trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-15:
Jeg takker interpellanten for en veldig viktig debatt. Denne debatten om norsk språk er selvfølgelig en debatt man aldri blir ferdig med. I en stadig mer internasjonal og global verden er presset mot små språkområder, som det norske, større. Samtidig har vi dette dilemmaet som små språkområder selvfølgelig bestandig vil være i – det å ivareta vår egenart, ivareta språkets viktige funksjon både som fagspråk og som formidlerspråk i alminnelig dagligtale og samtidig ha en internasjonal horisont. Det skal man tenke igjennom. Vi publiserer 0,4 pst. av verdens totale forskning. Det er et ganske beskjedent tall. Vi er helt avhengig av at våre fremste forskere og universiteter og høyskoler formidler på et språk som er rettet inn mot kompetente og dyktige fagmiljøer internasjonalt. Det er dette dilemmaet vi hele tiden står overfor. Vi vil legge fram en stortingsmelding neste år, i 2007, der norsk som fagspråk vil ha en sentral rolle. Vi ønsker å legge fram dette i sammenheng, for etter min vurdering, og her deler jeg nok ikke helt interpellantens holdning, tror jeg det er veldig viktig å se fagspråket sammen med bruk av norsk i sin alminnelighet. Det å ha en diskusjon i Stortinget om en separat melding om norsk som fagspråk, som er frikoblet fra norsk i sin alminnelighet, tror jeg ikke er heldig. Inntil det motsatte er bevist velger vi denne tilnærmingen, nemlig at det å ha en felles behandling av dette, er klokt. Det er lenge siden Stortinget har fått en slik sak – helhetlig – til behandling, og jeg tror også Stortinget vil sette pris på å få denne muligheten til en bred gjennomgang av de ulike utfordringene vi står overfor knyttet til norsk språk. Så vurderer vi, selvfølgelig, som jeg sa i mitt hovedsvar til representanten Reikvam, hvilke ulike grep vi kan gjøre i lovverk og på annen måte for å styrke norsk som fagspråk. Når jeg da ikke velger å gå inn i den indikatoren som interpellanten gjør, er det fordi den utgjør en ganske liten del og har virket i ganske kort tid. Men vi er nå i en prosess med å utvikle en indikator som går på formidling av dette. Der ser vi at norsk har betydning i veldig mange sammenhenger. Også det at lærebøker kan bli en del av dette, tror jeg vil ha stor betydning. Når det gjelder formålsparagrafen – som interpellanten også la merke til at jeg nevnte – mener vi at dette er ulike tiltak som sammen gjør at vi klarer denne vanskelige balansegangen. La meg bare understreke helt avslutningsvis at det er fryktelig krevende for et lite språkområde å ivareta språkets egenart og betydning som fagspråk samtidig som en stadig større del av verden er internasjonal, og kunnskapsbasene er internasjonale. Men vi må klare dette dilemmaet. Det er det Universitetet i Oslo – og ulike innstillinger – nå viser, nemlig at disse dilemmaene kan man ikke komme rundt. Man er nødt til å være bevisst. Og la meg si at mitt inntrykk er at universitetene og høyskolene er seg bevisst det dilemmaet.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-15:
La meg avslutte med det representanten Reikvam sa helt avslutningsvis i denne interpellasjonsdebatten: Det er behov for å slå ring om det norske språket også som fagspråk. Jeg er glad for den brede støtten interpellanten har fått i Stortinget for å fokusere på dette. Det er en stigende fokusering også i akademia på dette. Universitetet i Oslos rapport, Universitets- og høyskolerådets rapport og Språkrådets utredning viser det. Det betyr at vi fra vårt departement også fokuserer på dette, og at Stortinget får anledning til å diskutere norsk språkpolitikk i helhet, vil være en enestående anledning til å vektlegge norsk. Dette er, som nesten samtlige i debatten har påpekt, et dilemma, fordi norsk er et lite språkområde. Mens språk er mer enn en kulturbærer, språk skal også være et fagspråk i akademia. Dermed har man disse ulike vanskelige dilemmaene. Uansett hvordan man snur og vender på det, ønsker vi at norsk forskning skal være internasjonalt orientert, og at norske forskere også skal være opptatt av publisering i internasjonale kanaler. Rapporten fra Universitetet i Oslo viser at 80 pst. av dem som velger engelsk, gjør det for å bli lest, og at 50 pst. velger engelsk for å få en fagfellevurdering av det de publiserer. Publisering i samarbeid med utenlandske forskere er blitt mer og mer vanlig de siste årene. Det er det som er bakgrunnen for de valgene de ulike forskerne gjør når de velger publiseringskanal. Det er ikke, selv om det ofte påpekes i den offentlige debatten, forskjell på publisering i et engelsk og et norsk tidsskrift. Det er ikke språket som er avgjørende, men publiseringskanalen. Publiseringskanalen er det institusjonen og forskerne selv som gir en vekting av. Det er ikke en politisk vurdering, men det går på hvor prestisjefylte de ulike tidsskriftene anses å være. Og slik sett er det jo riktig at innenfor mange fagfelt er de mest prestisjetunge tidsskriftene og publiseringskanalene på et annet språk enn norsk. Det betyr altså at det saklig sett ikke er språket som er avgjørende, men publiseringskanalen som sådan. Da er vi igjen tilbake til det jeg svarte interpellanten i starten, nemlig at norsk er et lite forskningsspråk internasjonalt – 0,4 pst. er et beskjedent antall, og 4,5 millioner mennesker er også et beskjedent antall i forhold til verden der ute. Jeg tar med meg alle de innspillene som har kommet i debatten. Vi deler i stor grad holdningen til hvordan vi skal gå videre med dette. Vi vil fra departementet forberede dette sammen med Kulturdepartementet. Det er Kulturdepartementet som vil legge fram meldingen om norsk språkpolitikk, men fagspråk vil være et viktig element i dette, og vi vil forberede dette fra Kunnskapsdepartementets side. Hvordan vi forbereder dette er det litt tidlig å ta stilling til nå, men vi vil selvfølgelig forberede dette i tett samarbeid med ulike fagmiljøer i Norge.
