trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Jeg skjønner egentlig ikke hvorledes replikanten har greid å få seg til å tro, eller høre, at vi har angrepet noen store folkegrupper. Jeg gjorde det klinkende klart i mitt innlegg at jeg snakket om de politisk ekstreme islamister, og jeg snakket om de mange – det store flertallet – lovlydige og gode muslimer i det norske samfunn. Så hvorfor i all verden kommer man med anklager som man vet er direkte feilaktige? Jeg synes også SV kunne krabbe seg opp fra det lavmål i debatten som man nå legger seg på. Vi må kunne snakke om det samme som alle andre som leser aviser og ser TV, nemlig at de aller fleste – de aller fleste – terrorhandlinger som skjer i verden i dag, utføres i Allahs navn av politiske fundamentalister og islamister. I land etter land er det det som skjer. Vi har en betydelig gruppe muslimer i Norge. I Nederland har man etter van Gogh-drapet sagt at man må regne med at 5 pst. av antall muslimer kan tilhøre islamistene, og da har vi et betydelig antall også i Norge. Nå må SV også snart begynne å våkne opp når det gjelder den frykten som også norske borgere føler, når de følger med i aviser og fjernsyn.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Det er overhodet ikke dekning for det som Marit Nybakk nå hevder, i våre merknader i innstillingen. Hun må ha lest dem som en viss mann leser Bibelen, for å finne frem til at vi skulle ha de brede folkegrupper i tankene. Overholdet ikke – det vi ønsker, er et profesjonelt arbeid av Politiets sikkerhetstjeneste, for man må jo finne ut hvor det eventuelt er noen imamer som prediker en radikal form for islam. Man må ha en oversikt over dette. Det er derfor vi vil ha en godkjenningsordning, slik at man kan skille klinten fra hveten, slik at man kan finne ut hvem som eventuelt har holdninger som bør medføre overvåking av dem, og hvem som – det store flertallet – er helt vanlige mennesker som ønsker fred og ro, og som ikke har slike holdninger. Det er ikke de brede grupper som skal passes på, men det er de som har ekstreme synspunkter. Det går an å følge med – og det går jeg ut fra at man gjør, selv om vi ikke har noen innsikt i hva som skjer – i hvem det er som tilhører de politisk ekstreme miljøer. Vi må kunne lære av andre land. Jeg tillater meg her igjen å utfordre justisministeren til å kommentere et bedre samarbeid – og dra nytte av det vi kan lære – med Frankrike, og ber også om at han trekker lærdom av det som har skjedd i Nederland.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
«Frankrike har hatt en fast politikk når det gjelder utvisning av imamer som sprer hatbudskap samt ledende islamister som søker trygge baser de kan operere fra. Det bør etter disse medlemmers oppfatning ikke være rom for at islamister som sprer ideer som går på tvers av norsk lov og rett skal få anledning til å ha sin base i vårt samfunn, og det bør derfor både av sikkerhetsmessige grunner og av preventive grunner bli lettere å få utvist slike hatets apostler», skriver vi i våre merknader. Er statsråden enig i at imamer som eventuelt sprer hatets ideologi og står for en radikal islam, bør utvises fra Norge, og i tilfelle, hvorledes avdekker våre myndigheter disse sett i forhold til de andre? Det andre spørsmålet mitt er: I hvilken grad har justisministeren satt seg inn i situasjonen for beredskap mot terrorisme i f.eks. Frankrike, Nederland og andre land som har en stor aktivitet for å stoppe terrorhandlinger fra islamske fundamentalister i sine land?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-11-30:
Statsråden var i sitt innlegg sjøl inne på spørsmålet om hvorvidt delprivatisering av en del virksomhet knyttet til bl.a. infrastruktur kan føre til økt sårbarhet, og jeg velger å se på det statsråden her sier om det utvalget som er nedsatt, som en måte å imøtekomme de bekymringene på som mange av oss har når det gjelder spørsmålet om delprivatisering av virksomhet på vitale områder. Statsråden nevnte spørsmålet om Store Norske på Svalbard som et eksempel på et område der man ikke burde delprivatisere, fordi det var andre hensyn som var viktigere. Spørsmålet er om statsråden også i andre henseender kan nevne noen eksempler på virksomheter hvor han synes det er vanskelig å se for seg delprivatisering, nettopp på grunn av samfunnssikkerhet og beredskapshensyn. Vil f.eks. statsråden være enig med undertegnede i at produksjonskapasiteten og infrastrukturen knyttet til kraftsektoren her i landet er ett av de områdene der en ikke burde delprivatisere, nettopp av hensyn til beredskap og samfunnssikkerhet?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-30:
Jeg må oppfatte det som en inkurie at man skulle mene at beredskapsarbeid er en «bigeskjeft» i Justisdepartementet, særlig for meg som statsråd. Jeg vil minne om at det var jeg som i sin tid satte ned Willoch-utvalget, med det oppdrag at han skulle skape kreativ uro. Jeg vil vise til at jeg har framlagt viktige meldinger, og jeg vil vise til at jeg på mange viktige områder har vært engasjert i etterretnings- og sikkerhetsarbeid, så selvfølgelig er det ingen bigeskjeft. Men jeg oppfatter representanten konstruktivt. Det er alltid slik at man kan lære noe av dette. Jeg har selv deltatt i øvelser som fungerer utmerket, men fordi vi aldri kan være 100 pst. sikre på det, har jeg tenkt å delta i flere øvelser. Jeg har også tenkt å fremme initiativ til at vi får en bred sivil beredskapsøvelse, for det er helt nødvendig at de sivile etatene blir samordnet. Vi får nå et eksempel i nord, i Barents Resque, men vi trenger også en nasjonalt her hjemme, og jeg vil følge øvelser for nettopp å være sikker på at alt er klart. Men på de øvelsene jeg har fulgt, f.eks. i samarbeid med Forsvaret, Øvelse Kristiania og mange andre, ser det ut som om folk godt vet hva de holder på med, og hvordan de skal gjøre det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-30:
Jeg har kontinuerlig vært på reisefot siden jeg ble statsråd, for å se hvordan vi skal bekjempe både terror og organisert kriminalitet. Jeg har vært på slike reiser til USA, Canada, Australia, Storbritannia og Nederland, og jeg har tilføyd Tyskland og Frankrike på min reiseliste. Det gjør jeg fordi det hele tiden er noe nytt å lære, det er hele tiden noe nytt å ta med seg, både når det gjelder hvordan man møter dette i ulike land, og i forhold til takling av det. Senest for knapt en uke siden hadde vi et møte hvor vi så på situasjonen når det gjelder å være forberedt på terror her i landet i forholdet mellom politi, Politiets sikkerhetstjeneste, Utenriksdepartementet og høyere påtalemyndighet. Vi hadde bl.a. en representant fra Nederland, som understreket at, punkt 1, for å unngå det som skjedde i det landet, må en starte med lokalt å ha en så bred dialog at en sørger for at de som er ekstreme, ikke vinner tilslutning, men blir isolert fra det moderate flertall. Punkt 2: Man må lage et intelligent politisamarbeid. Men, som han sa, og han sluttet med det: Glem ikke at hvis du taper kampen om hjertene i det sivile samfunn, da har du tapt. Når det gjelder det andre spørsmålet, må jeg få lov til å komme tilbake, for representanten Hagen fortjener å få svar på det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-30:
Det svært alvorlige temaet som representanten Bjørklund tar opp, kan jeg følge opp etter denne dag ved å samarbeide med andre regjeringskollegaer som berøres av dette, ikke minst miljøvernministeren, og ved kanskje også å ha i minne hvordan store naturhendelser har preget vårt land. La meg håpe ikke å påkalle noe, men fjellskred har f.eks. inntruffet i vårt land og hatt store konsekvenser. Det er et område hvor vi har klart å utvikle en samvirkemodell, bl.a. i Møre og Romsdal. Det å gå igjennom det som er representantens anliggende, oppfatter jeg som svært viktig, for jeg tror at vi dessverre vil kunne se hendelser rundt oss som på mange måter er knyttet til klima. Jeg oppfatter representantens anliggende som samfunnsmessig svært viktig, og jeg opplever forslaget som konstruktivt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-30:
Jeg vedkjenner meg klart det utvalget, og det er ikke bare jeg som gjør det, Regjeringen gjør det også. Arbeidet med utvalget for sårbar infrastruktur er en helt logisk oppfølging av det arbeidet som skjedde i forbindelse med Willoch-utvalget, altså Sårbarhetsutvalget, som danner utgangspunktet for dette som den andre av to saker i tilknytning til det. I den forbindelse ønsker vi å få på bordet de vurderinger som der skal skje, og det venter jeg meg svært mye av. Jeg vil ikke kommentere enkeltområder, annet enn å konstatere at f.eks. det parti jeg er medlem av, i hovedstaden har bidratt til at man beholder Hafslunds nett under nasjonal kontroll. Jeg skal ikke kommentere det på noen annen måte enn at borgeren Dørum synes at det er en særlig interessant og riktig konklusjon.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-11-30:
Så vidt jeg skjønner, er det kun ett parti i denne sal som mener at vi skal ha et slikt departement, og det er Fremskrittspartiet. I sårbarhetsmeldingen, som ble behandlet her for to år siden, sa vi at vi ville satse på å bruke de strukturene vi hadde, styrke Justisdepartementets koordinerende rolle, lage et felles sekretariat for etterretningstjenester og sørge for at Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, som vi har fått, ble et forsterket direktorat, så på alle måter har vi gjort det Rita Tveiten etterlyser. Så er det en løpende debatt om hvordan man skal håndtere kriser, også når det gjelder konkrete hendelser. Det kan være viktige fredstidshendelser, som store ulykker og katastrofer, som vi følger ganske tett. Denne regjeringen har f.eks. tatt initiativ til – heldigvis nå med bred tilslutning – å sørge for at vi får et digitalt nødnett, slik at vi skal ha et godt samband. Vi vet at dette er livsviktig. Så på område etter område prøver vi å forholde oss til samfunnets måte å sikre dette på. Vi tenker dette «nedenfra og opp», men samtidig må vi være gode nok på toppen for å ha tilstrekkelig kontroll. Vi mener vi har det, men Stortinget har bedt oss se på det og gjøre et videre arbeid, og det vil selvfølgelig bli fulgt opp.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Det beste resultatet vi kan sitte igjen med etter å ha diskutert denne meldingen, er at det vil føre til organisatoriske endringer og en bevissthet hos alle som er borgere i samfunnet vårt. Resultatet av det Stortinget gjør i dag, er ikke bedre enn det vi i fellesskap greier å produsere. Det er kun gjennom en bevissthet hos enkeltindivider at vi greier å håndtere de utfordringene vi står overfor. En iboende egenskap mennesket har, er faktisk evnen til å håndtere vanskelige situasjoner. En kan f.eks. nevne folk som overlevde konsentrasjonsleirer under andre verdenskrig. Mennesket har en fantastisk evne til å overleve og hente ut ressurser vi ikke tror er der. Derfor mener jeg det er viktig at vi har en bevissthet i forhold til det. Så er det et annet element som er viktig. Gjennom vår aktive innsats ute, gjennom de vennene vi har ute i verdenssamfunnet, får vi også uvenner, som reagerer på våre bidrag med mottrekk mot oss. Derfor er det viktig at man er bevisst på at handlinger ute også vil kunne føre til eventuelle trusler på hjemmebane. Det må man være bevisst på: Når man gjør innsats i utlandet, kan det føre til mottrekk tilbake mot oss. Samtidig synes jeg det er viktig at man i meldingen setter i fokus de viktigste samfunnsbærende elementene, som å sikre et demokrati som fungerer, også i en gitt trusselsituasjon, forsyningssikkerhet av ulik karakter, helse, osv. – altså de grunnleggende elementene for at samfunnet skal fungere på den måten vi ønsker. En annen utfordring, som vi fikk eksempler på i vår bl.a. da Norge to ganger stod nevnt på Al Qaida-listen, er: Er kommunikasjonen mellom regjering og storting god nok når det gjelder de grep som blir gjort, og måten man håndterer slike trusler på? Justisministeren har sagt at han ikke er interessert i å komme til Stortinget for å snakke om enkeltpersoner. Det var heller ikke det som var meningen den gangen da noen fra Fremskrittspartiet påpekte dette, men det hadde vært veldig greit å ha hatt et forum hvor Regjeringen kunne ha lagt fram sine tanker om hvordan man skal håndtere dette, for å unngå at det skapes usikkerhet i samfunnet. Det er ingen av oss tjent med. Et annet viktig moment er å få klare styrings- og ledelsesstrukturer, slik at vi unngår at en mellomleder i en gitt sak sitter igjen med et ansvar som helt klart vil være politisk. Det synes jeg er en av de aller viktigste tingene man må ta tak i. Felles øvelser mellom politi og forsvar er man nødt til å ha, slik at man i fellesskap på en best mulig måte kan løse de oppgavene som måtte komme i framtiden. Her har vi både Forsvarets spesialkommando, FSK, og beredskapstroppen. I bunnen av det ligger det en annen utfordring, nemlig å ha en ideologisk forankring i måten å løse problemene på. Jeg tror at Forsvarets tilnærming til tider er atskillig skarpere enn den tilnærmingen politiet har. Jeg tror man har behov for å jobbe fram en fellesnevner i denne typen saker. Det vil begge etater være tjent med, og det vil også vårt samfunn som helhet være tjent med.
