Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-10-21:
Jeg takker også for denne interpellasjonen, sjøl om det er en tendens til at interpellanten gjør temaet noe større enn det jeg faktisk har tid til å svare på. Nå ble det også reist spørsmål om vold mot de ansatte, tolkeutgiftene, egne fengselsavdelinger og om fengselet som sådant virker preventivt, og det ble også, til alt overmål, reist spørsmål om å begrense den utenlandsk relaterte kriminaliteten. Jeg ber om forståelse, for jeg syns dette er veldig interessante temaer. Men det er interpellert om soningsoverføring som sådan og hva slags tiltak vi ønsker å iverksette. Så jeg må av tidsmessige grunner forholde meg til det. Det er på det rene at vi har en økning av antallet soningsoverføringer, og at dette er et prioritert mål for regjeringa. Sjøl om antall overføringer har vært varierende de senere år – 26 stykker i 2007, 12 i 2008 og 30 i 2009 – er tallet heldigvis økende. Hittil i år – og det er siste tall fra i dag – er 31 personer overført til soning i hjemlandet, samtidig som det er fattet vedtak om overføring i ytterligere fem saker. Det er en god del fengselsdøgn som vi sparer på dette. Jeg tror tilbakeføringen til et kriminalitetsfritt liv etter soning blir best dersom straffen gjennomføres der vedkommende skal løslates. For å øke antallet overføringer trenger vi både tiltak som kan styrke samarbeidet med andre land, og tiltak som er egnet til å effektivisere vår egen saksbehandling. Jeg har iverksatt, og vurderer å iverksette, følgende tiltak: Effektivisering av saksbehandlinga i Norge. Det har det absolutt vært grunnlag for å gjøre. Her står vi overfor en av de store utfordringene, å få flere sektorer i justissektoren til å dra sammen, enten man er politijurist, etterforsker, jobber i UDI eller for den saks skyld i kriminalomsorgen. De tiltakene som er iverksatt, omfatter bl.a. frister og forenklede saksbehandlingsrutiner for å motvirke liggetid og forventes å forkorte saksbehandlingstiden i Norge betydelig. Det er noen av grunnene til at vi har økende tall. Regjeringa vil at utenlandske borgere som begår kriminalitet i Norge, skal pågripes, pådømmes og utvises så raskt som mulig. Vi har i år styrket politiets arbeid på utlendingsområdet gjennom en omfattende tiltakspakke. Per 31. august 2010 hadde Politiets utlendingsenhet uttransportert til sammen 411 straffedømte utlendinger, som da var ferdig sonet. Det er også et viktig aspekt i dette. I august var 60 av 541 tvangsmessig uttransporterte straffedømte, altså bare i august. 31 utenlandske innsatte er, som tidligere nevnt, overført til soning i hjemlandet hittil i år. Dette er veldig viktig arbeid, og jeg tror dette er noe av årsaken til at vi også ser nedgang, særlig i den mobile vinningskriminaliteten. I henhold til den europeiske overføringskonvensjonen, som interpellanten var inne på, er det mottakerlandets politimyndighet som sjøl henter den domfelte. Tida mellom vedtak om soningsoverføring og uttransportering varierer, og det er eksempler på at det kan ta opptil tre måneder fra vedtak om overføring er fattet, til beslutning blir effektuert. Jeg vurderer derfor nå å etablere en ordning der Norge ved Politiets utlendingsenhet påtar seg ansvaret for uttransporteringen. Etter EUs rammebeslutning om soningsoverføring vil det land hvor domfelte overføres fra, bli pålagt ansvaret for uttransportering. Etablering av en eventuell transportordning vil være en tilpasning til denne framtidige rammebeslutningen. En endring i utlendingsforskriften som gir politiet hjemmel til å sende forhåndsvarsel om utvisning allerede når det tas ut tiltale, er nå på høring. På denne måten vil utvisningsvedtak, som bl.a. er en forutsetning for soningsoverføring ved tvang, kunne foreligge på et tidligere tidspunkt – helt nødvendig, etter min mening. I lov om overføring av domfelte gis det hjemmel til å inngå bilaterale avtaler om soningsoverføring. Etter overføringsloven er det imidlertid i dag ikke hjemmel for å inngå bilaterale avtaler som gir muligheter for tvangsoverføring til hjemlandet i situasjoner hvor det ikke foreligger rettskraftig utvisningsvedtak. Dette er uheldig, og jeg arbeider derfor med en lovendring med den hensikt å utvide muligheten til å inngå slike avtaler. Jeg har tatt initiativ til å inngå bilaterale avtaler om soningsoverføring med noen sentrale stater som Norge overfører domfelte til. Det gjelder først og fremst de tre baltiske landene og Romania. Vi har et behov for avtaler som legger større forpliktelser på statene til å godta soningsoverføring, og som samtidig legger opp til enklere saksbehandlingsprosedyrer og enklere vilkår for å overføre. EUs rammebeslutning om soningsoverføring som trer i kraft i EU i desember 2011, dreier seg om nettopp dette. Regjeringa ønsker derfor en tilslutningsavtale til EUs rammebeslutning om