Inge Lønning (Høyre), 2006-05-15:
Dette er åpenbart dagen for de fredelige forhold politisk. Det ble sagt fra komiteens leder under forrige sak at det var en meget høy grad av enighet i komiteen. Det kan i enda høyere grad sies om denne saken, eller annerledes uttrykt: Forskjellen mellom de to forslagene som foreligger, er egentlig minimal. Det det er uenighet om, er at ambulansetjenesten for psykiatriske pasienter selvfølgelig skal tilfredsstille de krav som er lagt inn i forskrift om ambulansetjeneste. Komiteens flertall peker i sin innstilling på at det uttrykkelig er sagt at denne delen også er inkludert i det generelle kvalitetskrav som helseforetakene er pålagt når det gjelder ambulansetjenester. Det er altså ikke adgang for helseforetakene til å legge to forskjellige kvalitetsmål til grunn, et for ambulansetjenester for somatiske sykdommer og et helt annet når det gjelder psykiske lidelser. Det som forslagsstillerne ønsker, og som mindretallsforslaget går ut på, er at man skal konkretisere dette dit hen at den modellen som er utviklet av Helse Bergen, og som hele komiteen er enig om er en god modell, skal være mønsteret for samtlige helseforetak. På det punkt skilles veiene, for komiteens flertall mener at dette er å anse som det man pleier å kalle «best practice», altså at det i en bransje finnes noen som går foran og finner gode og kreative løsninger. Det bør alle de andre ta til seg og vurdere om det er hensiktsmessig å gjøre det på samme måte. Men det er ikke hensiktsmessig at man ovenfra – fra de overordnede myndigheter – binder alle til å gjøre det på nøyaktig samme måten. Det er klart at de lokale omstendigheter kan variere adskillig i dette land, bl.a. har det med bosettingsmønsteret å gjøre, og det må fremdeles være slik at det er de som sitter nærmest det stedet hvor tjenestene skal utføres, som har best grunnlag for å vurdere hvilken praktisk løsning som er den mest tjenlige på vedkommende sted. Men, som sagt, uenigheten er av meget begrenset omfang. Derfor tror jeg at essensen i saken er at Stortinget på denne måten minner helseforetakene om den forpliktelse de er pålagt, og at det ikke skal gjelde ulike kvalitetsstandarder for ambulansetjeneste for pasienter med somatiske lidelser og pasienter med psykiske lidelser.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-05-15:
Jeg er helt enig med forslagsstillerne i at pårørende må få rett til en alternativ faglig vurdering i situasjoner der det er uenighet mellom pårørende og faglig ansvarlige om å avslutte eller videreføre livsnødvendig behandling. Jeg oppfatter statsråd Sylvia Brustads svarbrev til komiteen slik at hun også er enig i dette. Statsråden har svart positivt på at departementet nå vil gjennomgå den ordningen vi har. Dersom hun finner at dette kan gjøres ved regelendringer og kriteriesetting, kan det iverksettes i løpet av kort tid. Dette er positivt. En eventuell lovgivning vil ta lengre tid. Dessuten er også jeg noe usikker på om det er nødvendig med en lovendring for å iverksette denne retten til fornyet vurdering som alle i komiteen er enige om. Derfor ber jeg i min merknad statsråden om å vurdere om det er behov for en lovfesting av pårørendes rett til en uavhengig fornyet vurdering. Kanskje det allerede finnes en lovhjemmel som kan brukes. Sakens kjerne ble aktualisert gjennom en tragisk pasienthistorie som ble sterkt mediefokusert, og som berørte oss alle. Den gangen gjaldt det et lite, skadet barn. Men de etisk vanskelige avveiningene knyttet til når og om en livsnødvendig behandling bør avsluttes, gjelder også f.eks. i nyfødtomsorgen og i eldreomsorgen. Nylig leste vi i Dagsavisen at «to tredeler av de nyfødte som dør på Rikshospitalet, dør fordi legene avslutter behandlingen». Videre leste vi at «nå diskuterer helsepersonell om de oftere bør si nei til behandling, hvis barnet lider og utsiktene til å overleve er minimale». Hvert eneste av disse små barna har foreldre som så inderlig ønsker at deres barn blir reddet og får leve. Det er store og vanskelige etiske dilemmaer både foreldre og leger sammen må ta stilling til. Også innen eldreomsorgen finner vi de samme etiske dilemmaer omkring behandlingen av døende. En sykepleier ble nylig intervjuet av Kommunal Rapport. Hun arbeider ved Fyllingsdalen undervisningssykehjem i Bergen, et sykehjem som har satt fokus på verdighet og omsorg ved livets slutt. Denne sykepleieren sier at noe av det vanskeligste er forholdet til pårørende som ikke vil gi opp håpet, og som insisterer på f.eks. væskebehandling helt i sluttfasen av livet. Samtidig sier hun at selv om det er vanskelig og vondt, går det som regel fint når personalet har kunnskap til å begrunne hva som er best for pasienten, og når personalet selv er trygge i sine råd til pårørende. Det er et svært viktig tema forslagsstillerne har reist. Det må bli mer åpenhet og ikke minst større kompetanse knyttet til dialogen med pårørende i slike saker. Det aller viktigste er at ansvarlig behandler og pasient/pårørende sammen blir enige, og at det ikke blir nødvendig for pårørende å måtte gå til det skritt å få en annen instans til å vurdere vanskelige, uavklarte etiske spørsmål. Men dersom behovet er der, må tilbudet være der, udiskutabelt. Jeg ser fram til at statsråden kommer tilbake med forslag til en operativ løsning som raskt kan bli innført.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-05-15:
Det som er spesielt positivt med dette Dokument nr. 8-forslaget, er at vi får rettet søkelyset mot en meget vellykket psykiatrisk ambulansetjeneste og transporttjeneste i Bergen. Det er ikke tvil om at denne måten å organisere tjenesten på i en by som Bergen ved behov for akutt psykiatrisk hjelp, kan stå som et godt eksempel til etterfølgelse. Det er Helse Bergen som på eget initiativ innførte denne ambulansetjenesten for psykiatriske pasienter fra 1. mai 2005. Til tross for relativt kort virketid, ett år, har prosjektet vært positivt både for pasienter, for fagpersonale og for politiet, som tidligere brukte langt flere ressurser på assistanse enn det de nå gjør. Ikke minst for pasientene er det viktig at de møtes av fagpersoner med psykiatrisk kompetanse i akutte situasjoner. Det er også positivt at politiet i mindre grad enn før er nødvendig ved syketransport av psykisk syke i Bergensområdet. Ved den psykiatriske ambulansetjenesten i Helse Bergen har Helse Vest løst sitt forskriftsfestede ansvar for akuttmedisinske tjenester for psykiatriske pasienter på en utmerket måte. Det er viktig å påpeke at det er de regionale helseforetakene som er ansvarlige for nødvendig ambulansetjeneste, hva gjelder både somatisk og psykisk syke pasienter. Dette ansvaret kan organiseres på ulike måter. Det viktigste er at pasientene får et verdig og faglig godt tilbud over hele landet. Jeg er nok noe bekymret for at så ikke er tilfellet overalt – ennå. Derfor er det viktig at også statsråden retter oppmerksomheten mot dette overfor helseforetakene. La meg ta et eksempel: I januar i år uttalte Truls Fyhn til avisen Nordlys: «Vi er nødt til å hjelpe flere inn på institusjon.(…) De fleste sakene politiet er nødt til å hanskes med er transport av psykisk syke – enten til deres hjem eller til institusjoner. Vi føler oss mer som et transportbyrå enn politi.» (…) Han ville nå sette ned foten for generell politiassistanse i psykiatriforhold. Et kompliserende forhold var også mangelen på akuttpsykiatriske institusjonsplasser i Tromsø. Helse Bergen har funnet sin gode måte å organisere psykiatrisk ambulansetjeneste på. Jeg er sikker på at det finnes gode eksempler også fra andre helseforetak. Det er viktig at departementet ser det som sitt ansvar å formidle de gode løsningene, slik at alle helseforetakene kan bli «lærende organisasjoner» i forhold til de ansvarsområdene de tross alt har felles overfor befolkningen. De nye ambulante teamene som nå er i ferd med å bygges opp, vil også kunne arbeide forebyggende og sannsynligvis medføre at færre akutte tilfeller oppstår. Kristelig Folkeparti er enig med flertallet i komiteen. Vi forutsetter at helse- og omsorgsministeren påser at helseforetakene ivaretar sin plikt til å sørge for egnede ambulansetjenester for psykisk syke.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-05-15:
Jeg vil takke statsråden for et meget godt og fyldig svar, som jeg er svært fornøyd med. Det at den varslede strategiplanen kommer i dag, med mål og tiltak, og at vi har et stort forbedringspotensial, som statsråden viser til, er svært gledelig. Det er sånn at jeg står her og har nesten lyst til å løpe ut og begynne å lese. Jeg var ikke kjent med før nå at den kanskje allerede er framlagt. Det er svært positivt, og det viser også at statsråden har arbeidet iherdig med kreftomsorgen og tenkningen framover på dette området. Jeg synes også det er et godt grep å ansette en person – i dette tilfellet Stein Kaasa – som skal ha kreft som jobb nr. 1. Ut fra det nasjonale handlingsprogrammet, med ulike arbeidsgrupper som skal komme med nasjonale anbefalinger, vil det også, slik jeg oppfatter det, bli en slags faglig logistikkjede, som er utrolig viktig, og som jeg regner med vil bli offentliggjort, slik at pasienter faktisk også kan få vite. En del av forløpet er forutsigbart når man har fått den og den krefttypen. Det som jeg har lyst til å fokusere noe mer på, er det som statsråden var inne på om nasjonale anbefalinger og dokumentert effekt. Da blir jo også forskning utrolig viktig. Jeg er veldig opptatt av brukerforskningen, ikke minst knyttet til personer som må leve med kreft over mange år. Slik er det jo i dag. Det er utrolig viktig at man når det gjelder både smertelindring og annen type lindring, har følgeforskning som gjør at man utvikler stadig større kompetanse på dette området. Jeg er enig med statsråden i at volum og kvalitet henger sammen med hvilke resultater vi kan oppnå i kreftbehandlingen. Et sykehus som skal drive med spesielle, kanskje vanskelige typer kreft, må ha et visst pasientgrunnlag for å lykkes. Til sist har jeg et ønske og et håp. Når man nå skal gå inn og se på de nye metodene, jobbe offensivt, strategisk, logistisk, får jeg håpe at også myndighetene klarer å komme med raske fortløpende vurderinger, og at vi kanskje kan klare å være noe mer i forkant når det gjelder f.eks. ny medisin og nye behandlingsmetoder, enn det vi tidligere har klart, slik at det ikke blir enkeltsaker i media som på en måte får styre utviklingen på kreftområdet. Jeg har lyst til å berømme statsråden for de initiativene hun har tatt, og gleder meg til å lese den nye nasjonale strategiplanen.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-05-15:
Jeg har lyst til å takke deltakerne i denne debatten her i Stortinget, ikke minst helse- og omsorgskomiteens medlemmer, for en veldig god debatt, og jeg vil også takke statsråden. Jeg synes det har vært en viktig debatt. Og i all beskjedenhet har jeg lyst til å nevne at den forrige regjeringen hadde også et strategisk arbeid på gang på kreftområdet. Vi var i gang, og konkrete tiltak ble presentert i budsjettet for 2006, og mange av disse punktene herfra – og jeg vil si selvsagt – er med også i den nye strategiplanen, høres det ut for, slik statsråden så langt har presentert den. Jeg vil nevne ett område, og det gjelder det området som Jan Bøhler tok opp, nemlig forebygging, som også var et viktig element fra den forrige regjeringen. Det er helt riktig at sosiale forskjeller gir ulikt potensial for sykdomsutvikling, også i kreftutvikling. Derfor er det viktig å ha med et forebyggende aspekt når det gjelder livsstil og kosthold, og det må også være en del av en langtidsstrategi – et godt forebyggende og holdningsskapende arbeid i alle miljøer. Så har jeg lyst til å nevne