trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-25:
Den saken som er omtalt i mediene i dag, er en meget alvorlig sak, fordi den illustrerer at det ikke er slik at Stortinget nødvendigvis kan stole på at det forsvarsministeren sier fra denne talerstolen, er det Forsvaret faktisk retter seg etter. Og da er man i en meget alvorlig situasjon. Punkt 1: Det virker som om det er ganske tilfeldig at det har blitt offentlighet rundt at det er brukt klasebomber i forbindelse med øvelser på Hjerkinn. Og da blir spørsmålet: Vet vi om det er brukt før? Vet vi om det er gjennomført den type øvelser med bruk av klasebomber på norsk jord tidligere? Punkt 2: Er det sånn at et land med en regjering som sier at den skal bekjempe bruk av klasebomber internasjonalt, lar seg presse av andre NATO-allierte til å bruke sitt eget territorium til forsøk med den type våpen som man selv arbeider for å avskaffe? Og punkt 3: Den eventuelle blindgjengeren som nå ikke er detonert, viser jo med all tydelighet hvorfor det er viktig å bekjempe denne type våpen. Det er andre land som er bombardert med klasebomber, og som har massevis av udetonerte blindgjengere liggende igjen. Vi er altså i en situasjon hvor det er to saker som aktualiseres. Den ene dreier seg om denne faktiske situasjonen, som statsråden har satt i gang etterforskning av i morges, men som Stortinget nå ikke kan få full oversikt over, fordi statsråden ikke har full oversikt over det. Derfor er denne saken enda mer alvorlig. Forsvarssjefen har ikke oversikt, ifølge Krohn Devold, og Forsvarsdepartementet og forsvarsministeren har ikke oversikt. Da er vi rett og slett i den situasjonen at dette er en meget alvorlig sak. Stortinget har tidligere bedt Regjeringen om å bekjempe dette internasjonalt, men vi har altså et forsvar som ikke forstår alvoret i situasjonen. Det kan jo ikke være sånn at man på lavere nivå i Forsvaret ikke forstår, at i det øyeblikket man blir forespurt om øvelse med bruk av klasebomber i Norge, ringer det ingen bjeller, ingen forstår at forsvarsministeren må forespørres, og ingen forstår at forsvarssjefen må forespørres. Da dreier det seg til sjuende og sist om hvorvidt forsvarsministeren har kontroll over sitt eget departement. Jeg forstår at forsvarsministeren ikke er i stand til å gi noen redegjørelse om de faktiske forhold i denne saken i dag. Men jeg vil spørre om når Stortinget kan få en redegjørelse om denne saken, når forsvarsministeren har full oversikt, og om forsvarsministeren også er beredt til å orientere Stortinget om de prinsipielle spørsmålene som denne saken reiser, nemlig om forsvarsministeren har full kontroll over eget departement.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-25:
Jeg må si meg helt uenig i presidentens vurdering av at dette er en debatt som ikke hører hjemme i denne saken i dag, fordi dette dreier seg til syvende og sist om tilliten til Forsvaret og tilliten til forsvarsministeren og tilliten til at Forsvarsdepartementet har full oversikt. Når vi er i en situasjon hvor Norge har seks F-16-fly i aksjon i Afghanistan, er dette nært beslektede saker. Det denne saken til syvende og sist dreier seg om, er at forsvarsministeren umiddelbart må få kontroll over sitt eget departement. Det er selvfølgelig sånn at hvis ikke Forsvaret skjønner selv at når vi har en regjering som jobber for et internasjonalt forbud mot klasebomber, betyr det at man ikke setter i gang øvelse med klasebomber på norsk jord og kommer en alliert til unnsetning som har fått avslag andre steder, hvis framstillingen av denne saken stemmer, da er forsvarsministeren i den situasjonen at hun har et forsvar som må mates med teskjeer og store bokstaver om hva som følger av de politiske retningslinjene som hun er forpliktet til å følge i forhold til denne stortingssalen. Derfor må Stortinget få en redegjørelse som dreier seg om oppklaring av denne saken, og som også dreier seg om den kontrollen som forsvarsministeren har over eget departement. For hvis ikke tilstrekkelig med lamper lyser nedover i systemet, kan dette være ett av mange eksempler på at man har et forsvar som ikke retter seg etter politiske retningslinjer som er vedtatt her, som statsråden forsikrer overfor Stortinget. Jeg vil be om at man snarest mulig får en redegjørelse for Stortinget som dreier seg om oppklaring av denne spesielle saken, som oppklarer om klasebomber er brukt i øvelse på norsk jord tidligere, og som på en troverdig måte kan forsikre Stortinget om at forsvarsministeren har kontroll over Forsvaret.
