Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-01-17:
Norge ga i 2009 237 mill. kr til Etiopia. Totalt gir verdenssamfunnet nærmere 3 mrd. dollar årlig til landet i bistand. I 2007–2008 gjenopptok Norge bistandsdialogen med Etiopia, med den konsekvens at Norge fra 2008 har vridd bistanden stadig mer i retning av stat-til-stat-bistand, dvs. at bistanden går direkte fra norske myndigheter til mottakerlandets myndigheter. Bistandsdialogen skal ifølge UD være både på overordnet nivå og direkte knyttet til bruken av de norske pengene. Det er vanskelig å se hvilken dialog norske myndigheter har med etiopiske myndigheter når det gjelder menneskerettigheter og demokrati. Riksrevisjonen sier i Dokument 1 for 2010–2011: «Riksrevisjonen fant ved prosjektgjennomgang i Etiopia mangler ved utarbeidelse, dokumentasjon og oppfølging av enkelte prosjekter. Det var i enkelte prosjekter manglende dokumentasjon for gjennomført risikovurdering. Det var også tilfeller av ustrukturert målhierarki, som vanskeliggjør muligheten for vurdering om måloppnåelse i prosjektene.(…) De fleste antikorrupsjonstiltak er rettet mot tiltak hvor mistanke foreligger eller hvor korrupsjon allerede er oppdaget.» (…) Human Rights Watch kom i oktober 2010 med rapporten «Development without Freedom: How Aid Underwrites Repression in Ethiopia». Der hevdet man at internasjonal bistand ble misbrukt av myndighetene. I løpet av 15 ukers feltundersøkelser fant Human Rights Watch grunn til å rope et varsku om følgende: Folk som oppfattes som opposisjonelle eller illojale mot myndighetene, får ikke tilgang til subsidiert og bistandsfinansiert matvare- og drivstoffhjelp, jordbruksarealer og lån. Særlig alvorlig er dette ettersom Etiopia, sammen med Nord-Korea, er de eneste land i verden hvor all matvarehjelp fra World Food Programme kanaliseres via myndighetene. Bistandsfinansiert trening og kapasitetsbygging brukes til ideologisk indoktrinering og tvungen rekruttering til regjeringspartiet EPRDF. Human Rights Watch forsøkte å intervjue bønder som ikke hadde fått adgang til å delta i landets arbeid-for-mat-program. Resultatet var at bøndene ble internert og organisasjonsmedlemmene utvist. Mer generelt: De som forteller om den politiske undertrykkingen, blir straffet. Human Rights Watch legger også til grunn at myndighetene misbruker bistandsressurser til å spre frykt i befolkningen. Overlevelse avhenger av politisk lojalitet til staten og til partiet. Og, som de konkluderer: Etiopia er blitt et casestudium i motsetningsfull bistandspolitikk. Valget i mai 2010 – som var støttet av norske myndigheter gjennom bistand bl.a. til den etiopiske valgkommisjonen – ble vurdert av EUs valgobservatører som svært problematisk, bl.a. fordi opposisjonen fikk mindre mediedekning og ble utsatt for vold. Observatørene rapporterte om utstrakt juks i resultatrapporteringen. Meles Zenawis regjering fikk alle seter i parlamentet bortsett fra ett. Det samme var situasjonen i de ni regionale parlamentene – alle seter bortsett fra ett. Regjeringen har strammet kraftig inn overfor det sivile samfunn, noe som praktisk talt har ødelagt landets menneskerettighetsorganisasjoner. Det er stor avstand mellom denne situasjonsbeskrivelsen og den utviklingsministeren gir i budsjettproposisjonen for 2011. Det påpekes en problematisk menneskerettighetssituasjon, men proposisjonen ser ut til å legge skylden like mye på den undertrykte opposisjonen som på landets eneveldige hersker Zenawi. Det kan ikke være tvil om at det er et lands myndigheter som har ansvaret for å legge til rette for at det kan finnes en opposisjon. Kjetil Tronvoll ved Norsk senter for menneskerettigheter sier det slik: Etiopia er nå reetablert som en ettpartistat, der en kollektiv elite definerer hva som er den beste politikken. Budsjettproposisjonen påpeker også at den nye NGO-loven forbyr NGO-er med en viss utenlandsk finansiering, men det ser ut til at den eneste konsekvensen av denne påpekningen er at man flytter bistand fra frivillige organisasjoner til de myndighetene som struper det sivile samfunnet. Spørsmålet er hvordan man kan ivareta rettighetsarbeidet når de rettighetsbaserte organisasjonene svekkes så dramatisk. Det påpekes i budsjettproposisjonen at det har vært en positiv utvikling i menneskerettighetssituasjonen i Etiopia fordi man i 2007 løslot enkelte politiske fanger, som riktignok aldri skulle ha vært fengslet. Men langt