Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-05-31:
Den innstillingen som vi i dag behandler, er i utgangspunktet en innstilling som følger opp tidligere stortingsbehandlinger av prosjektet nye fregatter. Formålet med proposisjonen er å få Stortingets tilslutning til en økning av prosjektets ramme for kontraheringen av fem nye fregatter til Forsvaret. I tillegg behandles også usikkerheter knyttet til dette materiellprosjektet, og det er det komiteen i dag gjennom innstillingen svarer på. Som det fremgår av innstillingen, er det et betydelig flertall i komiteen, alle unntatt Senterpartiet, som er innstilt på å følge opp den invitasjonen som kommer fra Regjeringen når det gjelder å øke kostnadsrammen for fregattprosjektet. Senterpartiet har da funnet en annen løype, noe som fremgår klart av innstillingen, og den løypen er på mange måter i tråd med det Dokument nr. 8-forslaget som SV har fremmet, og konklusjonen blir i hovedtrekkene den samme. SV vil antakelig ikke ha fregatter i det hele tatt, men det er sikkert noe vi får høre mer om senere. Det synes svært vanskelig med SVs budsjetter å finne rom for den type fartøyer – noe mindre og mer beskjedne fartøyer er muligens mer i stil. Som det fremgår, er mindretallets holdning at man vil utsette anskaffelse av fregatter inntil man har sett videre på langtidsperspektivene for Forsvaret og på en ny forsvarsstruktur. Det Regjeringen har bedt om, er å få oppdatert for hovedprosjektet et anslag som da løftes fra 12,240 milliarder til 14,066 milliarder kr, og det er det komiteens flertall svarer ja til. Før jeg går videre med hensyn til selve innstillingen, finner jeg det nødvendig å gå litt inn på forhistorien, fordi dette er, som mange nå har skrevet om, den største enkeltmateriellinvesteringen Forsvaret har gjort noensinne. Det er klart at med en så stor investering er det også mange meninger om valget, om hvilke andre muligheter man kunne hatt, og om hvorvidt det er riktig å gjennomføre dette nå. Til det har jeg lyst å si at det var i Innst. S. nr. 150 for 1992-93 – altså innstillingen til den første langtidsmeldingen fra 1990-årene – man i grunnen gav startsignalet til fregattprosjektet. Det forteller at nå har vi brukt ca. seks år fra et startsignal ble gitt til vi er oppe i en situasjon hvor kontrakt kan undertegnes. Så har vi da en horisont på nye åtte, kanskje ni, år før prosjektet er brakt i havn, og det forteller mer enn noe annet hvor langsiktig man er nødt til å tenke når det gjelder store materiellprosjekter, ikke minst et lite land. Gjennom hele denne perioden har komiteflertall etter komiteflertall slått fast viktigheten av at vi som et land med et betydelig havområde å ivareta og hevde suverenitet over, ikke kan glemme dette i våre prioriteringer. Likeledes har vi et enormt stort luftrom som også krever overvåking, og som vi nasjonalt sett har et klart ansvar for selv. Derfor er det også at storting etter storting har slått fast at to prosjekter er på mange måter strukturuavhengig, altså hvilke veivalg man nå en gang treffer, og de veivalgene pekte man på allerede i forbindelse med den tidligere langtidsmeldingen som jeg nevnte. Og det som nå skal besluttes, lå der klart, og dette har blitt forsterket gjennom den siste behandlingen av langtidsmeldingen i inneværende stortingsperiode. Så uansett må vi bare slå fast at dagens fregatter er 1960-årsmodeller – og alle vet at det er så vidt dette går rundt. Det har med sikkerhet å gjøre, det har å gjøre med modernisering, det har rett og slett å gjøre med å være en troverdig nasjon med interesser innenfor sine sjøområder, også i forhold til allianser. Å la disse seile videre utover det vi nå har gjort, er etter min mening å strekke strikken altfor langt. Enhver nøling vil som regel ha som konsekvens at man skyver ting enda lenger foran seg. Da syns jeg det er rimelig å slå fast at fregattprosjektet er definert å være strukturuavhengig. Samme