Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-06-20:
En av mine viktigste ambisjoner som helse- og omsorgsminister er å sette folkehelsepolitikken høyt på dagsordenen. Det er mange grunner til det. Jeg synes komiteens leder ga én god grunn, nemlig at alt det vi bruker på sykehus, på mange måter kan ses på som prisen for det vi mislykkes med andre steder i samfunnet. Folkehelse er altså nøkkelen og inngangen til å nærme seg dette store spørsmålet. Derfor denne meldingen, som nå har fått god behandling i komiteen, og debatteres i salen. Jeg vil slutte meg til dem som sier at stort sett har nordmenn god helse. Levealderen øker, og det har vært en betydelig reduksjon i tidlig død av hjerte- og karsykdom de siste tiårene. Folk vurderer sin egen helse som god. Velferdsutvikling og levekår er blant de viktigste påvirkningsfaktorene for den gode helsen. Utviklingen av den norske velferdsstaten og de universelle velferdsordningene er derfor god helsepolitikk – moderne politikk for det 21. århundre – med felles gratis skole for alle barn og unge, bedre boliger, bedre vann- og sanitærforhold, vaksinasjonsprogrammer, en god offentlig helsetjeneneste og et arbeidsliv som ivaretar arbeidstakernes rettigheter, helse, miljø og sikkerhet, og med en vilje til omfordeling og rettferdig fordeling. Den positive utviklingen viser at vi har løst mange helseproblemer. Nå må vi ruste oss for å møte nye utfordringer. Vi lever lenger, og det er en ren bonus for velferdsstaten, men samtidig betyr økt levealder også flere syke eldre som trenger hjelp, og at flere rammes av kreft, hjerneslag og andre kroniske sykdommer. Sykdomsbildet endrer seg med endret levemønster knyttet til livsstil, til hva vi spiser og drikker og til et stillesittende liv. Og psykiske lidelser utgjør en større del av sykdomsbelastningen, noe vi har debattert mange ganger i denne komité og i denne sal. Den medisinsk-teknologiske utviklingen gjør at vi kan behandle mer og flere enn før, og folks forventninger til helsetjenesten øker. Samtidig er det slik at vi ser sosiale forskjeller i helse; vi ser dem nettopp der. Selv om alle grupper i Norge har fått bedre helse, er ikke de sosiale forskjellene borte. Folks helse henger nært sammen med levekår og sosiale forhold. Levealderen har økt mest i grupper med lang utdanning og høy inntekt. Regjeringen synliggjorde disse forskjellene i stortingsmeldingen om utjevning av sosiale helseforskjeller, som ble lagt fram i 2007. Siden da har Helsedirektoratet laget årlige rapporter for å følge utviklingen i arbeidet for å redusere disse forskjellene. Rapporten for 2012, som publiseres i disse dager, viser at Norge er det landet i Europa som har minst forskjeller i inntekt, og at dette henger sammen med den skattepolitikken og betydelige omfordelingen som finner sted gjennom velferdsordninger. Dette er ikke enkle tiltak, det er ikke slik at vi bedrer folkehelsen ved å trykke på enkelte beslutningsknapper. Dette er en sammensatt politikk. Utfordringene må møtes med en folkehelsepolitikk som trekker lærdommer av fortiden og tilpasser seg utfordringene som vi nå møter. Det skal være en politikk som bygger på den norske velferdsmodellen, og som utvikler seg ved å dra nytte av erfaringer og ny kunnskap. Fortsatt vil derfor arbeid til alle, barnehage til alle, en god skole og en tilgengelig helsetjeneste være viktig. Men vi skal også legge mer vekt på deltagelse og inkludering. For meg er det en videreutvikling av demokratiet. Vi har et spesielt ansvar overfor barn og unge, og derfor må hovedinnsatsen rettes inn her. Folks helse påvirkes først og fremst av forhold som ligger utenfor helsesektoren. Derfor burde denne debatten egentlig finne sted i alle andre komiteer i Stortinget og i en sal som også engasjerte representanter langt utenfor helseområdet. Men en