trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Etter å ha hørt hovedinnlegget til representanten Tømmerås synes jeg det inneholdt en del selvmotsigelser, og grunnen til det var kanskje at man skulle forklare sin humanitet overfor asylsøkere. Det er viktig å merke seg at en samlet komite understreker at ordningen med kirkeasyl ikke har noen rettslig plass i et moderne, demokratisk rettssamfunn. Det sa også representanten Tømmerås i sin innledning. Ordningen er fra politiske myndigheters side ikke akseptert eller godkjent som en legal ordning. Justiskomiteen viser til brevet fra justisministeren av 17. november dette år, hvor det står: «Kirkeasyl er et begrep som er innført og definert av kirken. Kirkeasylet er ikke et juridisk begrep. Norsk lov gjelder innenfor kirkens bygninger, kirkens bygninger er derfor ikke et «rettstomt rom».» Når man drar inn kirkefreden og at den skal veie tyngre enn norsk lov, stiller jeg visse spørsmål. Flertallet, med representanten Ane Sofie Tømmerås i front, avviser Fremskrittspartiets forslag om å avvikle systemet med kirkeasyl som praktiseres, slik at politiet gis adgang til å pågripe personer uavhengig av bakgrunn, uavhengig av lovbrudd og uavhengig av hvilken bygning de oppholder seg i. Man kan merke seg at Arbeiderpartiet her har en dobbeltmoral, de fører en politikk som gir oppmuntring til kirkeasylanter til å fortsette å bryte norsk lov, og som belønning får man opphold på humanitært grunnlag i landet. Det er på denne måten Arbeiderpartiet mener at en human asylpolitikk i realiteten skal praktiseres.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Jeg tror representanten Hedstrøm får avfinne seg med at Høyre oppfatter verken ham eller Fremskrittspartiet generelt som de største autoriteter, i hvert fall ikke på dette området. Hva de er på andre områder, kan vi ta en annen gang. Det at han hevder at vi aksepterer levninger fra middelalderen, kan jeg ikke oppfatte på noen annen måte enn at han ikke har hørt på innlegget mitt. Jeg slutter meg jo helt til det politimester Wegner sa, og jeg må få lov til å sitere en liten bit av mitt hovedinnlegg, hvor jeg sa: «Det er viktig å understreke at ordningen med kirkeasyl ikke har noen rettslig plass i et moderne, demokratisk samfunn. Ordningen er fra politiske myndigheter aldri akseptert som en legal ordning.» Og jeg henviste til brevet fra justisministeren, hvor dette kom klart og tydelig frem. Det er altså ikke med bakgrunn i noen praksis eller ordning vi finner å ville overlate til Kirken selv å rydde opp i problemet rundt kirkeasyl, det er rett og slett i respekt for at vi har en uavhengig kirke. Jeg kan også godt føye til at det er Kirken som har rotet det til, hvis jeg skal bruke et litt uærbødig uttrykk, i denne saken. Jeg syns ikke det er noen grunn til at verdslige myndigheter skal gå inn og rydde opp i en situasjon som er skapt av Kirken selv, og ingen andre. Derfor har en tilnærmet samlet komite, bortsett fra dem som oppfatter seg som spesielt kompetente, inntatt den holdning at dette overlater vi til Kirken, og vi avventer at Kirken selv kommer med en løsning på dette problemet.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Til det siste først: Selvsagt ville det ha kunnet det, hvis en slik utredning hadde hatt et innhold som hadde gitt grunnlag for en slik endring, men jeg må da bare ta til etterretning at dette blir et særdeles hypotetisk spørsmål, i og med at et samlet storting bortsett fra Høyre, men inklusive Fremskrittspartiet har motsatt seg å få en slik gjennomgang. Når det gjelder de andre spørsmålene, sier representanten Hedstrøm at Høyre vil «skyve ansvaret over på Kirken». Det er jo en meningsløs betegnelse, etter min oppfatning. Det er jo Kirkens ansvar. Og hvis jeg skal fortsette i den tonen, må jeg registrere at Fremskrittspartiet ikke vil respektere Kirkens selvråderett. Det vil også sikkert mange merke seg. Når det gjelder påstanden om at det nå skal bli forskjell fra kirke til kirke, fra Nordkapp til Lindesnes, er det en ordning som har vært uheldig. Jeg kan ikke skjønne med hvilke øyne man leser innstillingen fra flertallet hvis man ikke konstaterer at komiteen uttrykker med meget sterke ord at dette er en ordning som vi ikke vil leve med. Men så er det da den forskjellen at vi andre har tillit til at når Kirkens organer får denne sterke oppfordringen fra en nær samlet justiskomite, vil Kirken ta denne saken i sine egne hender og virkelig finne en løsning. Det er biskopene først og fremst, Kirken selv representert ved biskopene, som har skapt denne situasjonen. Det er, i respekt for kirkefreden og for Kirkens selvråderett, biskopene og Kirken selv som bør rydde opp i den. Og der har noen av oss åpenbart mer tillit til Kirken enn andre. Det tror jeg og det tror åpenbart et flertall i komiteen at Kirken vil klare.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
