Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2000-05-30:
Debatten om tvangsekteskap dukket opp for alvor i kjølvannet av det oppsiktsvekkende programmet «Rikets tilstand» i TV 2 i fjor høst. «Oppsiktsvekkende» ble brukt av politikere fra alle de andre partiene. Men for Fremskrittspartiet var dette ikke noe nytt eller overraskende. Vi fremmet forslag om det allerede 12. juni 1997, for den som har fulgt med i utviklingen innenfor deler av innvandrermiljøene, har sett dette komme, og noen har faktisk prøvd å advare mot det tidligere. Unge kvinner, eller nesten jenter, i 16-, 17-, 18- og 19-årsalderen som er norske statsborgere, født og oppvokst i Norge, blir tvangsgiftet med fettere eller andre fra hjemlandet som familien bestemmer. Særlig har det vært dokumentert fra Pakistan, fra et sted som kalles «Little Norway» fordi befolkningen er flyttet til Norge. Dette har skapt sterke reaksjoner. Men hittil ser det ut til at bare Fremskrittspartiet har villet gjøre noe med dette og har fremmet forslag for å motvirke og hindre dette uvesenet. Det gjelder også unge menn som helt fra de er små får klar beskjed om at de skal gifte seg med den som foreldrene bestemmer. Dette er en ukultur, eller en kultur vi i Norge må ta sterk avstand fra, og som Fremskrittspartiet har advart mot i mange år. Dette er en del av det såkalte farverike fellesskapet alle på venstresiden i norsk politikk er så stolte av og har presisert viktigheten av. Fremskrittspartiet har fremmet følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen arbeide aktivt for å motvirke tvangsekteskap blant annet ved å innføre krav om forsørgelsesevne og forsvarlig bolig som vilkår for å innvilge oppholdstillatelse og bosettingstillatelse i Norge for utenlands ektefelle.» Dette betyr at hvis det gjelder en ung jente i Norge, må hun kunne disponere en egen bolig adekvat for et ektepar, og hun må ha arbeidsinntekt til å kunne forsørge ektefellen. I de aller fleste tilfeller har disse unge kvinnene eller jentene ikke muligheten til dette, da de fortsatt bor hjemme hos sine foreldre. De bor altså hjemme hos foreldrene, og det er før de er kommet inn i en arbeidsinntektssituasjon at tvangsekteskapet gjennomføres. Vi vet – i hvert fall kan vi være relativt sikre på – at hovedhensikten egentlig er å hjelpe en mannlig person til å få oppholds-, bosettings- og arbeidstillatelse i Norge. Når ekteskapet ikke kan gjennomføres før kvinnen disponerer egen bolig og har arbeidsinntekt, er hele hovedbegrunnelsen for å gjennomføre tvangsekteskap borte. Da vil ikke den utenlandske ektefellen få oppholds- og bosettingstillatelse i Norge, og det er ikke lenger inngangsbilletten til å omgå innvandringsstoppen for friske, arbeidsføre mennesker i bl.a. «Little Norway». Det setter i realiteten en stopper for muligheten til at særlig fedre på en måte kan selge datteren sin for at en annen skal få innreisetillatelse til Norge, og dermed få mulighet til bolig og arbeid for å sende penger tilbake til hjemlandet. Dette var et meget godt gjennomarbeidet forslag, som ble nedstemt mot Fremskrittspartiets stemmer og noen stemmer fra Høyre. Vi fremmet også følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen innføre en kontrollordning for å klarlegge at det ikke dreier seg om et ulovlig tvangsekteskap når det søkes om oppholdstillatelse og visum for utenlandsk ektefelle og hvis nødvendig sørge for en god lovhjemmel for å nekte visum og oppholdstillatelse for utenlandske ektefeller ved tvangsekteskap.» Dette er i hovedsak en ordning som har vært praktisert i Danmark i snart to år med relativt gode resultater. Der hvor en utlending søker om opphold, bosetting og visum fordi vedkommende har giftet seg med en dansk statsborger – i vårt tilfelle en norsk statsborgerskap – stilles det en god del spørsmål, hvor det selvsagt avdekkes hvis disse menneskene som har giftet seg, ikke har kjent hverandre over lang tid. Ved å gå inn i akkurat dette kan det avdekkes at de kanskje ikke har møtt hverandre før de inngikk ekteskap. Det gjøres i Danmark. Når det gjelder tvangsekteskap, har disse gått radikalt ned i Danmark etter at kontrollrutinene ble innført. Tvangsekteskap er ulovlig etter norsk lov, sier alle. Begge disse forslagene ville ha vært med på å redusere muligheten for dette misbruket, men ingen ville støtte dem. Alt det jeg har sagt nå, har blitt sagt tidligere fra denne talerstolen, nemlig i trontaledebatten i 1999 av representanten Carl I. Hagen. En uke etter at innlegget ble