Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Jeg merket meg i redegjørelsen i går at utenriksminister Jan Petersen har skjerpet sine synspunkter på den uavklarte situasjonen vedrørende Irak og uklarhetene rundt masseødeleggelsesvåpen og deres leveringsmidler, og det er jeg glad for. Man har jo sett at regimet i Irak har vært villig til å bruke denne type våpen for å nå sine mål ved å invadere naboland og har drept flere tusen egne borgere og iranske soldater med kjemiske våpen. Man har også sett at regimet ikke har vært villig til å etterleve pålegg gitt av Sikkerhetsrådet i FN. Det at Saddam Hussein nå har gjennomført et valg der han sitter i sju nye år ved at det bare ble utlevert ja-stemmer, og at alle hadde stemmeplikt, gjør ikke situasjonen lettere. Det at Irak innen kort tid skal være i stand til å utvikle kjernefysiske våpen dersom regimet får tilgang til anriket uran og har de leveringssystemene som gjør det mulig å angripe nabolandene, gjør at det haster med å få inspektører inn, også i de store områdene som palassene ligger på. Dette må skje ved en ny resolusjon som gir en klar tidsfrist og uhindret adgang til alle områder. Vi kan ikke vente i ti nye år. En fast holdning fra Vestens side er tydeligvis det eneste språket regimet forstår. Sanksjoner har så langt ikke ført frem. Jeg er også enig med utenriksministeren i at all erfaring tilsier at løfter fra regimet i Bagdad må ses på med en betydelig grad av skepsis, og at det er bred internasjonal enighet om at Sikkerhetsrådet engasjerer seg aktivt med sikte på full avskaffelse av Iraks masseødeleggelsesvåpen og leveringsmidler. Et nytt vedtak i Sikkerhetsrådet må inneholde et klart og utvetydig varsel om maktbruk hvis ikke Sikkerhetsrådets pålegg følges. Det er også viktig at Sikkerhetsrådet står samlet. Terroranslaget på Bali viser også at kampen mot grupper som bruker masseødeleggelsesvåpen mot sivile mål, og som har tilgang på nye sprengstofftyper, må bekjempes av det internasjonale samfunn, slik at man kan bevege seg trygt rundt i verden uten frykt. Derfor er jeg enig med utenriksministeren i at militære tiltak må gå hånd i hånd med politiske, diplomatiske, juridiske og økonomiske virkemidler, men det er viktig at man viser fasthet og ikke gir etter for terrorisme. Situasjonen i Midtøsten er tragisk både for den israelske og den palestinske sivilbefolkning, og situasjonen synes fastlåst. Her har det vært et entydig syn hos forståsegpåere at Israel er den store stygge ulven, og at palestinere er det lille lammet. Her gjelder det å holde tungen rett i munnen og prøve å forstå situasjonen for begge parter. Israel er på størrelse med Sør-Trøndelag og er utsatt for stadige anslag mot den sivile befolkning fra selvmordsbombere. Det er ikke til å undres over at man går til aksjon mot basene for slike terrorangrep for å beskytte sivile. Det hviler et stort ansvar på det palestinske lederskap for å stanse disse meningsløse terrorhandlingene, men så langt er det vist liten vilje til å fordømme og stanse slike aksjoner, noe som er president Arafats ansvar. Når man vet at mer enn halvparten av den palestinske befolkning er uten fast arbeid, og mange er avhengig av å arbeide inne i Israel, er det desto viktigere at man anstrenger seg for å leve sammen i fred. Det er derfor viktig at det internasjonale samfunnet prøver å forstå begge parter, og ikke ensidig fordømmer den ene parten. Det skaper ikke et godt forhandlingsklima. En fredsløsning må bygge på at man gjennom forhandlinger kommer frem til en løsning begge parter kan godta. Vi må aktivt være med i kampen mot terror og støtte bekjempelsen av våpen som truer eksistensen til uskyldige liv. Vi må ikke gi etter for terrorhandlinger som vedrører oss alle, og vi må gå til mottiltak som sikrer våre etterkommere en trygg verden uten frykt.