Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2004-01-29:
Den 1. mai 2004 blir Tsjekkia, Estland, Kypros, Latvia, Litauen, Ungarn, Malta, Polen, Slovenia og Slovakia medlemmer i EU. En revisjon av EØS-avtalen var derfor helt nødvendig for å sikre fortsatt markedsadgang til disse landene for norske varer. Selv om kontingenten øker, er vi glad for at vi kom i mål med forhandlingene, og at vi nå snart kan sette avtalen i verk. Utvidelsen av EU og EØS kan på sikt føre til en utjevning av levekårene i Europa, iallfall for de statene som er med i samarbeidet. Selv om de statene som blir med i EU, neppe kan kalles fattige, er de heller ikke rike. De vil trolig ha mye å vinne økonomisk på å bli løftet opp av EU, slik land som Hellas, Spania og Portugal tidligere har opplevd. Vi må ha en forståelse for at i disse land kan også dette forholdet ha veid tungt når beslutningen om ja eller nei til medlemskap skulle fattes. En viktig side ved den utvidede EØS-avtalen er de nye betingelsene for eksport av fisk og fiskevarer til EUs nye medlemsland. Det var dessverre ikke mulig å videreføre de nåværende frihandelsavtalene med EUs søkerland på fiskeriområdet. Ordningen med tollfrie kvoter som nå blir innført, er for så vidt bare den nest beste løsningen. Samtidig støtter flertallet i komiteen Regjeringens målsetting om at de norske begrensingene på utenlandsk eierskap og investeringer i fiskerisektoren ikke skulle bli tema i forhandlingene. Det er vi i Kristelig Folkeparti glade for. I Sem-erklæringen er det slått fast at råfiskloven ikke skal svekkes, og det ligger til grunn for Samarbeidsregjeringens fiskeripolitikk og handelspolitikk. Kontingenten til EØS øker betydelig med denne nye avtalen, som flere har vært inne på – til omkring 1,8 milliarder kr pr. år. Norge vil med det bidra mer pr. innbygger til de nye medlemslandene enn de gamle medlemslandene vil. Dette er prisen vi betaler for markedsadgang for norsk industri, og vi må se på det som en utgift til inntekts ervervelse, i tillegg til at det er naturlig for Norge uansett også å bidra økonomisk til det løftet som må til her. Det er et solidaritetsaspekt vi kan snakke om. Den norske finansieringsordningen skal i sin helhet gå til de ti nye medlemslandene. Disse pengene vil bidra til å redusere forskjeller i økonomiske levekår, befeste og utvikle et demokratisk styresett og ta vare på natur og miljø for kommende generasjoner. Samtidig bidrar vi til å styrke et framvoksende politisk fellesskap i Europa. Vi hører uttrykk som at Norge blir en «vasallstat» i Europa, og også uttalelser om at Norge, Island og Liechtenstein snart er de eneste landene som står utenfor Europa. Men jeg vil minne om at det slett ikke er hele Europa som nå blir med i EU. Europarådet har 48 medlemmer, og 25 av disse blir medlemmer i EU, mens 23 land med omkring 360 millioner europeere fortsatt står utenfor. Det nye EØS-området får 28 medlemsland. Det betyr at det fortsatt vil være 20 europeiske land som ikke er en del av EØS-området eller EU, og der de politiske og økonomiske utfordringene nok må sies å være klart større enn i de nye medlemslandene i EU. Påstanden om at jernteppet som skillelinje nå forsvinner, er altså ikke helt riktig. Riktigere er det vel å si at skillelinjene i Europa flyttes en del østover, og et blikk på kartet kan være til ettertanke. Grensen til EU, med unntak av Hellas, vil i hovedsak følge en gammel historisk skillelinje, nemlig skillet mellom Østkirken, det ortodokse kulturområdet, og Vestkirken, altså den romerske og protestantiske grenen av det kristne kulturområdet. Land som Polen, de baltiske land, Tsjekkia og Ungarn – for så vidt alle de nye medlemslandene, så vidt jeg kan se, unntatt Kypros – var en del av Vestkirken og fikk ta del i renessansen og kulturutviklingen og den vitenskapelige og økonomiske utviklingen som fulgte etter. Det kan synes på den arkitektur, og også på den kultur, som fremdeles lever i disse landene. Dette kan være grunnlag for en god del refleksjoner over møtet mellom de store kulturområdene og de friksjonene det kan gi. Jeg vil imidlertid nøye meg med en viktig påpekning: Vi må gjøre det vi kan for at den nye østgrensen til EU ikke blir en ny barriere gjennom Europa. Når det gjelder arbeid for demokratibygging, fredsbygging og menneskerettigheter, må vi sammen med EU-landene fortsatt bruke de alleuropeiske institusjonene, som Europarådet og OSSE. Europarådet spiller en meget viktig rolle, som også utenriksministeren var inne på i sin redegjørelse, og har fått en fornyet funksjon som en institusjon for sosialisering av tidligere østeuropeiske diktaturer inn i Europa med rettsstatens prinsipper: demokrati og frihet. Et annet trekk ved det vi ser ved EU, er kampen om innflytelse mellom gamle og nye land, og mellom store og små land. Vi ser at de store aktørene, Frankrike, Tyskland og Storbritannia, møtes på egenhånd og bestemmer mye, til dels i samarbeid med noen av de små, økonomisk sterkeste landene. Grunnlovskonventet har foreslått at ikke alle land skal være representert i kommisjonen, og de nye landene vil ikke få samme grad av f.eks. jordbruksstøtte som de gamle, før om ti år. En bekymring dette reiser, er at vi kan stå overfor et EU med to klasser av land, de rike i vest og nordvest, og de øvrige. Men her er mye uavklart, og det blir spennende å se hvordan dette utvikler seg. De nye statene som nå blir med i EU, vil uansett ha mye å vinne. Det viktigste for disse landene er nok det økonomiske, men på sikt vil det forhåpentlig utvikle seg sterkere politiske og kulturelle bånd. Dette siste er en fordel for Europa. For noen få tiår siden var krig i Europa en blodig realitet. I dag framstår tanken om krig mellom landene i det nye EU som en utenkelighet. Jeg vil minne om at et bredt flertall i Stortinget har vært godt tilfreds med hvordan EØS-avtalen har fungert for Norge. Den vil nå forhåpentligvis også virke på en tilsvarende positiv måte når det gjelder markedsadgang til de ti nye landene. EØS-avtalen har sikret markedsadgang for norske bedrifter, og en svært stor del av norsk eksport går til EU, inkludert de nye medlemslandene. Tap av denne markedsadgangen ville kostet Norge tusenvis av arbeidsplasser og milliarder av kroner – så mye at den såkalte ikke-medlemsskapskontingenten, som noen har kalt den, helt klart vil betale seg. På denne bakgrunn anbefaler jeg Kristelig Folkepartis representanter å stemme for forslaget om å ratifisere den reviderte EØS-avtalen. Jeg vil også si at jeg er enig i det representanten Inge Lønning har sagt om at det må være bortimot umulig å gå inn for at Norge skal sette ned foten og be om nye forhandlinger, og så sette i gang en helt ny prosess i alle disse landene – og så samtidig gå inn for å ratifisere avtalen. Det må være svært vanskelig. Man mener vel enten det ene eller det andre.