trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2002-12-03:
Illegal sprit omsettes i store kvanta i Norge. I høst har vi også fått demonstrert hvor galt det kan gå når man drikker smuglersprit. Over ti mennesker har omkommet etter å ha drukket sprit som inneholder metanol. I tillegg kommer de som er blitt syke, men som har sluppet fra det med livet i behold – en tragedie for dem som er rammet og for deres familier. På denne bakgrunn har representantene Alvheim og Nesvik fremmet forslag om at private og offentlige laboratorier gis tillatelse til å kontrollere om alkoholholdige drikkevarer inneholder metanol, et forslag alle partier i sosialkomiteen har avvist, med unntak av Fremskrittspartiet. Å åpne for at sykehusenes laboratorier skal teste om sprit inneholder metanol ville være en helt uakseptabel prioritering av helsevesenets ressurser. Sykehusenes laboratorier er allerede svært arbeidsbelastet med å analysere prøver fra pasienter. Å ytterligere belaste disse laboratoriene med testing av illegal sprit og kanskje forsinke analyser av prøver fra syke mennesker ville være en helt uhyrlig prioritering. I tillegg er det uaktuelt å åpne for slike tester, både ved private og offentlige laboratorier, med bakgrunn i at det er en ulovlig vare. Offentlig testing av illegal sprit ville være et håndslag til smuglermafia og andre som skor seg på ulovlig omsetning av sprit, og ville i realiteten gi smuglermafiaen adgang til offentlig kvalitetsstempling av smuglersprit. Resultatet kan bli større omsetning av illegal sprit når folk får testet varen før den skal konsumeres. Det er heller ikke gitt at et slikt tilbud bare vil bli benyttet av kjøperne. De som selger ulovlig sprit, kan også ta prøver av et parti og selge det til folk med stempel: «Førsteklasses sprit. Hilsen Ullevål sykehus.» Det kan ikke vi som politikere være bekjent av. Omsetningen av illegal sprit dreier seg heller ikke om kriminalitet på linje med han som har et hjemmebrentapparat i kjelleren som han tar fram til jul og påske for å lage en flaske eller to til seg og naboen. Vi snakker om organisert kriminalitet med forgreninger både til inn- og utland, hvor spritsalg til nordmenn både beriker bakmenn og smuglere og finansierer andre typer kriminell aktivitet. Tilbake til kunden: Fra man ble klar over at metanolholdig sprit ble omsatt, har saken fått stor oppmerksomhet. Og ingen har kunnet unngå å bli informert om risikoen ved å drikke ulovlig sprit. I tillegg har det vært grundig informert om hvilke symptomer man får dersom man får i seg den giftige spriten, slik at man raskt kan ta kontakt med sykehus ved mistanke om forgiftning. Ingen kan derfor si at de ikke har fått tilstrekkelig informasjon om hvilken risiko man utsetter seg for dersom man tenker på å kjøpe smuglersprit. Folk som allerede er i befatning med illegal sprit, bes snarest kvitte seg med denne, enten ved å tømme den ut eller ved å sette den på trappen til nærmeste politistasjon. Hvis noen likevel går til det både ulovlige og dumdristige skritt å drikke slik sprit, må man også være beredt til å bære den risikoen dette medfører.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-12-03:
At representanten Aarøen og undertegnede i denne type debatt står langt fra hverandre, tror jeg ikke overrasker mange i denne salen. Det er klart vi kan stikke hodet i sanden, og så kikker vi opp hvert fjerde år for å se hva som skjer rundt oss når det gjelder denne type problemstillinger, eller man kan se dagens virkelighet i øynene. Aarøen har helt tydelig valgt å stikke hodet langt og dypt ned i sanden. Det er ikke norsk alkoholpolitikk som er årsaken, vi snakker om avgiftspolitikken. Jeg får da virkelig håpe at norsk alkoholpolitikk dreier seg om mer enn det skyhøye avgiftsnivået som vi har i dette landet. Det velger i hvert fall Fremskrittspartiet å tro, men det er tydelig at representanten Aarøen ikke gjør det. Det har flere ganger vært gitt mulighet for såkalt våpenamnesti. Da snakker vi også om kriminelle handlinger. Det er kriminelt å kjøpe og selge disse våpnene. Da er spørsmålet mitt til representanten Aarøen: Anser representanten Aarøen at dette er galt fordi man ikke får straff selv om man har utført en kriminell handling? Det er akkurat det samme. For Fremskrittspartiet foreslår nemlig en midlertidig ordning – det er ikke noe som skal være permanent – for å få bukt med en del av disse tusenvis av literne av denne livsfarlige væsken som befinner seg rundt om i landet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-12-03:
Jeg vil bare komme med et par små kommentarer. Det amnestiet som Ballo etterlyste når det gjelder innlevering av sprit, er faktisk forsøkt. Det ble innført ganske raskt, bl.a. i Østfold, der man ble oppfordret til å sette spriten utenfor på trappen til politiet. Det viste seg dessverre at det ikke fungerte. Når det gjelder Inge Lønnings belæring, får vi ta den til etterretning. Er det et godt nok gjennomarbeidet forslag? For å si det som jeg også sa det i mitt innlegg: Ser man det fra et juridisk ståsted, er det ytterst betenkelig. Jeg er helt enig og har ingen problemer med det. Men vi skriver altså i våre merknader at vi ønsker en «midlertidig ordning der offentlige og private laboratorier gis tillatelse til å kontrollere om alkoholholdige drikkevarer inneholder metanol». Det er ikke snakk om at det er sykehusenes oppgave å gjøre dette, men det er snakk om å endre et forbud. Man kan altså bli strafferettslig forfulgt dersom man prøver å foreta tester. Det er det som er realiteten i dag. Vi hadde bl.a. en situasjon – det var vel i Bergen – der noen skulle få testet dette og faktisk ble anmeldt for det. Det er det saken dreier seg om. Når det gjelder forurenset heroin som befinner seg i markedet, som også tar liv, har forslagsstillerne ikke vurdert den biten i det hele tatt. Det som er problemet bl.a. når det gjelder heroin, er faktisk renheten på stoffet. Det er veldig ofte det som gjør at man får overdoseproblematikken, fordi man ikke er vant til det. Men den problemstillingen er ikke drøftet.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-03:
