Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Mer enn 500 personer begår selvmord hvert eneste år. Dette er mer enn dobbelt så mange som dør i trafikken hvert år. Nesten daglig kan vi lese eller se i nyhetene oppslag om dødsfall i trafikken. Et selvmord går i de aller fleste tilfeller forbi i stillhet. Fortsatt ligger det mye skam og skyld rundt selvmord. Dette gjør det ekstra krevende å sitte igjen som pårørende og etterlatt. Fremskrittspartiet har fremmet dette forslaget fordi vi har sett et behov for en helhet rundt temaet, i tillegg til at vi mener det er et behov for større åpenhet. Vi ønsker oss en helhetlig plan som tar for seg forebygging og behandling, i tillegg til oppfølging av etterlatte, og vi ønsker oss en offentlig debatt. Forslaget kom i stand etter at en av våre ansatte opplevde at hans barn valgte å ta sitt eget liv – en opplevelse så fryktelig at den setter varige spor og rokker ved alt man trodde på. Erkjennelsen av at de pårørende reagerer totalt forskjellig og bearbeider sin sorg på helt forskjellige måter, samt mangel på kunnskap og oppfølging, gjorde at vedkommende ba oss om å sette selvmord på den politiske dagsordenen. Det er vanskelig å forstå at så mange mennesker finner livet så vanskelig at de ikke lenger orker det. Betyr det at vi har et mangelfullt tilbud for dem som sliter? Er det mangel på kapasitet, eller er det mangel på kunnskap? Antagelig er det litt av alt. I Norsk Psykologforenings tidsskrift, utgave nr. 2 i år, fant jeg en interessant artikkel under overskriften «Når sikreste behandling ikke er beste behandling». Her fant jeg mye som viser hvorfor bekjempelse av selvmord er krevende og trenger flere typer virkemidler i forhold til gammel og ung, kvinner og menn. Statistikk viser at det er overvekt av menn som dør i selvmord – de er voksne og har benektet at de er suicidale. Kvinner mislykkes i større grad, og de er yngre, samtidig som de ikke benekter sin situasjon. Disse fanges også derfor lettere opp av helsevesenet. Etter å ha snakket med flere etterlatte ble det tydelig at det ikke finnes bare ett svar. Noen hadde flere forsøk bak seg og hadde slitt i årevis på mange områder. Andre igjen ga ingen forvarsel, og de etterlatte satt igjen med tusen spørsmål som de aldri vil få svar på. Mange får et behov for å fordele skyld, andre får et behov for å klandre seg selv. En ung jente jeg jobbet sammen med i en tidligere jobb, fortalte om den gangen hennes far hadde begått selvmord. Hennes problem rundt hendelsen var meget spesiell. Hennes far hadde hatt enorme humørsvingninger og hadde terrorisert familien gjennom flere år. Periodevis hadde han også utøvd vold. De tre som satt igjen, kunne for første gang gå rundt i leiligheten uten angst, de følte seg fri. Så hva gjør du når alle rundt deg tror at du er i dyp sorg, men det du egentlig føler, er en lettelse? Naturlig nok tenker du at det er noe alvorlig galt med deg og vil aldri tørre å snakke med andre om det. Så mange ansikter kan altså sorgen ha. Etter at dette forslaget ble fremmet, har Helsedirektoratet utgitt en veileder om ivaretakelse av etterlatte ved selvmord. Veilederen er meget god og gjennomarbeidet. Jeg håper inderlig at kommunene tar denne i bruk, da den involverer aktører som politi, tros- og livssynsrepresentanter, helsetjenesten, barnevernstjenesten, barnehage, skole, likemannsarbeid og arbeidsplasser, for å nevne noe. Det er helt avgjørende at alle kommuner har en beredskap og én instans som koordinerer de ulike tiltakene, slik at tilbudet ikke fragmenteres. En samlet komité understreker viktigheten av kompetanse og erfaring. Det er viktig å huske at pårørende ikke bare er foreldre og søsken, men også besteforeldre, kjæreste, venner og arbeidskollegaer. Om man sier at bak ethvert selvmord lider ti pårørende, betyr dette at mer enn 5 000 mennesker hvert år trenger en eller annen form for oppfølging fra sin kommune. Her vil veilederen være et viktig redskap. Når det gjelder vårt forslag til en tiltaksplan for bekjempelse av selvmord, er det gledelig å registrere at regjeringen allerede har satt i gang et slikt arbeid. Komiteen står samlet om å påpeke at tiltaksplanen må bli så konkret som mulig, slik at man i ettertid kan evaluere hvordan de enkelte tiltak faktisk virker. Videre står komiteen samlet om viktigheten av at organisasjoner som arbeider med dette temaet, blir trukket inn i arbeidet med tiltaksplanen. Jeg vil avslutningsvis uttrykke min takknemlighet for at komiteen har støttet så sterkt opp om dette forslaget fra Fremskrittspartiet. Jeg støtter helseministerens uttalelse i brev av 2. desember i fjor, hvor hun understreker at det kontinuerlig skjer forbedringsarbeid, og at det er viktig at dette arbeidet ikke stopper opp i påvente av ny handlingsplan.