trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-03-08:
Det er vel en tilfeldighet, men en grei tilfeldighet, at interpellasjonen kom opp i dag. Interpellasjonen og statsrådens svar handler om hvordan man kan være seg bevisst krefter i eget liv og bruke det positivt. Jeg takker statsråden for et svar som jeg synes var både grundig og preget av stor vilje til å søke innsikt og bruke den. Det synes jeg alltid det er hyggelig å kunne si, og så synes jeg det bør være en del av den politiske kultur at vi kan si det, når det er sånn det er. Jeg skjønner at statsråden ikke kan forskuttere noen forvaltningsmessige prosesser, men jeg oppfatter i hvert fall den sittende statsråds dype innsikt og forståelse for dette feltet. Når jeg tar ordet igjen, er det bare for å understreke at jo mer vi profesjonaliserer samfunnet, jo mer kan vi risikere at gammeldags, enkel opplevelse av å møte mennesker slik de er, ikke alltid blir med på veien. Jeg har personlige opplevelser fra mitt eget liv der de som hjalp meg mest, ofte var de som hadde den korteste utdannelsen. Ofte var folk med litt lengre utdannelse såpass keitete at det hendte at man måtte hjelpe dem litt, og en gjør jo det. Men det er jo ikke slik at dette er generelt. Man treffer jo kloke mennesker alle steder, litt uavhengig av både tittel, rang og bakgrunn. Men jeg tror at hele selvhjelpstenkningen som vi har felles i denne interpellasjonen, i et samfunn preget av utdannelse handler om å gi noe med på veien som ikke vanligvis kan puttes mellom permene i en bok, men som kanskje kan beskrives som levd erfaring, og det å systematisere levd erfaring på en slik måte at det er til glede og nytte. Det er jo det, som statsråden har vært inne på, det nasjonale knutepunktet gjør. Jeg er også enig med statsråden i at dette har vært svært viktig for mange kvinner, som har fått styrket sin naturlige selvbevissthet med dette, men jeg er også uten videre enig i at dette vil gjelde menn i veldig mange situasjoner. Når det f.eks. gjelder det arbeid jeg har vært innom i andre deler av mitt liv, det å bekjempe den helt meningsløse situasjonen der mannfolk slår fordi de ikke finner noen annen måte å reagere følelsesmessig på, vet man jo at det finnes måter å nærme seg dette på som gjør at man kan bli klokere og bedre. Min oppfordring til statsråden er vel i grunnen at hun tar med det som ligger i hennes svar til meg, og ser hvordan bevisstheten og innsikten i dette på en måte kan ivaretas i de mange utdanninger av helseprofesjoner vi har, slik at man i disse profesjonelle utdannelsene får med seg mer enn hva jeg fikk. For i sin tid ble jeg opplært til å være en sosionom som skulle holde en profesjonell distanse, men samtidig være empatisk. Alle skjønner jo at det er relativt tøvete. Men jeg traff heldigvis noen kloke lærere på veien, som skjønte hvordan jeg skulle være folk mot folk, og samtidig bli klokere. Slikt er det viktig å heie på. Det får være min kommentar til statsråden. Jeg regner med at det poenget bringes videre til alle de som skal utdanne de som skal være hjelpere i samfunnet vårt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-03-08:
La meg få lov til å gjøre noen litt alminnelige betraktninger etter noen års politisk fartstid. Jeg har vært – og er – en sterk tilhenger av den utdanningsrevolusjonen vi har hatt i Norge, inkludert de profesjonene vi har fått. Men jeg har selvfølgelig ikke kunnet la være å legge merke til hvordan vi på mange måter har utdannet oss bort fra nærkontakt med de nære ting. Det vil si: Det hender at du blir teoretisk klok, og det er bra, det er nødvendig. Jeg er en sterk tilhenger av det. Men det hender at du på veien på grunn av grep som ikke er gode nok, ikke kommer nær nok menneskene du skal hjelpe. La meg bruke et eksempel som forteller noe om selvhjelp. I en helt annen rolle i livet mitt møtte jeg som tillitsvalgt for norske borgere, som statsråd, et slitent narkomant par. De hadde vandret gjennom hele det norske hjelpeapparatet. Jeg satt og hørte på dem sammen med min gode venn og medarbeider Rita Sletner. Det slo meg at de stort sett hadde møtt sosionomer, barnevernspedagoger, sykepleiere eller leger. Etter en stund bare så de på meg og sa at enten var de uvitende, uhøflige eller arrogante. Så spurte jeg om de hadde truffet noen som på noe som helst tidspunkt ikke hadde vært sånn. Da sa de: Stort sett politifolk, fordi de stort sett aldri gav seg ut for å være noe annet enn det de var. Det slår meg at en hvilken som helst yrkesutøver her i livet som oppfattes som aldri å gi seg ut for å være noe annet enn det man er, har nådd noe veldig bra. Det betyr at du i ditt liv har klart å integrere din praktiske, nødvendige teoretiske kunnskap med din normale humanitet på en slik måte at når du er her, så er du her på en helt all right måte. Du prøver ikke å gi uttrykk for noe annet enn det, og det skjønner vi forferdelig godt. Jeg tror at styrken med selvhjelp er akkurat det som de andre i denne interpellasjonsdebatten har vært inne på, det å vise overfor folk, samme hvordan de er utsatt – og representanten Thorkildsen hadde et glitrende eksempel på det – at vi ser at de er noe. Selv om klesdrakten kanskje ikke inviterer til å tro det, viser vi likevel den forståelsen at vi skjønner at det er noen krefter. Det å møte folk under slike omstendigheter, og mange andre omstendigheter – jeg tok fram et eksempel fra et sykehjem i Oslo – tror jeg handler om livskrefter som det er vanskelig og seigt å få tak i politisk, for det gir ikke utslag på skåringstabellen. Derfor er jeg veldig glad for at vi kan ha interpellasjonsinstituttet i Stortinget, at vi kan ha denne åpne samtalen som vi har her. Det er viktig, synes jeg, å si det til statsråden når hun engasjerer seg så sterkt som hun gjør, for det gir ikke umiddelbar uttelling. Men jeg tror det er viktig for hele samfunnet vårt og for kanskje å kunne si den dagen man har sluttet med politikk, at man har gitt et lite bidrag til at verden skal bli noe bedre enn den var før man startet. Jeg tror tenkningen bak selvhjelp er ganske viktig tenkning i så måte.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-08:
Jeg opplever at representanten Dørum og jeg, på vegne av Regjeringa, er helt enig i denne saka, og hvor viktig det er å kunne bruke denne metoden, bruke disse folkene i ulike sjølhjelpsgrupper rundt omkring i landet. I bunn og grunn er det vel vi mennesker sjøl som egentlig er de beste ekspertene på hva som skal til, og så trengs det av og til profesjonelle som er utdannet for det. Men jeg er også helt enig med Dørum i at utdanning er ingen garanti for å gi den beste hjelpa. Selvfølgelig er det avgjørende for å gi den profesjonelle hjelpa, men i bunn og grunn handler det om å være mennesker og hvordan man møter folk, møter folk med respekt. Som jeg sa, hadde jeg møte med Solbjørg Talseth – som jeg vet Dørum kjenner – lederen for knutepunktet Selvhjelp Norge. Jeg skal besøke dem i løpet av våren for å sette meg mer inn i hva de holder på med. Jeg er også opptatt av at vi nå får satt i gang forskning på dette feltet. Jeg kommer til å gi oppfølginga av sjølhjelpsarbeid en egen omtale i forbindelse med statsbudsjettet for neste år, for å kunne melde tilbake om hva vi har gjort etter denne debatten og på veien videre. Jeg tror at her er det egentlig utrolig mange muligheter, som egentlig koster svært lite, men som gir stor uttelling, og som kan gi mennesker, til tross for vanskelige livssituasjoner og sjukdommer, et mye bedre liv i deres vanskelige situasjon. Så jeg kan bare bekrefte at jeg kommer til å følge dette nøye sjøl, og jeg kommer til å melde tilbake til Stortinget. Og jeg opplever at vi har felles mål omkring denne viktige saken.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-08:
Jeg synes det har vært en god debatt, og det er ingen tvil om at det også virker som det er veldig brei politisk enighet om at dette er et område som det er viktig å jobbe videre med for å gi flere muligheter til både å kunne delta i sjølhjelpsgrupper og på andre måter få mulighet til å mestre sitt eget liv på en enda bedre måte, til tross for vanskelige livssituasjoner. Jeg kan bare forsikre representanten Dørum om at jeg kommer til å prøve å bidra ut fra den jobben jeg nå har, på en god måte på dette området som – der er jeg enig med Dørum – ikke gir uttelling i morgen eller i overmorgen og kanskje heller ikke om noen år. Men allikevel skal vi ha stort fokus på det også fra Regjeringas side. Jeg sier takk til Dørum for denne interpellasjonsdebatten.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-04-26:
Eg vil først takke statsråden for ei god utgreiing, og eg noterer meg at statsråden og eg har ei verkelegheitsoppfatning som er ganske lik. Eg la også merke til at ho sa at den opptrappingsplanen som er varsla, snart vil kome. Då reknar eg med at det skjer i løpet av ein månads tid. Det som tilsynsrapporten frå Helsetilsynet også viste, og som statsråden gjorde greie for, er at det er mange avvik. Det er jo greitt nok. Vi skal ikkje sutre så mykje over det. Men det som er poenget, er at vi må lære av avvik, og så må det føre til tiltak. Eg trur at ein god metode her for å få fleire fagfolk, spesielt på legesida, er å gå inn for – og eg føreslår det – at tenester innanfor rusomsorga skal bli teljande, såkalla meritterande, i forhold til å skaffe seg spesialistkompetanse. Det trur eg vil verke positivt på det rekrutterande, på det å få fleire folk. Så må vi samtidig gjere rusomsorga fagleg meir spennande, slik at det blir fleire som blir interesserte i fagfeltet. Det er jo slik at denne profesjonen har låg status, ikkje minst blant legar, og dette gjer at mangelen på fagpersonell blir stor. Ein annan ting er at vi veit at problemet for nokon, særleg kanskje i Oslo og i andre storbyar, er at rusmiddelmisbrukaren ikkje får tak i fastlege. Ei moglegheit er å tilby fastlegeteneste som ein del av teamet på poliklinikkane, få det inn i det tverrfaglege teamet på ein eller annan måte. Vi har også notert oss at pasientrettsloven i og for seg er noko som dette stortinget har slått fast at ein skal halde. Det er ein fin lov, men han føreset at folk er i stand til å klage på vedtak og til sjølve å ta initiativ. Vi veit at mange rusmiddelmisbrukarar ikkje er i den situasjonen at dei er i stand til det, så eg trur at vi må etablere ei hjelpeordning som tek vare på desse folka sine rettar. Eit anna moment er at dei som får LAR-behandling, må få eit ordentleg bustads- og rehabiliteringstilbod i etterkant. Vi brukar jo hundretusenvis av kroner, kanskje, på opphald på ein rusmiddelinstitusjon, men dersom rusmiddelmisbrukaren blir send tilbake til elendige buforhold, og han har ekstremt dårleg økonomi, er det lite fornuft i dette. Eg har ikkje tid til å gå meir inn på det, men eitt lite poeng til: Vi må sikre økonomien, og som alle veit, har Venstre lansert dette med borgarløn, og det kan vere éin metode. Heilt til slutt vil eg oppfordre til eit tverrpolitisk samarbeid i rusomsorga, med håp om at vi kan få til eit skikkeleg lyft for alle som slit.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-04-26:
Først vil eg takke for ein god debatt. Eg kjenner det slik at her har det kome mange innspel og mange synspunkt som truleg kan nyttast av Regjeringa i det arbeidet som no går føre seg. Det vi kan slå fast, er at vi treng systemløysingar, men som siste talar, og også andre, har vore inne på, er det individet vi snakkar om, så det må vere individuelle løysingar. Eg synest Asphjell fekk veldig klart fram dette med at individuell plan må vere i fokus. Det er individet, personen, vi snakkar om. Samstundes må vi naturlegvis ha nokre strukturar. Eg er veldig einig i det som er sagt her, at alt sjølvsagt heng saman med alt, og at vi må skape haldningar og ha førebygging. Men vi må også ha ei god behandling. Altså: Desse personane som vi i hovudsak har snakka om i dag, har krav på behandling. Dei har krav på det etter pasientrettslova. Vi må ikkje ta dei andre bitane no, sjølv om dei naturlegvis er viktige. Ettervern er sjølvsagt viktig. Ein kan berre vise til at da Helsetilsynet skulle setje i gang med tilsyn innafor spesialisert rusomsorg, blei dei oppmoda om at dei også skulle ha tilsyn med det kommunale tenesteapparatet. Dei såg naturlegvis at dette hang saman, men dei konkluderte med at det ville bli for omfattande. Vi ser berre kor komplekst det er når eit verkeleg systemorgan som Statens helsetilsyn ikkje tør å gape over dette store feltet. Her er det kjempestore utfordringar. Eg trur og håpar at denne debatten skal leie til – som eg forstår at alle parti i denne salen i grunnen er einige om, og har stor vilje til – at misbrukarane på dette området skal få eit kvalitativt betre behandlingstilbod – eg snakkar sjølvsagt om heile kjeda, ikkje minst innanfor det spesialiserte behandlingstilbodet. Men god vilje er altså ikkje nok, som vi veit. Vi må ha fleire tiltak, og vi må bli einige om kva slags tiltak. Og tiltak utan pengar er sjeldan nokon god miks.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
