Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2009-05-07:
I sin fyldige redegjørelse satte utenriksministeren fokus på krisen i verdensøkonomien og hevdet at denne utfordret EU som organisasjon. Han slo videre fast at det var liten tvil om at EU hadde bidratt til samordning, og at EUs regelverk hadde bremset opp proteksjonistiske fristelser. Jeg er enig med utenriksministeren i disse betraktninger, og deler også hans syn på at det også er klare grenser for hva man kan forvente av EU-samarbeidet, da viktige deler av medlemslandenes finanspolitikk og økonomiske politikk er nasjonalstatenes eget ansvar. Finanskrisen rammer landene i EU/EØS-området ulikt, og det er selvfølgelig motsetninger i interesser mellom de ulike land. Det er ofte i vanskelige tider man oppdager hvem som er seg selv nærmest, og vi har derfor sett ulike forsøk fra medlemsland som posisjonerer seg og sine nasjonale interesser. Det har derfor vært utfordrende å få medlemslandene til å gå i takt og trekke i samme retning, men man har likevel i stor grad klart å lykkes i å føre en samlet politikk for å motvirke finanskrisen. Uten at vi i dag skal dra i gang noen debatt om vår tilknytningsform til EU-samarbeidet, er det utfordrende for Norge som ikke-medlem å gjøre sin stemme gjeldende i ulike sammenhenger. Jeg vil derfor understreke at Regjeringen må ha sterkt søkelys på disse utfordringene og benytte så vel formelle som uformelle kanaler for å påvirke utviklingen med våre innspill. Jeg vil også i den forbindelse vise til den debatten vi tidligere har hatt i Stortinget om hvordan vi innenfor dagens tilknytningsform kan komme tidligst mulig i inngrep med sakene også på det parlamentariske nivå. En av de åpenbare konsekvensene av finanskrisen er sammenbruddet i den islandske økonomien, med etterfølgende politisk krise og nyvalg på parlamentsmedlemmer. En søknad om EU-medlemskap fra Island, som ble aktualisert i går, kan få betydning for EØS-samarbeidet, og jeg er derfor tilfreds med at Regjeringen vil foreta en grundig vurdering av hvilke konsekvenser det kan få for Norge. Så til mitt gamle fagfelt, energi. Utenriksministeren peker i redegjørelsen på at spørsmålet om energisikkerhet nå har fått enda større plass i europeisk politikk. Gasskonflikten mellom Russland og Ukraina har medført at det nå er mye større fokus på energi- og forsyningssikkerhet i EU. EU-toppmøtet i mars fattet vedtak om å styrke energiinfrastrukturen i Europa, noe som innbefatter både elektrisitets- og gassforsyningsnett. Norge er en betydelig leverandør av energi til EU. Vi har stor og økende gasseksport til det europeiske markedet, og vi blir oppfattet som en stabil og seriøs leverandør av energi. Fra norsk side må vi se mulighetene som ligger foran oss, bruke den goodwill vi gjennom mange år har opparbeidet, og ta høyde for å ta enda større andeler av det europeiske energimarkedet. Dette betyr at vi ikke bare må satse på gass i rør til Europa, men også sørge for at våre ambisjoner om å bli store innen LNG-markedet må realiseres raskt. Vi slutter oss til Regjeringens målsetting om å bidra til et mest mulig stabilt marked for gass i Europa, og at dette best kan oppnås i tett og tydelig dialog mellom leverandører og kunder. Vi har også merket oss Regjeringens retorikk rundt satsingen på fornybar energi. Der slår man fast at vår høye andel fornybar energi betyr at vi har færre muligheter for omlegging enn andre land, og fortsetter: «Samtidig er våre naturgitte forutsetninger for produksjon av ny fornybar energi til stede». Videre: «Vi har fortsatt muligheter til å utvikle vannkraften.» Jeg synes dette var oppsiktsvekkende og vil be utenriksministeren gjøre rede for om Regjeringen nå har snudd 180 grader og igjen vil støtte vannkraftutbygging, etter å ha kjempet imot dette i en årrekke og hevdet at tiden for vannkraftutbygging i Norge var over.