Børge Brende (Høyre), 2015-05-28:
Riksrevisjonen gjennomførte i 2013–2014 en undersøkelse av bistanden til ren energi i perioden fra 2000 til 2013. Rapporten foretok en kritisk gjennomgang. Jeg har i brev til riksrevisor gjort rede for hvordan rapportens anbefalinger blir fulgt opp i departementet. Utenriksdepartementet har igangsatt en full gjennomgang av bistanden til fornybar energi. Denne leder til en ny strategi som skal sørge for at midlene Stortinget bevilger til fornybar energi, gir mer målbare resultater. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjennomført en grundig behandling av Riksrevisjonens rapport, noe også debatten så langt i dag dokumenterer. Komiteen har besøkt to av våre viktigste samarbeidsland: Mosambik og Tanzania. Der har komiteen sett både på utfordringene og på de mange gode resultatene som er oppnådd. Komiteen har levert en veldig solid innstilling. Jeg er glad for at det er stort samsvar mellom Riksrevisjonens merknader, komiteens merknader og analysen som ligger bak de grep Utenriksdepartementet har tatt, og de endringene som vil gjennomføres i tiden som kommer. Utenriksdepartementet arbeider på mange fronter med ny politikk som tar høyde for de erfaringene vi har gjort oss, og som svarer på komiteens merknader om behov for konsentrasjon, bedre styring og skarpere resultatorientering. Vi legger bl.a. frem en ny stortingsmelding om næringsutvikling og fører eierstyring og dialog med Norfund. Utenriksdepartementet har siden 2013 iverksatt viktige endringer i den overordnede utviklingspolitikken. Endringene svarer på flere av de utfordringene som Riksrevisjonen peker på, bl.a. behovet for konsentrasjon, sterkere medvirkning fra privat sektor, bedre planlegging og styring og sterkere resultatorientering. Jeg konsentrerer mitt innlegg om disse fire tematiske områdene: konsentrasjon privat sektor planlegging, styring og resultatorientering de krevende avveiningene som man fortløpende står overfor Men først vil jeg gjerne dele noen overordnede betraktninger om fornybar energi: Jeg er glad for at komiteen i sin innstilling slutter seg til at bistand til ren energi skal føre til næringsvirksomhet og sysselsetting, som igjen kommer de fattige til gode gjennom ikke minst en vekstkraftig økonomi i utviklingslandene. Bistandens mål er bredere enn å øke tilgangen til energi for den fattige delen av befolkningen. Energi er viktig fordi en sikker og stabil energiforsyning er grunnlaget for økonomisk og sosial utvikling. Det er mange analyser som ser på hva det er som bringer et land varig ut av fattigdom, og dette er jo kjernen i en fremtidsrettet utviklingspolitikk. Vi kan se på to land som Kenya og Sør-Korea. I 1960 hadde Sør-Korea og Kenya den samme BNI per innbygger – like høy verdiskaping per innbygger. I dag er det slik at Sør-Korea har en BNI per innbygger som er 27 ganger høyere enn i Kenya. Dette er en dramatisk utvikling over disse årene, og hvis man ser på hva som har kjennetegnet Sør-Koreas vekst, er det bl.a. at man har skapt en vekstkraftig privat sektor som har investert, som har tiltrukket seg investeringer. Det dreier seg om styresett, og det dreier seg ikke minst om å ha skolesystem som er godt, men også om å ha en velfungerende elektrisitetsforsyning. Uten energi, ingen utvikling. Så er vi inne på disse dilemmaene, og jeg har tidligere henvist til den tidligere utviklingsministeren Erik Solheim. Etter seks og et halvt år på reise verden rundt i norsk bistand ga han et intervju til Aftenposten den 18. mai 2012 – og dette synes jeg er meget interessant: «Norsk utviklingspolitikk har vært for fokusert på fattigdom, sier Solheim. Han mener hovedmålet med utviklingspolitikken fortsatt må være å bekjempe fattigdom, men at det ikke kan realiseres ved å kanalisere penger direkte til de fattigste. Pengene må gå til å støtte opp under næringslivet og bygge staten og velferden rundt næringslivet. Kaken må bli større. Derfor må vi tåle at noen kanskje blir veldig rike først, før folk flest i