Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-12-06:
Idretten spiller en viktig forebyggende rolle i samfunnet, og den gir mange barn og unge muligheter til å utvikle sine ferdigheter og talenter. Rapporten om idrettsdeltakelse og trening blant ungdom i Oslo, som bygger på svar fra 24 000 elever i ungdomsskolen og videregående skole, forteller at hele 82 pst. på et tidspunkt er medlem av et idrettslag. Denne andelen har økt med 14–15 pst. de siste 20 årene. Slik har idretten på mange måter befestet seg som det dominerende og største fritidstilbudet. Men forskjellene er store. Det er bare 20 pst. av minoritetsjentene som deltar i idretten. I de «nederste» sosiale lagene er andelen som deltar aktivt i idretten, bare 28 pst. Blant familier som har under 400 000 kr i inntekt, svarer hele 78 pst. at de har valgt ikke å introdusere idrett for barna sine. Blant alle familier sier hver tredje som har barn under 18 år som driver med idrett, at de har valgt ikke å introdusere visse idretter for barna fordi det blir for dyrt. Jeg må si at jeg opplever dette på nært hold, som aktiv i styret i et idrettslag i Groruddalen – som først og fremst driver med fotball – og i kontakt med andre klubber i området, særlig på østkanten i Oslo. Hver sesong har vi i vår klubb hatt 50–100 unge spillere som ut fra familiens økonomi har reelle grunner til ikke å greie å betale kontingent, treningsavgifter og andre utgifter. Vi vet at det er mange som ikke begynner med fotball i det hele tatt, eller begynner med annen idrett, fordi det blir for dyrt. Vi gjør alt vi kan for at ingen skal måtte slutte, samtidig som vi må sørge for at klubben ikke går konkurs. Vi søker støtte fra bydelen for å hjelpe de fattigste, og vi holder treningsavgiftene på et minimumsnivå. Men det går også ut over mulighetene våre til å etablere gode og attraktive tilbud, som gjør at barn og unge vil satse på fotball. For eksempel har vi ikke råd til å legge undervarme på kunstgressbanene og varme dem opp gjennom vinteren. Det gjør at mange faller fra, fordi de finner på andre ting i vinterhalvåret. Det er ikke slik lenger at barn og unge spiller fotball i sommerhalvåret og går på ski og skøyter om vinteren, i hvert fall ikke alle barn og unge. For dem som vil utvikle seg videre, er fotball en helårsidrett. Det er viktig at vi greier å legge til rette for dette også i områder hvor det er mange med lave inntekter og svakere familieøkonomi. Ellers i samfunnet ville vi si at det er ekstra viktig å bygge gode tilbud her, slik at alle kan få delta og vi kan forebygge bedre, men i fotballen vil jeg si at det i praksis til dels fungerer motsatt. De som har råd til undervarme og de beste anleggene, er helst de klubbene som holder til i områder hvor det kan tas høyere treningsavgifter, og der det er tilgang på mange sponsorer og gaver til klubben. Det er 14 baner med undervarme i Oslo, f.eks., og til nå ligger ingen av dem i Groruddalen eller på Søndre Nordstrand, som er innvandrertette områder, og som har opp mot 200 000 innbyggere, mange med lave inntekter. Først neste år vil den første banen med undervarme kunne tas i bruk i Groruddalen, på Jesperudjordet der. Jeg unner alle klubbene som har slike fine anlegg – med undervarme, fotballhaller osv. – hvert eneste et av dem. Men når vi ser på den lave deltakelsen i lavinntektsområdene, hvor det er dårligst anlegg, blir spørsmålet hvordan vi kan fordele bedre, eller gi også disse klubbene og spillerne, ungdommen, bedre muligheter. Det største direkte bidraget staten gir idretten, er momskompensasjonen. Innenfor denne ordningen ble det utbetalt 455 mill. kr til idretten i 2015 for regnskapsåret 2014. Av disse gikk 355 mill. kr til lokale klubber og særkretser. Når man leser de 48 sidene med Excel-ark over hvem som får penger fra denne ordningen – som gjelder både drift og investeringer – er det påfallende at det går mest til dem som har mest fra før. Det er heller ikke så rart, for det er jo de som har mest penger å investere og inntekter til et stort driftsbudsjett, som vil kunne få størst kompensasjon. 