Inge Lønning (Høyre), 2009-01-20:
Kronisk leddgikt er en sykdom som karakteriseres ved betennelse i ledd, som gradvis kan føre til ødeleggelse av bein, brusk og leddkapsler. Årsaken til leddgikt er ukjent, men man vet en god del om forløpet av sykdomsprosessen. Sykdommen gir plager i form av smerter, stivhet og etter hvert funksjonsproblemer i dagliglivet. Alvorlighetsgraden kan variere, men vanligvis vil revmatoid artritt ha et kronisk, svingende forløp med gradvis forverring. Det anslås at mellom 0,5 til 1 pst. av den voksne befolkning rammes av leddgikt. Rundt halvparten av pasientene har til enhver tid moderate eller alvorlige funksjonsproblemer. Sykdommen er tre–fire ganger mer vanlig hos kvinner enn hos menn. Forekomsten er høyest blant eldre. I aldersgruppen 60–69 år finner man at godt og vel 1,5 pst. av kvinnene har leddgikt og i aldersgruppen 70–79 år nesten 2 pst. I sykdomsforløpet vil pasienter med leddgikt kunne utvikle alvorlig fysisk funksjonssvikt, ofte også med påvirket psykisk og sosial helse. Leddgikt er en systemsykdom som også kan angripe indre organer. Mange leddgiktspasienter får også osteoporose, beinskjørhet. Dette skyldes at sykdommen ofte starter etter 50-årsalderen, at betennelsesforandringen i seg selv fremmer beintap, og at mange pasienter må bruke kortisonpreparater, som også er osteoporosefremkallende. Flere undersøkelser har vist at leddgikt forkorter livet med fra fem til ti år. Frem til 1999 fikk leddgiktpasienter et helhetlig behandlingstilbud ved Oslo Sanitetsforenings Revmatismesykehus. Deretter ble ansvaret overført til den ordinære helsetjenesten. En artikkel i Tidsskrift for Den norske legeforening fra 2007 viser at dagens behandling av revmatikere er preget av færre senger ved flertallet av revmatologiske sykehusavdelinger og kortere liggetid for pasientene. Sykehuset Buskerud fikk 20 plasser da OSR ble nedlagt. Nå er det to sengeplasser til revmatikere ved dette sykehuset. Rikshospitalet skulle være et landsdekkende tilbud til barn og ungdom. Sykehuset hadde frem til i høst 14 sengeplasser og egen avdeling. I august ble antallet sengeplasser redusert til ti. Avdelingen ble slått sammen med nevrologi. Pasientene opplever at dette svekker tilbudet og øker ventetidene. En mor fortalte at hennes ti år gamle sønn måtte vente i fem måneder på utredning ved Rikshospitalet på bakgrunn av mistanker om revmatisk sykdom. Siden denne interpellasjonen ble levert inn, er opplysninger om ventetider på nettstedet Fritt sykehusvalg oppdatert, og det viser ventetider for revmatologisk utredning opp mot tre år – tre år! Haukeland sykehus har den tvilsomme rekorden med 144 ukers ventetid for utredning, ifølge tall som er oppdatert pr. 19. januar i år. Mange andre sykehus har ventetider for utredning på ca. et år. Ifølge Norsk Leddgiktforbund får mange pasienter beskjed om at ventetiden i praksis er enda lengre enn det som oppgis på nettsiden. For pasientene innebærer lang ventetid unødvendige helseproblemer og mulighet for å falle ut av arbeidslivet eller gå glipp av viktig skolegang. Det er åpenbart nødvendig å styrke behandlingstilbudet til dem som er rammet av leddgikt og andre revmatiske lidelser, for å sikre raskere utredning og behandling. Den kommunale helsetjenesten spiller en viktig rolle for pasienter med leddgikt. Mangelfull kompetanse kan føre til sen diagnostisering og dermed forverring av sykdommen. Det er derfor behov for å styrke fastlegenes kunnskap om leddgikt og andre revmatiske sykdommer. En pasient forteller at helsetjenesten brukte store ressurser til å operere inn en protese etter at albuen hennes var ødelagt av leddgikt. Fysioterapeuten som kom hjem for å bidra til rehabilitering av armen, hadde ingen erfaring med dette. Det førte til at pasienten ikke fikk den trening som var nødvendig for at hun kunne bruke armen igjen. Denne historien illustrerer at også det kommunale helse- og omsorgstilbudet må bli bedre dersom pasientene skal få effekt av den behandlingen som gis i spesialisthelsetjenesten. Etter initiativ fra pasientorganisasjonene ble behovet for rehabilitering av pasienter med revmatiske sykdommer utredet, og Stortinget besluttet i 1997 