Harald Espelund (Fremskrittspartiet), 2002-10-25:
Jeg bad om ordet til dagsordenen. Jeg er ny i denne salen, og jeg er egentlig veldig forundret, om jeg ikke skal si forskrekket, over hvordan en debatt kan utvikle seg. Jeg forstår at det er vanskelig å være stortingspresident og skulle styre debatten. Jeg skjønner også at et parti som ønsker å sette helt andre ting i fokus enn det debatten egentlig dreier seg om, på en måte har klart det akkurat her. Jeg vil be presidenten om å være strengere når noen gjør forsøk på å ødelegge debatten om den sak som er satt på dagsordenen.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg foreslår Øyvind Halleraker.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-01-30:
Jeg vil på vegne av representanten Ola D. Gløtvold og meg sjøl få framsette et forslag om en endring av erstatningsreglene for vern i nasjonalparker og for landskapsvernområder.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg vil på vegne av Thore A. Nistad, Kenneth Svendsen, Per Ove Width og meg selv fremsette et forslag om å gi frikort til beboere i nærheten av bompengestasjoner på parallellveier langs riksveier, som et ledd i å rydde av veien utvekster og urettferdighet ved bompengeinnkrevingen.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg har følgende spørsmål til vår ærede fiskeriminister: «Etter fiskeriministerens besøk på nytt fiskemottak og orientering om havneutbygging i Utgårdskilen på Hvaler 21. januar råder optimismen i fiskerikretser. Likevel, til tross for et stort engasjement, har sørnorske fiskere mistet betydelige rettigheter til fiske. Eksempelvis er fartøykvotene for Nordsjøsild for den mest aktuelle gruppen redusert til 100 tonn pr. fartøy. Hva vil statsråden bidra med slik at sørnorske fiskere kan oppnå en rettmessig andel ved kvotetildelingen?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er ikke bare sild Oslofjord- og Skagerrak-fiskerne fokuserer på, det er også makrell. Her er det problematisk, fordi departementet fastsatte vilkårene for deltakelse uten å ta hensyn til Fiskarlagets tilføyelse om at fartøy som ikke har levert 5 tonn i et av årene 1998, 1999 eller 2000, må ha deltatt i makrellfiske i to av årene 1998, 1999 eller 2000. Konsekvensene av at dette vilkåret ble satt til side, er at mange fiskere i Oslofjordområdet falt ut av det ordinære makrellfisket. De må nå forholde seg til et maksimalt kvantum på 5 tonn makrell, som er beregnet for fiskere som er falt ut av ordningen, og som i stor grad er deltidsfiskere. Vil statsråden vurdere å senke terskelen for deltakelse i makrellfisket, slik at Oslofjordens fiskere gis større muligheter til å delta?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg takker statsråden for svaret. Som Østfold-representant og interessert i hva som foregår i Oslofjorden og i Skagerrak på fiskerisiden, har jeg registrert det faktum at man gjennom mange år har vært misfornøyd. Man mener at det har skjedd en diskriminering når det gjelder tildeling av kvoter til sørnorske fiskere. Jeg husker at det for noen år siden, det var vel på begynnelsen av 1990-tallet, var en debatt her i salen. Det var flere stortingsrepresentanter fra forskjellige fylker som engasjerte seg, bl.a. når det gjaldt torskekvoter og tildeling av rekrutteringskvoter for torsk, der Sør-Norge ble diskriminert i og med at ingen fra Sør-Norge fikk kvoter nord for 62. breddegrad. Dette er et hensyn man bør ta ved den videre kvotetildeling, mener jeg, slik at man ikke får noen diskriminering. Jeg regner med at statsråden mener at alle fiskere skal ha de samme muligheter i utgangspunktet til å sikre sitt eksistensgrunnlag.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg vil fremsette fire forslag: et forslag om tiltak for å bekjempe seksuell misbruk av barnet forslag om strengere kontroll med asylsøkereet forslag om å endre valgloven slik at velgerne får større innflytelse over valg av personer til Stortingetet forslag om tiltak for å begrense bruk av kniv til å skade andre mennesker
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-30:
Jeg vil fremme et privat forslag om at investeringer i og drift av offentlig infrastruktur i farleier og havner likestilles med tilsvarende innen veisektoren under lov om merverdiavgift.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-30:
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren som da skal besvares av fiskeriministeren: «Det er kommet nye regler fra EU, som gjennom EØS-avtalen gjøres gjeldende i Norge, som fører til at det blir ulovlig å benytte flere av dagens ferjer. Dette innebærer at man må bygge om storparten av ferjene, noe som medfører store kostnader for selskapene. Det er kalkulert med at kostnadene med denne endringen vil være 20 mrd. kroner. Hvorledes ser statsråden på denne utfordringen?»
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-30:
Undertegnede har fra et ferjeselskap i Nordland fått seg forelagt to rapporter, for bilferjene «Stetind» og «Røst», som går til øyer ute i havet, som gir et godt bilde av regelverkets konsekvens og omfang. I perioden fra nå og fram til 2006 kommer det en rekke krav til eksisterende ferjer som vil koste mange penger. I begynnelsen av perioden kommer første bolken av EU-krav. Kravene blir etter hvert i perioden så rigide at dagens ferjer ikke kan brukes til det formål de er tiltenkt, nemlig å være en forlengelse av vegen på havet. Etter 2005 vil det være urealistisk å innfri kravene. Man snakker her om enorme kostnader samt at fartøyene blir ubrukelige og ødelagt som ferjer, hevder selskapene. Det går bl.a. på nye krav til stabilitet etter urealistiske kostnader. Det er ingenting i rammene til riksvegferjedriften som indikerer bevilgninger til disse utfordringene. Vil Regjeringen pålegge selskapene å gjennomføre dette EU-regelverket, eller vil man lage et særnorsk regelverk som begrenser kravene til eksisterende fartøy? Det vil i så tilfelle være viktig med en rask avklaring, da kontrollmyndighetene har den samme usikkerhet vedrørende kommende regelverkspraktisering.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-01-30:
Man skal være oppmerksom på at dette er ferjer i vegtrafikksamband der man ikke har andre alternativer, eksempelvis til Verøy, Røst, Træna, og jeg kan nevne Bolga i Nordland fylke. Innen oppdrett, fiskerinæring og marginal virksomhet der er man 100 pst. avhengig av denne transportformen for å få sine varer ut i markedet. Det kan for øvrig nevnes at siden en god del av transportstøtteordningen og fraktutjevningen er fjernet, har marginene gått i disfavør av distriktene, spesielt for de nevnte næringene. Det kan synes som om dette er en bevisst politikk fra Regjeringen for å utarme distriktene. Står man her i fare for å belaste forbrukerne med milliardinvesteringer for videre å utarme distriktene? Betyr det at vi kan få en slags bompengefinansiering av investeringsbehovet? Eller sagt på en annen måte: Kan man forvente at investeringsbehovet i ferjeflåten blir belastet forbrukeren? Spørsmålet blir egentlig: Hvilke takster vil man få framover? Blir det forbrukerne og næringslivet som må ta belastningen, eller vil man vurdere å gi nyttetrafikken, næringslivet, særordninger på grunn av de store kostnadene?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Jeg har et spørsmål til statsministeren. Verden er i dag vitne til en voldsspiral i Midtøsten. Vold avler vold, og den eneste veien ut av det, er at partene igjen kommer tilbake til forhandlingsbordet. En forutsetning for at det skal kunne forhandles, er at partene gis mulighet til å forhandle. Det undergraves i dag ved det som langt på vei er en husarrest av palestinernes leder, Yasir Arafat. FNs generalsekretær, Kofi Annan, gav nylig uttrykk for at det han kalte den virtuelle husarresten som er påført Yasir Arafat, må opphøre som et første skritt på veien for å stanse volden i Midtøsten. Mitt spørsmål til statsministeren er: Er den norske regjeringen enig med FNs generalsekretær i at det som i praksis er en husarrest av Yasir Arafat, må opphøre?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Jeg er glad for de holdninger som statsministeren gir uttrykk for. Vi er åpenbart enige om at det er viktig at Yasir Arafat ikke lenger isoleres, fordi det undergraver muligheten til å få til forhandlinger igjen. Når dette er et så klart standpunkt fra Regjeringens side, vil jeg gjerne høre hvordan og hvor og ved hvilke anledninger Regjeringen så klart har gitt uttrykk for dette overfor amerikanske og israelske myndigheter, for i den offentlige debatt har ikke alltid Regjeringens synspunkter kommet så klart fram.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Ja, Regjeringen har gjort det helt klart at det tjener ingen hensikt å forsøke å isolere Arafat, og at Israel og andre må forholde seg til ham som palestinernes valgte leder og som palestinernes fremste representant. Dette har bl.a. òg vår utenriksminister gjort helt klart. Jeg er enig med representanten Stoltenberg i at det er nødvendig å søke å komme tilbake til forhandlingsbordet. Dessverre er klimaet for det for øyeblikket veldig vanskelig på grunn av en utstrakt bruk av vold. Vi har appellert til begge parter om å avstå fra voldsbruk – til den palestinske side om å gjøre hva de kan for å hindre flere terror- og selvmordsaksjoner, og til den israelske side om å vise tilbakeholdenhet også når det gjelder hevnaksjoner etter slike terrorangrep som de stadig har vært utsatt for. Vi står også i løpende kontakt med partene og bidrar til formidling av synspunkter og informasjon. Dessverre må jeg si at for øyeblikket er jeg ikke særlig optimistisk med tanke på en ny forhandlingsrunde, men det er bred enighet om at det er det som skal til, og at forutsetningen for at det kan skje nå, er respekt for og realisering av de såkalte Mitchell- og Tennet-planene.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Utenriksministeren var i Midtøsten tidlig på nyåret og gav uttrykk for disse synspunktene. Han møtte både Ariel Sharon og Arafat selv, og var vel den første utenlandske politiker på høyt nivå, så vidt jeg vet, som besøkte Arafat etter at denne nye situasjonen var oppstått. Det var i seg selv et uttrykk for at i hvert fall vi ønsket å bidra til at forsøket på isolasjon av ham brytes. Og så vidt jeg vet, har også utenriksministeren i telefonsamtaler med sin amerikanske kollega gitt uttrykk for tilsvarende synspunkt.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Jeg tror vel at det har vært kjent litt lenger ut enn i denne salen. Så vidt jeg husker, hørte jeg utenriksministeren uttale dette i et fjernsynsintervju, så jeg tror ikke han har forsøkt å gjøre noen stor hemmelighet ut av det. Og jeg kan ikke være enig med representanten Djupedal i at Regjeringen ikke er balansert. Vi har rettet henvendelser til begge parter. Vi mener at palestinske myndigheter kunne ha gjort mer for å stanse palestinske terror- og selvmordsaksjoner, og det er vi ikke alene om å mene. Det mener veldig mange lands myndigheter. Vi mener òg at Israel skulle ha vist større tilbakeholdenhet i gjengjeldelsesaksjoner for å unngå at voldsspiralen bare tiltar, og vi har gitt uttrykk for dette overfor begge partene. Det er etter mitt syn en balansert politikk, og det er det også klokt av Norge å ha hvis vi fortsatt overhodet skal kunne spille en rolle i arbeidet for fred i Midtøsten. Våre synspunkter er formidlet både til partene i Midtøsten og til amerikanske myndigheter, og vi vurderer fortløpende selvsagt om det er grunn til ytterligere å gjenta og forsterke det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Jeg vil bestemt avvise at Regjeringen bare driver med «ordgyteri». Vi arbeider helt konkret, og vi gjør det på bakgrunn av handlingsplanen mot tvangsekteskap, hvor punkt etter punkt er fulgt opp – konkret og ikke bare i ord. Vår holdning er at tvangsekteskap bryter med grunnleggende menneskerettigheter. Derfor er det selvsagt totalt uakseptabelt. Det er også ugyldig etter vår ekteskapslov, og det kan reises søksmål for å få ekteskapet kjent ugyldig hvis det er inngått under tvang. Det kan selvsagt heller ikke godtas selv om det har rot i en annen kultur eller religion. Gjeldende norsk lov og rett skal følges uansett av innvandrere som av andre. Når det gjelder spørsmålet om ekteskap mellom søskenbarn, er dette et forbud som var i Christian Vs norske lov av 1687, men som ble opphevet for snart hundre år tilbake – av gode grunner. Når dette spørsmålet nå kommer opp igjen – og det har vært fremmet forslag om det tidligere – skal vi selvsagt vurdere det, men jeg må innrømme at jeg er i tvil om det er det som vil løse de utfordringene vi her står overfor. En må i tilfelle kunne påregne at mange da vil inngå slike ekteskap i utlandet, og det skal meget til for norske myndigheter å overprøve et godkjent ekteskap i et annet land. En annen ting er at dette også har visse helsemessige sider, som det er god grunn til å drive informasjon om. Men at en gjeninnføring av tidligere århundrers lovforbud på dette området skulle løse spørsmålet om tvangsekteskap, må jeg anmelde mine tvil om.