Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-11-22:
Frafall i videregående opplæring er ikke et nytt fenomen. Men det nye er at konsekvensene for dem som faller ut, blir mer dramatiske ettersom kompetansekravene i arbeidslivet skjerpes i alle yrker. Opp gjennom årene er det satt i gang forskjellige tiltak for å motvirke at elever som dropper ut, forsvinner fra skolen for godt og ender opp uten fullført utdanning og dokumentert kompetanse. Opprettelse av oppfølgingstjenesten er ett slikt tiltak. Ny GIV-tiltakene er et annet eksempel på frafallsforebygging. Bak de temmelig dystre frafallstallene skjuler det seg mange ungdomsskjebner. Vanskeligst er situasjonen i Finnmark, der avstandene til de videregående skolene i fylket kan være lengre enn mellom landsdeler lenger sør – og der de alternative tilbudene ikke nødvendigvis står i kø. Det er den virkeligheten fylkespolitikerne i Finnmark slåss mot når de vil bekjempe frafall. Samtidig er det en stor utfordring at årsaken til frafall ofte ligger langt utenfor fylkespolitikernes rekkevidde. Altfor mange elever har ikke fått et opplæringstilbud som har hjulpet dem til mestring faglig og sosialt – og utstyrt dem med de nødvendige ferdigheter for å kunne henge med i videregående opplæring. Det handler om den kunnskapsmessige ballasten elevene har med seg fra grunnskolen. Elever som sliter med rus og psykiske problemer, tilhører en annen risikogruppe som krever ekstra tilrettelegging og en skolehelsetjeneste som kan bistå med hjelpetiltak som gjør det mulig for eleven å gjennomføre videregående opplæring. Vi har nylig behandlet stortingsmeldingen om spesialundervisning der en av hovedstrategiene er «fange opp og følge opp» og sterk vektlegging av tidlig innsats. Om vi vil forebygge frafall, er det uhyre viktig at videregående opplæring har god nok elevkunnskap til å kunne gripe fatt i problemer fra første dag. Elever som starter i videregående opplæring uten å være forberedt og motivert, er et lite gunstig utgangspunkt. Etter Høyres mening er det da desto viktigere at skolen har beredskap og det nødvendige spillerom til å takle den situasjonen og til å kunne følge tett opp for å få disse ungdommene på rett kurs. Rådgivningstjenesten er kommet i fokus. Mange ungdommer synes å få urealistisk råd når det gjelder hvilke utdannings- og yrkesvalg som kan være det rette for dem. Det er alvorlig dersom unge mennesker loses inn på utdanningsveier man med stor sannsynlighet må forstå at vedkommende ikke vil mestre – og der konsekvensen kan bli drop-out. Jeg har påpekt flere ulike forhold som virker inn på elevers mulighet og evne til deltagelse i utdanning utover grunnskolen. Norge er ikke alene om høye frafallstall innenfor videregående opplæring. Verst hos oss er situasjonen på yrkesfagene og for elever som ikke får den læreplassen de så for seg da de påbegynte utdanningen. Her gir mange opp, og det er kanskje forståelig om de henvises til et alternativ de ikke oppfatter som relevant og tilpasset. Det er i denne kritiske fasen oppfølgingstjenesten kommer inn, eller må komme inn. Tjenesten skal følge opp rettighetselever i videregående opplæring og som ikke er i opplæring eller arbeid. Om oppfølgingstjenesten kan man lese på departementets egne nettsider: «Formålet med oppfølgingstjenesten er å sørge for at all ungdom som hører til målgruppen 1 får tilbud om opplæring, arbeid eller annen sysselsetting. Tilbud som blir formidlet gjennom oppfølgingstjenesten skal først og fremst ta sikte på å føre frem til studiekompetanse, yrkeskompetanse eller kompetanse på lavere nivå innenfor videregående opplæring. Det er forskriftsfestet at oppfølgingstjenesten skal sikre tverretatlig samarbeid mellom kommunale, fylkeskommunale og statlige instanser som har ansvaret for målgruppen, og formidle, eventuelt samordne, tilbud fra ulike instanser. Oppfølgingstjenesten skal ha en koordinerende funksjon, men skal ikke overta oppgavene til andre etater.» Dette er Høyre helt enig i. Beskrivelsen av oppfølgingstjenesten slutter imidlertid ikke med dette, for departementet erkjenner også svakheter i systemet. Jeg siterer videre: «Et stort antall unge er verken i videregående opplæring eller arbeid. Disse mottar i dag ikke tilstrekkelig oppfølging og bistand. Årlige rapporteringer fra fylkeskommunene viser at oppfølgingstjenesten ikke klarer å komme i kontakt med, og mangler derfor oversikt over, om lag ⅓ av de 30 000 ungdommene som utgjør målgruppen til OT. Det er derfor uklart hvor mange ungdommer som reelt sett har behov for oppfølging og bistand. Ungdommer som står utenfor skole og/eller arbeid er ofte i en vanskelig situasjon. Det er derfor viktig at den oppfølgingen som gjøres fra OT og NAV sees i sammenheng med de øvrige kommunale og fylkeskommunale tjenestene.» Det er positivt at regjeringen som ledd i Ny GIV-arbeidet har inngått partnerskap med fylkeskommunene for å komme mer på offensiven overfor elever som faller ut av videregående opplæring. Men partnerskapet i seg selv er