Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Da statsminister Stoltenberg holdt sin redegjørelse for Stortinget i går, var han den niende arbeiderpartistatsministeren som gjorde nettopp det. Fordi vi er ved inngangen av et nytt årtusen, har jeg tatt meg tid til å kikke på de redegjørelsene som ble holdt av våre første statsministre, Hornsrud i 1928 og Nygaardsvold i 1935. Når jeg ser på de redegjørelsene, er det to ting som slår meg. Det ene er selvfølgelig hvor mye som er forandret. Den gangen hadde vi et klassedelt samfunn. Den tidens fattigdom er blitt forandret til velstand i dag. Forskjells-Norge fra den gang er blitt til et land der likeverd er framtredende. Det var et såkalt kriseforlik som lå til grunn for regjeringen Hornsrud, som for øvrig hadde sin tiltredelseserklæring den 21. mars 1935, nesten på dagen 65 år før statsminister Stoltenberg. Det var et kriseforlik på bakgrunn av sosial nød, lite trygghet og stor arbeidsledighet. Derfra har vi utviklet oss til mulighetenes land. Men det er også en del likheter. Likhetene består i at de politiske målsettingene for Arbeiderpartiet er utjamning: Vi legger stor vekt på utdanning, sosiale tiltak og solidaritet, også mellom land, og sysselsettingspolitikken er fremdeles blant våre viktigste virkemidler, også for å oppnå andre mål. Hele tiden siden den gangen har vi brukt offentlig sektor som et av de viktigste virkemidlene for å få i stand en velferdsutvikling i Norge. Nettopp derfor er det så viktig når Regjeringen nå sier at de setter i gang prosessen med å modernisere offentlig sektor og setter en av våre tyngste statsråder på oppgaven, i samarbeid med kommunesektoren, som også får en viktig rolle, og der en også har satt sterke folk inn i jobben. Det er helt nødvendig å modernisere offentlig sektor for på den måten å få mer velferd ut av de ressursene som en setter inn. Det er nødvendig for å få bedre tilbud til alle, og det er viktig for oss at den offentlige sektor sørger for like tilbud til hele befolkningen. For oss er det fremdeles av stor betydning at ungene til direktøren og ungene til arbeideren går på den samme barneskolen og går sammen i den videregående skolen. Det er viktig for oss at helsetilbudet skal være likt for alle. Den dagen en trenger hjelp, er det ikke lommeboka eller sosial status som skal avgjøre om en får den hjelpen en trenger. Det er viktig for oss at eldreomsorgen er et tilbud som er der den dagen en trenger det, uavhengig av den sosiale bakgrunnen en har. Nettopp derfor blir det så viktig å styrke kommunenes økonomi, slik som statsministeren sa i sin redegjørelse, delvis fordi kommunene i dag har knapt med midler til å løse dagens oppgaver, men ikke minst fordi vi her i Stortinget har vedtatt viktige satsingsområder som skal følges opp framover, og som må følges med midler. Den viktigste forutsetningen for en sterk offentlig sektor er gode statlige og offentlige finanser. Det gir trygghet for at velferden kan vare. Og vi står overfor noen utfordringer på det økonomiske området. For eksempel har vi noen problemer som i utgangspunktet jo er hyggelige – som utfordringene til folketrygden. For grunnen til at folketrygden vokser, er i stor grad at mange flere blir eldre enn tidligere. Det er jo en utvikling vi ønsker oss. Mye av problemet består i at mange flere enn det som har vært vanlig tidligere, har opptjent tilleggspensjon når de går over på alderspensjon. Og det er jo et hyggelig problem at de eldre får god levestandard. I tillegg har vi en teknisk utvikling f.eks. på helseområdet som gjør at det kreves stadig mer ressurser, men ressursene kreves fordi utviklingen går i en retning der flere og flere kan få hjelp for medisinske problemer. Det er grunnen til at vi er så opptatt av å ha orden i økonomien. Det viktigste