At Fremskrittspartiet ønsker å gjøre denne debatten om kirkeasyl til en alminnelig innvandringsdebatt, får jeg bare ta til etterretning. Det er jo ikke det det dreier seg om. Her dreier det seg om en åpenbart forskjellig tolkning av hva som er, og hva som bør være, lov og rett. Menigheten selv skal selvfølgelig ha styring på dette. Der har vi sagt i innstillingen – for den som tar seg bryet med å lese den – at hvis det foreligger en anmeldelse, er det en sak som påtalemyndighetene må ta seg av. Hvis det ikke er annet enn en oppfordring fra menigheten, har justisministeren anledning til å instruere politiet, og bør gjøre det hvis hun mener at saken har en slik karakter at hun vil gå utover de rammene som vi som en alminnelig regel vil anbefale i en slik situasjon. At Vidar Kleppe syns at det er en skam med et parti som Høyre, det har vi hørt noen ganger. Hver gang vi diskuterer justissaker, er jo argumentene til Fremskrittspartiet så svake at de må bruke både den ene og den andre til å fortelle at Høyre er forbryternes parti og forbryternes beste venner. Det er klart at når man har så liten evne til å argumentere med innhold, er det ikke noe rart at det blir forskjell på oppfatningene. Men jeg har lyst til å fastslå at i denne saken som i andre saker er det selvsagt overhodet ikke noe grunnlag for en slik påstand. Jeg skjønner Fremskrittspartiets skuffelse over at deres forslag lider en forholdsvis ublid skjebne, men det kan ikke være noen grunn til å komme helt på avveier på grunn av det.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Jeg merket meg at i den lange oppramsingen av alle de partiene som støtter flertallet i denne saken, glemte representanten Kleppe å ta med representanten Bastesen. Jeg går ut fra at han også støtter flertallet i denne saken. Ellers har jeg lyst til å gripe fatt i et par småting, for det ser ikke ut til at Fremskrittspartiets representanter er villig til hverken å lese eller forsøke å tilegne seg det som står i innstillingen. Det er kanskje symptomatisk at det tidligere ble henvist til Holmen kirke i Oslo – det er vel uttrykk for den alminnelige mangel på kunnskapstilegnelse både i stort og smått. Men det står faktisk i en merknad fra komiteen: «Komiteen har også merket seg justisministerens sterke klargjøring av at det å benytte kirkeasyl ikke må gi rett til amnesti.» Så den virkeligheten som Vidar Kleppe forsøker å beskrive, er ikke i overensstemmelse med det som står i innstillingen. Jeg kan få inntrykk av at Kleppe nå understøtter det som tidligere ble sagt i forhold til andre religioners gudshus. Det jeg først og fremst ønsker med denne replikken, er å spørre helt konkret: Mener virkelig representanten Vidar Kleppe at synagogen ikke skal ha samme status som en norsk kirke? Med den vekt han legger på riktignok sin spesielle fremstilling av kristendommen, kjenner han vel litt til kristendommens røtter og vet kanskje hvilket rom synagogen har i denne sammenheng. Så jeg gjentar spørsmålet: Er det virkelig slik at han mener at den skal ha en lavere status enn andre gudshus i de spørsmålene vi nå diskuterer?
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Flere har sagt at det er svært gledelig med den brede enigheten som er i denne saken. Jeg har lyst til å minne om et par ting som står i innstillingen, og som vi har snakket om før – bl.a. at den uheldige praksis som vi har sett siden 1993, i sin helhet er Kirkens ansvar, og at komiteflertallet kommer med meget sterke oppfordringer til Kirken om å rydde opp i en praksis som Kirken selv – som jeg sa – alene har ansvaret for. Når vi igjen de facto får etablert en ordning, en praksis, som vi har hatt i Norge i hundrevis av år med noen få unntak, er det viktig at vi er sikre på at vi er enige om det vi nå skriver oss inn om. Representanten Marthinsen snakker om de sjelekvaler som møter Kirken når det kommer mennesker i nød og banker på kirkens dør, og det er nettopp det som er problemet – den måten menigheten/Kirken skal tolke og forholde seg til situasjonen på. Hvis det ikke kan gjøres i Norge innenfor den norske rettsstatens prinsipper, men at Kirken skal bli – enten man liker å bruke ordet eller ikke – en slags ankemulighet til rettsstaten, er vi nettopp i den situasjonen som er årsaken til at vi overhodet må diskutere denne saken, og som gjør at vi må oppleve så vidt uverdige forhold i vår nasjonalforsamling, i og med de innleggene vi har hørt fra enkelte av representantene. Nå påligger det oss som står bak dette flertallet, et stort ansvar for at vi virkelig går inn og agerer på en slik måte at Kirken forstår hva det er justiskomiteens klare flertall har sagt i denne saken.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Høyre liker å fremstille seg som et lov og orden-parti, og har dette med å forebygge kriminalitet som en fanesak. Derfor er det mange av oss i Fremskrittspartiet – og også utenfor Fremskrittspartiets rekker – som har reagert på at Høyre aksepterer selvtekt. Og selv om saksordføreren sa mange fine ord om rettsstaten, legger han seg jo på det motsatte prinsipp ved å akseptere levninger fra middelalderen, da eneveldet rådde og det kanskje kunne være noe fornuft i dette med kirkeasyl, som da også var kortvarig. Mange autoriteter er også enig med Fremskrittspartiet. Jeg skal sitere hva politimesteren i Bergen, Rolf B. Wegner, mener om denne saken: «Sett fra den demokratiske rettsstats synsvinkel er det neppe noe behov for en ordning med kirkeasyl. Rettssikkerheten for den person som har fått et utvisningsvedtak, en straffedom eller et annet forvaltningsvedtak imot seg, er tilstrekkelig ivaretatt gjennom rettsstatens mange rettssikkerhetsgarantier. Det er intet behov for å bruke Kirken som en ekstra ankeinstans.» Så vil jeg også sitere fra Høyres program, der det bl.a. står at Høyre prioriterer å gjøre følgende: «Eskortere mennesker som ulovlig oppholder seg i Norge ut av landet, og styrke politiets evne til å reagere i slike spørsmål.» Hvorfor lytter ikke Høyre til autoritetene i denne saken? Hvorfor følger de ikke opp sitt eget program? Hvilke signaler er dette til befolkningen og til Høyres potensielle velgere?