Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-10:
Etter min og SVs oppfatning er storbymeldingen et manifest over hvor katastrofalt feil det er å ha en Høyre-dominert regjering til å lede kampen for at alle skal få det bedre i storbyene, først og fremst fordi det ikke er noen konkret plan for å løse den største utfordringen, nemlig det å skaffe gode og trygge boliger til alle til en pris det går an å leve med, og dernest fordi storbymeldingen ikke har ambisjoner om en mer rettferdig fordeling mellom rike og fattige innad i storbyen. Det er innad i storbyen vi finner de største forskjellene mellom rike og fattige, og denne utviklingen har bare skutt fart i løpet av de siste årene, spesielt etter at den nye Bondevik-regjeringen kom til makten. Innad i Oslo, der vi finner de største forskjellene mellom rike og fattige, er det slik at i den bydelen der de rikeste folkene bor, i Oslo 7, bydel Vestre Aker, der har inntektsveksten i løpet av de siste tre årene vært på hele 50 pst., mens i den bydelen der folk i gjennomsnitt tjener minst, nemlig på Grorud, har de fått lavere gjennomsnittlig inntekt, de har hatt en nedgang i inntekten på 3,2 pst. Da er spørsmålet mitt: Hvis man ikke har ambisjoner om å gjøre noe med den store økningen i forskjeller, hvordan i all verden skal vi da kunne klare å skape en storby der det er mulig for folk å leve i fellesskap, og der alle sammen skal kunne bidra til felles velstand og velferd? Hovedårsaken til at forskjellene øker, er utbyttebeskatningen. Regjeringen er ellers veldig påpasselig med å si at alle penger som går ut fra staten, skal målrettes inn mot folk som trenger det aller mest. Men når det gjelder aksjeutbytte, er det helt åpenbart at Regjeringen har en helt annen politikk, nemlig at de største skattelettene skal målrettes mot dem som trenger det aller minst, nemlig de som allerede fra før har aller mest. Dette er en grunnleggende urettferdig politikk som jeg aldri har sluttet å overraske meg over at Kristelig Folkeparti kan være med på. Hovedårsaken til at Regjeringen ikke vil gripe fatt i de største utfordringene, er det som står nedfelt i Sem-erklæringen, nemlig det grunnleggende dogmet om at veksten i statens utgifter skal være lavere enn veksten i bruttonasjonalprodukt på fastlandet. Sagt i klare og rene ord: Det offentlige forbruket og velferdsordningene – pengene vi bruker på skole, på fattigdomsbekjempelse, på å skaffe folk en skikkelig eldreomsorg, på å skaffe folk et trygt sted å bo – skal utgjøre en mindre og mindre andel av økonomien, og privat forbruk skal utgjøre en større andel. Man ønsker flere mobiltelefoner med polyfoniske ringelyder, større biler og galopperende boligpriser, men altså mindre penger til velferd og mindre penger til folk som trenger det aller mest. Bolig er selve fundamentet. Kommunalkomiteen har vært i snakk med de fleste andre storbyer direkte under høringer og ellers, og også Høyre-styrte byer sier at det viktigste tiltaket som kan iverksettes for å sørge for å gjøre noe med forskjellene i byene og gjøre noe for de folkene som trenger det mest, er en offensiv satsing på å bygge flere utleieboliger, en offensiv satsing på å skaffe til veie penger til både byfornyelse og flere utleieboliger. Da er det pussig at når Regjeringen ved Erna Solberg nå legger fram en boligmelding – som hun gjorde sist fredag – bruker hun alle sine krefter på å putte inn mindre penger til boligtiltak og avskaffe de siste midlene som finnes til tilskudd både til byfornyelse og til å skaffe folk livsløpsstandard på boligene sine, samtidig som hun kutter i de overføringene som går til bygging av flere utleieboliger. Hun taler altså dem i sitt eget parti som presumptivt skulle kjenne til hva som var storbyproblemene, midt imot. Hvordan man på den måten kan få en god storbypolitikk, er det helt umulig for meg å forstå. Hovedargumentet for dette er at det å bygge utleieboliger er å tvinge folk inn i en fattigdomsfelle. Men jeg skal si hva det er som tvinger folk inn i en fattigdomsfelle. Det er