trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-11-21:
La meg formelt ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen. Det er helt riktig som noen av de foregående talere har pekt på, at det er tre forhold Fremskrittspartiet i dette dokumentet er opptatt av. La meg ta dem baklengs. Vi er opptatt av å få et brukerutvalg i den videregående opplæringen. Det er fremdeles slik at de fleste elevene er under 18 år. Det er fremdeles slik at foreldre eller foresatte er viktige når det gjelder å hevde brukerrettigheter. Det er fremdeles slik at foreldrene er omtrent utelatt i lovgivning og forskrifter knyttet til den videregående skole. De har kort og godt ingen rolle. Vi er opptatt av å gi foresatte og foreldre en rolle som brukere i den videregående opplæring. Punkt nr. 2 i forslaget vårt dreier seg om å få selvstendige driftsstyrer på alle skoler. Vi ønsker på den måten å gi brukerne makt – det legger vi ikke skjul på. Dialog og samarbeid er aldeles utmerket, men vi har hatt en lang fase med elskverdige oppfordringer om elskverdig medvirkning til foreldre. Mange av de frustrasjoner som føles ute i FAU-ene i grunnskolen skyldes at man rett og slett ikke blir hørt, og man føler med rette, mener vi, at det blir man ikke, fordi man ikke har noen formell innflytelsesfaktor definert i lovverk og i forskrifter. Så vi vil ha det som også Foreldreutvalget for grunnskolen nå har sluttet seg til, nemlig selvstendige driftsstyrer med flertall for foreldrene, hvor foreldrene kan ansette lærere og avskjedige lærere og få en viktig og riktig innflytelse på det som skjer i skolen. Til slutt til punkt nr. 1 i vårt forslag, om skoleombud. Nå blir det avvist for fjerde gang. Det kommer sikkert til å bli avvist igjen før vi kommer i mål. Fremskrittspartiet kommer til å foreslå det igjen mange ganger før vi har det på plass. Det paradoksale er at den dagen komiteen avgav sin innstilling om dette, og alle de andre partiene sluttet mannjevnt opp om avvisningen av å etablere et skoleombud, åpnet rettssaken som elevene ved Ørsta videregående skole har anlagt, fordi de ikke fikk en opplæring som de hadde krav på. Nå er den saken riktignok endt med en minnelig ordning. Men poengene er mange å hente fra den saken, bl.a. det viktige at de følte seg rettsløse. De følte at de ikke ble hørt. De er vel noen av de få som mannet seg opp, og var sterke nok, til å ta opp kampen mot overmakten. Jeg må si at når det gjelder den massive avvisning som kommer fra de andre partiene – man avviser tanken om skoleombud og begrunnelsen for skoleombud, og man avviser forslaget om skoleombud – minner det mye om det forsvaret vi finner for barnevernet, hvor systemtilhengerne går i massivt forsvar for et system og er lite opptatt av brukere, brukerrettigheter, brukermakt, brukerinnflytelse og det å bli hørt i sin situasjon når uenighet og konflikt først er oppstått. Vi beklager at flertallet avviser forslaget om skoleombud, og vi kommer til å kjempe videre for å få det på plass.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-11-21:
Veldig kort, som en liten supplering til det saksordføreren og også foregående taler pekte på om dette med godkjenning av fagutdanning på tvers av landegrensene. Der er komiteen samlet. Det tyder jo også på at man er samlet i det synet at man ikke er helt fornøyd med gjeldende regelverk, eller i det minste med praktiseringen av gjeldende regelverk. Men jeg har lyst til å minne om at dette gir oss en anledning til å vise til at det må gjelde begge veier, og det må gjelde også for dem som har fagutdanning i utlandet, og som forsøker å jobbe i Norge. Under behandlingen av saken i komiteen har det faktisk dukket opp ferske eksempler som viser at det er ganske byråkratisk å få godkjent noe som det iallfall etter lekfolks oppfatning burde være rimelig enkelt å få godkjent, nemlig mekanikerutdannelse fra Sverige for å jobbe på bilverksted i Norge. Det viser seg å være ganske byråkratisk, og det viser seg å involvere andre departementer enn Utdanningsdepartementet, som kanskje er naturlig. Samtidig bør det vel kanskje være en koordinering for raskt og smertefritt å kunne avklare at den dokumentasjonen som legges frem fra en med utdanning f.eks. i Sverige, er fullt brukbar i Norge. Jeg håper at statsråden kan ta med seg det og ta de nødvendige initiativ slik at også den siden av problemstillingen blir sett på.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-11-21:
Det faktum at 20 pst. av norske elever går ut av grunnskolen som funksjonelle analfabeter, er alene en god nok grunn til at denne interpellasjonen reises. Jeg vil gjerne få takke interpellanten for at saken nå blir debattert. At 20 pst. av elevene etter tiårig skolegang ikke forstår hva de leser, er alvorlig, og det gir virkelig grunn til bekymring. Det å kunne lese, og ikke minst det å kunne forstå hva en leser, er nødvendig for å kunne mestre livet på en god måte. Det brukes mye ressurser på utdanning i Norge. Likevel oppnår vi resultater som ikke alltid er tilfredsstillende. Den økende debatt som vi har sett de siste årene i forhold til innhold og organisering, er gledelig, for dette er et svært viktig punkt for å sikre nødvendig kvalitet i undervisningen, slik at vi kan få en god måloppnåelse. Ikke minst er dette viktige faktorer i forhold til barn og unge med spesielle behov, og kanskje er det spesielt viktig i forhold til barn og unge som ikke nødvendigvis kommer inn under spesialundervisningsbetegnelsen, men som kan hjelpes gjennom tilrettelegging ved tilpasset opplæring. Det er et faktum at antall delingstimer i skoleverket har gått ned – noen vil si i urovekkende grad, jeg vil ikke protestere veldig på det – de siste årene. Dette kommer bl.a. fram i St.meld. nr. 33 for 2002-2003, som komiteen nettopp har avgitt innstilling til. Delingstimene er et av skolens viktige redskap for å kunne