Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2008-06-17:
Jeg innser at det er fullt mulig å diskutere hva slags lovforberedelsesprosess man skal ha, og det ville selvfølgelig heller ikke vært meg imot om man hadde hatt andre prosesser. Men jeg synes Inge Lønning nå går altfor langt ved å kalle det vi nå står overfor, en prosess «i hytt og vær ». Det som faktisk skjer, er jo at komiteen har ønsket å behandle lovendringsforslagene, og at Odelstinget har vedtatt dem, og det er ikke «i hytt og vær ». Når en komite går til det skritt å behandle lovendringer, går jeg ut fra at det ikke skjer i hytt og vær, og at det heller ikke skjer i hytt og vær når Odelstinget faktisk vedtar lovendringene. Man må huske på at her står fire av Stortingets seks partier bak, selv om det er mindretall, i og for seg, i flere partier. Men altså fire av Stortingets partier er enig i at man skulle gjennomføre denne lovendringsprosessen og føre den fram til vedtak. Så har jeg lyst til å si at lover skaper jo normer. De regulerer selvfølgelig forhold mellom enkeltpersoner. De regulerer forhold mellom enkeltpersoner og staten. De gir sanksjonsmuligheter. Men lover bidrar også til å skape normer. Det ser vi jo veldig klart på dette området, nemlig at endringer til fordel for lesbiske og homofile har endret holdninger i selve samfunnet. Det har i denne debatten vært henvist til hva arbeiderpartiregjeringen mente i 1993, og Senterpartiet har blitt konfrontert med hva de har ment tidligere. Ja, det er jo slik samfunnet er, hele samfunnet har jo vært underveis mot større rettigheter for alle grupper. Det har skjedd gjennom minst 100 år. Kirkehistorien er jo et utrolig eksempel på at ting som tidligere ble fordømt, i dag er allment akseptert. Arbeiderpartiets historie, som det er blitt henvist til i denne debatten, er et godt eksempel på det, og de aller fleste partiers historie er et godt eksempel på at vi er underveis og endrer oss i forhold til hvordan samfunnet endrer seg, og hva slags rettigheter vi mener de forskjellige gruppene og enkeltindivider skal ha. Dette er ikke unormalt i det hele tatt. Hvis vi også ser på lignende debatter gjennom historien, har jo de vært preget av harde ord og sterke påstander, men i historiens lys har disse sterke påstandene og meningene framstått som ganske absurde. Når vi ser på debatter som tidligere har blitt ført, og ser på de sterke ordene som er blitt framført, er det ingen i dag som mener at det hadde en veldig sterk relevans. Det hadde det den gangen, men i dag har holdningene våre til slike ting endret seg betydelig. Åse M. Schmidt sa at det som vi nå gjør, endrer samfunnets grunnleggende struktur: mor, far og barn. Gjør det det? Det endrer ikke på det forholdet at de som er heteroseksuelle, fortsatt er heteroseksuelle, og de som er homofile, fortsatt er homofile. Loven påbyr ikke noen å skifte seksuell legning. Det er ikke slik at ekteskapet mellom far og mor, mellom kvinne og mann, endrer seg. Det er jo fortsatt mulig å inngå ekteskap på det grunnlaget. Det eneste som endrer seg, er at de som er homofile, også får mulighet til å inngå ekteskap. Denne loven påbyr ikke noen å ha en spesiell legning. Den vil ikke føre til at noen skifter seksuell legning, vil jeg tro, men det den fører til, er at den gir like rettigheter ved de seksuelle legningene vi har i samfunnet. Så ekteskapet trues i det hele tatt ikke - ikke ekteskapet mellom far og mor. Men vi får en tilleggsdimensjon, nemlig at det også blir mulighet for å inngå ekteskap mellom homofile og lesbiske. Så det truer ingen av oss, hvis det da ikke er noen som med fullt alvor vil si at jeg endrer seksuell legning fordi vi har fått en ny lov vedtatt av Stortinget. Det tror jeg ikke noe på. Så ble det også sagt av Åse M. Schmidt at barn har den beste oppveksten med mor og far. Jeg synes man må undersøke den påstanden litt ut fra hva som er realitetene, nemlig at dessverre lever altfor mange barn opp med foreldre som vanskjøtter dem. Det er ikke forskningsmessig grunnlag for å hevde at dette vil bli verre for barn som lever opp i homofile eller lesbiske ekteskap. Det er faktisk nå vi har veldig mange barn, med mor og far, som lever opp i forhold der de blir vanskjøttet. Det betyr selvfølgelig ikke at det er noe argument mot ekteskap mellom kvinne og mann, men det er bare det at det er ikke så enkelt som det utsagnet skulle tilsi. Og jeg vil tro at på samme måten som det i dag er barn som lever under veldig vanskelige forhold, vil det også være barn som lever under vanskelige forhold i ekteskap inngått mellom homofile og lesbiske. Men utsagnet som kom her, har ikke allmenn gyldighet. Det savner grunnlag i forskning, og det savner grunnlag i erfaringer som vi faktisk har i det samfunnet vi lever i. Så er det også blitt sagt at vi må ta hensyn til dem som ikke blir spurt. Ingen barn blir spurt om hvilke foreldre de vil ha. Det er jo kanskje noen barn som kunne ønske at de hadde blitt spurt, men det er ingen som har den rettigheten. Man må leve opp i de forholdene som man så å si blir tilbudt. Mange ganger griper jo samfunnet inn for å beskytte barn. Fram til nå har jo det nesten bare skjedd i ekteskap mellom mor og far. At det kan komme til å skje i ekteskap mellom lesbiske og homofile, kan jeg ikke utelukke. Man kan tvert imot se det som svært sannsynlig. Det er jo derfor vi har beskyttelse av barn og et apparat som skal hjelpe dem. Det vil vi også få i dette tilfellet. Men det som skjer, er at alle får like rettigheter og større beskyttelse. Det som skjer nå, er at barn som lever i forhold mellom homofile og lesbiske, får rettigheter fra fødselen av, og dessuten får de også rett til å kjenne sin biologiske far dersom de skulle ønske det. Så denne loven utvider rettighetene for én gruppe, men den svekker ikke rettighetene til en annen gruppe. Dermed blir samfunnet etter min oppfatning sterkere. Vi får mer rettferdighet. Og jeg vil tro at disse lovene nok en gang vil bidra til å endre holdinger ute i samfunnet, slik vi har sett det på dette området gjennom ganske mange år. I dag snakker vi om dette på en helt grei måte i vårt samfunn, og når vi har en debatt i Stortinget, på en måte som vi kan kjenne oss stolte av. Det kunne vi ikke gjøre for bare ti år siden. Så samfunnet går framover. Vi er alle underveis: Kirken, Arbeiderpartiet, Senterpartiet - alle partier - har vært og vil være underveis i alle slike spørsmål.