trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trine Skei Grande (Venstre), 2013-03-14:
Det var egentlig historiebeskrivelsen til representanten Langeland som gjorde at jeg måtte ta ordet. Den beskriver kanskje mest SV i regjering, at man er mest fornøyd med den tida man fikk protestere på plenen og ikke hadde noen innflytelse i regjeringa. Men det var faktisk slik at det var stor motstand i regjeringa Bondevik II mot å gå inn – motstanden lå hos de to minste partiene, og de to minste partiene fikk gjennomslag. Jeg er enig med representanten Langeland i at man bør ha så store offentlige debatter som man kan ha, men at dette er situasjoner som er ganske spesielle. Jeg syns det er bra at vi har debatter i Stortinget om dette, debatter som kanskje kan føre til folkeopplysning, som kanskje nesten kan gå inn i de såkalte dokumentarproduksjonene til NRK, som ikke har fått med seg det prinsipielle som ligger i den norske grunnloven. Så hvis det kan bidra til folkeopplysning, er jeg positiv til det. Så en bemerkning til forslaget. Vi beveger oss nå inn i en annen tid. Alle de store krigene som vårt kontinent har sett de siste tusen åra, har alltid blitt annerledes enn man har trodd. Det har alltid vært andre våpen som har blitt rådende enn det politiske ledere har trodd skulle bli rådende da de gikk inn i en krig. Det så vi under første verdenskrig, vi så det under annen verdenskrig, og nå ser vi plutselig et trusselbilde som er helt annerledes. Vi ser nå at terror er det våpenet som skal brukes på europeisk jord, og vi ser at borgerkriger følges av folkemord. Jeg tror alle i denne salen er fortvilet over at vi ikke kan gjøre noe i Syria, at vi bare kan sitte og se på utenfra at folk blir drept, og at barndom blir ødelagt. Da er det slik at vi også må se på måten vi behandler disse spørsmålene på. Derfor er jeg veldig åpen for å ta diskusjonen som SV legger opp til, men det betyr også at vi fatter slike vedtak på en annen type grunnlag enn vi har gjort tidligere. Før har det vært snakk om en militær trussel, at noen skulle stå ved den norske grensa, og at en regjering kjapt skulle fatte et vedtak, mens det nå er snakk om et internasjonalt samarbeid for å bekjempe folkemord, overgrep og andre uhyrligheter som vi har et internasjonalt ansvar for å bidra til å stoppe. Det betyr at norsk krigsdeltakelse kommer til å være helt annerledes framover enn tidligere. Kanskje forutsetter det andre debatter om vår deltakelse. Da handler det kanskje heller ikke bare om Grunnloven; da handler det også litt om regjeringas holdning til hvordan slike debatter skal føres, og regjeringas åpenhet knyttet til grunnlaget for at man går inn og gjør det.
Trine Skei Grande (Venstre), 2013-03-14:
Det er fattet mange gode vedtak i Stortinget når det gjelder Grunnloven og forholdet stat–kirke de siste periodene, og det som ligger i Venstres forslag her, er å ta det endelige skrittet ut og foreta det endelige skillet mellom stat og kirke i Grunnloven. Det gjelder § 4 og § 16, der vi ønsker endringer. Dette er en del av en historisk utvikling i forholdet mellom kirke og stat, og Venstre har lenge ment at disse båndene bør kuttes helt. Grunnen til at vi ønsker å gjøre det, er at for oss er det viktig at en stat er konfesjonsfri. For meg har det ingenting å gjøre med at det fins ulike religioner i samfunnet. Om 100 pst. av det norske folk hadde gått i kirka hver søndag, hadde jeg likevel ment dette prinsipielt. For meg handler det om at staten ikke skal styre trossamfunn, at trossamfunn skal være sjølstendige, og at de skal ha egne meninger både innenfor lærespørsmål og innenfor utnevning. Jeg syns det er viktig å ha en bred folkekirke som har bred folkelig appell, men det gjør man gjennom å bygge en fri kirke, som tør å ha frie meninger. Jeg skulle ønske at trossamfunn hadde deltatt mye mer i den åpne offentlige debatten enn det de tør å gjøre i dag. Jeg mener at en av grunnene til at vi ikke ser at trossamfunn deltar aktivt, er at vi i dag har en kirke styrt gjennom den norske grunnloven. Jeg syns også det er viktig – derfor ønsker vi å beholde det i Grunnloven – at alle tros- og livssynssamfunn skal understøttes på lik linje. Grunnen til at vi ønsker å beholde den setningen i § 16, er at for oss er det viktig at trossamfunn skal ha rause finansieringsordninger. Rause finansieringsordninger gjør at du kan koble finansiering med deltakelse. Det betyr at medlemskap faktisk betyr noe. Det vil hindre at man ikke klarer å bygge opp den brede folkekirka, og det vil hindre at ekstreme meningsytringer får større makt enn det de skulle hatt, fordi det er medlemskap som gir makt til et trossamfunn. Derfor er det også viktig å ha finansieringsordninger som gjør at det ikke er store gaver eller penger fra utlandet som støtter norske trossamfunn, men at norske trossamfunn har rause, gode støtteordninger gjennom deltakelse fra norske borgere. Det tror jeg er det som vil sikre den brede folkekirka som vi ønsker, og også at de andre trossamfunnene har fokus på bred folkelig deltakelse og ikke på å bygge opp disse holdningene. Så det er da å oppheve § 4 og kutte mellomleddene i § 16 som er vårt forslag, fordi vi da får en prinsipiell opprydning og en grunnleggende liberal måte å formulere en konstitusjon på.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2013-03-14:
Bakgrunnen for at jeg ba om ordet, var innlegget fra representanten Langeland, som hevdet at Kongen i Norge står over alle. Det kan ikke stå uimotsagt. Det er faktisk slik at da vi fikk vår egen grunnlov i 1814, gikk vi over til et konstitusjonelt monarki – altså at det er loven som styrer også hva Kongen kan gjøre. Ikke som før, at Kongen kunne bestemme hva som skulle være loven. Hvis det ligger til grunn for forslaget om å oppheve monarkiet, er forslaget framlagt på sviktende grunnlag. Det dokumenteres for øvrig ved at representanten Langeland legger fram det grunnlovsforslaget han legger fram, nemlig at Stortinget – med to tredjedelers flertall – kan endre rammevilkårene for kongedømmet eller avslutte perioden med kongedømme. Det kan selvfølgelig ikke skje motsatt vei. Det er det viktig å ha med seg for forståelsen av rollene mellom statsmaktene, nemlig at Stortinget har mulighet til å endre Grunnloven på de områdene som også regulerer de andre konstituerte statsmaktenes rolle. Men det er viktig å ha med seg at den aller viktigste forståelsen som Langelands innlegg strider mot, er selve folkesuverenitetsprinsippet, for folket i valg – valgting – står over oss alle. Det står over oss, det står over Kongen og det står over Høyesterett. Det er dem som står over alt, og derfor baserer nok forslaget seg på et noe sviktende grunnlag, uten at det får meg til å tro at representanten Langeland vil frafalle sitt forslag.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2013-03-14:
Senterpartiets tidligere parlamentariske leder er en av dem som er med på forslaget, så jeg vil selvsagt allerede innledningsvis si at Senterpartiet stiller seg fullt og helt bak dette forslaget, som vi mener er meget prinsipielt og meget viktig. Det går ut på, som tidligere taler har understreket, at vi skal respektere folkets valg. Det understreker Stortingets betydning. Det understreker ikke minst forskjellen mellom det folkevalgte organ Stortinget og regjeringen – forholdet mellom statsmaktene, slik som det også ble understreket. Jeg skal ikke bruke mer tid, men bare understreke at vi er veldig opptatt av dette forslaget, og det er et viktig forslag som er framsatt. Det støttes.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-14:
Jeg vil først si at jeg synes det initiativet som er tatt for å diskutere disse spørsmålene på denne måten i salen nå før vi nå går til et nytt stortingsvalg, er et riktig og godt initiativ fra presidentskapets side. Selv om jeg er ny i Stortinget, har jeg lyst til å uttrykke at jeg synes vi har for lite oppmerksomhet om behandlingen av grunnlovsforslagene. Det mener jeg. Jeg mener derfor at det vi har gjort i Stortinget som sådan og i kontroll- og konstitusjonskomiteen når det gjelder håndteringen av menneskerettighetsspørsmålene, er en riktig måte å håndtere det på. Der har vi fått lagt fram alle de forslagene som bør legges fram, slik at det neste storting på en god måte kan håndtere alle menneskerettighetsspørsmålene knyttet til Grunnloven i en samlet pakke. Jeg hadde bare lyst til å si det, fordi jeg mener at vi bør vie grunnlovsforslagene mye oppmerksomhet. Så til dette forslaget som representanten Andersen, i egenskap av representant, men også som stortingspresident, har stilt seg i spissen for. Jeg vil gi uttrykk for, på mitt grunnlag, at jeg støtter det forslaget. Jeg støtter den argumentasjonen som representanten Andersen ga uttrykk for her nå nettopp. Jeg er veldig enig i at det er viktig for Stortinget selv å passe på at man holder veldig fast ved at Stortinget er det øverste folkevalgte organ. Det er ofte under press fra mange hold, og jeg synes dette er et av de markeringspunktene som det er nødvendig å gjøre for Stortinget, for ellers kan det være starten på en utvikling mot en annen balanse mellom det som representanten Andersen kalte for forholdet mellom kongemakten og folkemakten. Det er en helt riktig betraktning, som jeg mener det er grunn til å understreke og støtte. Så vil jeg også si at det er et argument i tillegg som jeg i hvert fall ikke hørte at ble presentert, og som ligger litt i forlengelsen av dette, og som jeg synes vi skal ha med i resonnementet. Det er at ingen har foreslått – og bra er det – at du kan trekke deg fra Stortinget etter at du er valgt. Det er mange parlamenter i Europa som har den praksisen at du faktisk på eget initiativ kan slutte etter at du er valgt. Den praksisen eller muligheten har ikke vi, og det er veldig viktig at vi ikke har. Dette forslaget ligger i nøyaktig samme gate, nemlig at du ikke kan gå over til noe annet. Det er det veldig viktig å understreke som et viktig prinsipp. For når du stiller deg til disposisjon og blir valgt – først av dine partier, selv om det ikke vedkommer Grunnloven som sådan, men du blir valgt av dine partier og så av befolkningen – da har du fått et personlig mandat. Det mandatet skal utøves i denne sal i den perioden du er valgt for i den relasjon som dette forslaget behandler, men også – og jeg legger til – at du ikke kan trekke deg. Derfor er dette et viktig og godt prinsipp, som jeg personlig støtter.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2013-03-14:
Hvordan skrur man på denne, da?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-14:
Anne Tingelstad Wøien og Line Henriette Hjemdal har på ein god måte illustrert kva dette dreiar seg om gjennom klare fakta, at det eigentleg går litt feil veg. Då må me ta nokre grep, og det grepet som SV ønskjer å vera med på, er å gje matjorda eit sterkare vern enn ho har i dag. Berre for å illustrera kor vanskeleg dette er: Me har på Nord-Jæren ein vanvitig bonanza innan olje- og gassindustrien. Det er eit enormt press på alt mogleg. Det manglar arbeidsfolk, det er bilkøar som er usannsynleg lange, og det er eit press på matjorda for å få bygd ut fleire bustader. Seinast i dagens Stavanger Aftenblad er det eit eksempel frå Time kommune der Fylkesmannen tidlegare har gått imot å leggja eit bustadområde på ein gard. Fylkesmannen har gått imot, men så starta fylkesutvalet, som er leidd av Høgre, omkamp. No er garden igjen i fare for å gå til bustader. Matjorda me har på Nord-Jæren, er noko av det beste me har, og så klarar ein ikkje lokalt å planleggja for å byggja andre plassar enn der det er gardsbruk. Eit anna eksempel er det som det store fleirtalet i Stortinget er einig om – SV var imot, men no blir det vedteke – E39, Rogfast. Der ryker det òg halvanna gardsbruk på grunn av det vegsystemet som eit breitt fleirtal vil ha i området på Randaberg. Der ønskjer SV som det einaste partiet lokalt å prioritera dobbeltspor til Egersund. Då ville ein fått tilgang på bustader i Jette Christensen sin heimby, for der er det mange fjell og knausar me kan byggja på. Har ein eit raskt og effektivt dobbeltspor, kan ein pendla til arbeidsplassane på Forus. Men