forslag om dette til Stortinget». Hvis hun leser stortingsmeldingen fra departementet, står det bl.a. – også et referat fra det Fremskrittspartiet gav uttrykk for – at Fremskrittspartiet «vil komme tilbake til den konkrete behandlingen når forslagene blir fremmet». Da blir det merkelig for meg at representanten Thorkildsen på vegne av Fremskrittspartiet allerede har konkludert med hensyn til hva vi skal gjøre. Er det slik å forstå at representanten ikke er enig i den formuleringen som står i stortingsmeldingen, hvor Fremskrittspartiets uttalelse fremstår korrekt, slik som den skulle være, nemlig at vi «vil komme tilbake til den konkrete behandlingen»? Er det feil i forhold til hvordan representanten oppfattet det?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Jeg har full forståelse for Arbeiderpartiets ambisjon og ønske om å ta tak i ting som de opplever som urettferdig. Det synes jeg er bra, og det skal man selvfølgelig støtte opp om. Samtidig er nok representanten Rui også rimelig klar over at i det politiske systemet handler mye av dette om tillit og prioritering. Således er iallfall vår tilnærming til denne saken. Arbeiderpartiet var budsjettpartner med regjeringspartiene i fjor høst. Hvis denne ordningen var så viktig, hva var da årsaken til at Arbeiderpartiet ikke valgte å prioritere den på topp da man skulle inn i forhandlinger? Arbeiderpartiet hadde andre ting som partiet var veldig tydelige på. Her ville man sannsynligvis kunne ha lagt føringer gjennom forhandlinger med Regjeringen på hvordan man til sjuende og sist skulle ende opp i denne saken. Men da var det altså ikke viktig nok. Er det korrekt?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Jeg vet ikke om jeg skal starte med «halleluja» – jeg skal kanskje være forsiktig med det. For meg blir utfordringen fra Gjul litt paradoksal. Her får altså Fremskrittspartiet først og fremst kritikk for å ha snudd, men nå blir jeg samtidig utfordret til å snu på nytt.(Munterhet i salen) Er det slik at det overordnede i dag er å sette oss i skvis, er man i ferd med å lykkes. Det er min konklusjon så langt. (Munterhet i salen) Tilbake til selve utfordringen som jeg fikk. Hvis man legger viljen til, tror jeg representanten André Kvakkestads intensjon sist var at hvis det da kom et forslag – og det gjorde det, da vi i Fremskrittspartiet støttet Arbeiderpartiet og SV – fikk man gått igjennom problemstillingene, om det er et problem at norsk politi forskjellsbehandler i stor grad. Det vi samtidig sa – jeg skal ikke si at det er siste gangen jeg sier det i dag, jeg må kanskje gjøre det flere ganger – var at vi skulle komme tilbake til den konkrete saksbehandlingen når saken ble lagt fram for Stortinget. Det har vi gjort i dag.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Dette er i ferd med å bli en sprudlende forestilling, registrerer jeg! Jeg er glad for representanten Dybevigs bekymring for Fremskrittspartiets holdninger til kvitteringsordningen. Samtidig: Hvis han er bekymret over at vi har snudd, kunne kanskje Høyre ha støttet dette, hvis det var slik at han faktisk ønsket det. Det hørtes nesten slik ut på det innlegget han nå hadde. Jeg tror kanskje at representanten Dybevig bør ta seg en prat med sine kolleger i justiskomiteen, for jeg har nylig hørt representanten Hofstad si at politiet har altfor små ressurser – og at 3 mill. kr er mye penger for Høyre. Men det er kanskje ikke slik for Høyre i Østfold.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Til representanten Thorkildsen vil jeg si følgende: Når det gjelder å få folk med innvandrerbakgrunn til å søke seg til det norske politiet, vil ikke Fremskrittspartiet gå inn for noen særordninger i forhold til det. De får søke på lik linje med andre. Så får vi håpe at yrket er attraktivt, og at de har den faglige kompetansen som trengs for å være kvalifiserte og bli tatt inn der. Når det gjelder kvinnelige ledere, har representanten Thorkildsen og jeg diskutert det mer enn én gang. Fremskrittspartiet setter selvfølgelig de samme krav der. Det skal være de kvalitative forholdene som skal vurderes med hensyn til om du egner deg, ikke kjønn.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Jeg må få lov til å starte med å si takk for at det nå er bekreftet fra Stortingets talerstol at Fremskrittspartiet har tatt til vettet. Det er jo greit å ha det med i protokollen, om ikke annet. Representanten fra Kristelig Folkeparti var inne på ressurser og snakket om snuprosesser og andre forhold som er viktige når det gjelder å bekjempe urett i samfunnet, ikke minst i forhold til det som politiet gjør. I flertallsmerknaden som Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet står sammen om, står det også at det er viktig å vektlegge det holdningsskapende arbeidet. Siden Kristelig Folkeparti p.t. er et av regjeringspartiene, kunne jeg tenke meg å utfordre representanten Marthinsen på om han har noen konkrete tanker om hva slags holdningsskapende arbeid som bør prioriteres framover.