For det første er jeg helt enig med representanten Ludvigsen i at det er helt avgjørende at en lærer av de avvik som er påpekt. Og det er ikke bra at det har vært så mange avvik som det som er dokumentert gjennom Helsetilsynets rapporter, og gjennom den evalueringa som er gjort. Så mener jeg også at Ludvigsen hadde et poeng da han snakket om statusen. Det er jo et litt lenger lerret å bleke, men det må vi også ta på alvor. Spørsmålet om individuell plan gjelder jo her, som på veldig mange andre områder, og vi ser dessverre for mange eksempler på at det ikke fungerer i praksis. Jeg ønsker å ta initiativ til å prøve å få til et enklere system for individuell plan. Jeg hører mennesker si at de nesten ikke orker å sette seg ned med det, for det er for omfattende. Det er for mange skjemaer, det er for mange ting som skal fylles ut, og så skjer det ikke. Det må vi gjøre noe med. Jeg mener at vi må forenkle hele systemet med individuell plan. Det er veldig viktig. For det andre mener jeg at det som jeg sa helt på tampen i mitt hovedinnlegg, og som også Ludvigsen var litt inne på, er helt avgjørende. La meg bruke et eksempel fra Sørlandet, som jeg hørte denne uka. En person som hadde store rusproblemer, hadde vært så heldig og fått være inne til behandling. Han hadde vært der i to måneder, kom så tilbake til seg selv, hadde ikke så veldig stor familie rundt seg, men hadde venner som kom på besøk og spurte: Hvem er det nå som skal følge deg opp? Vedkommende skulle få en person til å følge seg opp, men ville ikke få svar før etter to–tre måneder. Det gikk selvføgelig ikke mange dager før vedkommende igjen hadde problemer. Det er altså så avgjørende viktig at vi greier å få til et system, slik også Ludvigsen påpeker, som gjør at når folk har vært inne i et behandlingssystem, er det noen der som passer på hele tida, ellers kommer man ikke ut av det. Det er galt for dem det gjelder. Det er også feil bruk av samfunnets ressurser. Det vil vi også ta tak i. Det ligger også i det som ble sagt her når det gjelder oppfølging. Da jeg var på besøk på Tyrili-kollektivet her i Oslo for kort tid siden og møtte noen av gutta der, var det ett viktig budskap. Det var at de var sjeleglade for at de var inne i systemet og fikk behandling, men de hadde vært nødt til å kutte kontakten med mange venner, noen også med familie. De sa til meg: Vi er så nervøse for hva som skjer når vi kommer tilbake til kommunen vår, for vi har ingen møteplasser, vi har ingen å gå til, og det er veldig lett å ramle ut igjen. – Så: ettervern, ettervern, ettervern! Når det så gjelder det å ha en kontaktperson, er det kjempeviktig, og selvfølgelig også det at folk kommer fort til når de trenger behandling. Jeg er veldig glad for at vi har denne debatten nå. Jeg håper og tror det kommer mange gode innspill, som vi skal ta med oss nå, i sluttspurten på Opptrappingsplanen for rusfeltet. Og igjen: Behandlingsgarantien er altså rett rundt hjørnet når det gjelder de under 23 år.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Jeg tar med meg innspillene fra denne debatten, og jeg synes det var veldig mange gode forslag. Dette er, som flere har sagt, bl.a. representanten Nesvik, et krevende område – krevende fordi det er ulike mennesker som blir rusmiddelavhengige, som alle vi andre også er ulike. Det betyr at vi trenger ulike tilbud. Noe som virker på noen, er det ikke sikkert virker på andre. Derfor må vi ha hele floraen av tilbud, det gjelder ideelle, private, frivillige, offentlige – alt sammen. Men vi må sikre at det er kvalitet i de tilbudene vi gir, og vi må sikre at det er tilbud som faktisk fungerer i virkeligheten. Det betyr også, som flere talere har vært inne på, at en må evaluere og se om det faktisk virker. Så har både representantene Nesvik, Dørum og andre vært inne på enkelteksempler, hver for seg tragiske historier. Mange av oss har også mange andre eksempler og historier. Det må vi ta på største alvor. Alle de eksemplene som handler om mennesker – dem det gjelder, familiene og nettverket rundt – som har vonde dager, krever at vi som politikere tar det på største alvor, og også gjør noe med det i praksis. Det dokumenterer at det er behov for å gjøre noe. Til representanten Sjøli og spørsmålet om retningslinjer: Det er også rett rundt hjørnet. Vi har ikke tenkt å legge det inn i opptrappingsplanen, men vil komme med det som en egen sak. Det kommer vi også snart tilbake til. Når det gjelder representanten Hareide, var jeg enig i alt som ble sagt, så å si. Jeg vil bare understreke hvor viktig det frivillige, ideelle tilbudet er innenfor denne omsorgen. Men det er et lite men, fordi vi også der må være helt trygge på at det er god kvalitet og god kontroll med hvilke midler vi bruker. Vi har dessverre hatt et eksempel i det siste, som er en særskilt sak i seg sjøl, som nå blir fulgt opp på ulike vis. Vi kommer også fra Regjeringas side til å ha litt tettere kontroll for å sjekke at alle penger faktisk går til det vi har bestemt at de skal gå til. Det gjelder generelt. Det betyr ikke at det ikke er et usedvanlig godt arbeid som gjøres av det frivillige, og som vi også trenger i tida framover. Så til representanten Ryan. Jeg er enig i nesten alt som er sagt fra talerstolen – av alle – men det denne representanten sier om menneskesyn og verdighet, er viktig. Når mennesker er i de mest kritiske situasjoner, er det viktig at vi husker på og tar på største alvor deres verdighet og respekt. Representanten Dørum tok opp dette med skoletilbud. Det er en særdeles viktig sak. Helse- og omsorgsdepartementet har denne uken hatt møter med Kunnskapsdepartementet og Arbeids- og inkluderingsdepartementet om nettopp skoletilbudet til rusmiddelavhengige som er på døgnopphold. Formålet med det er jo at en skal få et bedre tilbud i framtida.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2007-04-26:
Kristeleg Folkeparti har i likskap med mange andre venta på at Regjeringa skal leggje fram ein opptrappingsplan for rusfeltet. Den var varsla for eit halvt år sidan. Rusmiddelmisbrukarane er blant dei som hadde fortent raske tiltak. Derfor er det veldig gledeleg at statsråden no i denne sal bekreftar at den planen er på veg. Me har store forventingar til han, og me håper òg at det der ligg tydelege forpliktingar når det gjeld både tiltak og pengar. Som representanten Ludvigsen fortenestefullt har fokusert på: Det er store utfordringar og udekka behov i behandlingstilbodet til rusmiddelavhengige. Rusreforma skulle gi rusmiddelmisbrukarar med samansette problem betre og meir samordna tenester. Behandlinga skulle òg bli betre. Evalueringa av rusreforma som kom rett før jul, viste at det framleis gjenstår mykje. Mellom anna er dei private ideelle institusjonane si rolle uavklart. Det er tap av viktig kompetanse når desse institusjonane må stengje fordi dei ikkje har avtaler som sikrar finansiering av den behandlinga som blir gitt, samtidig som rusmiddelmisbrukarar står i kø for behandling. Kristeleg Folkeparti forventar at dei private ideelle institusjonane si rolle blir avklart i samband med opptrappingsplanen for rusfeltet, og at statsråden sikrar desse institusjonane og den kompetansen som dei sit inne med, ei rolle i omsorgstilbodet. Dette blei òg debattert i denne salen i ein interpellasjon frå Kristeleg Folkeparti før jul. Noko som er like viktig som eit godt behandlingstilbod til rusmiddelavhengige, er eit godt ettervern, som òg statsråden framheva, det å ha ein plass å bu, ein fast aktivitet å gå til til dagleg, som studiar eller jobb, og etablering av nettverk med familie, vener og kollegaer. Kristeleg Folkeparti sette dette i fokus i samband med behandlinga av omsorgsmeldinga. Dersom ikkje dette er på plass etter ferdig behandling, er det ein stor sjanse for at behandlinga blir forgjeves. Det må satsast ytterlegare på samhandling mellom spesialisthelsetenesta, dvs. dei som har ansvar for den tverrfaglege rusbehandlinga, og kommunane. Individuell plan må brukast aktivt, og det må leggjast til rette for at alle involverte får utbyte av å lykkast. Eit viktig aspekt i ein opptrappingsplan for rusfeltet er fokusering på førebygging av rusmiddelmisbruk. I VG i går kunne me lese at fleire unge brukar kokain, særleg som partydop. I 2006 gjorde politiet rekordbeslag av kokain, hasj og amfetamin. Det er grunn til å tru at bruken er større enn nokon gong. Dette er alarmerande, og Kristeleg Folkeparti forventar konkrete tiltak snarast, for å gjere noko med nettopp dette. Særleg må det satsast på det rusfrie fritidstilbodet for ungdom, og på haldningskampanjar. Ein rapport frå IRIS for kort tid tilbake, viser at tidleg hjelp til barn og deira familiar kan forhindre både rusproblem og psykiske og sosiale vanskar. Tidleg innsats retta mot barn både i barnehage og i grunnskule, og mot deira familiar, er derfor viktig. Derfor er det òg bra at statsråden varslar tiltak for å rette opp i dette.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Det kommer vi ikke til å anse som et frynsegode. Det er forskjell på tiltak av generell karakter, for å dempe sykefraværet, som gjelder alle ansatte i en bedrift, og hvor en med målbare resultater kan vise at en jobber aktivt for å få ned sykefraværet, og det å gi private helsetjenester til bestemte, utvalgte personer som jobber på bestemte, utvalgte bedrifter. Det er en stor prinsipiell forskjell, og derfor kommer vi ikke til å anse bedriftshelsetjeneste på ordinært vis som et frynsegode.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Jeg mener det er riktig at når en arbeidstaker får en tilleggsytelse fra sin arbeidsgiver som de andre ikke får, bør det innbefattes i lønnen til arbeidstakeren. Jeg tar også avstand fra det representanten Sanner sier om at leger og fysioterapeuter generelt er noe vi er ute etter – at vi ser på dette som et såkalt frynsegode, eller noe som vi skal hindre at folk får tilgang til. Det mener vi ikke. Men vi snakker i denne saken om enkelttjenester som enkeltpersoner som er ansatt, får tilgang til, og som andre arbeidstakere ikke får. Det er urettferdig, det omfatter ikke alle. Derfor er vi imot at det skal gis skattesubsidier.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Jeg synes spørsmålet til representanten Syversen hadde vært mer relevant hvis vi ikke hadde hatt den store tiltakspakken på over 600 mill. kr, for nå kan også små bedrifter søke. Vedkommende arbeidstaker kan gå til sin fastlege eller til en annen behandler og søke om å få den operasjonen eller det tilbudet som trengs for å komme ut av helsekøen. Med det opplegget som var før, var man helt avhengig av at arbeidsgiver var velvillig innstilt, at man tilfeldigvis jobbet i en bedrift som hadde en arbeidsgiver som ønsket dette. Jeg mener at det var langt mer ekskluderende enn den ordningen som vi nå har.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Jeg tror vi alle kan være enige om at vi ønsker å få ned sykefraværet. Det er bare spørsmål om hvilken måte som fungerer best, og hvilke ordninger man er tilhenger av. Etter dagens ordning kan man også kjøpe ledig kapasitet i helsesektoren. Det er ikke noen motsetning mellom denne ordningen og det forslaget som bl.a. representanten Sanner står bak. Mitt spørsmål er: Mener man at det er arbeidsgiver som skal prioritere i helsekøen, eller er det fastlegen og andre som skriver ut sykemeldinger, som nå er blitt mye mer aktive i den nye ordningen?
