Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2008-12-02:
Det skal sterk rygg til å bære gode tider. Norsk økonomi har hatt historisk gode tider. Det har vært en eventyrlig vekst i skatteinntekter til staten. 185 milliarder kr mer har denne regjeringen å rutte med i år sammenlignet med Bondevik II i 2005. Den dynamiske skattepolitikken med vekstfremmende skattelettelser som dagens regjering ynder å forakte, har virkelig gitt god avkastning til denne regjeringen. Men har den rød-grønne regjeringen hatt rygg til å bære dette? På forskning og høyere utdanning har man sett lite til den satsingen som handlingsregelen egentlig la opp til. Mens Bondevik II-regjeringen, til tross for en vanskelig økonomisk periode, prioriterte å fullfinansiere Kvalitetsreformen, har vi med den sittende regjering først opplevd Djupedals «hvileskjær», og da det ble reversert, dukket et nytt opp. I hele denne regjeringsperioden har kostnadsjusteringene i budsjettet vært betydelig under den reelle kostnadsutviklingen i sektoren. Det har skapt et nytt hvileskjær, og stemningen i universitets- og høyskolesektoren er på et lavmål. Så at statsråden kan påstå at satsingen er fullt ut i behold, er en gåte for meg. Det er tankevekkende at dagens regjering, som i Soria Moria-erklæringen sier de skal øke satsingen på sektoren, ikke har prioritert å gjøre dette. I 2005 fastla Stortinget et mål om at norsk forskningsinnsats skulle være 3 pst. av BNP i 2010 – 2 pst. på næringslivet og 1 pst. på det offentlige. Vi er ikke kommet nærmere dette målet med denne regjeringen. I stedet har vi opplevd mange kreative forklaringer på hvorfor det er så vanskelig å nå målet når økonomien vokser raskt. En underlig kobling er at sterkt økt økonomisk handlefrihet har gjort det vanskeligere å prioritere forskning og investering for framtiden. Nå snur den økonomiske utviklingen. Da skulle det skapes en gyllen mulighet til å ta et krafttak for å nå målet. Men nå er det vanskelig fordi tidene er tøffe. Det er særlig næringslivets andel som er markert etter målsettingen, om lag en tredel. Forskning viser at den samfunnsmessige avkastning av forskning er langt høyere enn den rene bedriftsøkonomiske avkastning. Det tilsier statlige ordninger for å kompensere at bedriftene vil forske mindre enn lønnsomheten for samfunnet skulle tilsi. Det er også et uomtvistelig faktum at risikoen knyttet til egen forskningsaktivitet er større jo mindre bedriften er. Allikevel har den rød-grønne regjeringen strammet inn på SkatteFUNN og sultefôret målrettede og resultatorienterte næringsrettede forskningsprogrammer som BIA, Brukerstyrt Innovasjonsarena. Dette illustrerer problemet med dagens regjering. Den vil ha arbeidsplasser, men den vil ikke at noen skal tjene penger eller få beholde egenkapitalen. Da blir det heller ikke mye utvikling av arbeidsplasser over tid. Den vil gjerne ha forskning, og den snakker om kunnskapssamfunnet og at norsk næringsliv må bli mer kunnskapsbasert i framtiden, men den vil ikke bruke virkemidler som når fram til dem som må stimuleres. Her må det faktisk litt storsinn og litt romslighet til. Det må tåles at noen kanskje også lykkes så godt at de kunne komme til å tjene litt på det. Det hører med til å skape et godt fundament for framtidens arbeidsplasser. Den romsligheten er fraværende i dagens regjering. I stedet har vi fått endeløse debatter om hvem som bevilger mest til alle gode formål, noe statsråden også legger opp til i dag. Enhver regjering vil bevilge mer enn den forrige regjering, fordi statsbudsjettene øker fra år til år. Det er en konsekvens av økonomisk vekst. Men det interessante er hvordan det økonomiske handlingsrommet brukes. NHOs rapport illustrerer at ryggen ikke var sterk nok til å bære veksten og frihetsgradene Regjeringen fikk. Det meste av det økte handlingsrommet har forsvunnet til alt annet enn å investere i de sentrale vekstimpulser for Norge framover – kunnskap og forskning, samferdsel og vekstfremmende skattelettelser.