Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-05-09:
Jeg vil takke utenriksministeren og forsvarsministeren for grundige redegjørelser om situasjonen i Libya og de norske bidragene til å oppfylle FN-resolusjonene. Debatten om våre bidrag kan bare føres på bakgrunn av den forpliktelse alle medlemsland har til å følge opp FNs vedtak. Norge har arbeidet aktivt for at et lands suverenitet ikke skal være til hinder for internasjonal inngripen gjennom FN for å beskytte befolkningen mot overgrep. Da kunne vi ikke unndra oss å stille opp da vi ble anmodet om det. Samtidig ser vi hvor krevende det er å oppfylle resolusjonenes mandat. Flyforbudssonen er etablert. Gaddafis militære kapasitet er klart svekket. Men kampene fortsetter. De vil kunne vare lenge, med de humanitære konsekvenser dette vil få. Derfor er det viktig, som begge statsrådene understreker, at det også arbeides for en politisk løsning. Det er trolig det eneste som kan føre fram. Verdenssamfunnet sto overfor en krevende situasjon da opprørerne i Libya tok til våpen og Gaddafi truet med hevn mot befolkningen. For første gang ble det enighet om en FN-resolusjon som åpnet for beskyttelse av sivilbefolkningen med alle nødvendige midler, unntatt okkupasjon. I spørretimen dagen før vedtaket i Sikkerhetsrådet ble utenriksministeren kraftig kritisert av opposisjonen for å være for opptatt av å analysere kompleksiteten ved en flyforbudssone. Opposisjonen ønsket action. Nå har vi hatt flere uker med action, og situasjonen i Libya er høyst uavklart. Det understreker hvor viktig en grundig gjennomtenkning og en god analyse er. Vi deler alle ønsket om et regimeskifte i Libya. Gaddafis tid er ute. Han har ingen legitimitet. Men FN-resolusjonen gir ikke mandat til å bistå opprørerne for at deres mål kan gjennomføres. Det er viktig at dette respekteres. Hvis mandatet strekkes og misbrukes, vil det bli langt vanskeligere å få enighet i FNs sikkerhetsråd neste gang det skulle bli aktuelt. Derfor må det etableres en felles forståelse av hva FN-mandatet innebærer. Vår deltakelse i operasjonen gir oss også en stemme inn i den, som må brukes til å arbeide for at FN-resolusjonens ordlyd og dens grenser respekteres, slik begge statsrådene understreket skjer når det gjelder de norske bidragene. Utenriksministeren berørte det dilemmaet vi alle føler når vi ser at de overgrep mot sivilbefolkningen vi ville forhindre i Libya, nå utfolder seg i Syria. Mange hundre demonstranter som ikke har grepet til våpen, er drept. EU, USA og andre har innført noen få sanksjoner. Men det har ikke vært mulig å få enighet i FN om å legge et samlet internasjonalt press på regimet i Damaskus. Den brutalitet vi nå ser utfolder seg i Syria og Libya, er en påminnelse om hvor krevende det reelt sett er for det internasjonale samfunn å gripe inn og effektivt kunne beskytte befolkningen mot overgrep, når makthaverne i landet selv er overgriperne. De norske flyvernes innsats har med rette høstet anerkjennelse, og jeg stiller meg bak den. Men jeg vil samtidig advare mot det inntrykk at det bare er vi som gjør jobben. Det er altså rundt 200 fly i aksjon, bare seks er norske. De har fløyet en større andel av de samlede toktene enn antallet skulle tilsi, men det er ni andre land som også deltar i luft-til-bakke-operasjonene. Våre fly er med andre ord en del av et stort og komplekst militært team, slik også forsvarsministeren pekte på. Etter hvert som tiden går og den politiske løsningen uteblir, rettes naturlig nok oppmerksomheten mot hvor lenge skal den vare. NATO har lagt planer for tre måneder. Hvilke behov som foreligger hvis det fortsatt ikke er noen politisk løsning innen den tid, er vanskelig å forutse i dag. Forpliktelsene til å oppfylle FN-resolusjonen vil fortsatt være der. Men vi har ytt et tungt bidrag i denne første fasen. Ut fra en byrdefordeling vil det være naturlig at et eventuelt fortsatt norsk bidrag på den militære siden blir annerledes og mindre omfattende, slik også forsvarsministeren sa. Men det må vi ta stilling til når vi kommer så langt. La oss ikke glemme at løsningen på krisen i Libya ligger i de politiske prosessene. Skal disse føre fram, er det klokest at enkelte beslutninger først tas når det er behov for at de tas, og ikke før. Så må vi heller ikke glemme at det er og vil være behov for andre typer bidrag – ikke minst på den humanitære siden, hvor vi også bidrar nå. Og vi må være forberedt på å fortsette bidragene når situasjonen er mer avklart.