Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-28:
Regjeringens forslag til ny felles universitets- og høyskolelov er, som det er blitt sagt her i dag, et svar på en bestilling fra Stortinget. I forbindelse med Kvalitetsreformen har Regjeringen dermed lagt frem fem stortingsmeldinger og fem proposisjoner. Gjennom lovendringer, endringer i finansieringssystemene for både statlige og private institusjoner, innføring av nettobudsjettering, ny studiestøtteordning, ny gradsstruktur og nye evalueringsformer m.m. er det lagt til rette for at Kvalitetsreformens ambisiøse mål dermed skal og kan nås. Reformen er gjennomført med bred og i det store og hele enstemmig støtte i Stortinget. Jeg mener dette har vært en styrke for å sikre at reformen blir gjennomført på en forsvarlig måte. For Regjeringen har det – faktisk i motsetning til for den forrige regjering – vært en hovedprioritering å sikre finansieringen av Kvalitetsreformen. Reformen er nå fullfinansiert i henhold til sektorens egne beregninger, og det er dermed lagt et godt grunnlag for den implementering som nå skjer. Den foreliggende innstilling viser at det også er bred politisk enighet om behovet for en samling av regelverket for høyere utdanning i Norge. Frem til nå har reguleringen av høyere utdanning vært til dels fragmentert og uoversiktlig. På den ene side har vi hatt en helhetlig lov for de statlige institusjonene. På den annen side har privathøyskoleloven kun angitt visse minimumskrav for private institusjoner og har på mange måter ikke gjenspeilet det samfunnsansvar som også påhviler disse institusjonene. Både statlige og private institusjoners samfunnsansvar gjenspeiles nå i en styrket formålsparagraf som fastslår at loven skal legge til rette for utdanning og forskning på høyt internasjonalt nivå. I tillegg er institusjonenes ansvar for formidling tydeliggjort som en del av det overordnede formålet. Med Kvalitetsreformen har både statlige og private institusjoner fått utvidede faglige fullmakter. I loven slås det nå fast at alle universiteter skal ha frihet til selv å opprette og legge ned fag, uten å måtte søke myndighetene om godkjenning i forkant. Med økt institusjonell frihet og med de samme faglige fullmaktene følger det også et større ansvar. Det er derfor naturlig at det nå blir stilt de samme lovmessige krav til den faglige virksomheten ved statlige og private institusjoner. Det er positivt at Stortinget nå gir en såpass samstemt og bred tilslutning til forslaget til felles lov. Dette vitner også om at det i all hovedsak er politisk enighet om at de private institusjonene ikke lenger bare kan betraktes som et supplement til de statlige institusjonenes tilbud, men at de rent de facto utgjør et faglig likeverdig alternativ. For studentene er etableringen av en felles lov av særlig stor betydning. For det første lovfestes prinsippet om at grader og yrkesutdanninger ved de statlige institusjonene skal være gratis. De språklige endringene som er foretatt i forhold til lovforslaget, er gjort med regjeringspartienes støtte og innebærer, som vårt forslag, en lovfesting av dagens praksis. Dette gir et klart signal om en klar prioritering av høyere utdanning også i fremtiden. Lovfestingen av gratisprinsippet kommer i en tid hvor det i en rekke land føres debatter om innføring av eller økning i egenbetaling for studenter. Også for de private institusjonene blir det lovfestet at statstilskudd og egenbetaling fra studentene skal komme studentene til gode. Dette innebærer at private institusjoner som ønsker offentlig akkreditering eller tilskudd, ikke kan gi utbytte eller drive profittbasert virksomhet. Regjeringen vil nå utrede videre i hvilket omfang institusjoner tilbyr og kan tilby etter- og videreutdanning som betalingsstudier. For det andre vil en felles lov innebære en styrking av