Jan Tore Sanner (Høyre), 1998-12-07:
Høyre legger vekt på stabile og forutsigbare rammebetingelser for petroleums- og kraftsektoren. Det er avgjørende for at Norge skal kunne utvikle seg videre som energinasjon. Flere forhold gjør det imidlertid nødvendig å tenke igjennom rammebetingelsene for petroleumssektoren: Norsk sokkel møter tøff konkurranse fra land som nå åpner sin oljevirksomhet for utenlandske selskaper. Den petroleumsmessige modningsprosess kan gjøre norsk sokkel mindre attraktiv. Flere myndighetsbestemte tiltak det siste året har bidratt til å svekke forutsigbarheten i rammebetingelsene. Lave oljepriser reduserer lønnsomheten. Dette forsterkes av økte kostnader og et meget høyt norsk skattenivå. Disse forhold er bakgrunnen for at Høyre tidlig i høst fremmet et forslag om at Regjeringen skulle få satt i gang et uavhengig arbeid for å analysere norsk sokkels konkurranseevne. En slik analyse vil gi regjering og storting et bedre beslutningsgrunnlag når nye og forbedrede rammebetingelser skal meisles ut. Jeg er glad for at statsråd Marit Arnstad nå har varslet at departementet vil iverksette en slik utredning, etter at statsråden så sent som i august avviste nødvendigheten av et slikt arbeid. Men la det ligge. Høyre er glad for de nye signalene. Det hjelper imidlertid lite å sette i gang utredningsarbeid om sokkelens konkurranseevne dersom Regjeringen fortsetter en politikk som gradvis forverrer situasjonen. I budsjettet for 1999 fremmet Regjeringen tre forslag, som alle gikk i feil retning: Den meningsløse økningen i CO2-avgiften som Regjeringen trumfet gjennom i vår, ble foreslått også i 1999, Økt kapitalskatt, som øker oljeselskapenes skatt med flere hundre millioner kroner, Senket grense for forenklet myndighetsgodkjennelse for petroleumsprosjekter fra 5 til 3 milliarder kr. Det ville føre til mer byråkrati, økt tidsbruk og økte kostnader. Jeg er glad for at Høyre og Fremskrittspartiet gjennom budsjettforliket med sentrumspartiene har klart å fjerne disse forslagene. Fremskrittspartiet har i budsjettinnstillingen kommentert Statoils oppkjøp i Saga. Høyre har ikke gått inn på denne merknaden, fordi vi i utgangspunktet mente at dette spørsmålet ikke hørte hjemme i budsjettinnstillingen. Men når denne saken først er reist, beklager Høyre Statoils oppkjøp i Saga. Det har vært bred konsensus i Norge om at vi er tjent med tre uavhengige miljøer. Statoils oppkjøp truer denne enigheten, og det truer behovet for mangfold og konkurranse. Det er liten tvil om at petroleumssektoren er inne i en periode med strukturendringer. Selskapene går gjennom egen virksomhet for å redusere kostnadene, og noen selskaper vurderer muligheten for å skape samarbeidsmodeller med andre selskaper. Gjennom sitt oppkjøp har Statoil svekket Sagas muligheter, samtidig som det norske samfunn har tatt et nytt skritt i en mer statskapitalistisk retning. Jeg ser i Dagbladet i dag, og vi hører også i denne debatten, at Arbeiderpartiet retter kraftig kritikk mot miljøvernministeren for manglende engasjement i miljøpolitikken. Sett i lys av den høye sigarføring særlig Venstre, men også andre sentrumspartier hadde i opposisjon, er det forståelig at Arbeiderpartiet føler et behov for å ta igjen. Men jeg er ikke så sikker på at denne æ da, bæ da-kjeklingen bringer miljøpolitikken så veldig mange skritt videre. Jeg vil ikke kritisere Fjellanger for å ha skrinlagt de mest ytterliggående forslagene og slått inn på en mer realistisk og markedsorientert miljøpolitikk. Men det er påfallende hvor visjonsløs Regjeringens miljøpolitikk har blitt. Visjoner er viktig i miljøpolitikken for å gi den en retning. Overgangen fra opposisjon til posisjon har også blitt en overgang fra visjon til