Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-12-15:
Regjeringen tar sikte på å videreføre Norges militære deltakelse i utenlandsoperasjoner i 2004 på høyt nivå. I forsvarsbudsjettet for 2004, vedtatt 4. desember, ble det avsatt 700 mill. kr til dette. Regjeringen tar sikte på å opprettholde vår deltakelse i de tre hovedoperasjonsområdene Afghanistan, Kosovo og Irak med relevante og etterspurte styrkebidrag. I tillegg vil Norge delta i FN-ledede operasjoner og enkelte andre utvalgte operasjoner. Forsvaret er midt i en radikal omstilling. Vi tilpasser Forsvaret til nye nasjonale og internasjonale rammebetingelser. Målsettingen er å ha styrker av høy kvalitet, med høy reaksjonsevne, som er relevante og effektive i forhold til oppgavespekteret, både hjemme og ute. Forsvarets bidrag til internasjonal krisehåndtering og stabilisering svekker ikke vår evne til å forsvare norsk territorium. Internasjonalt engasjement er tvert imot med på å styrke vår evne til å opprettholde et effektivt og relevant forsvar her hjemme. Det gamle mobiliseringsforsvaret var godt tilpasset den situasjonen det var utviklet for, men er ikke lenger i stand til å oppnå verken nødvendig reaksjonsevne, anvendbarhet, kvalitet eller fleksibilitet. Omstillingen til et forsvar med høyere reaksjonsevne er derfor først og fremst drevet av behovet for mindre og raskere tilgjengelige styrker i våre egne nærområder. For utenlandsoperasjoner vil vi aldri behøve å være raskere ute enn våre allierte. Det er her hjemme kravet til nasjonal reaksjonsevne først og fremst gjør seg gjeldende. En av hovedmålsettingene med etableringen av innsatsstyrkene – FIST – for både Hæren, Sjøforsvaret og Luftforsvaret er å gi en reaksjonsevne som kan brukes til å gi et bedre forsvar hjemme. Det meste av det norske forsvaret, som i dag utgjøres av nettopp innsatsstyrkene, vil til enhver tid være hjemme, klart til å reagere på ulike trusler og kriser, eller, ved behov, for å yte støtte til det sivile samfunn. Det er derfor ingen motsetning mellom strukturer for nasjonale og internasjonale operasjoner. I vår tids sikkerhetsbilde er kravene til begge deler av oppgavespekteret stort sett sammenfallende og gjensidig forsterkende. Interoperabilitet for militære styrker vedtas ikke, det utvikles over tid, gjennom å delta i NATO-fellesskapet med flernasjonal trening og øvelser, og i virkelige operasjoner. Forsvaret har allerede gjort mye for å møte de nye kravene. Vi er på rett kurs. Tilbakemeldinger fra NATO på våre styrkebidrag er meget positive. Våre bidrag er relevante og møter de krav moderne militære operasjoner stiller, fordi vi har omstilt hjemme. Innsatsen og kompetansen til det norske personellet holder svært høy standard. Dette underbygger Norges rolle som en troverdig alliansepartner. Det er likevel kritisk nødvendig å fullføre omstillingen som er påbegynt, dvs. styrking av operativ evne ved fortsatt fokus på reaksjonsevne, anvendbarhet, fleksibilitet og kvalitet. For å få dette til er samarbeid med allierte en avgjørende forutsetning. Vi må bidra til rett type militær evne gjennom samarbeid med våre allierte og partnernasjoner når det gjelder anskaffelser, logistikk, vedlikehold og opplæring/trening samt felles styrkebidrag til konkrete operasjoner. Kapabilitetstiltakene, PCC, som NATOs stats- og regjeringssjefer forpliktet seg til på toppmøtet i Praha i fjor, vil ha stor betydning for vår evne til å håndtere nye utfordringer. Formålet er å oppnå mer gjennom samarbeid enn det det enkelte land har råd til og kapasitet til alene. Dette realiseres ved valg av strategiske partnere, rolledeling samt nye kapasiteter anskaffet gjennom fellesfinansering. Norge spiller en aktiv rolle i PCC og leder derfor en høynivågruppe som skal bedre NATOs tilgang på strategisk sjøtransport. Norge satser spesielt på samarbeid med land som ligger oss nær både geografisk, politisk og kulturelt. Danmark, Tyskland, Nederland og Storbritannia er eksempler på det. Samarbeidet med