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Det er jo ikke slik at hvis en ikke er for Fremskrittspartiets konkrete lovforslag, er en dermed nærmest tilhenger av tvangsekteskap eller ikke vil gjøre noe for å hindre det. Vi har ikke vært enig i de forslag som har vært fremmet, for vi tror ikke de har vært riktige eller adekvate. Men Stortinget har jo sluttet opp om de konkrete tiltak som ligger i handlingsplanen. Dette er ikke et enkelt spørsmål å løse over natten, for jeg tror Carl I. Hagen har rett i at dette først og fremst er et spørsmål om holdninger. Derfor legger Regjeringen stor vekt på å komme inn i en dialog med de aktuelle innvandrermiljøene i Norge, nettopp for å skape de riktige holdningene. Det er et arbeid av en viss langsiktig karakter. En kan ikke tro at en løser dette spørsmålet ved et par lovvedtak – og så er plutselig problemet borte. Det tror jeg de fleste av oss er klar over. Regjeringen gjennomgår nå den tidligere vedtatte handlingsplanen mot tvangsekteskap for å oppdatere den – for å avvikle tiltak som ikke virker, og for å innføre nye som kan virke.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Det skal jo være en seriøs prøving av ekteskap og ekteskapsvilkår, at dette er et reelt inngått ekteskap. Hvis det er ordninger som sår tvil om at det er en reell prøving, er vi selvsagt villig til å gå inn i det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Det var vel ikke bare Bondevik som ikke ville skrive under Halvorsens forslag til kontrakt; så vidt jeg husker, vegret også Stoltenberg seg for det – av gode grunner, for den type papirer tror ikke jeg er den rette måten å drive politikk på. Jeg minnes en velgergaranti for en del valgkamper tilbake også som ikke akkurat hadde den ønskede effekt. Det betyr ikke at målet om å få ned barnehageprisene til det nivået Kristin Halvorsen nevnte, er borte. Det er to mål vi må forsøke å oppnå. For det første – og det har Sem-erklæringen sagt er det viktigste – må man nå bygge ut tilbudet slik at alle som ønsker barnehageplass, får det. Det er en forutsetning for en reell valgfrihet mellom barnehageplass og kontantstøtte for de minste barna. For det andre skal prisen ned. Det er riktig at en del kommuner har så svak økonomi at de gjør det motsatte. Men vi ser også at en rekke kommuner nå, etter det økte statstilskuddet, finner grunnlag for å sette prisene ned. Det er positivt. Prisene er jevnt over høyest i private barnehager, fordi en god del av de private barnehagene bare får tilskudd fra staten og ikke fra kommunen. Der har som kjent Samarbeidsregjeringen tatt et grep som vi håper kan realiseres fra neste år, nemlig at all offentlig støtte til barnehagen skal samles i én pott, slik at private barnehager som i dag ikke får kommunetilskudd, samlet skal få det samme offentlige tilskuddet som de offentlige barnehagene, eller som de private som får både statstilskudd og kommunetilskudd. Det vil være et bidrag til å få ned noen av de høyeste barnehageprisene vi opplever i dag.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Så vidt jeg husker, sa vi at det var et mål for den stortingsperioden vi nå har gått inn i, og etter mitt syn har man tre virkemidler for dette. For det første det jeg allerede har vært inne på, nemlig å samle all offentlig støtte til en barnehageplass i én overføringsordning, slik at den fullt ut når fram til alle godkjente barnehager. Da kan vi få ned prisene i de private barnehagene som i dag ikke får kommunetilskudd. For det andre kan man selvsagt øke barnehagestøtten over statsbudsjettet, og for det tredje kan man bedre kommuneøkonomien, som jo er den viktigste grunnen til at ikke alle kommuner nå, på tross av økt statstilskudd, har greid å sette ned prisene.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
For det første kan jeg ikke være enig med representanten Djupedal i at Regjeringen har lave ambisjoner og ikke vil gjøre noe i overskuelig framtid – tvert om. Satsingen på barnehager har jo aldri vært så stor som nå. Det var det bred enighet om i Stortinget, og vi vil gjøre mer også i overskuelig framtid gjennom de tre tiltak som jeg nevnte i mitt siste svar til representanten Kristin Halvorsen. Jeg synes det er beklagelig at kommuner setter prisene opp istedenfor ned. Det tror jeg, som også Djupedal i en bisetning innrømte, har sammenheng med en vanskelig kommuneøkonomi. At staten skal overprøve kommunenes disposisjoner og hvordan de prioriterer knappe ressurser, tror jeg vi skal være ytterst varsomme med. Vi har så vidt jeg vet, pr. i dag ingen sanksjonsmuligheter til det. Da må vi gripe til lovbestemmelser.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Det statsråden sa, var at hun ville vurdere en utvidelse av en eksisterende ordning på dette området, fordi det faktisk har vist seg å ha en svært god virkning på noe ikke minst Fremskrittspartiet har vært opptatt av, nemlig at barn med innvandrerbakgrunn skal lære seg norsk tidligst mulig. Det er poenget. Når en står overfor et tiltak som her i Oslo faktisk har hatt den virkningen, så har statsråden sagt at vil hun vurdere om den bør utvides. Men det er det ikke tatt noe endelig standpunkt til. Vi er også klar over de hensyn som representanten Siv Jensen nevnte. Men det er mulig vi må gå noe utradisjonelt til verks for å få til en bedre integrering i Norge. Dette kan være et slikt tiltak.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Regjeringens mål om full barnehagedekning og et prisnivå som representanten Giske nevnte, står fast. Men det kan jo være kommuner hvor det vil kreves 85 pst. eller 90 pst. for at det skal være full behovsdekning, og det kan være kommuner hvor det kanskje ikke kreves mer enn 60–65 pst., så den prosentregningen er ganske teoretisk og etter mitt syn lite interessant. Står det barn i kø og ikke får barnehageplass, hjelper det ikke om det er 80 pst. dekning, og er det ingen barnehagekø, kan det ikke være noe mål å bygge flere barnehager enn behovet tilsier. Her har anslagene for hva en full behovsdekning vil innebære, variert. Men det betyr ikke at Regjeringen har slått av på målet. Målet for oss er ikke nødvendigvis 70 pst. eller 80 pst., målet er full behovsdekning. Og så får det vise seg hva prosenten til slutt blir.