Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Når Arbeiderpartiets parlamentariske leder bruker en betydelig del av sin taletid i Stortinget på å snakke om Fremskrittspartiet – feilaktig, riktignok – i stedet for å snakke om Samhandlingsreformen, forteller det meg hvor lite innhold den har. Jeg har sittet og fulgt denne debatten fra kontoret, samtidig som vi har fått nyheten om enigheten mellom Norge og Russland om delelinjen – noe som jeg synes er svært bra. Det jeg har registrert, er at alle talspersoner fra de rød-grønne partiene har vært veldig opptatt av å ramse opp de utfordringene vi står overfor i Helse-Norge, men ingen av dem har vært i stand til å fylle verktøykassen. Det er i bunn og grunn det debatten om Samhandlingsreformen dreier seg om. Helseministeren sa at det er bred enighet om utfordringene. Ja, det er det nok. Men det er definitivt ikke bred enighet om verktøyet, om virkemidlene. Det skyldes jo at de rød-grønne partiene overhodet ikke har verktøy, mens opposisjonen altså har klart å samle seg om 42 virkemidler. Det som i hvert fall er lett å slå fast, er at den reformen som Stortinget i dag behandler, vil bli endret. Den vil bli fylt med innhold, og den vil få en annen retning hvis det blir et regjeringsskifte i 2013 – og det er jeg veldig glad for, for det er jo det folk der ute forventer. De forventer at vi fyller Samhandlingsreformen med et innhold som setter menneskene foran systemene. Da jeg i min landsmøtetale snakket om Sovjetunionen, er det ikke riktig at det var en direkte sammenligning med hele det norske helsevesenet. Det jeg direkte sa, var at helsekøer – det står 260 000 mennesker i norske helsekøer – kan man sammenligne med systemer, med regimer som tviholder på offentlige monopoler, og som overhodet ikke er interessert i å slippe mangfoldet til for å sørge for at pasientene kommer i fokus. Det bør være et paradoks. Jeg registrerte sågar at det var en representant fra de rød-grønne partiene som med litt innbitt freidighet forsøkte å snakke om at de borgerlige partiene hadde et religiøst forhold til konkurranse. Vel, det religiøse forholdet ligger jo i Regjeringens totale aversjon mot mangfold og konkurranse – noe som rammer pasientene. I dag har vi fått nyheten om at pedofile som selv ønsker å få behandling for å unngå at de gjentar den type overgrep, må stå to år i kø for å få behandling mot denne ganske alvorlige lidelsen. Behandlingstiden er tredoblet under den rød-grønne regjeringen, og det er ikke vanskelig å gjøre noe med det hvis man vil. Men når man hører på svarene som kommer fra Helsedepartementet, så er det den totale ansvarsfraskrivelsen. Det er nesten slik at det ikke er Helsedepartementets ansvar at pedofile ikke får behandling i det norske helsevesen. De skylder på direktoratet, de skylder på byråkratiet, men virkeligheten er veldig enkel: Det handler om å bevilge tilstrekkelige midler, og det dreier seg om å sette menneskene foran systemene. Det er det det dreier seg om, og det er mulig å gjøre noe med det. Men i dette tilfellet vil det altså være de aller mest uskyldige i vårt samfunn, nemlig barna, som lider overlast fordi man ikke løser dette svært alvorlige problemet i helsevesenet, sammen med en rekke av de andre utfordringene vi står overfor. Jeg må si at prosessen rundt behandlingen av denne reformen har vært utrolig. Den har vært veldig underlig. Dette kunne blitt den viktigste helsereformen på lang tid. Det kunne blitt en reform som samlet bred enighet i Stortinget, hvor vi sparket fra og dro til med nye positive virkemidler som ville løst opp i en del av de problemene vi står overfor. I stedet har den endt opp med å bli et stort mageplask på grunn av mangel på tiltak. Det er på en måte bare å dvele litt ved historien. Den daværende helseminister Brustad hadde betydelig erfaring. Det vi husker fra hennes tid, er økte helsekøer, økende problemer i eldreomsorgen, problemer i rusomsorgen, en meget underlig håndtering av det nye sykehotellet i tilknytning til Radiumhospitalet på Montebello, osv. osv. Så kom Bjarne Håkon Hanssen inn i departementet mer som et friskt