Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2007-03-29:
Interpellanten reiser en viktig debatt om psykisk helse i innvandrerbefolkningen. I alle debatter om psykisk helse er det viktig å peke på at de aller, aller fleste mennesker med psykiske lidelser ikke representerer noen fare for andre. Enkeltsaker der mennesker med psykiske lidelser begår kriminelle handlinger, er alvorlig og rammer hardt, men dette har heldigvis et svært begrenset omfang. Det store omfanget av menneskelige tragedier er først og fremst i forhold til alle dem som ikke får tilstrekkelig hjelp for sine traumer, depresjoner eller lidelser. Selv om vi i utgangspunktet ønsker at det ordinære tjenesteapparatet skal ivareta alle uavhengig av bakgrunn, er det viktig å erkjenne at vi har behov for noen særskilte tiltak overfor mennesker som har særlige utfordringer. Det er viktig at tjenestetilbudet ivaretar de ulike behovene som ulike mennesker har. Selv om mennesker med minoritetsbakgrunn er like forskjellige som oss andre, er det ingen tvil om at mange har hatt traumatiske opplevelser som det er høyst menneskelig å få en psykisk reaksjon på. Studier av nordmenn som flyktet til Sverige under krigen, illustrerer dette. Overlege Birgit Lie leverte i 2004 en doktoravhandling om tvangsmigrasjon og traumer som viser betydningen av å satse på forebyggende psykisk helsevern når det gjelder flyktninger, slik også statsråden var inne på. En sammenlikning mellom innvandrere, asylsøkere og nordmenn viste at det er større risiko for å bli innlagt i psykiatrisk akuttavdeling hvis man er asylsøker enn hva tilfellet er for innvandrere og nordmenn. Det skriver Valentina Iversen ved NTNU i sin doktoravhandling. Samarbeidsregjeringen åpnet et nasjonalt kompetansesenter for minoritetshelse. Et av formålene med etableringen var å sikre bedre kompetanse i tjenesteapparatet om flyktningers og innvandreres psykiske helse. Vi har også forhåpninger om at det nasjonale kompetansesenteret for vold og traumatisk stress skal bidra til kunnskapsutvikling som gir et bedre psykisk helsevern, også for mennesker med minoritetsbakgrunn. Det samme gjelder de regionale psykososiale teamene for flyktninger. Disse tiltakene er viktige, men ikke tilstrekkelige. Det å ha en psykisk lidelse er i seg selv en betydelig belastning. Det å ikke kunne kommunisere med andre om sin lidelse på grunn av språklige eller kulturelle barrierer er en alvorlig tilleggsbelastning. Jeg er glad for at språkopplæringen igjen kommer på plass. En psykisk syk pasient innlagt ved en døgninstitusjon her i Oslo fortalte at han hadde tolk to timer i uken. Det betyr at han i praksis var isolert 166 timer i uken, til tross for at han var alvorlig syk. De fleste av oss ville trolig blitt syke bare av den grunn. Jeg har tidligere tatt opp med statsråden spørsmålet om tilgang til tolketjenester, og vil understreke at dette er viktig også i forhold til psykisk helsevern. Slik interpellanten påpekte i sitt innlegg, kan det også være barrierer som hindrer mennesker med minoritetsbakgrunn i å ta kontakt med det psykiske helsevernet. Forslaget om en informasjonskampanje er konstruktiv i så måte. Det psykiske helsevernet må generelt være lett tilgjengelig, også for denne gruppen. Etableringen av ambulerende team vil trolig bidra til dette. Innenfor Opptrappingsplanen for psykisk helse har det vært viktig å satse på mer desentraliserte tjenester, som vil sikre bedre hjelp i den enkeltes nærmiljø. Opptrappingsplanen for psykisk helse er inne i sitt niende år, og neste år er vel det siste. Generelt er tendensen at mange flere får hjelp, og at mange flere søker hjelp. Det er bygd 75 nye distriktspsykiatriske sentre, og det er gitt tilsagn om bygging av 3 000–4 000 nye tilrettelagte boliger for psykisk syke. Vi vet også at driftsmidlene er trappet opp med mange milliarder, og at det også er investert for tilsvarende. Men til syvende og sist er det nødvendigvis ikke bare de kvantitative størrelsene som er viktige, og som sier noe om kvaliteten på tjenestene. Det er brukernes opplevelse av møtet med det psykiske helsevernet som er avgjørende. Sett i dette perspektivet er vi ikke ved veis ende. Et bedre psykisk helsevern, også for flyktninger, må fortsatt være et prioritert satsingsområde framover. Jeg er glad for at statsråden følger opp og utvikler det arbeidet og tilbudet som Samarbeidsregjeringen satte i gang. Jeg opplever det slik at det er tverrpolitisk enighet om å satse mer på dette området. Det er bra at det er utålmodighet med hensyn til å finne gode løsninger og få et godt tilbud innen psykisk helsevern, også for innvandrerbefolkningen.