Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2019-12-09:
Hva skal vi leve av? Det er det spørsmålet som bør være sentralt for enhver næringslivspolitiker og hver næringspolitiker. Likevel har politikken i det siste kappes om å kappe næringsgreinen en selv sitter på. Olje og gass, trålfiske, vindmøller til lands, av og til også vindmøller til havs, gruvedrift, turisme og havbruk er noen av de som har stått på dødslisten hos enkelte. For å understreke at vettet er likt fordelt, har vi også diskutert pelsdyr in extenso her i dag. Det er betydelig lettere å finne uttalelser og forslag fra politikere og andre om hva vi ikke skal leve av, enn hva vi skal leve av. Det er nesten som om en tror at oljeinntektene vil være der, selv om oljesektoren legges ned. På Vestlandet virker dette som en bisarr og teoretisk øvelse som dessverre er høyst virkelig. Fellesnevneren for de næringene eller arbeidsplassene en peker på som ønskelige, er at de er grønne – det er bra – men også at de er ulønnsomme og tungt subsidiert. Det første er jeg for. De siste kan ikke gi oss noe annet enn mindre velferd. Når politikken blir en konkurranse om å melde seg ut av det lønnsomme, er det på tide å rope varsku. Det er på tide å få tilbake stoltheten over det vi produserer, og vi trenger å produsere mer. Vi trenger lønnsomme virksomheter som bidrar med skatteinntekter. Ellers blir politikken som Arbeiderpartiets forslag på næringsfeltet: stadig tyngre skattebyrder på verdiskapende virksomheter og eiere, som reduserer evnen til lønnsomme investeringer, og som brukes til å dele ut til såkalte satsinger. Det vil si satsinger: Det er ikke slik at en får igjen det en betaler inn. I dette budsjettet tar Arbeiderpartiet inn rundt regnet seks–syv ganger mer fra næringsliv og eiere enn de deler ut i satsinger. Satsingene krever også egenandel. Først betaler en seksdobbel pris og deretter må en betale en gang til for å få ut midlene. Det er ikke oppbygging av omstilling, det er en undergraving. Når det gjelder føringstilskuddet, som har vært kommentert av flere, vil jeg bare få si at vi har diskutert det i det vide og det brede, men realiteten er at de skatteøkningene som foreslås for næringen, med en økning på 1 pst. på alminnelig inntekt, som flere av partiene har pekt på – ikke alle, men flere av dem – har langt større virkning for lønnsomheten i disse bransjene enn det føringstilskuddet eventuelt vil ha. Ingen var noen gang for å fjerne føringstilskuddet. Det skulle løses på en annen måte. Da snakker vi om en størrelsesorden på hundrevis av millioner mot noen tjuetalls millioner. Men til tross for disse diskusjonene går det bra, spesielt til havs. Fiskeri- og havbrukssektoren satte i år eksportrekord. 100 mrd. kr er nådd for første gang, før året er omme. En politikk som gir lav kronekurs, gir halvparten av gevinsten. Resten er hardt arbeid – dette til tross for en algekrise i Nordland som ødela produksjon og store potensielle eksportinntekter. Men en fantastisk innsats har berget mye. Til sammen står denne sektoren for halvparten av veksten i det som i dette tilfellet noe misvisende kalles fastlandseksporten. Den økte med 100 mrd. kr de siste seks årene mot en økning på 7 mrd. kr de seks årene før det. Tre fjerdedeler av denne eksporten står havbruk for. Folk vil satse fordi de siste årenes statsbudsjett har gitt optimisme, sysselsetting og verdiskaping. Omstillingen er i gang, og den går bra. Vi er mindre, ikke mer avhengig av oljen nå. Folk har det bedre nå enn for seks år siden. I en tid med ansvarlig økonomisk politikk og sterk utbygging av næringsfremmende infrastruktur er det noen som vil sette alt dette på spill. Sjømatnæringen og andre næringer har ikke bruk for utredninger om alternativet til EØS-avtalen, de har bruk for at vi slutter opp om EØS-avtalen. Lettvinte uttalelser om at vi alltid har fisken vår, undervurderer fullstendig konsekvensene av å si opp en avtale som sikrer oss veterinæravtalen, som gjør at fisken ikke må stå og vente på grensen, i trailer, og som hindrer at vi taper tid, penger og kvalitet på de produktene vi har mens de står i kø, og automatisk produktgodkjenning som betyr at vi ikke trenger å få ekstra godkjenning av våre produkter – kort sagt at vår sjømat svømmer fritt. Frihandelsavtalen fra 1973 behandlet fisk på samme måte og med de samme hindre som landbruksvarer. Det er ikke et alternativ vi ønsker oss tilbake til. Det er vel det representanten Barth Eide kalte offensive og defensive interesser, og jeg vil si at det handler om hva vi skal leve av.