studentenes rettigheter og plikter. Studenter ved private institusjoner får nå klarere krav til deltakelse i besluttende organer. Nye bestemmelser om læringsmiljø, fødselspermisjon, eksamen, sensur og klageadgang skaper større rettslig forutsigbarhet. Like lovmessige rammer ved statlige og private institusjoner vil også legge til rette for større mobilitet for studentene. Når det gjelder spørsmålet om organiseringen av de statlige institusjonene, er det bred tilslutning til Regjeringens forslag om å videreføre dagens organisering som forvaltningsorgan med særskilte fullmakter. Når det gjelder ledelsesmodellen ved disse institusjonene, tar jeg til etterretning at det i loven nå åpnes for at den enkelte institusjon får valgfrihet mellom dagens modell og den modell som er fremmet i lovforslaget fra Regjeringen, dog slik at rektor i det siste tilfellet skal være ansatt, ikke valgt. Selv har jeg ingen problemer med den løsningen stortingskomiteen har falt ned på. Jeg mener ledelsesmodellen Regjeringen la frem, er best egnet til å møte institusjonenes utfordringer, men ser samtidig at institusjonene har mestret omstilling også med den modellen de har nå. De endringene som er gjort i Regjeringens forslag, har derfor regjeringspartienes støtte. Siden flere har vært opptatt av historien her, er det kanskje lov til å nevne at det kan virke litt underlig at komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Fremskrittspartiet, som ved behandlingen av stortingsmeldingen om Kvalitetsreformen gikk inn for obligatoriske ledelsesmodeller på fakultets- og instituttnivå, nå går så sterkt imot obligatoriske løsninger for organiseringen av institusjonenes toppledelse. Jeg minner også om at regjeringen Stoltenberg i et eget høringsbrev med forslag til endringer i loven foreslo å lovfeste en enhetlig ledelsesmodell som obligatorisk ordning. Men altså: Uansett partienes forhistorie mener jeg man nå har funnet frem til en god og samlende løsning. Komiteens innstilling fremstår som svært dempet og konstruktiv i forhold til de påstander som har vært fremsatt i den offentlige debatten i den senere tid, der det har vært sagt at Regjeringens forslag til modell ville få dramatiske, negative konsekvenser for akademia. La meg derfor bare nevne dette som et bidrag til debatten. I Sverige har man erfaring med en enhetlig ledelsesmodell siden 1998. Denne modellen innebærer at rektor er enhetlig faglig og administrativ leder, og er oppnevnt av departementet etter anbefaling fra institusjonens styre. Institusjonens styre oppnevnes av departementet og består av et flertall eksterne medlemmer. Styrelederen er ekstern og oppnevnt av departementet. I Sverige er de seneste reformer gjennomført av en sosialdemokratisk regjering og har møtt svært lite motstand. Evalueringer som er gjort av ledelsesmodellen i Sverige, viser at de eksterne styrelederne har god innsikt i universitetenes samlede virksomhetsportefølje, og at samarbeidet mellom rektor og styreleder i hovedsak fungerer meget godt. Dette er altså et eksempel på et land hvor man har gått vesentlig lenger enn forslaget fra Regjeringen, uten at det anses som særlig kontroversielt, verken politisk eller i akademia. Jeg mener det gir grunn til refleksjoner over de sterke karakteristikkene som har vært benyttet om Regjeringens forslag. Regjeringens forslag innebærer som kjent at institusjonene kunne velge om rektor skulle velges eller ansettes. I den valgfrie modellen komiteen nå går inn for, foreslås det at rektor skal være ansatt dersom man velger Regjeringens ledelsesmodell. Jeg har likevel lyst til å kommentere den debatten som har vært knyttet til om rektor må velges eller ansettes. Fra enkelte hold har det blitt uttalt at rektor må være utpekt ved valg for å kunne forfølge demokratiske prinsipper og ha legitimitet blant