Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Angrepet fra Stokkan-Grande får tale for seg selv og er nok et godt eksempel på både flåsete og useriøse Disneyland-kommentarer fra Arbeiderpartiets side. Jeg velger rett og slett å overse det. De bør heller gå litt i seg selv istedenfor å beskrive alt som fryd og gammen i dette landet, når vi har enorme utfordringer, som ikke minst Stokkan-Grande er klar over. På AUFs leir på Utøya i sommer uttalte statsministeren at lærdommen av gjeldskrisen i Europa bør være et endelig nei til skattelettelser. Skattelettelser er absolutt uansvarlig, la han til. Stoltenbergs tale var en klassisk sosialist verdig, og jeg tror han hadde litt flau smak i munnen. Her ble økonomien presentert til å være en gitt størrelse, statens utgifter per definisjon av det gode, samtidig som budsjettenes underskudd skyldes at de som hadde mest fra før, hadde tilranet seg enda mer gjennom usolidariske skattelettelser. Hadde talen til Stoltenberg forblitt indremedisin på Utøya, hadde det vært greit, men dessverre ble talen til inspirasjon for hans partifeller. For kun noen uker etterpå sto Arbeiderpartiets partisekretær Raymond Johansen frem i Aftenposten og varslet at Arbeiderpartiet ville øke skattene for å finansiere fremtidens eldreomsorg, en idé som også fikk tilslutning fra næringsminister Trond Giske. Tenk om de økonomiske sammenhenger var så enkle? Tenk om det var slik at vi kunne øke skattene til velferdsbehovet var mettet, og at skattenivået ikke hadde noen ringvirkninger for andre deler av økonomien? Men, dessverre, det forholder seg ikke slik. Det finnes ingen korrelasjon mellom økt skatt og bedre velferd. For dersom det hadde vært tilfellet, ville vi til enhver tid hatt det skattenivået hvor alle våre velferdsbehov var dekket. Og for å illustrere: Ingen bruker mer penger på helse per innbygger enn Norge, og kun USA bruker mer penger på utdanning. Hvorfor har vi da store utfordringer i helsevesenet og lange køer? Og hvorfor scorer norsk skole svakt på internasjonale kunnskapstester? Så når Stoltenberg i dagens debatt hevder at regjeringen velger velferdstjenester istedenfor skattekutt, begraver han kjente økonomiske prinsipper og beveger seg elegant inn i populismens verden. For Stoltenberg bruker følgende enkle, men feilslåtte resonnement: Jo mer skatt, jo mer velferd. Hagebakken og Sund sa i dagens debatt det motsatte: Jo mindre skatt, jo mindre velferd. Og hva mener egentlig Schjøtt-Pedersen? Jeg var litt usikker på hva hans budskap i dag var. Når Arbeiderpartiets partisekretær Raymond Johansen og næringsminister Trond Giske snakker varmt om mer skatt for å kunne betale for fremtidens eldreomsorg, er det ikke bare en politisk fallitterklæring, men også et vitnesbyrd om manglende kunnskap om økonomiske sammenhenger. Én krone mer i skatt blir aldri én krone mer i velferd. For det første medfører skatteinnkreving effektivitetstap i økonomien, og for hver ytterligere krone staten krever av den enkelte, vil privat velferd reduseres tilsvarende. Dette vil igjen føre til redusert privat etterspørsel, mindre aktivitet i økonomien og på sikt mindre behov for ansatte i private virksomheter. Og det stopper ikke der. Erfaringen viser at inndragning av kjøpekraft vil føre til høyere lønnskrav. Ikke minst vil vi se en slik effekt i land med kollektiv lønnsdannelse, som i Norge. Dette er kostnader som vil bli overført produksjonen, og gjøre norske varer dyrere og ramme norsk konkurranseutsatt næringsliv. Norske eksportbedrifter er en integrert del av en global økonomi, og det er derfor naivt å tro at man kan introdusere særnorske skatter eller avgifter og samtidig opprettholde norsk konkurransekraft. At næringsministeren gjennom VG sier at han ønsker å øke skattene uten at slik inndragning av kjøpekraft skal ramme norske bedrifter og arbeidsplasser, er helt uten troverdighet. For i et slikt perspektiv gjenstår kun pensjonistene. Men muligens er det nettopp det regjeringen er i gang med, først ved innføringen av kildeskatt for norske pensjonister bosatt i utlandet, og nå ved forslag til økt skatt på pensjoner – med andre ord et egenbetalingssystem for eldreomsorg via skatteseddelen. Mener ikke Arbeiderpartiet lenger at pensjon er en opptjent rettighet, men at pensjon er et velferdsgode som regjeringen kan fjerne med et pennestrøk? Mener Arbeiderpartiet at pensjonister etter et langt liv i arbeidslivet skal bedrive omfordeling seg imellom? Og er det slik at stadig likere pensjonsutbetalinger pr. definisjon er mer rettferdig, slik finanskomiteens leder Torgeir Micaelsen uttalte på NRK Dagsnytt i dag morges? Mener ikke Arbeiderpartiet at høyere pensjon er en rettighet som skyldes utdannelse, innsats og stillingshjemler pensjonisten har hatt gjennom et langt arbeidsliv? Dersom regjeringen mener at en trenger mer penger til fremtidige pensjonsutbetalinger, er det jo nettopp det som er begrunnelsen for at Stortinget har opprettet Statens pensjonsfond! Og dersom man ikke skal bruke pensjonsfondet til pensjoner, hva i all verden skal man bruke pensjonsfondet til da? Det blir stadig dyrere å drifte Norge. Fem år med rød-grønn regjering har gitt oss et rekordhøyt antall ansatte i offentlig administrasjon, velfungerende institusjoner er blitt tvangsflyttet fra hovedstaden, offentlig forvaltning har fremdeles tre nivåer med 18 fylkeskommuner og 430 kommuner. Stadig flere mennesker er blitt satt utenfor det regulære arbeidsmarkedet, og i dag har mer enn 25 pst. av samtlige nordmenn mellom 18 og 65 år ulike offentlige ytelser som hovedinntekt. I tillegg har vi en uansvarlig innvandringspolitikk som fører til store kostnader, både sosiale, kulturelle og finansielle kostnader. Så før Arbeiderpartiets partisekretær og regjeringens statsråder innleder jakten på nye inntektskilder, bør de først finne tiltak som begrenser veksten i kostnadsdriverne i de offentlige budsjettene.