spesielt det spennende grepet som er tatt med å ansette en ny strategidirektør. Som statsråden påpekte, opplever jeg også at en del av det arbeidet som skal gjøres derfra vil være på samhandlingsområdet – det å få de ulike etater, institusjoner, kommunale og statlige nivåer til å jobbe sammen på en bedre måte. Jeg ser nesten på det som en oppfølging også av Wisløff-utvalget. Og kanskje dette kan gi oss spennende og raske erfaringer, for vi skal inn i andre planer senere. Jeg tenker på eldreomsorgsplanen, hvor vi også har vært opptatt av manglende samhandling mellom de ulike faglige nivåene. Så jeg synes det er et veldig spennende grep statsråden her har tatt. Helt til slutt vil jeg oppsummere med at det er veldig positivt at vi er så samstemmig i denne salen, og at min interpellasjon som gikk på likeverdig behandling, er blitt møtt med mange gode grep fra Regjeringens og statsrådens side. Det er viktig med forskning, med å kunne dokumentere effekt både av medisinsk behandling og annen behandling. Jeg vil nok en gang nevne lindrende behandling, som jo svært mange er opptatt av, og tilskuddet til lindrende behandling og omsorg ved livets slutt utenfor sykehus ble også gjort permanent i forbindelse med 2006-budsjettet. Det er viktig at myndighetene er i forkant. Jeg ser fram til at vi får en slutt på den forskjellsbehandlingen vi fortsatt ser i Norge i dag. Forutsigbarheten for pasientene, ikke minst, er det aller viktigste.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2006-05-15:
Forslaget fra representantene Ludvigsen, Skjelstad og Sponheim om styrking av pårørendes rettigheter i situasjoner der det oppstår uenighet mellom pårørende og behandlende personell om å fortsette eller avslutte livsnødvendig behandling, har sin bakgrunn i en enkeltsak i Bergen sist vinter. Saken skapte samfunnsdebatt, og noen politikere kom også med svært krasse utfall mot sykehuset som forestod behandlingen, en kritikk sykehuset faktisk ikke kunne møte fordi en ikke var løst fra taushetsplikten. I etterkant formes så forslaget fra representantene fra Venstre som Stortinget i dag behandler. Hvem skal bestemme om man skal fortsette behandlingen eller avslutte behandlingen? Det medisinske personalet på intensivavdelinger er svært bevisst på at pårørende ikke skal sitte med et inntrykk av at det er de som er med på å si ja eller nei til behandling, men at det er en beslutning som treffes av de medisinsk ansvarlige etter grundige vurderinger. Behandlende leger har ansvar for behandlingen som gis. Derfor har legene også ansvaret for å stoppe behandlingen når den ikke lenger er til nytte. Det er et ansvar som ingen andre kan ta. Gjennom god informasjon kan pårørende føres inn i prosesser som gjør at forståelsen for beslutninger som tas av behandlende leger, gis aksept. Dette fungerer i de aller, aller fleste tilfeller svært godt, selv om en noen ganger må bruke mer tid enn det som er til pasientens beste. Det etiske dilemmaet leger står overfor når det en sjelden gang ikke er enighet med pårørende om beslutninger, er på den ene siden konsekvensene for pasienten som utsettes for en meningsløs behandling, og på den andre siden hensynet til pårørende. I samfunnsdebatten omkring den aktuelle saken i Bergen var det pårørende som var i fokus. Jeg er glad for at flertallet her på Stortinget ikke lettvint lar en enkeltsak som offentligheten bare kjenner en liten brøkdel av, skape presedens for eventuell ny lovgivning på området. Jeg vil mene at ved uenighet om fortsatt behandling vil en klinisk etikkomite ved et annet helseforetak kunne foreta en vurdering av saken, noe som også gjøres i dag på konsultativ basis når behandlende leger står overfor vanskelige avgjørelser. Jeg tolker også statsrådens svarbrev til komiteen slik at hun vil vurdere om det eventuelt er behov for nasjonale retningslinjer for de kliniske etikkomiteene som sikrer en likebehandling når det gjelder prosedyrer når vanskelige saker foreligger, altså om ordningen kan forbedres noe. De aller fleste pårørende gir uttrykk for at de blir ivaretatt på en god måte og blir inkludert i de problemstillinger som det medisinske personalet står overfor når det gjelder behandlingen som blir gitt til ens nærmeste. Derfor satses det veldig bevisst ved våre sykehus på å få til gode prosesser. Men det vil aldri lykkes helt ut. Uansett hvilken lovgivning vi har, er situasjonen ofte så vanskelig og menneskets emosjonelle reaksjoner så komplekse at en aldri kan unngå at det kan bli vanskelige situasjoner når en bestemmelse endelig tas.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2006-05-15:
Denne saka har som vi alle veit, ein alvorleg bakgrunn, nemleg dei tilfella der det oppstår usemje mellom pasientar/pårørande og dei medisinsk-fagleg ansvarlege om å halde fram eller avslutte livsnødvendig behandling. Vi veit at det i nokre få tilfelle, som andre har sagt, dessverre oppstår grunnleggjande mistillit mellom pasientar/pårørande og behandlarane, og at dialogen rett og slett blir totalt broten. Erfaringar har dessutan vist at dagens regelverk ikkje er godt nok. Eg er glad for at statsråd Brustad har erkjent dette i brev til komiteen. Venstre sitt framlegg om at dei pårørande bør ha krav på ei alternativ og uavhengig vurdering, ei såkalla «second opinion»-vurdering, meiner eg er eit viktig steg i retning av å gjenreise tilliten og dialogen mellom partane. Det sentrale i framlegget vårt er forholdsvis enkelt, det sentrale er å få etablert klare kjørereglar for alle partar – og eg understrekar alle partar – altså få eit tydeleg lov- og regelverk og etablere ein tydeleg framgangsmåte som alle partar kan halde seg til. Eg trur også at ei slik forbetra ordning i seg sjølv vil vere konfliktførebyggjande. Det er gledeleg at Venstre sitt initiativ til eit betre lov- og regelverk, ikkje minst for å styrkje dei pårørande sine rettar