Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-03-23:
Først vil jeg si noen få ord om handlingsregelen som neste mandag, 29. mars, feirer niårsjubileum. Det er den formelle handlingsregelen. Vi har hatt en handlingsregel tidligere også, men det skal jeg ikke komme inn på nå. Stortingets flertall sluttet seg da til retningslinjene for bruk av oljepenger framover. Hovedpoenget var at en skulle fase oljeinntektene gradvis inn i økonomien, om lag i takt med utviklingen i forventet realavkastning av Statens pensjonsfond utland, som det heter i dag. I den stortingsmeldingen og i innstillingen fra finanskomiteen ble det pekt på at det handlingsrommet som følger av økt oljepengebruk, bør anvendes på en måte som også øker vekstkraften i norsk økonomi. Infrastruktur, forskning og skatte- og avgiftsreduksjoner ble nevnt i den sammenhengen. Det er ingen tvil om at investeringer i infrastruktur kan, dersom de innrettes fornuftig, bidra til å øke vekstevnen i økonomien. Det er imidlertid ikke slik at det bare er samferdselsinvesteringer som bidrar til å øke landets inntekter og velferd i framtiden. Mange av de formål vi bevilger penger til over statsbudsjettet, har den samme virkningen. Det gjelder f.eks. utgifter til utdanning, forskning, helsetjenester – til og med investeringer i barnehager er viktig for framtidens arbeidskraft. Det betyr at bevilgninger til samferdsel og infrastruktur må vurderes på samme måte som bevilgninger til alle andre gode formål på statsbudsjettet. De må også vurderes på grunnlag av deres bidrag til å fremme samfunnets interesser på stutt og lang sikt. Å utarbeide et statsbudsjett er å velge mellom ulike formål. Stortinget har gjennom sitt bevilgningsreglement sagt at det er noen prinsipper som skal ligge til grunn for utarbeidelsen av statsbudsjettet. Det innebærer at alle statens utgifter og inntekter skal inngå i statsbudsjettet, slik at både storting og regjering får et best mulig grunnlag for å foreta sine vurderinger. Det er fra mange hold kommet innspill om at en skal fravike det såkalte kontantprinsippet, og at årlige budsjettvedtak forhindrer at investeringer kan gjennomføres med rasjonell framdrift. Det er ikke riktig. For innenfor dagens budsjettsystem kan Stortinget vedta større utbyggingsprosjekter gjennom å godkjenne en kostnadsramme for prosjektet og gi departementet fullmakt til å inngå kontrakter som forplikter staten utover det første budsjettåret. Denne muligheten brukes også i praksis. For å nevne et eksempel – riktignok ikke innenfor vegsektoren: Årlige budsjettvedtak og kontantprinsippet sto ikke på noen måte i vegen for at operahuset i Bjørvika kunne bygges med en rasjonell framdrift. Slik er det også for investeringer i både jernbane og veg. Kritikken av budsjettsystemet er, slik jeg ser det, ikke en påvisning av en feil i systemet, men egentlig ønsker om mer penger til bestemte formål. Det er helt i orden, men debatten kunne blitt mer oversiktlig, etter mitt syn, om en kunne enes om at dette dreier seg om prioritering, om hvor mye en ønsker å bruke, ikke selve budsjettsystemet. Gjennom Nasjonal transportplan 2010–2019 har Regjeringen tatt grep for å skjerme noen prioriterte prosjekter ved å prosjektfinansiere dem på egne poster. Det gjelder E6 vest for Alta, E16 over Filefjell og nytt dobbeltspor mellom Oslo og Ski. Formålet med å skille ut enkeltprosjekter på egne poster er å gi Statens vegvesen og Jernbaneverket økt mulighet til å se utbygging av hele strekninger i sammenheng, slik at man kan sikre en mest mulig effektiv utbygging. Samtidig er det slik at vedlikehold av infrastrukturen kan være en vel så lønnsom bruk av ressurser som nyinvesteringer. Vi har de siste årene sett en nødvendig vridning av samferdselsbudsjettet mot vedlikehold. Dette blir videreført i transportplanen. For å si det med et glimt i øyet: Den som har nok penger i banken, trenger ikke å kjøpe på avbetaling. For uansett hvor fristende avbetaling kan være i en tidlig fase, blir det alltid dyrere enn det ser ut