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2004-11-30:
Både i St.meld. nr. 17 for 2001-2002, med undertittel Veien til et mindre sårbart samfunn, og i St.meld. nr. 39 for 2003-2004, Samfunnssikkerhet og sivilt-militært samarbeid, understrekes det med få ord hva dette egentlig dreier seg om. Meldingene er en erkjennelse av at samfunnssikkerhetsarbeidet er en prosess som er i gang. Samtidig bekrefter meldingene at denne prosessen er kontinuerlig. Samfunnssikkerhet berører ikke bare Forsvaret eller bare politiet, men hele samfunnet. Samfunnssikkerhet er ikke bare en ferdighet, men en holdning – ja vilje til å bry seg om hverandre i det daglige. Dersom krisen oppstår eller katastrofen inntreffer, er det for sent å forberede seg. Hver enkelt av oss har ansvar for egen trygghet. Den som har ansvar i det daglige, har også best forutsetning for å kunne håndtere kritiske situasjoner. Nettopp av denne grunn er de daglige holdninger avgjørende for innsatsen i en krisesituasjon. Jeg tillater meg å si noe mer om totalforsvaret. Begrepet må ses i lys av samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet. Totalforsvaret omfatter utnyttelse av de militære og sivile ressurser for å opprettholde et organisert og funksjonsdyktig samfunn, beskytte befolkningen samt samfunnets verdier. Det militære forsvaret består av Forsvaret. Den sivile delen av totalforsvaret omfatter hele samfunnet med alle sine funksjoner som må fungere i krise og krig. Det er viktig å presisere at de totale ressurser som er tilgjengelige for å håndtere en krig, også skal kunne brukes ved vanskelige, kriselignende hendelser i fred. Ut fra dette vil det være behov for et mye tydeligere samarbeid mellom Forsvaret og samfunnet for øvrig i fredstid. Vi er under fem millioner mennesker i landet vårt. Vi kan ikke tillate oss å ha utstyr som øremerkes bare til ett spesielt formål, når det like gjerne kan nyttes til flere andre formål uten for store omkostninger. Redningstjenesten er et godt eksempel på dette gjennom 330-skvadronens aktiviteter. Justissektoren har ansvaret for redningstjenesten, men Forsvaret står for gjennomføringen av den de fleste stedene i landet. Det vil være flere områder hvor ressursutnyttelsen kan bedres til skattebetalernes fordel. Det er ikke et spørsmål om å avmilitarisere Forsvaret, ei heller et spørsmål om å gjøre justissektoren mer avhengig av Forsvaret. Snarere vil framtida kreve mer samhandling og bedre utnyttelse av både kompetanse og ressurser for å sikre samfunnet vårt mot trusler som terror og grov kriminalitet. En nyttig øvelse vil være å bevisstgjøre alle deler av befolkningen om hva den enkelte kan bidra med i sine daglige gjøremål. Det kreves langt mer enn å male et fiendebilde med utgangspunkt i en ytterliggående sekt eller religion og gjennom en slik handling åpne for økt frykt i samfunnet. I vår kamp mot terror og andre trusler kreves det mer samhandling og mindre stigmatisering.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Jeg tror ikke jeg tåkela, jeg tror jeg prøvde å klarlegge det som er de faktiske forhold, fordi det er skapt et inntrykk av at noen i denne sal ønsker å følge opp hele anmodningen fra NATO, inklusiv å delta i beskyttelsesstyrken rundt disse opplæringssentrene. Det er ikke tilfelle. Heller ikke Regjeringen vil følge opp hele anmodningen. Man vil sende noen få opplæringsoffiserer til Irak. Arbeiderpartiet og SV mener, og det er en forlengelse av den debatten vi hadde om hvorvidt vi skulle fortsette vårt engasjement i den multinasjonale styrken, at vi skal følge opp NATO-vedtaket ved å foreta opplæring på Jåttå i Norge, på NATOs eget senter. Det er det som er situasjonen i Stortinget. Det er også det som er situasjonen i NATO. Derfor vil jeg, som jeg sa i innlegget, advare mot å mene at alle de som står på det standpunktet, er NATO-fiendtlige, for da blir nesten halve NATO NATO-fiendtlig.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Det er et veldig viktig spørsmål, for jeg tror ikke at alminnelig handel, slik Norge har med Iran, bidrar verken til å stoppe atomvåpenprogram eller til å bedre stillingen for kvinner og barn i Iran. Det vil bare skje hvis man knytter betingelser til det, slik EU nå gjør. De sier: Vi kan åpne opp for handel og økonomi hvis dere avbryter utviklingen av atomvåpen. Da kan det fungere. Men jeg har også lyst til å legge til at uten en trussel i bakhånd, som også ligger der fra amerikanernes side, ville selvfølgelig ikke dette fungert. Men jeg vil advare mot bare å bruke det, for da maler man seg inn i samme situasjon som vi fikk med Irak. Nå må man prøve politikk og diplomati. Det gjør EU nå ved å kombinere disse to tingene. Det som er det norske økonomiske engasjementet i Iran, virker ikke med hensyn til disse tingene, det er et rent forretningsmessig foretak som man kan diskutere. Men det har ingenting med å endre på forholdene i Iran å gjøre, etter min oppfatning.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Jeg tror dessverre at det langt på vei er riktig. Derfor la jeg også vekt på at Irak ikke kan stabiliseres ved okkupasjonsstyrkene alene. Man må få hjelp fra andre, spesielt fra land i regionen. Derfor må man bedre forholdet til muslimene og få dem med på laget i denne kampen mot terror, og ikke piske opp stemningen ytterligere, som man ofte gjør. Dessuten må man ha en regional politikk der man ser på alle de andre konfliktene som spiller sammen her nå. Jeg framhevet Iran. Hvis man ikke får orden på konflikten med Iran, kan vi få en enda verre internasjonal krise enn den vi har nå. Det betyr ikke at man skal la Iran få spille fritt, men man må prøve politikk og diplomati. Jeg mener at Europa og USA må komme sammen og harmonisere sin politikk i forhold til hele regionen. Det er bare da den kan fungere. Derfor er det