i desse situasjonane, har fått brei støtte i ein samla helse- og omsorgskomite. Det har vore nemnt i debatten her i dag av representanten Lønning – og eg er einig med han – at det er inga prinsipiell usemje i komiteen. Den vesle usemja som finst i komiteen, går på at Venstre og Framstegspartiet vil ha ei lovfesting av dei pårørande sin rett til ei ny og uavhengig vurdering, mens fleirtalet i komiteen ikkje vil instruere Regjeringa med omsyn til lovfesting, men avvente departementet sitt vidare arbeid med saka. Som eg har sagt, er det sentrale i denne saka å få etablert klare kjørereglar. Uansett om det er mindretalet eller fleirtalet i komiteen som får gjennomslag for sitt syn i dag, ser eg fram til at departementet tek skikkeleg tak i denne saka fort, umiddelbart og slik at både pasientar, pårørande og medisinsk personell får eit trygt, godt og tydeleg lov- og regelverk å halde seg til i desse vanskelege situasjonane.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2006-05-15:
Det blei sagt før her at i denne saka er det berre nyanseforskjellar i synspunkta i komiteen. Eg tok ordet berre for å seie at vi i Venstre meiner at vi ikkje kan detaljstyre korleis helseføretaka skal drive på dette nivået. Her har vi ein situasjon der vi faktisk har ei ganske sterk presisering i lovverket, i forskriftene. Dersom eg les det riktig – eg er ingen jurist – står det at ein viser til § 14 i forskrift om krav osb. Det verkar veldig detaljrikt når det står der, og det skulle vere eit trygt grunnlag for statsråden i sine føretaksmøte, dersom det er noko problem på dette området. Ho kan slå fast at psykiatriske pasientar skal likestillast med somatiske. Det er det som er utgangspunktet. Debatten her er nok viktig i seg sjølv, men eg trur lovverket er detaljert nok. Men det er gledeleg at nokre helseføretak, ikkje minst i Helse Bergen, prøver ut nye ting. Det kan vere ei moglegheit for andre til å lære, og det er veldig viktig. Ein ting som eg tenkte litt på sjølv, er at det kan verke mot si hensikt dersom ein har ei eiga ordning for nokre pasientar. Det kan kanskje verke stigmatiserande i seg sjølv. Eg trur ein heller må finne tilfredsstillande og gode ordningar saman med den ordninga som ein har innafor denne akuttmedisinske kjeda. Eg trur òg at det aldri vil vere fornuftig ikkje å ha samarbeid mellom dei forskjellige offentlege tenestene. Spesialisthelsetenesta og anna helseteneste, sosialtenesta i kommunane og politimyndigheitene må hjelpe kvarandre når det er naudsynt. Det trur eg vi må rekne med i framtida òg, og så må vi prøve å ha ein god dialog mellom desse forskjellige. Samhandling er jo noko som vi ropar etter mange gonger. Ein bør gjere dette på ein god måte, slik at desse spesielle pasientane som vi snakkar om her, som har det vanskeleg nok frå før, ikkje skal få det endå vanskelegare når dei kjem i desse situasjonane.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Jeg vil først takke representanten Dåvøy for mange gode ord. Jeg oppfatter at vi har et felles mål på dette viktige området. Jeg må si jeg har veldig stor tiltro til professor Stein Kaasa. En av hans oppgaver blir å sørge for at det vi sier, blir fulgt opp i praksis, at det følges opp med konkrete handlinger i tjenesten, at det er samhandling mellom de ulike aktører på forskjellige nivåer, og, som representanten Dåvøy her sier, at vi så langt som overhodet mulig greier å være i forkant. Når vi får greie på metoder, må det ut til alle som skal vite om det, ikke bare de som jobber i sektoren, men også de som blir sjuke, så man vet hva man har å forholde seg til. Det skal være lik tilgang til oppdatert kreftbehandling med dokumentert effekt over hele landet på de sjukehusene vi mener skal drive med det, i ulike grader av sjukdommen og den fase den er i. Jeg tror dette kommer til å bli mye bedre framover enn det har vært fram til nå. Det overordnede målet for oss alle er å redde flere liv, det er føringa i alt vi foretar oss. Det er klart at det vi omtaler i kreftstrategiplanen, som ligger ute i Vandrehallen etterpå for dem som er interessert i den, må jo selvfølgelig også følges opp i praksis. Jeg er helt enig med representanten Dåvøy i at forskning er helt avgjørende for å komme videre i forhold til behandling, medisiner, forebygging osv. Det er den helhetlige kjeden vi er nødt til å bli enda bedre på. Jeg sier så langt takk for ros, og jeg er selvfølgelig veldig innstilt på å høre hva Stortinget har på hjertet, også i denne saken.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Jeg har også lyst til å takke for en veldig god debatt. Og jeg vil starte der representanten Gunn Olsen sluttet, for jeg mener også at dette er et område hvor det er et stort forbedringspotensial. Som representanten beskrev det, er angsten, frykten og ventetida noe som ligger i hjertet hos alle som er rammet av dette, og alle som kjenner noen som er rammet. Det mener jeg helsevesenet må ta på stort alvor. Helsevesenet gjør det i dag, men her er det et forbedringspotensial. Derfor er det viktig at det blir mer nasjonal koordinering, slik at ting går fortere. Og som representanten Asphjell også sa, må vi kople somatikken og psykiatrien. Det at mange mennesker som får kreft, forståelig nok også får psykiske problemer av ulik art, må tas på mye større alvor enn hva som er situasjonen i dag – altså den medmenneskelige biten. Det er en kjempeutfordring. Men jeg føler meg trygg på at en i framtida skal bli mye bedre også på det. Så har jeg lyst til å si i forhold til debatten om forebyggende arbeid er viktig eller at det ikke er det: Kreft kan ramme alle. Det kan også ramme de som har vært flinke til å gjøre alle ting riktig. Men vi kan ikke snakke oss bort fra at det å røre på seg, det å ete riktig, det å ikke røyke, eller for den saks skyld ikke drikke altfor store mengder alkohol kan ha en sammenheng med en