Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-05-02:
Det er viktig å fremme pasienters og pårørendes rettigheter og å styrke deres rett til omsorgsfull, forsvarlig og respektfull behandling. Gjennom lov om pasientrettigheter er pasienters og pårørendes rettslige stilling styrket. Loven har et eget kapittel om særlige rettigheter for barn. En av disse bestemmelsene er barns rett til samvær med minst en av foreldrene eller andre med foreldreansvar under hele institusjonsoppholdet, med mindre det er utilrådelig av hensyn til barnet. Barns rettigheter, som nå er lovfestet i pasientrettighetsloven, forsterker den allerede gjeldende forskrift om barn på sykehus. Utkast til revidert forskrift har for øvrig nylig vært på høring. Det er ikke vedtatt en generell rett for pasienter og pårørende når det gjelder samvær. Denne retten gjelder kun for barn. Pasientrettighetsloven har imidlertid en bestemmelse om at dersom en pasient ønsker at andre personer skal være til stede når helsehjelp gis, skal dette imøtekommes så langt som mulig. Det er videre vedtatt flere nye bestemmelser i pasientrettighetsloven som regulerer pårørendes rolle. I disse bestemmelsene har man tatt hensyn til pårørendes situasjon, samtidig som man søker å ivareta pasientens personlige integritet. Pasientens nærmeste pårørende skal bl.a. få informasjon om pasientens helsetilstand og de helsetjenester som ytes, noe som for så vidt også følger av dagens lov. Slik informasjon forutsetter imidlertid at pasienten samtykker til det eller at forholdene ellers tilsier at informasjon kan gis. Dersom pasienten ikke selv kan ivareta sine interesser, har pasienten og dennes nærmeste pårørende rett til informasjon. Pasientens nærmeste pårørende skal også høres ved avgjørelse om helsehjelp av mer inngripende karakter dersom pasienten ikke selv har samtykkekompetanse. I dagens legelov er det et krav til forsvarlig legevirksomhet. Dette innebærer også en plikt til å vise omsorg overfor pasienter og pårørende. Denne plikten er presisert og forsterket i de nye helselovene. I møte med helsetjenesten kan dessverre mange mennesker, pasienter som pårørende, føle seg mer som objekter enn som mennesker. Derfor er kravet til omsorgsfull hjelp svært viktig for at helsetjenesten kan sies å være menneskelig og etisk forsvarlig. Man kan ikke si at helsetjenesten er faglig forsvarlig uten at det medmenneskelige grunnlag er sikret. Møte mellom pasient/pårørende og tjenesteyter bør således være det sentrale i helsetjenesten. I den forbindelse er det viktig å sikre at ønsker og synspunkter fra brukere av helsetjenesten, altså pasienter og pårørende, blir hørt, både i det enkelte tilfellet og ved planlegging og utvikling av tjenestetilbud i sin helhet. Jeg tror ikke det er noen uenighet mellom interpellanten og meg når det gjelder betydningen av disse retningslinjene og disse forholdene. Det er vesentlig å skape rom for samspill mellom bruker og tjenesteyter slik at det blir naturlig og ikke anses som upopulært at man kommer med egne synspunkter på hvordan tjenesten kan ytes. Min oppfatning er altså at rettighetene i forhold til samvær med pårørende er styrket og ikke svekket i de nye helselovene. I enkelte situasjoner har det likevel dessverre vist seg at praksis ikke har vært tilfredsstillende. Jeg tror imidlertid at dette er unntak, og generelt vil jeg si at jeg har tillit til at den norske helsetjenesten mestrer disse utfordringene. Unntakene blir ikke mindre alvorlige av den grunn. I mange situasjoner vil helsepersonell kunne stå overfor motstridende interesser som skal forsøkes ivaretatt på best mulig måte. Av hensyn til personalets arbeidssituasjon og av hensyn til andre pasienter vil det f.eks. være nødvendig å innføre visittider for å regulere strømmen av pårørende og andre besøkende. Det forventes selvsagt at dette blir gjort på en rimelig og formålstjenlig måte. Til interpellantens konkrete spørsmål om hva jeg som statsråd vil gjøre for å sikre at retten til samvær med pårørende blir respektert, vil jeg si følgende: Eiere og ledere har et klart ansvar for å tilrettelegge forholdene slik at den enkelte helsearbeider overholder sine lovpålagte plikter. Spesialisthelsetjenesteloven innebærer en presisering av eiers og leders ansvar for at tjenestene som tilbys eller ytes, er forsvarlige. I stor grad vil det ligge innenfor denne styringsretten å avgjøre hvilke tiltak som skal gjennomføres i den forbindelse. Behovene for tiltak må først og fremst vurderes konkret i forhold til hvilke typer oppgaver det gjelder. Det er ikke mulig, og heller ikke ønskelig, for departementet å detaljregulere sykehus og andre institusjoners