Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2012-11-22:
Jeg skal snakke litt overordnet, for dette handler om en helhetlig familiepolitikk. Først: Barn er en gave og noen små mirakler, og jeg mener at det er statens oppgave å legge til rette for at familiene får de barna de ønsker seg. Det er statens oppgave å legge til rette slik at dårlig økonomi og dårlige rammebetingelser i livet ikke er et hinder for å få barn. Dette gjøres med gode permisjonsordninger og full barnehagedekning, med ordninger som gjør at det går an å ha familie og samtidig ha andre oppgaver, som arbeid og studier. At denne politikken virker i Norge, er det ingen tvil om. Antall barnefødsler i Norge ligger godt over tall fra Sør-Europa, hvor særlig kvinner må velge mellom arbeid, studier og familie. Vi må være villige til å foreta endringer der det er behov for det. I dag sier veldig mange kvinner: Jeg vil først ha fast jobb, og så vil jeg gjerne ha barn. Derfor utsetter kanskje for noen det å stifte familie litt for lenge – lenger enn de ønsker. Det er viktig å legge til rette for at man kan få barn i studietiden, først og fremst fordi barn og familie er et gode i seg selv, men også fordi samfunnet trenger hvert eneste barn. Det tilsier den demografiske utviklingen. Det blir flere og flere eldre i dette landet. Der det rundt 1970 var fire yrkesaktive bak hver pensjonist, vil det i 2030 være om lag to. Det påvirker generasjonsregnskapet. Det er samfunnets liv: Det går ut på at vi får fra staten når vi er unge, at vi betaler inn til fellesskapet når vi har sterk rygg og kan arbeide, og at vi får igjen når vi blir seniorer. Dette regnskapet må gå i hop. Skal vi finansiere velferdssamfunnet for våre barn i framtiden, bør vi ha flere barn samtidig som vi håndterer arbeidsinnvandring på en klok måte og har politikk som gir arbeid til alle. Høyresiden har et annet syn på tilrettelegging for familien. De vrir midlene fra gode ordninger i fellesskapet til løsninger som ikke garanterer for familiens muligheter til å ha barn – eksempelvis ved dyrere barnehager, som var en del av den forrige regjeringens politikk. Høyresiden kaller dette nye ideer og valgfrihet. Men det høyresiden ikke sier, er at det ligger ingen valgfrihet i det å ikke ha et fellesskap som sikrer familien. Har man for dyre barnehageplasser, har man ikke noe å velge mellom. Det er synd at Kristelig Folkeparti har valgt å ikke støtte et regjeringsalternativ som i det store sikrer familien, men støtter ideer om gamle løsninger. Jeg lurer på hva Kristelig Folkeparti kan garantere i familiepolitikken – herunder for studenter – i en løsning med en ny regjering. Statsråden har på en fin måte redegjort for de løsninger som vil bidra til at flere kan få barn i studietiden. Jeg gjentar ikke dem. Løsningene er bra og sikrer valgfrihet for en gruppe mennesker som ønsker å velge en annen vei enn det vi ser på som den tradisjonelle, eller vanlige, når det gjelder det å stifte familie. Samtidig nevner hun at det gjenstår arbeid, og jeg synes det særlig er tiden med barna det gjenstår arbeid med – at familien skal få tid sammen. Ved at vi har endret den generelle familiepolitikken, blir vi troverdige i det vi nå sier vi vil gjøre for studentene.