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Ja, det skal representanten Enoksen få avklart – og det er det full enighet mellom kommunalministeren og statsministeren om. Regjeringens politikk er at vi skal ha et best mulig tjenestetilbud til landets innbyggere i alle kommuner, et mest mulig likeverdig tjenestetilbud. Og da får kommunene selv finne ut av om de vil beholde dagens kommunegrenser og struktur, om de vil satse på mer interkommunalt samarbeid eller om de også i noen tilfeller vil vurdere en kommunesammenslutning. Det har også statsråd Solberg gjort helt klart: Dette skal baseres på frivillighet. Hun tror at vi får en best mulig struktur, ut fra de kriterier jeg nå nevnte, om en får et betydelig antall færre kommuner. Men det har ikke Regjeringen tenkt å prøve å tvinge fram. Dette skal baseres på frivillighet. Hennes uttalelser falt vel for øvrig i forbindelse med en vellykket kommunesammenslåing i Vestfold, hvor jeg tror det for tiden er senterpartiordførere som synes dette fungerer veldig bra.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Jeg synes ikke det er urimelig at de kommunene som er i en situasjon som gjør at de må be om ekstraordinære midler, vurderer mulige omstillingstiltak slik at det blir en mer effektiv kommuneøkonomi for å opprettholde et godt tjenestetilbud. Det synes jeg ikke er urimelig. Men jeg står fast ved at Regjeringen ikke akter å tvinge fram noen kommunesammenslutning. Hvis en vurderer det på lokalt plan og kommer fram til det ad frivillig vei, synes jeg heller ikke vi fra sentralt hold skal motsette oss det. Det er Regjeringens politikk. Kommuneøkonomien er mange steder fortsatt dårlig, selv om overføringene har økt betydelig. Regjeringen legger vekt på å føre en generell økonomisk politikk som kan gi grunnlag for en bedre kommuneøkonomi. Bare rentereduksjonen før jul gav kommunene 400 mill. kr mer. Hvis det kan ligge til rette for ytterligere rentereduksjoner utover i året, kan det komme nye hundrevis av millioner til kommunene. Det vil være viktig for tjenestetilbudet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Jeg må innrømme at jeg, så langt jeg kan huske, ikke har drømt om dette, så det har jeg ikke noe eksakt svar på. Det må være tillatt også for en statsråd å drømme. Men de tallene representanten Haga nevnte nå, er interessante, for det viser seg at en kanskje er mer tilfreds med tjenestetilbudet i mange små kommuner enn i større. Det må også tilsi at det ikke er slik at kommuneøkonomien nødvendigvis er dårligst i små kommuner. Det er nemlig en sammenheng mellom tjenestetilbudet og kommuneøkonomien, og det kan tyde på at det også kan være mange andre kommuner enn de små som har en stram kommuneøkonomi. Og er de i en liten kommune fornøyd med sin økonomiske situasjon, med tjenestetilbudet, ja, da antar jeg at de ikke ser noe behov for kommunesammenslutning. Og det vil selvsagt Regjeringen respektere.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Først til det første representanten Hagen nevnte. Jeg er enig i at hvis en på lokalplanet kommer til at en vil oppløse igjen en sammenslått kommune, skal vi ha samme respekten for det. Og det faller meg i hvert fall i minne umiddelbart, siden jeg kommer fra Møre og Romsdal, at dette har skjedd. Sula kommune, som en tid var innlemmet i Ålesund, ble utskilt igjen som egen kommune, og de trives bra med det. Når det gjelder tilskuddsordningene, er det faktisk gjort noe i den senere tid nettopp for å motvirke det representanten Hagen pekte på som en uheldig virkning. Så vidt jeg husker, ble det under min forrige regjering tatt initiativ til en ordning hvor sammenslåtte kommuner får beholde de tidligere tilskudd i en lang overgangsfase, slik at de ikke har en økonomisk ordning som motvirker en frivillig sammenslutning. Men at det skal skje på permanent basis, er jeg nok mer i tvil om, for det må jo være ordninger som er noenlunde sammenlignbare når det gjelder kommunestørrelsen. Og hvis en sammenslått kommune er på størrelse med en annen kommune som får et helt annet tilskudd, vil det virke urimelig.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Jeg er glad for at statsministeren så klart gir uttrykk for at Regjeringen er imot husarresten av Arafat i Ramallah. Det er klart at det er nesten umulig å tenke seg at man skal kunne komme noen skritt videre i en fredsprosess så lenge den ene viktige aktøren i en slik prosess sitter i husarrest og de facto er forhindret fra å delta i det vanlige samfunnsliv i Palestina og også fra å utføre sitt embete. Det er klart at det som ligger i dette, er en total ydmykelse, og det er å frata president Arafat den autoritet et presidentembete selvfølgelig skal ha. Det som er viktig i forlengelsen av dette, er at den norske regjering gjør sitt standpunkt kjent. Og så langt må man vel kunne si at i den grad det norske standpunkt har vært kjent, har det vært en hemmelighet, for den norske regjeringen fremstår ikke i offentligheten som spesielt balansert i dette spørsmålet. Som regel faller man jo ned på det standpunktet som USA og Israel har. Betyr det som statsministeren nå sier, at han vil ta kontakt med amerikanske myndigheter, ta dette opp i FNs sikkerhetsråd, der Norge har et sete, for å sørge for at man i hvert fall gir president Arafat den autoritet hans embete faktisk fortjener, og at han gis muligheten til å utføre sitt presidentembete innenfor de selvstyrte områdene?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Kjent i denne salen – kun.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Jeg forstår at Regjeringens ambisjoner på dette området er meget lave. Jeg tror det var økonomen Keynes som sa at på lang sikt er vi alle døde. Det er vel det perspektivet man har når det gjelder barnehagesatser også, at man ikke skal gjøre noe i overskuelig framtid. Men la meg stille et veldig konkret spørsmål, fordi Stortinget kom jo tross alt gjennom to runder, ikke bare i det eksisterende budsjettet, men også i revidert nasjonalbudsjett, med bevilgninger til ekstrasatsing på barnehager. Dette skulle ha tilsagt en lavere barnehagetakst for 2002. Det har i veldig mange tilfeller ikke skjedd. I min hjemkommune, Trondheim, har barnehagetakstene gått opp med 300–400 kr pr. plass, mens det motsatte altså skulle ha vært resultatet: Etter at man fikk økt statstilskuddet, skulle taksten vært redusert med 300–400 kr. Mitt spørsmål til statsministeren er: Er dette akseptabelt? Og hvilke sanksjonsmuligheter ser statsministeren at man har når en kommune opptrer stikk i strid med det stortingsflertallet har ønsket? Takstene skulle ned, men mange kommuner har tvert imot, på grunn av dårlig kommuneøkonomi riktignok, valgt å sette opp takstene. Synes statsministeren at dette er akseptabelt?