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg registrerer hva saksordføreren har sagt. Han ønsker å skyve ansvaret over på Kirken. Det betyr at vi får en ny ankeinstans i det norske samfunn; det blir den policy som føres i hver enkelt kirke, den definisjon som gis av «kirkefreden» i hver enkelt kirke, som vil være avgjørende. Jeg registrerer altså at Høyre går inn for at man skal ha forskjellig «lovgivning» fra kirke til kirke, fra Nordkapp til Lindesnes, i vårt land. Og til dem som har fulgt med på hvordan Kirken har reagert og sett på det ansvaret den skal ha i disse sakene: La oss gå tilbake til kirkeamnestiet og se hva som skjedde da. Jo, Kirkens folk sa helt klart og tydelig at de regnet med at dette med kirkeasyl ville være passé. Hva skjedde på Bispemøtet i høst? Kirken hadde ingen konstruktive forslag til løsninger, ikke i det hele tatt. Man ville ikke begrense tiden for kirkeasyl. Man skulle snakke med kirkeasylantene, ble det sagt, og man aksepterte ikke at politiet grep inn. Så vi er altså ikke kommet én millimeter lenger. Men jeg har registrert i Høyres merknader i innstillingen at man hadde ønsket å få en slags kirkehistorisk vurdering, en faglig vurdering. Ville det ha kunnet endre Høyres standpunkt i denne saken?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg registrerer at representanten Tømmerås ikke aksepterer ordningen med kirkeasyl – at den ikke er innført, sier hun. Men hele hennes innlegg gjennomsyres av at dette er en tilstand som vi har der, som er konkret, og som man må forholde seg til. Og da syns jeg det er oppsiktsvekkende når hun sier at politiet i enkelte tilfeller har adgang til å gripe inn, så det er liksom ikke noe problem. Men jeg syns det er noe merkelig at et medlem av justiskomiteen sier dette, for de første til å forfekte likhet for loven burde vel være justiskomiteens medlemmer – og justisministeren. Ellers syntes jeg det var mye fornuftig i Tømmerås" innlegg. Det var preget av humanitet og menneskeverd og hvordan menneskene kunne skade seg selv ved langvarige opphold i kirkeasyl. Vi har rapporter fra psykiatere som viser at særlig barn etter langvarig opphold i kirkene får både reversible og irreversible skader. Og da forstår jeg ikke representanten Tømmerås" standpunkt, for vi kan da ikke forlange at Kirkens representanter skal kunne stille diagnose, skal kunne behandle, skal kunne tolke om barn holder på å utvikle psykiske skader osv.? Så vil ikke Arbeiderpartiets standpunkt her i praksis bety at man ikke finner de rette løsninger for de barna og de svake som sitter i kirkeasyl, som skulle ha behøvd hjelp på en annen måte, og som de kanskje lettere ville ha fått med Fremskrittspartiets standpunkt?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Representanten Tømmerås" standpunkt er at kirkefreden skal respekteres, men at det ved noen anledninger skal være mulig for politiet å gripe inn. Hun påberoper seg roen i våre kirker, og at Kirkens folk kan avgjøre i disse tilfellene. Da blir mitt spørsmål: Hva så med ikke-kristne gudshus, skal det gis samme rettigheter til dem som bestyrer moskeer, synagoger og buddhistiske templer, som til dem som bestyrer kirkene? Her er det forskjellige meninger blant fagfolk. I flere norske byer finnes det nemlig både moskeer, synagoger og buddhisttempler. Én mening er at man i et samfunn med full religionsfrihet som det norske ikke skal gi privilegier til én religion framfor andre religioner. Skal man respektere en kirkefred, må man også tilsvarende respektere en moskéfred, en synagogefred og en tempelfred. Derfor kunne det være greit å få vite hvordan dette skal praktiseres ut fra representanten Tømmerås" standpunkt. Skal kirkefred og likebehandling gjelde også i templer, synagoger og moskeer?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Statsråden har hele tiden holdt en høy profil i denne saken i mediene og bidratt til en åpen debatt. Det synes jeg er positivt, og det skal hun ha honnør for. Men det gikk et støkk gjennom meg og mange andre mennesker da vi hørte om Knut-saken fra Hordvik Bedehus, da en norsk gutt ble hentet ut av politiet, mens vi vet at asylsøkerbarn med psykiske problemer som har sittet i kirkeasyl, ikke har blitt hentet ut. Men nå forstår jeg at det skal være en annen praksis som skal gjelde fra departementets side, og det blir spennende å se hvordan denne praksisen vil utvikle seg. Jeg mener personlig at Regjeringen og det politiske flertallet har viklet seg inn i en situasjon som det blir vanskelig å komme seg ut av. Så vidt jeg vet, er norsk politimyndighet bare begrenset i forhold til vårt eget kongehus og utenlandske ambassader. Skal den i tillegg også begrenses for alle religiøse bygninger i dette landet, kan det skape svært uryddige tilstander. Men vi skal selvfølgelig ha likebehandling. Fremskrittspartiet ønsker likebehandling ved ikke å akseptere tilstanden med kirkeasyl i det hele tatt, mens de andre partiene på bakgrunn av andre standpunkter ønsker at vi skal ha en synagogefred, en moskéfred og en tempelfred i Norge. Her kan det bli store implikasjoner ettersom tiden skrider frem. Vi vet også at vi sannsynligvis står foran en ny kirkeasylbølge i Norge, og vi får følge dette med argusøyne og se hvordan det vil utvikle seg. Pr. i dag er det 79 personer i kirkeasyl, og 24 av dem er barn. Statsråden sa at hun ikke ønsket å gi kirkeasylanter noen særordning når det gjaldt å få opphold på humanitært grunnlag.(Presidenten klubber.) De anker oppover i systemet. Hvis de da får avslag i siste instans, vet vi likevel(presidenten klubber) at over 90 pst. av dem som har gått i kirkeasyl, i etterkant har fått opphold på humanitært grunnlag.(Presidenten klubber.) Ønsker statsråden da å endre denne praksisen? (Presidenten klubber.) (presidenten klubber) (Presidenten klubber.)