større betydning for menneskerettssituasjonen har det jo at de nye lovene som ble innført i 2009–2010, faktisk bidrar til å kvele det som måtte være igjen av sivilt samfunn. Høyre savner en bevissthet rundt den forverringen av menneskerettighetssituasjonen i Etiopia som flere organisasjoner nå peker på, og vi savner også en refleksjon rundt hvordan Norges bistand spiller inn i dette bildet. Human Rights Watchs påstander er alvorlige og krever en grundig behandling. På et seminar etter framleggelsen av rapporten sa statssekretær Ingrid Fiskaa at den demokratiske utviklingen i Etiopia er usikker. Men den er øyensynlig verken usikker eller spesielt demokratisk. Denne påstanden reiser jo spørsmål om hvor gode analyser UD baserer sin politikk og sine bevilgninger på, og hvor stor den politiske viljen til å ta inn over seg ubehagelige påstander er. I 2007 ble store deler av Norges ambassadestab kastet ut av Etiopia. I årene etter har mer og mer av norsk bistand til Etiopia blitt kanalisert via stat-til-stat-bistand, nettopp den bistanden som Human Rights Watch påpeker som særlig problematisk. Hvordan kan det forsvares? William Easterly setter i en artikkel i New York Review of Books 25. november i fjor fingeren på et sentralt punkt som gjelder generelt for bistand: Bistanden er blitt mer og mer løsrevet fra demokrati og menneskerettigheter. Hvorfor er dette så problematisk? Tidligere statssekretær Vidar Helgesen, som nå er generalsekretær i IDEA, sa under et MDG-møte på FNs generalforsamling følgende: «Demokratiske prinsipper om deltakelse, inkludering, regelmessige frie og rettferdige valg og et uavhengig rettssystem vil med større sannsynlighet enn andre styringssystemer gi utviklingsgevinster. Demokratisk deltakelse støtter utvikling på tre måter: 1) valg gir mennesker muligheter til å uttrykke sine interesser. Gjennom valg vil regjeringer bli holdt ansvarlige dersom de ikke hensyntar fattiges behov. 2) demokrati forutsetter ytrings- og forsamlingsfrihet, og det gir i sin tur myndighetene informasjon om behovene, håpene og preferansene til fattige. 3) demokratiske regjeringer er mer effektive når det gjelder å tilby offentlige goder som utdanning, helse, jobbtrening, et rent miljø og – kanskje viktigst – en rettsstat.» Etiopia og Rwanda er de to sterkeste eksemplene på at demokrati marginaliseres i bistanden. Afrikas to «dyktigste» statsledere manipulerer valgprosesser og duperer donorene. I den bredere diskusjonen om demokratiutvikling i Afrika har Helgesen gitt uttrykk for at han ikke er så bekymret for Kinas inntog i Afrika, rett og slett fordi Kina er stort og annerledes og ikke uomstridt i Afrika. Han er langt mer bekymret for hvilket eksempel land som Etiopia setter. De får svært mye internasjonal bistand, men de manipulerer valgprosesser og undertrykker opposisjonen. De kurtiseres både av vestlige regimer og av Kina, og det er selvfølgelig fristende som modell for andre afrikanske land. Det er mange giverland som i dag velger å se gjennom fingrene med etiopiske myndigheters knebling av menneskerettigheter og tilsidesettelse av demokratiske prosesser. Norge har en god praksis når det gjelder evaluering av bistand. Her skal bistandsministeren også ha ros for sin åpenhet, kanskje spesielt i evalueringene av det Norge hadde av bidrag på Sri Lanka. Men Norge kan derfor med stor troverdighet ta initiativ overfor andre giverland til en koordinert, internasjonal evaluering av bistand til Etiopia i et menneskerettighets- og demokratiperspektiv. Spørsmålet er: Vil regjeringa ta et slikt initiativ? Arbeid for demokratisering tar tid og vil ofte møte tilbakeslag. Jeg har derfor stor forståelse for at man må være tålmodig og ta høyde for at alle mål ikke nås med en gang. Men i tilfellet Etiopia er det ikke der problemet ligger. Problemet ligger i en norsk regjering som simpelthen ikke gir demokrati og menneskerettigheter prioritet i bistanden. Nylig ble det avholdt valg i Burma med stor internasjonal, og norsk, oppmerksomhet om knebling av opposisjonen og manipulering av valgprosessen. Opposisjonen fikk likevel om lag 25 pst. av setene i de ulike forsamlingene. Ved valget i Etiopia fikk opposisjonen under 1 pst. av stemmene, og kun ett parlamentssete i det nasjonale parlamentet og tilsvarende i de ni regionale parlamentene. Likevel framhever den norske regjeringa Etiopia som et eksempel til etterfølgelse. Det bør mane til dyp ettertanke.