Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-27:
En sosialistisk politikk for Norge det neste året ville vært å bruke pengene våre på omfordeling, internasjonal solidaritet, miljø og utdanning. Dessverre er det ikke det vi kommer til å få. Vi får en borgerlig politikk med stor B. Det betyr større klasseskiller, ingen nye løft for å oppfylle våre klimaforpliktelser, ingen løft for gjeldslette, økt bistand eller åpning for bruk av oljepenger til næringsutvikling i u-land. Og det betyr et svik mot de løfter som er gitt norsk ungdom under utdanning. Nettopp ungdommens situasjon burde vært langt mer framme i denne debatten. Stortinget er fullt av velstående middelaldrende menn. Nok engang er det de velstående middelaldrende mennenes behov som har nådd fram i statsbudsjettet. Hvem er det som tjener på at utbytteskatten fjernes? Hvem er det som tjener på skattelette på opsjoner? Hvem er det det nye innslagspunktet for toppskatt vil tjene? Det er en klar overvekt av nettopp de velstående middelaldrende mennene i disse gruppene. Disse pengene, som øses ut for å gi mer til dem som allerede har mye, vil SV bruke til andre formål, bl.a. til å bedre unge menneskers kår. Hvem er det som ville tjene på bedre studiefinansiering med stipend og høyere kostnadsnorm? Hvem er det som ville tjene på barnehagetakster på 1 500 kr i måneden? Hvem er det som ville tjene på SVs bevilgning på 400 mill. kr til gratis læremidler i den videregående skole? Hvem er det som ville tjene på de 10 milliarder kr SV over fire år vil bruke til å ruste opp ungdomsskolen? Hvem er det som ville tjene på bygging av de 2 500 billige utleieboligene SV vil bygge neste år? Og hvem ville tjent på at frikortgrensen heves til 35 000 kr, slik vi foreslår i vårt alternative budsjett? Studentene ville tjent på det. Det ville betydd en gjenreising av heltidsstudenten og slutt på studentenes dobbeltrolle som både mennesker under utdanning og billig arbeidskraft. Småbarnsforeldre ville tjene på billige barnehager og billig SFO. Unge mennesker i etableringsfasen ville tjene på billigere utleieboliger og mindre press i boligmarkedet. Elever i videregående skole ville tjene på gratis læremidler og uavhengighet av sine foreldres lommebok. Elever i ungdomsskolen ville tjene på at det ble brukt penger på opprusting av arbeidsplassen deres. Og ungdom flest ville tjent på at frikortgrensen heves. Ikke minst nå når millionærene skal få innkassere utbyttet sitt skattefritt, blir urettferdigheten i at ungdom skal skatte for sine sommerjobbsslanter, spesielt påfallende. Politikk handler om å velge side mellom ulike interesser i samfunnet. De prioriteringer og valg vi gjør, er et uttrykk nettopp for hva vi setter først og hvem som er viktigst. For å prioritere noe må vi velge bort noe annet. Ole Brumm-politikk finnes ikke når det lages budsjett. Det er ingen som har råd til alt, og dermed kommer de virkelige prioriteringene til overflaten. Vi i SV later ikke som om vår politikk er like bra for alle; det blir ingen kjøpefest i Holmenkollåsen med vårt skatteopplegg. På samme måte er Regjeringens budsjett et uttrykk for prioriteringer: Skattelette er viktigere enn kollektivtrafikk, enn utjevning, enn ungdomstiltak. Ingen kan påstå det motsatte etter å ha sett hvor pengene i Regjeringens budsjett går. Hva blir konsekvensene av dette, f.eks. for unge mennesker, spesielt de som ikke har en far eller en mor som kan heve store summer i aksjeutbytte? Jeg så en av konsekvensene sist uke. Da var jeg på besøk i Os kommune i Hordaland. Den kommunale fattigdommen i Norge har der gitt seg uttrykk i at flertallet i kommunestyret har kastet øynene sine på kommunens eneste ungdomstilbud, allaktivitetshuset, hvor ungdom kan ha en møteplass, lage arrangementer, ha fester og møter. Ungdomstilbudet