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
I januar i år sendte Regjeringen ut nye retningslinjer for asylkriterier, altså en liberalisering ved å justere den nedre grensen for å få asyl. Man jobber også med å gjøre det lettere å få opphold på humanitært grunnlag. Norge har nå tydelig manifestert seg som kjerringa mot strømmen og annerledeslandet i Europa når det gjelder asylpolitikken, og resultatene ser vi. Vi har den største tilstrømmingen til Norge siden 1993, og vi har langt den største prosentuelle økningen av asylanter i hele Vest-Europa, for i år er det en økning på over 300 pst. Våre naboland ligger på små brøkdeler av dette. Asylsøkere av serbisk opprinnelse fra Kroatia er fortsatt den største gruppen, men antallet asylsøkere er sterkt redusert etter at visumplikten ble innført den 12. juni. Mange av dem vurderer nå å gå i kirkeasyl. Undertegnede fremmet på vegne av Fremskrittspartiet alt i februar et forslag om visumplikt for personer fra Kroatia. Hadde vi innført Fremskrittspartiets visumplikt i februar istedenfor i juni, kunne myndighetene i langt større grad konsentrert seg om å behandle søknader fra personer med et reelt beskyttelsesbehov. Nå er det andre asylantgrupper som dominerer. I høst har det kommet store kontingenter fra det tidligere Jugoslavia, fra Irak og Somalia. Hva er det som skjer når en asylsøker kommer til Norge? Han har krav på gratis tolk og hjelp til advokatbistand. Hvis Utlendingsdirektoratet etter omfattende undersøkelser i asylsøkerens hjemland avslår søknaden, kan asylsøkeren be direktoratet omgjøre avslaget. Går ikke dette, kan han klage til Justisdepartementet. Opprettholdes avslaget, kan han be Justisdepartementet omgjøre avslaget. Går ikke dette, kan han gå til norsk domstol og påstå at avslaget er ugyldig. Går ikke dette, kan han påanke saken helt til Høyesterett – og saken kan rulle i lang tid mens skattebetalerne påføres betydelige omkostninger. I mellomtiden har han kanskje fått i stand et skjørt ekteskap med en norsk kvinne, eller fått barn med henne, slik at han får opphold på dette grunnlag. Skulle ikke dette lykkes, er siste «ankeinstans» kirkeasylet, men da gjelder det å velge en kirke som praktiserer liberale regler for dette, slik stortingsflertallet gir muligheten for. Men da er vedkommende en lovbryter. Hvis man har fått avslag i øverste instans og ikke reiser ut av landet – den vanlige tiden er fjorten dager – så bryter man norsk lov, og det aksepteres av menighetene. Vi beklager at det er et flertall i denne sal som ikke ønsker en annen ordning enn det de står for, men vi vet at flertallet blant det norske folk er med Fremskrittspartiet – og det er det viktigste for oss.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg må si jeg er forundret over at et parti som Høyre, som sier at lov og rett er viktig både for justisministeren og for folket i landet, når det kommer til asylsøkere og folk som oppholder seg i kirkene på ulovlig grunnlag, sier at det er biskopene som skal ha den avgjørende myndigheten, i henhold til saksordfører Bjørn Hernæs. Men når det gjelder menighetene selv, som har kommet i situasjoner som ikke er levelige for dem, der asylsøkere har okkupert kirker mot menighetenes eget råd og ønske, hva vil Høyre konkret gjøre i det spørsmålet? Vil de ikke høre på menighetene, som vil fylle opp Guds hus med folk som er interessert i å høre budskapet som en får i kirken, ikke på folk som har gått gjennom rettsinstanser og fått avslag på sin søknad om opphold i Kongeriket Norge? Vi ser at i Holmen kirke i Oslo ønsket man at politiet skulle gripe inn. Høyre konstaterer nå at det skal de ikke gjøre, enda menigheten ber om det. Jeg syns det er en skam at vi har et parti som Høyre, som ikke er interessert i å høre hva menigheten og de som bruker kirken, er interessert i i så henseende.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg vet ikke hvem som har fått med seg hva her. Så vidt jeg vet, sitter representanten som hadde replikk på meg nå, hr. Hernæs, i justiskomiteen og har behandlet denne viktige saken, og hvis han ikke har fått med seg at forslaget vårt går på at vi vil avvikle hele kirkeasylordningen, må jeg si til representanten at han har fulgt dårlig med i timen. Ergo: Det siste spørsmålet som representanten Hernæs kom med når det gjaldt synagogene, er helt uvesentlig for oss i Fremskrittspartiet, for vi vil avvikle hele denne uverdige ordningen. Så er det spørsmålet om rett til amnesti. Praksis er at de som går i kirkeasyl, som er utholdende, som ikke gir seg, får opphold på humanitært grunnlag i Norge. Og praksis viser at fra 1993 har over 90 pst. av dem som ikke har holdt seg til norsk lov og rett, som har vært gjennom den vanlige behandlingstiden, men som har gått i kirkene også mot menighetens eget ønske, blitt kronet med den gevinsten det er – og det er større enn å vinne i Lotto – å få innvilget opphold på humanitært grunnlag og norsk statsborgerskap på sikt.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Det er et ordtak som heter: På seg selv kjenner en andre. Når jeg hører på representanten Lønning, nestlederen i Høyre, må jeg si at det går kaldt nedover ryggen på meg. Det norske demokratiet kan da ikke sammenlignes med det som skjedde under okkupasjonen, da Nazi-Tyskland tok over i Norge, så den sammenligningen som representanten Lønning gjør her, er helt irrelevant. Representanten Inge Lønning vil ikke gå inn i det saken gjelder, nemlig at Høyre er med på et forslag som gir utvidede rettigheter til en gruppe som presser seg fram, som ikke følger norsk lov, men som søker til norske kirker, til norske gudshus, og flesteparten av dem, vil jeg våge å påstå, er heller ikke kristne. Hvis man i tillegg skal åpne opp for at også andre – muslimske grupperinger, som dessverre har fått fotfeste i Kongeriket Norge – skal få mulighet, slik det er blitt bekreftet nå fra representanter både fra Høyre og fra Arbeiderpartiet, ja, da går det ille i tiden framover her i landet. Det vil jeg være imot og bekjempe på demokratisk vis, uten sammenligning med det som skjedde i 1940-årene, da vi ble invadert av fremmede makter. Vi står for lov og rett, og vi bekrefter også med det forslaget vi fremmer i dag, at vårt forslag innebærer likebehandling, og at vi skal følge norsk lov. Jeg må si at jeg er stolt av å tilhøre et parti som i nasjonalforsamlingen kan gjøre og foreslå det samme som vi sier til velgerne.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg har vært i kirken. Og jeg har snakket med mange som går i kirken, som er opptatt av de viktige spørsmålene som vi diskuterer i dag. Kirkefreden – det er jo den jeg vil verne om. Det er vi i Fremskrittspartiet som er de fremste talsmenn og -kvinner for at vi skal ha en levende og god Kirke i kongeriket Norge, en Kirke som må få lov å utvikle seg, og som må få lov å forkynne det glade og gode budskap. Det er menigheter som henvender seg til oss – og det er en del henvendelser til folk i Fremskrittspartiets stortingsgruppe også fra partivenner av representanten Tømmerås og representanten Lønning som er opptatt av disse spørsmålene. For som det er påpekt gang på gang, blir dette et dilemma for de menighetene som mot sin vilje har fått inn kirkeasylanter. Det tar vi på alvor, og vi prøver å finne en løsning på det. Det er derfor vi tar opp det forslaget som foreligger i dag. Vi skal verne om Kirken. Men vi kan ikke la Kirken bli påvirket av det som skjer utenfor, på en måte som gjør at det man skal drive med der, blir ødelagt. Det har vært hovedgrunnen til at vi står for det vi står for. Jeg mener faktisk at kirken skal fylles opp med kirkegjengere og ikke med kirkeasylanter.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg vet ikke hvor representanten fikk det fra at det var enkelte som ikke hadde respekt for det vigslede rom. Vi i Fremskrittspartiet har respekt for det vigslede rom, så det må være de andre i denne salen som har tatt det standpunktet de har gjort i dag, som ikke har respekt for det vigslede rom ved at vanlig lov og rett skal gjelde også innenfor kirken. Vi er opptatt av å lytte til og høre på menighetene, som vi har sagt før. Vi er opptatt av at norsk lov skal gjelde. Vi er også opptatt av at folk som kommer til Norge i dag, som får den beste mottakelsen, som får prøvd sine saker, som får fri rettshjelp, fritt rettsråd, som har muligheter til å anke sakene med en advokatstand som står parat og klar, og som når de har fått prøvd sine saker og fått avslag, når de har fått muligheten til å anke, og når de da i mellomtiden til og med har begått kriminelle handlinger, søker tilflukt i en norsk kirke, i en norsk menighet, en menighet som tar dem på alvor, som tar imot dem med utstrakte hender og hjelper dem fram. Når de da sier til dem at vi klarer ikke å holde dere lenger her, for den forbrytelsen dere har gjort, er for stor til at vi kan ta det ansvaret, og når menighetene da ber politiet om å få hjelp, har vi fram til nå sett at de har fått avslag på det. Mener representanten Marthinsen at det er korrekt, og at det er respekt for det hellige rom, menighetene og kirken?
