Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-10-04:
Året 2011 har vært preget av ekstremvær både i Norge og i verden, i Norge av store flommer i Gudbrandsdalen og i Holtålen, internasjonalt av tørke på Afrikas Horn og stor flom med 7 millioner fordrevne i Pakistan – altså nøyaktig den typen endringer som klimaforskerne lenge har sagt at vi ville få. Ingen kan si at det er et en-til-en-forhold mellom naturkatastrofer og klimaendring, men vi er altså inne i nettopp den typen endringer som lenge har vært spådd, og som verden må forberede seg på. Mange land tar nå viktige skritt på veien mot mer klimavennlige samfunn, samtidig som klimaforhandlingene ikke går framover på den måten vi ønsker. Skritt for skritt bygges det riktignok opp mye, men vi kan likevel ikke forvente at vi i Durban i desember vil få den omfattende klimaavtalen som vi ønsker, med forpliktende mål fra de viktigste landene. Norge går inn i forhandlingene i Durban med tre viktige ambisjoner, for det er på de tre områdene vi kan oppnå noe. Det ene er hvordan vi skal videreføre Kyotoprotokollen, det andre er hvordan vi skal etablere det grønne fondet som ble vedtatt i Cancún for et år siden – statssekretær Kjetil Lund er en av de tre lederne i interimskomiteen – og det tredje er hvordan vi skal sikre at man i de klimaforhandlingene som nå foregår i Afrika, tar tak i Afrikas hovedproblemer, nemlig en tilpasning til mer ekstremvær, mer tørke, dramatiske værendringer og omlegging av landbruket i så måte. Det temaet det nesten sikkert vil bli mest strid om i Durban, er hvordan Kyotoprotokollen skal videreføres. Da er det viktig å huske at Kyotoprotokollen nå – med de landene som har sagt seg villig til en ny forpliktelsesperiode, EU og Norge – ikke omfatter mer enn 15 pst. av utslippene. Med andre ord: Dette er en viktig del av utslippene, det har stor symbolsk betydning. Kyotoprotokollen er viktig på grunn av at det byggverket som ligger der, med markedsbaserte mekanismer, er det vi bygger på. Samtidig kan ikke Kyoto-landene alene løse det globale klimaproblemet. Norge har tatt to vesentlige initiativer. Vi har sammen med Australia lagt fram et forslag som nå diskuteres mye internasjonalt, og som har som formål å sikre at Kyotoprotokollen blir videreført, men at det også skjer innenfor en ramme hvor vi kan se veien mot framtidige bindende avtaler. Særlig dreier det seg om at USA er villig til større forpliktelser. Det er det ene sporet. Det andre sporet er at vi har tatt initiativ til et samarbeid med det vi kan kalle de progressive industrilandene. Det er i hovedsak de nordvestlige delene av EU, men også land som Australia, New Zealand, Sveits og andre. Det er land som Norge har nærmest identiske synspunkter med når det gjelder internasjonale klimaregimer. Vi forsøker å utarbeide felles posisjoner for å bruke det til å legge press på USA og andre store utslippere, men også for å kunne komme i en dialog med Japan og de landene som er i Kyotoprotokollen, men som sier at de ikke er villig til en ny forpliktelsesperiode. Dette kommer til å bli vanskelig, og det er ikke i dag mulig å se hvordan det går. Samtidig skjer det mye positivt utenfor forhandlingene. En del av de globale initiativene, kanskje særlig det norskstøttede regnskogprogrammet, går raskt framover. Forrige uke var jeg i Indonesia og hadde møte med president Yudhoyono. Men mye viktigere: Han snakket til halve sin regjering, til sentrale næringslivsledere, til det sivile samfunn og til media, kort sagt Indonesias befolkning, og erklærte at han skulle bruke de tre siste årene av sin presidentperiode til å verne og redde Indonesias regnskoger. Det hadde han også i forbifarten lovet sin datterdatter, så dette var sentralt for ham. Det var altså en følelsesladet, sterk tale. Vi snakker om det viktigste regnskoglandet i verden ved siden av Brasil, så det har fundamental betydning. Andre land gjør også en hel masse. Australia innfører nå et kvotesystem, antakelig med en eller to stemmers overvekt i nasjonalforsamlingen, men de kommer til å gjøre det. Tyskland har sagt at man skal ha et atomfritt samfunn i 2021. Det kommer til å føre til en drastisk forbedring av teknologien på fornybar energi-området og andre områder i Tyskland. Og Kina blir verdensledende på den ene teknologien etter den andre innenfor dette området, enten det er vindkraft, hurtigtog eller solceller. Norge må følge opp i samme spor som de landene, som har tatt en ledertrøye, jeg har nevnt Indonesia, Australia, Tyskland og Kina på ulike måter. Det vil vi gjøre i forbindelse med klimameldingen som blir lagt fram for Stortinget tidlig neste år, hvor utfordringen for Norge er å foreta tilsvarende reduksjoner på de fire hovedområdene vi må redusere – det er olje og gass, det er industri, det er samferdsel, og det er energibruk i bygg.