Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Den økonomiske og monetære unionen er etablert i EU, og euro er innført fra 1. januar i år. Dette er kanskje det største prosjektet EU noen gang har gjennomført. Innføring av felles valuta vil bety en ny utvikling av det indre marked – det vil gjøre det enklere å handle over grensene innad i EU. Samtidig forplikter landene seg til større koordinering av den økonomiske politikken, og pengepolitikken underlegges den nye sentralbanken. Det marked som etter innføringen av euro vil være i en ny utvikling, vil fortsatt være det viktigste marked for norske varer. Eurolandene er våre viktigste handelspartnere, og inkluderer vi de EU-landene som foreløpig sitter på euroens venteværelse, mottar de samlet over 70 pst. av vår vareeksport. Det er ingen tvil om at det er viktig for Norge at EU lykkes med sitt store prosjekt, hvilket også utenriksministeren understreket i sin redegjørelse for Stortinget. Prisstabilitet og stabile valutaforhold gir forutsigbarhet, en forutsigbarhet som våre eksportnæringer trenger. Norge kan som ikke-medlem i EU naturligvis heller ikke være en del av ØMU. Vi må med andre ord gjøre det beste vi kan fra vår posisjon utenfor for både å sikre at vårt næringsliv er konkurransedyktig, og at vår valuta er stabil og har troverdighet. Det er gledelig at vi i går kunne konstatere en rentenedgang, bl.a. som følge av økende tillit til den norske krona og at større ansvarlighet i finanspolitikken virker. Å holde orden i eget hus gjennom en ansvarlig økonomisk politikk er fortsatt det viktigste vi kan gjøre på hjemmebane. Verken eurosamarbeid eller oljepris kan frata oss det store ansvaret vi selv har for en ansvarlig finanspolitikk som kan bidra til lavere kostnadsvekst og dermed trygge norske arbeidsplasser. Arbeiderpartiet har tatt til orde for at Norge bør bygge et sterkere forsvarsverk rundt vår valutapolitikk, og har derfor bedt Regjeringen gå inn i en dialog med EU om valutaspørsmål. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at utgangspunktet for en slik kontakt må være «at dagens pengepolitiske regime i Norge videreføres». Det samme er ytterligere understreket i dag. Det er Arbeiderpartiet enig i. Det ligger fast selv om Regjeringens iherdige våpendragere – representanten Steensnæs og representanten Jakobsen – i dag har forsøkt å skape et annet inntrykk. Videre sier utenriksministeren at støttekjøpsavtaler bare gir «økonomisk mening innenfor fastkursregimer». Det siste kan forstås som et argument mot å arbeide for ytterligere kredittavtaler med EU under vårt pengepolitiske regime, som er basert på stabil kronekurs. For det første vil jeg igjen fastslå at Arbeiderpartiet ikke tar til orde for å legge om vår pengepolitikk, og dernest konstaterer jeg at kredittavtaler i den situasjonen kan kalles «sovende». Men like fullt har Norge funnet det riktig å erstatte gamle kredittavtaler inngått med de tidligere ulike sentralbanker i Europa, med en ny avtale inngått med den nye sentralbanken, innenfor vår gjeldende pengepolitikk. Og hvorfor – hvis det er uten mening? Forklaringen er naturligvis at en slik avtale – også når den er en «sovende» beredskap – gir Norge noe som er av interesse og viktighet, nemlig en kanal: et inngrep for dialog og kontakt med Den europeiske sentralbank. Vi mener en politisk dialog med EU på dette området må benyttes til å undersøke mulighetene for ytterligere avtaleformer. Dette er viktig for å sikre norske interesser fra vår posisjon utenfor EU og ØMU. Den holdningen bør ligge til grunn istedenfor å lete videre etter argumenter imot. Gjennom en slik prosess gir Norge signaler som ikke må undervurderes i et følsomt marked. Ikke minst er slike signaler viktige etter at vi, etter Arbeiderpartiets oppfatning, over for lang tid har hatt spekulasjoner om hvorvidt den norske pengepolitikken ligger fast eller er under oppsigelse. Slikt skaper dessverre ikke økt tillit. Jeg synes derfor representantene for regjeringspartiene i denne debatten skulle spart seg enhver antydning om at Arbeiderpartiet ønsker en annen pengepolitikk enn den vi faktisk står sammen om. Nå er alle opptatt av hva svarene skal være, hva som kan komme ut av en videre dialog med EU. Men uten at vi spør, får vi ingen svar, og det er Regjeringen som må stille spørsmålene, føre ordet og undersøke mulighetene. Det er det Stortingets flertall har ønsket.