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Ja, det er mye en må forholde seg til. Vi må altså forholde oss til en justisminister som ikke ønsker kirkeasyl, som synes det er en uheldig ordning vi har fått på dette området, men som ikke vil gjøre noe som helst for å endre det som hun selv synes er negativt. Og det sier sitt! Men jeg har et konkret spørsmål til justisministeren som jeg gjerne vil ha svar på. Spesielt etter de hovedinnleggene som har vært holdt fra Arbeiderpartiet og Høyre, er det viktig å høre justisministerens syn på følgende: Vil justisministeren åpne opp for at muslimske trossamfunn og andre trossamfunn som er lovlig registrert i Norge i dag, kan gi et nytt asyl, altså et moskéasyl? Det som er blitt sagt fra Høyre, og det som er blitt sagt fra Arbeiderpartiet i debatten når det gjelder disse spørsmålene, nemlig at alle godkjente trossamfunn i Norge skal bli behandlet likt, gjør at det er viktig å få justisministerens avklaring på dette, for hvis justisministeren også er enig i det som er blitt hevdet i denne debatten, kan vi få en ny «vekstnæring», nemlig at folk som er i landet, og folk som vil komme til landet, nå kan gå i moskéasyl i Oslo og i landet for øvrig, der det er moskeer. Vil justisministeren passe på at så ikke skjer? Og vil hun ha en behandling på dette området som er i tråd med det som er Fremskrittspartiets forslag i dag, nemlig at hele ordningen må avvikles?
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-14:
Representanten Kleppe fikk det til å høres ut som om det Dokument nr. 8-forslaget som ligger til behandling, er et resultat av utallige henvendelser fra menigheter i dette landet. Jeg skulle svært gjerne like å vite hvor mange de henvendelsene er som ligger bak dette forslag. Jeg har en bestemt følelse av at dette forslag har Fremskrittspartiet laget på egen maskin, og med et ganske bestemt formål, nemlig et propagandafelttog som egentlig dreier seg om norsk innvandringspolitikk, og ikke om kirkeasyl. Nå ble det i replikkordskiftet etter saksordførers innlegg fra representanten Hedstrøm ironisert over at Høyre hadde ønsket seg en historisk utredning av bakgrunnen for kirkeasylet. Når jeg lytter til Fremskrittspartiets talere i denne sak, må jeg si at det slår meg at det kunne sikkert mange ha hatt god nytte av. Jeg skal ikke gå langt tilbake i tid, men det er faktisk en periode i dette århundres norske historie hvor politiet har invadert kirkehusene. Det var i årene 1940-45. Da befant Statspolitiet seg rett som det var i kirkehusene, fordi det daværende regimet hadde svært liten sans for kulturverdier i sin alminnelighet og for kirkehuset i særdeleshet. Det er vel unødvendig også å minne om at synagogene i den samme periode var gjenstand ikke bare for besøk av politiet, men for atskillig mer drastiske virkemidler enn som så. Men det er åpenbart at glemselen i dag er kommet ganske langt når det er mulig å fremføre et propagandafelttog som det Fremskrittspartiet gjør i denne sal i dag.