del kreftformer. Det betyr ikke at ikke alle skal få lik behandling når en får den type lidelser, og det er ikke sikkert at det alltid har en sammenheng med det, for det er også en genetisk bit inne i dette, så det er viktig å understreke at en ikke skal være moralistisk her. Men det å late som om forebyggende arbeid for en del kreftformer ikke har noen sammenheng med den type lidelser, mener jeg faktisk ikke er riktig. Derfor har Regjeringa dette med i den strategien vi nå presenterer. Det overordnede må jo være – i tillegg til selvfølgelig å kunne redde flest mulig liv – å unngå at så mange blir sjuke. Hvis det forebyggende arbeidet kan bidra til at en del slipper å få denne sjukdommen, tror jeg vi alle skal være veldig glade. Så til det representanten Nesvik tok opp, å se på hele systemet: Det ligger i det vi nå setter i gang. En kan være trygg på at en blir tilbudt likeverdig behandling, likeverdige medisiner osv, uansett hvor en bor i landet. Jeg har tenkt mange ganger når jeg ser folk gå i fakkeltog for lokalsjukehuset – og det har sikkert flere av representantene i salen også – at dette engasjementet kan jeg skjønne, i mange fasetter. Men det som er interessant, er at når en del mennesker som har gått i et slikt fakkeltog, sjøl blir alvorlige sjuke, eller når noen en kjenner, blir alvorlig sjuke, er det svært mange av disse som ikke vil behandles på det nærmeste sjukehuset. De vil til det sjukehuset de vet har den beste behandlingen. Derfor mener jeg at det på dette området – som på en del andre områder – ikke er enten–eller. Der det er behov for trening, må en – og jeg oppfatter det slik at det er bred enighet om det – spesialisere mer. Men det er veldig mye annet som en kan la lokalsjukehusa stå for. Igjen takk for en god debatt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Jeg oppfatter at interpellanten og undertegnede er enige om det aller meste og hva som er målet, nemlig at vi skal få en bedre omsorg for alvorlig sjuke mennesker som er døende og i livets sluttfase. Da handler det om at vi må se på helheten også her, slik vi må på andre områder. Derfor er det også viktig å kople den debatten vi hadde i forrige runde, med den vi har nå, men selvfølgelig i vid forstand. Jeg er helt enig med representanten Sjøli i at det handler om verdighet. Det skal en ta på største alvor. Det er klart at dette er ekstremt vanskelige situasjoner, først og fremst for dem det gjelder, deres pårørende, og også for helsepersonell. Da ligger det meg veldig sterkt på hjertet å sette ungene i fokus, som jeg forstår at det også gjør for representanten Sjøli og sikkert for alle andre her, både i og utenfor denne salen. Jeg tror vi har vært altfor lite flinke til det, både på dette området, som kanskje er noe av det mest krevende, og også i andre sammenhenger – enten når unger selv blir alvorlig sjuke, eller når en av foreldrene eller noen av de nærmeste blir alvorlig sjuke. Hvor er ungene oppe i alt dette? Jeg har ikke i dag fasitsvaret eller oppskriften på hvordan vi skal bli bedre, men jeg kan i alle fall bekrefte at dette er jeg veldig opptatt av. Vi jobber med det. Vi har startet et arbeid innenfor psykiatrien, som i og for seg er noe helt annet, hvor vi nå trekker unger med med hensyn til hvordan de skal forholde seg. Det må vi også gjøre her. Jeg kan bare bekrefte at her vil jeg komme tilbake med tiltak, men jeg har ikke alle fasitsvarene i dag. Det er også viktig at de som møter dem dette gjelder – helsepersonell og andre – kan nok om hvordan dette skal håndteres, og ikke minst at det er en oppfølging gjennom barnehager og skoler. Jeg er enig med representanten Sjøli i at hospice er gjennomgående gode tilbud. Vi bør nok ha mer av dem og så langt som mulig tilrettelegge en omsorg som er på premissene til dem dette faktisk angår. Vi vet at det sannsynligvis er enda flere som ønsker å avslutte livet hjemme, men som i dag kanskje ikke får muligheten til det av ulike årsaker. En bør bestrebe seg på at en oppfyller de ønsker som er. Når det ikke er mulig, mener jeg at i tillegg til sjukehjem og sjukehus er hospice et veldig viktig tiltak.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Det er et viktig tema som er satt på dagsordenen i dag, og det er et veldig vanskelig tema. Jeg oppfatter i likhet med representanten Sjøli at det er veldig bred enighet om målet, og også om hva som må til for å komme dit. Flere har vært inne på lokalsjukehusenes framtid og rolle i forhold til dette. Det er klart at de også i framtida må spille en sterkere rolle enn hva tilfellet er i dag, sammen med alt det som har vært framme i debatten om sjukehjem, om den hjemmebaserte tjenesten, hospice osv. Og det er helt klart at det er avgjørende viktig at vi har nok folk i sektoren som har nok tid, og at de også kan mye om det vi her snakker om. Så er det flere som har vært inne på omgivelsene. Jeg har også besøkt en del hospice, i likhet med flere representanter, og det er klart at det at det ser pent ut, at det er farger, at det er bilder osv. også spiller inn i vanskelige situasjoner. Oppsummert: Det skjer mye bra på dette området. Vi er ikke i mål. Derfor er det viktig at det er så bred enighet, for da er det også mulig å få gjort noe med det. Helt til slutt vil jeg si til representanten Woie Duesund om det som ble tatt opp om Kristiansand sykehus, at det skal jeg ta opp med Helse-Sør. Det er de som avgjør hvordan de prioriterer, men jeg skal i hvert fall love å sjekke saken.