disse nordsjølandene vil gi Norge både økonomiske besparelser og operative fordeler. Det øker vår evne til å bidra med relevante og etterspurte kapasiteter i utenlandsoperasjoner ved at mindre norske avdelinger kan «plugges inn» i større multinasjonale enheter. Samtidig vil disse multinasjonale styrkene bli nærmere knyttet til forsvaret av Norge. De forsvars- og sikkerhetspolitiske fordelene vi oppnår ved et nært samarbeid med disse europeiske NATO-landene, er meget betydelige. Etableringen av NATO Response Force, NRF, ble også vedtatt i Praha og er en katalysator for omformingen eller transformasjonen av alliansen. Oppbyggingen av denne flernasjonale styrken er sentral for NATOs fortsatte militære og sikkerhetspolitiske relevans. Vår deltakelse bidrar til å heve våre styrkers evne til operativt samvirke med allierte i flernasjonale operasjoner. NRF vil trolig i framtiden bli alliansens viktigste verktøy for deltakelse i krisehåndteringsoperasjoner både innenfor og utenfor alliansens område. Den skal med andre ord kunne settes inn både i Afghanistan og i Norge. Å delta er en sentral allianseforpliktelse og et viktig bidrag for å ivareta kollektivt forsvar og sikkerhet. Vi må derfor planlegge de forpliktelser Norge påtar seg i NATOs hurtigreaksjonsstyrke, parallelt og koordinert med vårt framtidige engasjement i utenlandsoperasjoner. Det betyr at de styrkeelementene Norge forplikter det enkelte halvår til NATO Response Force, ikke kan deployeres til andre formål i samme periode. Våre innmeldte kapasiteter til utenlandsoperasjoner i 2004 er derfor koordinert med våre forpliktelser i NATOs hurtigreaksjonsstyrke. Som følge av NATOs krav til beredskap og samtrening i forkant av operasjonsperioden på seks måneder vil styrkebidrag som inngår i NRF, normalt ikke kunne benyttes til andre oppdrag i den perioden de er bundet for NRF. Det enkelte medlemsland kan i prinsippet bare trekke innmeldte enheter ut av NRF ved akutte nasjonale behov. Norske bidrag til utenlandsoperasjoner hentes primært fra de stående styrker som inngår i Forsvarets innsatsstyrke. I tillegg utdannes enheter ved 6. divisjon som ved behov kan inngå i utenlandsoperasjoner. Dessuten kan personell med tidligere erfaring fra Forsvaret fortsatt rekrutteres til internasjonal tjeneste, men denne formen for rekruttering er mindre forutsigbar, og den krever betydelig større økonomiske ressurser og tid til oppøving og samtrening. Deltakelse innenfor fastsatt budsjettramme for utenlandsoperasjoner i 2004 vil derfor i hovedsak dimensjoneres ut fra kapasitetene i Forsvarets innsatsstyrke, FIST hær, FIST sjø og FIST luft. Samtidig vil de fleste av dagens kapasiteter i de enkelte forsvarsgrenene inngå nettopp i innsatsstyrkene. Norske militære enheter skal i prinsippet kunne reagere like raskt hjemme som ute, og det norske forsvaret består derfor i hovedsak av innsatsstyrker. Viktige unntak er bl.a. kystvakt og heimevern. Dette er altså premissene for hva vi kan stille med i hvilken operasjon. Norges deltakelse i utenlandsoperasjoner er basert på vilje til å bidra til fred og stabilitet i konfliktområder av betydning for vår egen så vel som internasjonal sikkerhet. Vi deltar i dag med over 1 000 kvinner og menn i ulike operasjoner. Norsk personell gjør en viktig innsats i internasjonale operasjoner. Gjennomføring av slike operasjoner er en forutsetning for positiv politisk og økonomisk utvikling. Det norske vakt- og sikringskompaniet i den internasjonale sikkerhetsstyrken, ISAF, i Afghanistan har en sentral rolle for å tilrettelegge for framdrift i den såkalte Bonn-prosessen. Beskyttelsen rundt gjennomføringen av den afghanske grunnlovgivende forsamling, Loya Jirga, er avgjørende for å kunne få på plass en ny afghansk grunnlov og gjennomføring av demokratiske valg neste år. Det norske ingeniørkompaniet i Irak har gjort en betydelig innsats for sivilbefolkningen i Basra og omegn. En forutsetning for stabilitet og håp om en bedre framtid er at befolkningens