gi tilpasset opplæring. Denne nedgangen kan ha ført til at f.eks. enkelte dyslektikere har fått enda større problemer med å få den nødvendige tilpasning. Endringene som er gjort i opplæringslova for å gi den enkelte skolen større handlingsfrihet i forhold til disponering av timetall og til organisering, vil være en klar forbedring, og vil, under forutsetning av at skolen gjør de rette disponeringer, gi større mulighet for å gi tilpasset opplæring og til å gjøre de nødvendige tilpasninger. L97s klare ord om den enkelte elevs rett til tilpasset opplæring er viktig. Men graden av tilrettelegging vil selvsagt være avhengig av de ressursene skolen har, og ikke minst de muligheter skolen har til selv å disponere egne ressurser. Den enkelte skole har i altfor lang tid vært altfor bundet til hvordan timeressursene skal disponeres. Jeg er personlig svært glad for den frihet skolene nå har fått, og ser det som et viktig element for at kravet om tilpasset opplæring kan følges opp. Jeg deltok for et par uker siden på en konferanse i Kristiansand, der særlig IKT som hjelpemiddel var i fokus. Det ble fra foreldrenes side lagt stor vekt på at barn og unge som virkelig vil tjene på å få IKT-utstyr, blir prioritert ved tildeling. At tjenlig IKT-utstyr er tilgjengelig, er viktig, samt at lærerne innehar nødvendig kompetanse til å bruke dette som pedagogisk verktøy. Til slutt vil jeg si at som lærer skjems jeg over å høre historier om læreres uvitenhet i møte med dyslektikere. La oss ikke gjøre dette til et generelt problem. De aller, aller fleste lærere møter også elever med dysleksi med klokskap. Men de uheldige tilfeller som finnes, er som enkelttilfeller sterkt beklagelig.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Arbeiderpartiet står bak komiteens flertalls syn, der hovedkonklusjonen er at dagens lærlinger har samme rettigheter som elever i videregående opplæring: at gjeldende regelverk stiller klare kvalitetskrav til instruktører og veiledere, og at dagens regelverk blir klare kvalitetskrav til de faglige lederne i opplæringsbedriftene. Fra vår side sitter vi inne med det inntrykk at det er godt og tillitsfullt samarbeid mellom skole, fylkeskommune og lærlingbedriftene. De aller fleste fylkene har gjennomført betydelige opplæringstiltak for veilederne i lærebedriftene, en opplæring som er med på å sikre kvaliteten på de tilbud næringslivet gir. Komiteens flertall deler ikke Senterpartiets syn at dagens lovverk ikke er dekkende for å ivareta disse oppgavene. Når det gjelder skyssutgiftene, har vi fra Arbeiderpartiets side pekt på de rabattordninger for ungdom som allerede eksisterer, og vi ønsker å bygge videre på en slik rabattordning framfor å etablere særskilte skysstilskudd for lærlinger i arbeid. I komiteen har vi derfor foreslått at det kan være behov for en gjennomgang av hele skyssordningen, for å undersøke om den er organisert i forhold til elevenes skolehverdag. Dette er en merknad hele komiteen har sluttet seg til. Ut fra dette mener vi at man har imøtekommet forslagsstillerne på en god måte på punktet som angår skyssutgifter, og som etter vår mening er det eneste punktet hvor lærlingenes rettigheter bør vurderes forbedret. Dette er da også i tråd med våre merknader i Innst. S. nr. 195 for 2001-2002 om endrede vilkår i Statens lånekasse for elever som tar fagutdanning. Avslutningsvis vil jeg understreke at alle de enkelte kontor for fagopplæring, det være seg kontoret for kokkelærlinger, for lærlinger i transportfag eller andre som jeg kjenner godt, organiserer lærlingsamlinger to ganger i året, nettopp for å få til den dialog og erfaringsutveksling mellom lærlingene som forslagsstillerne her etterlyser. Vårt utgangspunkt i Arbeiderpartiet er at muligheten for kontakt mellom lærlinger er oppfylt, og at det ikke er behov for nye organer eller organisasjonsformer.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-11-21:
Først en takk til representanten Bekkemellem Orheim, som reiser denne interpellasjonen. Jeg synes at svaret statsråden gir faktisk er oppløftende. Jeg opplever virkelig at Regjeringen tar på alvor denne problematikken som i sterk grad er avdekket innenfor norsk grunnskole. Jeg må si at når vi i komiteen fikk en orientering av Peder Haug om hvordan situasjonen er i skolen, var det ganske tankevekkende. Når en f.eks. stiller spørsmål ved om det er nok kompetanse på det som handler om tilpasset opplæring hos dem som skal praktisere det, synes jeg faktisk det er ganske tankevekkende. Derfor har jeg også store forhåpninger til stortingsmeldingen som kommer til våren, om at dette begrepet og dette prinsippet om tilpasset opplæring virkelig kan fylles med innhold og kan bli en realitet for elevene i norsk skole i årene framover. Jeg har sagt det før at tilpasset opplæring er nærmest et hellig begrep for meg. Jeg mener det er så grunnleggende at elevene skal bli møtt som den de er, og der de er. Jeg opplever at statsråden virkelig tar dette på alvor. Det er den ene siden ved det. Så er det den andre siden, som også representanten Olsen fra regjeringspartiene nevnte: Bekymringene knyttet til dette at antall delingstimer går ned, at det blir flere elever og færre lærere. Når jeg begynte i den andre enden, var det for å si at jeg opplever at dette ikke bare handler om ressurser for å få en bedre skole. Det mener jeg faktisk ikke. Forskning har vist at det handler om andre ting også, men ressurser er i tillegg en forutsetning for at en skal kunne gi ungene et godt tilbud. Det at en ser at antall delingstimer, som er skolens redskap for å nærme seg dette, går så sterkt ned, bekymrer meg. Skarbøvik understreker kompetansen til lærerne, at det er viktig å styrke den, og at dette med lese- og skrivevansker kan ha mange årsaker. Jeg tror det er viktig at vi framover satser mye på det som handler om kompetanseheving for lærerstanden.
