Ingvild Vaggen Malvik (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-29:
Først vil jeg takke miljøvernministeren for orienteringen, og jeg har lyst til å gjenta den rosen jeg tidligere har gitt ministeren: Jeg ble både overrasket og imponert over innsatsen hans i forhandlingene i Marrakech, spesielt over måten han slo i bordet på overfor verstinglandene som bare var ute etter å uthule Kyoto-avtalen. I tillegg har det også kommet en rekke positive signaler i etterkant som jeg også har lyst til å gi ministeren honnør for: Som kjent ble det i forbindelse med partskonferansen i Bonn i juli i år anledning til å inkludere skog som en del av forpliktelsene i henhold til Kyotoprotokollen. For Norges del dreier dette seg om en økning fra 1 til 3 pst. mer enn utslippene i 1990. I Marrakech brukte Russland disse skogtallene som en brekkstang og jobbet for å øke sine tall, noe de dessverre også lyktes med. Så i realiteten innebar dette en uthuling av forpliktelsene fra Kyoto. Som kjent er allerede de samlede forpliktelsene langt under det som er nødvendig dersom man skal klare å redusere konsentrasjonen av drivhusgasser i atmosfæren. Jeg ble derfor veldig glad for at ministeren i spørretimen for to uker siden kunne bekrefte at han ikke ønsket at Norge skulle benytte seg av dette smutthullet i avtalen, og at vi dermed står fast på utgangspunktet fra Kyoto om kun å øke utslippene våre med 1 pst. i forhold til 1990-nivået. For å sitere ministeren: «Når det gjelder uthuling av Kyotoprotokollen og Bonn-avtalen og det vi har fått til i Marrakech, er jeg helt imot det. Tvert imot, kan man sette et spørsmålstegn ved om vi er ambisiøse nok.» Dette var et svar som naturligvis varmet et SV-hjerte som banker for miljøet. Men samtidig må jeg i lys av dette få lov til å spørre ministeren om han føler at det statsbudsjettet som nå ligger på bordet, er et velegnet virkemiddel med tanke på en mer ambisiøs klimapolitikk. Selv om det framstilles som et miljøbudsjett, er det et faktum at regjeringspartiene i finanskomiteen reduserte rammen for Miljøverndepartementet, gjorde den mindre enn det Stoltenberg-regjeringen hadde foreslått i sitt budsjett – et budsjett som i utgangspunktet var, som vanlig, elendig på miljø. Er ministeren bekvem med denne reduksjonen? Og hvilken strategi ser han for seg i de videre forhandlingene med de nasjonale verstingene? I tillegg til et nasjonalt kvotesystem for klimagasser har jo også ideen om en annen type kvotesystem blitt luftet fra denne talerstolen. I SV har vi et sterkt og inderlig ønske om at de som uten å skjemmes det minste bitte lille grann flagger sin mistro til IPCC og klimaproblemenes eksistens, ikke må få ytterligere innflytelse på landets miljøpolitikk. En av de store nasjonale utfordringene vi står overfor når det gjelder klimagassutslippene, er å få bukt med alle de små, spredte utslippene. I forhold til denne utfordringen er det en annen ting som har gledet meg i det siste, nemlig ministerens uttrykte støtte til tanken om et Agenda 21-fond. Dette kan være en viktig stimulans for de mange lokale omstillingsprosessene som er nødvendige for å redusere utslippene. Så selv om ministeren ikke fant plass for dette fondet innenfor rammene nå i høst, forventer jeg at dette er noe ministeren kommer tilbake til Stortinget med i revidert. For som jeg poengterte i forbindelse med debatten om Regjeringens tiltredelseserklæring: Denne ministeren får det nok til, om han bare vil! Alternativt er jeg redd for at ministerens flaggskip til Johannesburg, Lokal Agenda 21, vil lide omtrent samme skjebne som «Titanic». Men kampen mot de store punktutslippene er noe vi heller ikke kommer utenom. Heldigvis ser det ut til at bygging av gasskraftverk på Skogn blir et stadig mindre lønnsomt prosjekt. Men jeg skulle ønske at Regjeringen hadde kunnet tøyle sin iver etter å springe etter Snøhvit-prosjektet med skattesubsidier. Det er jo grunn til å spørre om den fremgangsmåten som er blitt valgt i denne saken, kommer til å bli karakteristisk for Regjeringens miljøpolitikk: Man subsidierer først utslippene av klimagasser, slik at de blir lønnsomme, for deretter å vurdere miljøkonsekvensene. Er det å bygge et subsidiert, sterkt forurensende gasskraftverk et viktig bidrag for å oppfylle Kyotoprotokollen? Spørsmålet er derfor: Når vil vi få se en mer offensiv holdning i forhold til denne typen prosjekter? Når vil vi få se en like frisk og tøff minister her på hjemmebane som i Marrakech – en minister som tør å ta et aktivt grep om de nasjonale utfordringene? Kyoto-avtalen er i seg selv langt fra tilstrekkelig til å forhindre global oppvarming, og alle med en viss innsikt i denne problematikken vet at det må sterkere lut til dersom vi skal klare å snu utviklingen. Kyoto-perioden er derfor bare en forsmak på enda sterkere reduksjonskrav. Spørsmålet er altså: Er ministeren like tøff på hjemmebane – spesielt overfor Regjeringens selvvalgte huskors – som ute i den store verden?