Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-05-14:
Finnmark og Nord-Troms er et område med rike muligheter: nærhet til noen av verdens mest produktive fiskefelt, natur og kultur som gir grunnlag for unike reiselivsopplevelser, nærhet til løfterike petroleumsområder og nærhet til nye markeder i Nordvest-Russland. Samtidig har fylket store utfordringer: lange avstander, hardt klima, ensidig næringsgrunnlag og små og sårbare samfunn. Men – også nære og varme samfunn. Arbeiderpartiet har alltid vært en garantist for en aktiv politikk i nord. Det var Arbeiderpartiet som skilte ut regionen i et eget virkemiddelområde med lavere sats på arbeidsgiveravgiften. Det var Arbeiderpartiet som foreslo fjerning av arbeidsgiveravgiften. Arbeiderpartiet fikk iverksatt særskilt investeringsstøtte. Arbeiderpartiet fikk innført tillegg i barnetrygden og nedskriving av studielån. Senere har Syse-regjeringen samlet disse tiltakene og skattepolitiske tiltak i et samlebegrep: tiltakssonen. Virkemidlene har fungert, men utfordringene er minst like store. Regjeringen har imidlertid ikke foreslått styrking av virkemidlene. Det mener Arbeiderpartiet er for passivt. Vi fikk innført studielånsordningen, og vi vil styrke den. Derfor foreslår vi å øke nedskrivningen fra 16 500 kr pr. år til 25 000 kr pr. år. Det vil få flere finnmarksungdommer til å komme hjem. Erna Solberg og Høyre har sagt nei. Derfor blir det dessverre ikke flertall for en forbedring. Finnmark og Nord-Troms er imidlertid også avhengig av andre tiltak. Arbeiderpartiet vil styrke skoletilbudet og eldretjenestene. Når Regjeringen strammer til kommuneøkonomien, rammes denne regionen hardest. Det viktigste tiltaket for å sikre gode velferdstilbud også i Finnmark og Nord-Troms er at kommunene og fylkeskommunene får økonomisk grunnlag til å gi befolkningen et godt og dekkende tjenestetilbud. Men framfor alt er det nødvendig å styrke næringsaktiviteten. Arbeiderpartiet vil styrke innsatsen i distriktspolitikken. Når Regjeringen kutter i distriktsinnsatsen, rammes denne regionen hardest. Etter at regjeringen Bondevik II tiltrådte, er bevilgningene til distriktspolitiske tiltak blitt kraftig redusert. Bevilgningene til regional utvikling, som nå disponeres av Finnmark fylkeskommune, er redusert fra et nivå på 179 mill. kr i 2001 til 113 mill. kr i 2004. Dette har i vesentlig grad svekket mulighetene for aktiv regional næringsutvikling i regionen. Avstand har vært denne regionens store ulempe. Nå kan vi redusere betydningen av avstand – bruke ny teknologi til å nå fram til andre på et øyeblikk, men da trengs bredbånd. Finnmark fylkeskommune har utarbeidet en plan for utbygging av bredbånd. Finnmark er det eneste fylket i landet uten tilknytning til landsdekkende bredbåndsnett. Derfor mener Arbeiderpartiet at den videre utbygging av bredbånd må starte her. Vi må offensivt gripe mulighetene for samhandel med Nordvest-Russland, men da kan ikke Barentssekretariatet/Barentssamarbeidet avgrenses til noen tilsagnsfullmakter på statsbudsjettet. Da må vi ha en strategi, og vi må ha vilje. Vi må gripe mulighetene for utvikling av petroleumsaktivitet. Derfor vil Arbeiderpartiet åpne for oljeleting og helårig petroleumsaktivitet i de nordligste havområdene. Vi må gripe mulighetene for utvikling av reiselivsnæringen – også gjennom utvikling av vinterturisme. Derfor foreslår Arbeiderpartiet å gjøre det enklere å utvikle et reiselivsprodukt med bruk av snøscooter. Dessverre sier regjeringspartiene igjen nei, selv om dette faktisk kan føre til mindre belastning på naturen. Det er ikke akkurat initiativ og handlekraft som preger Høyres og Kristelig Folkepartis politikk overfor tiltakssonen. På ett område er denne handlingslammelsen, eller kanskje aller verst uviljen til å handle, særs alvorlig. Finnmark og Nord-Troms har et unikt fortrinn ved å ligge nær noen av verdens mest produktive fiskefelt. Nærheten til fiskefeltene har også vært det viktigste grunnlaget for bosetting og sysselsetting i disse områdene. 