Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2015-04-09:
I denne saken er det enstemmighet om mye, og det er felles mål på tvers av partiene som ligger til grunn. Derfor kommer jeg i mitt innlegg til å konsentrere meg om den ene saken vi er uenige om, der SV fremmer et forslag som vi også har blitt stående alene om. Det er ingen uenighet om to viktige prinsipper når det gjelder organdonasjon. Det ene er at den avdødes eget syn og ønske alltid skal respekteres, og det andre er at de pårørendes syn, når avdødes eget syn er uavklart, skal vektlegges. Det er graden av det siste og hvordan vi gjør det som er en kilde til uenighet her i dag, akkurat som det var i Aarseth-utvalgets behandling av spørsmålet. Det er noen viktige og vanskelige dilemmaer her som oppstår i det øyeblikket vi ikke strekker oss nok for å ta hensyn til de pårørende, men også i det øyeblikket vi ikke strekker oss langt nok for å skaffe til veie de organene som kan redde liv. Vi mener at regjeringen har valgt feil når den har valgt det forslaget som i utgangspunktet var et mindretallsforslag fra Aarseth-utvalget, og som i praksis gir pårørende en vetorett i situasjoner der det er uklart hva avdøde selv mente. Vi mener det er feil vei å gå, av to grunner: dels fordi vi, i likhet med mange fagfolk som har vært ute i media i det siste, frykter at det lettere vil føre til situasjoner hvor konklusjonen blir nei til donasjon, og dels fordi de pårørende blir sittende igjen med et veldig stort ansvar for et vanskelig valg, som ofte skal tas raskt og i en situasjon preget av sjokk og sorg. Aarseth-utvalget, som står bak NOU 2011:21, la fram det vi mener er et bedre forslag enn det regjeringen nå legger fram. Flertallet i utvalget foreslo at denne beslutningen skulle tas av behandlende lege i samråd med de pårørende. Så var utvalget veldig nøye med å understreke at det i praksis vil bety den samme linjen som vi har i dag, nemlig at et klart nei fra de pårørende skal respekteres. Men det vil føre til – tror vi – et større rom for den gode samtalen mellom lege og pårørende, og det vil føre til at de pårørende ikke blir sittende alene med ansvaret for den beslutningen som skal tas. Det vil ikke være en dramatisk forskyvning av samfunnets syn på respekten for de pårørendes syn, sannsynligvis heller ikke en stor endring i det som vil bli den praktiske konsekvens, men i noen sammenhenger tror vi at et sånt lovverk ville legge bedre til rette for å få et ja som svar istedenfor et nei. Målet må jo være at vi har et lovverk som tydelig uttrykker samfunnets forventning om og ønske om at et ja skal være det naturlige svar, og vi frykter, i likhet med flere i fagmiljøene, at lovverket som nå vedtas, i noen situasjoner vil kunne oppfattes som et signal om det motsatte. Derfor er jeg nok litt negativt overrasket over at ingen partier er villige til å støtte det forslaget vi har lagt fram, som altså er det samme som Aarseth-utvalgets flertall gikk inn for i 2011. Ved utgangen av 2014 hadde vi en rekordlang kø for organdonasjon. Det tilsier at vi må vurdere også å gå lenger i politiske endringer, hvis ikke situasjonen nå forbedrer seg – også lenger enn det SV foreslår i dag. Det har tidligere vært diskutert innføring av et omvendt prinsipp for registrering, altså en tanke om at vi kunne fått et register for dem som vil reservere seg fra donasjon, istedenfor et for dem som er positive til det. Vi fremmer ikke et sånt forslag i dag. Vi mener vi nå skal nøye oss med å fremme det flertallet i utvalget sto bak i 2011, men det vil være en mulighet for å diskutere det å fremme et sånt forslag i framtiden, hvis det som nå skjer, ikke gir resultater. Med det tar jeg opp forslaget SV har fremmet i innstillingen.