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2003-11-21:
Dagens skolesystem er vel kjent for alle. De som tar teoretisk videregående opplæring, har et treårig løp, mens lærlingordningen innebærer to år på skole og to år i lærebedrift. Det virker også som det er kjent at det er en viss forskjellsbehandling mellom disse gruppene. Komiteen skriver f.eks. under avsnittet om skyss: «skyssansvar for lærlinger vil bli mer kostbart og mer komplisert å organisere enn for elever.» Naturligvis vil det bli det. Men det går jo ikke an å kutte det ut av den grunn, snarere tvert imot. Det er jo dyrt for lærlingene også. Jeg er kjent med at noen fylker har såkalte ungdomskort, men med det kollektive transporttilbudet som finnes rundt om i det ganske land, blir dette en ordning for de få. Et skysstilskudd burde vært vurdert. Svært mange lærlinger er avhengig av privatbil for å komme på jobben. Det sies at lærlinger har lønn i verdiskapingsdelen av læretida. Det er rett, men den er ikke spesielt høy. Dessuten er svært mange avhengig av å bo på hybel. Akkurat der har det forresten skjedd en gledelig ting i høst. Bostipend gis nå også til lærlinger over 19 år. Ellers mener jeg at det mest alvorlige som skjer for lærlingene våre, er at de mister kontakten med skolen – eller skal vi si støtteapparatet sitt. For denne aldersgruppen har vi i videregående skole trygge systemer. Vi har PP-tjeneste, vi har helsetjeneste, vi har sosiallærere, rådgivere osv. Det er veldig fint. Men hvordan steller vi med dem som velger en like viktig yrkesretta utdanning innenfor det videregående opplæringssystemet vårt? Nå sier komiteen at det er nødvendig med faglig gode ledere med god kompetanse. Men det er viktig at lærlingene blir ivaretatt. Så hva slags oppfølging får de? Det blir det dessverre svært mye opp til bedriften å avgjøre. Svært mange lærebedrifter har bare én lærling, altså kan lærlingene bli ganske ensomme. Det er belastende å være aleine med problemene sine, uten mulighet til å videreformidle dem og påvirke sin egen situasjon. Se for dere en forsiktig ung lærling som mistrives og kanskje mobbes, og som føler at han ikke har noen å forholde seg til. Bare i Oppland har vi 1 000 lærlinger og 500 lærebedrifter. Fylkeskommunen har fem personer som skal følge opp disse. Det holder ikke å si at det er fylkeskommunens feil. Det er klart at opplæringsloven burde vært endra slik at også lærlingene våre var sikra kvalitet både faglig og psykososialt i hele opplæringstida.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg tror også at statsråden tar dette problemet på alvor. Det er helt klart at en del av de konkrete tiltakene må statsråden komme tilbake til igjen når Stortinget skal behandle stortingsmeldingen på bakgrunn av Kvalitetsutvalgets arbeid. Men samtidig vet vi at det er veldig mange elever som faller utenom, og som ikke klarer å få den nødvendige hjelp og støtte. Og er det ett tema som jeg har fått mange henvendelser om i de to årene jeg har sittet i utdanningskomiteen, er det nettopp det fra denne gruppen, som føler at de kommer til kort, og at de ikke når nok igjennom i systemet vårt. Jeg har lyst til å komme tilbake til eksemplet med en student med dysleksi som etter to års studier ved en høyskole fikk beskjed om at han ikke kunne ta eksamen en tredje gang. Etter at vedkommende fikk hjelp av enkeltpersoner, fikk han etter mye tautrekking muligheten til å ta eksamen. Denne erfaringen ble tatt opp i et spørsmål til statsråden. Jeg er glad for at statsråden er opptatt av at universitets- og høyskolelovens bestemmelser blir fulgt opp av sektoren. I svaret fra statsråden ble det lagt vekt på at det er utdanningsinstitusjonene som har ansvaret for å legge til rette studiesituasjonen for studenter med særskilte behov. Men jeg lurer på om dette er nok. Jeg synes det er urovekkende å tenke på at vedkommende nærmest ville ha gitt opp dersom han ikke hadde kommet i kontakt med andre med lignende erfaringer. Vi vet også – det er kanskje vanskelig å si – at mange av dem som de siste tiårene har slitt med disse problemene, har kommet skjevt ut i samfunnet. De sliter i dag med rusproblemer og annet, noe som har ført til at de ikke har fått muligheten til å leve et godt og trygt liv. I tillegg lurer jeg på om forholdet mellom spesialundervisning og tilpasset undervisning kan være en relevant problemstilling når vi diskuterer dysleksi. Tilbakemeldinger viser at en rekke foreldre oppfatter at skolen i stedet for å gi elever med lese- og skrivevansker spesialundervisning gir dem en form for tilpasset undervisning der de enten tas ut av klasserommet og får den samme undervisningen, eller de fortsetter å være i klasserommet og får den samme undervisningen som de andre elevene har – ikke den undervisningen som spesialundervisningen kan gi, med særskilte metoder og hjelpemidler. Jeg ønsker at statsråden gir en kommentar til dette.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Det var vel presidenten som nevnte at det var inngått en viss forlovelse den siste tiden. Jeg må si at hadde noen spurt meg for et års tid siden om jeg ville ha likt en forlovelse med statsråden, ville jeg nok vært veldig negativ til det. Men jeg må innrømme at er det i hvert fall én ting denne forlovelsen vil komme til å medføre, er det en styrking av basisfagene. Der er i hvert fall Arbeiderpartiet og Høyre helt enige. Etter denne debatten kan det ikke herske noen tvil om at Stortinget vil støtte statsråden når det gjelder offensive tiltak for å støtte dem som sliter med lese- og skrivevansker. Jeg er enig med representanten Rune J. Skjælaaen i at det er alvorlig hvis det ikke er nok kompetanse på dette feltet i norsk skole. Det er viktig at vi setter inn tiltak mot lærerne på dette feltet, slik at vi får mulighet til å avdekke situasjonen, noe som både representanten Ursula Evje og Elsa Skarbøvik var inne