trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Det interpellanten tar opp her, er de byggtekniske forskriftene som nå blir sendt ut på høring. Det som er viktig å få med seg i den debatten, er at prinsippet om universell utforming og tilgjengelighet i boliger skal ligge fast. Likevel er det et behov for å vurdere om enkelte av reglene for boliger kan forenkles. Jeg er veldig glad for at moderniseringsministeren tar med både organisasjoner og brukere, og at dette skal være forskningsbasert før man trekker en konklusjon. Men jeg kan forsikre interpellanten om at som koordineringsminister på dette viktige feltet er det en prosess som jeg kommer til å følge nøye, og spesielt det som nå blir sendt ut på høring og de høringsuttalelsene vi får inn, før det endelige vedtaket blir gjort. Interpellanten var inne på at det var veldig mange fine ord. Jeg kan igjen forsikre interpellanten om at universell utforming er et arbeid som denne regjeringen setter høyt. Samtidig er det viktig at universell utforming går på veldig mange felt – også ute i kommunene og fylkeskommunene, med tanke på hva slags planer de har for å påvirke fysisk miljø for universell utforming. Likevel skal universell utforming handle om å fremme likestilling og like muligheter gjennom å fjerne barrierer. Vi skal finne løsninger som er bedre for alle brukergrupper, vi skal forhindre diskriminering, sikre at lovene følges, og utforme gode løsninger. Når det gjelder utvikling av et universelt utformet samfunn, ligger – som jeg sa – veldig mange av de gjenstående utfordringene innenfor kommunalt og fylkeskommunalt ansvarsfelt. Jeg vil anbefale å se nærmere på Nasjonalt utviklingsprosjekt for universell utforming i fylker og kommuner. Det er en rapport som ble utgitt av det daværende Miljøverndepartementet. Så er det spørsmål om hva slags planer regjeringen har framover. På nasjonalt nivå vurderer regjeringen nå hvordan vi skal klare å løfte universell utforming videre. Det er viktige departement – ikke bare mitt – men det skjer i både Kommunal- og moderniseringsdepartementet, Samferdselsdepartementet, Helse- og omsorgsdepartementet og Arbeids- og sosialdepartementet. Jeg har det koordinerende ansvaret. Som interpellanten var inne på, utløp den eksisterende handlingsplanen i 2013, men vi vurderer nå hvordan vi skal klare å videreføre det arbeidet gjennom en ny handlingsplan eller på andre egnede måter. Det jeg kan forsikre interpellanten om, er at universell utforming står høyt på agendaen for meg som statsråd, men også for hele regjeringen. Det er et arbeid som vi kommer til å følge nøye.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Jeg har lyst til å takke for en kort, men god debatt. Jeg har bare lyst til også å nevne at med den nye universell likestillings- og antidiskrimineringsloven som vi nå jobber med – som den forrige regjeringen ikke tok tak i – vil lovverket bli forsterket for dem som trenger disse rettighetene. Med den nye loven ønsker jeg å ha et stort fokus på et håndhevingsapparat, slik at for dem som bryter loven, får det konsekvenser. Når det gjelder tilgangen på varer og tjenester, blir det en naturlig del å se på dette når vi skal lage det nye lovverket. Frihet for enkeltmennesket var interpellanten inne på – ja, det er viktig for Fremskrittspartiet og for denne regjeringen. La meg slå det helt klart fast: Prinsippet om universell utforming og tilgjengelighet i boliger skal ligge fast, men det er likevel behov for å vurdere om enkelte av de reglene vi har for boliger, kan forenkles. Vi vil også vurdere å endre kravene til snusirkel for rullestol i boliger fra 150 cm til 130 cm, slik det er i Sverige. Det kan godt være at det ikke virker i Sverige, men samtidig – når flere etterlyser hva jeg som koordineringsminister gjør på dette området – har jeg lyst til å understreke at mitt departement er i nær kontakt med kommunal- og moderniseringsministeren og departementet i dette viktige arbeidet. Det er derfor vi også har satt i gang Høgskolen i Gjøvik med å forske på dette. Siden det er 30 år siden vi har hatt en gjennomgang og har hatt norske forsøk for å kartlegge bl.a. arealbehovet ved bruk av rullestol, er jeg glad for at Norsk forskningslaboratorium nå gjør disse testene med 55 rullestolbrukere som har et representativt utvalg av de rullestolmodellene som brukes i Norge i dag. Resultatene fra dette kommer til å være en viktig del av det videre arbeidet med disse forskriftene. Nå sendes disse forskriftene ut på høring. Det blir spennende å se tilbakemeldingene på dette, men jeg er veldig glad for at vi som regjering har nær og tett dialog med både brukerne og organisasjonene – og ikke minst at dette blir et forskningsbasert arbeid framover.