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-14:
Jeg kan uten videre slutte meg til det svar justisministeren nå gav. Naturligvis finnes det en stående nødrett hvis det er fare for liv og helse, som vil innebære at det i gitte situasjoner kan tenkes at det er nødvendig å bryte kirkefreden. Derimot kan jeg ikke forestille meg noen situasjon hvor det vil være riktig av norske myndigheter å sende politiet inn for å hente ut folk med makt, dersom de kompetente kirkelige organer har vurdert saken og uttrykkelig fraber seg dette. Jeg kan ikke forestille meg noen slik situasjon. Det kan godt tenkes at Høyre har et mer liberalt syn på dette enn justisministeren – det er jeg ikke helt sikker på. Men til informasjon for representanten Hagen har jeg aldri oppfattet ordet liberal som et nedsettende ord, særlig ikke i sammenhenger som dette. Til den såkalte sammenligning mellom forholdene under okkupasjonen og forholdene i dag er det bare å si at jeg ikke har trukket noen slik sammenligning. Jeg har bare gjort oppmerksom på et historisk faktum, nemlig at årene 1940-45 er den eneste periode i moderne historie i Norge hvor den ordning Fremskrittspartiet ønsker seg, nemlig at politiet ikke skal gjøre forskjell på kirkehuset og andre hus i dette land, har vært praktisert. Det er et historisk faktum. Om begrunnelsen for dette er forskjellig, er naturligvis et helt annet spørsmål.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Jeg trodde representanten Kleppe visste hva det stod i overskriften til hans eget Dokument nr. 8-forslag. Der heter det nemlig: «…uavhengig av bakgrunn, lovbrudd og hvilken bygning de oppholder seg i.» Det hellige rom befinner seg i den bygning som heter kirke, som heter synagoge, som heter moské – som heter hva som helst, og det skulle da vel ikke være så vanskelig å forstå. Å forsøke å tale seg bort fra det faktum, er ikke noe annet enn å rope for galleriet. Det som for øvrig er å legge til, utover det som jeg allerede har sagt, er at selvfølgelig er det ingen, heller ikke de som huser kirkeasylanter, som går inn for at mennesker som har begått forbrytelser, skal få beskyttelse slik at de ikke skal kunne ta straffen for sin forbrytelse. Det er da ingen som har sagt det. Hvor representanten Kleppe kan ha de informasjonene fra, skal ikke jeg forsøke å gå etter i sømmene, men det har ikke vært påtrengende opplysninger i mediene.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Nå både håper jeg og regner med at det blir lang tid til det siste skulle bli virkelighet. Men jeg vil gjerne gi representanten Tømmerås rett i at det er viktig med bred enighet om viktige spørsmål. Det er heller ikke galt om mennesker snur i sin holdning til ting som man har vært imot. Jeg kan ikke kontrollere sannhetsgehalten i Dagbladets skriverier. Normalt bruker jeg aldri Dagbladet som noe sannhetsvitne, men det kan jo tenkes at det her sies ting som tolkes. Men det kan også tenkes – og det vil jeg ikke holde for usannsynlig – at hovedpoenget i dette er riktig. Jeg vil gjerne understreke det. Det går også an å lære av ting. Jeg uttaler meg ikke på vegne av statsministeren. Han må få lov til å svare for sine egne holdninger og hva han selv har sagt. Men jeg må ta det generelle i det, ettersom jeg som nevnt ikke kan kontrollere sannhetsgehalten i det. Men det at vi nå har funnet fram til en så bred enighet omkring den retning som kirkeasylet bør komme inn i, altså den holdning vi skal ha til dette, og måten vi skal løse problemene på som er knyttet til det, er jeg enig i er viktig at vi beholder, slik at vi kan gjøre dette til beste for de menneskene som føler dette på kroppen. Da tenker jeg både på Kirkens folk – når jeg sier Kirken, tenker jeg ikke bare på Den norske kirke – og på disse menneskene som søker asylet.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Jeg er helt enig med representanten Hernæs. Det er viktig at det som vi nå har sagt i denne debatten, også tilflyter Kirken. Jeg tenker i første rekke på Den norske kirke, men også de andre. Vi ber jo også i innstillingen om at statsråden tar et initiativ for å finne fram til hva som er «kompetent kirkelig myndighet», for da handler det ikke bare om Den norske kirke, men også om andre sammenhenger der mennesker søker kirkeasyl. Jeg tror det er av stor betydning at vi har så bred enighet som det dette arbeidet nå har samlet her i Stortinget, og jeg tror at det vil være til gagn for den framtidige situasjon. Jeg tror ikke at alle problemer løses med det vi sier, men det vil være et meget viktig bidrag i riktig retning, slik at vi kanskje i framtiden kan oppleve andre forhold som er til gagn både for Kirken og for mennesker som er fortvilt i sin situasjon fordi de føler at de ikke har blitt hørt.
Harald Victor Hove (Høyre), 1998-12-14:
Representanten Hagen stiller et meget presist spørsmål, som er av en slik art at dersom man gir et presist svar, kan man umulig gi et riktig svar. To ting: For det første avsluttet representanten Hagen med et spørsmål knyttet til: Hva hvis kirkelige myndigheter har motsatt seg dette? Nå vet jeg ikke hva justisministeren vil gi uttrykk for der. Men det som representanten Lønning gav uttrykk for, var vel at han i alle fall ikke kunne tenke seg at politiet ville gå inn dersom kompetent kirkelig myndighet hadde motsatt seg det, ut fra kjennskap til den situasjonen som var grunnlaget for at man skulle gå inn. Og hvis jeg ikke har misforstått for mye, er vel de situasjoner hvor man tenker seg at det kan være aktuelt for politiet å gå inn uten at det foreligger en konkret anmodning fra kompetent kirkelig myndighet, situasjoner som har tilnærmet nødrettskarakter av en eller annen art – enten fare for liv eller helse, fare for ødeleggelse av betydelige verdier i kirkebygget eller lignende. Og da vil man vel være i den situasjonen at den som har kompetanse til å vurdere om politiet skal gå inn, vil måtte være den som der og da vil stå i en posisjon som gjør at man kan rekke å foreta en vurdering. Det vil på en måte innebære at det i visse situasjoner er en polititjenestemann som er til stede. I andre situasjoner vil det være naturlig å innhente politimesterens vurdering av dette, og i atter andre situasjoner kan det være naturlig å gå høyere i systemet. Men det vil i hvert fall etter mitt skjønn måtte bli et galt svar hvis man gav det svaret at det var én bestemt posisjon i systemet som ville ha kompetanse i forhold til situasjoner som nettopp vil ha karakter av en eller annen grad av nødrett.