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Vi har en justisminister som tidvis er særdeles offensiv, og det er positivt. Det ser vi gjennom tilgang på ressurser, menneskelige og også utstyrsmessige. Stortinget kommer i dag trolig til å konkludere med at det nå skal innføres en ordning med synlig tjenestenummer. Det har også en samlet komite greit kommet fram til. Siden justisministeren også tidligere har vært justisminister, tenkte jeg at jeg skulle spørre om dette har vært vurdert tidligere. Siden det tydeligvis har vært en så omforent positivitet når det gjelder forslaget i dag, hva er årsaken til at det ikke er fremmet et forslag om dette tidligere, hvis det kunne vært med og bidratt på et tidligere tidspunkt?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-03-12:
Det kom noen utfordringer underveis her som gjorde at jeg fant behov for å ta ordet igjen. Ikke minst fra representanten Gjul ble det hevdet at det kanskje ikke var så viktig for Fremskrittspartiet at det fantes ulike elementer – tror jeg var ordet som ble brukt – i politiet. Jeg vet ikke om det er tillatt å si det fra Stortingets talerstol, men etter mitt skjønn er en kjeltring en kjeltring uavhengig av uniform, hudfarge, etnisitet, religion osv., osv. Det er personens egenskaper som er avgjørende. Jeg vil på det sterkeste ta avstand fra, og Fremskrittspartiet aksepterer selvfølgelig ikke, politifolk som går langt over streken, eller går over streken generelt sett. Det er uakseptabelt, og det skal det selvfølgelig slås hardt ned på. Så der håper jeg at også representanten Gjul fikk med seg det som jeg sa i mitt hovedinnlegg, nemlig at for oss er det viktig at vi har en ryddighet på det, ikke minst med basis i de rettigheter og de forventningene samfunnet har i forhold til politiet. Så til representanten Helleland, som var inne på ressurssituasjonen, utredninger og sånt og tilgang på ressurser. Og når representanten Helleland som komiteleder er bekymret for ressurssituasjonen for politiet, må jeg si at det er jammen flere av oss som er det. Representanten Helleland er sikkert klar over det, men høsten 2001 og i 2002 styrket vi faktisk politiet gjennom et budsjettforlik med Fremskrittspartiet. Årets situasjon viser noe helt annet, med en annen samarbeidspartner. Så ting skifter. Men det handler om politikk. Så, avslutningsvis, til representanten Dybevig, som jeg vanligvis anser for å være en rimelig intelligent herremann – det fins jo unntak i forhold til alt. Når representanten går opp og jeg skal ikke si raljerer, men har problem med å forstå hva Fremskrittspartiet har gjort, så må jeg dessverre på nytt lese opp det som står i St.meld. nr. 46 for 2002-2003, som er en del av det Regjeringen har fremmet. Der står det om Fremskrittspartiet at Fremskrittspartiet «vil komme tilbake til den konkrete behandlingen når forslagene blir fremmet». Vi har altså på nytt – jeg må få lov til å presisere det – ikke sagt ja til en kvitteringsordning. Vi har sagt ja til et framlegg for å se på de problemstillingene som er involvert. Og jeg forutsetter jo at representanten Dybevig, med sin tidligere politiske erfaring og annet, burde ha såpass leseferdigheter at han fikk poenget med seg.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
Nei, vi er opptatt av resultater. Vi er opptatt av å få gode resultater. Jeg må si at hvis jeg hadde vært politiansatt, hadde jeg vært veldig opptatt av å få beholde den tilliten politiet har blant nordmenn. De skårer høyt blant oss hvite nordmenn. Da kan jeg ikke fatte og begripe hvorfor ikke politiet er opptatt av å få sannheten fram. Da kunne de si: Dette er ikke sant. Historiene stemmer ikke. Alle kan stole på oss. Her er dokumentasjonen. Vi kan vise til prøveprosjekt i to fylker. Vi vil ha sannheten fram. Vi vil ikke ha et rasiststempel, slik politiet har blant noen mennesker i Norge, et stempel de ikke er tjent med å ha. Derfor må jeg si at det forundrer meg at det ser ut til at politiet ikke ønsker å få sannheten fram.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
