Inge Lønning (Høyre), 2004-06-07:
Jeg lyttet med interesse til den begrunnelse de to forslagsstillerne gav for sitt forslag, og konstaterer at det var en viss ulikhet i tilnærming og i begrunnelse fra de to forslagsstillernes side. Representanten Reikvams overlegninger omkring folkestyrets problemer er interessante, men det er svært kunstferdig å koble dem sammen med spørsmålet om monarki eller republikk. Den som ønsker å vitalisere folkestyret i dagens Norge, har svært mange oppgaver foran seg også i dette hus, når det gjelder å få bedre skikk på vår egen måte å utøve Stortingets funksjoner på som lovgivende og bevilgende myndighet, og når det gjelder å trekke klarere grenser mellom den utøvende statsmakt og den lovgivende statsmakt. Men alle disse utfordringer har det til felles at de har ingen ting med spørsmålet om innføring av republikk å gjøre. Representanten Djupedal hadde en annen tilnærming. Jeg hørte hans innlegg nærmest som en slags unnskyldning for at SV fortsetter å repetere forslaget til tross for at man er fullt klar over at det ikke vil ha noen oppslutning verken i folket eller i Stortinget. Jeg oppfattet Djupedal slik at han kom nær ved å si at hensikten med forslaget var å få frem en ny tillitserklæring til monarkiet i Norge, og det er jo et godt formål, selvfølgelig. Man kunne vel med inntil visshet grensende sannsynlighet forutsi at det var nettopp det man ville komme til å oppleve i Stortinget i dag. I parentes bemerket er det vel en kalendermessig tilfeldighet at behandlingen av forslaget denne gang faller akkurat på datoen 7. juni. Det er grunn til å stille spørsmålet hvorfor republikanere i Norge har en så lang oppoverbakke når de skal forsøke å kjempe frem tilslutning til idéen om republikk. Det kan finnes mange grunner til det. Den viktigste grunnen tror jeg for min del er at de som er prinsipielle tilhengere av republikansk statsform i Norge, aldri har tatt seg bryet med å bli enige seg imellom om hvilken form for republikk de egentlig ønsker innført i Norge. Innenfor samlebetegnelsen republikk finnes det jo nemlig en stor, meget stor, variasjonsbredde av ulike statsformer og ulike former for grensedragning mellom den lovgivende folkevalgte og den utøvende statsmakt. Det finnes presidentstyre hvor presidenten har praktisk talt like store fullmakter som en norsk regjering i dag har, på presidentens egen hånd. Det finnes presidentstyre som er av rent symbolsk art, og som i praksis er omtrent den samme statsform som vi har med det innskrenkede monarki i dagens Norge. Skal det ha noen mening å diskutere innføring av republikk i Norge, må man ta seg bryet med å presisere hvor på denne skalaen man forestiller seg at en ny norsk statsform skulle befinne seg. Man får av og til inntrykk av når tilhengerne av republikk taler fra Stortingets talerstol, at den form for monarki vi har i dagens Norge, er et særsyn. Vi har som kjent to naboland som vi har delt monarki med gjennom vår historie, Danmark og Sverige, som fremdeles har monarki som statsform, og som ikke har noen intensjon om å forandre det. Blant våre naboer har vi for øvrig et annet land som har republikansk statsform, Island, som i øyeblikket er inne i en dyp konstitusjonell krise fordi presidenten har nektet å akseptere en lov som på vanlig måte er vedtatt av de folkevalgte i Alltinget. Heller ikke republikanske statsformer er uten problemer! Det finnes, som representanten Engeset pekte på, en del eiendommeligheter i de merknadene som er skrevet inn i innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. At Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har ordlagt seg på en forkjært måte når det gjelder det som skjedde i 1905, er for så vidt som en skjønnhetsfeil å regne, vil jeg anta. Det skjedde som kjent ingen endringer av Grunnloven eller av statsskikken i Norge i 1905. Der var det full kontinuitet. Derimot skjedde det en uskiftning av kongehus, idet kongehuset Bernadotte forlot den norske tronen og vi fikk det kongehus som vi har i dag. Mer eiendommelig er merknaden fra SV i innstillingen. For når det sies at «mye taler for at folket gjennom folkeavstemning bør få gi sin tilrådning dersom det skulle bli tilstrekkelig flertall på Stortinget for en endring av styreform», så er den eneste naturlige lesning av en slik formulering at man forestiller seg at Stortinget først skal votere og finne ut av hvorvidt det er grunnlovsmessig flertall, og deretter skal man spørre folket til råds. Det vil i så fall være en splitter ny fremgangsmåte! Man må ha lov til å spørre seg hva det skulle være godt for. Hvis man skal avholde en rådgivende folkeavstemning, må det rimeligvis være i forkant av at Stortinget behandler et forslag om endring av statsskikk. Det interessante spørsmål er om det i så fall er et signal om at SV i realiteten vil overlate denne avgjørelsen til folkeflertallet, og i så tilfelle vil frafalle sitt prinsipielt begrunnede forslag om endring av statsskikk. Det håper jeg at vi får et klart svar på, for det er av betydning med tanke på fremtiden.