essensielle behov blir dekket, knyttet til strøm, gass, petroleum, vann osv. Ingeniørkompaniet har reparert og sikret kraftforsyningen etter at kriminelle organisasjoner har revet kraftlinjer for å stjele og selge kopperledningene. Strøm er en forutsetning ikke bare for sivilbefolkningen. De lokale raffineriene er helt avhengige av strøm for å opprettholde forsyningen av bensin, bl.a. til transportsektoren, samt gass til husholdningene. Eksplosivrydderne i kompaniet har destruert over 35 000 eksplosiver, som f.eks. miner, håndgranater, skudd til håndvåpen, missiler og torpedoer – udetonerte eksplosiver som utgjør en reell fare for sivilbefolkningen. En ny bro er bygd, og en annen bro er reparert og gjort kjørbar. Kompaniet har inspisert det lokale vanningssystemet for å kartlegge utbedringsbehov i hele den britiske sektor i Sør-Irak, et område tolv ganger så stort som Kosovo. To skoler i området er sikret og pusset opp. ABC-troppen kartlegger bruk og potensiell forurensning av industrikjemikalier i området samt bistår eksplosivrydderne i deres oppdrag. Sanitetstroppen støtter alle oppdrag og benytter ledig tid til å behandle lokalbefolkningen for sår, splint og andre småskader. Minefeltene er kjent og avmerket og ligger stort sett mot grensen og utgjør dermed en mindre akutt fare for sivilbefolkningen. Andre oppgaver prioriteres derfor høyere. Kompaniet har likevel destruert ca. 7 500 miner. Alle enheter tar sin del av vakt- og sikringsoppgavene, og personellet er til enhver tid benyttet ut fra hvor behovene er størst. Det er intet nytt at militære styrker driver denne type aktivitet, både for å avhjelpe akutt nød og for å vinne freden. Dette har norske soldater i internasjonal tjeneste lang erfaring i å gjøre, i Libanon, på Balkan, i Afghanistan og nå i Irak. Militær tilstedeværelse sammen med tradisjonell bistand og støtte til gjenoppbygging og etablering av sivile institusjoner er i en postkonfliktfase tre elementer som utgjør en naturlig helhet. Det er ikke et enten – eller. Vi trenger alle. Det er tidvis betydelig risiko forbundet med å delta i slike oppdrag, og sikkerheten for norsk personell har derfor alltid høyeste prioritet. Regjeringen legger stor vekt på at avdelingene som sendes ut, er trent og utrustet for egenbeskyttelse. Personellets velferd under og etter oppdraget står også helt sentralt. Sikkerhetstiltakene justeres til enhver tid i forhold til foreliggende trusselvurderinger. Vi er i denne sammenheng avhengige av en effektiv etterretningstjeneste og et godt etterretningssamarbeid. Både trusselvurderinger og sikkerhetstiltak for å beskytte personellet under tjeneste utformes i nært samarbeid med våre allierte og andre samarbeidspartnere i de forskjellige operasjonene Norge deltar i. Videre sørger vi for at avdelingene er utstyrt med ulike former for beskyttelsesutstyr, fra skuddsikre vester og hjelmer til pansrede kjøretøy. Ytterligere tiltak iverksettes ved behov, enten det dreier seg om bevegelsesrestriksjoner eller andre tiltak som øker styrkebeskyttelsen. Det er i tillegg avgjørende at de engasjementsreglene, «Rules of Engagement», styrkene opererer under, er robuste og gir styrkene fleksibilitet til å ivareta egen sikkerhet på beste måte. I Afghanistan er et fortsatt internasjonalt militært nærvær en forutsetning for en positiv politisk og økonomisk utvikling. Det er nå viktig å tilrettelegge for at den afghanske overgangsregjeringen blir i stand til å følge opp Bonn-prosessen og utvide sin innflytelse i provinsene. Etablering av et stabilt og demokratisk styresett i Afghanistan står helt sentralt for å forhindre at landet igjen skal bli et fristed for internasjonal terrorisme. Norge har så langt høstet stor anerkjennelse for sine bidrag til operasjonene i Afghanistan. Vi har vist at også små nasjoner er i stand til å stille med relevante bidrag, på kort varsel, til krevende oppdrag. Sikkerhetsutfordringene i Afghanistan er store. NATO overtok ledelsen av ISAF i august i år og har