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Jeg vil understreke at verken Regjeringen eller jeg anerkjenner kirkeasyl som en rettslig institusjon. Kirkeasyl er heller ikke en ordning jeg kan gi min støtte til eller på noen måte ønsker å oppmuntre til. I likhet med tidligere regjeringer kan jeg på tross av de mange uheldige sider ved kireasylet likevel ikke se at det foreligger tilstrekkelig tungtveiende hensyn som tilsier at kirkeasyl bør avvikles gjennom at politiet bes om å hente ut alle kirkeasylanter. Samtidig er det helt klart at det ikke er aktuelt å gi kirkeasylanter noen særordninger. Jeg mener også at deler av begrunnelsen for kirkeasyl er falt bort, idet Regjeringen på flere områder har gjennomført den lovede oppmykningen av politikken på feltet. Bakgrunnen for at det som hovedregel ikke har vært aktuelt å hente ut kirkeasylanter av kirkene, har vært ønsket om å verne kirkefreden. Men i den senere tid har menigheter uttrykt ønske om bistand fra politiet til å hente ut kirkeasylanter som ikke var ønsket i kirken. Her mener altså Kirken selv at uthenting ikke ville forstyrre, men verne kirkefreden. Dette er nytt og har ført til at vi har måttet foreta enkelte avklaringer. Dersom Kirken anmelder forholdet, er man innenfor Riksadvokatens ansvarsområde, dvs. at her instruerer ikke Justisdepartementet politiet. Foreligger det bare en anmodning om bistand, er dette en ordenssak. Her kan Justisdepartementet instruere politiet, men gjør det normalt ikke. Jeg kan ikke se at det er grunn til å fravike normalen. Det betyr at politiet selv må avgjøre om de vil følge opp en anmodning. Jeg har merket meg at komiteens flertall gir sin tilslutning til dette synspunktet. Forutsetningen for at politiet skal kunne gripe inn, er ellers at anmeldelsen eller anmodningen kommer fra kompetent kirkelig myndighet. Spørsmålet om hvem dette er, er avklart i samarbeid med Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Er kirkeasylantene i selve kirkerommet, er det stedlige kirkelige fellesråd rette myndighet, mens menighetsrådet er det hvis kirkeasylanten oppholder seg i andre rom i kirken eller tilliggende lokaliteter. I fremtiden vil Justisdepartementet forholde seg til disse avklaringene når det gjelder spørsmålet om uthenting av kirkeasylanter. Jeg understreker for ordens skyld at dette gjelder uavhengig av om kirkeasylantene er nordmenn eller utlendinger. Jeg vil avslutningsvis presisere at selv om det fortsatt vil være en hovedregel at politiet ikke skal hente ut kirkeasylanter med makt der Kirken selv mener det vil krenke kirkefreden, kan det tenkes situasjoner der det i et konkret tilfelle foreligger så tungtveiende forhold at disse tilsier at vedkommende kirkeasylant likevel vil bli hentet ut av kirken mot Kirkens eget ønske.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Kirkeasyl er en urettferdig ordning. Det holder jeg fast ved, for hvis man greier å presse seg til noe og bruker en slags tredje eller fjerde ankemulighet, gir det rettigheter som folk som forholder seg til regelverket, ikke har. Derfor har det heller ikke vært gitt noe amnesti fra min side. Regjeringens politikk står jeg for. Der mener jeg at jeg har foretatt de oppmykninger som denne regjeringen har lovet. Men jeg har hele tiden sagt at det vi skal ha, er en oppmykning og ingen revolusjon på dette området. Denne regjeringens politikk er den politikk jeg på vegne av Regjeringen har fått sette ut i livet i disse sammenhengene. At dette er en ny og annerledes politikk enn hva man hadde i en opposisjonsperiode, er det mulig replikanten har rett i. Jeg har nok litt for begrensede kunnskaper til å kunne bekrefte eller avkrefte det, for jeg var ikke i Stortinget på den tiden. Jeg kan i hvert fall bekrefte at dette ikke er enkle saker. De er svært kompliserte, og det vi bare må slå fast, som er min erfaring, og som også sikkert tidligere justisministre har erfart, er at den fremstillingen som blir den ytre og offisielle, ikke er riktig i alle tilfeller. Det må vi som har adgang til disse dokumentene og kjenner sannheten fullt ut, forholde oss til. Det som er praktiseringen og politikken i dag, er det som nå går fram av dokumentene og de innlegg som er holdt i Stortinget fra min side.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Jeg kan forsikre replikanten om at like lite som jeg har åpnet opp for kirkeasyl og gitt det noe slags godkjenningsstempel, vil jeg gjøre det i forhold til andre religioners gudshus. Men det jeg kan bekrefte, er at religionsfriheten i dette land tilsier at hvis det skulle skje at vi fikk en slik situasjon som den representanten Kleppe skisserer, vil vi selvfølgelig måtte respektere den samme freden for de andre religioners gudshus som den vi har for Den norske kirke. Her er det derfor bare én ting å si, og det er at igjen skiller representanten Kleppes synspunkter seg fra mine i denne type saker.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Replikanten nevnte Knut-saken som et eksempel på en sak der politiet gikk inn. Det var en barnevernssak. Den var overhodet ikke forelagt Justisdepartementet. Her var det hensynet til barnet som var utslagsgivende for at barnevernet valgte denne løsningen. Så ble det trukket fram at asylsøkerbarn som sitter i kirkeasyl, også kan ta skade, men der får ikke politiet hente dem. Igjen blir det spørsmål om en vurdering fra barnevernets side om det er situasjoner som kan føre til at asylsøkerbarna tar skade. Da ønsker jeg også å gjøre oppmerksom på at barn av asylsøkere som følger med i kirkeasyl, har mulighet til å gå i barnehage, til å gå på skole og til å være med på fritidsaktiviteter. Dette gjør at det vil være en annen situasjon for barna enn for de voksne. Men fortsatt holder jeg fast ved at det i alle fall er en uheldig situasjon. Det er helt klart at dette ikke er aksepterte tilstander Vi ønsker det ikke, men vi respekterer kirkefreden når det framstår som brudd på kirkefreden å gripe inn. Jeg står fast ved at det ikke skal være særordninger. Det tallet på 90 pst. som er kommet fram i en undersøkelse, skriver seg fra en tid som er betydelig lenger tilbake enn den tiden jeg har bestyrt Justisdepartementet. Jeg har gitt uttrykk for at særordninger og generelt amnesti for kirkeasylanter ikke er aktuelt for meg å sette i verk.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Jeg vil gjerne presisere det som var mitt anliggende: Det kan tenkes situasjoner og konkrete tilfeller der det er så tungtveiende forhold at vedkommende kirkeasylant vil bli hentet ut mot Kirkens eget ønske. Da må vi ta i betraktning hva vi har definert som ansvarlig kirkelig myndighet i disse sammenhengene, og det er enten Kirkelig Fellesråd eller menighetsrådet. Det kan tenkes situasjoner, der disse organer ikke har rukket å behandle en henvendelse som vi kan få melding om, og da er vi over i nødssituasjoner. Det kan være fare for ødeleggelse på verdifull eiendom i kirken, og det kan rett og slett være at asylanten utgjør en fare for seg selv eller andre. Jeg ser ikke andre situasjoner rent umiddelbart.