lavinntektsland kan løftes ut av fattigdom, mener den tidligere utviklingsministeren.» Jeg vet ikke om jeg ville gått riktig så langt, men poenget til Erik Solheim er at det må også skapes grunnlag for en privat sektor, samtidig som vi har et fattigdomsfokus. Det første tematiske området for en mer resultatorientert energibistand er, som jeg sa, konsentrasjon. Riksrevisjonen peker på at spredt bistand og til dels mangelfull planlegging svekker departementets mulighet til å styre bistanden effektivt og sikre at målene nås. Regjeringen har siden begrenset antall bistandsland og dessuten valgt 12 fokusland. Vi har gått fra 116 bistandsland til 85. Det har ikke vært noen enkel prosess. I utgangspunktet foreslo jeg overfor Stortinget at det skulle gjelde alle, men vi har gjort noen unntak underveis. Det viser også at dette er prosesser som krever bredt eierskap, ikke minst i Stortinget. Konsentrasjonsprosessen følges opp innenfor bistanden til fornybar energi. Antall samarbeidsland innenfor fornybar energi vil med dagens politikk bli redusert fra 27 til maksimum 15. Departementet legger videre opp til resultatmåling med konkrete indikatorer for ulike innsatsområder og presise mål på tiltaksnivå. Det andre tematiske området jeg vil fokusere på, er privat sektors rolle – det har jeg i og for seg vært inne på allerede, ikke minst med det sitatet jeg hadde fra tidligere utviklingsminister Solheim. Forslaget til FNs bærekraftsmål for energi, som skal behandles under FNs høynivåuke i høst, legger opp til at alle skal ha tilgang til moderne energitjenester innen 2030. Det henger igjen sammen med den overordnede målsettingen om at vi skal utrydde all ekstrem fattigdom i verden innen 2030. IEA har beregnet at det vil kreve investeringer på mer enn 6 000 mrd. kr for å nå det målet. Dette store løftet forutsetter en kraftig mobilisering av privat sektor. Bistanden vil alltid bare være en liten del av dette bildet. Men med mer strategisk bruk av bistand kan vi bidra til å bedre investeringsklimaet og redusere risikoen for privat sektor. Dette er sentrale tema i en egen melding til Stortinget om næringsutvikling og utviklingspolitikk, som regjeringen legger frem før sommeren. Et kritisk punkt fra Riksrevisjonen er at bistanden i liten grad har ført til økt fornybar kraftproduksjon i de prioriterte samarbeidslandene. Komiteen stiller videre spørsmål ved om Norfunds strategi vil bidra til større grad av investeringer i de fattigste landene i Afrika sør for Sahara. Gjennom nye SN Power og partnere og samarbeidet med Scatec Solar har Norfund økt sin Afrika-fokusering i tråd med strategien og styringssignalene fra eier, og lagt grunnlaget for økte investeringer i fattige land fremover. I 2014 ble 800 mill. kr, eller 58 pst. av de samlede fornybare energiinvesteringene, investert i Afrika sør for Sahara. Tilsvarende tall for 2013 var 121 mill. kr, altså 14 pst. Selv om Norfund skal ta risiko ved sine investeringer, er Norfund pålagt å foreta lønnsomme investeringer. Jeg er derfor enig med komiteen i at vi ikke kun kan basere oss på Norfund og privat kapital i de mest krevende landene. Her må vi være forberedt på å bruke gavebistand i større omfang enn i mer utviklede land. Planlegging, styring og resultater er det tredje tematiske området. Komiteen påpeker at ambassadene bør gjennomføre bedre analyser som grunnlag for prioriteringer og forbedre kvaliteten på planleggingen. Jeg er helt enig. Departementet legger opp til at ambassadene i fokusland skal utarbeide analyser som forankrer Norges plass i det brede samarbeidet med hvert enkelt land. Energi blir ett av temaene i disse planene. Norges innsats skal bygge på landets egne energi- og klimaplaner, arbeidsdeling mellom giverne og Norges komparative fortrinn. Riksrevisjonen påpeker at svak planlegging fører til at målene ikke alltid nås. Det er behov for tydeligere mål, bedre operasjonaliseringer, men også forståelse for at noen resultater er lettere å måle enn andre, og at energibistand er en