viktig nå at amerikanerne begynner å høre på europeerne og tar dem med på lag. Da vil det kunne bli en allianse som kan virke i den regionen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Det er mye i Høglunds innlegg som jeg er enig i. Det var mange gode ting der. Men så vidt jeg forstår, mener også han, i likhet med Inge Lønning, at den eneste rette måten å følge opp NATO-vedtaket på, er den som Regjeringen og flertallet går inn for. Det er bare da man er NATO-troverdig. Kan Høglund da hjelpe meg med å forklare hvorfor man ikke har gått inn for også å delta i beskyttelsesstyrken, som ble langt større i antall enn de opplæringsoffiserene som man skal ha? Hvorfor går ikke Fremskrittspartiet inn for at vi også skal sende folk til den styrken, hvis det er slik at man skal følge opp NATO-vedtaket? Jeg forstår ikke helt hvordan man har klart å oppkonstruere disse motsetningene rundt de forskjellige måter å se dette på. Men kanskje det er mulig å få hjelp av Fremskrittspartiet til dette.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Da Åslaug Haga begynte å snakke om nødvendigheten av å følge opp vedtak i NATOs råd, ble jeg veldig interessert, særlig sett på bakgrunn av forhistorien her og Senterpartiets holdning da. Men det jeg lurer på, er om Åslaug Haga også kan hjelpe til med å forklare det faktum at heller ikke Senterpartiet vil følge opp NATOs råd når det gjelder kanskje det viktigste, nemlig beskyttelsesstyrken for disse opplæringsoffiserene. Den skal nemlig være mye større i antall enn hva gjelder selve opplæringsoffiserene. Et vedtak i NATOs råd har altså mange elementer. Senterpartiet vil følge opp to av elementene, men ikke det tredje – altså det samme som Regjeringens syn. Er det slik at det hun nå sier om å følge opp NATOs råd, innebærer at Senterpartiet også vil åpne for at man skal delta i selve beskyttelsesstyrken, som kan telle rundt 1 300 mann?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Jeg synes det var kloke ord som nå kom fra en som tydeligvis kan statsmannskunsten, som er å ikke forsøke å skape eller oppkonstruere splid, men heller å søke enighet der det er. Hvis det finnes et dilemma for Stortinget i saken om Norges bidrag til NATOs vedtak, er det et dilemma som hele Stortinget har. Vi ønsker å bidra, men ingen vil bidra til å beskytte dem som skal bidra i Irak. Det vil vi overlate til andre. Det er et dilemma. Men nettopp på grunn av de kloke ord som statsministeren nå sa, vil jeg stille et spørsmål. Jeg tror han kanskje kan bidra til at man ser på den konflikten som er i NATO, som jeg mener er veldig alvorlig. Den har sitt utspring i at USA ikke forstår hvorfor dette er så vanskelig for mange NATO-allierte, mens heller ikke de NATO-allierte skjønner – tror jeg – eller legger stor nok vekt på hva man bør bidra med til felles beste. Dette kan utvikle seg til en dyp konflikt – den er det allerede. Hva kan man gjøre innen NATO for å bygge bro over disse konfliktene på sikt?
Inge Lønning (Høyre), 2004-11-30:
Jeg var litt forbauset over at utenrikskomiteens leder i sitt innlegg la så liten vekt på det som er den presserende og aktuelle problemstilling, nemlig: Hvorledes skal man sette Irak i stand til å takle sine egne stabiliseringsproblemer så raskt som mulig? Jeg har en viss forståelse for at utenrikskomiteens leder forsøker – å tåkelegge er kanskje for sterkt, men i hvert fall – å relativisere svært sterkt den litt oppsiktsvekkende konstellasjon som vi står overfor når det gjelder holdningen til Norges mulige bidrag til opplæring av sikkerhetsstyrker i Irak. Thorbjørn Jagland opererte med kategorien «vi andre», og den omfatter så vidt jeg kan skjønne, SV og Arbeiderpartiet. Hvordan Kystpartiet stiller seg, er kanskje ikke endelig avklart. Men det er jo en litt uvanlig konstellasjon når det gjelder norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, så jeg vil gjerne høre en nærmere begrunnelse for hvorfor Arbeiderpartiet har valgt å slå seg sammen med SV denne gang.
Inge Lønning (Høyre), 2004-11-30:
Jeg har ikke brukt ord som «avgrunn i norsk politikk». Da må representanten Blankenborg ha hørt noe som slett ikke ble sagt. Derimot påpekte jeg at det er en uvanlig konstellasjon i norsk politikk, og det går jeg ut fra at vi kan bli enige om. Det er til og med en meget uvanlig konstellasjon i norsk politikk at Arbeiderpartiet legger seg sammen med SV når det gjelder sentrale utenriks- og sikkerhetspolitiske spørsmål, og særlig når det gjelder forvaltningen av det norske NATO-medlemskapet. Det er en meget uvanlig situasjon. La meg også understreke at jeg selvfølgelig er enig i at alle de andre problemstillingene i regionen er vesentlige og skal håndteres. Det jeg argumenterte for, var at man ikke på den måten kan flytte oppmerksomheten bort fra det vi er nødt til å ta standpunkt til her og nå, nemlig Norges bidrag til oppbyggingen av en stabiliseringsstyrke som skal sette Irak i stand til å forvalte sitt eget samfunn.
Inge Lønning (Høyre), 2004-11-30:
Jeg mente ikke med min lille bemerkning å invitere til en debatt om første verdenskrig. Den kan vi ta under evighetens synsvinkel, ikke her og nå. La meg understreke at konsekvensen av det spørsmålet som ble stilt av representanten Bjørn Jacobsen, burde være at han helt og fullt slutter opp om det som var poenget i utenriksministerens redegjørelse, nemlig at Norge bør bidra til å skape en situasjon hvor de amerikanske styrkene så snart som mulig kan trekkes ut. Men forutsetningen for at det skal kunne skje, er jo at man har en irakisk regjering som er i stand til å håndtere sikkerhetssituasjonen i landet på egen kjøl. Det er det som er hele poenget med at Regjeringen ønsker at Norge skal forvalte sitt NATO-medlemskap på den måten at vi også bidrar til opplæringen av irakiske sikkerhetsstyrker på irakisk jord.