lokalt prioriterer ein ikkje toget høgt nok, sjølv om ein veit at det tar mykje mindre plass enn firefelts motorveg. Det er nokre dilemma som dei som er medforslagsstillarar på dette forslaget, skal tenkja over, men ikkje minst sjølvsagt heile Stortinget, knytt opp mot at ein seier noko, men så skjer noko anna. Ein har òg ein moglegheit som heller ikkje er prioritert på Nord-Jæren: Me har ein Ålgårdbane som er lagd ned, der det er fullt mogleg å byggja fleire bustader. I staden prioriterer ein å byggja veg mot Kristiansand. Her må fleire gå i seg sjølve – og det er noko av hensikta med dette forslaget, nemleg at me skal gje matjorda vår eit betre vern, for me må ha meir matproduksjon i Noreg. Det er alle einige om – fordi me har den veksten me har, må me ha meir mat. Viss me byggjer ned vår eigen landbruksjord til fordel for motorvegar og slikt, betyr det at me må ha høgare import av mat. Det er ikkje SV-politikk. Me vil ha kortreist matproduksjon i Noreg, ikkje minst i det området eg oppheld meg i – Nord-Jæren.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2013-03-14:
Eg er glad for at representanten Langeland er glad for at det er fleire representantar frå Arbeidarpartiet som er med på dette forslaget. Det er fordi det er eit godt forslag. Eg seier ikkje at dei tidlegare forslaga ikkje har vore gode, men ein har kanskje vore litt meir innstilt på at forslaga ikkje kom til å få så mange stemmer. Denne gongen har visjonane vore annleis. Me har fått på bordet eit forslag som er gjennomarbeidt og grundig, og som eg har valt å støtte. Det har eg gjort fordi eg meiner det norske demokratiet skal vere gjennomgåande. Måten me styrer Noreg på, må gjenspegle ideala våre, og våre ideal er demokrati, like moglegheiter og representasjon. At ein rojal familie er statsoverhovud, gjenspeglar ingen av desse verdiane. Eg ynskjer meg ikkje så mykje, eg ynskjer meg ei utgreiing av korleis me kan gjere Noreg meir demokratisk. At nokon ikkje ynskjer ei utgreiing av kva slags type republikk som hadde passa Noreg, er underleg. Ofte blir det sagt at det å vere republikanar i Noreg er radikalt. Eg meiner at det å vere tilhengar av at ein familie gjennom ei arverekke skal vere statsoverhovud i Noreg, er eit ekstremt radikalt standpunkt. Så radikal er ikkje eg. Eg ynskjer meg eit demokrati som er gjennomgåande. Dette er ikkje mistillit overfor den kongefamilien me har, eg meiner dei gjer ein aldeles glitrande jobb. Men eg undrar meg litt over måten våre motstandarar argumenterer på. Dei seier at nei, det er ikkje sikkert at dette er mest demokratisk, det er ikkje sikkert at dette er mest riktig, men det går jo så greitt! Det argumentet hadde ikkje vore haldbart i nokon annan politisk diskusjon, og det er heller ikkje vidare prinsipielt. Dersom me no får denne utgreiinga og resultatet blir deretter, får me ein ganske fin ekstrabonus, for i tillegg til at Noreg blir eit reelt demokratisk land ved å fjerne arvemonarkiet, involverer det òg å gje ei gåve til kongefamilien, nemleg at dei vil få stemmerett. Det er ei veldig gjev gåve, som eg vil skjenke dei.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2013-03-14:
Eg hadde eit innlegg der eg forklarte korfor eg var bekymra for dette forslaget. Det er fordi eg bryr meg om lokaldemokratiet. Det gjer representanten Lundteigen òg. Der er me einige, men me har forskjellig tolking av det som f.eks. kom ut av den høyringa som me begge to var med på i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Mitt bakteppe og min grunn til å vere bekymra for dette forslaget har ingenting med statsstyring eller sentralstyring å gjere – nærmast tvert om. Eg er oppteken av at lokaldemokratiet i Noreg skal vere sterkt, at det skal ha dei beste vilkåra, og at det skal få den beste moglegheita til å gjere dei oppgåvene som er så viktige for oss alle kvar einaste dag. Det er det som ligg til grunn for mi haldning. Når me i høyringa får høyre at dette ikkje nødvendigvis vil ha dei positive konsekvensane som me ønskjer oss, når me i høyringa får vite at det kan vere at lokaldemokratiet kan ende opp med å ikkje bli styrkt med ei slik grunnlovsendring, då tar eg det på alvor. Då blir eg bekymra. Då vil eg mykje heller ha løpande politiske debattar om forholdet mellom stat og kommune og bruke dei moglegheitene me allereie har i dag, til å få eit levande demokrati i alle ledd og styrkje lokaldemokratiet som institusjon. Eg tør ikkje gamble på det når me i ei høyring får så unisone signal om at forslaget kanskje ikkje vil ha den type effekt.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-03-14:
Jeg skal etterkomme den anmodningen! Bakgrunnen for at jeg tar ordet, er at representanten Langeland ga inntrykk av at kongen i vår konstitusjon og i vår praksis står over parlamentet. Representanten Langeland har vært medlem av parlamentet i mange år, og jeg tror ikke han har mange erfaringer for at det er dekkende. Videre ble det brukt som argumentasjon at kongedømmet er en arv og en tradisjon fra adelsmakta. Adelsmakta er vel bare historie. Så langt jeg vet, står det i § 108 i vår gode grunnlov: «Ingen Grevskaber, Baronier, Stamhuse og Fideikommisser, maa for Eftertiden oprettes», jf. lov av 23. juni 1888 nr. 3. Jeg tror den bevegelse som jeg er en representant for, var medvirkende til å påse at representanten Langelands ønske om at adelsmakta ikke skulle ha betydelig innflytelse, ble gjennomført. Når det er sagt, er kjernen i spørsmålet her forholdet mellom storting og kongedømme. Kongen og dronninga har bred folkelig oppslutning som en konsekvens av at de har den fulle og hele respekt for det som er Stortingets oppgave og Stortingets verdighet, nemlig at kongen og kongedømmet til enhver tid må følge de vedtak og den forståelse som Stortinget legger til grunn. Det ble også referert til kronprinsen, og det kan jeg godt ta: Kronprinsen er forvalter av i hvert fall én av kongens kongsgårder, og det er da viktig at den kommende konge forvalter kongsgården på en slik måte at han står i en verdig tradisjon der. Det som vi ser rundt i andre land, er at tilsvarende regenter forvalter sitt jordiske gods på en måte som er i tråd med Stortingets holdning og innstilling, og det er nevnt ulike måter å drive sitt fjøs på. Det er ikke mye prinsipielt kanskje, president, men dog viktig at kongen også har det ansvaret. Tilsvarende, siden representanten Langeland tar det fram, vil jeg også nevne fra denne talerstol kronprinsessen og surrogati. Det er en lov i Norge som sier at surrogati ikke er lovlig, og da er det etter min vurdering ikke passende å reise til India for å ivareta dem som gjør noe som i Norge ikke er lovlig.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-03-14:
Dette er et grunnlovsforslag fra undertegnede, Lars Peder Brekk, Jenny Klinge, Hallgeir H. Langeland og Aksel Hagen om endring i §§ 49 og 75 i Grunnloven, grunnlovfesting av kommunalt sjølstyre. Forslagsstillerne viser til at den norske grunnloven, i motsetning til de andre europeiske grunnlovene, er den eneste som ikke uttrykker kommunalt sjølstyre gjennom en paragraf. Det har opp gjennom årene vært fremmet en rekke grunnlovsforslag med ulik ordlyd for nettopp å uttrykke det kommunale sjølstyret i Grunnloven. Stortinget har behandlet og avvist alle forslag hittil. I den siste innstillinga, Innst. 298 S for 2011–2012, ble det påpekt av flertallet at det i dette forslaget ikke var gjort klart hvilken type lokaldemokrati som skulle grunnlovsfestes, og at det kunne legge en statisk ramme rundt dagens modell og på den måten fryse den dynamiske sammenhengen mellom forvaltningsnivåene våre, noe som igjen ville avgrense lokaldemokratiet. Stortinget avviste sist vår framlegget om å grunnlovfeste lokaldemokratiet. Dette gjorde Stortinget, sjøl om representanter for alle de politiske partiene på Stortinget hadde skrevet under forslaget i 2008. Gjennom Stortingets ratifisering av Europarådets charter om lokalt sjølstyre har Stortinget på mange vis forpliktet seg til å kodifisere prinsippet om lokalt sjølstyre i Grunnloven. Det kommunale sjølstyret i Norge har visse institusjonelle grunntrekk: frie valg, kommunenes status som sjølstendig rettsobjekt, skattleggingsretten og retten til å ta på seg oppgaver som verken er forbudt eller ligger til andre organer. Kommunalt sjølstyre forutsetter en stat. Hvilken funksjon det kommunale sjølstyret skal ha, er opp til folket sjøl gjennom praksis og slik de folkevalgte til kommunestyrene gjør vedtak om. Det kommunale sjølstyret står sterkt i vårt folk. Formannskapslovene gjorde det mulig å mobilisere folket som rådgivere og har vært et sterkt gode for vårt demokrati. Det kommunale sjølstyret har gitt – og gir fremdeles – merverdi. Jeg vil understreke det – merverdi – for staten. Folkevalgte utfører et arbeid som staten ellers måtte hatt mange ansatte til å utføre, og de folkevalgte gjør svært mye godt arbeid. Det kommunale sjølstyret viser interessefellesskapet og det nære tillitsbåndet mellom topp og bunn i vårt styringssystem. Lokalt politisk skjønn er også viktig når den nasjonale politikken skal realiseres lokalt. En grunnlovfesting av det kommunale sjølstyret skal ikke – og det er vesentlig – være til hinder for at staten i framtida fremdeles kan være aktiv og stille krav til kommunene for å omsette nasjonale ambisjoner til lokal praksis, slik staten har medvirket til gjennom det kommunale sjølstyret for dermed å gjøre det mer slagkraftig. Stortinget skal derfor også i framtida ha makt til å omforme kommuneinstitusjonene ut fra endrede behov og forutsetninger – altså essensielt: grunnlovfesting av det kommunale sjølstyret – som gir en merverdi til vårt demokratiske system, som gir en mulighet til å ta opp i seg oppgaver som ikke er forbudt, eller som er pålagt andre – samtidig som Stortinget til enhver tid kan endre innholdet i hva det kommunale sjølstyret er.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-03-14:
Begreper er viktig. Når det foreliggende forslaget er knyttet til begrepet «kommunalt sjølstyre», er det sjølsagt fordi det er kommunen og dens demokratiske styresett som er kjernen i forslaget Det er et bedre begrep enn «lokaldemokrati». Lokaldemokrati kan ha flere verdier i seg enn bare det kommunale, direkte valgte demokratiet. Det som jeg understreket veldig sterkt i mitt innlegg, var at sjøl om vi nå grunnlovfester det kommunale sjølstyret, skal det nettopp ikke være til hinder for – nei tvert imot, det skal være i den tradisjonen – at staten i framtida også kan være en aktiv spiller og stille krav til kommunene for å omsette nasjonale ambisjoner til lokal praksis. Det er for oss i Senterpartiet helt sentralt. Vi står i den tradisjonen. På en rekke områder er det helt essensielt at det som er Stortingets vilje, må settes i verk i kommunene. Da må det være klare forpliktelser til at kommunen setter det i verk. Den anførselen fra representanten Jette F. Christensen kan jeg ikke se at har dekning for det som jeg sa, og det som det er brei oppslutning om blant dem som ønsker seg en grunnlovfesting av det kommunale sjølstyret. Det som derimot er den underliggende ulike vurdering her mellom representanten Jette F. Christensen og Senterpartiet, er jo vektlegginga av det kommunale sjølstyret kontra størrelsen på den sentralstyringa og den tradisjonen som Arbeiderpartiet har der. Så det er to tradisjoner som på sett og vis bryner sammen her, hvor Senterpartiets tradisjon har en større vekt på samspillet mellom det statlige og det kommunale, mens Arbeiderpartiets tradisjon historisk sett har større vekt på den sentrale styringa. Dermed kan det hittil se ut til at vi kan lande ned på forskjellig konklusjon. Men det er den viktige diskusjonen nå framover for å se om man ikke her kan forene kreftene, slik at man kan få fram det beste i det som er den grundige norske tradisjonen, nemlig samspillet mellom en sterk stat og sterke kommuner, for dermed å komplettere styringsverket vårt.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-03-14:
Dette er grunnlovsforslag fra Lars Peder Brekk, Jenny Klinge, Hallgeir H. Langeland, Jette F. Christensen og undertegnede om ny § 38, grunnlovfesting av kroner og øre som norsk pengeenhet. Den amerikanske grunnloven fra 1787 er den eldste grunnloven i verden som har vært gjeldende uten avbrudd. Den var en av inspirasjonskildene for vår egen grunnlov. I den amerikanske grunnolven er det slått fast at USA skal ha sitt eget penge- og myntstell. Norges grunnlov er den nest eldste i verden som har vært gjeldende uten avbrudd, og i novembergrunnloven ble penge- og myntstellet grunnlovfestet i § 110. Denne paragrafen lød: «Norge beholder sin egen Bank og sit eget Penge- og Myntvæsen, hvilke Indretninger ved Lov bestemmes.» Paragrafen sto slik fram til 1911, da den ble endret for å grunnlovfeste statens reservefond. Stortinget vedtok 17. april 1875 Lov om Pengevæsenet, der § 1 – Pengeenheten og dens gullinnhold – første ledd første punktum lød: «Grundlaget for Rigets Myntsystem er Guld og Pengeenheden skal være en Krone, som deles i 100 Øre.» I dag er pengeenheten lovfestet i sentralbankloven § 4. Norges bank ble dannet ved lovsanksjon i Stortinget 14. juni 1816. Det forslagsstillerne ser på som det grunnleggende, er at en for en suveren stat må ha råderett over sitt eget penge- og myntstell, og vi tar derfor til orde for å gi pengestellet konstitusjonelt vern ved å grunnlovfeste den norske pengeenheten i samsvar med sentralbankloven § 4, nemlig ny § 38: «Den norske pengeenhet er en krone. Kronen deles i hundre øre.» – Enkelt og greit.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-03-14:
Dette er grunnlovsforslag fra Lars Peder Brekk, Jenny Klinge og undertegnede om endring av § 57 i Grunnloven til at bare norske borgere skal regnes med ved mandatfordelinga. Etter Grunnloven skal stortingsmandatenes fordeling mellom de ulike valgdistriktene gjøres hvert åttende år. Det er fylkene som er valgdistrikt. Kommunal- og regionaldepartementet offentliggjorde 7. mai 2012 fordelinga som skal gjelde for stortingsvalgene i 2013 og 2017. Til grunn for denne fordelinga av stortingsmandater ligger innbyggertallet i fylket og fylkets areal. Bare norske borgere kan bli valgt som stortingsrepresentanter. Paragraf 50 i Grunnloven sier at bare norske borgere kan stemme ved stortingsvalg. I § 57 er derimot begrepet «Indvaaner» brukt. Kommunal- og regionaldepartementets forståelse av dette begrepet gjør at det nå er forskjell på grunnlaget for utregning av mandatfordelinga til Stortinget, og de som har stemmerett i valgdistriktet. Det er ikke noe som tyder på at valget av begrep, nemlig «Indvaaner», i § 57, var tilsiktet for å gi denne forskjellen. Forslagsstillerne ser det som viktig å få rettet opp i dette gjennom en entydig begrepsbruk. Forslagsstillerne foreslår derfor at § 57 i Grunnloven blir endret slik at det er tallet på norske statsborgere i valgdistriktet, ikke tallet på registrerte innbyggere uavhengig av statsborgerskap, som sammen med valgdistriktets areal skal legges til grunn for fordelinga av stortingsmandat.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2013-03-14:
Her trur jeg det er behov for opplysning til geistlighetens beste, for representanten Bekkevold har misforstått en god del. For det første skal vi ikke endre på formålet for Opplysningsvesenets fond. Vi skal heller ikke – slik Bekkevold påsto – endre på bruken av Opplysningsvesenets fonds midler. Det vi har fremmet forslag om, er at vi må se på forvaltningen av fondets midler. Det overrasker meg at en representant fra Kristelig Folkeparti har null forståelse for situasjonen til fortvilte tomtefestere som ikke er i stand til å overta tomta som huset deres står på – som det kanskje har stått på i mange tiår, og som de sjøl har brukt alle sparepenger og fritid på å opparbeide – og ingen forståelse for at det er grunn til å se på om det er noe annet enn kun rent profittmaksimerende hensyn som skal telle ved forvaltningen av fondets midler. Det er ikke snakk om at det skal deles ut av fondets midler til noen andre formål. Bruken står ved lag, men det er forvaltningen av fondets midler som må kunne gjøres på en annen måte. Andre samfunnsinteresser, andre samfunnsmessige forhold skal også kunne tillegges en viss vekt, ikke kun rent profittmaksimerende hensyn. Eidsvollsmennene tenkte neppe at Opplysningsvesenets fond skulle ture fram slik, da de tok inn denne bestemmelsen i Grunnloven i 1814. Paragrafen er mer eller mindre uendret siden 1814. Jeg nekter å tru at de mente at Opplysningsvesenets fond skulle leve sitt eget liv og herje rundt med vanlige folk, slik de nå gjør. Det må være mulig å se på en noe mer fornuftig forvaltning av fondets midler. Men jeg presiserer igjen: Det er ikke snakk om å endre på fondets formål, det er ikke snakk om å endre på bruken av fondets midler. Jeg trur forslagsstillerne er på trygg grunn. Vi har jobbet lenge med forslaget. Det er ikke riktig, som Bekkevold hevdet, at det var entydige juridiske anbefalinger i forkant av instruksen som regjeringa vedtok. Dette er det uenighet om også i juridiske miljøer, og jeg vil understreke at det var et stort mindretall i Høyesterett som mente noe annet enn flertallet. Så helt på jordet er vi ikke. Jeg håper at det neste storting har en åpen og fordomsfri debatt om dette, og at vi kan få vedtatt forslaget og etter hvert avskaffe siste rest av husmannsvesenet – tomtefesteinstituttet.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2013-03-14:
La meg hjelpe statsråden til å få en annen virkelighetsoppfatning. Da Bondevik II-regjeringen la opp til en mer helhetlig satsing på barns rettigheter før dagens regjering overtok, ble det i etterkant gjort en evaluering av Norad. Vurderingen Norad la til grunn, var at strategien ikke ble fulgt opp, fordi det var en manglende prioritering fra ny politisk ledelse. Det er Norads egne ord. Mens jeg roser regjeringen for deres satsing på barne- og mødrehelse og har vært en pådriver for det her i Stortinget også, tror jeg det er viktig at statsråden har det med seg at barn skal mer enn overleve. Det er svært viktig, men vi må bygge på det i tillegg. Jeg vil tilbake igjen til oppfølgingsplanen og evalueringen av norsk og svensk bistand til barns rettigheter. Svenskene på sin side kom med en ambisiøs oppfølgingsplan med konkrete tiltak og løfter om økte ressurser. Det norske svaret var at det var lite realistisk. Oppfølgingsplanen var på to sider, og evalueringen som anbefalte at man skulle integrere hensynet til barns rettigheter i all bistand, er fremdeles i liten grad en oppfølgingsplan. Statsråden må gjerne svare på om han mener en oppfølgingsplan faktisk er to små sider, og gjerne knytte noen kommentarer til hvordan han ser på den svenske prioriteringen i lys av den norske prioriteringen. Jeg mener Norge har en betydelig kompetanse i dag med tanke på barns rettigheter. Dette er kompetanse vi må kunne bruke langt mer aktivt enn det vi gjør i dag. Men la meg gå tilbake igjen til der jeg avsluttet mitt hovedinnlegg, nemlig ved å hente frem en rekke punkter jeg mener skal være en helhetlig strategi for hvordan vi fremmer barn og barns rettigheter: benytte Barnekonvensjonen som en viktig kilde til og guide for politisk dialog, ikke prioritert. integrere barnerettigheter i bistand generelt, ikke prioritert. ha mer kontakt med lokale myndigheter om barns rettigheter gjennom ambassadene, ikke prioritert. utvikle en nettbasert ordning hvor de paktbaserte og konvensjonsbaserte kommentarene til hvert enkelt land for barns menneskerettigheter gjøres tilgjengelig, ikke prioritert. opprette en arbeidsgruppe som kan bistå ambassader og besvare spørsmål, ikke prioritert. tilby assistanse til enkeltambassader for å hente erfaringer fra praktisk arbeid og gi arbeidet en rask og synlig oppstart, ikke prioritert. La oss bruke denne debatten til å vri regjeringens politikk slik at man faktisk prioriterer, så vi kan stå sammen. Vi ønsker, tror jeg, å stå sammen om barns rettigheter og heve barns posisjon i norsk utviklingspolitikk. Det er en lang vei å gå.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2013-03-14:
Høyre har et høyt ambisjonsnivå for utviklingspolitikken. Bistanden er en liten, men viktig del av utviklingspolitikken, og Høyre gjør sårt tiltrengte prioriteringer. Fra dagens 110 land, 60 pst. av verdens land, ønsker vi vesentlig færre. Vi gjør også tematiske prioriteringer, som er like viktige. Jeg forstår at mine ord har liten innflytelse på statsråden. La meg bruke ordene til en person som kanskje står statsråden nærmere politisk. Jeg har hentet dem fra Facebook-veggen til statsråden selv. Der skriver Helen Bjørnøy følgende: «Gitmark tar imidlertid opp flere konkrete eksempler på at barns rettigheter ikke blir prioritert i Norges direkte samarbeid med utviklingsland, som også vi i Plan har tatt opp flere ganger tidligere.» Videre skriver hun: «Kan vi håpe på mer konstruktive og offensive svar i debatten på torsdag?» Svaret på det er: Nei. Svaret på det er en statsråd som har hoppet rett ned i skyttergraven. Jeg ønsket med min interpellasjon nå å fremheve barns rettigheter og se på de mulighetene vi har for å gjøre norsk utviklingspolitikk enda bedre. Jeg kom med svært konkrete tiltak for å gjøre det. Jeg er glad for at statsråden sa at han skal se på dem. Men i det lå det også et ønske om å få bort det uheldige fokuset, slik som statsråden måtte se på dette. På mange områder er det ikke en prioritering, det er en nedprioritering av barns rettigheter. Jeg er helt enig i at man ikke kan se på antall sider alene med hensyn til om en oppfølgingsplan er god eller ikke. Men en tynn og dårlig oppfølgingsplan, som er lite konkret, vil være en tynn og dårlig oppfølgingsplan om den er på 2, 10 eller 50 sider. En god, voluminøs og konkret oppfølgingsplan vil alltid være en god og konkret oppfølgingsplan, selv om det er få eller mange sider. Forskjellen er slående. Utdanning er et av de områdene i utviklingspolitikken som har stått på stedet hvil, og er et av de områdene som etter Høyres mening er aller viktigst. Jeg har vært med på, i nærmest enhver stortingsdebatt, å vise at Høyres målsetting er: varig ut av fattigdom på den ene siden og menneskerettigheter og demokrati på den andre siden. Det er vår rettesnor og vår hovedmålsetting for utviklingspolitikken. Utdanning er helt sentralt for å legge grunnlaget for begge to. Så jeg er glad for at flere talere var inne på fordijegerjente.no og hvor viktig det faktisk er at barn skal ha muligheten til å være barn og likestilling i det aspektet. Det er ingen forskjell, og det skulle ikke være noen motsetning i å prioritere barn på den ene siden og likestilling på den andre siden. De to henger nøye sammen. Norge har god kompetanse, og vi skal bruke den norske kompetansen.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-14:
Jeg synes alltid det er fascinerende å høre på Høyre, som kutter i norsk bistand, og som har tenkt å samarbeide med et parti som kutter enda mer i norsk bistand, opptil 30 pst., snakke om hvem det er som prioriterer når det gjelder dette. Det er ingen tvil om at vi har gjort et arbeid for å prioritere innsats på flere områder, som også Peter Skovholt Gitmark trakk fram: på barnehelse, på mødrehelse, på det som handler om utdanning – der har vi en innsats nå. Vi er den største bidragsyteren til UNICEFs fond for likeverdig utdannelse, til grunnutdannelse for jenter og gutter – vi er vel seks–åtte ganger større enn den neste bidragsyteren, som er nettopp Sverige, som Peter Skovholt Gitmark trakk fram som et mønsterland. Vi prioriterer barn, men det er riktig at vi ikke prioriterer barn som et gjennomgående, tverrgående hensyn sånn som svenskene gjør. Jeg skal gi en begrunnelse for det: Jeg tror at kraften i tverrgående hensyn er størst når man har få tverrgående hensyn, og vi har løftet opp arbeidet for likestilling og satt det opp som det tverrgående hensynet vi prioriterer øverst internasjonalt. Det gjør at vi nettopp i spørsmål som handler om jenters rett til bestemmelse over egen kropp, retten til å bestemme over sin egen seksualitet, retten til prevensjon, arbeidet med trygge aborter – som jeg tror at noen av de fremtidige mulige regjeringspartnerne til Høyre ikke er så opptatt av som vi er. Dette er momenter der vi har stor troverdighet. Det