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Jeg er helt enig i interpellantens betraktninger nå i dette innlegget. Både som statsråd og etter å ha jobbet som stortingsrepresentant i fire år med dette feltet, vet jeg ikke hvor mange fortvilte foreldre jeg har hatt på telefon – foreldre som føler seg overkjørt av barnevernet. Jeg hadde senest på lørdag en taxisjøfør som begynte å grine i telefonen, for han følte seg helt overkjørt av barnevernet, og det eneste han ønsket var å være en god forelder til sitt barn. Samtidig har jeg òg hatt mange telefoner og besøk av fortvilte barn som sier: Hvorfor kom dere ikke før? Dette viser at dette er sammensatt. Vi kan altså ikke slutte å jobbe for det beste for både familien og spesielt for de barna som trenger at vi som myndigheter er der og sikrer at de får en trygg, god oppvekst. 80 pst. av alle hjelpetiltak foregår i hjemmet. De som jobber både på helsestasjonen, i barnehager og i skolen har altså sin viktigste oppgave i å se om det er familier eller barn som trenger hjelp. Da må vi sikre at vi har et godt apparat ute i kommunene, og det er veldig mange kommuner nå som har satt i gang med egne familiesentre, der de jobber på tvers. Det er Mitt liv-kommuner, det er modellkommuner som virkelig nå jobber på tvers av fagfeltene sine. Jeg tror vi vil se resultater av at vi får komme tidlig inn og hjelpe familiene tidlig. For kanskje er hjelpen den familien trenger, at foreldrene får hjelp til å være foreldre. Hvis vi kan klare å unngå akuttvedtak ved å hjelpe familien, er det ett ord som betyr veldig mye, og det er tillit – tillit mellom dem som jobber i barnevernet, barnevernet og den familien som trenger hjelp. Med en gang det er et tillitsbrudd der, blir det konflikter, og man får ikke hjulpet de barna som trenger hjelp. Så det kommer til å være en viktig oppgave framover nå, for hva kan vi gjøre for å styrke barnevernet og styrke tilliten mellom familiene og barnevernet? Jeg er òg opptatt av at vi skal ha rettssikkerhet. Derfor er jeg veldig glad for at vi nå òg har satt i gang en evaluering av fylkesnemndene. Vi skal evaluere sakkyndighetskommisjonen, og det skal innføres egenerklæringer for de sakkyndige. Det er òg med på å skape en tillit ute blant dem som er inne i barnevernet. Det blir satset mye nå ute i kommunene, men det viktigste vi kan gjøre som politikere og myndigheter er å ha fokus på forebygging og tidlig innstas, styrke helsestasjonene og få kunnskap til dem som skal jobbe med barn, sånn at de ser barna, og at vi hele veien får en tillit der barnevernet kan komme inn og hjelpe familien i hjemmet når det er nødvendig.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Først vil jeg takke interpellanten for å løfte denne debatten. Det er en debatt som vi i denne sal ikke har hatt så sterk før som i en interpellasjon. La det være helt klart: Dette er ikke noen enkel sak. Det er mange dilemmaer som vi er nødt til å ha med oss i det videre arbeidet. Samtidig må hovedfokuset her være barns beste og hva vi kan gjøre for å unngå at man får omsorgsovertagelser. Da er det jo å hjelpe den familien som trenger hjelp. Men barnevernet har til enhver tid en plikt til å gripe inn i familiene og hjelpe barna hvis det er fare for omsorgssvikt. Den plikten kommer alltid til å være der, og den skal være der. Men det ble altså gjort noen endringer i barnevernloven fra 1. januar i år, der man sier at «hjelpetiltak skal ha som formål å bidra til positiv endring hos barnet eller familien». Det er det nye i barnevernloven. I dag er det sånn at barnevernet ikke har noen muligheter til å pålegge familien