Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2012-11-20:
Jeg vil først takke saksordføreren for en god faktabeskrivelse av saken. Som også saksordføreren var inne på, er det forholdsvis stor enighet rundt de fleste prinsipper når det gjelder meldingen Barn på flukt. Vi er alle enige om at barn er en særlig sårbar gruppe, og spesielt barn som er i en fluktsituasjon. Det er også interessant å stille seg spørsmålet i denne sammenheng: Hva er et barn egentlig? Barn blir ofte definert til å være enhver som er under 18 år. Dette innebærer da tenåringer, eller – rettere sagt – ungdom som omtales som barn. De fleste ungdommer jeg kjenner, ville bli mektig provosert om jeg tiltalte dem som barn – selv om de langt fra er å betrakte som voksne. Alder kan være mye, og vitenskapen opererer med flere aldre enn den rent kronologiske alder, dvs. hvor mange år vi har levd. Mental alder indikerer modenhetsnivå, og fysisk alder sier noe om menneskets fysiske utviklingsnivå. Mange av dem som omtales som barn i innvandringspolitisk sammenheng, viser en fysisk og mental modenhet som skulle tilsi voksen alder. En annen utfordring vi har, er asylsøkernes reelle alder i forhold til det som opplyses av vedkommende selv. Dette er forhold som en må ta i betraktning når Barn på flukt skal debatteres. I Meld. St. 27 for 2011–2012 deles barn på flukt inn i to hovedgrupper. Den ene gruppen er barn som følger med voksne som søker asyl i Norge. For meg er det naturlig at barn følger med voksne. Dermed vil ikke familier splittes uansett utfallet av en asylsøknad. Akkurat dette er i liten grad omstridt, men noen mener at lang oppholdstid i Norge burde gi rett til oppholdstillatelse, noe som er en oppfatning som undertegnede ikke deler. Det er alltid en grunn til at behandlingen av en asylsøknad tar lang tid. Den vanligste årsaken er at det er gitt uklare eller feil opplysninger som det kan ta lang tid å finne ut av. Jeg ser ingen grunn til at dette skal premieres. Det er derfor viktig at tiltak for å redusere saksbehandlingstiden iverksettes. Ingen, verken asylsøkere eller det norske samfunnet, er tjent med lang saksbehandlingstid. Blir de værende, selv om de blir værende ulovlig, opparbeider de seg tilknytning, som igjen brukes som argument i nye begjæringer. Dette mener undertegnede blir feil. Jeg ser heller ingen grunn til at det skal premieres at en ikke vil rette seg etter lovlig fattede vedtak fra de riktige instanser, og at en istedenfor å returnere til hjemlandet som forutsatt, velger å trenere vedtaket ved å inngi stadig nye begjæringer om omgjøring. Den andre gruppen er de enslige mindreårige asylsøkerne. Jeg har litt liten tro på at alle enslige mindreårige asylsøkere faktisk er enslige. Dette tror jeg kun er et forsvinnende lite mindretall. Tvert imot demonstrerer vel så vel det faktum at de har reist til Norge, og det faktum at de søker om asyl, nettopp at de har et sosialt nettverk. I Meld. St. 27 er det ikke publisert noen statistikk over opphavsland til de enslige mindreårige asylsøkerne, men land som Afghanistan er nevnt, likeledes Irak. Det refereres også til Afrikas Horn – som vel må være en omskriving for Somalia. Noe som kjennetegner disse tre landene, er et relativt lavt lønnsnivå i tillegg til stor arbeidsledighet. Det er lite sannsynlig at en ung asylsøker fra noen av disse landene selv har klart å finansiere reisen til Norge. Det betyr at noen andre enn asylsøkeren selv har betalt reisen for denne ungdommen eller dette barnet. Dette viser også at asylsøkeren har et nettverk, i hvert fall i hjemlandet, og i mange tilfeller også i Norge. Men det viser også at noen prøver å utnytte situasjonen til mindreårige asylsøkere eller mindreårige fra land som ikke har det så godt som vi har i Norge. Det er altså noen som tjener penger på å utnytte barn i dette tilfellet også. Ut fra det er det ikke helt overensstemmende med de faktiske forhold når asylsøkeren betegnes som enslig. Nettverket er der, selv om det da er et kriminelt nettverk. I mange tilfeller er det tvil om både alder og identitet. Begge disse forhold taler i asylsøkerens disfavør. Det er berettiget å stille spørsmål om hva som er de reelle grunnene til at asylsøkeren ikke ønsker å framstå med sin rette identitet. Det gjelder voksne asylsøkere, men det gjelder selvfølgelig også mindreårige. Jeg har registrert at det har kommet kritikk mot fysisk testing av alder, men mye tyder på at de røntgenundersøkelser som i dag foretas av tenner og håndledd, er gode nok. Jeg merker meg at antallet asylsøknader fra enslige mindreårige gikk påfallende mye ned etter at tester konsekvent ble gjennomført. Jeg vil konkludere med at grundige tester for å avdekke alder må opprettholdes, samtidig som søknader fra gruppen enslige mindreårige asylsøkere må prioriteres, og de må prioriteres høyt. Det er viktig at de som får avslag, returneres raskest mulig. En bosituasjon, en oppholdssituasjon, i et asylmottak er ikke bra – og i hvert fall ikke for ungdom. Samtidig må en ha streng praksis når det gjelder innvilgelse av eller avslag på asylsøknader. Det som er minst like viktig, er at når en asylsøknad er innvilget, må en få komme raskt ut i en normal bosituasjon i en kommune. Jeg har forståelse for at kommuner vegrer seg for å ta imot asylsøkere – eller rettere sagt tidligere asylsøkere som har fått opphold – når en ser hvordan økonomien for disse kommunene er, og hva slags økonomi som følger med dem som har fått oppholdstillatelse. Det er viktig spesielt, som jeg sa, for barn å komme i en normal bosituasjon, men det er også viktig at de får en bosituasjon som er så god som overhodet mulig i de kommunene de kommer til. Det har også vært mye prat om barns beste og hva som er barns beste i en situasjon for asylsøkere. Det er noen som bruker argumentet om at barns beste alltid vil være å få innvilget sin søknad. Det kan sikkert være riktig. Når en tar i betraktning hvilke land de kommer fra, vil det alltid være bedre i Norge enn i det landet de kommer fra. Men etter min mening er barns beste å få være nær sin egen familie, være nær sine foreldre, så fremt disse ikke misbruker barna. Det er alltid barns beste, og derfor bør en også søke å nå det målet om at foreldre og barn i størst mulig grad skal være sammen, slik at en ikke skiller dem. Som sagt vil det alltid være best i Norge. Men jeg tror at barn alltid vil ha det best sammen med sine foreldre, og jeg tror at en må legge det til grunn når det gjelder både innvilgelse og avslag av asylsøknader der barn er involvert.