på. Og da er det også viktig at vi klarer å sette inn de riktige og treffsikre tiltakene, slik at vi klarer å gi disse elevene tilstrekkelig hjelp i læringssituasjonen. Så har jeg lyst til å slå fast at det må være slik at spesialundervisningen er et tilbud til elevene som skal ligge fast, og at elevene må få det nødvendige tilbudet også hvis de bytter skole. Vi kjenner til at det er eksempler på at elever som har fått et tilbud om spesialundervisning, og som er nødt til å bytte skole, er nødt til å søke på nytt for å få nødvendig spesialundervisning. Jeg ønsker at statsråden kommenterer nettopp det. Dette kan virke som et unødvendig byråkrati, og det kan ikke være slik at foreldrene er nødt til å bruke ressurser for å nå gjennom i systemet gjentatte ganger. Så helt til slutt: Jeg vil bare takke Stortinget for en konstruktiv debatt og håper at vi i fellesskap klarer å komme med gode tiltak overfor denne gruppen som har slitt gjennom altfor mange år.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Foreningen «Leser søker bok» har satt fokus på et lenge usynlig problem for folk med lesevansker: De får ikke tak i bøker som de greier å mestre. 20 pst. går ut av skolen uten å kunne lese. Likevel finnes det praktisk talt ikke litteratur tilrettelagt for svake lesere. Det rammer både unge og voksne. Hvorfor er dette avgjørende for å kunne gi alle lik rett til utdanning? Jo, fordi en forutsetning for å lese er at det finnes bøker som passer, og som man føler at man kan mestre. Gode pedagogiske tiltak er ikke nok. Man blir ikke en leser når hvert forsøk på å komme igjennom en bok bare blir enda et nederlag. «Leser søker bok» er en allianse mellom hele bokbransjen og de lesesvake selv. Den har som mål å sørge for at det blir lagd gode bøker for folk med lesevansker. «Leser søker bok» har bedt om midler til et prøveprosjekt der en vil støtte utvikling, produksjon og formidling av tilrettelagt litteratur. Organisasjonen vil selv gå inn med 1,25 mill. kr og ber om at henholdsvis Utdanningsdepartementet, Kulturdepartementet og Sosialdepartementet bevilger det samme. De tre departementene er i dag i dialog om saken. Både Kulturdepartementet og Sosialdepartementet har tatt ansvar og har klart å finne midler til «Leser søker bok» i 2004. Men dette er dessverre ikke nok til å få igangsatt dette prøveprosjektet, som vil være av stor betydning. Opplæringslova gir Utdanningsdepartementet ansvar for at det finnes nødvendige læremidler. Læreplanene forutsetter tilgang til litteratur utover selve lærebøkene. Men mangelen på slike bøker fører til at mange ikke får mulighet til den utdanning som de ønsker, på linje med oss andre. Spørsmålet er om utdanningsministeren føler et ansvar for problemet – det synes jeg hun helt klart har sagt at hun gjør – og om hun vil følge det opp på den måten at hun vil forsøke å finne midler til dette prøveprosjektet i 2004, på linje med det som en nå gjør både i Kulturdepartementet og i Sosialdepartementet.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Utviklingen viser at det har blitt flere elever, færre skoler og større klasser i grunnskolen. Dette er en strukturendring som SV frykter vil gå ut over skolens muligheter til å tilrettelegge undervisningen etter elevenes behov, slik at alle elever kan gis et likeverdig opplæringstilbud. Tilpasset opplæring for hver enkelt elev er et overordnet mål i Læreplan 97. Målsettingen har en bred politisk tilslutning. Særlig bekymringsfull er den relasjonen vi ser i antall delingstimer i skolen, fordi det er disse timene som i stor grad gjør det mulig å tilpasse og variere opplæringssituasjonen for elevene i skolen. Delingstimetallet viser en nedgang fra 11,3 til 9,6 timer pr. elev i perioden 1997–2002. Nedgangen i delingstimetallet som en andel av minstetimetallet er noe mindre enn nedgangen i delingstimetallet pr. elev. Dette tyder på at tildelingen av delingstimer i stor grad skjer pr. klasse og i mindre grad ut fra elevtallet i klassen. Sett i et slikt lys er veksten i klassestørrelse som vi ser nå, en uheldig utvikling. Resultatet fra det omfattende forskningsprogrammet i regi Forskningsrådet, Evaluering av Reform 97, viser at grunnskoleopplæringen i for liten grad evner å tilrettelegge opplæringen ut fra elevenes ulike evner, interesser og behov. I stedet for å fange opp elevenes ulike forutsetninger og utjevne forskjeller blir skolen et sted der man fortsetter å produsere ulikheter. Det er grunn til å se med stor uro på de økende forskjellene, fordi de dreier seg om både kjønn og sosial statuskultur. Vi må få til en systematisk ulikhet i læringstilbudet. Jenter gjør det bedre enn gutter i nesten alle fag. Det er opp mot 50 pst. flere gutter enn jenter som får spesialundervisning. Særdeles urovekkende er situasjonen for minoritetselever. Evalueringen viser at 55 pst. av elevene med minoritetsbakgrunn i Oslo-skolen sitter igjen med liten eller ingen kunnskap om det læreren har gjennomgått i klassen. Evalueringen viser også at foreldrenes utdanningsnivå har stor betydning for elevenes resultat. Disse funnene er nedslående, særlig hvis man merker seg evalueringens konklusjon om manglende tilpasset undervisning som tungtveiende årsaker til de store forskjellene. Reform 97 skulle sørge for at elevene skulle få opplæring tilpasset den enkelte, mens evalueringen av reformen tyder på at elevene stort sett fremdeles blir behandlet likt, uavhengig av ferdigheter, interesser og forutsetninger. Vi har mange elever i skolen i dag som opplever at skolen ikke er til for dem, som opplever at de ikke blir brukt som den ressursen de egentlig er. Skolen skal sette den enkelte elev i sentrum. Skal eleven lykkes i skolen, er det ikke antall timer, men typen timer som er det viktigste. Skal eleven få lov til å oppleve mestring og læring, er det ikke sikkert at det er mest virksomt å ha flere timer. Det viktigste er innholdet i og kvaliteten på de timene de har. Foreldreutvalget i grunnskolen ønsker f.eks. mer lek, fysisk aktivitet og praktisk arbeid inn i skolen, ikke flere teoretiske timer. Det nytter ikke å gi mer av en medisin som ikke fungerer.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2003-11-21:
Det er et viktig tema som interpellanten tar opp her i dag, for både på skolen og i samfunnet ellers settes det store krav nettopp til lese- og skriveferdigheter, fordi det forventes at elevene kan hente informasjon og kunnskap i bøker og på Internett, og det er jo en forutsetning for læring. En regner i dag med at det er ca. 20 pst. som er lesehemmede. For Kristelig Folkeparti er det viktig å understreke at elever med lese- og skrivevansker er en svært sammensatt gruppe. Derfor er det ikke bare én bestemt metode som er rett. Årsakene til lese- og skrivevansker er mange. Det kan skyldes dårlig leseopplæring. Det kan bli helt feil opplæring for noen på grunn av liten kompetanse på dette fagfeltet hos lærerne. Derfor er det så viktig å fokusere nettopp på kompetanse og å legge til rette for utdanningsløp for fagpersoner som vil skaffe seg kunnskap om dette. Det er også viktig at det blir stilt rett diagnose tidligst mulig, slik at man kan få gitt den hjelpen som er passende. Særlig gjelder dette for dyslektikere. Opplæringen må gis ut fra vedkommendes egne spesifikke utfordringer. For dyslektikere er det selve avkodingen som skaper problemer. Her er bruk av IKT samt fag på lyd viktig, slik at de ikke blir sittende igjen med mye lesestoff. I tillegg gjør dette også stoffet mer tilgjengelig. Erfaring viser at IKT har gitt mange nye muligheter for tilgang både til informasjon og skriftlig kommunikasjon. Men behovet for opplæring og veileding i pedagogisk bruk av IKT for denne gruppen er stort. Bredtvet kompetansesenter har arbeidet aktivt med kompetanseoppbygging i bruk av IKT for denne målgruppen og kan melde om økende behov. I 2002 ble 14 000 datamaskiner formidlet gjennom hjelpemiddelsentralene, og 80–90 pst. av disse var i skolesammenheng. For de fleste gir dette god hjelp, men kompetansen kan være spredt, og det kan trenges en spisskompetanse for denne gruppens behov i forhold til IKT-baserte lære- og hjelpemidler. Også Læringssenteret har utviklet flere læreprogram på IKT for dyslektikere, som er i bruk. Jeg tror at kompetansen hos lærerne og i PPT og dette med tidlig diagnostisering fortsatt kan bli bedre. Den første leseopplæring er helt sentral, og god tilrettelegging og oppfølging er helt avgjørende, spesielt for elever med lese- og skrivevansker. Tverrfaglig samarbeid er også svært nyttig i denne sammenheng. Lærevansker kan skyldes så mange ting: Det kan også skyldes motorisk svikt og andre funksjonshemninger. Da må også kunnskapen hos andre fagpersoner enn lærerne brukes når det gjelder oppfølging av den enkelte elev. Erfaring viser at den beste måten å bli en god leser på, er å lese mye. Mange med lese- og skrivevansker opplever etter hvert som de blir eldre og de leser og skriver mer, at de også blir bedre til å lese og skrive. Å finne fram til lesestoff som har spesiell interesse, og som skaper lyst til å lese, blir derfor viktig. Det arbeidet som Regjeringen allerede har satt i gang for å øke leselysten, gi rom for lesing, er et godt virkemiddel også i forhold til elever med lese- og skrivevansker.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2003-11-21:
Takk for at lese- og skrivevansker igjen blir satt på dagsordenen her i salen. Det er noen av oss som synes at vi burde ha kommet lenger. Det er helt riktig, som statsråden sa, at når en har kjent diagnosen dysleksi i over 100 år, burde kunnskapen og kvaliteten ha vært på et litt annet nivå. Jeg bruker ofte å si at lese- og skrivevansker, dysleksi, er skolevesenets sak, at diagnose og behandling skal skje i skolen, mens svært mye av det andre i forhold til funksjonshemmede skjer i helsevesenet, som har en litt annen tenkning. Det er kanskje derfor vi ligger litt etter. Det er iallfall én mulig årsak til at det har gått litt tregere der. Det som er viktig, er å forebygge allerede i førskolealder, å bli lest for, å få lyttetrening og høre hvilke stavelser som kommer først i ordet, og hvilke som kommer sist i ordet. En del av barna vet vi er i risikosonen, f.eks. de som har dysleksi i familien. Det er viktig å følge opp den kunnskapen vi har på dette området, ta det både i barnehagen og også ved å hjelpe foreldre som har barna hjemme på førskolestadiet. Lærerne må være spesialister på begynneropplæring i lesing og skriving, for det er viktig å knekke lesekoden og lære riktig med en gang. Like viktig er det at alle lærere må ha kunnskap om lese- og skrivevansker, også dysleksi og de problemene som da viser seg i andre fag, f.eks. engelsk. I forbindelse med regnevansker ser vi det også, men der kan det i tillegg være andre problemer. I debatten er lesevansker et samlebegrep, og derfor er det veldig viktig at vi i skolen oppdager symptomer på dysleksi og tar det på alvor. Symptomene er jo at det blir mye feil både ved lesing og skriving. Men like viktig er det å finne årsaken, og da er vi tilbake til at dyslektikere må få riktig diagnose. Det må bli gitt en målrettet hjelp og på en måte som hjelper eleven maksimalt. Og så må vi huske hele barnet, gi et godt læringsmiljø, slik at barnet blir akseptert, og ikke minst finne ressursene til den enkelte. Det aller viktigste med spesialundervisning og tilrettelagte opplegg er lærerens kompetanse, både når det gjelder dysleksi, og når det gjelder hvordan opplæringen må gis for at den skal ha en positiv effekt. Hjelpemidler er viktig. Når det gjelder IKT, vil jeg bare minne om at muligheten for å scanne inn tekst er viktig, pluss syntetisk tale for å få det opplest. Når det gjelder lydutgaver, bør både lydutgaven og papirutgaven foreligge samtidig.