soningsoverføring. Når det gjelder dette arbeidet, har vi valgt – i første omgang – overfor EU å prioritere tilslutning til Prüm-avtalen. Det har vi som kjent fått. Den avtalen er jo signert. Hele tida etter at signatur for politisamarbeidet var på plass, har vi arbeidet meget aktivt med å melde Norge på når det gjelder tilslutning til rammebeslutningen om soningsoverføring, som i stor grad dreier seg om å akseptere hverandres beslutninger, straffedommer, og som bidrar til en langt enklere saksprosess og setter tidsfrister, som jo er en akilleshæl i mange av disse sakene. Jeg er glad hvis Høyre, med sine søsterpartier i Europa, kan ta opp dette og gi oss drahjelp opp mot dette, fordi det har vært noe motstand mot at et tredjeland skal kunne slutte seg til denne rammebeslutningen. Det er det nok mange årsaker til. Men samtidig vil jeg si: I de møtene jeg har hatt både med kommissæren på feltet og også bilateralt med mange land – og jeg skal drøfte spørsmålet med mange av mine kollegaer også nå i høst – opplever jeg vel egentlig stadig en mer og mer positiv holdning til at Norge også skal ta del i dette arbeidet og ikke bli et utenforland når det gjelder spørsmål om soningsoverføring, som jo faktisk vil kunne bidra til at folk søker seg hit for å begå kriminelle handlinger, med lav risiko for å kunne bli tilbakesendt til hjemlandet for soning. Så jeg må si at jeg er optimist i forhold til dette, men det er et langt lerret å bleke, akkurat som politisamarbeidsavtalen var det. Men samtidig så vi at vi lyktes til slutt. Så er det jo kjent, og det er viktig, at en avtale om soningsoverføring med Romania ble signert den 20. september i år. Jeg er stolt over og glad for det arbeidet som Justisdepartementet og mine ansatte har gjort i denne sammenheng. Jeg har flere ganger vært i Bucuresti i Romania, og jeg er også veldig fornøyd med hvordan vi ble møtt av rumenske myndigheter. Det er en åpenhet og en vilje til ikke bare å signere avtale, men den skal jo også fungere. Jeg må si at mye av det jeg har hørt, både gjennom komiteen og også gjennom bilateral kontakt, er veldig positivt, sjøl om komiteen på sin reise og vi, når vi har vært der nede, ved øyesyn har sett – og vi vet – at de har betydelige utfordringer i sin egen kriminalomsorg. Det gjør jo sitt til at det er viktig at vi også kan kanalisere noen av EØS-midlene inn i dette feltet. Den bilaterale avtalen innebærer at Romania pålegges en større forpliktelse enn i dag til å akseptere en anmodning om soningsoverføring. Samtidig er det inntatt saksbehandlingsfrister som forplikter partene til å behandle anmodninger og til å effektuere vedtak om soningsoverføring raskere enn det som gjøres i dag. At kravet om utvisningsvedtak fjernes for de tilfeller der domfelte er rumensk borger og anses bosatt i Romania, betyr dessuten at vi slipper å vente på vedtak om utvisning når domfelte ikke samtykker i overføringen. Det er fortsatt nødvendig med seks måneder gjenstående soningstid for å anmode om soningsoverføring. Det forslag til endring i overføringsloven som jeg tidligere har omtalt, må også være vedtatt før avtalen med Romania kan settes i kraft. Det betyr at hvis vi nå klarer å få behandlet dette i Stortinget raskt, vil det i hvert fall fra norske myndigheters side være avklart de mer politiske forhold som skal avklares, i løpet av det nærmeste halvåret, etter min mening. Det må være mulig. Men så er vi også avhengig av at Romania følger opp på sitt vis. Der har jeg selvfølgelig ikke samme kraft til å kunne påvirke verken hurtighet eller innhold i avgjørelsen. Forhandlinger med Latvia om en tilsvarende avtale som er inngått med Romania, er nå påbegynt. Så vil jeg også si at i tillegg til de nevnte effektiviseringstiltakene er vi avhengig av et godt internasjonalt samarbeid for å få til gode resultater. Sjøl om det til enhver tid er et ganske stort antall utenlandske innsatte i norske fengsler, anslagsvis årlig ca. 150 personer som potensielt kan soningsoverføres – det er det viktig å ha med seg, det bringer størrelsen inn i dette – vil mange av dem som sitter i norske fengsler, ha utholdt straffen i varetekt. Det innebærer at mange av dem har såpass korte dommer at de ikke er aktuelle å soningsoverføre, uansett hva slags ordninger vi måtte ha. En eventuell tilslutning til rammebeslutningen vil også ha kriterier i seg som gjør sitt til at det fortsatt vil være rundt 150–200, slik vi har estimert, som er aktuelle for soningsoverføring. Det betyr at vi fortsatt har et potensial. Derfor har jeg jobbet mye med å få løftet tallet fra 0, 4 og 5, som det var under den forrige regjeringen. Nå er vi opp i 31 så langt i år, men vi har et potensial til å gå enda videre. Det er viktig ikke bare for kapasiteten i norske fengsler, men i særdeleshet for å kunne begrense den typen kriminalitet som vi ser at norske borgere er rammet av.