Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2013-05-14:
Verden svikter de funksjonshemmede hver dag. Det gjør dessverre også den norske regjering. Funksjonshemmede er verdens største minoritet, men får allikevel en for liten plass i norsk utviklingspolitikk. Én av fem verdensborgere, over en milliard mennesker, har en eller annen form for funksjonsnedsettelse. Beregninger fra Verdens helseorganisasjon og Verdensbanken viser at nesten 200 millioner funksjonshemmede i fattige land opplever store vanskeligheter i sin hverdag. I dag vet vi mye om hva som er situasjonen for mennesker med funksjonsnedsettelser, både her i Norge og i andre deler av verden. Fra å være en gruppe som i mange tilfeller har vært bortgjemt, ofte institusjonalisert og sykeliggjort, har mennesker med funksjonsnedsettelser her i Norge i større grad blitt tydelige samfunnsaktører. I vårt land er i dag mange med funksjonshemminger aktive i politikk og næringsliv, og vi har også svært aktive organisasjoner for funksjonshemmede, som er viktige stemmer i samfunnsdebatten. Dessverre er ikke situasjonen den samme i fattige land. Det har bl.a. blitt bekreftet gjennom rapporten World report on disability, som Verdens helseorganisasjon og Verdensbanken lanserte i 2011. Denne rapporten dokumenterer og belyser situasjonen for mennesker med funksjonsnedsettelser globalt – og det er tankevekkende lesning. Gjennom det store arbeidet som ble lagt ned med denne kartleggingen, anslår nå WHO at mennesker med funksjonsnedsettelser utgjør om lag en milliard mennesker. Det er 15 pst. av verdens befolkning, og antallet øker grunnet aldrende befolkning, kroniske sykdommer, naturkatastrofer, manglende helsetjenester og konflikter. World report on disability belyser også forskjellene mellom funksjonshemmede i rike og i fattige land, og at disse forskjellene øker. Rapporten dokumenterer at funksjonsnedsettelser forekommer hyppigere i den fattige delen av verden enn i den rikeste. Samtidig sier rapporten at mennesker med funksjonsnedsettelser oftere enn andre lever i fattigdom, har lavere utdanning, lavere arbeidsdeltakelse og dårligere tilgang til helsetjenester og rehabilitering, som noen av utfordringene. Faktisk anslår nå UNESCO at 90–95 pst. av alle funksjonshemmede barn i utviklingsland ikke får gå på skole. Ved at flere funksjonshemmede hadde kommet i arbeid, kunne fattige lands BNP økt med inntil 7 pst., ifølge ILO. Gjennom utviklingssamarbeidet har Norge mulighet for å legge til rette for at bistanden også skal nå funksjonshemmede barn og voksne i fattige land. Til tross for tidligere føringer fra Stortinget har norsk utviklingspolitikk feilet i å nå ut til mennesker med funksjonsnedsettelser. Dette stadfester en stor evaluering av norsk bistand gjennomført i 2012 av Nordic Consulting Group på oppdrag fra Norad. Evalueringen dokumenterer at norske myndigheter har neglisjert Stortingets vedtak om å fremme funksjonshemmede som et menneskerettighetstema i utviklingssamarbeidet. Rapporten går faktisk så langt som å si at regjeringen bevisst har utelatt funksjonshemmedes rettigheter som et tema i norsk utviklingssamarbeid. Det gjelder både Norges bilaterale og multilaterale bistand samt bistand kanalisert gjennom det sivile samfunn. Rapporten viser videre til at norsk utdanningsbistand ikke har inkludert funksjonshemmede barn i sin streben etter å bidra til å nå FNs tusenårsmål 2: Sikre utdanning for alle. Norge har også de siste årene sluttet å etterspørre hvordan funksjonshemmede blir ivaretatt i de prosjekter og programmer som støttes av Norad og UD. Jeg kan likevel glede meg over positive ord fra statsråden og legge til at statsråden og denne regjering blir vurdert ut fra handlinger – ikke ord. Målet om fattigdomsbekjempelse kan ikke nås dersom funksjonshemmede ikke inkluderes i tiltak for å sikre bærekraftig utvikling, fattigdomsreduksjon og menneskerettigheter. Vi vil ikke oppnå målet om bedre helse og likestilling mellom kjønnene dersom vi ikke setter dette arbeidet i fokus og innarbeider funksjonshemming som et tverrgående tema i norsk bistand. Det må gjøres ved hjelp av klare politiske og forvaltningsmessige krav til mottakere av norsk bistand. Ingen krav har ennå blitt stilt til mottakere av norske bistandsmidler – verken norske organisasjoner, FN-institusjoner eller fattige lands myndigheter. Skal vi tillate at nye generasjoner funksjonshemmede vokser opp uten skolegang, helsetjenester eller jobb, eller de omkommer i katastrofer fordi vi ikke bruker de mulighetene vi har? Mabel fra Malawi er tolv år og døvblind. Da hun ble født, merket moren at hun var annerledes enn tvillingbroren. Da broren begynte på skolen, visste foreldrene fortsatt ikke hva som var i veien med Mabel. Hun fikk ikke begynne på skolen. Foreldrene tok henne med til et ressurssenter for blinde, hvor de endelig fikk vite at hun var døvblind. Foreldrene ville ikke akseptere Mabels utfordringer. Da faren døde, ble situasjonen enda vanskeligere. Da Mabel var ti år orket ikke moren mer og tok henne med til Chisombezi Deafblind Centre, som er støttet av Atlas-alliansen. Etter to år på senteret har hun lært tegnspråk og andre ferdigheter hun trenger for å komme gjennom livet og ta vare på seg selv. Ved å utnytte det lille synet hun har, har hun nå lært å lese. Denne historien viser så tydelig hvorfor Norge må prioritere funksjonshemmede(presidenten klubber) og sette menneskerettigheter øverst blant våre utviklingspolitiske mål(presidenten klubber) (presidenten klubber) (presidenten klubber)