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg har et spørsmål til statsministeren i forbindelse med den pågående debatten om tvangsekteskap. Den 30. mai 2000 var det en omfattende debatt her i Stortinget om dette. Det var det også et par år tidligere, hvor flere representanter gav uttrykk for at man hadde vært, som kommunalministeren sa i går, dumsnille, og at man ikke hadde tatt dette alvorlig nok. Det er altså snart to år siden, og lite har skjedd. Debatten viser at det fortsatt er en aktuell problemstilling. Den 30. mai 2000 fremmet Fremskrittspartiet åtte konkrete forslag, som alle ble nedstemt – herunder spørsmålet som nå har dukket opp, om et lovforbud mot ekteskap mellom fetter og kusine. Videre fremmet vi forslag om at familiegjenforening ved henteekteskap, hvor man henter ektefeller fra andre land til Norge, kun skal være mulig hvis den norske ektefellen har bolig og arbeidsinntekt, altså forsørgelsesevne, og at det under enhver omstendighet ikke skal gis opphold i Norge for en utenlandsk ektefelle hvis ekteskapet er inngått ved tvang. Det vil nå selvsagt komme forslag. Er Regjeringen nå innstilt på å slutte med bare ordgyteri og gå over til handling ved å slutte seg til disse forslag?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg skjønner at statsministeren fortsatt er i tvil. Nå har det jo vist seg at den handlingsplanen han refererer til, og de tiltakene som det refereres til, ikke har gitt de ønskede resultater. En rekke innspill fra unge kvinner i media de senere dagene går nettopp ut på å be Stortinget fatte en del av de vedtakene som Fremskrittspartiet tidligere har foreslått, men som alle andre partier har nedstemt. Hvor lang tid skal det gå før det kommer konkrete lovendringer? Statsministeren er vel klar over at vi kan endre vår utlendingslov slik at hvis et ekteskap er inngått i utlandet mellom søskenbarn, fetter og kusine, kan vi hindre at de får opphold i Norge som følge av ekteskapet? Problemet er at veldig mange henter ektefelle fra utlandet, og da får vi jo aldri endret disse holdningene. Derfor må man stoppe familiegjenforeningen. Er statsministeren villig til å vurdere positivt en del av de tiltakene som nå gjennomføres(presidenten klubber) i Danmark av søsterpartier til de sittende regjeringspartier? (presidenten klubber)
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg er glad for at statsministeren understreker at det må være frivillighet i forbindelse med kommunesammenslutninger, og at man derved bekrefter at man respekterer f.eks. folkeavstemninger. Jeg vil også be statsministeren bekrefte at hvis det skulle være en mislykket kommunesammenslåing som man ønsker å oppløse, og man etter loven får et privat initiativ og flertall for å oppløse det, så vil Regjeringen respektere det. Så har jeg et spørsmål til statsministeren. Når vi har tilskuddsordninger til kommunene som i realiteten muligens premierer ineffektivitet, idet alle kommuner får det samme kronebeløpet – som man jo vil miste hvis fire kommuner slår seg sammen til én, istedenfor fire kronetilskudd får de altså ett – er det ikke da bedre at man i hvert fall sørger for nøytralitet i tilskuddene, slik at de selvsagt er basert på objektive kriterier som geografiske forhold, folketall, ulike aldersgrupper osv., men at man for så vidt ikke straffer økonomisk de kommuner som ser effektivitetsmuligheter og samordningsmuligheter ved å slå seg sammen? Vil statsministeren ta initiativ til å få et nøytralt system slik at gevinstene ved eventuell sammenslåing tilfaller befolkningen?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
I en av dagens aviser fremkommer det at UDI nå vurderer ett forhold knyttet til familiegjenforening, nemlig at såkalt godkjente ekteskap i utlandet kan skje ved hjelp av brev. Det betyr altså at en herboende person kan sende et brev til et annet land for derigjennom å bli godkjent gift i et annet land, for deretter å kunne søke om familiegjenforening i Norge. Anser statsministeren det for å være såkalt godkjent ekteskap som Regjeringen ikke ønsker å overprøve? Eller mener Regjeringen at det er et tiltak som man raskt bør stoppe som praksis fra norsk side, nettopp for å hindre ekteskap av den type og bruken av familiegjenforening i en så søkt situasjon?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg har lyst til å spørre statsministeren om Regjeringen i fullt alvor mener det som nå er signalisert fra statsråd Dåvøy, nemlig at man skal skille ut én gruppe mennesker i vårt land, nemlig innvandrere, som kun har det til felles at de er innvandrere, og gi dem gratis barnehageplass. Det betyr at man ikke skjeler til forskjellen på om man er ressurssterk eller ressurssvak. Jeg lurer på hva slags signal statsministeren mener at man sender ut til resten av befolkningen når man altså plukker ut én gruppe mennesker basert på en så til de grader spesiell fellesnevner, uten å ta høyde for hvilke ressurser man har, hvilke evner man har, hvilken boevne man har osv., før man eventuelt vurderer den type kriterier for å sette en barnehagesats for foreldrene.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Jeg vil gjerne stille statsministeren et spørsmål om barnehager. I valgkampen var Kristelig Folkeparti og statsministeren ute og lovte at barnehager i Norge skulle koste 1 500 kr i gjennomsnitt. I dag er situasjonen at mange kommuner hever barnehagetakstene med flere hundre kroner i måneden. I valgkampen prøvde jeg å få Bondevik og Stoltenberg til å være med på en kontrakt som vi kunne skrive til velgerne, fordi det viste seg at de tre partiene var enige om at barnehager ikke skal prises som et ekstremt luksusgode i Norge, men at takstene skulle ned, og at tilbudet skulle gå til alle. Det ville ikke Bondevik den gangen. Nå lurer jeg på hva valgkampløftene var verdt, og når barnehager i Norge kommer til å koste 1 500 kr i snitt.