å si at vi skal «mainstreame» stadig flere ting, er ikke noe som gir mer tyngde. Jeg tror det er viktigere å fokusere der det er viktigst, «mainstreame» på områder som handler om likestilling. Vesentlige ting som har skjedd siden strategien ble lagt fram av den forrige regjeringen, er bl.a. arbeidet som har skjedd i de internasjonale organisasjonene, ikke bare med omprioriteringen av barns rettigheter som vi har vært med på å støtte i FN-systemet, men også det som handler om UPR-systemet, Universal Periodic Review, i Menneskerettighetsrådet. Det gjør at vi nettopp på de områdene der barns rettigheter blir brutt, for de landene det gjelder, har en anbefaling om hvor det er viktig at ambassader kan følge opp. Det gjør ambassadene våre. De følger nøye med på de menneskerettighetsgjennomgangene som er av landene, og tar opp saker, som eksempelet jeg trakk fram fra Zimbabwe, viste veldig klart og tydelig. Jeg skal absolutt se på enkelte av de forslagene som Peter Skovholt Gitmark spilte inn, men jeg mener vi følger dette opp på en god måte. Det er ikke antall sider i en plan, men hva som faktisk gjøres på bakken, som spiller en rolle.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-14:
Jeg må innrømme at jeg oppfattet ikke det første innlegget fra Peter Skovholt Gitmark som en konstruktiv invitasjon til å ha en konstruktiv debatt om barns rettigheter, og hvordan de kan bli bedre. Jeg oppfattet det som et innlegg som prøvde å si at regjeringen nedprioriterer barn, med setningen om at det er stadig tydeligere at barn nedprioriteres i regjeringens politikk. Det er med all respekt å melde feil. Jeg mener at den gjennomgangen jeg viste til av det arbeidet vi faktisk gjør, viser det. Jeg synes at Karin S. Woldseth hadde et klokt og godt innlegg, med mange konkrete påpekninger, og en vurdering av regjeringens innsats, og det vi sier, som jeg oppfatter ligger mye nærmere virkeligheten enn det Peter Skovholt Gitmark tok opp. Vi må ikke sette likhetstegn mellom prioritering og «mainstreaming». Det er faktisk en veldig viktig systemdebatt. Jeg vil anta at siden Peter Skovholt Gitmark dro fram oppfølgingen av handlingsplanen, oppfølgingsplanen, såpass mange ganger, har han lest den. Noe av det interessante som framkommer i den evalueringsrapporten som Peter Skovholt Gitmark nevnte, er at «mainstreaming» av barns rettigheter i svensk utviklingspolitikk har hatt begrenset effekt. Det å si at man «mainstreamer», fører ikke til at man dermed lykkes mye bedre. Tvert imot viser gjennomgangen av likestillingspolitikken, som jo er «mainstreamet» i norsk politikk, at man ikke lykkes med å få det fram. Man oppnår ansvarspulverisering i stedet – det er liksom ingen som tar tak i disse tingene på en skikkelig måte. Derfor mener jeg at det viktigste som har skjedd – som jeg understreket, og som jeg vil trekke fram igjen – fra den forrige regjeringens strategi for oppfølging av barns rettigheter til nå, er at vi har fått på plass den universelle, periodiske gjennomgangen. Vi sier klart i oppfølgingsplanen: «Landgjennomgangene i FNs menneskerettighetsråd og i FNs barnekomité må brukes mer systematisk av geografiseksjonene og ambassadene i planlegging og dialog med lokale myndigheter og andre givere.» Med andre ord: Bruk det som en oppskrift når dere utvikler de lokale programmene. Bruk det som oppskrift når det føres dialog lokalt. Som det også står veldig klart og konkret: «Føre en tett dialog med Norad og frivillige organisasjoner med vekt på lokal kontekst i mottakerlandene». Dette er jo kjernesakene, som Peter Skovholt Gitmark tar opp. Dette er en del av oppfølgingsplanen av den evalueringen som ligger der. Jeg tror det var Peter N. Myhre som trakk fram GAVI. Det gjorde jeg også, men jeg sier ikke GAVI – jeg sier vaksineprogrammet vårt. Man trekker fram det arbeidet vi har med Redd Barna. Sammen med Redd Barna utviklet vi jo bl.a.(presidenten klubber) den modellen for skoler som fredssoner i Nepal, som Høyre nå vil kutte ut oppfølgingen av, fordi de vil kutte ut Nepal. (presidenten klubber) Kan jeg til slutt få si tusen takk til Peter Skovholt Gitmark for at han fortsatt tar initiativ til utviklingsdebatter. Jeg oppfordrer ham til å fortsette med det.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2013-01-17:
På vegne av stortingsrepresentantene Elisabeth Aspaker, Gunnar Gundersen, Erna Solberg og meg selv vil jeg fremsette forslag om opprettelse av en produktivitetskommisjon.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2013-01-17:
Det praktiske samarbeidet i Norden er en selvfølge, og ambassader kan få dette opp å gå. Det politiske samarbeidet er gjerne mer krevende – kanskje det å stå sammen i omverdenen. Tidligere utenriksminister Gahr Støre hadde en tanke om en felles nordisk søknad til f.eks. G20. Vi har et samarbeid knyttet til medlemskap i Sikkerhetsrådet, altså at vi støtter hverandres kandidatur. Nå har ikke de nordiske kandidatene vært like suksessrike i den senere tid. Ser utenriksministeren at det er et potensial der, eller stopper det når vi når den type storpolitikk – delvis på grunn av at noen er medlem av EU, eller fordi vi har definerte ulike interesser?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2013-01-17:
Jeg vil takke interpellanten Ivar Kristiansen som tar opp denne problemstillingen på en veldig konstruktiv måte. Det er en hovedstrategisk utfordring for Norge å sørge for at samarbeidet i Arktis forblir godt, at det blir basert på folkeretten og vil være i den gode ånd som i dag eksisterer. Arktisk råd-samarbeidet startet, som det har blitt påpekt, som et miljøsamarbeid. Det har utviklet seg over årene. Nå begynner vi å se noe av resultatene av dette ved at vi begynner å få på plass bindende avtaler. Vi ønsker oss mer av det. Den menneskelige dimensjonen er nevnt som svært viktig. Arktisk råd betyr mye for Norge, som er en stat uten fast plass i Sikkerhetsrådet. Det er viktig at Arktisk råd forblir arenaen for diskusjon av arktiske problemstillinger. Da må vi sørge for at rådet forblir relevant. En måte å sørge for det på, etter vår oppfatning – og vi oppfatter at regjeringen deler den oppfatningen – er at observatører slippes inn i Arktisk råd. Det å holde land som Kina og organisasjoner som EU utenfor er ikke et bidrag til bedre samarbeid i Arktis. Vi håper virkelig at ministermøtet i Kiruna finner en konstruktiv løsning på dette. Her har Norge en jobb å gjøre, og vi må bruke tiden frem mot møtet i Kiruna til å jobbe mot de landene som kanskje synes å være mest skeptiske. Vi – de arktiske parlamentarikerne – ønsker å gjøre Arktisk råd om til en traktatbasert organisasjon, på linje med andre internasjonale organisasjoner. Vi tror det vil gi forutsigbarhet og fjerne det litt midlertidige ad hoc-preget som Arktisk råd har i dag. Det vil også kunne gjøre at vi får et mer politisk trykk og dynamikk i organisasjonen. Ministermøter annethvert år er ikke en måte å ta grep om utviklingen på, som møter de utfordringer som nå er der. Det var kanskje relevant og greit nok for noen år siden, men med de utviklingstrekkene som både utenriksministeren og interpellanten har beskrevet, trengs det en omdreining i det politiske arbeidet. Jeg har stor forståelse for at den ansvarlige minister måtte prioritere annerledes, så jeg velger å komme tilbake til mine ytterligere kommentarer på et annet tidspunkt.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-01-17:
Noen hevder – med en viss frykt som bakteppe – at næringsutviklingen i arktiske strøk vil inntreffe i god tid før politikkutviklingen er på plass, at trafikkregler og kjøreregler for de mange krevende miljø-, klima- og redningstiltakene er på plass. Det vises til at Arktisk råd har vedtatt et viktig politikkdokument under samarbeid for utvikling av en søk- og redningstjeneste i Arktis. Mitt spørsmål til utenriksministeren blir: Er det grunn til å nære den frykt at en massiv næringsaktivitet er på plass i arktiske strøk før vi har en robust søk- og redningstjeneste på plass?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-01-17:
Jeg takker for svaret. Jeg vil henlede oppmerksomheten på Stoltenberg-rapporten, som ble lansert i 2009. Jeg skal ikke orientere utenriksministeren om en rapport som han kjenner langt bedre enn undertegnede. Her ble det påpekt i klare ordelag at det nødvendigvis var behov for nordisk samarbeid innenfor en så gigantisk og svær region, hvor særlig teknologiutfordringene kom til å bli krevende, ikke minst økonomisk, og at landene hver især ikke ville være i stand til å påta seg de utfordringene som teknologien krever. Mitt spørsmål til utenriksministeren går på om han synes utviklingen og oppfølgingen av Stoltenbergs rapport og doktriner skjer raskt nok.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-01-17:
Takk til utenriksministeren for et svar hvor jeg langt på vei deler de aller, aller fleste av konklusjonene. Men jeg tror vi er ved et tidsskille, at den virkelige aktiviteten kommer i gang i løpet av ikke så altfor mange år frem i tid. Det er det som gjør at denne interpellasjonen fremmes. Min intensjon er at vi i samarbeid med alle berørte land som har fremtidig interesse i området, må sørge for at vi er best mulig skodd og rustet for å utøve næringsvirksomhet i området. Beskrivelsen til utenriksministeren av den betydelige fremgang for å få plass internasjonale avtaler er helt korrekt, og denne regionen er jo et mønster for hele resten av verden på hvordan man kan løse utfordrende grensetvister. Jeg var på et møte i dag i Maritimt Forum. Et av budskapene der er et estimat om at man innen åtte år sannsynligvis nord i Barentshavet vil ha på plass anslagsvis rundt 20 plattformer, og man vil ha på plass anslagsvis rundt 5 000 mennesker som skal sørge for å drifte denne aktiviteten i klimatiske forhold som er barskere enn sannsynligvis noe annet sted i verden. Dette betyr at alle de fasilitetene som bør og må være til stede når denne aktiviteten er på plass, må komme på plass, og gjerne i samarbeid med andre nasjoner – satellittnavigasjon, kart, seilingsruter, søk og redning og alle de andre faktorene som må på plass. Når jeg tolker utenriksministeren positivt, er det fordi han bekrefter at regjeringen har en ambisjon om – selv om fokuset er høy aktivitet innenfor den arktiske politikk – å øke dette engasjementet. Det andre som jeg har et fokus på, er Kinas økonomiske vogntog på vei nordover mot denne ressursbanken. Dette ser vi nå avspeile seg ikke minst i interessen for Grønland, man er på plass på Svalbard, man kjøper opp selskaper i Fastlands-Norge. Det skal ingen fantasi til for å se for seg at en gigantisk drift eksempelvis på Grønland må ha sin base på Svalbard. Mitt spørsmål til utenriksministeren er om denne kinesiske tilnærmingen er uproblematisk for utenriksministeren.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-01-17:
La meg få starte med å takke for en veldig konstruktiv debatt, som preges av ganske bred konsensus om disse spørsmålene. Det er ingen tvil om at – som utenriksministeren uttrykte det – det politiske rammeverket i den arktiske politikken er på plass. Jeg oppfattet det også som at det er bred enighet om at vi nå er ved det tidsskillet hvor vi kommer over i en mer operativ fase, hvor ting fysisk begynner å skje i disse nokså sensitive områdene, og hvor vår ambisjon om å videreutvikle rammeverket og å sørge for at instrumentene som må være på plass, som gjør det mulig – på en trygg og god måte – å gjennomføre turisme, nye seilingsruter, mineralutvikling eller olje- og gassaktivitet, er på plass på en forsvarlig og robust måte. Jeg har også oppfattet det slik at vi alle har en ambisjon om å styrke den parlamentariske deltakelsen innenfor arenaene hvor man bør og skal diskutere arktiske problemstillinger for fremtiden. Litt av min røde tråd i interpellasjonen har vært Kinas økonomiske vogntog nordover. Kina vil på mange måter nødvendigvis bli oppfattet som en konkurrent, men som representanten Gitmark var inne på, så er det også mange andre sider ved de kinesiske ambisjonene som jeg er ganske sikker på at vi vil få rikelig anledning til å komme tilbake til – også i denne salen.