Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-03-01:
For fem år siden var verdens øyne rettet mot Nord-Afrika og Midtøsten, mot ungdom som strømmet til gatene og fredfullt demonstrerte for rettferdighet, demokrati og arbeid. Diktaturer falt, og regionen var fylt av framtidstro. Da jeg reiste rundt med Arbeiderpartiet og AUF det året, sa jeg at dette kom til å være vår tids berlinmur: ukene og månedene hvor verden kom til å forandre seg mest, øyeblikkene vi kunne se tilbake på og tenke at der ble historien skapt. Og på mange måter ble jo det sant. Verden ble veldig forandret, men på helt motsatt måte av hva vi håpet. Folket håpet på demokrati, optimisme og fred, men vi har fått det motsatte. Nå ser vi et Libya hvor det er statsløse tilstander. Vi ser at overgrepene fortsetter i Bahrain. Vi ser at generalene er tilbake i presidentpalasset i Kairo, og i Syria ser vi den verste situasjonen siden annen verdenskrig. Verdens øyne må være rettet mot disse: krigens ofre, de som utsettes for overgrep i regionen, alle de som er på flukt i Syria, i nabolandene og her i Europa. Hvordan kan vi hjelpe dem best mulig, støtte dem? Og viktigst av alt: Hvordan kan vi være med og skape en politisk løsning? Vi skal være der for dem som har det verst, men vi må også være der for dem som har fått det bedre. Derfor er jeg veldig glad for at Marit Nybakk har tatt initiativet til denne debatten, og for det arbeidet hun har gjort som visepresident, hvor hun har hatt kontakt med politikere i Tunisia. Jeg er også glad for de svarene som utenriksministeren ga, om hvordan vi kan støtte disse i framtiden. For det er så lett å bare være til stede der det brenner mest. Vi må fortsette å være der for dem som har hatt en positiv utvikling, både fordi utfordringene er mange og fordi risikoen for at det kan gå galt, fortsatt er så veldig til stede – men også for å demme opp mot ekstremisme, og for å være med og støtte opp om demokratiske krefter i nabolandene som er i krig. Det å støtte opp om naboland som Tunisia må inn i en helhetlig plan i kampen mot ekstremisme og vold. Norge bør gjøre mer for å støtte Tunisia. Vi bør gjøre mer for at de kan bidra og sikre vekst og arbeid til sine unge. Vi bør være med og ta initiativ selv eller støtte opp om andre. Vi bør også diskutere hvordan vi i større grad kan være med og støtte opp om de politiske prosessene som foregår – Norge som land – men også hvordan vi kan støtte opp om det sivilsamfunnssamarbeidet som har oppstått. Norsk LO har i mange år hatt et nært forhold til den tunisiske fagbevegelse. I desember signerte NHO en avtale med den tunisiske arbeidsgiverorganisasjonen. I Arbeiderpartiet ønsker vi å knytte tettere kontakt med vårt tunisiske søsterparti, Ettakatol, fordi sivilsamfunn spiller en helt avgjørende rolle for å skape demokrati og sikre stabilitet. Derfor er jeg glad for at Stortinget i budsjettdebatten i fjor avviste regjeringens forslag om store kutt til sivilsamfunnsorganisasjoner. Støtten til sivilsamfunn bør øke, ikke reduseres. Vi bør gjøre mer for Tunisia fordi veien til stabilitet fortsatt er lang. Det er mange faktorer som kan ødelegge. Men i tillegg til å støtte dem bør vi også ta initiativ til å diskutere hvordan vi som internasjonalt samfunn kan lære av Tunisia. Hva kan vi lære av det som har foregått? Hvorfor har de fått det til i Tunisia? Hva har de gjort på veien fra diktatur til demokrati? Det var grunnen til at jeg, sammen med kollega Heikki Eidsvoll Holmås, nominerte dialogkvartetten til Nobels fredspris i fjor, fordi verden bør hedre og lære av dem som har fått det til. Det var sivilsamfunnsorganisasjonene i Tunisia som fikk fredsprisen. Sivilsamfunnet er kanskje den viktigste faktoren for å utvikle demokrati. Historien har lært oss så altfor godt at demokrati er noe veldig annet enn fravær av en diktator. Det var ikke nytt i Tunisia. Vi så det samme i Sør-Afrika, hvor det var fagbevegelsen og kirkelige organisasjoner som var de som sto klare da apartheid falt, og i Sør-Amerika, hvor det var fagbevegelsen som sto sentralt da militærdiktaturer ble utviklet til progressive demokratier. Jeg vil gjerne at utenriksministeren sier noe mer om hva vi kan bruke som læringserfaringer fra Tunisia. Hvordan kan vi bruke den positive utviklingen i Tunisia til inspirasjon for nabolandene og for resten av verden? Det er imponerende hva Tunisia har fått til. I desember så hele verden til dem under Nobeldagene og hedret kvartetten eller egentlig hele det tunisiske folk. Det var flott, og det var viktig. Men mye viktigere er det at vi fortsetter å være der, bidrar på vår måte, etter deres behov, til å styrke demokratiet og stabiliteten. Flere land bør gjøre dette. Norge bør være et av de landene.