Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-03-14:
Grunnlovsbehandling er viktige saker. Det handler om noen av de aller viktigste verdiene, rettighetene og begrensningene vi skal legge på statens myndighet, men også om hvordan vi skal håndtere våre aller viktigste forpliktelser. Den viktigste friheten et menneske kan ha, må være å slippe ut av et område der livet er truet, og inn i et område der man er trygg. Dette er grunnen til at SV og Venstre ønsker at retten til «å søke og ta imot asyl mot forfølgelse» bør stå i Grunnloven. Det er et anerkjent internasjonalt prinsipp. I 1948 vedtok FNs generalforsamling Verdenserklæringen om menneskerettigheter, og der lyder artikkel 14 slik jeg nå nettopp siterte. Asyl er ikke et helt presist juridisk begrep, men betegnes som et fristed for personer som har behov for beskyttelse mot forfølgelse på grunn av rase, religion, nasjonalitet, medlemskap i en sosial gruppe eller en politisk oppfatning. Det er konvensjonen om flyktningers rettslige stilling av 28. juli 1951, flyktningkonvensjonen med tilleggsprotokoll fra 1967, som er den mest sentrale internasjonale avtalen om beskyttelse mot forfølgelse og overgrep. Norge er forpliktet av dette, også i dag. Konvensjonen som jeg refererer til, inneholder bestemmelser om hvem som kan anses som flyktning, hvilke rettigheter en flyktning har, og hvilke forpliktelser staten har til å ta imot flyktninger og la dem søke asyl. En av de mest sentrale bestemmelsene er retten til ikke å bli returnert til områder hvor vedkommendes liv eller sikkerhet er i fare. I vår tid er dette en sak som har ekstra stor og aktuell betydning. Norge har, som jeg sa, i likhet med resten av landene i Europa undertegnet flyktningkonvensjonen, der vi forplikter oss til å ta imot folk som er på flukt, ikke til det livet de hadde håpet på eller planlagt, kanskje ikke engang til en plan B, men til en plan C eller D – en kriseløsning i en forferdelig situasjon. I dag er det ingen rettferdig ansvarsdeling når det kommer til verdens flyktningsituasjon. Den globale responskapasiteten, eller hva jeg skal kalle det, er veldig svak. Noen tar mye ansvar, andre lite. Håndteringen av flyktningkatastrofen – som ikke har rammet oss, men millioner av flyktninger verden over – i veldig mange av de landene som har undertegnet flyktningkonvensjonen, gir grunn til uro, uro fordi man håndterer den praktiske situasjonen slik at den grunnleggende menneskerettigheten, nemlig å kunne søke asyl, blir truet fordi man ikke kommer seg dit man kan søke asyl, fordi de foranstaltningene landene har for å prøve å unngå å ta dette ansvaret og skyve det over på naboland eller andre land, eller jeg vet ikke hvem, er med på å undergrave denne rettigheten som vi alle sammen har sluttet oss til og er forpliktet til. Vi som fremmer dette forslaget, mener at vi ikke kan trygge vår egen sivilisasjon ved å vende det blinde øyet til mennesker som flykter fra krig, tyranner og religiøs ekstremisme – når det oppstår et slikt kaos at vi håndterer det på en måte som gjør at den grunnleggende retten til å søke asyl blir truet. Det har tatt ett århundre og to verdenskriger å få menneskerettighetene på plass. Dersom man virkelig ønsker å oppnå respekt og moralsk troverdighet for dette, må rike og velutviklede samfunn som våre europeiske samfunn kunne håndtere disse forpliktelsene også når det kommer et større trykk på oss enn det vi har vært vant til. Det er slik at utgangspunktet i vår forpliktelse i dag er å finne både i FNs konvensjon og i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen. Vi har forpliktelser etter begge. Men det er ingen ny oppfinnelse. Historikerne sier at konseptet om asyl har røtter helt tilbake til oldtidas Egypt, og det har langt på vei blitt videreført gjennom historien. England fikk sin første lov om asyl på 600-tallet, har jeg fått opplyst. Å søke asyl er en menneskerett, men ikke nødvendigvis å få det. Jeg vil understreke at det vi nå fremmer forslag om, er at vi skal grunnlovfeste denne retten til å søke asyl, for vi oppfatter at den er under sterkt press. Ja, det er mange partier i denne salen, dessverre, som har tatt til orde for å reforhandle flyktningkonvensjonen – mange partier jeg ikke hadde ventet det av, har vært med på det. Man kan kanskje i ettertid si at man har tenkt å forsterke den, men vi er i en verden der jeg ikke tror man finner én annen internasjonal partner som vil være med på det. Det å tenke seg at man skal gå inn og reforhandle flyktningkonvensjonen i en situasjon som vi befinner oss i nå, er et sjansespill med den – som jeg sa i min innledning – grunnleggende og viktigste rettigheten et menneske kan ha, nemlig å komme ut av et område der livet er truet, og inn i et område der man kan være trygg for at ingen tar livet av en eller torturerer en. Det er et alvorlig bakteppe for dette forslaget som Venstre og SV fremmer, om å få asylretten inn i Grunnloven. Vi mener det er nødvendig. Norge er i en presset og vanskelig situasjon – ja, vi er det, det er vanskelig når det er mange mennesker på flukt i verden. Det vil være vanskelig for europeiske land å klare dette godt, det er vanskelig for Norge å klare dette godt, men det er en forpliktelse vi har tatt på oss, og den må ikke bli så utsatt for vær og vind som det den har vært den siste tida. Da er jeg redd for at den ikke er noe verdt. Den aller viktigste retten vi kan ha, nemlig retten til å kunne berge livet vårt, må inn i Grunnloven.