Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-03-27:
Mye tyder på at lovovertredere i større grad enn tidligere utøver vold eller truer med å utøve vold overfor dem som har opplysninger i straffesaker. Strafferettsapparatets evne til å bekjempe alvorlig kriminalitet svekkes hvis folk ikke tør stå fram med det de vet om straffbare forhold. Man risikerer at jo mer ondsinnet og hensynsløs forbryteren er, desto vanskeligere blir det å få vedkommende dømt. Justisdepartementet har i de senere år iverksatt flere tiltak for å bekjempe bruken av trusler og vold mot kilder, informanter og vitner i straffesaker. Selv om mye er gjort for å beskytte politiets kilder og informanter, er det stadig behov for å vurdere ytterligere tiltak. Den såkalte heroinsaken, som lå til grunn for Høyesteretts kjæremålsutvalgs kjennelse 5. september 2002, viste det. Saken endte som kjent med at Riksadvokaten så seg nødt til å henlegge en alvorlig narkotikasak, fordi kjæremålsutvalget kom til at påtalemyndigheten måtte gi den tiltaltes forsvarer innsyn i dokumenter fra politiets etterforskning i tiden før den tiltalte ble pågrepet. Påtalemyndigheten fryktet at innsyn ville føre til at kildene i saken ble kjent for de tiltalte, noe som ville ha medført en uakseptabel risiko for kildene. Kjæremålsutvalget gav klart uttrykk for at det var en lovgiveroppgave å vurdere om straffeprosessloven burde endres, slik at det ble adgang til å unnta kildeopplysninger fra innsyn og bevisførsel. Reaksjonene etter at saken ble henlagt, var mange og sterke. Det er etter mitt syn grunnlag for å hevde at flere saker med samme utfall kan bidra til å svekke allmennhetens tillit til rettspleien. Som justisminister følte jeg et ansvar. Det var behov for en rask lovgivningsmessig oppfølging av saken. Løsningen jeg gikk inn for i proposisjonen, var todelt: 1) Et lovforslag som bl.a. gjør det mulig i større grad å nekte dokumentinnsyn og bevisførsel i en situasjon hvor innsyn eller bevisførsel kan medføre fare for noens liv, helse eller frihet. For å trygge rettssikkerheten til den tiltalte var det et vilkår at nektelse av innsyn eller bevisførsel ikke kan besluttes dersom det medfører vesentlige betenkeligheter av hensyn til den siktedes forsvar. 2) Behovet for å arbeide videre med de viktige og vanskelige spørsmålene saken reiste, foreslo jeg skulle ivaretas ved at det ble oppnevnt et eget utvalg for å etterkontrollere reglene som ble foreslått. Jeg mener fortsatt dette var den beste måten å gripe saken an på, og er glad for at komiteens flertall støtter hovedtrekkene i forslaget som ble lagt fram. Jeg tar til etterretning at et mindretall i komiteen går inn for å sende proposisjonen tilbake til departementet for ny vurdering. En slik framgangsmåte ville medføre at Stortinget tidligst kunne behandle et lovforslag i saken i 2004. I mellomtiden måtte man i så fall håpe at det ikke dukket opp flere saker der påtalemyndigheten ble tvunget til å innstille forfølgningen. Det ville være en skrøpelig beskyttelse av tilliten til rettspleien, og jeg er glad for at det ikke er flertall i komiteen for en slik tilnærming. Jeg har merket meg at flertallet i komiteen på enkelte punkter har gått inn for en noe annen løsning enn i lovforslaget. Blant annet foreslås det at begjæringen om å nekte innsyn eller bevisførsel alltid skal behandles av en særskilt oppnevnt dommer, og at informasjon om kjennelsen bare skal oversendes til den dømmende rett dersom saken utvikler seg slik at opplysningene det gjelder, kan bli til gunst for den tiltalte. Departementet har ikke hatt avgjørende innvendinger mot en slik løsning så lenge den dømmende rett har adgang til å omgjøre kjennelsen og gi innsyn dersom saken utvikler seg slik at vilkårene for å nekte innsyn ikke lenger er oppfylt. En slik adgang er viktig både av rettssikkerhetsmessige grunner og av hensyn til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, slik domstolen i Strasbourg har tolket den. Jeg er enig i at lovforslaget som Odelstinget nå behandler, reiser spørsmål som krever en videre oppfølging. Det behovet vil bli ivaretatt ved at Justisdepartementet vil oppnevne et eget utvalg for å etterkontrollere lovendringene som blir behandlet av Odelstinget i dag. Jeg vil også be lovutvalget vurdere om det bør gis generelle lovregler om provokasjon og infiltrasjon, og eventuelt fremme forslag om dette. Dersom det skulle vise seg at reglene som nå blir vedtatt, ikke gir den beste løsningen, vil jeg komme tilbake til Stortinget med et nytt lovforslag. La meg så tilføye: Det Høyesteretts kjæremålsutvalg har slått fast, er at det i forhold til den problemstillingen som heroinsaken reiste, ikke forelå et lovgrunnlag. Høyesterett gjorde det da helt klart at lovgiver måtte ta et initiativ. Det kan da ikke være et svakhetstrekk at lovgiver tar et initiativ for å tette et hull i loven. Om det så skulle vise seg at det er ytterligere hull i loven, kan det da heller ikke være et svakhetstrekk om man kommer tilbake og tetter de hullene. Hvorfor kan det tenkes at det kan være noen hull i loven i forhold til kriminelle? Jo, det er for at vi alle sammen er henvist til ikke på noen måte å gå forbi de forpliktelser vi har etter Den europeiske menneskerettskonvensjonen. Det er da slik at den løsning som er tatt opp her, og som er kritisert av mindretallet i komiteen, er en mellomløsning mellom nettopp det som Riksadvokaten tok opp, og det som Justisdepartementet fremmet. Jeg føler at mellomløsningen ligger godt innenfor de høringsproblemstillinger som ble sendt ut i forkant. Det å fremme lov der det tidligere ikke var lov, er et framskritt. Det å være ydmyk til å si at det kan videreutvikles, er nødvendig lovjustering. Det å sitte stille er å være passiv.