Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-03-22:
Vi har en fantastisk gjeng eldre mennesker som lever godt og lenge, og flere vil det bli i fremtiden. Mange vil etter hvert ha behov for tjenester i hverdagen, slik at de fortsatt kan leve selvstendig og uavhengig, og med mening. Men vi har enorme utfordringer foran oss når det gjelder å skaffe til veie nok helsepersonell i årene fremover, slik at vi klarer nettopp det. Derfor er det viktig at vi jevnlig har debatter som denne vi har i dag, og jeg vil takke interpellanten for å ta opp saken. Da komiteen nylig var på besøk på Diakonhjemmets sykehus og høgskole her i Oslo, fikk vi høre at det er vanskelig å rekruttere og beholde kvalifisert personale til å arbeide med syke eldre, spesielt i kommunehelsetjenesten. Med de økte oppgavene kommunene vil få fremover, trenger vi mer kompetansepersonell også på høgskolesiden, slik også representanten Sonja Irene Sjøli var inne på. Det vil være avgjørende at de menneskene vi rekrutterer, er gode på det de skal gjøre. Når først noen er rekruttert, må vi sørge for å beholde dem og gi dem rom for å videreutvikle seg. Forskning viser at mulighetene for fagutvikling og til det å arbeide faglig og systematisk med kvaliteten på tjenestene, er avgjørende for rekruttering. Mange høgskoler står klare til å sikre fagutvikling. I den siste tilsynsmeldingen fra Helsetilsynet om kommunenes sosial- og helsetjenester til eldre er konklusjonen: «Krevende oppgaver med svak styring.» Det ble avdekket at demente som bor hjemme, ikke får den hjelpen de trenger. Å identifisere, utrede og gi tjenester med god kvalitet og i tilstrekkelige mengder svikter. Ledelsen er lite opptatt av å sikre at ansatte har tilstrekkelig kompetanse, tjenestene er i liten grad planlagt og organisert, slik at rammebetingelsene setter ansatte i stand til nettopp å yte forsvarlige tjenester. Også på andre områder i rapporten fremkommer mangel på ledelse og kompetanse i eldreomsorgen. Dette er alvorlig. Diakonhjemmets høgskole sammen med Lovisenberg diakonale høgskole har satset på et masterstudium med fokus på å gi studentene kompetanse til å kunne nettopp initiere, lede og gjennomføre kvalitetsprosjekter i praksis. De tilbyr landets eneste tverrfaglige, helsefaglige masterstudium, som kun fokuserer på helsetjenester til eldre. Dette må være midt i blinken, slik jeg ser det. Men ved søknadsfristens utløp for et år siden hadde de 68 søkere, og 36 fikk tilbud om plass. Da studiet skulle starte, var det bare igjen 24 studenter av de 36 som hadde fått plass. I løpet av høsten forsvant ytterligere ti. Hva var det som skjedde? En undersøkelse blant dem som takket nei, viste at årsakene var økonomi, høye studieavgifter og manglende tilrettelegging og permisjon fra arbeidsgiver. For høgskolene betyr denne satsingen en investering over flere år uten inntekter på grunn av manglende basisfinansiering for studier på masternivå. Men det er også på grunn av at finansieringsordningen med resultatbasert tilskudd for undervisningskomponenten kommer flere år på etterskudd. Det betyr at høgskolene, når studiet går, er nødt til å ta høye studieavgifter. Det mangler ordninger både i helse- og omsorgssektoren og i utdanningssektoren som gjør at vi kan bygge kompetanse og sørge for at den kommer ut i eldreomsorgen. Spesielt mangler kommunene ordninger for å støtte videre- og etterutdanning, ikke minst på masternivå. Det finnes heller ikke stillinger og strukturer når kandidatene kommer tilbake, og kommunene presses i så måte til kortsiktighet. Jeg synes alt dette er svært alvorlig, og jeg håper statsråden kan ta dette med tilbake og se om det er mulig å finne løsninger også på disse problemstillingene, altså bare for å oppsummere: Både tilrettelegging og permisjonsordninger fra arbeidsgiverne i kommunene mangler. Vi har et finansieringssystem der man mangler basisfinansiering, og man har også et system der tilskuddet kommer i etterkant, mens det er når studiet går, skolene trenger midler.