Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-01-30:
I dag løfter jeg en interpellasjon om et utrolig vanskelig tema, men jeg kjenner at det er viktig at vi diskuterer det «i fredstid», når vi har muligheten. Før jul stemte det belgiske senatet for et lovforslag om at svært syke unger skal kunne få aktiv dødshjelp. Underhuset skal stemme over saken i første halvdel av 2014. Landet blir da det første som åpner for dødshjelp uten at det er en nedre aldersgrense. Folkevalgte i Belgia ønsker å gi valgfrihet også til barn som er i stand til å ta en egen beslutning. For å innvilges dødshjelp må ungene ha store smerter, være avskåret fra annen behandling som kan hjelpe, og de må kunne forstå hva dødshjelp innebærer. Barnets leger og foreldre må samtykke til denne dødshjelpen. Aktiv dødshjelp, eller eutanasi, for voksne ble tillatt i Belgia i 2002. 1 400 benyttet seg av muligheten i 2012. Antallet har økt hvert eneste år. I Nederland er dødshjelp lovlig for barn ned til 12 år, med samtykke fra foreldrene. Nederland, Belgia og Luxemburg, som er de tre landene i Europa som tillater aktiv dødshjelp, har relativt lik lovgivning. De tillater både eutanasi, som innebærer død ved at man setter en injeksjon, og assistert selvmord, hvor pasienten gjør det selv. Det vil si at pasienten får medikamenter som gjør at en faktisk kan begå selvmord. For at aktiv dødshjelp skal innvilges, må legen, gjennom samtaler med pasienten, føle seg overbevist om at pasienten lider helt uutholdelig, og at tilstanden er uhelbredelig. En annen lege skal òg undersøke pasienten og må være enig i denne vurderingen før det blir gitt lov. 3 pst. av alle dødsfall i Nederland skjer ved hjelp av denne lovgivningen. I fjor fikk 42 personer med demens og 13 personer med alvorlige psykiske lidelser hjelp til å avslutte livet. I Belgia debatteres det om reglene for aktiv dødshjelp skal lempes på. En har bl.a. stilt spørsmål om aktiv dødshjelp skal kunne gis til folk som sitter i fengsel. En fange i et belgisk fengsel sier at forholdene der har påført ham så enorme psykologiske smerter at han ber domstolene vurdere om han kan få lov til å få innvilget aktiv dødshjelp. Dette skaper altså presedens. I Sveits er det ikke straffbart med uegennyttig bistand til en som ønsker å begå selvmord. Det vil si at det er andre som hjelper til praktisk med assistert selvmord. En av organisasjonene som gjør dette, er Dignitas. De tar også imot utlendinger. Rett over nyttår hørte vi om akkurat denne institusjonen, fordi vi i alle landets aviser leste om danske Jane som avsluttet livet sitt ved denne klinikken i Sveits. Hun var 53 år gammel. Hun led av den alvorlige nervesykdommen ALS. Hun sto fram i media fordi hun ønsket aktiv dødshjelp og at det skulle bli lov i Danmark. Hun er en av flere som har stått fram i det siste. I Norge vet vi at vi har en egen forening – Foreningen Retten til en verdig død – som jobber aktivt for at dødshjelp skal bli tillatt i vårt eget land. Vi i Kristelig Folkeparti frykter at kravet om aktiv dødshjelp vil presse seg fram og vokse fram i Norge på grunn av enkeltsaker, og det er derfor jeg tar diskusjonen nå, før enkeltsakene kommer. Vi ser ikke en hel debatt. Derfor kjenner jeg at det er viktig at vi tar debatten. Hvis vi ser i glasskulen, ser vi at dette er en debatt som kan komme for fullt i Norge. Historier fra enkeltpersoner må i alle fall ikke føre til at vi akutt endrer loven, fordi konsekvensene er så store. Da debatten om Jane gikk i Danmark, møtte jeg en av mine beste venner, som har ALS. Han har vært en sprek mann, skrevet bøker. Det har vært laget tv-program om ham, han har vært inspektør i skolen, han har vært politiker. Jeg fortalte om denne debatten. Da gjorde