Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2016-05-03:
Som interpellanten var inne på, har Arbeiderpartiet løftet opp denne problemstillingen tidligere i Stortinget. Det er viktig at vi holder tak i temaet, for det er en del usikkerhet. Og det er viktig at vi tar tak i de rette tingene og utfordringene som er underveis. Jeg er glad for at vi ikke har den samme unntakstilstanden i dag som vi hadde sist – at det kommer færre, slik at vi i sterkere grad kanskje klarer å tette hullene der vi kanskje ikke var gode nok sist. Min bakgrunn er at jeg har oppsøkt en del kommuner, bl.a. Bømlo kommune, som er en av de kommunene som tar imot og bosetter flest i forhold til populasjonen, men som også har et asylmottak med mange barnefamilier. Det var imponerende hvor fort de hadde lært seg norsk. Det som er utfordringen, er at kommunen ikke helt vet hvordan de har det, for de har ikke råderett over situasjonen rundt dem. Det kommer barn, og det reiser barn – foreldre frivillig eller ikke frivillig – det er en utfordring i seg selv. Barna virker robuste, men det spørs hvor langt man skal reise. Bømlo er en øy – skal man ta dem med i båt? Har de traumatiske opplevelser knyttet til det? Det er veldig mange spørsmål man kjenner på når man er sammen med både dem og de ansatte. Man er redd for hvilke tema man skal ta opp med barna. Men det går også på hvem som har tilsyn, hvem som godkjenner og avgjør om det er godt nok der de bor. Da vi samtalte med barna, var det en som var flink til å spille og hadde lyst til det, men pianoet var knust. En annen gutt sa at de hadde ødelagt bordtennisbordet. Hvordan er fasilitetene rundt dem? Det de kunne tenke seg, var å få gå på skolen hver dag, for det var friområdet deres. Det er noe med å skape en best mulig hverdag for dem, uansett om de får bli værende i Norge eller ikke. Vi har også oppsøkt fengsler og psykiatri, osv. Det som ofte er en gjennomgående utfordring for en del av dem som kommer hit, er at vi ikke er kjent med helsehistoriene deres i forkant. Vi har ikke – nødvendigvis – språket. En del kulturer har heller ikke kultur og ord for det som går på psykisk helse. Så vi har en del barrierer når det gjelder hvordan man når fram til dem på en god måte. Det er mye som går på å bygge opp god traumekunnskap, sånn at vi treffer de rette på rett måte. Jeg har selv hatt en interpellasjon knyttet til Senter for Krisepsykologi. Med den tragiske ulykken som vi nå hadde på Vestlandet, ser jeg nok en gang at det er Atle Dyregrov som blir brukt, fordi han er den som er best på å behandle traumatiserte familier og gir den beste responsen. Det er også han som kanskje har lengst erfaring med både internasjonale og nasjonale kriser. Så en liten appell til slutt: Kunne vi ikke nå snart få på plass finansieringen av Senter for Krisepsykologi? Jeg vet ikke hvor gammel Dyregrov er, men føler at han nærmer seg pensjonsalderen. Jeg vet at han har fått tilbud om å bli en del av Folkehelseinstituttet, men uten at jeg kjenner alle detaljene, tror jeg ikke det er rett sted. Det er om å gjøre å bygge opp kompetanse. Det er bra at kommunene blir lyttet til når det gjelder det de møter, og at man sørger for godt tilsyn på asylmottakene, sånn at det blir en mest mulig normal hverdag for de barna som bor der midlertidig eller skal bosette seg her for godt.