Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2015-06-18:
Ingenting er vanskeligere enn endring. Når man skal endre seg, trenger man å ha en grunn til å gjøre det. Man trenger å erkjenne feil og se forbedringer. Og for å rette seg etter kritikk må man anerkjenne kritikken, forstå hvorfor den har kommet, og respektere grunnlaget for den. Uberettiget kritikk maner aldri til endring, bare til forsvar. Som vi var inne på i replikkordskiftet, skrev justisministeren i sitt svar til Riksrevisjonen i rapporten som vi nå behandler: «På dette grunnlag mener jeg det ikke er grunnlag for Riksrevisjonens konklusjon om at det i dag er alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret.» Det nevnes to ganger i brevet. Grunnen til at jeg dveler ved dette, er at når en ansvarlig statsråd får en rapport som viser at det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB, at DSBs virksomhetsstyring i begrenset grad bidrar til god mål- og resultatoppnåelse, at tre av ni departementer i liten grad har fulgt opp anbefalinger fra tidligere tilsyn utført av DSB – på vegne av Justis- og beredskapsdepartementet – som sier at Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid er mangelfull, og at det ikke gjennomføres noen systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser, da er det tid for handling, ikke bortforklaringer. Justisministeren skaper et inntrykk av at Riksrevisjonens funn ikke er valide, at de ikke er relevante. For hvem bruker tid på å endre noe som er blitt feilaktig kritisert av noen som er ubetydelige? I høringen sa justisministeren noe helt annet enn i brevet. Han sier at «jeg er enig i Riksrevisjonens konklusjon på konklusjonstidspunktet». Nå, i replikkordskiftet, får vi høre noe nytt. Det er bra. For spørsmålet som fortsatt er der, er om han er enig eller uenig i kritikken. Det er bare en av de uttalelsene som kan være den riktige, det er ikke mulig å mene begge deler samtidig. Nå hørte vi justisministeren si at han er enig i kritikken. Det er første gang. Det er ny informasjon, og det er betryggende å vite. Det er også avgjørende for underliggende etater å vite det. For mener sjefen at man skal lytte og endre seg etter kritikken, eller er kritikken feil og bare å overse? Har justisministeren hatt samtaler med dem om dette, er det grunn til å spørre seg. Det virket nemlig ikke helt sånn i høringen. Da fikk vi høre Jon A. Lea i DSB, som tydeligvis hadde hørt på justisministeren. Han gjentok nøyaktig den samme setningen Anundsen brukte i sitt svar til Riksrevisjonen. Lea sa: «Likevel tillater jeg meg å stille spørsmål til Riksrevisjonens konklusjon om at forbedringspunkter som omtales i rapporten, innebærer alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret, og at det avdekker store svakheter i samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet.» Han stilte ikke bare spørsmål, han framholdt flere ganger kritikk mot Riksrevisjonens konklusjon i høringen. Det er bekymringsfullt av flere årsaker, og det reiser en del spørsmål. De spørsmålene er bl.a.: Er det grunn til å tro at DSB ikke mener at Riksrevisjonen er et organ å lytte til? Er det grunn til å tro at læringspunkter for Riksrevisjonen ikke vil bidra til endring fordi man ikke anser dem som relevante? Hvorfor sier underliggende etater og justisministeren forskjellige ting om dette i en høring? Har justisministeren endret mening og etatene ikke fått det med seg? Det er problematisk. Har underliggende etater og justisministeren ulikt syn på forbedringspunkter? Hva skjer i andre tilfeller når underliggende etater og ministeren har ulik oppfatning? Høringen ga ikke svar på disse spørsmålene, men den illustrerte ganske godt Riksrevisjonens funn om en mangelfull dialog. Det ble kanskje sagt at dialogen var god, men det virket ikke sånn. Som jeg sa, må man se etter områder å forbedre seg på om man skal bli bedre, og om man skal lære. Derfor er øvelser og det å ta lærdom av dem avgjørende i ethvert arbeid for å styrke beredskapen. Riksrevisjonen finner at det ikke gjennomføres noen systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser. Riksrevisjonen viser til at det er satt i verk flere tiltak for å styrke arbeidet med læring etter øvelser. Det er veldig bra, og det vil jeg gi ministeren honnør for. Men det er ingen systematisk evaluering, skriver Riksrevisjonen. Da kan det heller ikke finnes noen systematisk læring. Det er nesten ikke til å tro. Justis- og beredskapsdepartementet har imidlertid satt i verk flere tiltak. Tiltak er viktig, men resultatene er viktigst. Derfor bør det være grunn til å vurdere endring av tiltakene når resultatene uteblir og når situasjonen er sånn som nå, at