Det er med respekt å melde ei ganske spesiell sak som ligg føre i dag, fordi lov og orden-partiet framfor noko, Framstegspartiet, vil be Stortinget om at ein langt på veg skal legalisere kriminalitet. Med dette framlegget her – både når det gjeld folks haldning og signalet frå eit eventuelt positivt vedtak i Stortinget – signaliserer ein til kriminelle aktørar på smuglarsida at ein kan få testa varene sine så ein kan drikke trygt, sjølv om både kjøpar og seljar har gjort ei kriminell handling. Det er ganske oppsiktsvekkjande at det partiet som framfor noko har halde på lov og orden, slår til lyd for dette. Alle synest det er trist og tragisk med dei dødsfalla som har skjedd. Men det er ganske påfallande at Framstegspartiet, som reiser dette forslaget, ikkje synest å ha noka bekymring for alle dei dødsfalla som vi ut frå forsking veit ville ha skjedd i kjølvatnet av at deira alkoholpolitikk fekk sleppe laus. Det ville vere hundrevis. Eg høyrer inga bekymring når det gjeld det. Tvert imot seier representanten Nesvik at det er norsk alkoholpolitikk som fører til dette. Det er eit signal om at ein vil at kriminelle kjeltringar som driv smugling, skal bestemme rammene for norsk alkoholpolitikk. Det er Kristeleg Folkeparti djupt usamd i. Eg vil syne til saksordføraren si framifrå orientering og innleiing og seie at det er gledeleg at eit nesten samla storting avviser dette horrible framlegget. Det neste må vel verte at ein skal gå på slaktehuset for kjøtkontroll når det vert innført smuglarkjøt, som også kan representere ein dødsfare. Eg håpar i det lengste at forslagsstillarane ikkje kan ha sett konsekvensane av framlegget sitt.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-03:
Når ein er litt pressa, er det alltid komfortabelt å snakke om noko anna og prøve å avleie merksemda mot saka ved å drage inn heilt andre ting. Det vil ikkje representanten Nesvik lukkast i. I dag snakkar vi om eit kjempestort sosialt problem som har mange greiner, og difor skal han ikkje lukkast i å drage inn ein debatt om heilt uvedkomande ting! Eg trur dei fleste i Noreg er klar over at den som stikk hovudet i sanden i alkoholpolitikken, er Framstegspartiet, representert ved Nesvik her i dag. Han ser bort frå den kriminelle problematikken. Den løyser han ved å stikke hovudet i sanden og rope på offentleg kontroll av ulovleg vare, slik at ho kan brukast fritt. Han er bekymra for kva han skal gjere med denne spriten. Det kan eg hjelpe Nesvik med umiddelbart! Her har vi eit godt kloakksystem der det går an å slå han ut. Eg har ikkje høyrt at det fører til vesentleg forureining av naturen – så løysinga er veldig enkel. Løysinga er i alle fall ikkje at samfunnet skal stille opp og sertifisere ein kriminell aktivitet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-12-03:
Noen vil kanskje si at dette er en sak det ikke har noen hensikt å ta ordet i, men jeg synes at saken har en så spesiell karakter og et så spesielt formål at det er grunn til å kommentere den likevel. Det er slik at illegal sprit omsettes i Norge, og at det gjøres i et omfang som ikke er kjent, men det synes å være i et stort omfang. Denne illegale spriten har i løpet av det siste året ført til mange dødsfall, og det gjør at forholdet med denne illegale varen er enda alvorligere enn den er ut fra norsk lovgivning i seg selv. Representanten Harald T. Nesvik, som forslagsstiller, sa at problemet var vår skyld bl.a. på grunn av høye avgifter på alkohol. Jeg synes det blir å opptre nærmest som Erasmus Montanus når han beskrev Mor Nille. Det er offentlige myndigheters og dermed vårt ansvar å få avslørt denne illegale varen og få fjernet den fra samfunnet. Det mener jeg er vår oppgave. Hvis vi ikke ser den, vil vi med dette forslaget åpne for en form for konsensus som også vil treffe andre områder. For eksempel er det slik at også narkotiske stoffer, bl.a. urene slike, dessverre også tar liv. Og da skulle man ut fra det også der kreve å få en form for offentlig kontroll av disse og dermed en form for godkjenningsordning, slik at man kan bruke det. Jeg mener dette forslaget ikke på noen måte kan støttes. Representanten Nesvik sier riktignok nå at dette er tenkt som en midlertidig ordning. Da jeg leste forslaget første gangen, fikk jeg ikke helt inntrykk av det! Men det står i hvert fall i merknadene nå. Jeg mener det er uaktuelt å bruke offentlige laboratorier, men også private laboratorier, til denne virksomheten. Det ville være å bruke disse for å godkjenne en ulovlig vare, og det blir en form for å legalisere en illegal vare. Og en slik kvalitetsstempling av illegal sprit vil egentlig bidra til å opprettholde og videreutvikle denne typen kriminalitet og aktivitet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Jeg skal innrømme at jeg ikke hadde planlagt å ta ordet i denne saken. Jeg har drevet med politikk i 25 år snart, og jeg må innrømme at dette er det mest vanvittige forslaget jeg noen gang har sett fremmet overfor noen som helst politisk forsamling. Jeg må likevel forsøke å stille noen seriøse spørsmål til forslagsstilleren. Problemet er her at denne alkoholen ikke er ren alkohol, men metanol. Innenfor rusfeltet har vi dette problemet med urene varer på mange områder. For eksempel hører vi til stadighet om at det kommer inn uren heroin som gjør at de som går på heroin, dør. Vi hører til stadighet om at det kommer inn urene ecstasytabletter osv. som fører til at ungdom dør, eller får alvorlig sykdom. Den eneste logiske sammenheng i forhold til forslaget fra Alvheim og Nesvik, er at man nå følger opp med å si at dersom heroinmisbrukerne f.eks. hører at det er uren heroin i omløp, kan heroinmisbrukeren ta med heroinen sin til et offentlig laboratorium og få testet om kvaliteten er god nok før man setter skuddet. Mine spørsmål til Nesvik vil være: Er Nesvik enig at det selvfølgelig er en logisk sammenheng mellom det forslaget han har fremmet, og en slik videreutvikling av tankegangen? Og når kan vi vente et oppfølgingsforslag fra Nesvik om at heroinmisbrukere skal kunne få testet hvorvidt heroinen er ren?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
