Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2010-02-16:
Som finanspolitiker er det mitt lodd å snakke litt om rederibeskatningen. Selv om den ikke er direkte relatert til denne debatten, er den i hvert fall indirekte relatert til den. Jeg var selv til stede i Høyesterett på fredag. Jeg må si at det var – hva skal jeg kalle det – en bisarr opplevelse. Å oppleve at landets regjering blir dømt i Høyesterett av elleve kappekledde menn og kvinner var faktisk en helt utrolig opplevelse, og avgjørelsen i Høyesterett er i hvert fall særdeles pinlig for Regjeringen. Det som er ganske spesielt, er at det jo ikke manglet på advarsler. Advarsler fra opposisjonen kan jeg kanskje forstå at man tar med en klype salt, men når advarslene kommer fra tidligere høyesterettsdommere og kompetent juridisk hold, fra mange, mange hold – når det er så mye strid om hvorvidt det er brudd på Grunnloven § 97 – er det nesten ufattelig for meg at man presser igjennom en avgjørelse i Stortinget. Men jeg skal gå litt tilbake. Rederiskatteordningen fra 1996 innebar at rederiene kun kunne beskattes av kapital som tas i utbytte. Med andre ord: Så lenge rederne valgte å bruke et eventuelt overskudd til å styrke egenkapitalen eller utvide virksomheten, skulle det ikke betales skatt. Rederier som valgte å tre ut av ordningen, ville måtte betale skatt fra uttredelsesøyeblikket. Rederiene forholdt seg til dette, og de overholdt prinsippene i ordningen. De gjorde det regjeringen ba dem gjøre. I 2007 valgte Regjeringen ensidig å avslutte ordningen, og mente i den sammenheng at rederiene skulle betale skatt elleve år bakover i tid, ikke fordi de brøt prinsippene i ordningen, men fordi Regjeringen endret spillereglene. Og hva var egentlig bakgrunnen for rederiskatteordningen fra 1996? Bakgrunnen for ordningen var jo nettopp å få rederiene til å bli værende i Norge, da regjeringen den gangen mente det var sentralt for verdiskaping, kompetanse og arbeidsplasser i Norge. Regjeringen forsøkte i 1996 å få både i pose og sekk. Rederiene ble lokket til å være i Norge, og Regjeringen fikk mye skryt og sikkert mange stemmer for det, men det hele var altså iverksatt – unnskyld uttrykket, president – av noen lurendreiere som tenkte som så: Ja vi fikk rederiene til å være i Norge, vi innkasserte mange stemmer, ikke 36,9 pst. dog, men allikevel. Og så i 2007, som lyn fra klar himmel, innfører man en ordning som er lik den i våre konkurrentland, men som betaling for det skal avtalen fra 1996 ikke gjelde. Man skal kreve inn skatt elleve år tilbake i tid. Tenk om det hadde skjedd en vanlig skattebetaler der ute at man fikk beskjed om å betale skatt som man trodde man slapp i elleve år, at man fikk beskjed om å betale tilbake. Det hadde vært helt uhørt, og jeg tror heller ikke statsråd Giske hadde akseptert den type vedtak. I sin skatteiver valgte altså Regjeringen å bryte Grunnloven, og det er svært alvorlig. Når de da innførte et nytt skatteregime, som var tilnærmet likt det man hadde i våre konkurrentland, var tanken selvfølgelig at nå ville ingen flagge ut for nå er vilkårene i Norge lik de i våre konkurrentland. Regjeringen lokket altså en rekke rederier til å være i Norge. Noen rederier valgte, med god grunn, ikke å stole på Regjeringens løfter, men de fleste rederiene ble værende. Men det spørsmålet som står ubesvart, er selvfølgelig om disse rederiene ville blitt værende dersom de hadde hatt den minste aning om at de ville bli forsøkt skattlagt med tilbakevirkende kraft. Sannsynligvis hadde alle flagget ut allerede i 1996. Uansett hvor mange ganger man bytter ut en næringsminister, eller en finansminister, vil den rød-grønne regjeringens håndtering av rederibeskatningen for alltid bli stående som et monument over Regjeringens manglende evne og vilje til å etablere stabile og forutsigbare rammevilkår for næringslivet. Så i neste valgkamp, dersom statsråd Giske fremdeles er statsråd, og han løper rundt og snakker om stabile rammevilkår, er det altså ingen grunn til å tro på det. Det som er avgjørende nå, er hvilke konsekvenser Høyesteretts avgjørelse får for rederinæringen. Vil rammevilkårene fra 2007 stå fast? Statsråden hevder at han ikke vil ha noen omkamp, har ingen planer om noen omkamp. Men vil statsråden love her fra talerstolen, bekrefte, at det som også står i Soria Moria-erklæringen, vilkårene fra 2007, bli stående fast? Og vil han akseptere dommen i Høyesterett og ikke kreve tilbake disse 21 milliarder kr, og tilbakebetale de 3 milliardene som allerede er betalt inn? Vil statsråden bekrefte her fra talerstolen at man aksepterer Høyesteretts dom, og skjønner han at man har forbrutt seg mot Grunnloven?