Inge Lønning (Høyre), 2004-11-30:
Svaret er nei. Denne uttalelsen refererte seg til den situasjonen som forelå da, nemlig krigen i betydningen det felttoget som ble gjennomført. Om det kan det knapt være mer enn én mening. Det fikk ikke den karakter som krigsmotstanderne profeterte på forhånd. Nå vet vi alle at situasjonen i Irak er en annen, for nå er det freden som er problemet, og ikke krigen, eller rettere sagt, det er fredssituasjonen etter at Saddam Husseins regime var nødt til å strekke våpen. Da er situasjonen en annen. Det er også i den situasjonen at jeg berømmet Senterpartiet for den realisme som ligger i at man ser nødvendigheten av at Norge forvalter sitt NATO-medlemskap på en aktiv og konstruktiv måte, slik at Norge aktivt bidrar til å bringe til veie en situasjon i Irak hvor landets egen lovlig valgte regjering etter januar neste år i løpet av rimelig tid kan ta hånd om sikkerhetssituasjonen i landet.
Inge Lønning (Høyre), 2004-11-30:
Jeg ble for så vidt litt beroliget av Kristin Halvorsens innlegg, for det var SV på sitt tradisjonelle, dvs. alenegang. SV har en annen oppfatning av Norges forhold til FN enn alle andre partier i denne sal i denne sak. Det kan man rolig konstatere. SV har helt klart en annen holdning enn Arbeiderpartiet også når det gjelder Norges NATO-forpliktelse. Det er ikke overraskende, for SV har jo fremdeles på sitt arbeidsprogram for inneværende periode at de skal fremme forslag om norsk utmelding av NATO, og det er jo ennå tid igjen. Men det Kristin Halvorsens innlegg var kjemisk fritt for, var svar på mitt spørsmål om hva som er SVs egen opsjon. Vi fikk vite alt som ikke er farbart i Irak. Det eneste vi ikke fikk antydning til svar på, er hvilken vei som er farbar. For eksempel fikk vi ikke en eneste antydning om at SV er tilhenger av at det skal avholdes valg i Irak i januar neste år.
Inge Lønning (Høyre), 2004-11-30:
Jeg registrerer at Åslaug Haga i sitt hovedinnlegg gjentok den replikken hun hadde til meg i replikkordskiftet. Jeg ser ikke noen grunn til å gå ytterligere inn på det, for det anser jeg som avklart fra min side. Jeg vil bare minne om at de perspektivene som ble holdt frem i den norske debatten på det tidspunkt, i mai, gikk på bl.a. en tredje verdenskrig og lignende saker. Så jeg tror for så vidt at den uttalelsen hun refererte, var betimelig nok. Det som imidlertid er langt mer interessant, er at det nå avtegner seg et bilde hvor de tre partiene som ønsker å fremstå som regjeringsalternativ, inntar tre forskjellige standpunkter i den aktuelle situasjon når det gjelder forvaltningen av norsk NATO-medlemskap. SV følger sitt vanlige spor. De ønsker at Norge skal stelle seg slik i NATO at NATO-medlemskap i praksis er null verdt. Arbeiderpartiet ligger på et underlig mellomspor. Der er jeg enig med Åslaug Haga. Men Senterpartiet er altså helt enig med Regjeringen når det gjelder forvaltningen av NATO-medlemskapet. Betyr det at Åslaug Haga ser for seg at i den fremtidige trekanten er det Senterpartiet som skal være garantisten for at norsk utenrikspolitikk ligger fast?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Jeg synes det var interessant at komitelederen viet så mye oppmerksomhet til Iran og situasjonen der. Han advarte mot en væpnet konflikt med Iran, og det er jeg hjertens enig i. Løsningen var handel og økonomi. Det må sies at Norge i den sammenheng gjerne har ligget i forkant, og vi har hatt en aktiv dialog med Iran. Statoil er som kjent engasjert. Samtidig har menneskerettighetssituasjonen, og for så vidt situasjonen med hensyn til atomvåpen, blitt stadig verre og mer bekymringsfull. Ser ikke representanten Jagland at den linje – i hvert fall i forhold til å forbedre vilkårene for kvinner og barn – er blitt verre i Iran?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Nå skal ikke jeg gi en oppskrift på hva som er påkrevd for å være en lojal NATO-alliert. Vi har tidligere ment at vi burde kunne bidra sterkere i Irak, og vi beklaget at vi måtte sende hjem den beskjedne styrken vi hadde der, i sommer. Samtidig er situasjonen slik at vi er under press, og vårt engasjement bl.a. i Afghanistan tilsier at vi ikke kan spre oss på altfor mange felt. Så det er den realpolitiske delen av det. Vi har ikke tidligere i denne debatten sagt at Arbeiderpartiet står utenfor sine NATO-forpliktelser, og jeg vil heller ikke forsøke å bidra til det nå. Vi bare erkjenner at vi vil strekke oss lengst mulig, og mener at vi oppfyller vår del, så får Arbeiderpartiet selv tolke hvordan de skal løse sin egen situasjon.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Jeg er enig med replikanten i at kun amerikansk militær tilstedeværelse aldri vil bringe fred til Irak. Uten at man får et troverdig og oppegående irakisk forsvar, politi osv., vil det aldri skje. De beste analyser jeg har sett når det gjelder det, er at irakerne først mot slutten av neste år vil være noe i nærheten av en slik situasjon at de kan ta et større ansvar. Inntil så skjer, ser ikke jeg noen annen løsning enn at amerikanerne, og gjerne andre, må ta et ansvar for situasjonen på bakken. Men jeg er helt enig i at det er ingen langsiktig løsning, og at det først vil være den dagen Iraks egne vil kunne håndtere situasjonen, at vi vil kunne se noe i nærheten av en bedret situasjon på bakken. Og intelligens eller ikke intelligens: Amerikanerne vil uansett alltid bli oppfattet som okkupanter, og vil dermed ikke ha den nødvendige legitimitet i forhold til sivilbefolkningen.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Som jeg tidligere har sagt, er jeg enig med representanten Halvorsen i at amerikanske militære ikke kan vinne den endelige freden på bakken. Det må irakerne selv gjøre. Men det forutsetter at irakerne er rustet til det, at de er trent til det. Det er greit nok at man kan mene at NATO ikke skal påta seg den oppgaven. Men hvem skal påta seg den oppgaven? Hvor i Irak skal de komme fra, de som tross alt skal gi innbyggerne en viss grad av trygghet og sikkerhet? Vi snakker om politi. Vi snakker om militære. Det er ikke bare en kamp mellom ulike retninger. Vi snakker om at det er blitt en reell terrortrussel. Så kan vi sikkert være uenige om hvordan den terrortrusselen har oppstått. Men situasjonen er alvorlig nå, og den må håndteres. Vi kan godt være enige om at det er ulike måter å angripe dette på, med vestlige styrker i Irak. Men er det tross alt ikke fornuftig å gi et bidrag til opptrening?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
