Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Regjeringa er ofte opptatt av å slå sammen og få større og mer robuste fagmiljøer. Innen videregående skole vil de imidlertid ikke samle, men splitte opp. I dag åpner flertallet på Stortinget for at store bykommuner kan overta videregående skoler. Det skjer uten at regjeringa har sannsynliggjort på hvilken måte det skal gi bedre kvalitet for dem opplæringa er til for, nemlig elevene. Begrunnelsen flertallspartiene gir for denne endringa, synes jeg er unnvikende. De skriver bare at dagens forsøkslov videreføres – underforstått at det ikke er noen endring. Det kan kanskje stemme i teorien. I realiteten er det et skifte. Til nå har altså ingen tolket loven eller de politiske signalene som at det var en reell mulighet. I dag sendes det et nytt signal fra flertallet på Stortinget om at videregående skoler er «up for grabs» hvis man som kommune er stor nok og ambisiøs nok. Å drive videregående opplæring er en stor oppgave. Innen videregående opplæring skal fylkene levere 12 forskjellige utdanningsprogram, over 200 skolefag og enda flere lærefag. De skal bl.a. godkjenne lærebedrifter og lærekontrakter, følge opp bedrifter, opprette yrkesopplæringsnemnder, trekke med arbeidslivet i hele regionen, ha oppfølgingstjeneste for dem som faller utenfor, og de skal ivareta de små og smale fagene – alt samtidig som alle elever i alle deler av fylket skal ha et godt tilbud. Dette er noe som krever gode og robuste fagmiljøer – for å bruke et favorittuttrykk for ministeren. I stedet kan det gå motsatt vei: I stedet for å samle åpner stortingsflertallet for å splitte. Det er ikke veldig klart hvordan denne politikken skal gi et bedre tilbud for elevene. Det er ikke veldig lett å forstå hvordan man får mindre byråkrati av at flere skal gjøre den samme jobben. På hvilken måte blir det mindre byråkrati i et fylke som får to skoleadministrasjoner, to skolesjefer, to oppfølgingstjenester, to inntak, to strukturer? Blir det egentlig mer kvalitet av å ha to fagmiljøer i et fylke, som hver for seg blir mindre enn det man har i dag? Hvordan skal man kunne beholde regional, folkevalgt styring av skoletilbudet? Svaret er at det blir svært vanskelig. Nå skjer det nemlig to ting på en gang. I den nye privatskoleloven åpnes det for langt flere private skoleplasser; terskelen for å opprette slike plasser senkes betydelig. Samtidig åpnes det for at bykommuner kan styre videregående opplæring. Da blir fylkespolitikernes helhetsansvar borte. Det gir i hvert fall meg en sterk bekymring for distriktsskolene. At en storkommune som Trondheim, Tromsø eller Bergen skal kunne opprette klasser på egen hånd innen de fagene de vil, kanskje plukke de mest populære tilbudene, vil på sin side føre til at fylkeskommunen må justere sitt tilbud, med økt usikkerhet for skolene i distriktet. Det er udemokratisk at en stor kommune i praksis skal kunne bestemme skoletilbudet i resten av fylket. Nå er det sånn at man selvsagt kan unngå dette, enten ved å stenge for opptak over grensene eller ved å frata bykommunene ansvar for dimensjoneringa. Men da er det i praksis et forsøk uten innhold og uten mening. Regjeringas, Kristelig Folkepartis og Venstres nye signaler kan kort sagt gi oss mindre av det vi trenger, og mer av det vi ikke vil ha – flere skoleeiere, men mindre fagmiljøer, færre midler til fylkeskommunene og større usikkerhet for distriktsskolene. Det fragmenterer Skole-Norge når vi trenger helhetstenking. Når Rogaland er best i landet på å skaffe læreplasser, er ikke det fordi Stavanger har tatt over ansvaret i sin del av fylket. Det er fordi fylket selv, som skoleeier, samarbeider med hele arbeidslivet i sin region. Når Sogn og Fjordane leverer gode resultater, er det bl.a. fordi de har samarbeidet mer, ikke fordi de har delt ansvaret. Arbeiderpartiet mener at tjenestene bør ledes fra det nivået som er best egnet til det. Videregående opplæring skal levere kompetent arbeidskraft, den skal levere gode kandidater til høyere utdanning. Alt skal skje i samarbeid med arbeidslivet i hele regionen. Det er en oppgave som løses best på et regionalt, folkevalgt nivå, ikke ved å splitte opp tilbudet og pulverisere ansvaret.