Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2009-06-19:
Når jeg nå står her for siste gang, erindrer jeg det første innlegget jeg hadde for 35 år siden – høsten 1974. Det var i den første store abortdebatten, og det dreide seg om familiemeldingen. Familiens situasjon i samfunnet er noe som har opptatt meg hele tiden. Den gangen dreide det seg altså om det ufødte liv – nå er jeg helt åpenbart mer interessert i slutten av livet, fordi jeg har levd i 35 år siden den gang. Én av de tingene som har skjedd, er jo at levealderen i Norge har gått opp. Det er langt flere friske eldre, men det er dessverre også langt flere eldre som har behov for hjelp. Jeg synes det er trist å måtte registrere at Fremskrittspartiet i dag er det eneste partiet som vil fjerne avkortingen av utbetaling av pensjon til gifte og samboende pensjonister. De aller fleste i dette land har nemlig trodd at når de har betalt inn til folketrygden, har de fått rettigheter. Vi mener de burde hatt rettigheter, selv om de lovteknisk sett ikke har det. Det er opp til Stortinget hva man gjør. Vi synes det er trist at vi er de eneste som vil at man ikke skal straffes økonomisk i alderdommen ved at man får mindre pensjon enn man ville ha fått hvis man ikke hadde vært gift eller samboende med en annen person. Det betyr jo at mange eldre faktisk har tenkt å skille seg, eller har skilt seg proforma for å styrke sitt økonomiske grunnlag. Vi synes det er leit, og vi konstaterer at slik er det. Jeg har også veldig ofte hatt en drøm om å være med i en valgkamp uten å snakke om eldreomsorg, fordi eldreomsorgen ikke var noe problem. Vi driver jo valgkamp på problemområdene i samfunnet, ikke på det som er i orden. Vi har ingen debatter om hvordan vi skal dimensjonere bilreparasjonsbransjen i det enkelte fylket. Vi har ikke noen planer for det, for det er ikke noe problem. Men når det gjelder eldreomsorgen, har vi store problemer; vi fortsetter å diskutere eldreomsorg som et stort problem. Det er som sagt veldig fint at mange friske eldre har det bra, og derfor er det jo trist at vi ikke har fulgt med – og der tar jeg et medansvar. Vi opplever at folk må slutte fordi de har fylt 60 år, f.eks. politioverbetjent Finn Abrahamsen i Oslo, Yngve Hågensen måtte gå av som LO-leder fordi han hadde nådd en viss alder – vi har ikke justert aldersgrensene oppover i takt med økt levealder. Derfor håper vi på støtte til det forslaget vi har fremmet om å få en langt mer strukturert og omfattende gjennomgang av aldersgrensene enn det jeg vet Regjeringen er i gang med – og jeg vil kanskje si det slik at for dem som har lyst, for dem som er i stand til og kvalifisert for å arbeide, skal ikke alderen alene være en begrunnelse for oppsigelse. Man skal altså styrke respekten for de eldre. Vi kan måle et samfunn på hvordan det behandler de eldre, og der har vi noe å lære av våre nye landsmenn. Også i det politiske arbeid burde vi legge forholdene langt bedre til rette for dem som er blitt eldre. Vi synes også det er leit at ikke den rød-grønne regjeringen i realiteten vil være med på å lovfeste juridiske rettigheter for dem som også ifølge det offentlige apparat har et hjelpebehov som automatisk kunne utløse de økonomiske ressurser som var nødvendige. Det er mange ordninger hvor det er behovene som styrer hva vi bruker av penger. Arbeidsledighetstrygd er et aktuelt behov. Utbetalingene øker, uten at noen spør hvor pengene kommer fra. Behovet er til stede. Det er jo antall fødende som styrer hvor mye vi bruker i svangerskapsstønad, og det er sykdomsbildet som styrer hva vi bruker av sykepenger. Vi står dessverre fremdeles alene om at si det samme, både innenfor helsevesenet og eldreomsorg, at når behovene for operasjoner, eller behovene for sykehjemsplasser kommer, burde det være folketrygden som hadde finansieringsansvaret, slik at man fikk slutt på rasjoneringen på disse områdene. Men det som har vært artigst å observere, er at Fremskrittspartiet har overtatt rollen som partiet for folk flest, som Arbeiderpartiet hadde da jeg begynte i politikken i 1974. Nå er det Fremskrittspartiets rolle, og vi ser det også i debatten og i voteringen i dag. Det er Fremskrittspartiet som er den mest offensive kraft for å redusere arbeidsledigheten. Det er vi som sier at nå kan vi slå to fluer i en smekk: Vi har mange ledige bygningsarbeidere, vi har et stort behov for både omsorgsboliger og sykehjem – hvorfor i all verden kan vi ikke da fjerne taket for den tilskuddsrammen som Husbanken har, når det gjelder å gi tilskudd til nye sykehjemsplasser og omsorgsboliger? Da kunne vi fått flere av de bygningsarbeiderne som går på arbeidsledighetstrygd, i jobb, og de kunne bygge noe vi trenger for fremtiden, nemlig flere sykehjem og omsorgsplasser.