holdt i denne salen, fremmet Arbeiderpartiet et Dokument nr. 8-forslag, fordi de virkelig skulle ta fatt i problemet med tvangsekteskap. Resultatet ser vi i dag: Arbeiderpartiet fremmer ikke ett eneste forslag, ikke ett eneste tiltak for å motvirke tvangsekteskap. Men debatten om tvangsekteskap går videre. Jeg skal være enig i at det ikke er enkelt å finne tiltak som fungerer, fordi de færreste tilfellene kommer til myndighetenes kunnskap. Slik sett ville det kanskje ha vært vanskelig å innføre sanksjoner mot overtredelse også. Det innser jeg. Men det bør ikke være til hinder for at en finner mulige lovendringer eller tiltak som presiserer at en ikke ønsker at dette uvesenet festner seg eller blir videreført i Norge. Hvis en virkelig mener å få gjort noe med dette ufyselige fenomenet, mener jeg en må se på tvangsekteskap og arrangerte ekteskap under ett, rett og slett fordi grensen er helt umulig å trekke opp. Når det gjelder Handlingsplan mot tvangsekteskap fra Bondevik-regjeringen og Arbeiderpartiets forslag, ser ikke Fremskrittspartiet den store forskjellen på disse, i hvert fall ikke i dag når vi ser at Arbeiderpartiet ikke har fremmet noen konstruktive tiltak. Jeg er videre ikke av den oppfatning at de foreslåtte tiltakene, verken i handlingsplanen eller i det som ligger i Dokument nr. 8-forslaget, er tilfredsstillende når det gjelder å stoppe de grunnleggende årsakene til at tvangsekteskap forekommer. Disse forslagene bygger først og fremst på informasjon, noe som ikke vil fungere mot en slik fast praksis som dette er i visse kulturer. En må her også ta i betraktning at mange av foreldrene til innvandrerungdommen er analfabeter, og disse vil nok stole mer på hva deres egen kultur sier, enn tilpasse seg norske regler og vaner. Å nå fram med f. eks. informasjonsbrosjyrer i slike tilfeller ville ha vært svært vanskelig. Fremskrittspartiet utelukker ikke dermed at slikt forebyggende arbeid bør iverksettes, men stiller spørsmål om innvandrerbefolkningen virkelig ønsker en slik veiledning og informasjon fra nordmenn, som står langt unna deres egen kultur. Hva som er akseptert praksis i hjemlandet, vil nok være avgjørende, fordi de fleste innvandrerne opprettholder en nær kontakt med sitt hjemland. Dette bekreftes ikke minst når vi ser fremtredende pakistanske menn gang etter gang går ut og påstår at pakistanske kvinner har den friheten de ønsker seg, og at pakistanske kvinner gifter seg med den de måtte ønske. Enten så benekter de den virkelighet de lever i, eller så ser de ikke det traumatiske i dette på grunn av en innarbeidet kulturell forståelse for at det skal være slik. De nekter rett og slett å endre denne ukulturen. Jeg kjenner ingen pakistanske eller andre minoriteters talspersoner som offentlig har erkjent disse forholdene. Hvis man ikke i det minste etterstreber i fellesskap at alle i Norge har det samme syn på likeverd mellom mennesker, kan man ikke forvente at en får til en naturlig integrering. Dersom en skal benytte informasjon som virkemiddel, må denne gå direkte på den oppvoksende innvandrergenerasjonen. Da synes bruk av informasjon og bevisstgjøring i skolen mest virkningsfullt. En vanskelig grensegang er grensen mellom arrangerte ekteskap og tvangsekteskap. Det er vanskelig å gjøre noe med det ene uten at man gjør noe med det andre. Spørsmålet blir da om vi skal ha et lovforbud mot arrangerte ekteskap. Min påstand er at det er skikken med arrangerte ekteskap som er «kilden» til tvangen. Dersom en vil problemet til livs, må man ta det «ved kilden». Økt fokusering på arrangerte ekteskap er derfor veldig viktig. Fremskrittspartiet har tidligere vurdert om man ikke skal gi opphold, familiegjenforening, for ektefeller dersom partene er fetter og kusine. Det er fullt lovlig etter norsk rett å gifte seg med sin fetter eller kusine, men det er ikke vanlig for nordmenn å gjøre det. Blant mange innvandrergrupper er dette svært vanlig. Et slikt lovforbud vil etter min mening være et av de beste virkemidlene mot tvangsekteskap. – Jeg avslutter rolig, for tiden min går ut. Jeg vil komme tilbake i et treminuttersinnlegg senere. Men jeg vil fremme de forslagene som ligger i innstillingen. Og så vil jeg til slutt si til representanten Molvær Grimstad, som ønsket at Fremskrittspartiet skulle vurdere å oversende forslagene, at jeg synes det var veldig interessant å høre representanten si at det vil være dumt å stemme ned disse forslagene. Så vi opprettholder forslagene og ønsker dem realitetsbehandlet.