50 golfklubber dominerer blant dem som får de største overføringene – fra Oslo Golfklubbs 1,5 mill. kr til Losby Golfklubbs 959 000 kr og Haga Golfklubbs 952 000 kr osv. – mens viktige idrettslag for barn og unge i områder med lavere inntekter gjennomgående ligger på et mye lavere nivå når det gjelder momskompensasjon. For eksempel får Rommen Sportsklubb ved Stovner i Groruddalen 48 000 kr, Linderud Idrettslag i Groruddalen får 64 000 kr, Ellingsrud Idrettslag får 86 000 kr – blant klubber jeg kjenner godt til. De eneste idrettslagene som konkurrerer med golfklubbene – og et par stykker slår dem når det gjelder overføringer fra momskompensasjonen – er de som holder til i mer ressurssterke områder. Heming på Slemdal får 2 mill. kr, Bekkelaget på Nordstrand, med Norway Cup, 2,98 mill. kr, Lyn får til sammen 1,26 mill. kr og Oslo Seilforening får 1,2 mill. kr – foruten toppserieklubben Vålerenga som får 1,4 mill. kr. Jeg vil fortsatt si at momskompensasjonen betyr mye positivt for idretten, men den gjør det motsatte av å skape mer rettferdig fordeling. Det er god grunn til å gå gjennom hvordan disse 455 mill. kr kan brukes slik at de bidrar mer til å gi alle like muligheter og like gode anlegg og tilbud. Det er klart at hvis klubber i områder med mange lavinntektsgrupper kunne bygge bedre anlegg og forbedre tilbudet sitt uten å øke treningsavgiftene for mye, og uten å måtte være avhengig av store sponsorer som de ikke finner, ville deltakelsen blant barn og unge her kunne øke kraftig. Den samme problemstillingen gjelder til en viss grad en annen ordning vi har innført, grasrotandelen fra Norsk Tipping, selv om den også har den positive siden at den innebærer mobilisering av mange tilhengere. Den gir 500 mill. kr på årsbasis til frivillige organisasjoner, idretten og kulturen og 145 mill. kr i 1. tertial. Blant de 20 som fikk mest i 1. tertial, og som er idrettslag, er det stort sett toppserieklubber, med VIF – Vålerenga – på topp, med 1 mill. kr. Til sammenligning får viktige klubber i lavinntektsområder, som f.eks. Furuset Fotball, med 400 barn og unge – stort sett – som aktive medlemmer, 7 600 kr gjennom denne ordningen, altså 142 ganger mindre til Furuset Fotball enn til Vålerenga Fotball. Jeg unner VIF, alle andre eliteserielag og andre som får gode penger fra grasrotandelen, hver krone, men heller ikke denne ordningen bidrar til bedre fordeling overfor dem som har minst innen idretten, og som har færrest ressurser til å mobilisere, f.eks. når det gjelder grasrotandelen. Det vil bety mye for forebygging og for hele samfunnet hvis vi kan greie å justere retningslinjene for de midlene som stammer fra staten, slik at de kan bidra til en mer rettferdig fordeling, og slik at vi kan gi mer likeverdige tilbud til alle. Vi på Stortinget bør konsentrere oss mest om å diskutere ordningene vi har styring med. Men når vi tar denne diskusjonen og vil gjøre mer, er det også viktig at idretten og fotballen – som jeg kjenner best – gjør sitt beste. De har strenge regler for hvordan man skal unngå tapere i fotballen, bl.a. regler for at det ikke er lov til å telle mål eller poeng eller vinne serier eller cuper opp til man er 13 år. Men det er ingen regler som skal hindre at noen opplever det største og vondeste nederlaget, nemlig ikke å ha råd til å være med på grunn av familiens økonomi. Følgelig kan det være veldig store forskjeller på hva slags tilbud klubbene gir, utover vanlig trening, som innbefatter treningsavgifter og kontingent. Det kan være fotballakademi, ulike fotballskoler, dyre cuper man skal delta på, treningsleirer, reiser til utlandet – foruten utstyr. Vi har sett at i noen klubber snakkes det om 20 000 kr – og det har vært nevnt opp til 40 000 kr – i utgifter per år for spillere, barn og unge, som deltar i de klubbene som har det bredeste tilbudet. Det kan bety store problemer med økonomien for familier i de områdene. Tilbudene er sikkert gode, men vi må gi dem til flere, og de må finansieres på en annen måte, slik at alle kan få like muligheter til å utvikle sine talenter. Det blir viktig å se på hvordan de sentrale leddene i Norges Fotballforbund og andre deler av idretten kan bidra sammen med oss – sammen med alle andre – for å skape likeverdige tilbud. Da må de bl.a. også se på lederlønningene sine, som jeg ikke kan komme mer inn på nå. Jeg er spent på hva statsråden vil si om hvordan vi kan få til en bedre fordeling innen idretten, og at vi særlig må se på det vi her på Stortinget har mulighet til å påvirke.