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Når jeg hører dette svaret, har jeg en viss forståelse for at Bondevik ikke ville skrive under på noen garanti da valgkampen raste som verst. Men en kommer likevel altså ikke unna at velgerne kunne oppfatte Kristelig Folkepartis signaler og egne helsides valgkampannonser i de største avisene dit hen at Kristelig Folkeparti lovte at barnehageprisene skulle ned i 1 500 kr i snitt. Hva vil Regjeringen og statsministeren nå gjøre, når man ser at barnehagetakstene går motsatt vei, når det er private barnehager som sier at de faktisk ikke kan klare dette, at de må legge ned, slik at det verken blir billigere barnehager eller flere barnehager? I Sverige er man i disse dager i ferd med å gjennomføre en reform som man kaller for Maxtaxa. Det betyr at ingen skal betale mer enn 1 140 kr i løpet av en måned for opphold i barnehage. Det klarer altså svenskene uten en eneste oljekrone, fordi de har prioritert dette. Når statsministeren lovte dette i valgkampen, synes jeg at han skal svare på det spørsmålet jeg stilte innledningsvis: Når kan barnehageforeldre i Norge regne med at taksten blir på 1 500 kr?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Til det siste: Det er jo et resultat av kontantstøtten at veldig mange, også minoritetsforeldre, har tatt ut barna sine av barnehagen, slik at de dermed har mistet den norskopplæringen, den norskkunnskapen, som det medfører. Derfor er det så viktig at den satsingen på barnehager som det er lagt opp til i statsbudsjettet for 2002, og som regjeringen Bondevik ikke kuttet i – og det skal de ha ros for – blir fulgt opp i årene framover. Det har to formål: Det ene er å skaffe nok barnehageplasser til alle, det andre er å sørge for at de har en pris som foreldre har råd til å betale. I budsjettdebatten i høst sa barne- og familieministeren at målsettingen for barnehageutbyggingen – vi har sagt at full barnehagedekning er 80 pst. – nå var redusert til 70 pst. Det betyr 30 000 færre barnehageplasser. I dag er det også mer uklart fra statsministerens side om målet om å få barnehageprisene ned i 1 500 kr står fast. Så mitt spørsmål er helt konkret: Står statsministeren ved målene om 80 pst. dekning og en pris på 1 500 kr, og vil han følge det opp i statsbudsjettene i årene framover?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Oppfølgingen av eldreplanen og tiltak innenfor rusomsorgen er gode tiltak, men det kan neppe kalles en ny sosialpolitikk. Så vi mangler fortsatt svaret – etter hundre dager – på hva denne nye sosialpolitikken går ut på. Det er vel og bra at det kommer meldinger eller forslag til Stortinget senere, men vi kunne kanskje få et lite glimt av hva den nye sosialpolitikken går ut på. Men kanskje kan vi se trekk som viser en ny sosialpolitikk. Vi ser nemlig trekk som går ut på at det viktigste ikke lenger er å sørge for at folk ikke blir fattige, men det er å sørge for at de som er fattige, får hjelp. Det er viktig å gi dem som er fattige, hjelp, men det aller viktigste er å skape velferdsordninger og et samfunn som gjør at folk ikke blir fattige. Et eksempel er skolebøker i den videregående skole, et velferdsgode som vi har foreslått skal bli gratis for alle. Der fjerner Regjeringen pengene til det, og så sier man at man heller skal gi et stipend til de fattigste. Er det den linjen som er den nye sosialpolitikken, at vi fjerner de universelle ordningene som gjør at det ikke er forskjell på fattige og rike, og så gir vi heller veldedighet til de fattigste?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-01-30:
Spørsmålet går til statsministeren: Jeg har her en samling medieoppslag, hvor kommunalministeren deler sin drøm med avisleserne. Hun drømmer om at det om 10–15 år skal være 100 færre kommuner i landet enn det er i dag – en noe merkelig ting å drømme om, spør du meg. Men det er nå for så vidt kommunalministerens sak. I og med at dette har vært et av de store debattemaene den senere tid, vil jeg gjerne ha avklart fra statsministerens side: Hva er Regjeringens politikk på dette området?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-01-30:
Det er helt riktig. Det var senterpartiordførere i begge kommunene, og Senterpartiet er heller ikke imot frivillige kommunesammenslutninger, men når jeg tar opp dette spørsmålet, er det bl.a. på bakgrunn av spørsmålet til Kristin Halvorsen. Det er kommunene som er den viktigste tjenesteprodusenten. Kommunene har ansvaret for drift av skole, eldreomsorg, barnehage, og uten en akseptabel kommuneøkonomi vil man ikke kunne ha gode tilbud på disse områdene. Kommunalministeren har sagt, og statsministeren bekrefter nå, at dette skal være på frivillig basis, men jeg må si at det framstår i et noe merkelig lys når kommunalministeren samtidig sier at det vil bli stilt krav til kommuner som har økonomiske problemer, om å vurdere sammenslutning for å få økonomisk støtte. Det sa kommunalministeren i det samme foredraget. Kommuner som henvender seg til fylkesmannen med bønn om ekstraordinær statlig hjelp, vil heretter bli møtt med krav om å iverksette omstillingstiltak – sammenslåing eller interkommunalt samarbeid. Med tanke på at så mange som 79 av landets kommuner i dag befinner seg under administrasjon av fylkesmannen, må jeg spørre statsministeren: Hvordan rimer dette med at det ikke vil bli lagt til rette for tvangssammenslutning?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-30:
Når vi nå snakker om tjenestetilbud: Undersøkelser viser at i kommuner med under 6 000 innbyggere er 80 pst. av befolkningen fornøyd med tjenestetilbudet innenfor skole, helse og omsorg. I kommuner med over 60 000 innbyggere er graden av tilfredshet sunket til 40 pst. Med dette som utgangspunkt blir mitt spørsmål: Er statsministeren enig i at kommunal- og regionalministerens drøm om 100 færre – og dermed større – kommuner kan bli en svært vond drøm for mange innbyggere som er opptatt av et godt tjenestetilbud?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-30:
Mitt spørsmål er følgende: «Siden åpningen av flyplassen på Gardermoen har det vært vesentlige avvik mellom målt og beregnet flystøy i mange områder rundt flyplassen. Støyisolering er gjort avhengig av beregnede støysoner og ikke faktiske målinger. Dette har resultert i at folk ikke får støyisolering sjøl om det faktiske støynivået ligger over grenseverdiene. For enkelte har støynivået resultert i sykdom. Hva vil statsråden gjøre for å sikre støyisolering for dem som lever med støy over grenseverdiene?»