hva man kommer fram til nå, vil disse tingene måtte ivaretas. Det er Sjøforsvarets hovedvåpen det rett og slett dreier seg om. Vi har på bakgrunn av det Stortinget tidligere har vedtatt, gjennomført en konkurranse, og Stortinget har endog sagt at dette prosjektet er så viktig at vi er villig til i tillegg til den vedtatte ramme å legge 1 milliard kr på bordet hvert år i en seksårsperiode for å finansiere omtrent halvparten av kostnadene med prosjektet. Dette selvsagt fordi man så at om et så stort prosjekt skulle komme i denne tidsperioden, ville man ha behov for å skape rom for også andre investeringer. Nettopp derfor, og på grunn av dette ene prosjektet, vedtok man denne tilleggsbevilgningen. At Finansdepartementet åpenbart ikke har likt dette, får så være, men det er altså her i Stortinget beslutningene treffes, og da må vi også forvente at de regjeringer som skal følge opp dette, tar ansvaret med å videreføre en budsjettprofil som gjør at man ikke ødelegger og klemmer i stykker det som Stortinget selv har løftet. Det må man ta ansvar for. Derfor kan det ikke herske tvil om at det er riktig å ta en beslutning nå om å kjøpe fregatter. Det har selvsagt vært mange sider ved konkurransen. Mange har hevdet at det man nå går og kjøper, er fartøyer som vil være helt utdatert fra det tidspunkt de er operative. Men en av forutsetningene har nettopp vært at man i hvert fall ikke skulle ta høye teknologiske risiki gjennom anskaffelsene. Det er noe innstillingen også bærer preg av, nemlig at vi skal følge de valg som er gjort når det gjelder den teknologiske standard. Alle som har vært innom våpensystemer som skal leve 30–35 år framover, vet at det vil være behov for oppgradering, oppdatering og fornying underveis. Det må vi ikke glemme, for det vil være en del av livet. Teknologiens utvikling er enorm. Man har valgt å gå inn i en internasjonal konkurranse hvor det opprinnelig var seks deltakere. Så skrellet man ned til det stod igjen to grupperinger, Blohm+Voss og Bazán-gruppen. Under begge disse prosjekter har man kjørt en meget stram konkurranserunde som har resultert i priser som, hvis man sammenlikner dem med priser i tilsvarende prosjekter, er mye lavere. Jeg tror at i en sammenlikning med f.eks. de fregattene som Spania bygger til seg selv – og de er ikke så veldig store i avvik fra dem vi selv skal ha – er vår pris pr. enhet mye lavere. Det forteller at man har oppnådd noe i internasjonal konkurranse, og nettopp derfor har det vært viktig å få gjennomført konkurransen. Ja, den var så tøff at selv Nor-Eskort-gruppen, den norske grupperingen med betydelig støtte økonomisk og på andre måter, ikke maktet å levere innenfor dette. Det som betyr noe, er hva vi får igjen for dette. Selvsagt ligger det i kontrakten betydelige gjenkjøpsordninger for norsk industri. 100 pst. gjenkjøp er gjort. I tillegg er det også en forutsetning for kontrakten at man har på plass avtaler om kjøp av NASAMS, luftforsvarsmissilsystemer, og Penguin, og at det er muligheter for salg av nytt sjømålsmissil. Alt dette ligger inne, i tillegg til det som skal hentes ut i norske bedrifters arbeid innenfor de rammer som er gitt. At man har en hovedansvarlig, Bazán, har vært med på å gjøre dette mye enklere forhandlingsmessig, og risikoen og leveransekravet ligger dermed på en eneste bedrift. Det har vært hevdet at man ikke har hatt en konkurranse som har vært helt fair. Jeg har lyst til å understreke at begge de to som nå har slåss om å få oppdraget, har levert gode løsninger. Prisnivået ligger nesten på det samme, det varierer litt etter hvordan man ser og regner på det. Men man har altså gjort et valg ut fra Sjøforsvarets egne prioriteringer, og vi er etter min mening nødt til å støtte oss på de teknologiske vurderinger som gjøres av Forsvaret, innenfor de rammer som Stortinget har satt som sikkerhet. Sikkerhet er nettopp det dette nå dreier seg om. Prosjektgjennomføringen, dvs. lønningene