virksomhet. Helsepersonell har etter helsepersonelloven selv ansvar for å utføre sitt arbeid på en forsvarlig og omsorgsfull måte. Men for at helsepersonell skal ha mulighet til å oppfylle sine plikter, må eier og leder legge forholdene til rette for dette. Ledelsens overordnede ansvar for at plikter og rettigheter respekteres innebærer også en plikt til å opprette internkontrollsystem for virksomheten og sørge for at virksomhet og tjenester planlegges, utføres og vedlikeholdes i samsvar med allment aksepterte faglige normer og krav som er fastsatt i lov eller forskrift. Dette følger av lov om statlig tilsyn med helsetjenesten. Fylkeslegen skal påse at alle som yter helsehjelp, har etablert slike internkontrollsystemer og fører kontroll med sin egen virksomhet på en slik måte at det kan forebygge svikt i helsetjenesten. Videre følger det av tilsynsloven at Statens helsetilsyn har det overordnede faglige tilsyn med helsetjenesten i landet. Til spørsmålet om hvilke virkemidler jeg som statsråd vil ta i bruk overfor sykehus som ikke respekterer samværsretten, viser jeg derfor til dagens system, hvor den statlige tilsynsmyndighet på dette området tilligger Statens helsetilsyn og fylkeslegene. For de statlige sykehus er det imidlertid klart at jeg som representant for sykehuseier har et eget ansvar for at forholdene ligger til rette for at reglene kan etterleves. Dette ble bl.a. aktualisert i forbindelse med den konkrete sak ved Rikshospitalet. I forbindelse med denne saken har Rikshospitalet kommet med en redegjørelse om hendelsesforløpet og sykehusets rutiner til departementet. Siden har departementet blitt orientert om sykehusets håndtering og oppfølging av saken. Avdelingen ved sykehuset har gått gjennom sine rutiner og forsøker nå å finne løsninger for hvordan de på en bedre måte skal tilpasse forholdene ved avdelingen, slik at pasienters og pårørendes behov og deres lov- og forskriftsfestede rettigheter blir godt ivaretatt. En nødvendig forutsetning for at pasienters og pårørendes rettigheter skal bli respektert er at begge parter, både helsepersonell og pasienter og pårørende, kjenner til regelverket. Jeg vil anta at den manglende etterlevelse av regelverk ofte kan forklares med manglende kunnskap og informasjon. I en nylig publisert artikkel i et tidsskrift for legevitenskap viser en spørreundersøkelse hvordan barn og foreldre opplever hvorvidt forskriften om barn på sykehus blir etterlevd. Det konkluderes med at forskriften ikke når fram til barn og foreldre på en tilfredsstillende måte. Både foreldres og personalets mangel på kunnskap om forskriften bidrar trolig til at forskriften etterleves i varierende grad ved sykehusene. Forskriften er nå, som nevnt, under revidering, i og med den nye forskriftshjemmelen i spesialisthelsetjenesteloven. Den nye forskriften viderefører bl.a. bestemmelsene om at foreldre skal få utlevert forskriften samtidig med melding om innleggelsesdato eller senest ved selve innleggelsen. Videre foreslås et krav om at helsepersonell på avdelinger som mottar barn, skal være godt kjent med forskriftens innhold. Med hjemmel i spesialisthelsetjenesteloven arbeides det nå med en forskrift om pasientansvarlig lege. Formålet er å skape trygghet og kontinuitet for så vel pasienter som pårørende under institusjonsoppholdet. Pasientansvarlig lege skal i den grad det er mulig, være pasientens faste kontaktpunkt gjennom hele innleggelsesperioden. Jeg har stor tro på at denne ordningen vil avhjelpe noe av den maktesløshet man kan føle i en sykdomssituasjon. Ordningen med pasientansvarlig lege må ses i sammenheng med helsepersonellovens bestemmelse om at det i en helseinstitusjon skal utpekes en person til å gi informasjon til den enkelte pasient. Denne personen skal foreta en koordinering og en viss styring med den informasjon pasienten og dennes nærmeste pårørende skal få. Dette skal forhindre at ulik informasjon fra flere hold gir pasienten og de pårørende et uklart og forvirrende bilde av pasientens helsetilstand. Ordningene i de nye helselovene med at pasienter og pårørende i større grad skal få bestemte kontaktpersoner å forholde seg til vil kunne ha potensial til å skape større trygghet og bedre tillit til helsetjenesten. Regelverket som gjelder pasienters og pårørendes rettsstilling, har, som nevnt, blitt betydelig forbedret gjennom de nye helselovene. Jeg vil likevel til slutt understreke at lover og regler ikke er nok for å gi pasienter og deres pårørende den omtanke og omsorg de trenger i en vanskelig situasjon. De verdier og de holdninger den enkelte helsearbeider møter pasienter og pårørende med, blir i denne sammenheng svært viktig.