fylkesmennene som er intervjuet, ikke har registrert at sikringen av læring etter øvelsene er forbedret. I tillegg er det oppgitt av flere direktorater og departementer at økning av antall øvelser har gått ut over kvaliteten. Det er ikke blitt bedre, det er blitt vanskeligere. De melder også at det kunne vært øvd mer og mer målrettet. Justisministeren skriver i sitt svar til Riksrevisjonen: «Jeg vil fortsatt bidra sterkt i dette arbeidet i egen sektor og over sektorgrenser i de tilfeller hvor forbedringspunktene gjør dette nødvendig.» Det er ikke en setning det oser tung læringsvilje av – eller forbedringsevne – og spørsmålet er om den viljen er tilstrekkelig på et punkt som er så viktig for å bedre samfunnssikkerheten. For hva sier den setningen, egentlig? Den sier at man skal fortsette som man har gjort. Gitt Riksrevisjonens funn må man stille seg spørsmålet: Holder det? Er det godt nok? Så skal jeg over til en annen merknad i innstillingen. Det er nemlig sånn at Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre løfter inn en sak som komiteen tidligere har hatt til behandling. Det gjelder redegjørelsen om regjeringens oppfølging av Gjørv-kommisjonens rapport. Dette er en sak som Stortinget behandlet grundig og fattet et enstemmig vedtak i. Det vedtaket lød: «Stortinget finner det kritikkverdig at myndighetene forut for og under terrorhandlingene 22. juli 2011 ikke i tilstrekkelig grad iverksatte flere sikrings- og beredskapstiltak som kunne forhindret terrorhandlingene og beskyttet menneskene i regjeringskvartalet og på Utøya. Statsministeren har beklaget dette i Stortinget. Beklagelsen var riktig og historisk nødvendig. Stortinget anerkjenner statsministerens beklagelse og regjeringens arbeid med å gjøre Norge tryggere, basert på lærdommene fra terrorhandlingene 22. juli 2011.» Det var et enstemmig vedtak i Stortinget. Det politiske Norge våknet sammen den julidagen det plutselig begynte å regne. Vi lærte, vi omorganiserte, vi satte av titalls millioner til lederutvikling i POD og Justisdepartementet, en rekke ledelses- og kulturtiltak ble satt i verk, stortingsmeldingen om beredskap, terror og trygghet kom, og feltet hadde høy tverrpolitisk og ydmyk politisk oppmerksomhet. Vi lærte, vi innhentet ekstern kompetanse, vi fikk sammen med resten av Norge og Stortinget en oppvåkning når det gjaldt hva som manglet i beredskapssektoren: først og fremst god samhandling. Derfor ble det satt i gang et omstruktureringsarbeid så stort at Humlegård i høringen ytret at det var så mange tiltak at politiet måtte strekke seg langt for å klare å følge opp. Den forrige regjeringen – og denne regjeringen – har prioritert arbeidet med beredskap. Intensjonen er den samme: et tryggere Norge. Det var bred enighet i det politiske Norge – og det er det nå også – om at tiltak for beredskap er viktig og nødvendig. Jeg opplevde at det politiske Norge lærte sammen, men at viljen til endring ifølge Riksrevisjonens rapport ikke lot seg materialisere i virkelighet fort nok. Noen av tiltakene tar det tid å se resultater av. Denne saken handler ikke om Gjørv-kommisjonen. Likevel velger altså komiteens medlemmer fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre å hente saken opp igjen og inn i Stortinget. De skriver: «Komiteens medlemmer fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre mener det var kritikkverdig at tidligere regjering ikke evnet å prioritere arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap før etter at Norge ble utsatt for terrorangrepet i 22. juli 2011.» Det er samme tekst, men den er annerledes. Den er krassere, og formuleringen er ny og tyngre enn det Stortinget vedtok den gangen. Hvordan skal vi tolke det? Hva betyr det? Er det en omkamp? Jeg forstår det ikke. Arbeidet med beredskap i Norge har vært basert på et bredt flertall i Stortinget, på samme måte som det ble flertall for parlamentets fortelling om hva det var som skjedde, hvorfor det skjedde, og hva det var som burde blitt gjort annerledes, i behandlingen av redegjørelsen om Gjørv-kommisjonens rapport. Hvorfor velger nevnte partier å ta opp denne merknaden? Det er underlig. Er det et forsøk på å si noe annet? I så fall: Hva da? Og hvorfor er ikke det beskrevet? Når man først finner behov for å uttrykke dette, hadde jeg ønsket meg en begrunnelse eller en underbyggelse. Denne rapporten er grundig. Den har alvorlige funn. Så langt er det verdt å merke seg at det bare er dem som blir kritisert, som kritiserer rapporten. Jeg håper rapporten blir tatt alvorlig, og jeg håper at det er den siste uttalelsen fra justisministeren som gjelder, nemlig den med at han tar kritikken på alvor. Vi har ikke noe annet valg.