I forslaget fra representantene Nesvik og Alvheim tenkes tanker som mange kan tenke før man får tenkt seg om. Det åpenbare her, hvis man skulle trekke paralleller når det gjelder kontroll, slik som Nesvik snakker om her, måtte jo være et amnesti knyttet til at man leverte inn smuglerspriten, leverte inn hjemmebrentapparatene og slapp å få strafferettslige reaksjoner mot seg i forhold til det. Jeg vil spørre representanten Nesvik om hva årsaken kan være til at Fremskrittspartiet faktisk ikke fremmer forslag om det. Når man trekker en parallell til dette med våpenamnesti, skulle parallellen – hvis man skulle kunne trekke en slik parallell – være at man fikk våpnene kontrollert med hensyn til om de var dugelige som våpen, hvorpå man tar dem med hjem uten at det blir strafferettslige reaksjoner knyttet opp mot at de våpnene faktisk er ulovlig innkjøpt. Flere har vært inne på å ha kontroll av eventuelle narkotiske stoffer, som er en helt åpenbar parallell. Tallet har jo variert, men vi har på det meste hatt over 200 overdosedødsfall i Norge nettopp på grunn av narkotiske stoffer som varierer i renhetsgrad, og der vi ser at det virker inn i forhold til overdosedødsfallene. I forlengelsen av det Fremskrittspartiet her foreslår, ville det være helt logisk nettopp å åpne for testing av de stoffene for å kunne si noe om renheten, for så å hindre overdosedødsfall. Men slik kan man bare tenke hvis man, nær sagt, som når man spiller sjakk, kun klarer å se ett trekk fram og ikke at det følger påfølgende trekk både fra motstandere og en selv som får konsekvenser. Det er bare hvis man kun klarer å se at en bonde skal flyttes fra E2 til E4 uten å se hvilke konsekvenser det måtte få, at man kan finne på å komme med et sånt forslag. Jeg tror det finnes mange som i utgangspunktet nettopp vil kunne dele tanker som ikke er ferdig tenkt før man møter motforestillingene. Men at man som parlamentariker skal sette seg ned, skrive det på et ark og levere det inn etter at man kan ha hatt både dager og uker til å tenke det gjennom, er oppsiktsvekkende.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2002-12-03:
Barn og unge er sårbare, og det er viktig at barn og foreldre kan ha full tillit til personer som arbeider med barn og unge. Regjeringspartiene er opptatt av tryggheten til barn og unge og vil gjøre det vi kan for å forhindre at personer som tidligere er straffet for sedelighetsforbrytelser, får oppgaver som kan sette barnas trygghet i fare. I dag stilles det krav om politiattest for ansettelse i barnehage, grunnskole og innenfor barnevernstjenesten. Det er et viktig forebyggende tiltak som kan hindre sedelighetsdømte i å få nærkontakt med barna på en måte som kan øke risikoen for overgrep. Fremskrittspartiets representanter foreslår her å stille et generelt krav om politiattest for alle som i sitt virke arbeider med mindreårige. Jeg vil understreke at et krav om politiattest alene ikke gir noen garanti for at en person er egnet til å arbeide med barn og unge. Den gir kun en opplysning om man er tidligere straffet eller under etterforskning for slike forhold. Dessverre blir ikke alle saker anmeldt, og bevisene er ikke alltid tilstrekkelige for en fellende dom. I de tilfellene hvor fremleggelse av politiattest kan hindre overgrep, er dette etter regjeringspartienes vurdering et viktig og et riktig tiltak for visse grupper. Departementet har derfor varslet i et brev til komiteen at man åpner for en foreløpig hjemmel for å kreve politiattest for avlastere og støttekontakter inntil en permanent hjemmel er utarbeidet av Sosialdepartementet. Jeg synes det er veldig positivt at justisministeren har tatt initiativ til dette. Høyre tar barnas rettssikkerhet på alvor. Når vi likevel ikke finner grunn til å støtte et helt generelt krav om politiattest, f.eks. for ledere i frivillige organisasjoner, er det fordi dette reiser mer kompliserte problemstillinger. De fleste voksne innenfor idretten, speiderbevegelsen og andre organisasjoner deltar med ulønnet og uegennyttig innsats, og vi frykter derfor at et krav om politiattest vil kunne virke hemmende og negativt for det frivillige arbeidet. Jeg vil også minne om at Politiet i dag har hjemmel til å varsle organisasjoner og lag dersom man får kjennskap til at personer som er dømt for sedelighetsforbrytelser, sikter seg inn mot arbeid der. Jeg vil avslutte med å si at flertallet i denne saken mener at krav om politiattest for visse yrkesgrupper er et klart bidrag til det kriminalitetsforebyggende arbeidet og et godt virkemiddel for tryggheten til barn og unge.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-03:
Takk for utfordringen, først og fremst fra Sosialistisk Venstreparti og Arbeiderpartiet. Til SV: Politikk handler om å synliggjøre det man faktisk står for. På lik linje med SV gjør selvfølgelig også Fremskrittspartiet det. Man snakker om at det handler om en profil på det man gjør, i forhold til å ivareta flere biter og redusere kriminaliteten indirekte gjennom andre håndgrep. Ja, det er klart det er en del av den totale vurderingen som ethvert politisk parti gjør, også Fremskrittspartiet. Vi har våre klare prioriteringer, på lik linje med det SV har. Både representanten Thorkildsen og representanten Storberget var inne på at dette gir ingen garanti mot overgrep. Nei, og det er beklagelig – hadde det vært så enkelt, skulle jeg ha fremmet forslag for lenge siden. Men poenget er at det er et bidrag for å redusere muligheten for overgrep. Det er intensjonen vår, og den forutsetter jeg at alle er enige om. Når det gjelder vår evne til å styrke tiltak som virker, forutsetter jeg at Fremskrittspartiet skal ha en åpen holdning til alle gode forslag, uavhengig av hvem som fremmer dem, og gjøre en vurdering av dem, om det er ting som vi kan støtte, eller ikke vil støtte. I forlengelsen av det kan jeg vise til at vi i vårt alternative statsbudsjett styrker kriminalomsorgen f.eks. med 142 mill. kr. Nå ble det dessverre ikke vedtatt, på lik linje med det SV kanskje kunne ha ønsket om sitt budsjett, men det er iallfall et signal om at det er en prioritering der. Representanten Storberget er opptatt av at vi «beskylder» de andre partiene. Nei, jeg vet ikke om vi har gjort det. I så fall har muligens representanten Storberget oppfattet det slik. Det jeg har sagt noe om, er historien, hva vi har gjort, og hva de andre partiene har gjort. Det må jo være lov. Jeg registrerer stadig at representanten Storberget har et ønske om å fortelle hvilken dårlig jobb Fremskrittspartiet gjør, og da må det være på sin plass at jeg får lov til å si noe om hvordan jeg oppfatter det Arbeiderpartiet gjør. Og man prater om «individets frihet». Ja, selvfølgelig skal individet ha en frihet, men ikke på bekostning av barna – overhodet ikke! Hvis det er slik at representanten Storberget har opplevd noe slikt, håper jeg iallfall ikke han skal oppleve det flere ganger fra noen av Fremskrittspartiets representanter. Barn er noe av det mest dyrebare vi har, og noe av det vi skal sette aller mest inn på å skjerme. Slik har det vært, og slik skal det være.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
Jeg kan berolige representanten Dybevig med at han misforstod. Poenget var at da vi var på besøk på NYPDs lokale politistasjon, trodde politimannen som tok imot oss, at vi var politifolk, så han var nok litt mer «outspoken» enn det politifolk vanligvis er når de møter en justiskomite på tur. Men det synes jo jeg i og for seg var en fordel, for da fikk vi vite sannheten. Sannheten var selvsagt ikke at politiet voldtar mindreårige eller noe i den duren. Sannheten var at han fortalte oss at når en ungdom – eller det kunne være et barn, fordi de har en kriminell lavalder på 6 år, så det kunne være en liten unge – har begått en kriminell handling og på forhånd er blitt advart om at denne kriminelle handlingen kan medføre at han ender på en celle som er like stor som det rommet vi var i, som han selv viste oss – det var, la oss si, ca. 10-15 m2 – med 20 mannfolk som kjempet om å ha han som sexslaven sin, og han griner for dette, da synes jeg ikke synd på ham, for han visste hva konsekvensen var. Det hadde jeg fortalt. Det var det politimannen sa til oss. Jeg må si at jeg syns det er underlig hvis ikke flere enn jeg reagerte på dette og kanskje også stilte seg spørsmålet: Hva i all verden kan vi lære av denne mannen? Jeg syns at det var en veldig selsom opplevelse, og min hensikt i stad var selvfølgelig ikke å insinuere at representanten Ellingsen eller Fremskrittspartiet mener at dette er framtida for norske fengsler. Hensikten var å illustrere litt hvordan det kan gå hvis vi begynner å se bort fra de helt fornuftige, saklige argumentene om hva som fungerer, og bare begynner å tenke på hva som skal være en rettferdig, kanskje hevnaktig, reaksjon i de enkelte tilfellene, istedenfor å fokusere på rehabilitering og muligheten for at f.eks. ungdommene skal klare seg når de kommer ut igjen i samfunnet, eller å sørge for at vi får straffer som hjelper ungdom til å starte et lovlydig liv. Det kan være mange årsaker til at de ungdommene har sklidd utpå, om ikke nødvendigvis ondskap.
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2002-12-03:
Den viktigste oppgaven vi som voksne har, er å skaffe trygge oppvekstvilkår for barna. Barn skal være trygge hjemme, i barnehage, på skolen, sammen med en støttekontakt, sammen med ansatte i barnevernet, osv. Vår plikt er å forsøke å skape den ønskede trygghet. Krav om politiattest for personer som arbeider med barn og unge, er et viktig tiltak. Gjennom dette kan vi forhindre at personer som tidligere er straffet for sedelighetsforbrytelser, får oppgaver som bringer dem i kontakt med barn på en slik måte at overgrep kan finne sted. For Kristelig Folkeparti står rehabiliteringsaspektet i kriminalomsorgen sentralt. Vi tror på uttrykket «blanke ark med fargestifter til». Men når det kommer til barns sikkerhet og vernet om det mest verdifulle vi har, tar vi ingen sjanser. Barna har førsteprioritet, og vi vil ikke risikere at tidligere straffedømte forbrytere forbryter seg på ny. Mange foreldre med funksjonshemmede barn rekrutterer selv støttekontakter og avlastere. Disse er gjerne kjent av familien og har både foreldrenes og barnets tillit. Bør det i slike tilfeller kreves politiattest? For Kristelig Folkeparti er svaret klart. De langt fleste tilfeller av seksuelle overgrep begås av kjente. Nettopp derfor bør krav om politiattest også gjelde privat ansatte støttekontakter og avlastere. Har man et lovbestemt krav om innhenting av slik attest før ansettelse, vil verken foreldre eller den som skal passe barnet, oppleve ubehag ved at politiattest kreves og framlegges. Verken Arbeiderpartiet, Høyre eller SV støtter forslaget om politiattest for avlastere og støttekontakter. Dette er urovekkende. De barna som har avlastere og/eller støttekontakter, er ofte de mest ressurssvake – de som fortjener vernetiltak mest. At dette forslaget da ikke støttes av flere, er både trist og uforståelig. Avslutningsvis vil jeg berømme justisministeren for på en ordentlig og proaktiv måte å ha tatt tak i den viktige problemstillingen som reises i Dokument nr. 8:117. Justisdepartementet har aktivt arbeidet for oppfølging på andre sektorområder. Dette er eksempel til etterfølgelse. Jeg ser fram til behandlingen av de varslede lovforslag fra bl.a. Helsedepartementet. At man gjennom forskriftsutforming nå muliggjør krav om politiattest i flere tilfeller enn særlovgivningen tillater, er en nødvendig straksløsning. Dette gjelder våre barn, det mest verdifulle vi eier. Regjeringens respons på forslaget bidrar til økt sikkerhet for flere.