signalisert et langsiktig engasjement. Det er avgjørende at alliansen lykkes i sitt oppdrag i Afghanistan, som er den første NATO-operasjonen utenfor Europa. NATO er og vil være selve hjørnesteinen for norsk sikkerhet. Derfor må Norge delta aktivt i NATOs operasjoner for å bidra til å sikre at alliansen forblir relevant og sterk. Regjeringen tar sikte på å prioritere den norske militære deltakelsen i ISAF-styrken i 2004. Det er klart at en mer omfattende rolle for NATO i Afghanistan vil kreve at de allierte og våre partnernasjoner er villige til å bidra med flere styrker enn ISAF består av i dag, på ca. 5 500 personer. Så langt har det vært en utfordring å få oppfylt styrkebehovene for det eksisterende mandatområdet i og rundt Kabul. NATO har derfor gått inn for en gradvis utvidelse av operasjonsområdet for å sikre at ISAF har tilstrekkelig antall styrker og tilgjengelige kapasiteter for å ivareta oppdraget, uten at innsatsen i Kabul svekkes. Alliansen vurderer nå ulike muligheter for å styrke ISAFs rolle utenfor Kabul, bl.a. ved etablering av såkalte Provincial Reconstruction Teams, PRT. Formålet bak disse teamene er å bidra til utvikling av sikkerhet og stabilitet i provinsene. Sentralt står støtte til sikkerhetssektorreform og gjenoppbyggingsarbeid. Norge bidrar i dag i ISAF IV med en sivilmilitær samarbeidsenhet og en medisinsk-kirurgisk enhet. Disse bidragene avsluttes i januar 2004. I tillegg har Norge fra ca. 1. desember bidratt med et mekanisert infanterikompani som ISAFs sikrings- og reaksjonsstyrke. Denne styrken utfører nå oppdrag i forbindelse med gjennomføringen av den afghanske grunnlovgivende forsamling, Loya Jirga, og vil videreføres i ISAF V fram til august 2004. Oppdraget vil være av liknende karakter som i dag. I den aktuelle situasjonen i Afghanistan er det viktig å bidra til å utvide den afghanske sentralmyndighetens innflytelse i provinsene. Etableringen av PRT er et av NATOs fremste verktøy for å oppnå dette. Som utenriksministeren redegjorde for innledningsvis, ser Norge på muligheten for å bidra med personell til et nordisk-britisk team innenfor ISAF-rammen. Regjeringen vil arbeide videre med å utforme rammebetingelsene for å kunne delta i et eventuelt slikt PRT-samarbeid. Vi må ikke glemme bakgrunnen for det internasjonale militære engasjement i Afghanistan – terroranslagene mot USA 11. september. Norge bidrar også på andre måter til å styrke alliansens evne til å bekjempe internasjonal terrorisme. NATO-operasjonen Active Endeavour i Middelhavet vil fortsatt være en viktig arena for dette og utgjør et av de mest konkrete tiltakene NATO har iverksatt i forlengelsen av artikkel 5-vedtaket i alliansen rett etter 11. september. NATO revurderer i disse dager Operation Active Endeavour. Bakgrunnen er vanskelighetene med å få fylt opp styrkebehovene for operasjonen og ønsket om en klarere kobling til NATOs konsept for forsvar mot terrorisme. Derfor vil Norge også i 2004 delta rutinemessig med relevante kapasiteter i overvåkningen av skipstrafikken i Middelhavet. Våre militære bidrag vil også i fortsettelsen inngå som en del av NATOs stående flåtestyrker. Langvarig internasjonalt militært nærvær vil også være nødvendig for å bringe sikkerhet og politisk stabilitet til Irak. Opprettelsen av en multinasjonal stabiliseringsstyrke var nødvendig for å skape gode vilkår for gjenoppbygging av infrastruktur og etablering av demokratiske institusjoner i landet. Det er bred internasjonal enighet om nødvendigheten av et sikkerhetsnærvær i Irak i postkonfliktfasen. Dette ble understreket nok en gang i høst ved vedtaket av FNs sikkerhetsråds resolusjon 1511, som oppfordrer medlemslandene til å bidra til den internasjonale stabiliseringsstyrken i Irak. Det er viktig at vi fra norsk side slutter opp om FNs oppfordring, og fortsetter å støtte opp under denne innsatsen i 2004. Regjeringen tar sikte på å videreføre deler av maskin- og konstruksjonskapasitetene fra Telemark ingeniørkompani i den britiske