en arbeidsmåte og alene ingen garanti for at oppfølgingstjenesten fungerer godt nok i møte med det enkelte individ. Hver av de ungdommene som havner i frafallsstatistikken, har sin egen historie og må hjelpes ut fra dette. Det krever som departementet er inne på, et tett og koordinert samarbeid mellom fylkeskommuner, kommuner og Nav – og der partene for all del må unngå å ende opp i et svarteperspill. Det norske samfunnet har et stort behov for kvalifisert arbeidskraft på alle nivåer. Betydningen av at unge mennesker får hjelp til å stable seg på beina, bygge sin utdanning stein på stein og komme ut i jobb, kan derfor ikke understrekes nok. Det hersker liten tvil om at oppfølgingstjenesten har en vanskelig jobb med å spore opp ungdommer som har vendt skolen ryggen. At oppgaven er krevende, kan imidlertid ikke komme som noen overraskelse, og oppfølgingstjenesten er også bemannet med tverrfaglig kompetanse for å kunne løse de utfordringene tjenesten stilles overfor. Som jeg har vært inne på tidligere, er det en mangslungen ungdomsgruppe oppfølgingstjenesten skal ta seg av. Blant disse 15–21-åringene finner vi ungdom som unnlater å søke opptak til videregående opplæring, ungdom som søker, men som av en eller annen grunn ikke tar imot skole- eller læreplass, ungdom som ikke er kommet over i varig arbeid, og sist, men ikke minst, elever og lærlinger som hopper av i løpet av skoleåret. Det er fylkeskommunen som har hovedansvaret for oppfølgingstjenesten. Det er likevel en klar forutsetning for å lykkes at det etableres tett samarbeid med andre instanser med ansvar for tilbud til ungdom. Forebygging av frafall krever nært samarbeid mellom rådgivere i ungdomsskolen, rådgivere i videregående opplæring, PP-tjenesten, oppfølgingstjenesten i fylkeskommunen og Nav. Alle gode krefter må mobiliseres for at bistanden og tilretteleggingen for de ungdommene dette gjelder, skal bli så effektiv og god som mulig. Vi hører mange historier om svært samvittighetsfulle medarbeidere i OT som reiser hjem til ungdommene og vekker dem, henter dem og får dem på skolen eller til andre alternative aktivitets- og opplæringstilbud. Mange gjør derfor utvilsomt en stor innsats for at disse ungdommene skal komme tilbake på sporet – de strekker seg nesten lenger enn man kan forlange. Noe av ideen bak oppfølgingstjenesten er nettopp at den skal virke oppsøkende. Samtidig skal ungdom vite at de selv kan ta kontakt om de får problemer. Tjenestens mandat er å bistå med råd og veiledning om utdannings- og yrkesvalg, gi tilbud om opplæring, praksisplass eller arbeid, eller en kombinasjon av opplæring i skole og praksisplass i bedrift. Fleksible og skreddersydde løsninger i møte med ungdommer som har falt fra, er etter Høyres mening helt avgjørende om vi skal kunne komme i mål og lykkes. Få vil bestride behovet for oppfølgingstjenesten. Derfor er det også uhyre viktig at tjenesten fungerer og settes best mulig i stand til å løse sine oppgaver. Når det nå ropes et varsku fra flere aktører uavhengig av hverandre, er det grunn til å ta det på alvor. Ifølge rapporter fra fylkeskommunene er det på landsbasis bortimot 9 000 unge under 21 år som ikke følges opp. Samtidig påpeker Kunnskapsdepartementet store forskjeller fylkene imellom. Om systemet ikke greier å fange opp disse ungdommene, kan vi snakke om et dobbelt frafallsproblem: Først faller disse ungdommene ut av opplæringen, og deretter glipper de for oppfølgingstjenesten. Det må vi gjøre noe med. En fersk SINTEF-rapport om evaluering har pekt på et annet utviklingstrekk ved oppfølgingstjenesten. I 2004 hadde 60 pst. av fylkene egne tilbud til ungdom som droppet ut av videregående skole. I 2009 hadde bare 36 pst. egne tilbud, med de konsekvenser det kan få. Forskerne mener oppfølgingstjenesten gjør det de skal når det gjelder å få kontakt med ungdommene, men konkluderer med at de ressursene de har til å sette inn overfor ungdommene, er marginale. At noen fylker lykkes bedre enn andre, forklares bl.a. med godt utviklet samarbeid med næringslivet og at det er lett å skaffe ungdom som trenger det, praksisplass i bedrift. Når oppfølgingstjenesten selv ikke har tilbud, er det helt avgjørende at samarbeidet med Nav fungerer. Her er forskerne tydelige på at dette samarbeidet ikke er like bra i alle fylker. De beskriver Nav som en selvbetjeningsbedrift, der det i mange tilfeller blir opp til ungdommen selv å skaffe seg praksisplass. Suksess for oppfølgingstjenesten betinger som oftest samarbeid med andre. SINTEF-forskerne problematiserer at oppfølgingstjenesten kommer til kort fordi det er andre som sitter med virkemidlene, enten vi snakker om fylkeskommunen eller Nav. Høyre spør nå og utfordrer derfor kunnskapsministeren på hva hun og regjeringen vil gjøre for at oppfølgingstjenesten skal kunne gjøre en enda bedre jobb på dette feltet. Hvordan kan vi få til enda bedre samspill mellom OT og Nav – når skoletilbud ikke er løsningen, og Nav har tilbud som vil kunne være av stor verdi for disse ungdommene?