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Jeg bestemte meg for å ta ordet da representanten Ellingsen forklarte Fremskrittspartiets standpunkt, som for så vidt er blitt ganske typisk når vi diskuterer kriminalpolitisk vilje, justispolitisk vilje og for så vidt justispolitiske tiltak. Man legger seg på den strategien at man beskylder de andre partiene – som ikke er villige til å gå så langt i en konkret sak som det Fremskrittspartiet gjør også i denne saken – for nærmest å være viljeløse i forhold til det viktige problemet vi her faktisk står overfor. Jeg syns det er litt underlig at det er Fremskrittspartiet som rir denne argumentasjonen akkurat i denne saken, hvor man faktisk også kolliderer med ganske viktige prinsipper som Fremskrittspartiet tidligere har forfektet, spørsmålet om individets frihet og om i hvilken grad vi skal kreve kontroll og attester nærmest av enhver. For det er jo slik at i hvert fall noen av oss vil møte noen skranker også når det gjelder politiattester, og det ser vi i innstillinga i denne saken. Jeg regner med at også Fremskrittspartiet ser at innenfor den private sfære vil det være uaktuelt i stor grad å kreve politiattest. Jeg stiller allikevel spørsmålet: Er det slik at man nå går i en retning hvor politiattest og for så vidt kontroll helt inn i den private sfære også er akseptabel fremskrittspartipolitikk? Dette er farlig. Det er farlig av flere grunner, og den viktigste, det har flere av representantene vært inne på, er at dette ikke er effektivt i kampen for å forebygge overgrep mot barn, for det kartlegger slett ikke de mulige overgriperne i det hele tatt – mange av dem er jo ikke straffedømt. Et annet veldig viktig forhold er at denne måten å drive politikk på faktisk bidrar til å avspore fra de tiltakene som virkelig hjelper. Representanten Inga Marte Thorkildsen fra SV har vært inne på det: Hvor er Fremskrittspartiet når vi drøfter de tiltakene som virkelig hjelper? Jeg vil føye til listen som Inga Marte Thorkildsen var inne på: Hvor er Fremskrittspartiet når det gjelder spørsmålet om liberalisering av seksuallovgivning, pornografi, rusmidler, som vi vet har en veldig nær sammenheng i forhold til overgrep mot barn? Hvor er Fremskrittspartiet i disse sammenhengene? Jeg syns det er for ille at Fremskrittspartiet stadig skal ta æren for å være mest aktiv på disse feltene, når vi vet at de svikter der det virkelig gjelder.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Man skal ikke ha besøkt mange krisesentre i Norge før man begynner å lure på hva som er den reelle årsaken til at det heter «krisesentre». Jeg må jo si at mange av de krisesentrene som i hvert fall jeg kjenner til, i svært liten grad egentlig er reelt i stand til å gjøre den oppgaven som krisesentrene faktisk er satt til. Som et lite hjertesukk fra en justispolitiker må jeg si at hver gang vi drøfter ofre og fornærmede, er de fleste partier meget aggressive og har ganske kreative tiltak for å gjøre noe. Men det kommer gjerne når det er for seint – i straffeprosessen skal vi gi parter all verdens rettigheter, de fornærmede skal få lov til å anke, og man får masse formaljus trædd nedover hodet. Men når det virkelig teller, når man har behov for en hånd, når man har behov for noen å snakke med, eller når man har behov for en trygg nødhavn en natt, da står samfunnets ressurser tilbake. Jeg må si at det undrer meg – og det gjelder tverrpolitisk – at vi skal måtte bruke så mange politiske ressurser på såpass liten økonomi som vi her snakker om. Det forstår jeg bare ikke. Derfor har jeg tatt ordet i debatten. Jeg syns det er to forhold som må være avgjørende her, og som jeg syns Venstres representant, Trine Skei Grande, vrir seg behendig unna. Det er ikke snakk om tillit eller ei i forhold til norske kommuner. De fleste kommuner vil jo gjerne ha dette tilbudet, men problemet er at man faktisk ikke har kroner å bevilge til disse krisesentrene, og at man faktisk ikke ser seg i stand til å kunne gjøre dette. Dette er altså ikke et spørsmål om tillit i forhold til norske kommuner, men det er faktisk spørsmål om i hvilken grad man reelt sett er i stand til å gjøre den oppgaven som mange av oss ønsker at kommunene skal gjøre. Det andre som representanten Trine Skei Grande var inne på, som jeg også synes blir en total avsporing i forhold til dette, er at økonomien nærmest skulle virke som et kvelertak på frivilligheten. Det har alltid vært slik at det offentlige og Stortinget, og særlig den samarbeidsregjeringen vi nå har, nettopp ønsker å bruke økonomiske ressurser for å stimulere frivillighet. Man gjør det f.eks. i form av skattelettelser; man gir skattelettelser ved bidrag til frivillige organisasjoner, som vi hørte i går, men man gjør det også i forhold til å stimulere frivillige organisasjoner til aktivitet ved å bevilge penger. Derfor stiller jeg meg undrende til at ikke Venstres Trine Skei Grande, og heller ikke andre fra Samarbeidsregjeringen, velger å gå inn for å støtte forslaget fra Arbeiderpartiet, som ligger her, for å øke den statlige andelen. For når alt kommer til alt, er det kommuneøkonomien, og først og fremst statens andel, som vil kunne gjøre situasjonen bedre for krisesentrene. Det ville jo faktisk være det mest effektive strakstiltaket for de mange som i dag savner et tilbud.