sterk offentlig helsetjeneste er likevel en viktig forutsetning for god helse og for å utjevne sosiale helseforskjeller. Utfordringene er en felles oppgave for hele samfunnet, og de må møtes på tvers av sektorer, nivåer og fagmiljøer. Folkehelsemeldingen bygger på denne erkjennelsen, og her er det slik at bidrag fra andre statsråder i regjeringen har vært vel så viktige som de som er kommet direkte fra Helsedepartementet. Hensynet til befolkningens helse skal og bør inngå i alle sektorer. Det er det viktigste vi kan gjøre for å styrke folkehelsearbeidet i fremtiden. Jeg er glad for at en samlet komité slutter seg til de ambisiøse målene vi har for denne politikken. Vi har en enestående mulighet til å ta tak i dagens helseutfordringer, med et samfunn preget av sosial trygghet, tillit – og med orden i økonomien. Men det er trekk ved utviklingen som påvirker folks helse i negativ retning, og det har vært berørt i denne debatten: Fysisk aktivitet som en naturlig del av arbeid og daglige gjøremål, er redusert eller nesten borte. Barn blir kjørt til skole og aktiviteter i stedet for å gå eller sykle. Voksne kjører bil til butikken og tar rulletrappen opp og ned, vi tilbringer stadig mer tid foran tv- og dataskjermen, og vi svømmer dårligere. Mat er tilgjengelig nærmest døgnet rundt på møteplasser, arrangementer, bensinstasjoner og i kiosker. Ofte er det usunne matvarer som er lettest tilgjengelig. Regjeringen har som mål å gjøre det lettere å velge sunt. Vi vil sørge for bedre merking av mat, vi skal skjerpe kravet til næringsinnholdet i matvarer, og vi skal arbeide for å etablere en smilefjesordning på serveringsstedene. Vi vil invitere bransjen til samarbeid om merking av energi- og næringsinnhold for mat- og drikkevarer. Vi vil legge bedre til rette for fysisk aktivitet i hverdagen, og vurdere hvordan skoledagen kan organiseres slik at elevene sikres minst én time fysisk aktivitet hver dag. Helsemyndighetene vil samarbeide tett med veimyndighetene for å få flere til å gå eller sykle. Om kort tid etablerer vi et nasjonalt senter for mat, helse og fysisk aktivitet, som bl.a. skal formidle forskningsbasert kunnskap til barnehager og skoler. I løpet av 2014 setter vi i gang en kampanje for fysisk aktivitet – litt inspirert av røykekampanjene, men nå med et annet fortegn – der befolkningen får informasjon om hva fysisk aktivitet faktisk gjør for kropp og sjel. Så har vi omtalt helsestasjons- og skolehelsetjenesten, som kommer fram når revidert nasjonalbudsjett vedtas i denne sal. Vi vil også stimulere ytterligere til utvikling av frisklivstilbud og lærings- og mestringstilbud i kommunene, som vist i revidert nasjonalbudsjett. Helse- og omsorgstjenesten har et spesielt ansvar for å støtte det forebyggende arbeidet i andre sektorer gjennom å være en faglig og politisk pådriver. Innstillingen fra komiteen viser at det er tverrpolitisk enighet om at helse må ivaretas i all politikk. Det lover godt for folkehelsearbeidet fremover. Men vi må et skritt videre. Det er ikke bevilgninger, vedtak, regler og lover alene som kommer til å regulere dette. Det er en fin balanse mellom individuelt ansvar og samfunnsansvar, og ikke minst tilrettelegging – i frivillige organisasjoner, fagbevegelse, næringsliv, arbeidsgivere, i hele det sivile samfunnet og i det brede lag av folket. Det trengs en ny tilnærming som motiverer og inspirerer hver enkelt. Vi vil samarbeide mer – og inviterer til det – med næringslivet. Det er en økende forståelse for at folkehelse er en viktig del av næringslivets samfunnsansvar. De som jobber i næringsliv og arbeidsliv, er også foreldre, og de vet hva det handler om. Enkle tiltak som å plassere frukt og grønt godt synlig i butikken, og å minske størrelsen på brusflasker og porsjoner, er tiltak som monner. Og norsk mat- og drikkeindustri, som