skulle bli salderingspost på kommunebudsjettet. For disse ungdommene er det fullstendig uforståelig at det kan skje i det styrtrike Norge. Nå er Os kommune ikke bare offer for for små overføringer fra Stortinget, men også for Fremskrittspartiets styre der og dets noe spesielle pengebruk. Men jeg tror likevel kuttet i Os-ungdommens tilbud er symptomatisk for situasjonen mange steder i Kommune-Norge. Verken den forrige eller den nye regjeringen har vist vilje til å øke overføringene til kommunene til et nivå som kunne forhindret dette. En annen konsekvens så vi for en uke siden i gatene utenfor her. Elevorganisasjonene og studentorganisasjonene arrangerte da en masseprotest hvor mange tusen elever og studenter krevde at beslutningen om å avskaffe ordningen med utlån til skolebøker og om ikke å heve stipendet til studentene skulle omgjøres. På parolene sine beskyldte de Regjeringen for tyveri. En slik beskyldning er vel ikke så parlamentarisk, så jeg skal ikke gjenta den her, men bare slutte meg til intensjonen i parolegrunnlaget. Det er uansett et løftebrudd av dimensjoner fra regjeringspartiene. I år etter år har løfte om at læremidlene i skolen skulle bli gratis, vært gitt. Jeg deltok selv i en masse skolevalg i valgkampen i høst. Det pleide å fungere sånn at elevene stilte spørsmålet om vi var for at skolebøkene og læremidlene skulle bli gratis. Det er kanskje den saken elever på norske skoler har vært mest opptatt av. Da pleide alltid hendene å fyke i været fra de aller fleste partiene i panelet, som nok en gang var samstemt enige om at nå skulle det bli gjort noe med situasjonen for læremidlene i skolen. Dette er et løfte som har vært gitt i ti år til norsk ungdom, og fint lite har skjedd. Nå har vi altså faktisk kommet dit at til og med de 100 mill. kr som etter mye om og men var kommet på plass i utlånsordningen, ble tatt vekk. Det er en ordning som vi i SV hele tiden har ment var for dårlig, men som var et skritt på veien mot de bevilgningene som trengs for å gjøre norske elever uavhengig av sin mors og fars lommebok. De som måtte være bekymret for økende politikerforakt blant ungdom, har grunn til ettertanke. Folk blir sinte når de ser at samfunnet vårt flommer over av penger, at kjøpesentre i glass og marmor bygges ved siden av skoler som ikke har penger til det mest elementære vedlikehold, og at i en situasjon der det private forbruket er i vekst, må folk likevel betale penger – som veldig mange av disse ungdommene har problemer med å skaffe for å få gå på skolen. Forklaringen om at dette grepet har blitt gjort fordi ordningene ikke var gode nok, holder ikke vann. SV deler som sagt vurderingen, verken den foreslåtte utlånsordningen eller de foreslåtte betingelsene i forbindelse med hevingen av stipendene var regler som vi hadde sans for. Men disse bevilgningene kunne selvsagt vært gitt også med andre og bedre betingelser. Det gjorde ikke Regjeringen, fordi pengene skulle være med på å finansiere helt andre formål. Mager kommuneøkonomi og innstramminger i offentlig sektor blir ofte presentert som uavvendelige, nærmest som grep Stortinget må gjøre for å tilpasse seg globaliseringen og den nye tid. Men Stortinget er ikke uten handlingsrom. Tvert imot viser SV med vårt alternative budsjett at det også innenfor de rammene de andre partiene mener er ansvarlige, hadde gått an å skape en ganske annen utvikling i Norge – en utvikling som ville skape en helt annen hverdag for de fattige, som ville snu utviklingen slik at vi evner å møte det stadig større behovet for en levende velferdsstad, og som ville gi mange ungdommer en forbedret tilværelse. En urettferdig politikk for større klasseskiller kunne vært erstattet av en rettferdig politikk for fordeling. Dessverre har vi en regjering som ikke vil prioritere slik.