Carsten Dybevig (Høyre), 2002-12-03:
Jeg tar ordet fordi Inga Marte Thorkildsen kom med en beskrivelse av situasjonen i New York. Hun beskrev at polititet nærmest voldtok dem som man hentet på gaten, som drev ungdomskriminalitet, når de ble puttet i varetekt. Det er en skremmende opplevelse, hvis det er riktig, men det var i hvert fall ikke slik jeg opplevde det da jeg var i New York. Jeg opplevde politiet som faktisk veldig dyktige og veldig «down to earth». De hadde veldig god kjennskap til hva som skjedde ute på gata, de hadde faktisk en meget god oversikt over hvordan ungdomskriminaliteten var i New York, og de gav et nyansert bilde av hvordan de skulle bekjempe dette. Det er ikke riktig som Inga Marte Thorkildsen sier, at de kun benyttet seg av straff som den eneste måten å løse ungdomskriminalitet på. Den samme polititjenestemannen som Inga Marte Thorkildsen sikter til, uttalte faktisk at det var over tusen ungdomsprogrammer for unge kriminelle i New York. Og New York har kommet veldig langt i forhold til bekjempelse av ungdomskriminalitet, både på grunn av at man har nulltoleranse i forhold til kriminalitet, og fordi man har fått en rekke sosiale programmer for å få ungdom ut av forskjellige typer ungdomsgjenger. Det er jo nærmest en religiøs sekt, disse ungdomsgjengene. Vi har tilsvarende ungdomsorganisasjoner i Norge. Vi har kanskje ikke tilsvarende utviklede programmer som man har i New York. Kanskje det hadde vært noe å kjempe for også i Norge, å få tilsvarende holdninger fra politiets side i forhold til disse ungdomsgjengene, både når det gjelder behandlingen og kommunikasjonen mellom ungdomsgjengene og politiet. Jeg tror vi har en del å lære. Men den troverdigheten som Inga Marte Thorkildsen nå viser i forhold til den beskrivelsen som hun gav av New York, synes jeg ikke er god. Er det tilsvarende troverdighet vi skal ha i forhold til de opplevelser som Thorkildsen har på tilsvarende saker i Norge, da vet jeg ikke hva. Men det er i hvert fall viktig å ha et nyansert bilde av den kriminaliteten vi har. Ett av de momentene som det er viktig å slå fast, er at det er ikke bare er straff som er det viktige her i denne saken i forhold til kriminalitetsbekjempelse. Det er faktisk godt politimessig arbeid, forbedrede etterforskningsmetoder, ikke minst en raskere avvikling i straffereaksjonskjeden og til sist et godt ettervern. Det innbefatter også et godt sosialt nettverk rundt de personene som faktisk begår kriminelle handlinger.
Geir Øystein Andersen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-03:
Kriminaliteten har de siste årene blitt råere og mer organisert. Bruk av våpen forekommer stadig oftere i tilknytning til lovbrudd. Dette er en skremmende utvikling. Utviklingen nødvendiggjør ikke bare økt forebyggende innsats, men også økt politiinnsats på etterforskningsiden og klarere reaksjoner fra samfunnets side. Kristelig Folkepartis klare budskap er og vil være at kriminalitet i alle former er uakseptabelt. Representanten Ellingsen mener å trekke skillelinjer mellom Fremskrittspartiet og øvrige partier i denne saken. Det blir galt. En fast holdning om å bekjempe kriminalitet innebærer nødvendigvis gjengjeldelse som tiltak. Tiltakene i denne saken ønsker samtlige partier å legge til rette for skjerpelse av. Men Fremskrittspartiets forslag om å innføre faste, ubetingede fengselsstraffer dersom noen benytter seg av våpen når man begår en kriminell handling, er lite nyansert. Det at man skal kunne definere seg selv og stille i en egen klasse fordi man er unyansert, blir galt. Forslaget vitner også om manglende forståelse for at domstolene gjennom sin saksbehandling skal og bør ha en viss frihet til å utmåle straff som er passende i det enkelte tilfellet. Saken omhandler reelt sett et forslag om minstestraff. Straffelovkommisjonen og andre fagmiljøer uttrykker stor skepsis til bruk av minstestraffer. Også vi i Kristelig Folkeparti er betenkt over økt bruk av minstestraff. Vi vet at det er vanskelig å overskue konsekvensene av slik generelt utformet lovgivning. Det kan dukke opp tilfeller som lovgiver har oversett, og da er det viktig at domstolene gis mulighet til en konkret straffeutmåling. Minstestraffer kan dessuten erfaringsmessig lede til sterkt urimelige enkeltresultater eller til juridisk tvilsomme frifinnelser. Kristelig Folkeparti ønsker ingen slike konsekvenser. Bruk av våpen er pr. i dag et straffeskjerpende moment i straffesaker. Straffen skal skjerpes i slike saker, og etter min erfaring gjøres det da også. Fast reaksjon som samsvarer med forbrytelsen – ja – men strafferammer som ikke gir et nødvendig rom for domstolens skjønn, det er Kristelig Folkeparti imot.