har fått ned sukkerinnhold, kan gå videre og få ned saltinnhold og ytterligere sukkerinnhold. I møtet med mat- og drikkevarebransjen har vi samme oppfatning av utfordringene med fedme og overvekt, og det at den industrien nå sier at dette er et problem, er et steg i riktig retning. Vi vil begrense markedsføring av usunn mat og drikke til barn som ett av flere tiltak for å fremme gode kostvaner, og jeg er som kjent blitt enig med mat- og drikkevarebransjen om å etablere en forsterket, bransjestyrt reguleringsordning. I innstillingen virker det, bl.a. fra Høyres side, som at dette nærmest kom av seg selv, men jeg tror at planen om å gjennomføre en forskrift om det ikke ble en slik enighet, medvirket til at vi fikk den forståelsen – iallfall hvis vi skal tro næringen selv. Derfor ligger det i skuffen i departementet en regulering som kan brukes, om evalueringen i 2015 viser at dette ikke har ført til de ønskede resultater, men det tror jeg det kommer til å gjøre. Jeg tror vi er på et godt spor. Jeg møter den samme positive oppslutningen i nøkkelsektoren – den frivillige sektor, det sivile samfunnet, der den sosiale kapitalen formes og forvaltes. De frivillige representerer en betydelig ressurs i folkehelsearbeidet. De gjør en uvurderlig innsats, spesielt når det gjelder fritidsaktiviteter for barn og unge. Vi ønsker at de frivillige skal bli enda viktigere samarbeidspartnere i folkehelsearbeidet, som i omsorgsarbeidet, noe som er hovedbudskapet både i omsorgsmeldingen og i denne meldingen. Derfor har jeg i samarbeid med Røde Kors invitert til et seminar med frivillige organisasjoner 27. juni, i neste uke. Der ønsker jeg å få innspill til hvordan frivillige organisasjoner kan bidra i oppfølgingen av stortingsmeldingene Morgendagens omsorg og folkehelsemeldingen. Jeg vil også etablere et nasjonalt kontaktforum for å styrke dialog og samarbeid om folkehelseutfordringene mellom frivillige organisasjoner og myndighetene. Til sist så er det et representantforslag om å styrke aktivitets- og folkehelsetilbudet for mennesker med utviklingshemming, og virkemiddelet skal da være å sikre midler til Special Olympics Norges arbeid for mennesker med funksjonshemming. Jeg er fullt ut enig i at mennesker med psykisk utviklingshemming skal sikres et godt aktivitetstilbud med bevegelse, lek og fysisk aktivitet. Vi beveges alle av å se den nytten slik aktivitet har. Gjennom spillemidlene til Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité, NIF, legger regjeringen til rette for at personer med nedsatt funksjonsevne kan delta i idrettsaktiviteter. Mennesker med utviklingshemming er ofte avhengig av det offentlige når det gjelder små og store valg i livet. Samtidig har de den samme retten til et selvstendig liv, og de skal ha de samme valgmulighetene som andre. Dette gjelder også muligheten til delta i idrett eller i andre aktiviteter i dagligliv og fritid – og i kjerneaktiviteten, som er friluftsliv. Regjeringen arbeider med en stortingsmelding om levekår og tiltak for personer med utviklingshemming. Fritid og idrett er et av temaene som blir tatt opp her. Til slutt: Vi skal utvikle dette arbeidet i tråd med Samhandlingsreformen. Skal vi få mest mulig helse igjen for ressursene, må vi prioritere forebygging. Regjeringens forslag om å legge fram en folkehelsepolitisk melding for Stortinget hvert fjerde år vil legge grunnlaget for en helhetlig drøfting. Da blir det ikke hvert tiende år, som representanten Høie var inne på – det tror jeg vi alle er enige om. Folkehelsearbeid er samfunnsbygging. Smittevernarbeid og hygienearbeid var en forutsetning for utviklingen av velferdsstaten og det moderne Norge. Vi skal fortsatt ha smitteberedskap, men en fortsatt prioritering av folkehelsepolitikk vil også være like viktig for velstand og fellesskap i det 21. århundret.