Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-28:
Mange av de prinsippene som representanten Enoksen la til grunn i replikkordskiftet, og også i sitt innlegg, er prinsipper som SV deler. Det betyr at når vi skal beskatte bolig, ønsker vi at beskatningen skal være sosialt rettferdig, man skal følge skatt etter evne-prinsippet. Og det betyr at det systemet vi har i dag, er veldig urettferdig, og at det forslaget Arbeiderpartiet og SV nå står bak, har en sosial profil som er langt bedre enn nesten ethvert annet tenkelig alternativ. Man har lagt skatt etter evne-prinsippet til grunn, samtidig som det store gross av norske boligeiere faktisk ikke skal betale boligskatt. Det har vært viktig for SV å få på plass et takseringsgrunnlag som oppleves som rimelig og rettferdig. Hvis vi ser rundt oss, vil vi se at de fleste land har bolig- og eiendomsskatt, i varierende grad – noen land har veldig sterk beskatning, andre lavere. I Norge har det vært et ønske – og det har også vært SVs ønske – at vi skal ha lav boligbeskatning. Og det har vi! Med den modellen som SV og Arbeiderpartiet nå står bak, vil enda færre betale boligskatt – langt færre enn i dag. I dag er det så mye som 93 pst. av norske boligeiere som faktisk betaler boligskatt. Med det opplegget som SV og Arbeiderpartiet har forhandlet fram, ville det omtrent bare være halvparten av landets boligeiere som skulle betalt boligskatt, og mange, mange ville fått betydelig skattereduksjon. Så er spørsmålet: Hvorfor skal vi ikke fjerne boligbeskatningen, slik høyresiden i salen her sier? Nei, vi skal ikke fjerne boligbeskatningen, rett og slett av to årsaker. Den ene er at skatt etter evne-prinsippet er det eneste rettferdige å legge til grunn for en rimelig beskatning. De som har de største boligene, har også gjennomgående de største inntektene, og det betyr at en rimelig beskatning av disse, faktisk er rimelig. I tillegg har vi i Norge gjeldsrentefradrag, og de land som ikke har boligbeskatning, har heller ikke gjeldsrentefradrag. Det betyr at hvis man skal se dette fra statens ståsted, gjelder 75 pst. av alle gjeldsrenter i Norge boliger. Hvis man skulle tillate seg å si at dette var et slags nullsumspill, vil altså staten gå med betydelig underskudd – heldigvis. For vi ønsker gjeldsrentefradrag når det gjelder boliggjeld, men vi ønsker også at de som har de største boligene, skal betale tilbake noe i skatt. Det er helt uriktig som representanten Foss sa i en tidligere replikk, at vi ikke ønsker at folk skal ha muligheten til å bo i egen bolig. Selvfølgelig ønsker vi det! Men det som også har vært viktig for SV, er at vi skal legge til rette for at de som nå ikke har råd til det, kan komme inn på boligmarkedet. Derfor ble jeg glad for at Kristelig Folkeparti fra talerstolen sa at de ville være med og støtte det forslaget som Arbeiderpartiet og SV står bak, om en opptrappingsplan med statlig finansiering for bygging av billige utleieboliger, studentboliger og lavinnskuddsboliger for førstegangsetablerere. Det er dette som er det store problemet i norsk boligmarked, ikke nødvendigvis boligskatten. Boligskatten oppfattes av mange som det største problem innenfor norsk boligpolitikk, men dette er helt uriktig. De færreste merker egentlig spesielt at de har boligskatt. Med det takseringssystemet SV og Arbeiderpartiet foreslår, hadde veldig mange av disse problemene vært ryddet av veien. Det betyr at min oppfordring til Senterpartiet er at de tenker seg nøye om i den forestående pausen og ser på om det ikke tross alt er bedre å få på plass et rettferdig takseringssystem. Det viktigste for de fleste er nemlig å komme seg inn på boligmarkedet. Det betyr at mange har bruk for en liten bolig som en slags mellomstasjon før man eventuelt kommer inn i en selveierbolig. Det betyr at dette som går på utleieboliger, lavinnskuddsboliger og studentboliger er uendelig viktig. Presset på boligmarkedet i de største byene er enormt. Det betyr at det bør brukes flere statlige kroner for at det skal være mulig for unge mennesker å etablere seg. Jeg legger merke til til min store forbauselse at norsk høyreside er totalt uinteressert i denne viktige siden av norsk boligpolitikk. De er opptatt av boligskatt og eiendomsskatt og later som om det er det store problemet. Men det er jo ikke det. Det store problemet er faktisk at de fleste vanlige norske familier ikke har råd til å etablere seg i den byen vi nå befinner oss i, annet enn et stykke fra byen der boligprisene er lavere. Jeg synes dette er Stortingets hovedutfordring innenfor boligpolitikken. Hvordan skal vi greie å gjenreise den sosiale boligpolitikken i Norge? Hvordan skal vi greie å få til at vanlige folk kan skaffe seg egen bolig? Og hva skal vi gjøre for at ungdommer ikke skal bo seg i hjel? Det er slik at noen av de studentene som kommer til Oslo, faktisk må avslå studieplassen fordi de ikke har råd til å bo her. Det er auksjoner der ungdommer står og byr over hverandre når det legges ut boliger på utleiemarkedet som de egentlig ikke har råd til. Dette er det største problemet innenfor norsk boligpolitikk, som SV er glad for at vi kanskje kommer noen skritt nærmere løsningen på gjennom det mindretallsforslaget som det nå blir flertall for etter at Kristelig Folkeparti har signalisert at de støtter det. Jeg håpet i det lengste at det skulle være mulig å få til et takseringsgrunnlag som var sosialt rettferdig. Hvis man ser på de tabellene som er på side 70 og utover i innstillingen, vil en se at det takseringssystemet som SV, Arbeiderpartiet – og Senterpartiet et stykke på vei – har forhandlet fram, var et rimelig rettferdig system som ville ivaretatt disse hensyn, som representanten Enoksen også understreket i sitt innlegg.