administrasjon. I Fjellangers budsjett ligger to satsingsområder, som begge bidrar til en ytterligere byråkratisering av miljøpolitikken. Dette gjelder både den nye satsingen innenfor Riksantikvarens budsjett og satsingen innenfor Lokal Agenda 21. På mange områder er Høyre i ferd med å få gjennomslag for kravet om avbyråkratisering. I miljøpolitikken er det dessverre altfor mange som fortsatt tror at løsningen ligger i å bygge opp byråkratiet. Vi har miljøbyråkrater i kommunene, i fylkeskommunene, hos fylkesmannen og ikke minst i den store flora av statlige miljøvernetater. Jeg er ikke i tvil om at det ligger en stor gevinst i å samordne og prioritere bedre. Det vil kunne frigjøre ressurser som kan bidra til aktivt miljøvern, til kalking av sure vassdrag, til naturvern og friluftsliv, til å stimulere frivillig arbeid hvor én offentlig kroner ofte utløser flere private, og ikke minst til å få mer miljøsamarbeid med Nordvest-Russland, hvor vi vet at vi vil få mer miljø ut av hver krone enn det vi får ved å bruke den nasjonalt. La meg i den forbindelse vise til at Høyre i sitt alternative budsjett økte bevilgningene til miljøsamarbeid med Øst-Europa og Russland med 200 mill. kr. Sentrumsregjeringen velger isteden å byråkratisere miljøarbeidet: Man ville bruke 5 mill. kr av Riksantikvarens budsjett til å ansette flere byråkrater i fylkeskommunene. Jeg er glad for at stortingsflertallet i dag sier nei til dette. Av 18 mill. kr som ble foreslått til å stimulere arbeidet med Lokal Agenda 21, ville sentrumsregjeringen at det aller meste skulle gå til Kommunenes Sentralforbund, slik at de kunne bygge opp såkalte knutepunktstasjoner. Med andre ord: I tillegg til kommunale og fylkeskommunale miljøbyråkrater, til fylkesmannen og andre statlige miljøetater ville man bygge opp ytterligere et nivå, hos Kommunenes Sentralforbund. Både kommunene og staten har behov for egen miljøkompetanse. Det er behov for et miljøbyråkrati, men det må ikke bli så omfattende at det dreper snarere enn å stimulere lokalt og frivillig arbeid. Hensikten med Lokal Agenda 21 er å la de tusen blomster blomstre. Det er det lokale og det frivillige arbeidet i samarbeid med kommune og næringsliv som er det sentrale. Jeg er glad for at stortingsflertallet har gjort det klart at de sju knutepunktstasjonene som er bygd opp, skal kunne fortsette, men at planene om å etablere ytterligere ni må skrinlegges. De frigjorte midlene skal gå til frivillige organisasjoner og det lokale arbeid. Mens Stortinget har diskutert marginene på Miljøverndepartementets budsjett, foregår et miljøpolitisk tidsskille utenfor dette hus. Store deler av norsk og også internasjonalt næringsliv innser at de som skal lykkes i fremtiden, er nødt til å ta hensyn til miljøet. Jeg har hatt gleden av å delta i den norske forhandlingsdelegasjonen under klimaforhandlingene både i Kyoto og i Buenos Aires. Mange har uttrykt skuffelse over at man ikke kom lenger i Buenos Aires. Men da glemmer man det som skjedde utenfor forhandlingslokalene: I Kyoto var industrien til stede, og mange hadde ett formål med sin tilstedeværelse, nemlig å undergrave forhandlingene. I Buenos Aires var det vel så mange industrifolk, men denne gangen for å vise at industrien tar klimaforhandlingene på alvor. Industrien var til stede for å spille en aktiv og konstruktiv rolle. Mens miljøtiltak tidligere ble vurdert som en til dels unødvendig kostnad, ligger nå investeringene i ny miljøvennlig teknologi inne i stadig flere bedrifters offensive satsing for å bedre egen konkurranseevne. Det er dette vi som politikere bør ta tak i og vurdere de miljøpolitiske virkemidlene opp mot, for å sikre at virkemidlene fremmer en slik utvikling snarere enn bremser den.