hjelpetiltak som kan være endrende. I dag kan de kanskje si at man skal ha tilbud om barnehage eller andre tilbud, men ikke komme med forslag om hjelpetiltak som kan være endrende for både barnet og familien. Det er det vi nå skal utrede. Jeg tror likevel at det aller viktigste her, som jeg sa i et av mine innlegg, er å ha fokus på tillit, det å komme tidlig inn. Jeg ønsker å se på hvilken rolle barnevernet skal ha. Kanskje må vi trekke familievernet mye tettere inn i barnevernssaker, fordi de også kan ha tiltak som kan hjelpe på samspillet i familien. Veldig mange konflikter i familiene har bakgrunn i en samlivskonflikt, og familievernet har mange gode programmer som også er foreldreveiledende for den enkelte familie. Så er jeg veldig bekymret for den økningen vi har i akuttvedtak. Som jeg har sagt før, trenger vi alle tiltak som kan være med og bidra, for dette har store konsekvenser for familiene og spesielt for barnet. Jeg er veldig glad for at vi nå i revidert også styrker det som gjelder de biologiske foreldrene. Vi vet at kan man klare å ivareta de foreldrene som mister barna sine, er det også bra for barna. Representanten Aasrud etterlyste handling. Ja, denne regjeringen har altså kommet med friske midler i 2014 – 10 mill. kr til barnevernsbarns skolegang, 10 mill. kr for å få fortgang i tilsynsførerordningen, 6,9 mill. kr nå til oppfølging av biologiske foreldre, 3 mill. kr til å få ned saksbehandlingstiden for fylkesnemndene. I tillegg har vi altså stoppet omstillingen av foreldre-og-barn-sentrene. Så denne regjeringen handler når det gjelder barnevernfeltet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Det er mange ting vi kan få gjort her. Det er flere planer. Det er en handlingsplan som justisministeren har det koordinerende ansvaret for, om vold i nære relasjoner, der barneministeren sitter på veldig mye av virkemidlene. Vi har en strategi som den forrige regjeringen la fram, med 42 tiltak som det er veldig viktig at vi får fulgt opp. Vi hadde altså for en uke siden en samling med alle de departementene som er berørt av dette. Dette er et arbeid vi nå setter i gang – hvordan vi kan klare å konkretisere det viktige arbeidet med å følge opp den strategien. Og til om det vil bli en handlingsplan: Jeg hører at interpellanten er veldig klar på at det er det han ønsker, og det er et signal jeg selvfølgelig skal lytte til og ta med meg videre. Jeg har også lyst til å si at denne regjeringen tar dette på største alvor, og vi var altså tre statsråder som fikk den rapporten fra NKVTS. Vi var to statsråder som fikk rapporten fra Barneombudet der de har gjort store undersøkelser om mangler for barn og unge innen helsesektoren, og vi er som sagt fire statsråder som tar dette arbeidet på alvor. Det aller viktigste vi kan gjøre, er å gjøre dem som jobber der ute i kommunene, på helsestasjonene, i barnehagene, på skolene og ikke minst på sykehusene, i stand til å se de barna som trenger hjelp. Og ved at vi dermed gir kompetanse og kunnskap til dem som jobber der, tror jeg også vi vil avdekke mer. For disse barna har vi som voksne en plikt til å hjelpe og å se, og da skal vi gjøre det vi kan for å hjelpe dem når det blir avdekket.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Jeg vil også takke for en god debatt. Jeg skal oppklare et par ting, for jeg hører at kritikerne er veldig opptatt av at regjeringen kutter i midlene til omfangsundersøkelsen og opplæringen i å snakke med barn. Vi hadde noen få uker på å sette vårt preg på Stoltenberg II-regjeringens budsjett. Det som var viktig for meg, var å iverksette direkte og konkrete tiltak for det vi allerede har stor kunnskap om. Det er viktig å få fram her at jeg ikke har glemt at både Fremskrittspartiet og Høyre var veldig klare på at vi ønsket en slik omfangsundersøkelse. Samtidig er det noen etiske dilemmaer. Vi vet at den rapporten vi fikk fra NKTVS i vinter, har gjort undersøkelser om voksne. Den viser det at dette var overgrep som ble gjort da de var små barn. Samtidig er det noen dilemmaer. Hvis man skal undersøke og snakke med barn i dag, må man ha samtykke fra foresatte. Derfor har jeg bedt direktoratet om å utrede de