André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2000-06-08:
Som det går frem av meldingen, har FN i perioden behandlet en mengde saker. Dette er naturlig for en verdensomspennende organisasjon der alle medlemsland skal gis mulighet for å bidra, samtidig som det disse anser som sentrale problemer for verdenssamfunnet, skal løftes frem til behandling. Det er ikke unaturlig at land i en slik omspennende organisasjon kan ha ulik tilnærming på en del områder. Likevel er det bekymringsfullt at en så klart ser brytninger og tilløp til en nord-sør-polarisering. Skal en så stor organisasjon fungere på en tilfredsstillende måte, må en forsøke å unngå de uoverstigelige skyttergraver. Den omtalte polariseringen kan få kompliserende effekter. Nå er det nok ikke utelukkende ønske om større overføringer mellom landene som her er avgjørende. Kombinasjonen markedsadgang og komparative fordeler som pris på arbeidskraft og enkelte lands ønske om å kunne intervenere i forhold til disse ting, bidrar naturligvis ikke til en tillitsfull dialog med de fattige landene som føler seg mistenkeliggjort, overvåket og overkjørt. Det er slik at skal en kunne få en reell og varig løsning på fattigdomsproblemene, er frihandel og markedstilgang veien å gå. Det hjelper lite å sende penger og annet til fattige land, dersom muligheten for å få solgt sine varer og tjenester er svært begrenset. Riktignok har Norge tollmessige særregler for de aller fattigste landene, men dette må løses på en bredere basis. Her må Norge stille seg i spissen for frihandel, også når det gjelder landbruksvarer. Poenget er at land som baserer seg på en fri og ikke statsdirigert økonomi, må legge mulighetene til rette for hele befolkningen – dette fordi diktatorene og deres regimer da ikke vil klare å holde seg til makten ved hjelp av milde gaver fra andre lands regjeringer, eller fra FN. Vi må være opptatt av enkeltmenneskets mulighet til å arbeide seg opp fra fattigdommen, og ikke utelukkende av det enkelte regimes økonomiske handlefrihet. Stor økonomisk handlefrihet for enkelte regimer vil redusere muligheten for demokrati, og muligheten for økonomisk vekst for den enkelte innbygger. Når det gjelder FNs form for fattigdomsbekjempelse, kan den vanskelig betegnes som særlig kostnadseffektiv. Dette skyldes bl.a. den byråkratiske oppbyggingen av FN og FNs apparat. Midler og beslutninger skal følge lange og kronglete beslutningsrekker. Den byråkratiske saksgangen minsker fleksibiliteten og medfører unødvendige kostnader. Et annet og ikke uvesentlig poeng er at mottakerlandene vil kreve å påvirke hvordan midlene brukes. Dette vil ikke nødvendigvis hjelpe når det gjelder demokratisering, og når det gjelder utvikling mot frihandel – og som sagt er dét avgjørende for at et land kan utvikle en vedvarende og inkluderende økonomi og fremme en demokratisk utvikling. Det går klart frem at Norge yter et stort bidrag til internasjonale fredstryggende operasjoner, særlig dersom en ser Norges bidrag i sammenheng med andre lands bidrag. Det kan i utgangspunktet være en fordel for Norge å delta i internasjonale operasjoner, men en bør nok vurdere i hvilket omfang og med hvilken spredning. Under enhver omstendighet er det viktig at våre mannskaper besitter den kunnskap og de ferdigheter som er nødvendig. Skal en oppnå troverdighet og gode resultater, er det viktig at de nødvendige forutsetninger for opplæring ivaretas. Dersom en fortsetter å finansiere utenlandsoperasjonene på bekostning av det alminnelige norske forsvar, vil dette ha klart uheldige konsekvenser. Ved siden av det åpenbare faktum at det generelle forsvar får en lavere kvalitet og effekt enn det ellers ville hatt, vil også nyrekruttering til de internasjonale operasjonene lide – dette fordi nytt personell ikke kan rekrutteres på like bred basis som tidligere, og fordi det ikke gis nødvendig opplæring i de nødvendige kunnskaper og ferdigheter. Med andre ord betyr dette at internasjonale operasjoner aldri kan komme istedenfor nasjonal satsing, men utelukkende som et tillegg og et godt supplement. Det er interessant å se hvordan flertallet i denne sal ønsker utviklingen når det gjelder utviklingsarbeidet. SV stod for ikke lenge side på barrikadene for å politisere u-hjelpen. Her skulle en hjelpe de organisasjoner og grupper som stod en selv nærmest. En skulle på den måten gå aktivt inn for å styre et lands utvikling. Ved første øyekast kan dette virke besnærende, men det kan få alvorlige og uønskede følger for interne forhold, for forholdet mellom interne demokratiske grupper. Nå ønsker flertallet en feminisering av fattigdomsutviklingen. Jeg forutsetter at dette ikke betyr at fattigdomsutvikling skal være et kvinnelig fenomen. Når et flertall mener at det kvinnelige aspektet ved fattigdom er viktigere enn det mannlige, oppstår spørsmålet: Er det fattigdom som er problemet, eller er det kun i de tilfeller hvor det er kvinner som omfattes, at en har et problem? Denne noe underlige fokusering på kvinnenes fattigdom vil neppe bidra til å løse det overliggende problem som tilsier at alle enkeltmennesker, uavhengig av kjønn, rase, religion eller etnisk tilhørighet skal kunne få mulighet til å komme seg ut av fattigdommen. Den beste måten å arbeide for forskjellige gruppers rettigheter på, er å praktisere likeverd og likebehandling når det gjelder alle enkeltmennesker, uavhengig av kjønn, rase, religion eller etnisk tilhørighet. De som virkelig har behov for FNs oppmerksomhet, er da flyktninger, syke og barn – av begge kjønn. Det er her innsatsen bør settes inn. Mot disse tre områdene er det at en internasjonal organisasjon av denne størrelse kan rette oppmerksomheten – og gjøre en innsats. Skal en gjøre noe med fattigdom og væpnede konflikter, er de viktigste virkemidlene frihandel og ivaretakelse av de aller svakeste i et presset samfunn, nemlig barn, syke og flyktninger. Denne hjelpen bør ytes på den mest hensiktsmessige måte, både økonomisk og kulturelt. Dette gjøres ved hjelp i nærområdene, ved det private engasjement og samhandel, og ikke nødvendigvis gjennom lange, byråkratiske linjer.