Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
Da partnerskapsloven ble vedtatt i 1993, ble det i proposisjonen til Stortinget understreket: «Ekteskapet er den grunnleggende enhet i samfunnet og den naturlige rammen rundt barns oppvekst. Ekteskapet står i en helt spesiell stilling, og det åpnes ikke for ekteskap mellom homofile» – i 1993. Tilhengere av ekteskapsloven fra 2008 vil helt sikkert replisere at verden har gått videre. Men hvis man ser på ekteskapet som en institusjonalisering av mor/far-relasjonen, og hvis man ser på ekteskapet som den grunnleggende og biologiske forutsetning for reproduksjon og ramme for barns oppvekst, har ikke verden gått videre sånn sett. Et ektepar av samme kjønn kan ikke få barn sammen – de kan få det hver for seg, men ikke sammen. La meg likevel slå fast følgende: Kristelig Folkeparti er imot diskriminering av mennesker på bakgrunn av seksuell legning. Kristelig Folkeparti vil legge til rette for forpliktende og livslange parforhold. Kristelig Folkeparti vil regulere de økonomiske og juridiske sidene ved et forpliktende parforhold. Når vi så mener at betegnelsen «ekteskap» bør reserveres for forholdet mellom mann og kvinne, er det nettopp fordi vi mener ekteskapet, i tillegg til hengivenhet og troskap og mye annet, også er en grunnleggende og biologisk forutsetning for reproduksjon, og det er også rammen for barns oppvekst. At samfunnet skulle velge å si at ekteskapet skal være en grunnleggende institusjon som ramme for familieliv og oppvekst, og at samfunnet har særlige regler for samliv som bidrar til reproduksjon, slik vi mener, kan ikke på noen måte betegnes som diskriminerende. Dette mener vi, selv om vi også tror at to personer av samme kjønn kan være gode omsorgspersoner – selvfølgelig. Dette mener vi, fordi vi mener at barn skal ha en rett til både en mor og en far. At barn mister og har mistet retten til en mor og en far, er diskriminerende, er det mange med meg som sier. Kristelig Folkeparti ser ikke på institusjonen ekteskap først og fremst som en institusjon for alle voksne mennesker som er glad i hverandre. Hvis ekteskap først og fremst skal være en institusjon for alle voksne mennesker som bare er glad i hverandre – og vi må sørge for at ingen av disse skal oppleve diskriminering, les gjerne: for barn, fordi den store debatten knyttet til ekteskapsloven handlet jo også om barn – og en tenker at barn ikke er en del av dette, er det mer krevende å se hvorfor man ikke skal tillate både eggdonasjon, sæddonasjon og donasjon av befruktede egg og surrogati, for å nevne noe. Debatten som har pågått i tiden etter at Stortinget vedtok ekteskapsloven i 2008, viser dette med full tyngde. Vi forsøkte å si noe om dette den gangen. Vi ba om en konsekvensutredning før behandling i Stortinget. Flertallet ville ikke ha det. Ekteskapsloven fra 2008 flyttet en terskel for hva som oppleves urettferdig, fra en gruppe til en annen. Vedtaket om felles ekteskapslov i 2008 var i så måte ikke opphevelse av diskriminering – der lovfestes nesten ny diskriminering. Jeg tenker på barn, men jeg tenker også på at alle vil ha rett til barn i våre dager. Som interpellanten, Håbrekke, sier: Har man sagt a, så får man si b. Men så kommer c, d og e og hele alfabetet. Vi er i denne diskusjonen. Diskusjonen som regjeringspartiene trekker opp her i dag, er som om ekteskapet ikke har noe med barn å gjøre, men det har det nå vel – alle har snakket om barn. Mitt poeng når statsråden sier at vi ikke skal gjøre forskjell på folk – nei, alle kan gifte seg i dag – er at det er forskjell på barn når staten legger til rette for at ikke alle får en mor og en far. Så er jeg veldig glad, jeg også, for det klare svaret på surrogati – det er utrolig godt å høre. Samtidig er det faktisk sånn at i høringsnotatet fra Helsedepartementet, som jeg har lest flere ganger, legger man til rette for surrogati i Norge og i utlandet. Så lenge man ikke bruker helsepersonell som medspillere her, legger man, mener jeg, til rette for surrogati i det høringsnotatet. Men takk for svaret, statsråd!