begrensningene i regelverket som gjelder innhenting av data direkte fra mindreårige. Skal vi få til en slik omfangsundersøkelse for å spørre barna, må vi se på hvordan vi skal få de opplysningene fra barna. Jeg kan forsikre om at dette er et arbeid som skal videreføres. Vi har vært inne på at man ikke tror det før man ser det. Kanskje er det slik at man ikke tror at noen er overfalt. Det er så viktig at man må tro det før man ser det. Vi har vært inne på om man skal lage handlingsplaner. Det er mange handlingsplaner, det er fine strategier og mange konkrete oppfølgingspunkter som vi er tverrpolitisk enige om at vi er nødt til å utføre. Jeg har vært både i justiskomiteen og familiekomiteen, og sitter nå med mye av dette ansvaret. Jeg vet hvor skoen trykker. Derfor er det viktig å få oss ut av denne salen til dem som jobber med dette til daglig. Det er helsestasjoner, de som jobber i barnehager og på skolene, barnesykepleiere og barnelegene som møter familiene og kanskje ikke tror det de ser. Derfor er det viktig å gi disse kompetanse, slik at de kan melde fra, for alle har en plikt til å melde fra når de ser barn som blir utsatt for vold og overgrep. Da må vi ha hjelpetiltak som gjør at vi kan hjelpe disse barna. Derfor har vi styrket skolens rolle i det forebyggende arbeidet når det gjelder vold, som kompetansemål for opplæring i grunnskolen og i videregående opplæring. Foreldreveiledningen er en ny tilskuddsordning i kommunene fra 2014. Det er behandling i regi av familievernet, hjelp til barn som er utsatt for vold og unge voldsutøvere. Vi ønsker også å følge opp flere tiltak som Stoltenberg II-regjeringen har lagt opp til i den strategien.
Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Jeg vil takke statsråden for hennes positive holdning til denne interpellasjonen. Jeg vet at statsråden er opptatt av barn og barns rettssikkerhet og samtidig av å ivareta foreldrenes rettssikkerhet. Med dagens system bygger hjelpetiltak i hjemmet på frivillighet. Men så er det ikke noen tvil om at det er en jobb å gjøre med å sende signal til dem som jobber i barnevernet, om at man faktisk må samspille og samhandle bedre. I dag vet vi at en del kvier seg for å ta imot hjelp, for det er for noen ensbetydende med noe skummelt. Barnevernet, som jeg har sagt tidligere, må i større grad ses på som en medspiller og i større grad bli en samhandler og en hjelper. Når vi ser utviklingen innenfor barnevernssaker, er det ved samlivsbrudd barnevernssakene øker mest. På grunn av konflikten mellom foreldrene skulle man tro at det i mange tilfeller burde være mulig å sette seg ned og gå igjennom hva som er greit, og hva som ikke er greit for barnet å høre på, sånn at man – av hensyn til barnet – kan få foreldrene til å snakke bedre sammen, slik at man unngår unødvendige omsorgsovertakelser. Det er det verst tenkelige utfallet, og det er det som ofte skjer i dag fordi man ikke tar imot hjelp. Man nekter, og så blir det en konflikt som ender med en omsorgsovertakelse. Når vi vet konsekvensene av slike omplasseringer, at syv av ti barn scorer dårligere nettopp i skolen og når det gjelder utdannelse og helse, er det lønnsomt for samfunnet å strekke ut en hånd og sette barnevernet i stand til å få det trappetrinnet, som dette ville medføre, som kunne forebygge og forhindre en rekke omsorgsovertakelser. Enhver slik bør vi forhindre. At barnet vokser opp i og sammen med familien, er absolutt det beste. Så jeg tror på bedre informasjon. Det må komme signal også fra oss om at barnevernet i større grad er en medspiller; det må gjøres mer ufarlig. Men det er en jobb vi må gjøre sammen, alle og enhver.
Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Jeg vil takke for en god og konstruktiv debatt. Det reises noen problemstillinger, og det med rette. Men når det på en måte blir bagatellisert av Arbeiderpartiets Rigmor Aasrud og sagt at bare 14 pst. av alle disse tiltakene som settes i gang, er omsorgstiltak, snakker vi altså om et økt antall på 1 100 barn eller 1 100 familier. For Fremskrittspartiet og meg er det ufattelig mange, og det er mulig at man med et slikt forslag, med en tilføyning i loven, kunne forhindret noen av disse. Det blir også reist spørsmål om hvordan man skal lykkes med å gå inn i et hjem hvor man nekter samtykke, jf. privatlivets fred. Her snakker vi om en gyllen middelvei. Det er jo det som skjer i dag hvis man nekter, bl.a. ubevisst, ved at man ikke vet konsekvensen. Det er ofte det som skjer. Man har denne muligheten, man har trappetrinn og en middelvei, og man har faktisk verktøy i verktøykassa til beste for barnet og til beste for foreldrene. Det er jo det som er intensjonen. Her handler det ikke om at man ønsker å legge til rette for at barnevernet bare skal komme inn. Og når skal de komme inn? Jo, etter samme vurderinger som i dag: når man har hatt tiltak utenfor hjemmet. Det er ikke slik med dette forslaget at barnevernet bare skal gå inn i et hjem uten videre. Det er etter de samme vurderinger, bl.a. etter bekymringsmeldinger. Det kan da umulig være noe annet. Jeg tror at det er i alles interesse å få ned antallet mulige, unødvendige omsorgsovertakelser. Det er det beste. Jeg prioriterer barns rett til å kunne vokse opp med sine foreldre og foreldres mulighet til å kunne oppdra sine egne barn og være gode omsorgspersoner. Det må være utgangspunktet for alle. Så er det ikke noen tvil om at man skal bruke god tid, men man kan vise handlekraft for det. Jeg og Fremskrittspartiet vil ikke sitte stille i båten og se på at dette antallet stiger så enormt, av hensyn til barns rett og mulighet til å være hos sine foreldre og foreldrenes mulighet til å oppdra sine barn. Jeg vil faktisk gi en liten honnør til SVs Karin Andersen, som sa noe så fint som at barnevernet «skal komme for seint så tidlig som mulig». Det er det det handler om. Det handler ikke om å gi barnevernet større makt for å utøve makt, men om å gi en mulighet, et «trappetrinn», for å gi best mulig hjelp til rett tid.
Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Jeg vil også takke interpellanten for en viktig debatt om et viktig tema. Når interpellanten viser til voldsmålingen utført i 2012, hvor det framkommer at mer enn 900 barn og unge var utsatt for vold, sier det noe om at omfanget er så stort at vi knapt kan tro det. Planer kan være vel og bra, men som statsråden også er inne på, er det rett og slett handling og resultater som er det aller viktigste. Jeg sier ikke det at man ikke skal ha noen planer, for planer er bra, men vi må ikke lage så mange planer at vi ikke kan gjennomføre dem. Jeg er glad for at statsråden viser til Stoltenberg-regjeringens Strategi for å bekjempe vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom for 2014–2017, som inneholder mye bra som bør følges opp, noe statsråden også understreker i sitt innlegg. Vold og overgrep mot barn er noe som rører ved følelser i oss alle. Det er viktig at vi holder fokus på å bekjempe det. Vi husker alle Christoffer-saken – i hvert fall jeg – fra min nabokommune. Da hørte og leste man en historie om hvordan det kan gå fordi man ikke samarbeidet tverrsektorielt og ikke varslet. Da vi i forrige periode hadde en utstilling i tunnelen her på huset, tror jeg det gjorde noe med mange av oss. Da fikk man et bilde av hvor alvorlig det er. Da fikk man se små, uskyldige mennesker som kunne vært reddet dersom det hadde vært samarbeidet nok tverrsektorielt, også i kommunene. Jeg ønsker også å løfte fram at når regjeringen løfter det opp og ønsker å jobbe med dette tverrdepartementalt, sier det noe om at man løfter fokus og ser viktigheten av det. Det er vår oppgave å sørge for at også kommunene har det verktøyet, at også de må jobbe tverrsektorielt. Da representanten fra Arbeiderpartiet sto på talerstolen, refererte hun til sin hjemkommune, Skien i Telemark, hvor man jobber slik, og det gjør man i en rekke kommuner, men man må vise til «best practice». Andre kommuner bør også se og lære at det lønner seg å samarbeide. Det lønner seg å jobbe på tvers til det beste for barn og ungdom. Det gjelder selvfølgelig de sektorer som møter barn og ungdom, for at nettopp de varsler, jobber sammen og ikke har tette skott. For det er ingen tvil om at det i altfor mange år har vært tette skott mellom ulike sektorer. Man har på en måte jobbet med sitt og tenkt at det ikke er ens eget område. Jeg nevner Christoffer-saken nettopp fordi man ikke gjorde det der. Alle visste noe, men ingen sa noe. Det må ikke skje igjen. Det er klart at i sektorer der det er mennesker, kan det gjøres feil. Det skjønner vi alle, men vi må for all del unngå en ny Christoffer-sak. Igjen takk til interpellanten Bekkevold for å løfte en viktig debatt og et viktig tema. Jeg er helt sikker på at vi kommer til å diskutere dette mer i denne salen framover. Jeg ser fram til å samarbeide, og jeg tror alle partier har en intensjon om å forebygge i størst mulig grad.