langsiktig satsing. Jeg vil anerkjenne komiteen for mange gode observasjoner om hva vi har oppnådd i Mosambik og i Tanzania. Det har også blitt tatt opp i flere av innleggene som har blitt holdt. Som komiteen understreker, er mange av resultatene oppnådd over tid. Fornybar energi er en langsiktig innsats, og langsiktighet gir resultater. Det fjerde tematiske området knytter seg til avveininger. Stortinget er kjent med arbeidet i FN med å etablere de bærekraftsmålene som jeg henviste til i forbindelse med årets generalforsamling. For energi bygger dette på generalsekretærens initiativ fra 2012 om Sustainable Energy for All. Målene for Sustainable Energy for All er universell tilgang til moderne energitjenester innen 2030, som jeg nevnte, og økt andel fornybar energi og forbedring av energieffektiviteten, som også flere representanter har vært inne på. Dette er de overordnede strategiske målene, også for vår innsats innen fornybar energi i bistanden. Riksrevisjonen peker på dilemmaet knyttet til å nå de fattige samtidig som det stilles krav om økonomisk bærekraft. Jeg deler komiteens syn: Vi må benytte gavebistand, ikke bare lån og investeringer, slik at vi både kan nå flere fattige og samtidig sikre økonomisk bærekraft – som jeg var inne på da jeg henviste til Kenya og Sør-Korea. Vi må også innse at for å skape vekstkraft i økonomien må det utvikles en middelklasse. Det må utenlandske investeringer til, og det må skapes nødvendige forutsetninger for at et land skal gå fra å være fattig til å bli mellominntektsland. Det er hele den saumfaringen som vi nå foretar av norsk utviklingspolitikk: Vi må støtte opp om de prosessene som gjør at landet ikke lenger er fattig, men blir et mellominntektsland, og se på erfaringene fra de landene som har løftet seg ut av fattigdom. Når vi har gitt masse bistand i tiår etter tiår, og landet fortsatt forblir fattig og ikke gjennomfører de nødvendige reformene, må vi diskutere i Stortinget hvordan vi skal utforme en mer bærekraftig strategi for de landene fremover. Komiteen viser til at en viktig innsatsfaktor i kampen mot fattigdom er å bygge ut elektrisk kraftproduksjon og nettdistribusjon. Vi vil støtte både utbygging av kraftproduksjon for det sentrale nettet og energitilgang på landsbygda med fornybare småskalaløsninger. De senere års utvikling har gjort sol, vind og biomasse mer konkurransedyktig. Det blir tydelig også i Norfunds investeringer, som nå omfatter sol- og vindkraft i Afrika sør for Sahara. Den raske teknologiske utviklingen på energiområdet legger viktige føringer for fremtidig bistandsinnsats. Samtidig har Norge et komparativt fortrinn på vannkraft – det må vi ikke glemme – og som komiteen helt riktig påpeker: Bare 5 pst. av Afrikas vannkraft er bygd ut. Som et land som har 98 pst. av sin elektrisitetsproduksjon fra fornybare ressurser, har vi komparative fortrinn, og vi viser at det er mulig å bygge en industriell utvikling og gå fra å være et av Europas fattigste land til å bli et land som gjør det bra. Det er ikke minst bygd på vannkraften i norsk industrihistorie. Vannkraft er også nødvendig som alternativ til fossil kraft for å stabilisere nettet. For å oppsummere: 1,3 milliarder mennesker mangler tilgang til energitjenester. Fattige land trenger energi for økonomisk og sosial utvikling. For å nå globale klimamål må vi gjøre fornybar energi til et attraktivt valg for utviklingslandenes myndigheter. Norge er en etablert partner i energisektoren i mange utviklingsland. Norsk kompetanse og erfaring er etterspurt, ikke minst på områder som vannkraft, drift av strømnettet og regionalt kraftsamarbeid. Jeg har presentert fire tematiske områder som vi følger opp, i tråd med komiteens merknader og også Riksrevisjonens merknader. Med denne innsatsen mener jeg at Norge har et godt utgangspunkt for å oppnå resultater som bidrar til sosial og økonomisk utvikling og mindre utslipp av klimagasser. Fornybar energi forblir en av regjeringens viktige utviklings- og klimapolitiske satsinger.