sektoren i Irak. Varigheten for bidraget er seks måneder. Videre legger Regjeringen opp til å forlenge Norges støtte til den polske divisjonsledelsen med et mindre antall stabsoffiserer. KFOR-styrken har siden 1999 hatt en sentral rolle for å tilrettelegge for en fredelig og demokratisk utvikling i Kosovo. Det er i Norges interesse å bidra med styrker gjennom NATO for å forhindre at Balkan igjen blir «Europas urolige hjørne». De sentrale sikkerhetsutfordringene er fortsatt interetnisk vold, organisert kriminalitet og politisk ekstremisme knyttet til kosovo-albansk nasjonalisme. Det ser likevel ut til å være en viss bevegelse i den politiske prosessen, og det er bl.a. igangsatt dialog og forhandlinger mellom Beograd og Pristina om Kosovos sluttstatus. Dersom sikkerhetssituasjonen tilsier det, vil NATO i løpet av 2004 gå over til et mer fleksibelt og mindre personellintensivt militært nærvær i Kosovo. Norges militære bidrag til KFOR vil reduseres i takt med denne utviklingen. Fram til sommeren 2004 vil det nåværende infanteribidraget videreføres. Regjeringen tar deretter sikte på å tilby et mindre antall helikoptre andre halvår av 2004. Helikoptre er en sterkt etterspurt kapasitet, og Forsvaret har også tidligere hatt helikoptre i KFOR. De siste ti årene har vi vært vitne til en vektforskyvning fra deltakelse i FN-ledede operasjoner til operasjoner ledet av NATO eller koalisjoner av villige. Dette er særlig blitt synlig etter at NATO engasjerte seg i fredsbevarende operasjoner på Balkan i begynnelsen av 1990-tallet og i forbindelse med koalisjonsoperasjonene i Afghanistan. Dette skyldes ikke minst at NATO besitter et velfungerende kommandoapparat og relevante styrker. Dette innebærer ikke at Regjeringen ikke prioriterer FN generelt eller deltakelse i operasjoner med FN-mandat. Også de ovennevnte NATO-operasjonene har et klart mandat fra FN. Norge bidrar også til en rekke FN-operasjoner. Vi har stabsoffiserer og observatører i Midtøsten, i Etiopia, i Eritrea og på Balkan. Vi har nylig utført oppdrag for FN i Kongo og Liberia, og Norge deltar også med militært personell i andre fredsbevarende operasjoner, som Multinational Force and Observers i Midtøsten og Joint Military Commission i Sudan. Jeg viser for øvrig til utenriksministerens redegjørelse om at hvis det blir en fredsavtale i Sudan, vil Regjeringen positivt vurdere deltakelse av norsk personell i en FN-ledet styrke. Det pågår for tiden uformelle konsultasjoner i FN om en eventuell styrke til Sudan, og Regjeringen vil, som utenriksministeren påpekte, komme tilbake til dette når eventuelle behov og finansiering er klarlagt. Regjeringen tar sikte på å videreføre vårt engasjement i FN-operasjoner på omtrent tilsvarende nivå som i 2003. Det er riktig at antallet personell som tjenestegjør direkte i FN-ledede operasjoner, i blå beret, er mye lavere enn for ti år siden. Det skyldes først og fremst at FN, i tråd med FN-paktens kapittel VIII, i økende grad har delegert fredsbevarende oppdrag til regionale institusjoner som NATO og EU. Ulike konflikter på 1990-tallet har vist FNs begrensninger i håndtering av internasjonale operasjoner. De militære operasjonene i Afghanistan og Irak krever et omfattende kommando-, kontroll- og etterretningsapparat. Dette er en type operasjoner som FN selv ikke er i stand til å lede. FN makter ikke alene å løse verdenssamfunnets problemer. Her er NATO en avgjørende samarbeidspartner. Jeg vil derfor framheve at samtlige utenlandsoperasjoner og andre oppdrag som Norge i dag deltar i, og planlegger bidrag til i 2004, finner sted under helt klart mandat fra FNs sikkerhetsråd. Det er viktig å understreke at andre institusjoner, som NATO og EU, ikke undergraver FNs rolle, men tvert imot søker å understøtte denne ved å lede operasjoner under FN-mandat. Dette er etablert norsk politikk og en målsetting som står fast. Derfor er FN fortsatt for Norge den viktigste aktøren når det gjelder håndtering av internasjonale kriser og konflikter.