til. Det representanten Halleraker egentlig spør om, er om jeg er villig til å ta i bruk alternative finansieringsmodeller for å unngå kutt i vedtatte planer. Jeg vet ikke om det er slik, men det ser på en måte ut til at Høyre ønsker å finne måter for å omgå handlingsreglen, som en i andre sammenhenger er en veldig sterk forsvarer av. Norge har egentlig ikke noe behov for å finansiere store utbygginger med lån som betjenes med framtidige bevilgninger over statsbudsjettet, og lånefinansiering av store samferdselsprosjekter skaffer oss ikke noe økt realøkonomisk handlingsrom. Privat lånefinansiering kan til og med bidra til å øke kostnadene ved samferdselsprosjekter, siden slik finansiering ofte kan være dyrere enn statens egen finansieringskostnad, nettopp fordi den norske staten er noe av det mest kredittverdige som fins. I St.prp. nr. 1 for 2006–2007 drøftet Regjeringen spørsmålet om hvorvidt gjeldende budsjettpolitikk bør legges om slik at langsiktige investeringer i realkapital prioriteres framfor øvrige utgifter på statsbudsjettet. Jeg satt ikke i den regjeringen, men jeg har lest om det. Etter en samlet vurdering kom regjeringen fram til at det ikke var ønskelig å innføre slike ordninger. Det ble i den forbindelse lagt vekt på at mange formål som finansieres over statsbudsjettet, kan bidra til å øke framtidig velferd og produksjonsevne i økonomien – som jeg tidligere har nevnt: utgifter til utdanning, forskning mv. Regjeringen konkluderte også med at investeringer i veg og jernbane fortsatt skal bevilges etter gjeldende budsjetteringsprinsipper, og at det således ikke skal etableres egne ordninger med lånefinansiering. Dette er fortsatt Regjeringens standpunkt. Det er bra å bli sitert på noe av det en har skrevet tidligere, men det overrasker ingen at jeg støtter det standpunktet som denne regjeringen har, p.t. Slik er det i et system der en har ført en diskusjon og kommet fram til en beslutning. Til slutt litt om selskapsorganisering. Selskapsorganisering av statlige virksomheter er først og fremst hensiktsmessig for virksomheter som opptjener inntekter i et marked og i konkurranse med andre produsenter. Det kan også være andre forhold ved virksomhetens karakter, f.eks. spørsmål om å finne en hensiktsmessig ramme for statens styring av ulike aktiviteter, som kan begrunne at virksomheter organiseres som egne rettssubjekter, som det heter. Ønsker om å kunne lånefinansiere statlige utgifter bør imidlertid ikke begrunne selskapsorganisering av statlig virksomhet. Selskap som tar opp lån for å finansiere statlige utgifter med lån som senere må betjenes gjennom bevilgninger over statsbudsjettet i mange år framover, er ikke noe annet enn at en prøver å føre statens utgifter og gjeld utenfor statsbudsjettet. Dette med såkalte OPS-prosjekter har vært tatt opp. Det er også omtalt i St.meld. nr. 16 for 2008–2009 om Nasjonal transportplan, der det bl.a. framgår at OPS-modellen har gitt raskere prosjektgjennomføring, men at det ikke er mulig å dokumentere verken høyere eller lavere kostnader enn ved tradisjonell gjennomføring. Videre står det, som jeg har vært inne på tidligere, at gevinster også kan hentes ut gjennom bedre kontraktsstrategier innenfor dagens system. Det konkluderes med at OPS-finansiering av vegprosjekter innebærer at staten lånefinansierer utgifter til vegprosjekter, og at Regjeringen derfor foreslår ikke å åpne for flere OPS-prosjekter nå. Handlingsregelen er et virkemiddel for å gjøre bruken av oljepenger mer forutsigbar. Slik støtter handlingsregelen også opp under pengepolitikken og reduserer faren for en forventningsdrevet styrking av kronen. Men dette forutsetter at handlingsregelen er troverdig. Jeg tror at ulike former for det en godt kan kalle kreativ bokføring, ikke øker statens budsjettpolitiske handlingsrom, samtidig som det undergraver handlingsregelen. Viktige og riktige valg av bruken av statens utgifter må tas gjennom riktige og viktige politiske prioriteringer i Regjeringen og til slutt i Stortinget.