for dem som har sittet i prosjektet, og skal sitte prosjektet igjennom, har altså blitt lagt inn i rammen for hele prosjektet. Man har dessuten oppdatert fra 431 mill. kr til 519 mill. kr. Det er på en måte med på å øke rammen. Men hvis man velger å legge et løp med dette som mal, må man også – noe komiteen har bedt om å få vurdert – legge dette inn i andre prosjekter, slik at man regner noenlunde riktig på prosjektet. Det er klart at dette har vært med på å blåse opp 0,5 milliarder kr. Om man hadde betalt lønningene rett ut innenfor den totale rammen, hadde det for så vidt hatt en annen side. Kostnadene er dog de samme. Når det gjelder valutausikkerhet, ligger det i sakens natur at når man nå har laget en kurv bestående av norske kr, euro og amerikanske dollar, er svingninger mulig, og vi skal igjen se dette i et langsiktig perspektiv. Dollarkursen i dag er langt høyere, og hvis dette videreføres, ligger det økte kostnader i det – men det gjenstår å se. Flertallet har altså akseptert helt at man tar høyde for en valutausikkerhet med 690 mill. kr. Så kommer en prisomregning, som nødvendigvis vil måtte skje, med 617 mill. kr. I tillegg var det når det gjelder prosjektet – slik det opprinnelig også var lagt fram av den forrige regjering – lagt fram en usikkerhet som var fanget opp i det totale beløpet. Den summen som er satt av for å møte usikkerhet, er prosentvis større enn jeg kan huske å ha sett i noe annet prosjekt. Det merkelige er at til tross for at man har hatt en tidligere regjering som anbefalte denne kontrakten, finner noen av disse tidligere regjeringspartnerne det nødvendig å hoppe av fra hele opplegget. Det er bemerkelsesverdig. Nå har man i tillegg økt rammen for å ta usikkerhetene. Da er det ganske ubegripelig at man tror at man ved å vente skal kunne greie å få noe som er rimeligere. Jeg vet at noen har forsøkt å selge inn prosjekter som angivelig skulle ha vært billigere. Det har statsråden svart på, og svaret er nøyaktig det samme som den forrige regjerings forsvarsminister gav, vurderingene var de samme. Med andre ord: De realistiske prosjektene ligger innenfor de to som har slåss om anbudet. Det er noe underlig at Senterpartiet nå har valgt SVs vei, men det burde ikke forbause så mye. Utfordringen videre blir å greie å holde et langsiktig blikk: for det første å sørge for at den teknologiske fastfrysing ligger der, slik at usikkerheten i hovedtrekkene er knyttet til det første fartøyet. Begynner man å endre systemer nå, vil dette medføre en fare for prisøkninger. Derfor ligger det også en streng advarsel i dette. I tillegg har komiteen sagt: «Komiteen forutsetter i likhet med departementet at juridisk bindende avtaler knyttet til de to ovennevnte prosjekter» – NASAMS fra Kongsberg Defence and Aerospace samt at Bazán selv har erklært vilje til å forskuttere spansk myndighetskjøp av sjømålsraketten Penguin – «foreligger før endelig kontrakt inngås med Bazán.» Det ligger i selve kontraktsordningen og i garantiordningen såpass klare forvissninger fra Regjeringen at jeg som saksordfører ikke har problemer med å følge dette opp. Det som videre bør understrekes, er at dette prosjektet vil få et tillegg fordi det til en operativ fregatt også hører helikopter og sjømålsmissiler. Det er det også vist til i proposisjonen. Dette må arbeides fram på en slik måte at man også postsikrer det, og ikke minst at man sørger for å få det fram parallelt med fregattene. For det vil være rimelig meningsløst å ha fartøyene ferdig uten at deler av våpensystemene samtidig er på plass. Det krever også en øvelse framover. Til slutt: Det er viktig at man legger opp til ordninger som kvalitetssikrer i tråd med det som både HolteProsjekt og Veritas har sagt, og innenfor de beløp som nå foreligger, er sannsynligheten for at dette skal kunne gjennomføres bra, 85 pst. ifølge HolteProsjekt. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.