Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Denne saken er for så vidt veldig enkel, for det handler om prinsipper for hvordan vi skal forvalte statlig eierskap. Prinsippet er at Stortinget ikke skal blande seg inn i enkeltsaker og overprøve et styre. En kan godt være uenig i vedtak som styrene gjør, og en kan godt ha andre strategiske visjoner som enkeltrepresentanter i denne sal, men det må en i så fall gi uttrykk for gjennom mistillit til styret på en generalforsamling. Vi kan ikke drive saksbehandling i enkeltsaker og prøve å overstyre et selskap der staten ikke engang er eneaksjonær. I Statkraft/Statnett kunne en gjerne drevet selskap på den måten, selv om jeg ikke ville anbefalt det. Men i Statoil, som er børsnotert, bør en det på ingen måte. Derimot er denne saken interessant, for den viser litt av den politiske retorikken som ofte har preget klimadebatten. Her er mange partier ute og lover veldig mye så lenge det gagner klimaet, eller man kan oppnå CO2-kutt. Men når det kommer til realiteten, til faktisk å gjennomføre ting, ser en at prinsippene blir annerledes, virkemiddelbruken står ikke i stil med målene, og det blir en stor avstand mellom det en sier, og det en gjør. Under valgkampen, som bare er noen måneder bak oss, var det veldig mange partier i denne sal som lovte at de nærmest skulle gripe inn for enhver pris i Statoils arbeid når det gjaldt oljesand, for å omgjøre beslutningen. I dag ser vi at det ikke er tilfellet. Det er kun Kristelig Folkeparti som sånn sett står ved sine ord. Jeg er ikke lei meg for at Kristelig Folkeparti ikke får flertall, men Kristelig Folkeparti har gjort en veldig god jobb i å avsløre dobbeltkommunikasjonen som gjennomsyrer denne form for debatt. Spesielt Senterpartiet og SV har svært liten ære i denne saken, fordi de sitter i regjering. De har også hatt statsråder, spesielt SV, som har vært veldig tydelige på hva slags eiermakt de ønsket å utøve konkret, direkte – ikke gjennom meldinger til styret, men gjennom å gripe inn i denne enkeltsaken. Denne saken illustrerer sånn sett også at den eierskapspolitikken Regjeringen fører, egentlig ikke er mye verdt, fordi en har rimelig frie tøyler. Jeg tror en kunne hatt veldig gode argumenter som sier at det å satse på oljesand fra statens side ikke akkurat er i tråd med den politikken Regjeringen ville ført hvis den hadde kunnet styre. Allikevel får selskapet alle muligheter til å drive med den form for strategisk utvikling som går på tvers av den klimapolitiske retningen som Regjeringen hevder den har. Samtidig skal vi fra norsk side være forsiktig med å ha debatter der vi prøver å overprøve andre demokratiske lands beslutninger. Vi må være forsiktig med å bli den rike oljegutten i klassen som kommer til andre demokratier og forteller at deres oljeproduksjon er så forurenset at den kan vi ikke tillate – men vi forbeholder oss retten til fortsatt å utvikle norsk sokkel, og ikke minst forbeholder vi oss retten til å utvikle kull på Svalbard. Det henger ikke sammen når vi samtidig sier at Canada som et demokratisk land med Kyoto-forpliktelser og København-avtale i bunnen ikke skal få lov til å utvinne sine energiressurser sånn som de synes det er nødvendig. De må selv finne ut hvordan deres totale energipolitikk skal henge sammen med deres klimaforpliktelser og andre forpliktelser. Det bør ikke være Norges ansvar, og heller ikke noe Norge prøver å stå på utsiden og fortelle dem. Så synes jeg at det som egentlig ville vært en minst like interessant debatt i denne sammenheng, er å dra parallellen til verdens energiforsyning for øvrig. Hvis vi tror på IEA, vil verdens energibehov øke såpass mye, til tross for mange energisparetiltak i Vesten, at man vil trenge enhver form for olje og gass hvis energibildet skal henge sammen. For alternativet til oljesand er ikke nødvendigvis pene vindmøller eller skog som brennes, men det er fortsatt opprettholdelse av kullforbruket. Da er ikke nødvendigvis miljøregnskapet så mye bedre – eller så mye verre, avhengig av hvordan man ser det – om en utvinner fra oljesand eller om en utvinner kull. Jeg kan ikke se at Norge har gått til tyskerne og bedt dem kutte sin kullproduksjon av miljøhensyn. Der har vi altså ingen synspunkter, men vi har plutselig et veldig sterkt synspunkt når man skal tenke oljesand. Det som ville vært vel så interessant, var å se på hvilke muligheter en har for å bidra til utvikling av skifergass. Hvis det er en måte de som ønsker å ta knekken på oljesand kan gjøre det på, er det å sørge for at alternativene blir mye rimeligere. Det å få utviklet skifergass som et alternativ i energiregnskapet ville bety at oljesand ble mindre lønnsomt, og da ville Statoil automatisk frafalle den form for strategier.