Afshan Rafiq (Høyre), 2002-12-03:
Jeg har forståelse for at en del av representantene i komiteen har gitt uttrykk for bekymring når det gjelder krisesentrenes finansiering og fremtid. Jeg vil likevel understreke noen poeng som det kan være vanskelig å få øye på umiddelbart, men som like fullt er viktige. For det første er det meget viktig at vi tar vare på frivilligheten i arbeidet som drives ved krisesentrene. Vi må ikke så lett la oss forlede til å tro at bare staten tar over finansieringen, blir alt så mye bedre. Skulle frivilligheten i dette arbeidet bli borte, tror jeg vi har gjort et stort og kanskje uopprettelig feilgrep. For det andre: Dersom man ønsker å øke den statlige andelen av finansieringen, enten det skulle være 80 pst., slik Arbeiderpartiet foreslår, eller 100 pst., slik SV foreslår, må pengene tas fra et eller annet sted. De av oss som ikke tror på å sprenge handlingsregelen, har da tre muligheter for å finne penger. Enten må man finne friske midler – det kan nok bli en utfordring, for å si det forsiktig – eller så må man omprioritere innenfor de gitt rammer. Det er jeg sikker på at man klarer, men da må man også si hvilke tiltak som får mindre penger. Så har vi det tredje alternativet, som går på at man må dra inn midler kommunene har brukt på krisesentre. Det vil neppe være populært i Kommune-Norge, særlig ikke siden man trolig måtte lage et uttrekk basert på regnskap og dermed ville dra inn mest midler fra de kommunene som bruker mest på krisesentrene. Man ville i så fall straffe de kommunene som har satset på krisesentrene, og så får man selv ta ansvar for hvilke signaler det sender ut i det norske lokaldemokratiet. Man står her i fare for å sende ut et signal til kommunene om at jo dårligere de følger opp lokale tiltak, lokal frivillighet og i siste instans også lokal tjenesteproduksjon, desto raskere vil en del av partiene på Stortinget sørge for at staten går inn og rydder opp for dem. Det bør være et tankekors, særlig for en del av partiene som vanligvis omtaler lokaldemokratiet i varme ordelag. Min konklusjon vil fortsatt være at vi bør ha så pass tillit og respekt for Kvinnevoldsutvalget og det arbeidet Barne- og familiedepartementet nå gjør som en oppfølging av tidligere stortingsvedtak, at vi nå avventer og ser hva de faktisk foreslår.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Jeg må få kommentere representanten Afshan Rafiqs siste innlegg litt. Det har aldri vært tanken fra noen av partiene, vil jeg tro, og spesielt ikke fra Arbeiderpartiet, at dette med krisesentrene skal gå ut over den frivillige innsatsen. De er startet på det grunnlag, de er startet på grunnlag av at man har sett at dette er det behov for. Det er kvinner i et nøtteskall. De ser tingene, de ser de små tingene, og det er det det dreier seg om. Det skal vi fortsette med. Så til det med å gå opp fra 50 pst. til 80 pst. Dette dreier seg faktisk talt ikke om en større sum enn 15–20 mill. kr for staten. Jeg mener at når det gjelder å beholde disse 50 sentrene – de aller fleste har nå problemer med å greie økonomien – er ikke dette veldig mye penger. Så sier Afshan Rafiq også at det blir en sovepute for kommunene når staten hele tiden skal komme inn: Når det viser seg at det er krise, kommer staten med penger. Dette er jo helt feil. Vi vet hvordan kommuneøkonomien er. Vi har alle sammen hørt nå i to år hvilken krise det er i kommunene. Det ser ikke ut som det blir bedre med det budsjettet vi har lagt fram for 2003. Problemet for disse sentrene som ikke er lovpålagte, blir ikke mindre. Alle her vet at det er i kommunene folkene bor, og at det er rundt omkring i kommunene disse krisesentrene er.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-03:
Fremskrittspartiet ser med bekymring på krisesentrenes fremtidige drift dersom man skal ta sikte på å innlemme det tilskuddet som kommer til kommunene til krisetiltak, i rammetilskuddet. Vi har merket oss at det pågår et arbeid i departementet hvor man vurderer innlemmelse av tilskudd i inntektssystemet til kommunene fra 2004, og at de statlige tilskuddene til krisesentrene er en del av denne innlemmelsen. Når vi vet at mange kommuner sliter økonomisk, er det åpenbart at et resultat av en slik omorganisering vil kunne bli at krisesentrene blir ofre i en kommunal budsjettkamp. Dette er jo ikke noen lovpålagt oppgave, hvilket gjør sentrene ytterligere utsatt. I beste fall får vi kun en situasjon med store variasjoner fra kommune til kommune. I verste fall forsvinner tilbudet helt. Det er liten tvil om at det er behov for de tjenester krisesentrene gir. Det er svært uheldig om man på grunn av manglende finansiering får redusert dette tilbudet dramatisk. Fremskrittspartiet kan ikke se på at tilbudet til utsatte kvinner og barn blir redusert fordi man ikke blir enige om hvem som skal finansiere krisetiltakene. Fremskrittspartiet mener at finansieringen av krisetiltak i hovedsak må være en oppgave for staten, slik at man, uavhengig av hvor man bor, er sikret et likt tilbud, finansiering og lik behandling av sentrene. Det vil også gi krisesentrene forutsigbare rammevilkår. Med dette vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag. Samtidig vil jeg bemerke at Fremskrittspartiet ønsker å støtte forslag nr. 5, som er omdelt fra SV i salen i dag.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
Kommuneøkonomien er anstrengt over hele landet. Ikke-lovpålagte oppgaver blir nedprioritert, krisesentre er allerede nedlagt, og det kommer signaler fra flere kommuner. I Østfold, som jeg kommer fra, har man nå lagt ned innsatsen overfor krisesentrene flere steder. Fylkeskommunens signaler er også de samme. De har vært med på en finansiering dette året, men etter det uttrekket som ble gjort da helseforetakene ble tatt over av staten, sier de at dette kan de ikke være med på lenger. Kvinnevoldsutvalget sa i høringen med komiteen at de ikke var klar over uttrekket fra fylkeskommunen da de avgav sin delutredning. Vi har fremmet disse forslagene i samarbeid med krisesentrene og krisesenterbevegelsen. De ønsker en mer forutsigbar finansiering, og de ønsker også en lovfesting, fordi vi vet at alt som ikke er lovpålagt i Kommune-Norge, nå blir nedprioritert. Så vil jeg spørre statsråden: Vil statsråden når man kommer tilbake med et forslag til finansieringsordning, anbefale en lovfesting av krisesentrene? Vil statsråden foreslå husbankfinansiering av nye sentre og oppjustering av dem vi har? Jeg skulle ønske at statsråden kunne svare på om det ikke går an å garantere driften for de sentrene vi allerede har, i 2003.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