pust. Han skulle rydde opp, han skulle sørge for samhandling, han skulle sørge for at pasientene fikk et bedre tilbud, og alt han lovet, munnet ut i Samhandlingsreformen. Uansett hvor dårlig eldreomsorgen var, uansett problemer i rusomsorgen, uansett helsekøer og ventetider var svaret til Bjarne Håkon Hanssen Samhandlingsreformen. Det er det vi nå har fått høre gjentatte ganger. Og med pinlig presisjon brukte Arbeiderpartiet og regjeringspartiene dette for alt det var verdt, gjennom den forrige stortingsvalgkampen. Alt skulle bli bra bare man fikk iverksatt Samhandlingsreformen. Men nå ser vi altså resultatet. Det var intet annet enn et valgkampdokument for Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, og jeg vil tippe at nåværende konsulent Bjarne Håkon Hanssen er litt flau over at det har endt i et slikt mageplask. Og man har hatt mulighet til å fylle reformen med innhold. Det har vært fullt mulig. Det har vært en svært forhandlingsvillig opposisjon som har lagt forslag på bordet, som har vært interessert i dialog og forhandlinger med regjeringspartiene, men det har vært musestille fra regjeringspartiene i dette spørsmålet. Det verste av alt – der må jeg si at jeg nesten ikke trodde mine egne ører – var da Regjeringen og regjeringspartienes svar på invitasjonen fra opposisjonen var at dette kunne de ikke diskutere engang, for dette koster penger! Det forteller meg hva denne reformen egentlig handler om. Det er ikke en reform til fordel for enkeltmennesker som står i en kø i ulike deler av helsevesenet. Dette er en sparereform, intet mindre. Jeg tror vi alle er enige om å lete etter virkemidler som kan føre til at vi får en bedre bruk av folks skattepenger også i helsevesenet. Det er veldig bra. Men jeg tror det er få eksempler gjennom historien på at en reform ikke koster penger i utgangspunktet. Det koster penger å gjennomføre reformer, og da må man være villig til å ta det i bruk. Så for meg handler denne saken egentlig om to helt åpenbare motsetninger. Det handler om hvorvidt man skal endre systemet for systemets skyld, som jeg oppfatter er den rød-grønne profilen i dette, eller om man vil endre systemet av hensyn til enkeltmennesker, som jeg ser er opposisjonens samlede syn på dette. Jeg er veldig glad for at vi er enige i opposisjonen, for det betyr at vi har et sterkt dokument som grunnlag for den valgkampen vi etter hvert skal inn i, og som i hvert fall kan gi håp for mange av dem som har blitt veldig skuffet. Det har jeg lyst til å vie noen ord til også. Mange av de ansatte i helsevesenet, rundt omkring i hele landet, hadde veldig store håp til resultatene, til det konkrete innholdet man skulle fylle Samhandlingsreformen med. Jeg tror veldig mange av dem er skuffet i dag, fordi de ser at verktøyene uteblir. Jeg tror jeg vil anbefale dem å gå grundig gjennom de 42 forslagene til opposisjonen, for det vil på et eller annet tidspunkt bli virkelighet, og det vil på et eller annet tidspunkt føre til at enkeltmenneskene kommer foran systemene, og at vi gradvis kan avvikle køene. Så har jeg registrert at Senterpartiets leder, Liv Signe Navarsete, har reist fanen svært høyt når det kommer til kampen for å bevare lokalsykehusene. Merkelig nok ser jeg av denne innstillingen at regjeringspartiene mener at et lokalsykehus ett sted definitivt ikke trenger å ligne på et lokalsykehus et annet sted. Det de egentlig sier, er at hvilke funksjoner som er inne i sykehuset, ikke er viktig, det som er viktig, er bygningen. Men en bygning uten innhold kan veldig vanskelig karakteriseres som et fullverdig sykehustilbud i Distrikts-Norge. Der ligger Regjeringens fremste utfordring, det er å tørre å begynne å definere hva som er et lokalsykehus, for det vil være med på å avgjøre om man føler trygghet i forhold til helsetilbudet der man bor, eller om man ikke gjør det. Jeg skjønner at det er mye misnøye med denne reformen. I bunn og grunn er den stein død. I bunn og grunn havner den i en skuff, og der kan den egentlig veldig godt ligge til vi har hatt et regjeringsskifte, slik at opposisjonen får gjennomført sine konstruktive forslag.