Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Utenriksministeren leverte en solid redegjørelse. Den var balansert og trakk opp mange viktige temaer og konflikter. Hvis det er noe vi savnet, var det en dypere analyse av Europas energiutfordringer, særlig i etterkant av Russland–Ukraina-konflikten, og hva som er Norges fremtidige utfordringer som en troverdig energileverandør og bidragsyter til stabilitet i Europa. Vi deler forhåpningene til hva president Obama kan bidra med på den internasjonale arena. Vi trenger frisk luft, og vi trenger et tydelig amerikansk engasjement for viktige verdier. Én slik verdi er frihandel. Vi er glad for at utenriksministeren snakker varmt om at verden ikke trenger mer proteksjonisme. Han påpeker negative trekk i amerikansk politikk – og vi er hjertens enige. Men det er jo ikke slik at Norge er verdensmester i frihandel, og partiet som kanskje er hovedarkitekten bak den norske proteksjonismen, sitter godt plassert sammen med utenriksministeren i regjering. Kampen for menneskerettighetene er en annen verdi som krever et sterkt engasjement. Norge ønsker plass i FNs menneskerettighetsråd – vår stemme trengs, sier utenriksministeren. Det som er helt sikkert, er at det er behov for en klar stemme, for nå ser vi nærmest et massivt angrep på ytringsfriheten. Om Norge med den rød-grønne regjeringen vil være den klare stemmen, gjenstår å se. På hjemmebane klarte i hvert fall Regjeringen å rote det kraftig til når det gjaldt ytringsfrihet i blasfemidebatten. Norge skal være en brobygger i Menneskerettighetsrådet, sier Regjeringen. Det er en utfordring å være tydelig og stå for viktige prinsipper og samtidig bygge broer. Det handlingsrom som eksisterer for kompromiss når det gjelder menneskerettigheter, er minimalt. Derfor er det med stor grad av spenning vi følger Norges arbeid på dette området. Durban II-konferansen om rasisme forberedes nå. I det siste forberedende møtet i slutten av januar ble det foreslått å fjerne referansen til antallet døde under Holocaust, fordi det visstnok skal være diskutabelt. Prisverdig nok er Holocaust fremdeles inne som tema, men under Irans ledelse utfordres også dette. Kun ett av FNs 191 medlemsland kritiseres gjentatte ganger i forslaget til tekst – ikke overraskende er det Israel. Derfor er det ingen tvil om at her er det en betydelig jobb å gjøre for Norge. Vår utfordring er om Regjeringen er forberedt på å være så tydelig og prinsippfast som nødvendig, eller vil man vike unna konflikt, slik man altfor ofte har for vane å gjøre i FN. Så godt som alle er enig i at det trengs reformer i FN. Statsministeren har selv engasjert seg sterkt i arbeidet. I 2006 ble det lagt frem et forslag i Generalforsamlingen av Sør-Afrika på vegne av Kina og G77. Formålet var å forsinke og blokkere mange av de reformforslagene generalsekretæren kom med. De fleste europeiske land, USA og Japan stemte imot. Norge avstod. Når det kom til stykket, var kanskje ikke Norge så opptatt av FN-reform likevel. Eller var det brobyggerrollen som skulle ivaretas? I en annen del av FN-familien, UNDP, valgte man i januar i år nytt styre samtidig med at krigen på Gazastripen ble avsluttet, og Iran ble belønnet med det prestisjetunge vervet som ny president i en av de største FN-organisasjonene – Iran, som jeg tror de fleste vil mene, sitter med et ansvar for tragedien i Gaza. Et tydelig signal fra Norge hadde jo vært å stemme imot Iran, men det var mer i tråd med Norges brobyggerrolle å avstå under avstemningen. Mener Regjeringen at det var best å opptre på denne måten, istedenfor å sende et sterkt signal til Iran om at den type handlinger dette landet står for på flere områder, ikke vil bli tolerert? Var Regjeringen redd for å legge seg ut med Iran og Irans venner? I spørsmålet om FN-reform valgte altså den norske regjering ikke å ta stilling. Ser vi et mønster? Dyrkes brobyggerrollen på bekostning av å ivareta viktige prinsipper? Er utydelighet et bærende prinsipp for Norge i sensitive FN-avstemninger? Det å være tydelig på hjemmebane er bra, og det er stort sett utenriksministeren, men viktigere er det jo at den tydelighet gjenkjennes i handling. Vi blir beskyldt for å vingle om Gaza. Det som er interessant, er at hvis man som FrP-er eller kanskje også SV-er – hva vet jeg – kommer med litt mer nyanse og innhold enn hva som får plass på forsiden av Dagbladet, blir man veldig fort beskyldt for å