Lise Selnes (Arbeiderpartiet), 2022-03-03:
Først av alt vil jeg takke interpellanten for å løfte dette spørsmålet. Kanskje noe av det viktigste man vil gjøre i framtiden i det departementet som har ansvaret for høyere utdanning og forskning, er å finne gode løsninger for å få utdannet nok folk til helsevesenet. Jeg var selv en nyutdannet lærer i 2001, og hvorfor bringer jeg det fram i denne interpellasjonsdebatten? Jo, da var jeg på et kurs om inkluderende arbeidsliv i den kommunen jeg jobbet i, og hørte et foredrag av en eldre fyr som jeg ikke husker navnet på. Hans poeng da var at dersom vi ikke i løpet av ti år fant løsninger for å utdanne flere i helse- og omsorgsfagene enn hva vi gjorde da, ville vi ha massive utfordringer med å løse samfunnsoppdraget vårt om 20–30 år. Nå står vi midt oppe i det, og det er helt klart at det ikke har vært gjort nok for å få utdannet nok helsearbeidere i Norge. Hvis vi drar ut i det ganske land – ut i Kommune-Norge og distriktene, men også her i Oslo – ser vi en stor og prekær krise når det gjelder sykepleiermangel, når det gjelder legemangel og mangel på helsefagarbeidere. En av løsningene er å utdanne flere. Jeg er veldig glad for at Arbeiderpartiet og Senterpartiet vil levere flere studieplasser på området. Det tror jeg hele Kommune-Norge også er glad for, for når man skal løse samfunnsoppdraget sitt i kommunene, som å gi helse- og omsorgstjenester til eldre eller til syke, må man ha folk til å gjøre jobben. Flere kommuner opplever i dag å ikke få søkere til stillinger som er helt nødvendige for å få løst samfunnsoppdraget. Det er ikke mulig for dem å finne ut hvordan de skal løse det. Ett av svarene er selvsagt å utdanne flere. Men i møte med sektoren for høyere utdanning – og det gjelder høyskoler som driver med både sykepleierutdanning og profesjonsutdanning – er den store utfordringen praksisplasser, som flere før meg har vært inne på. Det er ikke sånn at viljen til å utdanne flere i sektoren ikke er til stede, for det er rom i klasserommene, det er nok fagfolk på høyskoler og universiteter til å utdanne flere, men det stopper opp ved praksisplassene. En ting er at kommunene må få plikt til å gi praksisplasser, men det er også viktig at helseforetakene får et særskilt ansvar for å gjøre det i enda større grad. Det handler om økonomi. Det handler om hvordan vi prioriterer bruken av penger. Men ved å gjøre det kan vi få løst det oppdraget som handler om å gi de omsorgstjenestene samfunnet faktisk skal gi. Det er bra at vi starter med flere studieplasser, men flere departementer må se dette i sammenheng, skal vi klare å løse dette på en riktig og god måte. Slik jeg ser det, er det en sektoroverskridende og viktig oppgave for Kommunaldepartementet, Kunnskapsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet å finne de løsningene som gjør at vi får nok helsearbeidere i framtiden, på ulike nivåer. Det at det kommer flere studieplasser, er en start, men det er også en utfordring for institusjonene at det ikke er nok tilgjengelige praksisplasser, selv om det er et sterkt ønske om å få det til. Jeg vil avslutte med å si at spesielt sykepleierutdanningen er godt egnet for å ha desentrale løsninger. Veldig mange kommuner tar kontakt med meg og ønsker å få opp studieplasser desentralt. Mange har det, og det er det som bærer kommunene og gjør at de kan løse samfunnsoppdraget sitt, og det at vi evner å gjøre det i enda større grad, tror jeg vil være med på å løse noen av de utfordringene vi også vil ha i framtiden. Jeg er også veldig glad for at regjeringen vår legger et skikkelig trykk på å få til en desentralisert utdanning, ikke bare for å spre arbeidsplasser i distriktene, men for å løse de faktiske oppgaven kommunene har i distriktene, som er å gi gode helse- og omsorgstjenester.