11 pst. av de sysselsatte i tiltakssonen arbeidet i fiskeri- og havbruksnæringen i 2001, mot 1 pst. i landet for øvrig. Samtidig er Finnmarks andel av ilandført fangst fra norske fartøy redusert fra 18 pst. av samlet verdi i perioden 1977–1989 til 10 pst. i perioden 1990–2003. Nedgangen i folketallet er klart sterkest i kystområdene. Folketallet i Kyst-Finnmark ble redusert med nær 18 pst. i perioden 1980–1989, og med ytterligere nær 13 pst. i perioden 1990–2002. Dersom vi som nasjon mener noe med våre distriktspolitiske målsettinger, er det nødvendig å sette inn tiltak for å motvirke denne negative utviklingen i kystsamfunnene. Vi må legge til rette for at det kan skapes ny næringsvirksomhet, bl.a. basert på det ferske og kvalitetsmessig gode fiskeråstoffet som er tilgjengelig i området. Situasjonen i mange kystsamfunn i tiltakssonen er alvorlig. Fiskefiletindustrien, som tradisjonelt har vært dominerende i Finnmark, er utsatt for en betydelig sterkere global konkurranse, bl.a. ved at frosset fisk sendes til Kina for bearbeiding, for så å sendes tilbake til det norske markedet. Folketallet i enkelte kystkommuner er sterkt redusert de siste årene. I Hasvik kommune ble eksempelvis folketallet redusert med rundt 7 pst. i 2002 og rundt 6 pst. i 2003. Arbeiderpartiet mener at krisen i kystsamfunnene er et nasjonalt ansvar. Utfordringene i kystsamfunnene i Finnmark kan ikke løses av markedet, slik Regjeringen legger opp til. Flertallet i Stortingets kommunalkomite mener derfor at det er sterkt kritikkverdig at Regjeringen ikke har tatt initiativ for å bidra til ny aktivitet i kystsamfunnene som rammes av konkurser og stor arbeidsledighet. Fylkesmannen i Finnmark mente i fjor sommer at situasjonen var så alvorlig at han som statens representant i fylket så det nødvendig å gi en særskilt redegjørelse til statsministeren om situasjonen. I brev av 30. juni 2003 til statsministeren skriver fylkesmannen bl.a.: «Til sammen er det siste året inngått konkurs eller innstilt drift ved over 40 pst. av fiskeindustribedriftene og 6 oppdrettsanlegg i fylket, og et tusentalls arbeidsplasser er falt bort. Og det er grunn til å frykte at utviklingen ikke stopper med dette.» Han skriver videre: «Sett opp mot en slik utvikling er det grunn til å frykte at bunnen faller ut av mange lokalsamfunn, og at bosettingsmønsteret langs Finnmarkskysten kan være i ferd med å endres radikalt.» Og videre: «Dersom det er et mål å stoppe den ukontrollerte utviklingen vi i dag opplever i fylket, er det derfor nødvendig at sentrale myndigheter griper inn med tiltak. Vi opplever situasjonen så alvorlig at vi finner det riktig å redegjøre særskilt for utviklingen og reise spørsmål om gjennomføring av en grundig analyse av situasjonen med sikte på utarbeiding av en statlig handlingsplan som omfatter alle sektorer som berører disse problemstillingene.» Dette er sterke ord i en særskilt rapport fra en fylkesmann. Vel så sterkt er det at Regjeringen har møtt denne dramatiske rapporten med et skuldertrekk. Flertallet i komiteen ser imidlertid svært alvorlig på den utviklingen som beskrives i fylkesmannens redegjørelse, og mener det er behov for en statlig innsats, slik fylkesmannen reiser spørsmål om. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet foreslår derfor at Regjeringen skal sette i verk en statlig aksjonsplan for å få i gang næringsvirksomhet i fiskerikommunene i tiltakssonen i Finnmark og Nord-Troms som er rammet av konkurs og stor arbeidsledighet. Jeg kan vanskelig gjøre annet enn å rette en inntrengende appell til mine medrepresentanter om å ta alvorlig det som skjer i Finnmark. La ikke politisk prestisje hindre at tiltak settes inn. Derfor er det behov for en aksjonsplan, slik fylkesmannen foreslår, ikke bare ord om at markedet skal ordne opp.