Statsministeren – og utenriksministeren i sin redegjørelse – kom inn på hvor viktig det er å få etablert et demokrati. Det er vi hjertens enig i. Samtidig vil jo dette bli en «øy» med demokrati, omringet av mer eller mindre totalitære stater. Statsministeren pekte på utfordringen i Iran, det vi står overfor der. Han pekte på at EU nå har en politikk overfor Iran i forhold til atomprogrammet, osv. Men ut fra den regionale settingen og Irans betydning: Hva slags politikk har Norge for å møte utfordringene i forhold til demokrati, menneskerettigheter og atomtrussel?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Lederen i utenrikskomiteen holdt et interessant og nyansert innlegg om situasjonen i Irak og Midtøsten. Fra SVs side deler vi fullt ut komitelederens bekymring for konflikten mellom Israel og Palestina, og er helt enig i at hvis man virkelig skulle gjøre noe for å bekjempe terror, tok man utgangspunkt i å finne en rettferdig fred for palestinerne. Vi er også enige om at Norge ikke bør bidra til opplæring av soldater i Irak. Jeg skal komme nærmere tilbake til SVs standpunkt i mitt eget innlegg. Men jeg ønsker å utfordre utenrikskomiteens leder i forhold til det som er USAs rolle i Irak pr. i dag. Fra flere hold kommer det stadig oftere en sterk bekymring over at USAs tilstedeværelse i Irak er en del av problemet framover fordi de trigger mer motstand enn de løser. De ses fortsatt på som en okkupasjonsmakt. Også fra konservative hold i USA begynner man nå å se at USA er en del av problemet og ikke en del av løsningen. Hva er utenrikskomiteens leder sin oppfatning om det?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Jeg slutter ikke å forundre meg over hvor enkelt representanten Inge Lønning prøver å gjøre det for seg. Hvis situasjonen er slik som stadig flere konservative amerikanere – medlemmer av det republikanske parti, Høyres søsterparti i USA, Bush’ eget parti – sier, at USAs tilstedeværelse i Irak er en del av problemet og ikke en del av løsningen, er det jo merkelig at ikke Inge Lønning også begynner i hvert fall å tenke tanken at det kanskje kan være et snev av sannhet i det. Det er den problemstillingen som vi fra SV mener er viktig å diskutere. For uten en legitim politisk løsning i Irak er det begrenset hva man kan klare å oppnå med militære virkemidler. Dette er altså ikke noe som SV er alene om å mene i norsk politikk. Det er mange som deler den analysen. På et eller annet tidspunkt må Høyre også få opp øynene.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Først har jeg lyst til å berømme representanten Høglund i debatten, for jeg synes at han framstår langt mer nyansert enn det Høyres egen talsperson faktisk gjør, og stiller mange spørsmål om hva som faktisk virker, i forhold til å bygge fred og et sivilt legitimt styre i Irak framover. Det er det grunn til å ha. Det er jo noe av problemet. Det er helt opplagt at man trenger både irakiske politistyrker og irakiske militære som har legitimitet i befolkningen. En hovedproblemstilling er: Vil de få det, når alle ser at de så langt kriger side om side med amerikanske soldater, som oppfattes som en okkupasjonsmakt? Og vil de få det under opplæring fra NATO, der USA også deltar sterkt sammen med andre NATO-land? Det er det grunn til å sette store spørsmålstegn ved. Derfor tror jeg at den diskusjonen som dreier seg om å få inn sikkerhetsstyrker fra ulike muslimske land, er en diskusjon som bør gå videre. Kan man tenke seg at det er andre som kan lære opp irakiske soldater? Det tror jeg er viktig å diskutere.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Jeg vil protestere overfor representanten Lilletun. Vi gjør det ikke enkelt for oss. Vår oppfatning av Sikkerhetsrådets resolusjon 1546 er at det er en resolusjon i Sikkerhetsrådet som som sådan har legitimitet i det internasjonale samfunnet. Men den har jo ikke legitimitet i Irak. Det må jo være en veldig stor utfordring også for representanten Lilletun og Kristelig Folkeparti, for det er nemlig der den skal virke. Hvis det fremdeles er slik at store deler at den irakiske befolkning ser på USA som en okkupant som ikke har legitimitet, er det en del av problemet. Det er jo i den situasjonen vi nå står. Så til spørsmålet om hvorvidt USA skal trekke seg ut umiddelbart. Vår oppfatning er at man bør starte nedtrappingen og tilbaketrekkingen av USAs styrker samtidig som man får på plass en politisk løsning som har større legitimitet i Irak enn det dagens løsning viser. Men dette er en meget vanskelig situasjon, for USA har gått til en krig som har gjort vondt verre i Irak.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Jeg er enig med statsministeren i at den store utfordringen nå er å se framover i Irak. Det som er det store paradokset, er at stadig flere, både i USA og utenfor, ser at USAs nærvær øker motsetningene og motstanden i Irak og gjør det vanskeligere å få på plass et legitimt framtidig sivilt styre. I denne situasjonen er Norges svar å bidra til å gjøre vondt verre. For det er vel ikke slik at de NATO-landene som faktisk kommer til å delta med opplæring i Irak, kommer til å bli sett på som noe annet enn USA? Tvert imot vil det være slik at noen få norske offiserer vil være under amerikansk beskyttelse og kommer til å bli sett på som en del av en okkupasjonsstyrke. Hva er statsministerens vurdering av situasjonen? Deler han den bekymringen som nå kommer fra stadig flere hold i USA, om at USAs tilstedeværelse øker motstanden og motsetningene i Irak? Og: Hvorfor i all verden skal man i Norge gjøre alt man kan for å klistre seg tettest mulig opptil USA i en slik situasjon?