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Det er spennende med debatter i Stortinget som overrasker positivt. Det er nok representanten Sponheim og jeg enige om. Denne debatten har på sett og vis vært prinsipiell, men det har kanskje vært en litt for stor debatt i forhold til et tiltak som ikke har noen dokumentert effekt, og det er det som vil være mitt poeng i mitt spørsmål til Sponheim. Sponheim var selv minister i den forrige regjeringen da denne ordningen fungerte en kort periode, og man la ikke inn at ordningen ville ha noen budsjettmessig effekt den gangen ordningen fungerte. Mener da representanten Sponheim at dette forslaget om skattefritak er et godt forslag, når det ikke engang merkes på utgiftene?
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Jeg tar ordet fordi jeg mener at debatten – om det ikke beror på en misforståelse – har båret litt preg av at disse bedriftene som oppdager at det er arbeidstakere som trenger en operasjon eller behandling som kan løse situasjonen og gjøre at de kommer fort i arbeid, blir hindret i å foreta seg noe fordi det ikke er skattefradrag. Det er jo feil. De kan gå til en fastlege eller en annen person som har autorisasjon til å skrive ut en sykemelding, og så kan vedkommende henvise til et privat sykehus eller et offentlig sykehus. Hvis den institusjonen finner ut at kriteriene er på plass i forhold til denne tilskuddsordningen, som vi alle har vært med på å vedta, får vedkommende den behandlingen man har krav på og som gjør ham eller henne frisk. Dermed er problemet i og for seg løst. Så det å lage denne litt kunstige motsetningen, at hvis man ikke får skattefradrag, får man ikke behandling i det hele tatt, ville muligens vært riktig tidligere, før vi hadde fått vedtatt denne tilskuddsordningen, men det stemmer ikke i dag. Denne ordningen har nettopp begynt å virke, den har fungert i noen uker – begynte i mars – og mens vi sitter her og diskuterer, håper jeg at folk blir henvist og får behandling slik at det blir færre sykemeldte.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2007-04-26:
Eg synest det er litt oppsiktsvekkjande at regjeringspartia no definerer helsekostnader som eit frynsegode, altså at betalte helsekostnader blir definerte som eit frynsegode. Det er veldig uheldig, og det gir også ei forskjellsbehandling i forhold til dei bedriftene som er såpass store at dei kan lønne både legar, sjukepleiarar og fysioterapeutar, slik vi har det f.eks. på Stortinget. Mitt spørsmål til representanten Agdestein er om også dette no skal bli eit frynsegode. Dersom ein jobbar i ei bedrift der det er tilsett lege, sjukepleiar og fysioterapeut, og ein nyttar seg av desse tenestene, f.eks. fysioterapeut for å unngå belastningsskadar på grunn av PC-en, nakkeskadar, e.l., skal det då bli definert som eit frynsegode som vil medføre at ein får auka skatt på denne tenesta?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2007-04-26:
Først vil eg seie at når ein gir skattelette, er det vanskeleg å komme utanom at dei som betaler mykje skatt, også får betydeleg skattelette. Det oppdaga vel òg Regjeringa og finansministeren frå SV då dei skulle leggje fram sitt første budsjett. Det som er poenget her, er at vi ikkje ønskjer å gi ei ekstrabelastning til arbeidstakarar som ikkje får det helsetilbodet dei har krav på frå det offentlege. Om ein f.eks. får eit behandlingstilbod som kostar 50 000 kr, medfører det at arbeidsgivar i tillegg til denne kostnaden må betale arbeidsgivaravgift, og arbeidstakar er kanskje nøydd til å betale 25 000 kr i skatt. Det er klart at det vil gi størst belastning for dei som har dei lågaste inntektene. Dei som har millioninntekter, vil sannsynlegvis ikkje bry seg så veldig mykje om at dei må betale 25 000 kr i skatt, men for dei med dei lågaste inntektene kan dette vere ei betydeleg belastning.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2007-04-26:
Det vi først og fremst er redde for, er dei lange helsekøane vi har i dag. Ein sløser med ressursar ved at arbeidstakarar, vanlege menneske, er nøydde til å stå i lange helsekøar for å få det behandlingstilbodet som staten eigentleg burde sørgje for at dei fekk. Det er på grunn av at staten og det offentlege speler fallitt, at det verkeleg er eit behov for at private bedrifter tilbyr denne typen helseforsikring, slik at ein kjem raskare tilbake i jobb. No er det altså slik at viss ein då betaler ei forsikring, vil skatten på den forsikringa vere den same for ein med høg lønn som for ein med låg lønn. Denne endringa medfører altså at dei med låg lønn rett og slett ikkje har råd til å betale den skatten, mens dei med høg lønn har råd til det. Det kan godt hende at det er det som no er årsaka til den skeivfordelinga som vi ser i dag.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2007-04-26:
Vi meiner det er riktig at alle skal få det helsetilbodet som ein har behov for. Dersom arbeidsgivarane hadde valet mellom eit offentleg behandlingstilbod for sine tilsette og å måtte betale sjølve, ville dei sjølvsagt ikkje brukt pengar frå eiga bedrift. Dei ville ikkje betalt eit behandlingstilbod dersom det offentlege kunne ha gjort det i staden for. Det seier seg sjølv. Men det er på grunn av at staten – det offentlege – sviktar. Ein får altså ikkje det helsetilbodet. Ein har lange helsekøar. Det er det som gjer at dette dukkar opp, at private bedrifter er nøydde til å finansiere det. Så i staden for å gå imot denne typen forslag, noko som vil medføre veldig hard skattlegging av arbeidstakarar som får tilbod om behandling, synest eg representanten Lundteigen heller bør vere oppteken av å sørgje for at vi får eit godt nok offentleg helsetilbod i dette landet.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2007-04-26:
Eg ønskjer å knyte nokre kommentarar til det som representanten Sandal sa. Han hadde eit innlegg som gjekk på det som representanten Agdestein var inne på litt tidlegare, at alle skal med, og at vi må sikre eit helsetilbod til alle. Det er sjølvsagt Framstegspartiet 100 pst. einig i. Men poenget er at det ikkje er tilfellet i dag, og det er nettopp derfor enkelte bedrifter vel å bruke pengar på noko som burde ha vore eit offentleg ansvar, nemleg nødvendig helsebehandling for dei arbeidstakarane som treng det for å kome seg raskast mogleg ut i jobb og sleppe den belastninga det er å gå arbeidsledig. Det har ein ikkje greidd å få til i dag i det offentlege helsevesenet, og då synest eg ein skal konsentrere seg om det i staden for å skatteflå dei som får denne typen behandling betalt av arbeidsgivar. Så til ei anna problemstilling, som er blitt teken opp tidlegare. Det gjeld forskjellen mellom rike bedrifter, som har råd til å tilsette legar, fysioterapeutar og sjukepleiarar, og som kan gi eit tilbod til arbeidstakarar som er i ferd med å bli sjuke, eller er blitt sjuke, slik at dei raskare kan bli friske. Dei har då inga skattebelastning – og det er heilt riktig – mens bedrifter som ikkje er store nok til å tilsetje eigne legar, og som må kjøpe desse tenestene, først skal bli belasta med arbeidsgivaravgift i tillegg til den reelle kostnaden, og så skal den arbeidstakaren som får dette nødvendige helsetilbodet, også måtte betale skatt av dette fordi regjeringspartia har slått fast at dette er eit frynsegode som skal skattleggjast. Eg har i denne debatten ikkje fått svar på kvifor det skal vere eit slikt skilje mellom store, rike bedrifter og små bedrifter, og det kunne eg godt tenkje meg å få ei forklaring på. Men eg tvilar på at eg får det, for det finst ikkje nokon sakleg forskjell mellom desse eksempla.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2007-04-26:
Representanten Agdesteins prinsipielle argumentasjon og dogmatiske argumenter står seg ikke i møte med virkeligheten, for det er slik at rike og velstående bedrifter har råd til å ansette lege og fysioterapeut, mens små, og ikke fullt så velstående bedrifter ikke har den muligheten. Jeg er glad for at Regjeringen har åpnet for å bruke 600 mill. kr til å kjøpe folk ut av helsekøen og kjøpe tjenester ved private sykehus, men hvorfor da denne voldsomme prinsipielle argumentasjonen mot at dette også kan gjelde ved arbeidsgiverbetalte sykeutgifter? Det aner meg at det er fordi det har noe med skatt å gjøre. Men dette er ikke en skattelette. Det er et spørsmål om å unngå en straffeskatt, for realiteten er jo at for en arbeidstaker vil det lønne seg å være syk – det vil lønne seg å si til arbeidsgiver: Ikke kjøp behandling til meg, for da må jeg betale skatt av det. Synes representanten det er riktig at man skal få straffeskatt hvis arbeidsgiver betaler behandlingsutgiftene?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2007-04-26:
Litt av problemet er jo nettopp at vi har kommet i den situasjonen at vi er nødt til å prioritere. Det skyldes at vi ikke har et helsevesen som kan sikre at folk får hjelp når de trenger det. Det som ligger i vårt forslag, er at det er arbeidsgiveren, bedriften eller den offentlige institusjonen som betaler for helseforsikring eller behandlingsutgifter. Men jeg vil jo si at i det demokratiserte arbeidslivet vi har, vil jeg anse det som ganske naturlig at denne type forslag er noe som selvfølgelig også bør diskuteres mellom arbeidsgivere og arbeidstakere. Jeg er enig med representanten Agdestein i at på en arbeidsplass er dette noe som primært bør gjelde for alle, ikke bare for noen.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2007-04-26:
Nei, jeg gjør ikke det. Jeg er derimot helt enig med representanten Holmås i at det nettopp er mangel på arbeidskraft som er hovedproblemet i dagens økonomi og i dagens arbeidsmarked. Dette forslaget har til hensikt å redusere knapphet på arbeidskraft. Det at mange arbeidstakere går syke og ikke får nødvendig behandling for å kunne komme raskt tilbake i jobb, er jo nettopp en av årsakene til at vi har stor mangel på arbeidskraft. I vårt forslag ligger det også at man ikke nødvendigvis trenger å kjøpe behandling ved en offentlig institusjon. Man kan kjøpe ved en privat institusjon, eller man kan kjøpe i utlandet. Det var faktisk realiteten i den forsikringsordningen vi unntok fra straffeskatt, en ordning der forsikringsselskapene også kjøpte behandling i utlandet. Da vil man jo unngå det representanten Holmås er engstelig for, nemlig at det skal bli for trangt ved de offentlige sykehusene.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2007-04-26:
Spørsmålet er veldig godt, men det bør jo representanten Lundteigen stille til sin egen finansminister, hvorfor man har så sterk prinsipiell motstand og bruker så dogmatiske argumenter mot dette. Jeg forstår ikke motstanden, fordi jeg mener at dette er et forslag som gir en vinn-vinn-situasjon, som gjør at arbeidstagere kan komme raskere tilbake i jobb, og man kan utnytte ledig kapasitet. Jeg reagerer sterkt på de argumentene som venstresiden, dessverre også Senterpartiet, bruker mot forslaget. Man forsøker å stemple dette som et forslag som skal gjelde for de rike. Dette er et forslag som vil gjelde for helt vanlige arbeidstagere, og som vil skape større rettferdighet, etter min oppfatning.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-26:
Da representanten Agdestein nevnte det nye slagordet «Alle skal med», minnet det undertegnede om noe han har lært å synge på søndagsskolen. Men jeg regner med at det ikke har vært inspirasjonskilden til Arbeiderpartiets nye slagord. Men til den konkrete saken. Jeg forstår at det av fordelingsmessige hensyn er bedre at alle står igjen, enn at noen rykker fram fordi arbeidsgiver, f.eks. i en liten bedrift, ser seg tjent med at en nøkkelmedarbeider faktisk får medisinsk behandling. Det er et prinsipp Arbeiderpartiet har brutt tidligere, nemlig i høst, ved at man nå skal kjøpe ut arbeidstakere gjennom operasjoner i både private og offentlige sykehus. Det ville man ikke før fordi det gikk ut over dem som ikke hadde arbeid. Mitt spørsmål er: Vil Arbeiderpartiet i dette forslaget se på om det ikke er bedre at noen kjøpes ut, slik at de kan få et bedre liv, enn at man holder på at alle skal behandles likt?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-26:
Jo, slagordet «Alle skal med» har jeg sans for i visse sammenhenger. Samtidig har jeg ikke noe sans for en politikk som sier at «Alle skal stå igjen», hvis det er den konkrete konsekvensen av den form for politikk som regjeringspartiene nå forfekter. Jeg skal la være å ta opp hele kontantstøttedebatten, bare si at det prinsipielle utgangspunktet til Klungland er jeg helt uenig i. Men jeg er klar over at Arbeiderpartiet synes det er greit å bruke 140 000 kr i driftsutgifter til en barnehageplass, og at de som ikke benytter den og passer sine egne barn, skal ha null. Jeg er klar over at det er Arbeiderpartiets standpunkt. Så når det gjelder denne konkrete saken, vil jeg si at det høres nesten ut som om de som får behandling hvis dette forslaget skulle bli vedtatt, etter Arbeiderpartiets synspunkt ikke skal ha behandling. Men det skal de da vitterlig. Spørsmålet er om vi vil utnytte kapasiteten og få flere raskere tilbake til arbeid.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-26:
Nå var det vel representanten Klungland som begynte slagorddebatten. Jeg syntes det var et såpass spesielt utgangspunkt at det må være tillatt å replisere. Det jeg faktisk føler er regjeringspartienes hovedargument, går på et slags misunnelsesaspekt, at man er så redd for at noen skal kjøpes ut av en situasjon hvor man isteden risikerer å bli langtidssykmeldt, at man heller velger at ingen skal få den muligheten. Jeg skjønner ikke logikken. Jeg synes nesten det er litt frekt – jeg tror jeg må si det – når Arbeiderpartiet og SV nå har gått inn på at man skal kjøpe ut særskilte grupper i arbeidslivet, noe man tidligere har vært sterkt prinsipielt imot fordi man har sagt at det går på bekostning av dem som ikke er med i arbeidslivet. Så at Arbeiderpartiet og SV, og Senterpartiet for den saks skyld, synes det er rimelig å føre fram den argumentasjonen nå, forbauser meg.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-26:
En helt allmenn skattedebatt tar jeg gjerne. For Kristelig Folkeparti er det et poeng å ha et skattesystem og en skattepolitikk som gjør at et næringsliv fungerer, ikke minst, og at vi har et skattesystem som også oppmuntrer til at folk velger å arbeide og dermed gir produktivitet til samfunnet. Jeg vil si at i det store og hele var den skattepolitikken som forrige regjering førte, god, ikke minst fordi den forrige Stoltenberg-regjeringen hadde ført en altfor svak næringspolitikk på det området. Det er den politikken som dagens regjering nyter godt av faktisk, det er den politikken som gjør at vi har et næringsliv som går svært godt, og som gjør at det er konkurransedyktig. Så en skattedebatt synes jeg er veldig interessant, men hvis vi bare skal snakke om nivået og satser, tror jeg man glemmer et helt vesentlig grunnlag for en god skattepolitikk, nemlig om den fører til at vi får en god arbeidssituasjon for næringslivet, og om den oppmuntrer til arbeid.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-26:
Først må jeg nok korrigere representanten Sandals historiebeskrivning, for bakgrunnen for det forslaget som presenteres i dag, er et felles privat Dokument nr. 8-forslag. For noen år tilbake kom det også inn som en følge av et budsjettforlik mellom de daværende regjeringspartier og Fremskrittspartiet. Men dette er noe Kristelig Folkeparti har støttet gjennom selv å ha vært med på et forslag for noen år tilbake i denne salen. Jeg vil da bare minne om at årsaken til at vi støtter forslaget, er at det kan hjelpe enkeltpersoner til å få bedre helse, komme raskere tilbake i arbeid, kanskje unngå sykemelding, uten at det skal gå på bekostning av andre grupper.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Framstegspartiet hevdar til stadigheit at dei fører ein politikk som er til beste for vanlege folk. Trass i dette viser Framstegspartiets eige forslag til statsbudsjett for 2007 at ein person med millioninntekt får nesten tre gongar så stor skattelette som ein person med inntekt på 300 000 kr. I saka vi no diskuterer, viste det seg at det var personar med dei gode inntektene som gjorde seg bruk av den ordninga som tidlegare gjaldt. Det er ikkje dei store summane vi snakkar om i denne saka vi no diskuterer, men likevel tillèt eg meg å spørje representanten Hagesæter: Kvifor meiner Framstegspartiet det er riktig at folk med dei høge inntektene skal få størst skattelette også i denne saka vi no drøftar?