Det er ikke sånn at ikke SV ønsker å ivareta frivilligheten. Men det er ikke frivillighet lenger, det er dugnad. Mange kvinner får jo ikke lønn i det hele tatt. Kvinner har tatt ansvar for noe som er et offentlig ansvar veldig lenge, og kompleksiteten er økende i våre krisesentre. Det vet vi alle. Vi får mange signaler om at dette er for vanskelig. Det kreves nå økt kompetanse, og innholdet i krisesentrene må endres, ikke minst i forhold til alle de ungene i krise som f.eks. er plassert i ikke akseptable og tilrettelagte hus. Kvinner har satt i gang mye frivillig arbeid i Norge – helsestasjonsvirksomhet og ulike organisasjoner er igangsatt av kvinner. Det offentlige har skjønt at dette må vi drive, og da må man også ta over. Kommuneøkonomien er helt elendig mange steder. Jeg kommer selv fra en kommune i Østfold, Moss, hvor man har konkurranseutsatt og privatisert nesten alt som er, f.eks. sykehjem, hjemmebaserte tjenester, osv. Vi har et salderingsbehov nå, i dette året, på 110 mill. kr. Det er ikke penger ute til å drive ikke-lovpålagte oppgaver, og det er det det handler om.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-12-03:
Vi har vel alle, i det minste gjennom media, merket at krisesenter rundt i hele landet sliter med vanskelig økonomi og trues av nedlegging. Derfor er det god grunn til å gi ros til dem som har sørget for at denne saken behandles i stortingssalen i dag. Krisesentrene er etablert på lokalt initiativ, og den geografiske dekningen varierer sterkt. Her i Oslo finnes det bare ett slikt senter, og i store deler av landet er det uhensiktsmessig lang vei til nærmeste krisesenter. I dag finansieres krisesentrene av staten, kommunene og i noen tilfeller med midler fra fylkeskommuner og andre bidragsytere. Statstilskuddet skal dekke 50 pst. av budsjetterte utgifter til etablering og drift, og tildeles under forutsetning av tilsvarende lokal finansiering. Ressursbruken er i dag mer et resultat av tilgjengelige ressurser lokalt enn det reelle behovet som tilbudet burde dekke. Dette skaper en lite forutsigbar drift. Delfinansiering gjennom fylkeskommunene har i flere tilfeller forsvunnet, samtidig som fylkeskommunen mistet sitt ansvar for helsearbeidet. Dette er en realitet. Økonomien i kommunene tilsier også kutt i ikke-lovpålagte oppgaver. Derfor er situasjonen kritisk, og derfor er det nødvendig for Stortinget å sikre forutsigbar og nødvendig finansiering. Senterpartiet ønsker at de oppgavene i velferdssamfunnet som kommunene har fått tillit til å løse, i størst mulig grad blir finansiert gjennom rammefinansiering. Men med dagens kommuneøkonomi kan vi ikke være med på å pålegge kommunene nye oppgaver og vil eventuelt komme tilbake til en innlemming i rammetilskuddet når dekningsgraden er hevet i tråd med det behovet som finnes lokalt, og når vi er trygge på at kommunene er satt i stand til å ta ansvaret for denne oppgaven. Ved å ta konsekvensen av det behovet som er dokumentert, ser vi at det må etableres en ny finansieringsmodell som sikrer videre drift og utvikling av tilbudet. Vi kan ikke sitte og se på at tilbudet til utsatte kvinner og barn blir redusert fordi en ikke klarer å bli enige om hvem som skal finansiere tiltakene. På denne bakgrunn står Senterpartiet sammen med SV om prinsippforslaget om statlig overtakelse av ansvaret for finansieringen av krisesentrene. Subsidiært vil vi også støtte Fremskrittspartiets forslag, der Regjeringen blir bedt om å fremme forslag til en modell for statlig finansiering i kommuneproposisjonen for 2004. Når det gjelder SVs forslag om lovfesting av tilbudet, ønsker Senterpartiet å avvente Kvinnevoldsutvalgets innstilling før vi tar stilling til dette spørsmålet, og vi vil derfor stemme imot dette forslaget i dag. Med bakgrunn i den akutte situasjonen flere har beskrevet her, finner Senterpartiet også grunn til å støtte SVs, og nå også Arbeiderpartiets, forslag som er lagt fram i salen i dag, for øvrig et forslag som er helt i samsvar med det en enstemmig komite har uttalt i sine merknader.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-12-03:
Venstre slutter seg til innstillinga fra flertallet i komiteen i denne saken, og også til de ulike flertallsmerknadene. Krisesentrene ble etablert på basis av frivillighet, på basis av enkeltmennesker som tok ansvar. Dette engasjementet er det viktig at vi bygger videre på og får beholde. En del av det lokale engasjementet er også de kommunale bevilgningene til krisesentrene, og det prinsipielle ved denne saken er tilliten til det lokale folkevalgte nivå. Når man i innstillinga sier at disse sentrene blir «lett en salderingspost», og når Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet i innstillinga sier at dette er «tiltak som med stor sannsynlighet først blir strøket», er det et uttrykk for en grunnleggende mistillit til lokale folkevalgte og deres ansvarsfølelse. En slik mistillit deles ikke av Venstre. Vi har tro på at økt kommunalt sjølstyre – og ikke mindre – må utvikles. Vi merker oss at komiteens flertall, alle unntatt SV, understreker kommunalkomiteens uttalelse om å redusere «detaljstyring av kommunesektoren», men for noen er det veldig vanskelig å følge opp dette i praksis. Troen på at stortingspolitikerne vet best, er alltid stor hos stortingspolitikere. SV lanserte for få år siden at de skulle bli lokaldemokratipartiet. Det er nå åpenbart glemt. SV kjemper isteden med Fremskrittspartiet om å bli sentraliseringspartiet nr. 1. Det å vri debatten her til å være for og mot krisesentre, er helt feil. Det bør alle i denne salen som kjenner Venstre, også vite, med det engasjementet vi har hatt, og med alt det vår justisminister har gjort på hele dette saksfeltet. Personlig har jeg stor respekt for den jobben som de som stiller opp på dette området, faktisk gjør, men basisen for at de eksisterer, er frivillighet, og frivillighet er også grunnen til det store engasjementet som finnes der. Jeg har hatt en del sterke opplevelser i forhold til den jobben som her gjøres, og en av de sterkeste hadde jeg på Grønland, som har et krisesenter – det er ett krisesenter i hovedstaden – der de tilbyr én natts pause. Det er det eneste de har å tilby. Dette er et land hvor det er vanskelig å stikke av fra problemene. Jeg blir rørt av all den energien som brukes, og alt det engasjementet som vises. Men jeg tror aldri at vi hadde kommet så langt som vi har kommet på dette området, hvis det hadde vært statlig engasjement. Jeg tror at det er ved å la ildsjelene brenne, ved å la ildsjelene ha et nært forhold til sine finansieringsinstitusjoner, at folk bryr seg. De skaper større bevegelser, som gjør at vi faktisk klarer å nedkjempe de holdningene i samfunnet som må nedkjempes. Jeg tror at lokal finansiering og lokalt engasjement alltid vil være nøkkelen for å komme i mål.