Carsten Dybevig (Høyre), 2003-11-21:
Jeg vil gjerne komme med en litt annen vinkling på dette med lese- og skrivevansker hos barn. Jeg synes det temaet som er tatt opp her, er ufattelig viktig, for det får faktisk konsekvenser senere i livet for det mennesket som ikke får de lese- og skriveferdighetene som samfunnet er forpliktet til å gi barn. Vi ser det i forhold til kriminalitet. Kriminaliteten er økende. Vi har i større grad blitt et brannslukningssamfunn. Hver gang vi har et problem i samfunnet, løser vi det som når vi slukker en brann. Jeg vil ta et eksempel: Ca. 95 pst. av norske fanger er menn. Det finnes sikkert mange årsaker til dette, uten at jeg bombastisk skal trekke noen konklusjon. Imidlertid viser det seg at mange av de innsatte har grunnleggende lese- og skrivevansker. Det er en sørgelig fallitterklæring for samfunnet at disse mennene skal lære basis lese- og skriveferdigheter i fengslet. I Dagbladet tidligere i år viser en undersøkelse at gutter gjør det svakere i 90 pst. av fagene enn jenter. Og det er riktig, som det er sagt her: En OECD-rapport konkluderer med at minst 20 pst. av norske 15-årige gutter funksjonelt er analfabeter. Etter endt grunnskole får jenter som velger helse- og sosialfag, 1 100 timer pr. år i menneskelig relaterte fag, mens gutter som velger tekniske fag, får null timer menneskelig relaterte fag. Da er spørsmålet: Kan en eventuell fremtidig kriminell adferd være et resultat av den type opplæring som norske gutter får i forhold til kommunikasjonsfag? Konsekvensene av mangelfull kommunikasjon kan være mange. Vi ser at krisesentrene blir overbefolket av stadig flere kvinner som har blitt utsatt for ganske aggressive og alvorlige angrep, utvist av voldsmenn. Den direkte årsak til 80–90 pst. av alle trafikkulykker i Norge er mannens vurderingsevne. Likevel fortsetter vi med helt lik trafikkopplæring for begge kjønn og forsvarer det pedagogisk, psykologisk og faktisk gjennom lovverket. Jeg tror at behovet for en nødvendig, differensiert opplæring i barne- og ungdomsskolen faktisk er prekært. Undersøkelsen som det ble vist til her i dag, viser jo at det er forskjell på gutter og jenter, og at det er behov for en differensiert opplæring. Dagens pedagogiske opplegg demonstrerer gjennom de undersøkelsene som det henvises til, både fra ministeren og fra interpellanten, at vi trenger en bedre tilrettelagt undervisning for gutter, og selvfølgelig også for jenter.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2003-11-21:
Jeg stemte feil.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2003-04-29:
Jeg oppfatter replikken dit hen at det eneste spørsmålet som henger her, er hvorfor ikke saksordfører og regjeringspartiene støtter flertallets forslag om å pålegge aktørene et nettverkssamarbeid. Etter min oppfatning har Arbeiderpartiet vært historisk restriktivt til nettverkssamarbeid. Jeg viser til at Regjeringa nå faktisk har åpnet for frivillig samarbeid og sagt ganske mye om det i meldinga, og at regjeringspartiene har videreført det i innstillinga. Vi mener oppriktig at dette med pålegg og ulønnsomhet må utredes før man kan tilslutte seg det. Det blir spennende å høre hva slags kommentarer som kommer fra dem som allerede har inngått i dette markedet, de som er etablert og som har betalt for sine konsesjonsvilkår, når det gjelder pålagt samarbeid i ulønnsomme områder. For oss virker dette ulogisk. Frivillig nettverkssamarbeid må være det fornuftige her. Det samarbeidet som aktørene sjøl ikke finner fornuftig, men som de skal pålegges av politikere, får etter vårt syn implikasjoner som ikke kan tenkes å være positive.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2003-04-29:
Jeg er enig i at det er mange positive vendinger i denne flertallsmerknaden som regjeringspartiene ikke er med i. Det at denne delen av næringslivet er såpass på offensiven som den er, slik innledningen av denne merknaden viser, er prisverdig og bra. Det tegner godt for framtida. Det som ikke er vår formulering, er at vi i vi-form her sier at dette skal vi bruke til å bygge. Det er ikke vår politikk at vi bygger næringslivet så konkret og direkte. Vi legger til rette med rammevilkår. Vi ser, f.eks. på Fornebu, hvordan det kan gå hvis politisk iver etter å bygge næringsliv tar ulike former som ikke vi har tenkt å tiljuble. Så det er i korthet forklaringen på at vi ikke er med her. Det er kanskje mye god miljøpolitikk i merknaden om bromerte flammehemmere, men fra vår side er det en marginal betraktning i denne sammenheng, så vi får foreta en dypere vurdering i en mer direkte miljørelatert innstilling når det gjelder denne kjemien. Vi har valgt å stå utenfor denne merknaden siden det ikke på noen måte er et element i departementets framleggelse.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2003-04-29:
Det er en målsetting for alle å gi et best mulig tilbud på dette området til alle potensielle brukere i dette landet. Det er imidlertid høyst uklart om de føringene som blir lagt for pålagt samarbeid, eller den merknaden som går på 30 eller 40 pst. – det er kanskje Senterpartiet det skulle ha vært adressert til – overhodet har noen innflytelse på tilbudene i de såkalte marginale områder av landet som det kan stilles spørsmål ved. Arbeiderpartiet slår ikke til lyd sammen med Senterpartiet for kjøp av ulønnsomme utbyggingstjenester utover det som blir sagt i forbindelse med dette pålegget. Derimot er Arbeiderpartiet med i en merknad sammen med Fremskrittspartiet, der man sier at det slett ikke er rasjonell bruk av midler å bygge mange parallelle nett. Så i forhold til å skape skillelinjer kan jeg ikke se at Arbeiderpartiet har noen operative grep som sikrer de marginale områdene i landet et større og bedre tilbud enn det som regjeringspartiene går inn for. For øvrig er det dette med pålegget som reiser en del spørsmål som ikke forslagsstillerne har svart på, og da kan vel kanskje heller ikke saksordføreren påta seg å svare på det.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2003-04-29:
Arbeiderpartiet sier altså i en fellesmerknad med Fremskrittspartiet at «i konkurransen mellom operatørene innen GSM og 3G vil ikke de fysiske nettverkene(bakkestasjonene) ha stor betydning. Disse er formidlere – transportetapper av tjenester som utvikles av operatørene, uansett om disse er virtuelle nettverksleietakere eller om de er nettverkseiere og operatører». (bakkestasjonene) Samtidig går altså Arbeiderpartiet inn i denne merknaden der de pålegger dem som er inne i markedet, et samarbeid i ulønnsomme områder. Og vi fikk til fulle bildet av dette i innlegget til Froyn da han her faktisk snakket om den «yderste, nøgne ø» – altså utover de forpliktelsene, slik må man tolke det, som NetCom og Telenor har gjennom konsesjon. Da blir spørsmålet til Froyn: Hvordan skal Telenor og NetCom, som har betalt for sin konsesjon, på eksakte vilkår kunne forholde seg til et pålegg, som da måtte være uønsket for dem, om nettverkssamarbeid til den «yderste, nøgne ø», uten at Froyn har slått til lyd for noen offentlig betaling av ulønnsomme utbyggingstjenester? Hvordan skal disse aktørene, som på denne måten får endret sine konsesjonsvilkår, forholde seg til denne merknaden?