bidraget for å ha den økonomien vi trenger når vi skal styrke offentlig sektor, er at vi har full sysselsetting, at det er mange som bidrar til fellesskapet. Derfor er solidaritetsalternativet fremdeles viktig. Solidaritetsalternativets overordnede målsetting er jo nettopp å sørge for å skape full sysselsetting. Det er ikke en diskusjon om inflasjonsmål eller fastkurspolitikk osv. Nei, målet med norsk økonomisk politikk – i hvert fall hvis vi får det som vi vil – er å sørge for full sysselsetting, og det skal vi jobbe videre for. For å ta litt om dette med stabil valuta: Jeg registrerte at statsminister Nygaardsvold allerede i 1935 sa i sin redegjørelse at det var viktig å «verne det økonomiske liv i landet mot forstyrrelser fra svingninger i pengeverdien». Det var godt sagt. Det var spesielt godt sagt i et land der veldig mange av arbeidsplassene er avhengig av at en vet hva en får betalt for de varene en produserer når en skal selge dem til utlandet. Det er det valutastabiliteten er viktig for, at den eksportorienterte økonomien skal kunne vite å planlegge ut fra trygge forhold. For å holde orden på inflasjonen i Norge har moderasjonslinjen og fagbevegelsens innsats vært vesentlig. Moderasjonsalternativet har gitt små lønnstillegg, men det har gitt reell lønnsvekst fordi vi har fått prisstigningen ned. Det må være målet også framover. Men da er det viktig at partene i avtalen, arbeidsgiversiden, arbeidstakersiden og staten, holder avtalen og ikke ødelegger grunnlaget for enigheten, f.eks. ved å kutte i arbeidsmarkedstiltak, true AFP-ordningen eller true sykelønnsordningen, som vi har sett noen tendenser til. Det er et dårlig opplegg for et fortsatt solidaritetsalternativ. Enda verre er kanskje det vi ser når det gjelder de galopperende lederlønningene. Jeg er imponert over at det går an å skjønne så lite av lederlønningenes betydning for store lønnskrav i neste omgang. Vi har kalt moderasjonslinjen for kollektiv fornuft. Jeg vil si at lederlønnsutviklingen i våre dager er et bevis på det stikk motsatte. Et viktig bidrag for å holde den linjen videre er etter- og videreutdanningsreformen – det at en får rett til videreutdanning. Det trygger arbeidsplassene, det trygger den enkelte ansattes posisjon i et arbeidsmarked som stadig forandrer seg – og samtidig skal dette skje innenfor ansvarlige lønnsrammer. Tenk å ha en så ansvarlig fagbevegelse at de faktisk krever å få rett til tilleggsutdanning innenfor ansvarlige lønnsrammer! Det er noe vi skal dyrke fram og styrke videre. Den største utfordringen blir kanskje finanspolitikken. Når oljeprisene er høye og pengene renner inn i statskassen, er det vanskelig å forklare at vi ikke kan bruke mer penger på mange gode formål som vi alle er for. Men vi vet at hvis vi ikke sørger for å ha et finanspolitisk opplegg som tåler oljeprissvingninger, kommer regningen i form av renter og andre problemer i den enkeltes økonomi hvis oljeprisene svinger. Og det eneste vi kan være sikre på, er at oljeprisene svinger. Budsjettet må tåle de svingningene. Derfor er jeg glad for at det budsjettvedtaket som nå ligger som grunnlag for regjeringen Stoltenbergs styring, er et budsjettvedtak som ikke ble svekket en krone i Stortinget i forhold til regjeringens forslag til budsjett. Det gir et godt grunnlag. Regjeringsdannelsen i 1935 var et resultat av det såkalte kriseforliket. Det var en mindretallsregjering. I dag har vi ikke krise, vi har mulighetenes Norge. Men vi har fremdeles mindretallsregjering. Det betyr at vi fremdeles har bruk for mange forlik, og det grunnlaget som er lagt med budsjettet, med felles holdninger til fordelingspolitikk, med andre berøringspunkter særlig mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, bør gi godt grunnlag for å styre med nødvendige forlik.