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Jeg beklager hvis jeg ble oppfattet som for upresis i mitt svar. Men når jeg sier at det er nødrettssituasjoner vi har med å gjøre, burde det også være klart at da er man i den situasjon at man må til enhver tid finne den ansvarlige, som skal ta denne bestemmelsen. Jeg kan godt si at hvis vi betrakter det som er i ferd med å skje, som et ordensspørsmål, er det selvfølgelig politiet som er ordensmakt, men ellers må vi ha den tillit til de ansvarlige på vakt i den enkelte situasjon at man bare betrakter dette som den nødssituasjon det er, og stoler på ansvarshavende til enhver tid.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Justisministeren har ved flere anledninger, senest nå i sitt innlegg, gitt uttrykk for at hun ikke ønsker kirkeasyl som en ordning. Det har hun tidligere gitt uttrykk for også i spørretimen og ikke minst i Dagbladet den 14. desember 1997, der dette kom klart til uttrykk. Der fraråder hun norske menigheter å ta imot kirkeasylanter, og der uttaler hun også at tidligere forsøk med amnesti ikke har ført til annet enn at nye personer har gått i kirkeasyl. I brevet til justiskomiteen av 17. november nå i høst, som det flere ganger i dag er blitt henvist til, er det ikke minst viktig å legge merke til at hun også sier at «kirkeasyl er en svært uheldig ordning som fungerer urettferdig». Med dette som utgangspunkt kan jeg konstatere at Regjeringen og Kristelig Folkeparti nå fører en annen politikk enn det daværende stortingsrepresentant Bondevik og partileder Valgerd Svarstad Haugland gav uttrykk for sommeren og høsten 1996, da de mente at alle kirkeasylanter burde få opphold i landet. Kan justisministeren bekrefte at det nå føres en ny og annerledes politikk? Justisministeren har selv tidligere gitt uttrykk for at mange asylsaker ikke var så enkle å ta stilling til som hun hadde trodd før hun ble statsråd, og at hun nå har langt større tillit til forvaltningens håndtering av slike saker enn hun hadde før hun tiltrådte. Gjelder dette synet også for kirkeasylsakene?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Det finnes langt flere gode argumenter for å avvikle kirkeasylordningen enn det finnes gode argumenter for å beholde denne foreldede og problematiserende ordningen. Men bare Fremskrittspartiet innser merkelig nok dette faktum. Selve ordningen med kirkeasyl, med en kirkelig frihet til å forhindre statens håndhevelse av rettskraftige domsvedtak, skaper i seg selv en stat i staten-problematikk, der det juridiske grunnprinsippet om likhet for loven erstattes av en urettferdig forskjellsbehandling asylsøkere imellom. For all erfaring viser at personer som går inn i et kirkeasylforhold, øker sine muligheter betraktelig for å få omgjort sine avslag. Ingen asylsøker burde være forbeholdt muligheten til å få revurdert sin søknad om opphold i Norge av den grunn at man ut fra en status som kirkeasylant unngår både pågripelse og utsending. Selve ordningen med kirkeasyl er å anse som en uforståelig aksept av grov ulydighet mot norsk rettsavgjørelse, som utrolig nok er godkjent med vitende og vilje av norske rettsmyndigheter – kirkeasyl som en ordning der landets egne justismyndigheter har tildelt utenlandske statsborgere en mulighet til å omgå norske rettsavgjørelser på norsk jord. Det er jo helt ubegripelig. I et slikt perspektiv er ordningen i seg selv så fornuftsstridig at dette alene burde tale for å avskaffe hele systemet med kirkeasyl og erstatte det med klare retningslinjer i asylprosessens siste fase, slik at utsendelse av asylsøkere kan bli raskt og effektivt håndhevet av politiet, enten asylsøkeren befinner seg inne i eller utenfor en kirkebygning. Et flertall av det norske folk har stor respekt for kirken og forståelse for den flere hundre år gamle kirkelige tradisjon at bruk av makt ikke skal forekomme i kirkens rom. Men Kirken har ingen juridisk fagkompetanse som kan legitimere at Kirkens fortolkning av domspremissene i en asylsak på noen måte kan betraktes som mer korrekte eller mer rettferdige enn domstolens egne avgjørelser. Kirken kan i dagens rettsstatssamfunn slett ikke vurdere asylantenes behov for beskyttelse bedre enn faginstansene og domstolene kan – snarere tvert imot. Det er derfor lite ønskelig at denne ordningen i det hele tatt eksisterer med Kirkens medvirkning. Konklusjonen blir at dagens system med kirkeasyl har såpass mange høyst betenkelige sider ved seg, så vel forholdet mellom stat og kirke som juridiske, praktiske, innvandringspolitiske og menneskelige sider, at hele systemet med kirkeasyl nå burde avskaffes en gang for alle, og for all fremtid.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Tradisjonen med kirkeasyl ble gjenopptatt i stort tempo i 1993. Dette året satt mange hundre mennesker i kirkeasyl og fikk deretter oppholdstillatelse. Det kan ikke herske tvil om at kirkeasyl er en ulovlig inngripen som hindrer iverksettelse av lovlig fattede vedtak. Grunnlaget for at Kirken likevel praktiserer kirkeasyl, finner man i Justisdepartementets brev til landets politimestre av juli 1993, hvor disse blir pålagt å ikke hente asylanter ut av kirkene. Med dette som bakgrunn har Kirken lagt seg på den linje at den fraskriver seg ethvert ansvar, samtidig som Kirken etablerer såkalt hellige rom. Fremskrittspartiet advarer mot Regjeringens liberalisering av asyl- og flyktningpolitikken som vil bli utnyttet og derfor kan føre til en ny bølge av kirkeasylanter. Mye tyder på at det å gå i kirkeasyl har gitt gode resultater for de fleste asylantene, i og med at ca. 90 pst. av de som har gått i kirkeasyl siden 1993, har fått oppholdstillatelse. Fremskrittspartiet mener Justisdepartementets praksis innebærer en uakseptabel forskjellsbehandling fra statens side. Personer som respekterer norsk lov, forlater landet etter avslag på søknad om oppholdstillatelse, mens kirkeasylantene, som bryter norsk lov, stort sett belønnes med oppholdstillatelse på et senere tidspunkt. Ingen må være i tvil om at dette strider mot rettsoppfatningen til mange mennesker i dette landet. Flertallet i komiteen – alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet – som ikke ønsker å avvikle systemet med kirkeasyl, mener «at kirkeasyl er en svært uheldig ordning som fungerer urettferdig… Flertallet vil derfor sterkt oppfordre de ansvarlige organer i kirken til å rydde opp i den uheldige praksisen som kirkeasyl innebærer». I stedet for å få et lovvedtak som tar konsekvensen av hva de mener, overlater flertallet til Kirken å kjempe videre med disse problemene.