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Nesten hele helse- og omsorgskomiteen har nå vært på talerstolen, og det er vel kanskje det beste bevis på at representanten Dåvøy har truffet med sin interpellasjon. Jeg synes det er veldig bra at representanten har løftet denne saken inn i stortingssalen. Jeg er veldig fornøyd med at statsråden har en slik konstruktiv og positiv tilnærming til dette. Alle elementer i denne saken er viktige. Jeg tror kanskje at det viktigste med debatten er at for hver gang vi fører en debatt om kreft i offentligheten, forsvinner noen fordommer. Det at vi er med på å gi kreften et ansikt, gjør det mye lettere for dem som rammes. Og vi kan godt gjøre det, for det har vært en revolusjon på kreftområdet de siste 30 årene. Det er jo faktisk slik at stadig flere kreftformer kan vi helbrede – og de fleste blir faktisk friske. Brystkreft er kanskje det mest synlige og grelle eksemplet på hvordan utviklingen har gått i positiv retning. Det er ikke så veldig mange år siden man fjernet bryst og bokstavelig talt ble skrella til beinet fordi man ikke hadde sikker diagnose. Man visste ikke om det var spredning eller ikke, men man gjorde det for sikkerhets skyld, og mange ble invalide etter en slik behandling. Men på tross av den gode utviklingen, der de fleste kreftpasienter faktisk er fornøyd med behandlingen de får, sier statsråden at det er et forbedringspotensial i hele kjeden. Det tror jeg selvfølgelig statsråden har rett i, og jeg er glad for den tilnærmingen. Noe av det som kanskje er det vanskeligste av alt, og som det også er vanskelig å gjøre noe med, er selvfølgelig angsten, frykten, ventetida. Ventetida er verst for kreftpasienter, ikke bare for å få diagnosen, men ventetida for å få vite om det er spredning, ventetida for prøvetaking, ventetida for at en skal få tatt undersøkelser ved et annet sykehus, ventetida for neste kontroll – kanskje er det for lite kontroll, kanskje er det for mye kontroll. Jeg tror man i denne salen er enige om at effektiv behandling der hvor man får stilt diagnosen, der hvor man får kirurgi, får cellegift, får strålebehandling, får oppfølging på samme sted, er den veien kreftpasienter ønsker at vi skal gå. Så skal vi ikke tape av syne at det er veldig mange fylkessykehus, også i mitt hjemfylke, som har utviklet veldig gode metoder, som har kjempehøy kompetanse på ulike kreftformer, og det skal tas vare på. Det tror jeg statsråden vil være enig i. Og dersom man skal dø av kreften sin, kan smertelindring og trøst gis på lokalsykehus og på andre steder enn der man får den akutte viktige behandlingen. Statsråden har sagt ja til at Norge skal være i forkant med hensyn til nye metoder og nye medisiner i kreftutviklingen. Det tror jeg vi alle er fornøyd med, og den beste medisinen skal brukes uavhengig av hvor vi bor. Det er jeg svært glad for. Jeg syns også at det viser at Regjeringen prioriterer dette området ved den markeringen statsråden har gjort ved å ansette Kaasa, som da skal jobbe med dette området spesielt.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2006-05-15:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var et godt svar. Jeg vet at statsråden har et stort engasjement på dette området, og ikke minst vil jeg også gi honnør for den nasjonale strategien som nå er lagt fram. Jeg håper det blir en helhetlig strategi som også vil ha i seg det som har vært temaet nå, det å få en god omsorg ved livets slutt. Dette var ikke veldig mye nevnt da man snakket om strategi i den forrige debatten, men det var kanskje fordi det skulle komme nå. Men det handler om verdighet, og det handler om de grunnleggende verdiene i vårt samfunn, hvordan vi tar vare på de absolutt svakeste, og hvordan vi skal rusle ut av dette livet – det betyr mye – med en verdighet og en god omsorg hvor man får lindring for de smerter en måtte ha. Det er absolutt rom for bedring på dette området, og jeg tror at det er viktig å ha flere strategier her, både en hjemmebasert omsorg og et ambulant team som kan komme hjem. Det å ha gode permisjonsordninger for pårørende i en slik situasjon er jo også samfunnsøkonomisk meget besparende – hvis det er noen som skulle tro at dette blir en utgift – og også hospice og det å få integrert hospicefilosofien i behandlingen av syke og døende også i sykehjem, tror jeg er svært viktig. Jeg er glad for at statsråden også bekreftet at hun vil følge opp de tilskuddsordningene som Samarbeidsregjeringen la opp til på dette området. Jeg er også opptatt av barn og unge og deres møte med død og sorg, og det synes jeg er en særlig utfordring. Det viser seg jo at sorg hos barn og unge kan føre til helseproblemer og atferdsvansker, og at ungdom er mest utsatt. Oppfølging av arbeidet med beredskapskapsplaner i barnehager og skoler og et bevisst informasjonsarbeid på dette området mener jeg er viktig. Jeg kunne godt tenke meg å høre hva statsråden ville fremme av tiltak på det området, og også når det gjelder helsepersonell, ved grunnutdanning, videreutdanning og etterutdanning – og ikke bare helsepersonell, men alle som har med omsorgen ved livets slutt å gjøre. Det gjelder lærere, førskolelærere, ansatte i begravelsesbyrå, politi – alle som har å gjøre med noen som er i den fasen og deres pårørende. Det gjelder også barn og unge.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2006-05-15:
Jeg vil takke statsråden og representantene for en god debatt. Jeg er svært glad for at det er bred enighet om disse spørsmålene. Jeg hadde selvsagt heller ikke ventet noe annet, men jeg tror allikevel at det er viktig å fokusere på dette området. Jeg håper også vi kan komme tilbake til disse spørsmålene når vi skal behandle den omsorgsmeldingen som statsråden har varslet i juni, men også i forbindelse med behandlingen av den nasjonale kreftstrategien som statsråden har redegjort for i dag. Jeg er glad for at statsråden og flere av representantene har nevnt de pårørendes organisasjoner og det de har å bidra med. De sitter på en enorm erfaring og kompetanse som det er viktig å få med i dette arbeidet. Kvaliteten på de ulike tjenestene innenfor eldreomsorgen og omsorgen for alle som har en uhelbredelig sykdom, er viktig, ja, den er helt avgjørende for at den enkelte skal føle trygghet for at de