Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Problemstillingen interpellanten reiser, er todelt: Hvordan kan begrunnelsen for vår deltakelse i desember 2001 bidra til en exitstrategi framover, og kan forventningene den gang lære oss noe om hvordan Stortinget bør håndtere en eventuell liknende situasjon? I likhet med utenriksministeren mener jeg at debatten 5. desember 2001 belyser kompleksiteten i den oppgaven vi påtok oss. Vi gikk inn i Afghanistan med bevisstheten om at jobben ikke var over når Taliban-regimet var nedkjempet. Det var da den krevende oppgaven egentlig begynte. Så må vi erkjenne at oppgaven med å bistå afghanerne med å bygge et mer demokratisk styresett og gjenoppbygge landet etter flere tiår med borgerkrig og, ikke minst, skape respekt for menneskerettigheter skulle vise seg mer krevende enn mange trodde. Det bidro heller ikke at USA gikk til krig i Irak, noe som tok både ressurser og politisk oppmerksomhet bort fra oppgavene i Afghanistan. Gjennom disse ti årene er mye oppnådd, slik både interpellanten og utenriksministeren viser til. Det er positivt. Men vi ser også at mye gjenstår, spesielt på det politiske området. Det er holdt demokratiske valg. Men de demokratiske strukturene er skjøre. De gamle, grunnleggende strukturene i det afghanske samfunnet synes sterke. Forsoningen, som er nødvendig for å bygge bro over gammelt fiendskap og motsetninger, mangler. Hvordan skal vi håndtere beslutningsprosessene i en tilsvarende situasjon? Det grunnleggende er det bred enighet om: Uten en folkerettslig forankring i et FN-vedtak er norsk deltakelse i slike operasjoner utelukket. Det hadde operasjonen i Afghanistan. I tillegg vedtok NATO at angrepet på USA 11. september utløste artikkel 5 i NATO, noe som også ville forpliktet oss, men dette ble senere ikke brukt som begrunnelse for operasjonene. FN-resolusjonen ga mandatet. Begge deler gir ikke bare et folkerettslig mandat, det forplikter oss som FN-medlem til å stille opp, hvis vi har relevante bidrag å yte. Likevel er det selvsagt nødvendig at vi tenker grundig gjennom hvordan vi best kan bidra. Er det gjennom militære bidrag? Er det gjennom sivile bidrag? Er det gjennom politiske bidrag? I Afghanistan har vi bidratt på alle disse tre frontene, politisk bl.a. ved å engasjere landene i regionen til en uformell dialog om de regionale utfordringene, slik utenriksministeren også pekte på. Interpellanten gir et oppspill til et sett kriterier som må være oppfylt før vi deltar i denne type operasjoner – eller som vi i hvert fall kan vurdere deltakelsen opp mot: et klart FN-mandat, krav om vital betydning for fred og felles trygghet og et klart og oppnåelig mål for den militære aksjonen. Dette tror jeg det er, og vil være, bred enighet om, det er i tråd med regjeringens politikk og oppfylles, etter min mening, også av beslutningen som ble tatt for ti år siden. Arbeiderpartiets hovedtalsmann i debatten 5. desember 2001, Thorbjørn Jagland, sa det slik: «Til dem som har hevdet at det ikke var riktig å bruke militære virkemidler i Afghanistan, har jeg lyst til å si følgende: Da hadde Taliban fortsatt med å herje i Afghanistan». Og han kunne ha lagt til: Al Qaida og andre terrornettverk hadde fortsatt hatt sitt fristed. Et mer krevende kriterium vil være at «alle andre virkemidler enn militære skal være prøvd først». Det kan være en god rettesnor i mange konflikter, men stilt overfor et overraskende angrep som 11. september 2001 og et regime som Taliban i Afghanistan ville et slikt kriterium kunne bli et vern for angriperen og ikke et bidrag til å løse konflikten. Det er situasjoner der politiske virkemidler krever et minimum av felles forståelse, et minimum av felles verdier. Stilt overfor politiske krefter som bruker selvmordsbombere, og som ikke viker tilbake for å bruke egen befolkning som mål for terroren, synes et slikt felles grunnlag å være fraværende. Da gjenstår dessverre bare maktmidler. Til slutt til spørsmålet om et ja til deltakelse i FN-operasjoner av denne karakter skal kreve stortingsvedtak, også når det ikke er snakk om å sende vernepliktige. Da krever Grunnloven et slikt vedtak. Med utgangspunkt i regjeringens prerogativ mener jeg det er viktig å hegne om det instituttet den utvidede utenriks- og forsvarskomité representerer. Det er situasjoner hvor det er viktig med fortrolighet mellom regjeringen og et samlet storting for å ivareta norske interesser i følsomme saker. Det betyr ikke at det ikke kan føres en debatt om den beslutning regjeringen lander ned på etter å ha konsultert Stortinget, slik vi hadde for ti år siden.