Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-05-15:
Vi har i den senere tid hatt mange tragiske dødsfall der våpen er brukt av gjerningsmennene. Tragiske dødsfall foregår daglig i Norge på mange forskjellige måter, men heldigvis er ikke drap dagligdags kost i Norge. Drapsvåpen kan være så mangt. De aller fleste er dagligdagse gjenstander som finnes overalt i samfunnet rundt oss. Når det gjelder våpen, har vi valgt å lovregulere både hvem som kan kjøpe og eie et våpen, hva det skal brukes til, og hvordan våpen og ammunisjon skal oppbevares. Vi har også vedtatt at vi skal registrere våpeneierne. Her, som på mange andre felter i samfunnet vårt, er det også viktig å videreføre gode holdninger og regler om våpenvett, rett og slett. Justisministeren opplyste her i Stortinget i vinter at det finnes ca. 1,5 millioner skytevåpen i Norge, mens vi bare er 4,5 millioner mennesker. De aller fleste av disse våpnene er riktignok jaktvåpen og eies av jegere som har en aktverdig grunn til å eie og bruke våpen. Vi bør alle ha respekt for den sivile tradisjon vi har for jakt i Norge. Jeg vil først få understreke at jeg med denne interpellasjonen ikke vil jegere eller jakt som hobby til livs, da jeg også vet at jegere har stor respekt for våpen generelt, og at de stort sett oppbevarer og håndterer sine våpen med den forsiktighet som kreves. Jegere er også svært ofte opptatt av å lære opp andre til å behandle våpen med forsiktighet. De tar også sine pålagte jegerprøver årlig, slik at de er skikket til å bruke sine våpen på de årlige jaktturer. Det har heller ikke vært jegere generelt som har brukt våpen til å skade eller drepe mennesker i de fleste av de tragiske hendelsene vi har sett med skytevåpen i den senere tid. Men vi vet dessverre at andre miljøer enn jegere også har våpen i Norge. Flere og flere kriminelle miljøer har store mengder våpen av varierende typer og kalibre. De av oss som har fått lov til å ta en titt inn i beslagsrommene i en del av de politidistriktene vi har, har sett mange varianter. Disse miljøene må håndteres på forskjellige gode, politifaglige måter. De er en utfordring for politiet, kanskje spesielt i de større byene, der det meste er mindre oversiktlig enn det er på mindre steder. Våpenloven gir politiet anledning til å foreta forhåndsvarslede kontroller hos private våpeneiere. På skriftlig spørsmål fra meg om hvor mange slike kontroller som har vært gjennomført siden denne hjemmelen trådte i kraft i politidistriktene, fikk jeg opplyst at Politidirektoratet ikke hadde noen statistikk over hvor ofte eller hvor mange slike kontroller som hadde blitt gjennomført. Men de hadde etter en undersøkelse fått opplyst at i alle fall fire politidistrikter ikke hadde gjennomført slike kontroller, mens Oslo politidistrikt hadde gjennomført ti kontroller i fjor og planla flere i år. Mener justisministeren at det kunne være nyttig å skaffe seg en slik statistikk i framtida? Vi har nå endelig fått det sentrale våpenregisteret på plass fra 1. januar 2003. Justisministeren har opplyst i skriftlig svar at de lokale våpenregistrene vil bli lagt inn i det sentrale våpenregisteret i løpet av våren. Nå er våren her, og jeg håper at justisministeren kan fortelle oss hvor langt dette arbeidet nå er kommet. Våpeneiere som har kommet i psykisk ubalanse av en eller flere grunner, har vist seg å bli i stand til å rette våpen mot sin nærmeste familie eller nære venner. Spørsmålet som mange da har stilt seg, er: Noen må vel ha forstått at denne personen har hatt psykiske problemer, og prøvd å gi en eller annen form for behandling for tilstanden? Det er nærliggende å tenke seg at helsevesenet har vært inne i bildet på