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2003-04-29:
Regjeringspartia ser på pålagt samarbeid som endra konsesjonsvilkår. Det er begrunnelsen for at vi ikke trur det kommer noe positivt ut av dette. Nå er det slik at Senterpartiet står inne på denne mye omtalte merknaden som SV syntes vi skulle plage flest mulig med. Sjansen har gått fra oss med hensyn til Fremskrittspartiet, så da får vi benytte sjansen overfor Senterpartiet også. Senterpartiet har i tillegg til det et mindretallsforslag som i realiteten bygger opp om framtidig statlig kjøp av ulønnsomme utbyggingstjenester. Skal vi få lov å tolke dette som at Senterpartiet ikke har full tillit til at disse løsslupne påleggene, litt uavklart i forhold til konsesjonsvilkårene, vil bringe nett fram til «den yderste, nøgne ø» på selskapenes bekostning, siden man har funnet grunn til å fremme et mindretallsforslag om framtidige mulige statlige kjøp, som disse andre kameratene ikke så langt har sagt seg villig til å støtte?
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
La meg begynne med å si at dette er en større sak enn det mange oppfatter at det er. Telekommunikasjon, og IT-teknologi i det hele tatt, har blitt opplevd av mange som en relativt utilgjengelig affære, både fordi den har et språk som gjør den utilgjengelig, og fordi den har en raskhet i utviklingen som gjør at folk har vanskeligheter med å følge med. Av den grunn har det for Arbeiderpartiet vært viktig å søke hen mot bredest mulig allianse i den politikken som skal være veiledende for landet, uavhengig av hvem som sitter i Regjeringen, for at det kan stå et bredest mulig stortingsflertall bak. Derfor – og det skal jeg komme tilbake til senere – er det beklagelig at man deler seg på viktige områder. La meg begynne med det ene som er viktig. Flertallets forslag til vedtak I, som ble nevnt av sakens ordfører, lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide et system som pålegger UMTS-konsesjonærene å samarbeide ved utbygging av UMTS-nett i de områdene av landet som er ulønnsomme.» Der blir det viktigere for sakens ordfører å argumentere mot flertallet enn å argumentere for en presisering som måtte kunne utdype hva som ligger i dette. Det som ligger i dette, er å skape et grunnlag for et landsdekkende nett som i neste omgang vil ivareta det grensesnittet som er på det teknologiske området, som berører IT, bredbånd og kultur, og som vil gi muligheter nettopp når det gjelder den landsdekkende delen. Mitt spørsmål til saksordføreren er: Hvorfor er man så tilbakeholden med å finne fram til løsninger som gir grunnlag for en fullverdig dekning i utviklingen av denne teknologien?
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
Her står vi ved et av de punktene som bransjen har vært opptatt av, og som komiteen i fellesskap har fått muligheten til å lytte til, og vi har fått muligheten til å stille spørsmål. Det er uklart om prisingen for tilgang til nett saklig sett er rettferdig. Det var en del av utgangspunktet for konflikten i forhold til Teletopia. Det som har vært viktig for oss, er å sikre en saklig tilgjengelighet basert på kostnadsbaserte priser, slik at det er en likhet mellom det interne oppkjøp i konsernet, som er netteiere, i forhold til eksterne oppkjøp av andre, som leverer tjenester. Så reiser representanten Hoddevik et annet prinsipielt spørsmål om statens økonomiske rolle i denne sammenheng for oppkjøp. Det vet jeg ikke om tiden er inne til å gi noe eksakt svar på, men det som er helt sikkert, er at i alle de samtaler vi har hatt rundt omkring, både i Skandinavia og andre steder, har signalet vært tydelig nok: Skal en nasjonal dekning av nettet være mulig, må staten spille en aktiv rolle på en eller annen måte. Man kan ikke gjøre dette til et markedstema, man må la staten også være en del av det hele.
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
Jeg skal ta det hele og fulle ansvar, slik at representanten Hoddevik ikke skal få ansvar for noen deler av resonnementet! La meg begynne med å si at vi, flertallet, har akseptert endrede konsesjonsbetingelser i forhold til forrige gang ved at vi snakker om en dekning som er annerledes, nemlig 30 pst. av befolkningen. I utgangspunktet betyr det at en ny konsesjonær kan få konsesjon på basis av å være operatør i de tett befolkede områdene i landet. Men for å være med på det må vi sikre at det ikke bare blir aktører «der gullet ligger», de må også inn på områdene hvor gråsteinen fins. La meg bruke et eksempel fra Sverige. Dette har man der løst ved å etablere et system for et samarbeid mellom de ulike konsesjonærene. Det er det vi inviterer aktørene til å gjøre, ikke at vi pålegger dem detaljert hvordan de skal håndtere samarbeidet, men at de tar ansvaret for et samarbeid på alvor. Så fins det altså modeller à la det vi har i Sverige, hvor de etablerer egne selskaper på basis av en eierdeling, eller de blir enige om priser for at man skal kunne samarbeide over hele landet. Og så får man da se disse tingene i sammenheng – hybridnett, endringer i konkurransen i aksessnettet og roaming i tillegg til dette. Det er det det dreier seg om. Og summen av dette tror jeg skulle gi et bedre grunnlag for at bransjen tar seg selv og våre politiske vedtak på alvor.
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
Jeg tror ikke flertallets forslag i komiteen bidrar til å svekke finanspolitikken. Det er vel kanskje å drive temaet litt langt, men jeg skal la det ligge. Det som er litt interessant, er mindretallets bekymring for flertallets forslag om pålegg om samarbeid mellom konsesjonærene og uvilligheten til å forstå hva som blir sagt. Da har jeg lyst til å stille representanten Sahl følgende spørsmål: Syns representanten Sahl det er interessant at Bømlo kommune, som et eksempel, ved hjelp av bruk av digitalt bakkenett kombinert med fibernett i det lokale næringsliv sørger for å få en dekning i kommunen på 96 pst.? Syns representanten Sahl det er interessant å tenke på muligheten av at frekvensene i 450 MHz-båndet nå kanskje gir muligheter til å kobles på UMTS og ha en kapasitet tilsvarende 3G, og at det kan gi muligheter til en bedre landsdekning? Syns representanten Sahl at det er et interessant samarbeidsområde for de framtidige konsesjonærene?