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Jeg er forundret over hvor lett statsministeren tar på følgende forhold: Norge kommer eventuelt til å delta i opplæring av irakiske soldater i Irak som ett NATO-land, mens mange andre NATO-land sier nei. For alle praktiske formål kommer irakere til å se på Norge som en del av USAs nærvær i Irak og som en del av en okkupasjonsstyrke. Nå er erkjennelsen i mange land den at USA er en del av problemet og gjør vondt verre. Norges svar på det er altså å bidra til å gjøre vondt verre. Isteden kunne Norge tenkt at man kunne bidra på sikt i en situasjon der det ikke ble satt likhetstegn mellom Norge og USA i Irak, og der Norge som sådant kunne ha investert mer i det som kunne være et sivilt styre og en legitim situasjon framover. Er det virkelig slik at statsministeren tror at i Irak kommer irakere til å se stor forskjell på USAs og Norges deltakelse?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Det er ikke uvant kost at spydighetene hagler over SV når utenriksministeren diskturer Irak. Det er ikke uvant kost at vi kalles både «seminarparti» og «kommentatorer» når vi sier i norsk politikk det som altså er en diskusjon som pågår i USA, i mange EU-land og i mange NATO-land. I denne situasjonen har SVs standpunkt støtte f.eks. fra den franske regjering, den tyske regjering, den spanske regjering, den greske regjering og fra den belgiske regjering. De som eventuelt Norge skal delta sammen med i en NATO-styrke i Irak, er Danmark, Italia, de baltiske land, Romania og Bulgaria. Jeg lurer på om utenriksministeren er enig med dem som fra mange hold i USA sier at USAs tilstedeværelse øker motsetningene, hisser opp motstandsgruppene og gjør det vanskeligere å få til en fredelig løsning. Hva er utenriksministerens vurdering av det, og hvorfor i all verden mener han at Norge i den situasjonen og den diskusjonen som nå pågår i NATO, på død og liv skal knytte seg til USA?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Jeg er egentlig ganske rystet over hvor lite utenriksministeren går inn i realitetene. Realitetene rundt Sikkerhetsrådets vedtak 1546 er: Ja, det har legitimitet. Det er vedtatt i Sikkerhetsrådet. Men nei, det har ikke legitimitet i Irak. Realitetene er at stadig flere ser at USA gjør vondt verre i Irak, for de ses på som en okkupasjonsmakt. Det er mangel på økonomisk og sosial framgang. Det er vanskelig å se at USA kommer til å være en del av løsningen framover. Derfor er det også vanskelig å se at opplæring av irakiske soldater i NATO-regi, som kommer til å ses på som sterkt knyttet til USA, kommer til å ha en legitimitet i forhold til å bygge et sivilt styre framover i Irak. Dette er ikke noe som SV har funnet på. Dette er en diskusjon som går internasjonalt. Dette er noe som republikanere i USA sier. Dette er ikke noe som utenriksministeren trenger å marginalisere som uinteressant seminarvirksomhet. Jeg ønsker å vite hva utenriksministeren faktisk mener om at vi er i en så alvorlig situasjon, på kanten av borgerkrig, i nærheten av et valg som kommer til å bli boikottet av mange i Irak, tett knyttet til det som nå ses på som å være hovedproblemet.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Dette var eit innlegg med ein litt merkeleg start, og med ei kraftig avslutning. Det inneheldt for det første ei ganske opplagt forklaring på at ein diktator er ein diktator. Men det var no eingong ikkje fordi Saddam Hussein var ein diktator, at USA gjekk inn i Irak, iallfall burde det ikkje ha vore det. Det burde vere heilt klart at det ikkje var årsaka til angrepet. Det andre er at det er sagt at Irak-spørsmålet ikkje kan løysast aleine. Og det må vere ganske innlysande at ein ikkje stabiliserer situasjonen i Irak utan å sjå på det som skjer omkring. Det var nettopp det som gjorde at Tony Blair drog sporenstreks til USA etter presidentvalet for å få sett Palestina-spørsmålet på dagsordenen, fordi ein ikkje kan ta Irak aleine. Det må vere slik at også Inge Lønning ser på forholda rundt Irak som ein vesentleg del av løysinga, og at vi ikkje kan seie at det har oppstått ein avgrunn i norsk politikk på grunn av ti til tjue mann som skal ned og drive opplæring, samtidig som heller ikkje Regjeringa ønskjer å delta i vern av desse folka. Det er ei tolking av vedtaket, også det Regjeringa har gjort. Det har vore mange vedtak i Tryggingsrådet som Høgre og Regjeringa har tolka på sin måte, og som ein har tolka dit hen at dei ikkje er verde å følgje opp.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Eg skal først få takke representanten Lilletun for at han tok seg tid til å forklare oss kva utanriksministeren sa i utgreiinga si. Det var ein utførleg kommentar. Men vi var faktisk stort sett samde i det utanriksministeren sa i si utgreiing. Det var heller ikkje utanriksministeren som bringa på bane spørsmålet om tolking av NATO-vedtak, om den tolkinga som Regjeringa legg til grunn, er den rette, eller om den tolkinga som Arbeidarpartiet legg til grunn, er den rette. Eg oppfatta det slik at Lilletun er heilt på line med representanten Høglund, at begge vurderingane er godt innafor den oppmodinga som har komme frå NATO, og som er vedteken i NATO, også med norsk stemme, og at ein dermed kan avlyse den debatten som representanten Lønning starta på tidlegare i dag, i og med at han er den einaste som har slått til lyd for at ein her kan reise spørsmål om NATO-lojaliteten.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-11-30:
Det er verdt å notere seg den observasjonen som utanriksministeren gjorde heilt til å begynne med. Eg vil forsterke den, i og for seg, fordi eg trur at vi nesten aldri har hatt eit så samla storting i ei konkret sak som gjeld Irak. Det er ein gradsskilnad, som han seier, nokre ville gått lenger, vi ville gått litt kortare. Men når det gjeld spørsmålet om å bidra eller ikkje bidra, er det faktisk, som utanriksministeren sa, eit parti som ikkje vil bidra. Eg har også lagt merke til eit element til i utgreiinga til utanriksministeren som eg berre vil understreke, og det er at han seier at vi skal unngå ei glidande utviding av NATOs engasjement. Den setninga bør understrekast, hengjast opp på veggen og gjentakast stadig vekk utover, fordi vi er inne i ei hengemyr. Det gjeld å passe på at ein ikkje forpliktar seg lenger enn det ein er klar over konsekvensane av. Til slutt til noko som gjeld regionen elles, og dei ulike tilnærmingane som har vore til Iran frå USA og Europa. Kanskje har dei fylt ut kvarandre, men eg tek det for gitt at den norske regjeringa kastar si tyngd inn på sida til dei europeiske landa for å få ei forhandlingsløysing når det gjeld Irans atomtrussel.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Representanten Lønning har heilt rett i at det var rundt 1920-talet – i 1917 – at dei problema som vi i dag diskuterer, oppstod. Då Storbritannia inntok Bagdad i 1917 og Frankrike delte Syria og Libanon, osv., hadde USA faktisk ei progressiv rolle i den regionen, mens vi no ryddar opp og prøver å finne vegen ut av konsekvensane av USA sin nye politikk, nemleg ei forkjøpsdoktrine, som er det siste USA har å bidra med. Samtidig ser vi at det blir tenkt nytt også i USA. Fleire og fleire sikkerheitsekspertar seier no at i større og større grad er okkupanten, nemleg USA, blitt ein så stor del av problemet at ein så raskt som mogleg bør begynne å trekkje seg sakte, men sikkert ut, for i den samanhengen å få inn andre, demokratiske, utviklande krefter. Kva er representanten Lønning sitt syn på det, og har det gått opp for representanten Lønning at fleire i USA hevdar dette?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-30:
Vi braut jo med den atlantiske utanrikspolitiske orienteringa vår då vi gjekk imot krigen. Det gjorde vi saman med mange andre NATO-land. Vi har i debatten i dag fått fram at det må meir til enn militær slagkraft. Det må nokre politiske grep til for å få ei løysing i Irak. Og vi er truleg tilbake der vi skal vere, at eit reelt politisk FN-spor skal inn i biletet. Vi veit jo at vi har engasjert oss mindre og mindre i FN, samtidig som Regjeringa, og ikkje minst statsministeren, bruker å uttrykkje at FN er vår hovudsatsing. Men kva tid kan vi vente at Kristeleg Folkeparti kjem tilbake på det reelle FN-sporet også i denne samanhengen, nettopp ved å få USA til å trekkje seg meir og meir ut militært og få inn ei politisk løysing som må inkludere FN, slik at ein då vil kunne oppnå ein reell legitimitet for FNs vedtak også blant befolkninga i Irak?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-11-30:
Senterpartiet får godord fra visepresident Lønning i dag, og det er ikke hverdagskost. Men Senterpartiet har også måttet tåle beinhard kritikk fra Høyre og Inge Lønning i forhold til vår konsekvente motstand mot krigen i Irak. Representanten Lønning «cashet» inn en seier i forhold til krigsmotstanderne i mai 2003, da han uttalte følgende: «Krigsmotstanderne tegnet et skrekkbilde uten rot i virkeligheten». Nå går det fra vondt til verre i Irak, som utenriksministeren bekreftet i sin redegjørelse. Mitt spørsmål til representanten Lønning er ganske enkelt: Angrer han på sin uttalelse fra mai 2003?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-11-30:
I forhold til representanten Lønnings innledende kommentarer kan ikke jeg erindre at det var snakk om fare for en tredje verdenskrig, og at det var krigsmotstandernes argumentasjon rundt krigsutbruddet. Men det krigsmotstanderne var bekymret for, og som de gav klart uttrykk for, var at det var en reell fare for at Irak kunne fragmenteres gjennom et militært angrep på landet, og at vi kunne få en stor konflikt i regionen. Og det er et faktum at pr. i dag har vi ikke kommet dit hen at vi kan si at den faren ikke er til stede. Det må være et betydelig tankekors for dem som «cashet inn» seieren i mai i år. SVs NATO-motstand er kjent. SV har erkjent at hvis det skal bli en sentrum-venstreregjering, må de akseptere å regjere på basis av et NATO-medlemskap, akkurat som Senterpartiet må akseptere å regjere på basis av EØS. I denne saken som vi diskuterer i dag, har jeg konstatert at forskjellen mellom Arbeiderpartiet og Senterpartiet ikke er meget stor.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-11-30:
Det er to forhold som gjør at Senterpartiet er rede til å akseptere en beslutning som eventuelt kommer fra Regjeringa om at vi skal stille opp i forhold til å trene sikkerhetsstyrker inne i Irak. Det ene er at når Regjeringa har sittet i Brussel og stemt for et vedtak som innebærer dette, bør vi definitivt følge det opp. Vi er bekymret for en utvikling i NATO hvor man sitter i NATOs råd og fatter beslutninger uten at medlemslandene er villige til å følge dem opp i praktisk politikk. Dette har vært FNs problem opp gjennom tidene, og det må ikke skje innenfor rammen av NATO. Som gode NATO-tilhengere er vi opptatt av at vi skal følge opp vedtak i NATOs råd. Det andre ligger i det som er situasjonen på bakken i Irak. Hvis vi skal greie å komme dit hen at amerikanerne og britene trekker seg ut av Irak, er Irak helt avhengig av å ha fungerende sikkerhetsstyrker og et fungerende politi.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-11-30:
Jeg forstår at Arbeiderpartiet er litt såre over denne diskusjonen knyttet til deres NATO-lojalitet. Jeg stiller ikke spørsmål ved deres NATO-lojalitet. Jeg bare konstaterer at det er et lite paradoks knyttet til at det er mulig for Arbeiderpartiet å støtte at vi skal ha norske soldater i Irak under britisk kommando, men ikke at vi kan ha norske militære til å trene opp irakiske sikkerhetsstyrker i Irak innenfor rammen av et reint NATO-oppdrag. Det syns jeg er et paradoks. Men så har jeg også klart gitt uttrykk for at jeg ikke opplever at det er en vesentlig eller dramatisk forskjell på den linja som Arbeiderpartiet har lagt seg på, og den linja som Regjeringa ligger på. Vi har bare forbeholdt oss retten til å påpeke paradokset.