Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-10-08:
Omfanget av skader i arbeidslivet basert på kjemisk eksponering er stort, det bekrefter både interpellanten og statsråden. Det er et alvorlig problem, og det er et litt uoversiktlig problem, fordi virkningen av slik påvirkning ofte kommer i framtida. Hva som er sikre mengder, og hva som er tilstrekkelig kontroll av giftige stoffer, er jo hele tida et spørsmål. Hovedpoenget må være om vi velger en føre var-strategi, eller om vi kun går for erfaringsbasert forskning som rettesnor, som jo alltid vil komme i ettertid og dessverre ofte etter at skadene har skjedd, fordi forskning selvfølgelig må basere seg på noe som har skjedd. Det kan selvfølgelig også forskes på stoffer og deres virkning på andre måter, men det er vanskelig å si noe om hvordan dette virker i praksis, jamfør det som har vært sagt her før om tannlegeassistentene og den situasjonen de har kommet i, der faren ved kvikksølv var kjent, men hvor det ikke har blitt erkjent hvor farlig den typen eksponering var, og at den tydelig har gitt skader. Antallet kjemiske stoffer som er merket «meget farlig» i Norge, har holdt seg så å si stabilt fra 2000 til 2005, mens stoffer som er merket «giftig» er omtrent halvert på samme tida. Antallet produkter som er merket «helseskadelig» er omtrent 60 pst. høyere i 2005 enn i 2000, men volumet er ikke så stort. Så kan man jo lure på hva som er forskjellen på disse merkingene, og det gjør nok mange. Dette er meget komplisert, det krever store faktakunnskaper, og derfor er myndighetsutøvelsen svært viktig. Jeg har lyst å sitere fra et hefte som alle stortingsrepresentanter har fått, som heter «Faktabok om arbeidsmiljø og helse 2007», der det står: «Arbeidstilsynet har siden slutten av 1970-årene fastsatt administrative normer for forurensninger i arbeidsatmosfæren. Normene er satt ut fra tekniske, økonomiske og medisinske vurderinger. Selv om normene overholdes, er man ikke sikret at helsemessige skader og ubehag ikke kan oppstå.» Normene er heller ikke bindende uten forskrift, det sier jo noe om usikkerheten i dette. EUs kjemikaliereform, REACH, som statsråden var inne på, setter etter min mening spørsmålet om kjemikaliesikkerheten for forbrukere og arbeidstakere i en ganske mye vanskeligere situasjon. Det er deler av det som er bra, men det er også deler av det som er bekymringsfullt. Norge fikk ikke gjennomslag for de innspillene som miljømyndighetene gav til EU før vedtaket i det nye regimet. Kreftframkallende og hormonforstyrrende stoffer kan fremdeles godkjennes, sjøl om det finnes trygge alternativer, produsentene får ikke aktsomhetsansvar, regelverket dekker bare 30 000 av de 100 000 stoffene som finnes i EØS-markedet, for under ett tonn kreves det ikke registrering, og testingen kan bli dårligere enn i dag. Et massivt press fra industrien har virket. Her i Stortinget er alle nå enige om at dette er viktig. Men greier vi, når vi skal implementere regelverket, å få det på plass slik at det ikke blir dårligere? Mange arbeidstakere utsettes for eksponering hver dag. Likevel stiller deler av dette regelverket svakere krav til både testing og eksponering. Dette vil stille store krav til myndigheter og næringsliv framover hvis vi skal få ned kjemikalieskadene, for folk blir skadet – det vet vi – sjøl om vi ikke alltid vet av hva eller hvor mye. Arbeidsmiljølovens krav til forsvarlig arbeidsmiljø må veie tyngst. Hvordan REACH skal implementeres, er derfor viktig, og jeg mener at vi må holde oss til det som statsråden sjøl kalte risikostyring. Det må være riktig at norske myndigheter går foran og opprettholder et høyere ambisjonsnivå, slik innspillene fra Norge var i høringsrunden. En klar forpliktelse til å bytte et farlig stoff mot et mindre farlig stoff, altså det som kalle substitusjon, vil både sikre bedre arbeidsmiljø og sikrere produkter, men også bidra til innovasjon og nødvendig omlegging i industrien. Til slutt vil jeg også i likhet med de foregående talere si at det er grunn til å stille spørsmål om de sanksjonene som Arbeidstilsynet har knyttet til disse sakene er sterke nok, når undersøkelse på undersøkelse dokumenterer at tilstanden bedrer seg – det er riktig – men ikke om den bedrer seg raskt nok, slik at vi kan få ned det uakseptable antallet skader og dødsfall vi har i dag.