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
Jeg tror bransjen – eller gjerne markedet – er mer på alerten i forhold til det som nå skal skje etter Stortingets behandling, med bakgrunn i den utsettelsen som vi foretok i fjor. Når flertallet i komiteen sier som en presisering «at det er nødvendig å ha gjen-nomført dette før utgangen av juni», altså tidspunkt for tildelingen av UMTS-lisensene, tror jeg markedet er klar for det. Så jeg tror at dette er et lite problem. En skal ikke la dette bli et altfor stort problem i forhold til hvordan man skal legge forholdene til rette for å få en raskest mulig gjennomføring av det som er nødvendig for å få både samarbeid og nett til å kunne fungere innenfor rimelig tid. Jeg registrerer at statsråden fortsatt, på linje med regjeringspartiene, er usikker på hva som ligger i flertallets forslag om pålegg om samarbeid ved utbygging av UMTS-nett. Dette er en viktig forutsetning og vil bli en enda viktigere forutsetning etter at man endrer konsesjonsbetingelsene for de nye konsesjonene, som skal omfatte dekning til 30 pst. av befolkningen – ikke slik som det var ved forrige tildeling av konsesjoner. Statsråden konsentrerer seg om dette og sier at dette er viktige temaer som legger et grunnlag for samarbeid. Når konvergensen mellom kommunikasjonsnettene, som tele-, IT- og mediesektoren, blir mer og mer sentral i sammenhengen, tilsier det at vi gjør hva vi kan for å få disse til å fungere i et samarbeid. Da må dette pålegget være av de mer uskyldige pålegg. Kan ikke statsråden tiltre det?
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
Jeg tror representanten Thommessen må lese forslaget fra mindretallet som subsidiært vil bli støttet av Fremskrittspartiet, litt spesielt, for det ligger ikke her noe forslag om utredning, det ligger ikke noe forslag om utsettelse. Det ligger forslag om raskest mulig, i tråd med den tid som er lagt til rette for behandling av det digitale bakkenettet, å få på banen en oversikt og «samlet vurdering», som det står, av den digitale infrastrukturen, nettopp med utgangspunkt i det som var Thommessens egen konklusjon, for å se på samordningspotensialet som ligger i nettstrukturen.
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
President!
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-04-29:
Det oppstod i løpet av debatten uklarheter vedrørende innstillingens I og hva det skulle innebære. For at det ikke skal være noen tvil for Stortinget når det gjelder flertallets forslag, vil jeg si at dette forslaget er å forstå slik at det ikke vil kreve en ny lovhjemmel, det vil ikke kreve et system som er i strid med EØS-avtalen, og det vil være et system som er innenfor konsesjonsbestemmelsene.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-04-29:
Flertallet skriver i innstillingen at «telebransjen må behandles på linje med annet næringsliv. Norge ligger langt framme når det gjelder bruk av IT og tele både i næringslivet og i telemarkedet. Telenæringen har selv mye forsknings- og utviklingsaktivitet, og bransjens FOU ligger langt over det som er gjennomsnittet i norsk næringsliv. Dette er fortrinn vi kan bruke til å bygge opp et nytt kunnskapsbasert næringsliv». Nå har ikke jeg sittet på Stortinget så veldig lenge, men jeg har fulgt litt med i norsk politikk, og jeg trodde dette også var god Høyre-politikk. En av hovedutfordringene i behandlingen av telepolitikken er å balansere forbrukerpolitikken, hensynene til gode og billige tjenester i hele landet, ved også å se til at telepolitikk handler om å ha en offensiv næringspolitikk, altså en næringspolitisk fot som et viktig fundament for å bygge opp et kunnskapsbasert næringsliv i Norge. Det forundrer meg at Høyre, som i hvert fall i festtaler er opptatt av dette, ikke er med og støtter den vurderingen. Så har jeg et spørsmål til. I januar lanserte Regjeringen ved miljøvernminister Børge Brende en handlingsplan for reduksjon av utslipp av bromerte flammehemmere. Når vi nå skal bygge basestasjoner over hele landet for 3G, et UMTS-nett, vet vi at de inneholder disse miljøgiftene. Dette har SV påpekt i innstillingen. Vi synes det er viktig at vi er føre var og hindrer at disse miljøgiftene blir spredt slik at de øker. De må reduseres, slik Regjeringen har lagt opp en handlingsplan i forhold til. Hvorfor kan ikke Høyre være med og støtte oss i å bygge opp under den handlingsplanen Børge Brende har lagt fram for reduksjon av utslipp av bromerte flammehemmere?
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-04-29:
Jeg regner med at representanten Sahl også satt på Stortinget i den perioden både Paul Chaffey og Inge Myrvoll styrte med telepolitikken i SV, og vet at det vi står for i dag, har en helt klar linje bakover, siden vi har vært med på liberaliseringen i telemarkedet hele veien. Det er helt riktig at vi ønsker at Telenor skal være en strategisk viktig aktør, og at vi skal bruke det statlige eierskapet til det. Det er viktig, ikke minst hvis vi skal ha forsknings- og kunnskapsbaserte arbeidsplasser over hele landet, at vi klarer å tenke i den retningen. Men når det gjelder de store investeringene som utbygging av et 3G-nett er, må vi gi selskapene rom til å tjene penger, sånn at man kan foreta de nye store strategiske investeringene for framtiden. For vi skal bygge mye av det kunnskapsbaserte næringslivet rundt om i hele landet på at man har god digital infrastruktur som gjør det mindre vesentlig om en arbeidsplass ligger i Oslo, Fauske eller Lofoten, eller i Valdres for den saks skyld. Da må vi også tillate at vi leder pengene. Istedenfor å ta inn et proveny på 200 mill. kr, minst, forlanger vi at selskapene skal bruke pengene til å bidra i et samarbeid ut om å få en best mulig dekning. Dette handler om å lage kunnskapsbaserte arbeidsplasser over hele landet – og da er det ikke bare Telenor vi snakker om, men også fundamentet for at alt næringsliv kan blomstre også i distriktene.