at det skulle opprettes et nasjonalt revmatologisk rehabiliterings- og kompetansesenter. Dette senteret kom i drift fra 1999 og er lokalisert ved Diakonhjemmet Sykehus i Oslo. Det består av en fagutviklings- og formidlingsenhet i tillegg til en revmatologisk rehabiliteringsenhet med fem sengeplasser til tverrfaglig rehabilitering. Ifølge en studie som er utført av doktor Margaret Grotle ved Nasjonalt revmatologisk rehabiliterings- og kompetansesenter har det foregått en dreining av den sykehusbaserte virksomheten – bort fra rehabilitering og opptrening til diagnostisering, operative inngrep og poliklinisk behandling. Dette kan være uheldig for pasienter med alvorlig sykdom og med behov for tverrfaglig kartlegging og oppfølging. Til tross for store fremskritt i behandlingen av revmatiske sykdommer opplever mange pasienter et betydelig funksjonstap med psykiske, sosiale og økonomiske konsekvenser. Mennesker med leddgikt har økt risiko for å falle ut av arbeidslivet, med de negative konsekvenser dette har for deres sosiale liv og for deres livskvalitet. Rehabiliteringstilbudet i de regionale helseforetakene er svært mangelfullt. En undersøkelse Helsedirektoratet har gjennomført, viser at 51 pst. av de spurte innenfor gruppen med muskel- og skjelettsykdommer sier at de har behov for opphold i opptreningsinstitusjon. Bare 10 pst. har fått et slikt tilbud. Når det gjelder fysikalsk medisin og rehabilitering i sykehus, sier 29 pst. at de har behov for dette. 5 pst. har fått et slikt tilbud. I Helse Nords Handlingsplan for revmatologi 2008–2013 står det at rehabilitering er en helt nødvendig del av behandlingen av pasienter med revmatisk sykdom, men at det tilbys kun til 6 pst. av pasienter med inflammatorisk sykdom og i enda mindre grad til pasienter med artrose og bløtdelsrevmatisme. Den nevnte studien av Margaret Grotle viser at svært mange pasienter som får rehabilitering på opptreningsinstitusjoner, har like gode resultater som pasientene som får rehabilitering ved revmatologisk avdeling på sykehus. Selv om rehabiliteringen i opptreningsinstitusjoner varer lenger, er den likevel langt billigere. Studien viser også at pasientene er like fornøyd med tilbudet de får i opptreningsinstitusjon, som med det de får på sykehus. Og så litt mer direkte, noen utfordringer til statsråden. Ventetidene for diagnostisering er opp mot tre år ved Haukeland sykehus, ca. ett år ved mange andre sykehus i landet. Ventetiden fører til dårlig funksjonsnivå, unødvendige lidelser for pasientene og økte utgifter til trygdeytelser og helsetjenester for samfunnet. Hva vil statsråden gjøre for å redusere ventetiden for pasienter som rammes av leddgikt og andre revmatiske sykdommer? I Soria Moria-erklæringen lover Regjeringen rehabilitering til alle som trenger det. Den 8. desember demonstrerte 40 pasientorganisasjoner og fagforeninger utenfor Stortinget mot Regjeringens brutte løfter når det gjelder rehabilitering. Fasiten etter tre år er at det er kuttet i private opptreningsinstitusjoner med 53 700 behandlingsdøgn. Den nevnte studien, utført av Margaret Grotle, viser at svært mange av pasientene som får rehabilitering på opptreningsinstitusjoner, har like bra resultater som de pasientene som får rehabilitering ved revmatologisk avdeling på sykehus. Selv om rehabiliteringen i opptreningsinstitusjon varer lenger, er den likevel langt billigere. Mener statsråden fortsatt at det er fornuftig å bygge ned opptreningsinstitusjoner og bygge opp langt dyrere rehabiliteringstilbud i sykehus? Er dette i tråd med hans budskap om at vi må satse mer på helsetjenester utenfor sykehus? Den siste utfordring: Nedleggelsen av Oslo Sanitetsforenings Revmatismesykehus har ifølge Leddgiktforbundet ført til at mye spesialisert kompetanse om behandling av leddgiktpasienter og andre revmatikere er blitt forringet. Et nasjonalt kompetansesenter kan bidra til bedre kunnskap om behandling av leddgikt og andre revmatiske lidelser og kan understøtte og bedre kvaliteten på det tilbudet som gis i helseforetakene. I tillegg kan det være naturlig å samle høyspesialisert behandling ved et slikt kompetansesenter. Hvorledes vurderer statsråden dette forslaget?