I budsjettsamarbeidet med Regjeringen vet representanten Ellingsen godt at Arbeiderpartiet prioriterte arbeid, helse og skole. Det var de store hovedpunktene som vi fikk gjennomslag for ved budsjettbehandlingen. Men jeg må si at det som forundrer meg, er at Fremskrittspartiet ikke ser denne ordningen som en mulighet til å kunne få inn i politiet enda flere mennesker som faktisk har miljø- og kulturbakgrunn som vi ikke har i det norske politiet i dag. Jeg tror ikke at det som de guttene opplever i det norske samfunnet i dag, gjør at de har lyst til å søke seg inn i politiet. De føler seg helt foraktet av det norske politiet, og derfor vil de aldri komme til å søke seg inn der. Vi har hatt som et ønske å få et flerkulturelt politikorps i Norge.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
Ordningen er forsøkt bl.a. i England, og vi har fått greie på at treffprosenten ved de kontrollene som foretas, er høyere – de treffer de kriminelle oftere. Det er jo ett av de resultatene vi ser. Det er en veldig nyttig dokumentasjon for det engelske politiet. Jeg må også si at Tollvesenet i Norge har endret sin praksis. De har nå en høyere treffprosent og kan dokumentere at de gjør en skikkelig jobb. Det er jo i denne saken snakk om et prøveprosjekt, som Regjeringen sjøl la fram forslag om, for å få dokumentasjon på om dette er riktig eller ikke riktig. Det er kun det vi spør om: et prøveprosjekt for å få bedre viten og mer dokumentasjon. Jeg kan ikke fatte og begripe at det kan ha blitt farlig å få greie på om vi gjør en god jobb.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
Representanten Marthinsen utviste et prisverdig engasjement for menneskerettighetene i Vietnam i saken vi behandlet før denne. Og han startet også sitt innlegg nå med et prisverdig engasjement for menneskerettighetene. Kristelig Folkeparti er opptatt av verdier. Denne regjeringen har lagt fram en handlingsplan også, mot rasisme og diskriminering. Og der står det at en effektiv innsats mot rasisme og diskriminering krever et kontinuerlig, fokusert og langsiktig arbeid. Det er jeg veldig enig i. Det står også, under Justisdepartementets ansvarsområde, om håndtering av tillitsproblemer, klagebehandling og journalføring av saker, opplæring, rekruttering og karriereutvikling. Dette er noe de skal jobbe med i Justisdepartementet, sies det i planen. Alt dette er jeg enig i. Så legger departementet fram forslag om et prøveprosjekt, som ville ha vært svaret på alt det som står i planen til Regjeringen om rasisme. Så sier flertallet i denne salen: Nei, dette prøveprosjektet skal vi ikke ha! Så sies det at det koster 2,9 mill. kr. Synes ikke representanten Kristiansen at 2,9 mill. kr er en lav pris for å få vite om vi driver med diskriminering i Norges land?
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
På slutten av debatten vil jeg gjerne ha sagt at jeg også tror at den hardt arbeidende politistyrke vi har i Norges land, overveiende er flinke med de menneskene de møter, og at de forholder seg til norsk lov om rettssikkerhet og menneskerettigheter. Det vil jeg ha understreket helt mot slutten å ha sagt. Og de er stort sett tilliten verdig. Men politiet har etterspurt, og fått, stadig nye metoder og fullmakter, og da synes jeg det er veldig rart at ikke politiet sjøl ønsker velkommen også andre nye måter og forsøk på å finne ut av hvordan de løser oppgavene sine. Jeg trodde i min enfoldighet at tillit i alle miljøer i Norge var viktig for politiet. Jeg trodde også at politiet ville være tjent med å bli kvitt den mistanken om rasisme som noen miljøer framhever at de har til det norske politiet. Og til slutt må jeg få si at jeg forundres over at en stand som det norske politiet, som er så opptatt av å få fram sannheten, ikke er opptatt av å få et forsøk som kunne vise om den ene eller den andre påstanden er riktig.
Trond Helleland (Høyre), 2004-03-12:
Arbeiderpartiet har hengt seg på SVs merknader vedrørende en kvitteringsordning. Forslaget om en kvitteringsordning er etter min mening ikke noe annet enn ren mistillit til politiets arbeid. Jeg må si, etter å ha hørt Ruis innlegg, at det blir bekreftet. Hva vet representanten Rui om den tilliten som er mellom politiet og minoritetsbefolkningen, som representanten er opptatt av? Er det ikke slik at politiet skårer høyest blant alle yrkesgrupper i Norge når det gjelder å ha befolkningens tillit? Arbeiderpartiet og SV avslutter sine merknader på følgende måte: «… disse medlemmer mener det er trist at prøveprosjektet som departementet foreslo ikke blir gjennomført, fordi et slikt prosjekt kunne gitt nyttige og verdifulle innspill både til politiet selv og til justiskomiteens medlemmer.» Jeg synes det er oppsiktsvekkende at Arbeiderpartiet er villig til å bruke millioner av politiets pressede ressurser for at Arbeiderpartiets medlemmer i justiskomiteen skal få nyttige innspill. Har Arbeiderpartiet blitt et politisk seminar som er mer opptatt av innspill enn av resultater?