har fått nødvendig og god hjelp når de trenger det. De siste levemånedene er en viktig del av livet, og livskvaliteten hos de aller svakeste, de hjelpetrengende gamle, de alvorlig syke og døende må bli bedre. Livet kan oppleves som verdifullt også mot slutten hvis samfunnet legger til rette for det, og tiden nær døden har stor betydning både for den som skal dø, og for dem som skal leve videre. Livserfaring skal formidles, livet skal oppsummeres, ansvar skal overføres til nye generasjoner, og fellesskap og tid med sine nærmeste er viktig. Flere må få muligheten til mer tid sammen med de nærmeste, til å få være hjemme ved slutten av livet dersom de ønsker det. Å få avslutte sitt liv hjemme eller sammen med de nærmeste bekrefter vår identitet, vår verdighet og vår tilhørighet. Mange har unødig lange sykehusopphold siste leveår. Derfor er det nødvendig å bygge ut tilbudene ved våre sykehjem og å legge til rette for en god og trygg omsorg i hjemmet for dem som ønsker det. Jeg er glad for at statsråden også har sagt så klart at de vil legge til rette for flere hospice. Avslutningsvis vil jeg takke statsråden og alle representantene for en god debatt. Nå er det viktig at ord følger handling, og at vi alle også er bevisste på at handling krever økte økonomiske og personellmessige ressurser. Men det regner jeg med at vi kommer tilbake til i forbindelse med de kommende budsjetter.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-12-07:
Det viktigste vi kan gjøre for å redusere gjengangerkriminaliteten, er å bedre innholdet i soningen, og det er jeg glad for at en enstemmig komite har sagt seg enig i. Derfor har også Regjeringen i årets budsjett lagt inn en styrking av helsetjenestene, av utdanningstilbudet og av bibliotektjenesten. Så er vi opptatt av at det er viktig med progresjon i soningen, sånn at man sikrer en god tilbakeføring til samfunnet. Det tror vi er måten vi kan få folk til å møte samfunnet på og fungere bedre i samfunnet etter endt soning. Derfor er nettopp våre planer i forhold til progresjon i soningen, som representanten Horne er inne på, viktig for å redusere den totale kriminaliteten i samfunnet og viktig for å redusere gjengangerkriminaliteten.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-12-07:
At gjengangerkriminalitetsprosjektet har fungert, er nettopp artikkelen i Dagsavisen et helt klart eksempel på. Det kommer fram av artikkelen at det faktisk har vært null anmeldelser av vold på Furuset etter at gjengangerkriminalitetsprosjektet ble innført for et halvt år siden. Gjengangerkriminalitetsprosjektet vil bli videreført også til neste år. Som jeg sa: Det handler ikke bare om økte midler for å få politiet til å jobbe bedre, men det handler også om bedre ressursutnyttelse, og det handler om å få til et bedre samarbeid innad i politiet, men også et bedre samarbeid mellom politiet og andre etater. Jeg må jo si at Oslo kommune, som er styrt av Høyre og Fremskrittspartiet, har kommet seg, men ikke bidratt til å redusere gjengkriminaliteten ved bl.a. å kutte så dramatisk som kommunen har gjort i viktige ungdomstiltak.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-12-07:
Jeg må langt på vei si meg veldig enig i representanten Dørums innfallsvinkel her, og jeg er veldig glad for at et samstemt storting er enig i at det er viktig med et politi som er til stede. Vi har også i Soria Moria-erklæringen pekt på nødvendigheten av å styrke politiet, øke bemanningen, og derfor øker vi opptaket ved Politihøgskolen, fordi vi i dag ser at vi har problemer med å fylle stillinger ute i distriktene. Men nytt av året er jo at vi også har problemer med å fylle stillinger i de store byene. Derfor er det å øke opptaket så essensielt, og opptaket har ikke vært så stort siden 1998. Dette er et ledd i en langsiktig plan i forhold til å øke bemanningen i politiet. Så er jeg opptatt av at vi er avhengig av et godt samarbeid mellom politi og forsvar – og det tror jeg også at vi har fått til – og at det er viktig at politiet samarbeider også med kommunene gjennom politiråd, som Stortinget har pekt på, for å få gode effekter og en best mulig kriminalitetsbekjempelse.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-12-07:
I komitemerknadene er Fremskrittspartiet enig med flertallet i at det er viktig å styrke arbeidet mot økonomisk kriminalitet. Det er jeg glad for. I Fremskrittspartiets egne merknader er partiet også bekymret for Tollvesenets muligheter til å hindre ulovlig inn- og utførsel av varer i Norge. Samtidig foreslår altså partiet i sitt alternative budsjett å kutte 848 mill. kr på ramme finans, og store deler av dette går til å drive Skatteetatens arbeid gjennom dette direkte arbeidet mot økonomisk kriminalitet og Tollvesenet. Kan representanten Ellingsen forklare Fremskrittspartiets forhold til liv og lære når det gjelder bekjempelse av økonomisk kriminalitet, og Tollvesenets mulighet til å gjøre sitt arbeid, i lys av kuttene Fremskrittspartiet foreslår når det gjelder nettopp dette arbeidet?
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-12-07:
Jeg registrerer med interesse og glede at det er stor enighet mellom Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti i en rekke saker som representanten Syversen tok opp, både når det gjelder gjengkriminalitet og kampen mot menneskehandel og trafficking. Jeg ser fram til å kunne samarbeide nærmere om disse sakene. Jeg har lyst til å spørre representanten Syversen om hvordan han ser på Høyres og Kristelig Folkepartis budsjettforslag både når det gjelder de foreslåtte kuttene i forhold til fattigdom, som jo er en viktig årsak til kriminalitet, når det gjelder kutt i bistand, som vil føre til mer utrygghet og antakelig også svekke norsk sikkerhet, og også når det gjelder andre fremskrittspartiforslag, som kutt i alkoholavgiftene. Hvilke konsekvenser vil det få for kriminaliteten?