han sånn(retter tommelen nedover) (retter tommelen nedover) Erfaringer fra land som har tillatt aktiv dødshjelp, viser at det ikke er smerter som er hovedårsaken til at folk velger aktiv dødshjelp. Det er helt andre grunner. Det er tap av selvhjulpenhet, det er tap av selvråderett, det er tap av verdighet – eller de føler de har mistet verdigheten – og ikke minst, det er angsten for å være alene, ensomheten. Derfor bør vi heller se på om vi kan legge til rette for bedre avslutninger på livet for folk. Det er en umulig grensesetting når aktiv dødshjelp tillates. Det blir et samfunn hvor løsningen blir å ta liv når det blir vanskelig. Hvor skal grensen gå mellom hvem som skal leve, og hvem som skal dø? Er det kun fysisk smerte som skal avgjøre om vi skal ta liv? Skal barn ned til 12 år få avgjøre sånne ting, som i Belgia – når de ikke engang er gamle nok til å stemme til sin egen nasjonalforsamling? Hva med folk som er dømt til livstid i fengsel? Og hva med psykiske smerter? 5 000 nordmenn forsøker å ta sitt eget liv i vårt land. Vi redder 4 400 av dem – 600 klarer det. Skal vi la dem gjøre det på grunn av psykiske smerter? Hvem skal definere hva smerte er? Når det tillates aktiv dødshjelp for noen grupper, vil det etter hvert bli et krav om at vi skal utvide dette til andre tilstander. Jeg tror at det blir en skråplaneffekt Det blir akkurat sånn som i Belgia – vi går til slutt dit hen at det omfatter personer som ikke engang er myndige, altså barn. Konsekvensene hvis vi begir oss ut på en sånn lovendring, er helt ukjente. Ifølge Foreningen Retten til en verdig død bestiller flere og flere nordmenn for hvert år plass på sveitsiske klinikker, og muligens er tallet høyere enn det vi vet. Som et motstykke til aktiv dødshjelp, står for Kristelig Folkeparti og for meg ordet «livshjelp». Livshjelp ble bl.a. omtalt i en utredning i 1999 og står der fortsatt. Det enkeltmennesket skal bli møtt med, er så god behandling, god pleie og god omsorg at livet oppleves meningsfullt selv om en vet at det går mot slutten – tross begrenset levetid, tross store endringer i funksjonsevne. Livshjelp er det å lytte til ønsket om hjelp til å få avslutte livet, akseptere at det finnes, finne ut hva det er som ligger bak, og bli hos pasienten midt oppi det som er vanskelig – selv har jeg sittet ved mange sånne senger – tørre å sitte i det og si: Vi kan ikke gjøre mer, men vi skal følge deg inn til det siste. Palliativ, eller lindrende, behandling gis til personer som har kort levetid igjen og sykdom som er umulig å bli frisk av. Det skjer gjerne på hospice, eller på sykehus, på kommunale institusjoner eller hjemme. Palliativ behandling framskynder ikke døden eller forlenger dødsprosessen, men ser døden som en del av livet. Det er en behandling som også inkluderer sorgarbeid og oppfølging av etterlatte. Grunnen til at det kom lindrende behandling og at det ble opprettet hospice i London, var at vi var ikke gode nok til å gjøre dette. Det er den veien jeg ser vi må gå i Norge. Vi må se på hvordan vi kan møte det at døden er en del av livet. Før lot vi folk ligge åpent hjemme, og vi var rundt den døende. Vi har på en måte gjort døden tabu. Vi må tørre å sitte der, lindre smerte og lindre sorg, og tørre å være der. Per Fugelli har fått Fritt Ords Pris for sin åpenhet om kreft og om døden. Han er opptatt av at vi ikke må gjemme dette vekk, men at vi må ta det som en del av livet. Mitt spørsmål til statsråden er i dag: Hva kan vi gjøre for å hindre at kravet om aktiv dødshjelp presser seg fram i Norge? Hva kan vi gjøre? For vi er ikke gode nok når det gjelder å legge til rette for livshjelpen. Vi er ikke gode nok til å møte smerten, sorgen, verdigheten på tross av tapt funksjonsevne.