institusjonens ansatte. Jeg mener at dette er litt lite nyansert. Også en modell med ansatt rektor forutsetter naturligvis at rektor rekrutteres på en slik måte at rektor har den faglige og ledelsesmessige legitimiteten som er nødvendig for en slik stilling, både i forhold til institusjonens ansatte og studenter og i forhold til institusjonens styre. Videre mener jeg at eksisterende ordning med valg av rektor i praksis har svakheter som ikke er kommet frem i debatten. En skulle tro at dersom valg av rektor er så grunnleggende viktig for rektors legitimitet som mange har hevdet, ville også valgdeltakelsen være temmelig høy. Sannheten er imidlertid at valgdeltakelsen gjennomgående er ganske lav. Eksempelvis kan det nevnes at tall fra NTNU for rektorvalget i 2001 viser at kun 14 pst. av studentene og de ansatte til sammen avgav stemmer. Tilsvarende tall fra rektorvalget ved Universitet i Oslo samme år viser en valgdeltakelse på kun 4,5 pst. av studentene, mens det for de vitenskapelig ansatte var en deltakelse på 46,5 pst. Ved begge disse institusjonene stilte det to kandidater med klart ulikt program, hvilket burde virke mobiliserende på valgdeltakelsen. En tilsvarende lav valgdeltakelse i andre former for demokratier ville nok ført til en betydelig selvransakelse. Når de statlige universitetene og høyskolene nå får ytterligere frihet i fastsettelsen av sin egen organisering, er det etter min mening grunn til å understreke at dette også vil medføre et økt ansvar for å sikre at institusjonen har en ledelsesmodell som er robust nok til å møte de utfordringer institusjonen står overfor. Uavhengig av hvilken modell den enkelte institusjonen har for øverste ledelse, er dette en utvikling som krever at institusjonene har omstillingsevne til å møte rammebetingelser som stadig vil være i bevegelse. Institusjonene må derfor ha ansvar for fortløpende å vurdere om den ledelsesmodell de til enhver tid har, gir tilstrekkelig styringsevne til å møte utfordringene. I loven er det nedfelt et klart prinsipp om institusjonenes faglige uavhengighet av overordnede politiske myndigheter. I den nye loven er denne uavhengigheten styrket ved at også individuelle ansettelser eller utnevnelser er en del av den akademiske friheten. Som akademiske institusjoner er universiteter og høyskoler avhengig av å ha en faglig uavhengighet for å kunne ha en tilfredsstillende faglig og samfunnsmessig legitimitet. I behandlingen har det vært reist spørsmål om de individuelle akademiske rettigheter for den enkelte ansatte. Jeg er glad for at Stortinget nå ber Regjeringen om en nærmere utredning av mulighetene og behovene for en lovfesting. Regjeringen vil bl.a. komme tilbake til dette i forskningsmeldingen, og jeg har i den forbindelse merket meg representantene Voies og Lyngstads innlegg. Jeg registrerer også at Stortinget ber Regjeringen om å fremme en sak med vurdering av behovet for egne bestemmelser i lov om universiteter og høyskoler om bruk av åremål og midlertidige ansettelser. Dette vil måtte skje i etterkant av Stortingets behandling av arbeidsmiljøloven og tjenestemannsloven, og Regjeringen ville jo uansett ha måttet fremme en særskilt lovproposisjon med nødvendige justeringer som følge av endringer i disse lovene. Departementet vil derfor ta sikte på å fremme en egen lovproposisjon med nødvendige endringer i den nye UH-loven. Jeg synes komiteen gjennom sin innstilling har kommet frem til et resultat som jeg mener vil tjene som et godt grunnlag for en samlet sektor. Med en felles lov settes også et foreløpig punktum for de store strukturelle endringer av høyere utdanning som følge av Kvalitetsreformen, endringer som er gjennomført med bred politisk oppslutning. Vi har fått en tidsriktig lov og en lov som studentene, samfunnet og ikke minst institusjonene selv bør se seg godt tjent med.