for det første å sørge for at det ikke bygges nok boliger, slik at boligprisene stiger, slik de har gjort i det siste, i tillegg til at man ikke har nok utleieboliger slik at folk faktisk kan skaffe seg en skikkelig, billig utleiebolig. Da er man fanget i en fattigdomsfelle, for da har man ingen steder å gjøre av seg. Et eksempel på det så vi i Aftenpostens aftenutgave i går. Der stod det om en kar med minoritetsbakgrunn som hadde vært på 130 forskjellige visninger, men ikke hadde fått seg bolig. Da sier jeg at hvis man overlater hele boligpolitikken til markedet, klarer vi heller ikke i framtiden å skaffe ham en bolig. Man er nødt til å sørge for at enten OBOS, de andre boligbyggelagene eller kommunen har utleieboliger som det er mulig å gi til folk som trenger det. SV vil i sitt alternative statsbudsjett satse 600 mill. kr på en storstilt satsing på boliger, en storstilt bedring av bostøtten, altså bygging av flere utleieboliger. Vi vil i tillegg ha en mer offensiv politikk for utjevning av forskjellene mellom folk gjennom et mer rettferdig skattesystem, der det blir slik at de som har mest penger, også er de som betaler mest i skatt, og ikke de som betaler minst, når de melker selskaper for aksjeutbytte. Den store utfordringen ligger imidlertid i at hvis vi skal gjøre noe for å sette storbyene i stand til å løse sine egne utfordringer, er det slik at de trenger mer penger på de offentlige budsjettene. Med SVs opplegg ville f.eks. Oslo kommune hatt i underkant av 1 milliard kr ekstra til å bruke på forskjellige tiltak, både til å bedre boligforholdene for folk, til å satse på en bedre integrering og til å gi flere folk et bedre tilbud. Det ville vi fått til med SVs politikk, og det ville være å føre en skikkelig storbypolitikk. SV har sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet sagt at det man burde gjort i denne storbymeldingen, var å være konkret på hva vi ønsket, være konkret på hva slags ambisjoner vi skal ha for storbyene. Det ville være å satse på et aktivt kulturliv, satse på å bygge flere billige boliger, gjøre mer for å bedre integreringen, både gjennom å sørge for bedre språkopplæring, sørge for flere, bedre og billigere barnehagetilbud, fordi vi har rapporter som viser at det som helt konkret gir folk best språkopplæring, som er det mest effektive for en best mulig integrering, er å gi alle unger en barnehageplass, å gi alle unger en mulighet til å være et sted der de kan leke seg til å lære språket på en god måte. Det er selvfølgelig også gjennom å gjøre de tingene som vi er opptatt av når det gjelder alle, nemlig å skaffe arbeid til alle, sørge for å skaffe bolig til alle. Det er på disse områdene av samfunnslivet folk med minoritetsbakgrunn føler den største skvisen. I tillegg er det ingen tvil om at en stor utfordring for storbyene er å få gjort noe med kollektivtrafikken. Da er det et paradoks at mens den minste stamveistubb og den minste jernbanestrekning har en rolle i Nasjonal transportplan, blir f.eks. Oslos kollektivtrafikk sett på som en byoppgave og har ikke en sentral plass i transportplanen. Det som er bra, er at vi gjennom behandlingen av storbymeldingen, slik som også Oslo bystyre og de forskjellige partiene i Byrådet ønsket, har kommet fram til at vi bør utarbeide en egen plan for hovedstadsområdet. Det er en enstemmig komite som har kommet fram til at det bør utarbeides en egen hovedstadsmelding. De forskjellige partier har forskjellige ambisjoner om hva som skal med, men vi synes det er viktig å få sett på hvordan vi kan løse de felles utfordringene på samferdselsområdet og når det gjelder utvikling av felles boligområde i Oslo-regionen, hvordan man kan lage gode styringsstrukturer for dette, hvordan vi kan få tatt vare på Nordmarka på en skikkelig måte. Vi mener det er viktig å få satt i gang en plan for å løse utfordringene i Groruddalen. Det bør også ses på om Oslo kan få flere oppgaver som storby. Til slutt vil jeg ta opp de forslagene som vi står sammen med Senterpartiet om i denne innstillingen.