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-30:
Jeg takker for svaret, men stiller meg fullstendig undrende til at det er beregninger som skal ligge til grunn for støyisolering, når de faktiske målingene viser at en faktisk ligger over grenseverdiene. Dette er veldig alvorlig for folk. Vi har unger som er nødt til å bruke sovetabletter, og vi har voksne som blir syke av situasjonen. Jeg kan ikke forstå at det ikke skal være mulig å basere seg på det som er de faktiske målingene, i stedet for at en skal beregne etter teoretiske modeller. For meg er dette et klassisk eksempel på hvordan byråkratiet fungerer når det er mer opptatt av å forsvare teoretiske beregninger enn av det som er den virkelige verden. Jeg har vondt for å se at Regjeringa ønsker å gripe nærmere inn i denne prosessen.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-30:
Jeg har fortsatt problemer med å forstå dette behovet for ytterligere beregninger for å få kartet til å stemme med terrenget. Terrenget er jo realitetene. Arbeids- og administrasjonsminister Victor D. Norman stod i Stortinget for en uke siden og sa at Regjeringa var opptatt av å skape en offentlig forvaltning som ikke er til for seg selv, men for de menneskene den er satt til å tjene. I denne saken kan Regjeringa faktisk bevise at den er grunnleggende opptatt av nettopp det, å skape en forvaltning som er opptatt av folkene den skal tjene, og ikke av seg selv. Jeg må si at hvis Regjeringen ikke er innstilt på å gripe nærmere inn i denne saken, mister den også troverdighet i forhold til det som var et av hovedpoengene til arbeids- og administrasjonsministeren da han var her i Stortinget forrige uke.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Spørsmålet går til sosialministeren. Svært mange unge, både enslige og par i etableringsfasen og studenter, har en meget dårlig økonomi – ikke fordi inntekten er spesielt lav, men fordi de er offer for skyhøye boligpriser og husleier. Jeg har grunn til å tro at sosialministeren arbeider med tiltak for å bekjempe fattigdom i Norge, og derfor vil jeg spørre: På hvilken måte lar statsråden disse skyhøye boligutgiftene inngå i arbeidet mot fattigdom i Norge?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-01-30:
Jeg takker for svaret, som viser at dette er et viktig område i fattigdomsbekjempelsen. Jeg er glad for å høre at Regjeringen har det med i bildet sitt, for det er slik at alle i denne sal og også utenfor denne sal vet at veldig mange – særlig unge – blir sterkt utnyttet på boligmarkedet av det som jeg vil kalle for hushaier, det er misbruk av den boligmangel vi har i Norge i dag. Vi hører om husleier på over 10 000 kr for enkle leiligheter. Ser ministeren behov for f.eks. å komme i dialog med huseierforeninger for å se på husleiespørsmålet, eller ser ministeren andre måter der en raskt kan fjerne de mest uverdige tilstandene på boligmarkedet?
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Regjeringen har satt i gang arbeid med en tiltaksplan mot fattigdom, og som grunnlag for tiltakene har også Regjeringen behov for å klargjøre begrepet fattigdom. En relativ lavinntektsgrense satt til halvparten av medianinntekten definerer hvem som er fattige ut fra den generelle inntektsfordelingen i samfunnet, og et slikt mål på fattigdom fanger ikke opp all den problematikk som er knyttet til fattigdom, som også representanten påpeker. De tiltakene som vi særlig vil konsentrere oss om i handlingsplanen, vil være de tiltak som hindrer folk i å bli fattige, altså det som går på forebyggingssiden, tiltak som bidrar til evnen til egenforsørgelse, og tiltak som også er med på å bedre velferdstjenestene. I gjennomgangen av tiltak som kan hindre folk i å falle inn under fattigdomsbegrepet, handler dette om arbeid, det er det viktigste tiltak for å få folk ut av fattigdom. Det handler om sosial inkludering, men det handler ikke minst om bolig, så representantens spørsmål vil naturlig være en del av arbeidet med tiltak mot fattigdom.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Som representanten sikkert husker, fremmet også Regjeringen i tilleggsproposisjonen et tillegg når det gjaldt bostøtteordninger i forhold til lys og varme. Det forhold som representanten peker på, vil være en naturlig del av arbeidet med tiltaksplan mot fattigdom, og bolig er en helt sentral del av den problemstillingen.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Sosial boligbygging er viktig og sentralt. Når jeg har sagt at dette er et viktig punkt i forhold til vår tiltaksplan mot fattigdom, handler det også om den gjennomgangen og den diskusjonen som er nødvendig i forhold til Husbanken og bruk av de midler som ligger i Husbanken. Det vil være et viktig anliggende for meg å sørge for at også Husbankens midler går til dem som ikke har bolig – dem har vi 6 000–7 000 av i Norge – og også til dem som er førstegangsetablerere. Så dette er helt sentralt.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Det er viktig at alle som opplever fattigdom, er inkludert av vår tiltaksplan i forhold til fattigdom. Vi vet at utviklingen i forrige århundre gjorde det viktig å ha gode og sikre velferdsordninger som favnet alle. Imidlertid ser vi at det er enkeltpersoner og enkeltgrupper innenfor større grupper som faller utenfor, og vi er opptatt av at alle – og det gjelder også eldre og pensjonister – blir satt i fokus i vårt arbeid i forhold til tiltaksplanen mot fattigdom.
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-01-30:
Det er viktig at uføretrygdede i langt større grad inkluderes i arbeidslivet. Det er også viktig at de som er ute i arbeid, eller som er i deltidsarbeid, i langt større grad har en fleksibilitet i forhold til trygd og attføring. Det er en rekke forhold som påvirker situasjonen for dem som opplever at pengene ikke strekker til i det daglige liv, og de forholdene kommer vi til å ta med oss i arbeidet med tiltaksplanen mot fattigdom.