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2007-04-26:
Eg skal ikkje forlengje debatten mykje, men eg har behov for å knyte nokre få kommentarar til dei tre siste innlegga. Representanten Syversen sa at han ikkje ville gå god for den historiebeskrivinga eg gav av Kristeleg Folkeparti si rolle i den saka som vi no diskuterer. Eg kan dokumentere at den ordninga som blei innført i 2003, kom i stand etter eit budsjettforlik mellom dei tre tidlegare regjeringspartia og Framstegspartiet. Det står ugjendriveleg fast som eit faktum. Det er òg slik at dei noverande regjeringspartia avvikla ordninga under behandlinga av budsjettet for 2006. Om Kristeleg Folkeparti har hatt andre øvingar og tankar om denne saka i mellomtida, ser eg ikkje vekk ifrå, men dette er dei viktige og sentrale elementa i historiebeskrivinga. Når det gjeld representanten Hagesæter sine betraktningar om verknadene av det systemet som regjeringspartia går inn for, vil eg understreke to hovudpoeng. Det eine er at vi ikkje kan forsvare eit system som skapar ulikskap mellom folk avhengig av kor mykje dei tener. Og vi kan ikkje ha eit system som behandlar bedrifter som har svært god lønnsemd, og bedrifter som ikkje har det og derfor ikkje kan gi sine tilsette eit tilbod, ulikt, slik Dokument nr. 8-forslaget legg opp til. Det er altså òg ei viktig skattepolitisk grunngiving for det vi har gjort. Så siterte representanten Lønning meg slik at eg skulle ha sagt at rehabiliteringstilbodet her i landet er strålande. Det ville vere ein fordel om representanten Lønning hadde sitert meg rett. Eg omtalte rehabiliteringstilbodet og gav eit konkret eksempel på at den ordninga som no er innført av fleirtalet i Stortinget, ser vi positive effektar av, og eg viste til ei kvinne frå Møre og Romsdal som stod fram i media og fortalde om sin situasjon. Eg er ingen systemryttar. Eg meiner ikkje at rehabiliteringstilbodet er godt nok. Eg er oppteken av å få pengane i omløp og få systemet til å verke, men det må òg vere legitimt å peike på positive effektar av eit system som vi stadig må ha eit kritisk blikk på.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-26:
Jeg har egentlig bare et veldig kort spørsmål, jeg. Hvis vi ser på ordningen slik den fungerte tidligere, vet vi at de som fikk helseforsikringer, var de som i all hovedsak var i toppskatteposisjon – med andre ord de som tilhører den gruppen av lønnsmottakere som tjener absolutt mest her i landet. Det vi tross alt snakker om her, er forsikringsordninger, i all hovedsak – det er også det mindretallet henviser til i innstillingen. Det er helseforsikringer de henviser til når de sier at dette virker, ifølge tall fra Finansnæringens Hovedorganisasjon. Spørsmålet mitt er veldig enkelt: Hva er det som gjør at Fremskrittspartiet ikke har noen betenkeligheter med en slik fordeling – eller er det slik at Gjermund Hagesæter har noen betenkeligheter med å gjennomføre en så negativ fordelingseffekt som det skatteforslaget innebærer?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-26:
Jan Tore Sanner innehar jo frekkhetens nådegave. Jeg har aldri hørt Jan Tore Sanner i posisjon argumentere veldig sterkt for at vi skal ha et helsevesen med stor overkapasitet, slik at arbeidsgivere kan sørge for å kjøpe ledig kapasitet i det offentlige helsevesenet. Tvert imot har jeg hørt at Jan Tore Sanner i opposisjon hele tiden har snakket om knapphet på arbeidskraft. Det er faktisk slik at det finnes knapphet på arbeidskraft. Det er ikke slik at det går en haug med arbeidsløse leger rundt og reker gatelangs, og som vil være i stand til å gå inn og gjøre alle de oppgavene som Jan Tore Sanner mener at private arbeidsgivere bør gå inn og etterspørre. Dette handler om at vi har knapphet i helsevesenet. Da er spørsmålet veldig enkelt. I det øyeblikket vi bruker fellesskapets penger til å be arbeidsgivere sponse arbeidstakere gjennom å finansiere dette privat, vil det trekke ressurser fra andre steder. Ser ikke Jan Tore Sanner det?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-26:
Det er viktigst at flest mulig får behandling, og den måten vi sørger for dette på, er at vi bruker fellesskapets, samfunnets ressurser på den måten som samlet sett gagner samfunnet best. Istedenfor å sponse helseforsikringer fra arbeidsgivernes side gjennom å gi skatteincentiver burde man la disse pengene gå til fellesskapet, sånn at vi kunne bruke dem på helsevesenet. Det synes jeg hadde vært en atskillig bedre måte å prioritere samfunnets ressurser på. Jeg tror vi kan være enige om at den prioriteringen er det faktisk ikke en og annen arbeidsgiver som skal gjøre hver for seg, ut fra hvem det er som har mest penger. Det bør faktisk være oss to i fellesskap, sammen med alle de andre på Stortinget og i andre politiske organer, og leger, som vurderer hvem det er som bør prioriteres i køen, som skal gjøre prioriteringen av helseressursene i samfunnet.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-26:
Jeg er villig til å vurdere de aller fleste tiltak som det finnes god dokumentasjon for er den beste måten å bruke fellesskapets ressurser til å få ned sykefraværet på. Men Svein Flåtten eller andre har altså ikke lagt noen slik dokumentasjon på bordet. De har klart å legge dokumentasjon på bordet som viser at det gir flere helseforsikringer, men, med respekt å melde, det er ikke det samme som at flere folk blir friske. Den andre tingen som jeg synes det er viktig å si noe om i forhold til sykefraværet, er: Vi gjør ikke dette bare på grunn av at det handler om knapphet på arbeidskraft. Det handler om at vi har mennesker som blir syke, og flesteparten av dem som blir syke, finner vi i sektorer med lavtlønte yrker. Det er veldig mange lavtlønte helsearbeidere som blir syke, det er veldig mange som jobber i renholdsbransjen og andre lavtlønte serviceyrker, som blir syke. De får ikke nyte særlig godt av dette tiltaket. Det gjør folk som jobber i høylønnsyrker. Hvis arbeidsgiverne skulle bruke penger på ett tiltak for å få ned sykefraværet, burde de heller bruke dem på forebyggende arbeid.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-26:
Jeg er sannelig ikke sikker på det. Det kan hende at det kan gi noe nedgang, men jeg er sannelig ikke sikker på det, og jeg skulle gjerne hatt noe god dokumentasjon på det før jeg overhodet ville være med på å vurdere om vi skal bruke fellesskapets penger på det. Jeg er helt sikker på at Lars Sponheim er enig i at det er viktig å bruke fellesskapets ressurser på best mulig måte. Hvis vi ser på de pengene som vi bruker på skattelette i dette forslaget, i tillegg til alle de pengene som arbeidsgiverne bruker på helseforsikringer, er jeg sikker på at vi vil kunne se at samlet sett kunne disse pengene vært brukt på en måte som bedre fikk ned sykefraværet enn det forslaget som her ligger fra opposisjonen.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-26:
Dette er blitt en sånn slagorddebatt, og da er det mange ting som kan sies. Istedenfor at «Alle skal med», mener altså Syversen at vi står for en politikk hvor «Alle skal stå igjen». Det er kanskje litt i overkant. Men Syversens politikk går i utgangspunkt ut på at «Andre skal stå igjen». For det vi snakker om her, er å prioritere de ressursene som finnes innenfor helsevesenet. Jeg vet utmerket godt at representanten er kjent med at her foretas det hele tiden knallharde prioriteringer. Hvis det er sånn at vi legger til rette for et system som i større grad enn i dag framelsker et privat sykehusvesen, i større grad enn i dag tapper det offentlige helsevesenet for ressurser fordi ordningen med private sykeforsikringer brer om seg, kan ikke jeg med min beste vilje forstå at dette skal være noe som Syversen og Kristelig Folkeparti vil stå for.