Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-11-08:
Klima og miljøpolitikk var veldig sentrale emner i utenriksministerens redegjørelse. Jeg vil i mitt innlegg fokusere på det og henvise en del av de andre problemstillingene, som også er viktige, til senere innlegg fra Fremskrittspartiets representanter. Jeg vil først takke utenriksministeren for en redegjørelse som tar opp mange viktige tema, mange sentrale problemstillinger. Når en diskuterer miljø og klima i denne sammenheng, er det ikke fordi en nødvendigvis diskuterer de målsettingene som Regjeringen har. De er viktige. Fremskrittspartiet er også opptatt av at en skal løse problemene. Men en er litt mer bekymret for måten Regjeringen har håndtert en del av disse spørsmålene på. De framstår faktisk som ganske trøblete håndtert. Det virker som den har tatt veldig lett på utfordringene, det har vært en slags drømmefabrikk som har kommet med store ambisjoner og store målsettinger om at denne regjeringen og Norge nå skal bli verdensmester på stort sett alle områder. Men når det gjelder gjennomføringen, har Regjeringen ikke tatt inn over seg det verdenssamfunnet vi lever i, og de reglene som vi er pålagt gjennom EØS-avtalen. Da virker det egentlig ganske meningsløst å framstå som den store, ambisiøse mester, når en ikke lever i virkelighetens verden. Jeg skal ta for meg bl.a. klimakvoteloven og kjøp av u-landskvoter. Mongstad og CO2-rensing illustrerer dette veldig godt. Jeg hadde forventet at utenriksministeren i sin redegjørelse ville kommet inn på hvor i prosessen industrikraftregimet nå står, og hvor prosessen med hjemfall står. Dette er saker som i høyeste grad er relatert til temaet for redegjørelsen. Det er saker som Regjeringen på ingen måte har løst, men den har skapt store forventninger om at de skal løses på en veldig god måte. I opposisjon sa de at det var veldig lett å løse dem, hvis de bare fikk makt. Da er det litt spesielt at både industrikraftregimet og hjemfall forbigås i stillhet. Jeg ser i spenning fram til forhandlingene på Bali. Det er betydelige svakheter i Kyoto-avtalen som må forbedres. Som også statsministeren flere ganger har sagt, bl.a. til landsmøtet i Arbeiderpartiet, er det en alvorlig svakhet i Kyoto-avtalen at kun 36 av 172 land har restriksjoner på sine utslipp. Det betyr at en ny avtale må ha en mye bredere form for forpliktelser som gjør at vi unngår det som har vært Fremskrittspartiets kritikk mot Kyoto, nemlig at en innenfor avtalen bare kan flytte utslipp fra land som har restriksjoner, til land som ikke har restriksjoner. Det betyr en dreining av økonomisk aktivitet, men det betyr ingen gevinst for miljøet i det hele tatt – snarere tvert imot. Det som også er en konsekvens av dagens Kyoto-avtale, er at den bidrar til å bygge opp Kina til et økonomisk maktsentrum – en utvikling som ikke lett lar seg reversere, og som en heller ikke tror er ønskelig med tanke på at velferdsstater, stormakter, må ha en betydelig grad av industri i sitt eget land for å være troverdige. Jeg merket meg at utenriksministeren ikke nevnte utfordringene som nå eksisterer når det gjelder Kyoto, der bl.a. Canada sår tvil om de vil innfri avtalen, og der England i det siste har gått ut og sagt at de trolig ikke vil nå EUs målsettinger om fornybar energi, som er en viktig del for at EU skal innfri Kyoto-avtalen. Så jeg henstiller til den norske delegasjonen på Bali å vektlegge realistiske løsninger når de forhandler, framfor høytflygende ambisjoner som kun oljerike nasjoner som Norge vil ha råd til å innfri. Så var utenriksministeren mye innom EUs kvotesystem, og han sa det var mye bra med EUs kvotesystem. Og det er jeg enig i. Når EUs kvotesystem i utgangspunktet er så bra, er det ganske uforståelig at Norge bruker så mye tid på å forhandle fram relativt marginale særnorske tilpasninger. Nå, mindre enn to måneder før kvotehandelen skal tre i kraft, er det fortsatt mange norske bedrifter som ikke vet hvilke rammebetingelser de har å forholde seg til. Et eksempel er gasskraftverket på Kårstø. Får de gratis kvoter, eller får de ikke gratis kvoter? Det er to måneder til! Forskjellen på et ja eller et nei der er opp mot 200 mill. kr i året. Jeg tror Naturkraft hadde syntes det var veldig greit å få en avklaring, og jeg utfordrer utenriksministeren eller olje- og energiministeren til å komme med en oppklaring av dette, for det har litt med å være forutsigbar. En kan ikke bare klage på at EU ikke har reglene sine ferdig i tilstrekkelig tid til at Regjeringens ambisjoner skal innfris, når den norske regjeringen ikke klarer å ha sine regler klare slik at norsk næringsliv skal ha forutsigbarhet. Hvorfor ønsker en å behandle nytt næringsliv strengere i Norge enn det en gjør i EU? I sin omtale av REACH vektlegger utenriksministeren at norsk industri skal få de samme rammevilkår som sine konkurrenter i EU. Altså: Når det gjelder kjemikaliepolitikken, skal en ha like