Mudassar Kapur (Høyre), 2014-06-19:
Jeg vil først takke for anledningen til å ta denne debatten, og jeg er veldig glad for at jeg fikk gjort det nå før sommerferien. Selv om presidenten refererte til saken, vil jeg likevel starte med å gjenta den, for jeg mener at det er veldig viktig å poengtere hva saken handler om. Det er helt riktig at de fleste bor godt i Norge i dag, men det gjelder ikke alle. 150 000 personer regnes som vanskeligstilte på boligmarkedet. Av disse mangler rundt 6 200 et fast sted å bo. De som ikke selv er i stand til å skaffe seg en bolig og bli boende, må få den hjelpen de trenger. Det er ingen tvil om at i et land som Norge skal alle ha et sted å bo, og med riktig hjelp kan de få det. Det er altfor mange som opplever å bli kastet ut av boligen sin fordi de ikke har nok kunnskap om sine rettigheter og plikter. Det er også en utfordring at barnefamilier og unge bor i dårlige bomiljøer. Det siste jeg tok opp nå, er veldig viktig også med tanke på det forebyggende arbeidet som vi snakker om når det gjelder ungdomskriminalitet, eller ungdom som ikke nødvendigvis blir kriminelle, men som faller utenfor samfunnet. Flere sektorer og forvaltningsnivå har et ansvar i boligpolitikken, men det har vært en svikt i samarbeidet over lengre tid, og det har gått ut over brukerne. Det er få politikkområder som er så sentrale for våre liv som boligpolitikk. Selv om boligpolitikk de siste døgnene og ukene har handlet om forenkling, plan- og bygningslov og de tekniske delene, er også dette en viktig del av boligpolitikken og velferden. Vi bruker mer av vår fritid inne i husene våre enn noe annet sted. En bolig er mer enn stedet der vi bor, det er også hjemmet vårt. Det er der vi skal være tryggest. Å eie sin egen bolig er en stolt norsk tradisjon – fire av fem eier sin egen bolig. Det gjør at flere føler en tilhørighet til samfunnet og kan få ta del i velstandsutviklingen. Dersom vi ikke bygger flere boliger, risikerer vi at denne tradisjonen forsvinner. Hvis familier og enkeltmennesker ikke har et eget sted å bo, forsvinner en stor del av det de oppfatter som velferd og trygghet. Siden 2010 har boligprisene, ifølge Statistisk sentralbyrå, steget med over 20 pst. på landsbasis. Det er et tegn på at det ikke bygges nok. En av de store utfordringene som en konsekvens av dette er at det blir enda vanskeligere for unge og vanskeligstilte å komme inn i dagens boligmarked. Derfor er det viktig å legge til rette for at alle har et sted å bo, at det bygges nok boliger, og at folk flest får råd til å bo i disse boligene. For Høyre er det en prioritert politisk målsetting at det bygges nok boliger, og at flest mulig har mulighet til å eie sin egen bolig. Det skaper økt trygghet i hverdagen og forutsigbarhet å bo i sin egen bolig. Samtidig vet vi at for mange handler ikke kampen først og fremst om å komme inn i eiermarkedet – de sliter nok som det er med å komme inn i leiemarkedet. Så har man den gruppen som når de først har fått et sted å bo, sliter med å kunne bli boende, og det er også en utfordring. Gruppene er mange, jeg kunne fortsatt – mennesker med nedsatt funksjonsevne, folk med lav inntekt, rusmisbrukere som har havnet utenfor, eller nylig løslatte fanger, for den saks skyld – som skal tilbake igjen til samfunnet. En annen stor gruppe som bekymrer meg spesielt, er de litt over 5 000 flyktningene som har fått opphold, men som fortsatt ikke er bosatt. Det er arven etter den rød-grønne regjeringen. Jeg er tilfreds med at den nye regjeringen har fått fart på etableringen, men her er det viktig å opprettholde trykket. Boligsosialt arbeid er grunnlaget for et samfunn med muligheter for alle. Uten et godt sted å bo blir det vanskelig å håndtere andre utfordringer i livet, derfor må regjeringen sørge for en god strategi for arbeidet med dette framover. Gode boliger for barn og barnefamilier er spesielt viktig, både for å sikre livskvaliteten nå og for å sikre disse barnas framtid. En god bolig gjør det mulig med barnehage, skole, venner, fotball på løkka og fritidsaktiviteter. Det gjør det mulig å delta på dette. Dette danner også grunnlaget for en trygg oppvekst. Vi vet at noe av det viktigste vi kan gjøre av forebyggende arbeid for barn og unge, er å skape trygge oppvekstsvilkår. Først og fremst må vi sørge for at det bygges nok boliger, slik jeg har nevnt, og at terskelen for å komme inn i boligmarkedet senkes. Bostedsløshet, spesielt blant barnefamilier og unge, må forebygges og reduseres. Vi må sikre utleieboliger som er av god kvalitet og i et trygt bomiljø for barnefamilier. Midlertidige botilbud bør bare unntaksvis benyttes av barnefamilier og unge, og slike opphold skal ikke vare lenger enn ytterst nødvendig. Området er omfattende, og arbeidet som ligger foran oss, er stort. Jeg skal peke på noen av hovedutfordringene: Det er ikke noen tvil om at dette feltet er stort og må løses av flere departementer, direktorater og etater. Hvordan vil regjeringen koordinere dette arbeidet framover? Folk møter mye byråkrati, prosessen er ofte kompleks, og folk ender opp med å bli kasteballer. Vi ser at problemene er størst i de store byene, noe som er naturlig på grunn av innbyggertall og befolkningsvekst. Hvilke spesielle tiltak kan innrettes mot de store byene? Det er et spørsmål vi kan stille oss. Vi er alle enige om at Husbanken har en viktig koordinatorrolle. Det skal den også ha i framtiden. Men hvordan sørger regjeringen for at Husbanken nå er synkronisert og utrustet til å møte dagens og morgendagens utfordringer? Vi vet jo at regjeringen kom med en ganske klar forskrift til Husbanken som skal gjøre at vi ikke nå får en ny høst hvor kommunene igjen går tomme for startlån lenge før året er omme. Det er gledelig, og det er viktig. Og skal alt nødvendigvis løses av staten? Kan man gjøre dette til en nasjonal dugnad ved å trekke inn andre aktører, f.eks. frivilligheten? Og hvordan sørger vi for ikke å passivisere brukeren? Det handler også om folks selvbilde, de må få lov til å være med på den reisen det er å gå fra ikke å ha et sted å bo til å få et hjem. Hvordan kan vi involvere dem på en bedre måte? Jeg ønsker gjennom denne interpellasjonen å invitere til en dialog og en dugnad for de mest vanskeligstilte i det norske boligmarkedet. Jeg ser fram til debatten.