Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-03-22:
EU starta som eit integrasjonsprosjekt der kontroll av viktige ressursar for krigføring vart lagd under ein internasjonal organisasjon i håp om at det ville forhindre insentiv til å gå til åtak på andre nasjonalstatar i Europa. På grunn av opphavet til organisasjonen og det kompetanseområdet som var lagt til han, var det ynskjeleg at dei ansvarlege skulle vere teknokratar, for marknadseffektiviteten ville stagnere viss alle lovendringar skulle diskuterast politisk og demokratisk. Ein slik struktur er sjølvsagt fornuftig for stål- og kolhandel, men ikkje når dei same institusjonane no er utvikla til å omfatte sivile og sosiale rettar. Utanriksministeren sa at det er eit paradoks at det er eit problem at me skal ta plass ved bordet når Senterpartiet hevdar at det er eit demokratisk underskot. Då må ein sjå på kva EU er og har vorte. Den kontinuerlege integrasjonen av nasjonale og internasjonale institusjonar har ført til at EU har langt større utøvande makt enn nasjonalstatane. Den europeiske menneskerettsdomstolen har i løpet av dei siste tiåra utvikla juridiske prinsipp som no gjeld sosiale, politiske og sivile rettar i så stor grad at han sterkt har påverka integrasjonen i Europa – kva retning integrasjonen skal ta. Det gjer dei enkelte parlamenta i dei ulike medlemslanda altfor svake til å ha ein effektiv maktbalanse mellom EU og medlemsstatane. Det viste seg t.d. då EU prøvde å stoppe euro-prisar. Då undergrov ein handlingsrommet til nasjonale parlament med svake økonomiar. Trass i at medlemene i EU-parlamentet er direkte valde av EU-borgarane – som eit anna moment til utanriksministeren – viser jo, eller indikerer i alle fall, moderne forsking at folk røystar på sine internasjonale representantar ut frå nasjonale preferansar. Grunnen til det er låg tillit til det europeiske parlamentet og at nasjonale interesser framleis er viktigast for folk flest. Det fører til låg valdeltaking i europeiske val. EU-institusjonar er på grunn av si historiske utvikling framleis altfor teknokratiske. Ekspertgrupper og store lobbygrupper har langt større påverknad på dei lovverka som vert utarbeidde, enn borgarane har. Det fører igjen til at avgjerdene i EU ikkje reflekterer borgarane sine preferansar og ønske. Kva folk stemmer på, blir sjeldan gjort om til politikk, noko som igjen gir låg oppslutning, låg tillit til unionen. Slik sett er det underleg at eit fleirtal på Stortinget ønskjer endå tettare tilknyting, altså medlemskap i ein union med eit så stort demokratisk underskot. EU har vakse fram til å verte ei heilt unik form for internasjonal samhandling på tvers av landegrenser. Det er klart at det er eit betre prosjekt enn stridande nasjonalstatar i dagens globale samfunn. Me treng å stå samla mot Kina og Russland, og for så vidt også USA, for å vere konkurransedyktige, men EU må forbetre dei demokratiske prosessane viss me ikkje skal ende opp med endå eit autoritært regime der avgjerder om handlingsrommet til individa vert tekne av nokre få individ i lukka rom. I eit innlegg i Bergens Tidende skreiv statsministeren at Putins autoritære regime og sterke tilknyting til oligarkar er eit problem for EU. Det er nok rett, men framveksten av hatefulle ekstremistar er minst like skummelt, særleg når ein ser kor vanskeleg det er for EU å kontrollere land som Polen, der høgreradikal legalisme og nasjonalisme blomstrar. Viss ikkje EU klarer å styre sine eigne medlemer når dei bryt med demokratiske og liberale verdiar, er det på tide med ei kritisk evaluering av om organisasjonen evnar å beskytte fridomen til EU-borgarane. Dette er organisasjonen som eit fleirtal i Stortinget ønskjer at Noreg skal slutte seg til ved å akseptere – og det vert tilrådd – å implementere lovverk som er utarbeidd der lobbyistar og enkelte store organisasjonar med ganske stor økonomisk muskel- og handlekraft kan påverke langt, langt meir enn dei folkevalde som sit i EU-parlamentet.