rammevilkår. Når det gjelder CO2-politikken, har denne regjeringen bevisst gått inn for at en skal være strengere i Norge enn i EU. Det skal ikke tildeles gratis kvoter til industri som etableres i Norge etter 2001. Dette er jo fullstendig på tvers av policyen i EU. Dette flytter industrien ut av Norge, men reduserer ikke globalt. Et eksempel er NorFraKalk, som leverer til et globalt marked. Hvis ikke NorFraKalk leverer, så er det andre som vil overta den leveransen. Det er sannsynligvis fabrikker som har større utslipp enn det NorFraKalk ville hatt. Så sier en: Det er ikke å tildele gratis kvoter. Det vil gi incentiv til at en investerer i ny, bedre teknologi. NorFraKalk er en helt ny fabrikk som ennå ikke er åpnet. Det er allerede investert i den beste teknologien tilgjengelig, men uten gratis kvoter får de en så betydelig ekstrakostnad at andre vil utkonkurrere dem uten problemer. Da må det være en utfordring for utenriksministeren, når han snakker om hvor flott EUs kvotesystem er, å sørge for at norsk industri får konkurrere på like vilkår i kvotesystemet. Jeg vil derfor utfordre utenriksministeren til å se på kvotesystemet om igjen, fordi det er en viktig forutsetning her som regjeringspartiene la til grunn, men som nå er brutt. Jeg viser til hva Asmund Kristoffersen og Tore Nordtun sa i Odelstingets debatt den 19. juni. Asmund Kristoffersen sa at en kan ha strengere tildeling til ny industri, fordi den nye industrien vil kunne kjøpe ubegrenset med kvoter fra Den grønne utviklingsmekanismen. Det er billigere kvoter enn det en får i EU-systemet. Tore Nordtun sa: «Dette er strengt. Men på samme tid har vi en mer liberal holdning til å nytte Den grønne utviklingsmekanismen(...) (...) Hva har skjedd etter at dette ble sagt? EU har sagt: Nei, dere får ikke bruke Den grønne utviklingsmekanismen slik dere vil. Dere får kjøpe maks 10 pst. gjennom den. Det betyr at den forutsetning at ny norsk industri skulle få kjøpe billige kvoter, ikke er oppfylt. Da er det en naturlig konsekvens at en ser på hele klimakvoteloven, slik at en ikke ødelegger fullstendig for ny norsk industri. Det håper jeg Regjeringens representanter svarer på. Så stiller jeg meg undrende i denne sammenheng: Hvordan kan det ha seg at en regjering som har verdens mest offensive og ambisiøse klimapolitikk, likevel skal selge 12 millioner tonn CO2-kvoter i det europeiske markedet, slik som det er omtalt i proposisjonen? Hvis en mener at den skal være offensiv, skulle en jo makulert disse kvotene i stedet for å fylle statskassen. Så utfordrer jeg utenriksministeren til å oppklare hva han egentlig mente da han sa at næringslivet forbereder seg på at «ingen kvoter skal være vederlagsfrie etter 2012». Er en ikke klar over at Regjeringen vil jobbe for at EU skal ha den policyen i 2012? Men vil Norge legge seg på den policyen, uavhengig av hva EU gjør? Det vil jo være interessant for nye norske industrietableringer de neste årene. Så over til Mongstad. Det har lenge vært kjent at ESA kan ha hatt innvendinger mot Mongstad. Det er ikke en nyhet den siste uken, selv om olje- og energiministeren, ny i sin rolle, later som om det ikke har vært et tema før. Det er ganske mye som plutselig har blitt nytt etter at vi fikk en ny statsråd i Olje- og energidepartementet. Men jeg vil henlede olje- og energiministerens oppmerksomhet på Fremskrittspartiet og Høyres merknader da Mongstad-saken ble behandlet, der vi viste til at Aftenposten så tidlig som 8. mars påpekte akkurat det samme som nå er tema, at ESA ikke automatisk vil godkjenne det prosjektet som nå foreligger, det må skje et vesentlig arbeid. Vi tok opp dette med forrige olje- og energiminister, Enoksen, i brev både 16. april og 24. april i år. Han forsøkte ikke å gi en avklaring på dette, sannsynligvis fordi de allerede da så at dette var vanskelig. En kan jo bare spekulere i hva motivene er for at Regjeringen først nå lager en offentlig debatt om dette. Er det fordi en selv ser at en ikke klarer å innfri de målsettingene om tidsramme som man har satt, og nå trenger noen å skylde på? For problemstillingen er ikke ny på noen måte. Så ser jeg også at Regjeringen nå sier de skal vurdere en notifisering av Kårstø-anlegget. Kårstø, som altså skal være ferdig to år før Mongstad, og som Regjeringen har jobbet med – og vært tydelige på – mye lenger enn Mongstad, har en ennå ikke notifisert. Det skal altså 100 pst. statsfinansieres – mer enn Mongstad. Da kan en jo bare lure på hva slags skrik som kommer til å komme fra Regjeringen når en ser at dette også gjerne vil bli problematisk. Jeg vil da utfordre Regjeringen til å se på prosjektet en gang til. En har allerede brutt Soria Moria-erklæringens løfte om å innfri CO2-rensing i 2009. Kostnaden på prosjektet vil over en 25-årsperiode være 17,5 milliarder kr. Finnes det bedre måter å utvikle ny CO2-rensende teknologi på enn å bygge betong og stål på Kårstø, f.eks. å forske mer?