Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-12:
På mange måter er dette en historisk dag. For første gang får vi en kulturlov som slår fast det ansvaret offentlige myndigheter har for å skape gode og forutsigbare rammevilkår for et rikt, variert og bredt kulturliv. Loven slår fast – grunnleggende – at ansvaret ligger hos offentlige myndigheter når det gjelder å legge til rette for kulturvirksomhet. Loven slår ikke fast noe krav om detaljerte bevilgninger. Det har aldri vært noen ambisjon å detaljstyre den lokale kulturpolitikken gjennom lov. Det ville være i direkte strid både med den lokale selvstyrefilosofien og med den dynamikken og endringsviljen som skal være i et kulturliv, å bruke en lov for å detaljregulere kulturlivet. Vi må ha en levende politisk debatt og politiske vurderinger som ligger til grunn for prioriteringen av ressurser. Samfunnet er ikke tjent med at det skal detaljreguleres herfra. Likevel er det all grunn til å vente at kulturloven vil føre til at fylkeskommuner og kommuner i tiden framover vil styrke rammevilkårene for kulturen. Med kulturloven som utgangspunkt og romsligere økonomiske rammer under den rød-grønne regjeringen forventer vi at dette også viser seg i rammene til kulturlivet. Så kommer det her fra talerstolen gode begrunnelser – ikke bare fra regjeringspartiene, men også fra Kristelig Folkeparti og Venstre – for hvorfor vi trenger en slik lov. Selv om man kanskje hadde ønsket at den loven skulle sett annerledes ut, er det bra at det er et så bredt flertall for en slik lov. Det var ikke mulig å få den vedtatt i forrige stortingsperiode. Vi så på muligheten for å legge de ulike kulturlovene som finnes på ulike sektorer, inn i en felles lov, slik representanten Skei Grande ønsker seg – også som voksen, ikke bare som femåring. Det vi kom til, var at detaljeringsgraden på de ulike sektorene i kulturlivet var så enormt forskjellige i den lovgivningen vi hadde, at de rett og slett ikke passet sammen i én lov. På f.eks. biblioteksektoren har vi en ganske detaljert lovgivning, på andre sektorer har vi ikke det. Vi har døren åpen for at vi på et senere tidspunkt – når vi ser hvordan loven virker, og ved revidering av andre deler av kulturlovgivningen – kan se om det er andre ting som passer inn i denne loven. Men i utgangspunktet valgte vi ikke å gjøre det slik. Jeg har inntrykk av at dette egentlig har blitt møtt med en positiv holdning, også fra kulturlivet. Man var til dels bekymret for at en slik revisjon av ulike områder ville ha ført til dårligere lovgivning på en del av de mest detaljerte sektorene – eller motsatt, på andre sektorer i loven som man ikke har så veldig detaljert lovgivning på, man var bekymret for at den skulle bli for detaljert. Så sier representanten Woldseth at dette blir en lov uten innhold, fordi det ikke følger penger med. Vel, man skal ha fulgt usedvanlig dårlig med i norsk kulturpolitikk det siste halvannet år hvis man ikke har oppfattet at det jammen følger masse penger med. Bare i 2007 økte statsbudsjettets kulturbevilgninger med nær 500 mill. kr – en halv milliard. Samtidig har altså den styrkede kommuneøkonomien ført til at kommunene bruker en halv milliard mer på kultur, altså et løft på 1 milliard kr til sammen til den statlige og kommunale satsingen – så jammen følger det penger med! Så er det også interessant å registrere at et bredt flertall av høringsinstanser ønsker seg denne loven. KS støtter den, og de fleste kommuner som har uttalt seg, støtter den. Høyre- og fremskrittspartistyrte Oslo går riktignok imot, og Sandefjord, som vel også er styrt av de samme partiene, er kritisk. Men resten støtter den. Spesielt i kulturlivet har man jo ønsket seg denne loven i mange år, og endelig blir det ønsket oppfylt. Jeg tror også vi har funnet den fornuftige balansen mellom hva vi som stat og lovgiver skal legge av rammeføringer i en slik lov, og den lokale handlingsfriheten som man må ha for å få et godt kulturliv til å fungere. Jeg tror denne loven, når Odelstinget og Lagtinget vedtar den, vil bli til stor glede for et enda rikere norsk kulturliv.