en eller annen måte. Men helsevesenets mange aktører har skrevet under på et taushetsløfte som gjelder alt de vet om alle sine pasienter. Det er en plikt som er pålagt dem i lovs form. I vinter har Justisdepartementet sendt ut et rundskriv der det bes om et bedre samarbeid mellom helsevesenet og politiet i saker der kjente våpeneiere er i psykisk ubalanse. Men helsearbeidere må forholde seg til sin lovpålagte taushetsplikt. Mener justisministeren at et rundskriv er nok til å løse helsearbeiderne fra sitt taushetsløfte og sin taushetsplikt, eller bør dette ønskelige samarbeidet reguleres i lovs form i framtida? Når en som eier ett eller flere våpen, enten er i psykisk ubalanse eller er i harnisk av sinne og ute av stand til å tenke klart, og han har sitt eller sine våpen lett tilgjengelig, tror jeg terskelen for å ta i bruk våpen blir for lav. Hvis våpnene eller vitale våpendeler var forsvarlig nedlåst, ville vedkommende måtte finne nøkkelen og låse opp skapet før han kunne bruke våpenet. Da ville det ta noe lengre tid før våpenet kunne benyttes, og jeg vil tro at disse minuttene ville være gull verdt som en forsinkelse, og at det kanskje ikke ville skje. Det ville kunne gi våpeneieren tid til å tenke seg om én gang til, og kanskje ville det opparbeidede sinnet kjølne litt. Det ville kanskje også gi de eventuelle ofre den tid de trengte for å komme seg unna den farlige situasjonen de var oppe i. Ved at våpen eller en vital våpendel ikke er innelåst, vil et innbrudd også føre til at våpen kan komme i hendene på uegnede personer. Hvis det hadde vært forsvarlig nedlåst, ville et innbrudd ikke hatt den samme effekt, da ville ingen få tak i våpenet. Gjeldende lovgivning gir anledning for skikkede personer til å eie og oppbevare våpen etter at de har fått en tillatelse av politiet. I våpenloven § 27 a står det at skytevåpen eller en vital våpendel, samt ammunisjon, skal oppbevares forsvarlig nedlåst. Men i forskriftene som er laget av departementet etterpå, heter det i Del VI B2 b: Overstiger antallet rifler eller hagler fire registreringspliktige våpen i husstanden, skal våpnene oppbevares i FG-godkjent våpenskap. Som lovgiver mente i alle fall jeg at uansett om det i husstanden finnes ett våpen eller flere våpen, skulle våpenet eller en vital del av våpenet oppbevares nedlåst i godkjent våpenskap. Hvorfor sier forskriften noe annet enn det jeg oppfatter at vi fra lovgivers side ville? I svar til meg på et skriftlig spørsmål om dette leser jeg bl.a. at ved utformingen av de nye forskriftene valgte man et gradert system avhengig av våpentype og antall ut fra en ren risikobetraktning. Men meg bekjent er ett våpen nok til å drepe med, og da har jeg ingen forståelse for at man må ha fire våpen før de skal låses forsvarlig ned i et våpenskap. For meg virker det egentlig som om det er tatt privatøkonomiske hensyn, at våpenet i seg sjøl er dyrt, og at det å pålegge våpenskap også blir svært dyrt for kun ett eller to våpen. Hvis det er slike grunner til at fire våpen er valgt, vil jeg få uttrykke at iallfall jeg er svært uenig i en slik tenkemåte når det gjelder våpen. Jeg har også hatt kontakt med flere jegere som sier at våpen, uansett antall, bør være nedlåst av sikkerhetsmessige grunner. Vi vet at også andre hobbyer kan være dyre, og det å være jeger eller å ha våpen som hobby er dyrt, men da bør man også ta med seg den siste sikkerhetsbiten, selv om den kan være dyr. Mener justisministeren at forskriftene er dekkende og gode nok for å oppnå lovgivers intensjon med loven? Og er det andre ting som justisministeren har sett etter det som vi nå har opplevd med skytevåpen, som vi burde gjøre annerledes i lovs form?