bevege seg vekk fra opprinnelige posisjoner. Vi har under hele konflikten prøvd å komme med et sammenhengende budskap. Vi har forsøkt å få frem at det er minst to parter med en lidende sivilbefolkning, og vi har forsøkt å tenke både kortsiktig og langsiktig. Når det gjelder dialog med Hamas, tok jeg opp det i Stortinget for snart to år siden og viste til hvilke krav som må innfris fra Hamas’ side. Dette er fortsatt vår politikk. Jeg har tillatt meg å si at jeg håper at vi kan komme i en situasjon der dialog er mulig, men det avhenger av at Hamas forlater sin posisjon vedrørende Israels eksistens og stanser terror og krigføring. Vi blir beskyldt for å vingle om UNRWA. Her må det være lov å ha to tanker i hodet samtidig. Det ene er UNRWAs langsiktige rolle for de palestinske flyktninger i Syria, i Libanon, i Jordan, på Vestbredden og i Gaza, og det andre er den humanitære situasjonen som er i Gaza. Når jeg ønsker å satse på UNRWA som en humanitær aktør i Gaza nå, er det fordi det er meningsløst ikke å benytte seg av dem som er til stede, og kan gi hjelp. Samtidig mener jeg det er grunn til å diskutere UNRWAs rolle som nødhjelpsaktør. Selv opplevde jeg palestinere som kom til UNRWAs representanter og bad om hjelp, men som fikk avslag fordi de ikke var flyktninger, slik UNRWAs mandat krever. Kortsiktig kan det altså være et behov for at UNRWA har en mer åpen tilnærming til hele befolkningen i Gaza. Israel kritiseres i sterke ordelag for å ha brukt uproporsjonale angrep mot Gaza. Dette er en krevende materie. Hva er proporsjonalt riktig? Hva hadde vært et akseptabelt forsvar fra Israels side? Særlig krevende blir det å forsvare seg mot en fiende som ifølge John Holmes, lederen for FNs humanitære arbeid, bruker sivile mål på en kynisk måte. Ifølge en italiensk avis ble sivile tvunget av Hamas til å være i hus som kom under angrep fra Israel. Var det slik at Hamas ikke gjorde alt som stod i deres makt for å redde egen sivilbefolkning? Var det faktisk slik at Hamas brukte sivile for å oppnå sympati for egen sak? Og hvordan forsvarer man seg mot en slik fiende, en fiende som ikke skyr noen midler? Mangelen på en tostatsløsning og israelsk kontroll over Vestbredden er et hovedproblem. Men er det ikke et minst like stort problem at grupper som Hamas, sammen med støttespillere som Iran, vil fjerne staten Israel? Tror man at den holdningen vil endre seg når Israel avstår landområder? Når Hamas snakker om slutt på okkupasjonen, mener jo Hamas at alt land som Israel i dag besitter, er okkupert. Norsk engasjement i Afghanistan er viktig og noe vi heldigvis har vært veldig enige om i Stortinget, i hvert fall i den senere tid, men arbeidet må også gi resultater. Vi skal glede oss over fremskritt innen utdanning og helse, men andre forhold bekymrer. Her må Norge, NATO, FN og de som er involvert, kontinuerlig ha en diskusjon om virkemidler, dimensjonering av militære styrker og effekt av tiltak. I den prosessen er det viktig å lytte til dem som i ulike kapasiteter har tjenestegjort i landet, og trekke på deres erfaringer. Selv om vi må innse at vi ikke kan komme så langt vi ønsker på områder som godt styresett, korrupsjon og menneskerettigheter i løpet av kort tid, er det viktig at det er bevegelse – og bevegelse i riktig retning. Vi skal være en partner for Afghanistans regjering. Vi skal bidra til afghanisering. Vi skal bygge lokal kapasitet både på sivil og militær side, men vi skal også stille krav og forventninger. Når det gjelder den militære delen av oppdraget i Afghanistan, er det et problem at ulike land kommer med ulike begrensninger. Norge er ikke av de verste, men disse begrensningene hindrer fremgang og skaper uro og usikkerhet. Koordinering, felles ledelse og felles engasjementsregler er like viktige på den militære som på den sivile siden. Skal vi ha håp om å lykkes i Afghanistan, må alle land gi avkall på noen særegenheter og innordne seg. Avslutningsvis vil jeg si at krigen på Sri Lanka uroer oss alle. Vi føler at begge parter ikke på en tilstrekkelig måte har tatt hensyn til sivilbefolkningens lidelser. Hvis det blir slik at regjeringen i Colombo vinner en militær seier, tror vi ikke at det er slutten på terror. Vi håper at man benytter den anledning til å strekke ut en hånd til den tamilske befolkning og bidra til at man hindrer oppblåsningen av en ny væpnet konflikt. Et stort ansvar hviler her på regjeringen i Colombo.