Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-06-06:
Noregs innsats i Afghanistan går mot nedtrapping, og det er veldig positivt at mange utviklingstrekk no går rett veg i Afghanistan. Det tyder på at det var rett at vi sendte norske soldatar dit. Men det har kosta. Ti norske unge soldatar har gitt sitt liv i Afghanistan. Mange fleire vil dessverre slite med fysiske og psykiske skader resten av livet. Kampen for det gode, for dei verdiane som vi trur på, som demokrati, ytringsfridom og likeverd, har kosta. Noreg har sendt over 8 300 norske soldatar til Afghanistan. Desse er blitt sette til å løyse krevjande oppdrag under tidspress i ein kompleks situasjon der dei møter vanskelege og etiske dilemma. Våre soldatar i Afghanistan har vore førebudde både på å ta liv på vegner av den norske staten og også i enkelte situasjonar å gi sitt liv for Noreg. Det er viktig at samfunnet gir veteranar den anerkjenninga dei fortener for den jobben dei gjer på vegner av Noreg. Dei fleste som deltar i internasjonale operasjonar, kjem styrkte ut av det, men dessverre ikkje alle. Altfor mange slit etter at dei er kome heim og har problem med å tilbakestille seg til eit sivilt liv. Ofte kjem desse problema mange år etter enda teneste. Av soldatane i laget mitt i Libanon i 1980/1981, altså for over 30 år sidan, er 30 pst. i dag døde. Korleis situasjonen vil vere om 30 år for dei som no kjem heim frå Afghanistan, vil m.a. avhenge av kva tilbod som blir gitt til dei som treng det. Vi må ta inn over oss at internasjonale oppdrag både har ein kostnad når operasjonen føregår, og også i etterkant av oppdraget, fordi altfor mange får skadar – som regel usynlege skadar – som dei må slite med resten av livet. Veteranorganisasjonane har gjentatte gonger peikt på svikt i arbeids- og velferdsforvaltninga si handtering av personell som har deltatt i internasjonale operasjonar. Kritikken handlar om lang saksbehandlingstid, for omfattande dokumentasjonskrav, manglande intern koordinering og låg kompetanse om veteranane sin situasjon. Her må vi bli betre. Sjølv om enkelte ting har gått i riktig retning dei siste åra, har vi framleis ein lang veg å gå før vi er på eit tilfredsstillande nivå. Kanskje bør vi også tilsetje ein veterankoordinator i kvart fylke som kan hjelpe veteranar gjennom eit byråkratisk system. Samfunnet har ansvar for denne oppfølginga, og her må vi nytte oss av alle gode krefter, inkludert private aktørar. Det må også sikrast ei tilfredsstillande erstatningsordning for dei som ikkje kan rehabiliterast fullstendig, slik at desse kan halde ved lag ein verdig livssituasjon. Eg vil avslutte med å lese diktet De beste, av Nordahl Grieg: «Døden kan flamme som kornmo; klarere ser vi enn før hvert liv i dens hvite smerte: det er de beste som dør. De sterke, de rene av hjertet som ville og våget mest; rolige tok de avskjed, en etter en gikk de vest. De levende styrer verden; en flokk blir alltid igjen, de uunnværlige flinke, livets nestbeste menn. De beste blir myrdet i fengslet, sopt vekk av kuler og sjø. De beste blir aldri vår fremtid. De beste har nok med å dø. Slik hedrer vi dem, med avmakt, med all den tomhet vi vet, men da har vi sveket de beste, forrådt dem med bitterhet. De vil ikke sørges til døde, men leve i mot og tro. Bare i dristige hjerter strømmer de falnes blod. Er ikke hver som har kjent dem mer rik enn de døde var – for menn har hatt dem som venner og barn har hatt dem til far. De øket det livet de gikk fra. De spøker i nye menn. På deres grav skal skrives: De beste blir alltid igjen.»