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Det er ikke tvil om at det er et viktig tema som debatteres her i dag, og jeg takker interpellanten, Bekkevold, for å ha reist en vanskelig, men viktig problemstilling. Det er for mange barn som opplever en svært krevende hverdag. Det er det viktig at vi tar på alvor. Å debattere saken i Stortinget betyr kanskje ikke så mye i øyeblikket, men det kan i hvert fall være med på å sette fokus på et viktig tema og gjøre at flere blir oppmerksomme på noe av det vi ser. Jeg tror en av de viktigste tingene vi har for å kunne lage gode ordninger som motvirker at barn utsettes for vold, er at det er et tilstrekkelig tjenestetilbud ute i kommunesektoren. Gjennom gode helsestasjoner, gode fritidsklubber, miljøarbeidere i skoler og barnehager går det an å se de ungene som har behov for hjelp. Det er viktig at det er tjenester som barnefamilier bruker, sånn at det er mulig å avdekke vold mot barn. I den forbindelse kunne det være interessant å høre statsråden reflektere litt rundt hvilke arenaer som er de viktige for å kunne avdekke at små unger mishandles. Jeg tror barnehager er svaret. Det er veldig mange som etterlyser oppfølging av bekymringsmeldingene vi ser. Hva skjer med bekymringsmeldingen når den er sendt inn til noen? Det ble satt i gang et program for å undersøke hvordan man fulgte opp bekymringsmeldingene, og derfor synes jeg det blir veldig feil at midlene til det programmet har blitt redusert betraktelig, for det var et viktig virkemiddel, som kunne bidra til at vi forsikret oss om at de bekymringsmeldingene som kommer inn, faktisk blir tatt på alvor og fulgt opp. Jeg skulle ønske at vi ikke behøvde å tro når det gjelder omfanget av vold mot barn. Derfor er det viktig at vi får gjennomført den omfangsundersøkelsen, sånn at vi får vite noe mer om hva det dreier seg om, og sånn at det blir lettere å porsjonere ut hjelpetiltakene. Jeg er glad for at statsråden bekrefter at programmet som handlet om å snakke med barn for å avdekke vold, og som ble satt i gang i forrige periode, videreføres. I denne sammenhengen er det da grunn til å spørre: Når programmet er videreført, men pengestøtten er kuttet – hvilke tiltak innenfor statsrådens portefølje er da fjernet for å få plass til nettopp det? Vi hadde også en god debatt i forrige sak, som for så vidt berørte det samme temaet. Statsråden hadde en interessant opplisting av hvilke tiltak som nå er satt i gang på barnevernsområdet i løpet av hennes tid i kontorene. Jeg må bare minne statsråden om at hun glemte en ganske viktig sak, som jo dessverre teller den andre veien. Det er kuttet som regjeringen gjorde i tiltak når det gjelder enslige mindreårige asylsøkere; det at kommunene nå får refundert bare 80 pst. og ikke 100 pst. av utgiftene. Det betyr at det blir vanskeligere for det kommunale barnevernet å sette i gang tiltak på andre områder. Det synes vi er sterkt beklagelig.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Det kan synes som om representanten Thomsen har oppfattet det slik at bokloven kun dreier seg om å ta vare på smal litteratur. Men en viktig grunn til å ha en boklov er at vi også skal ta vare på det norske språket. Hvilke tiltak ser representanten Thomsen for seg for å ta vare på det norske språket, nå som vi ikke skal ha en boklov?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Det var litt vanskelig å få tak i tråden i det Thomsen svarte nå. Han sier at det viktigste for å bevare det norske språket er å ha gode forfattere. Hvilke virkemidler ser Thomsen for seg for at man skal ha gode norske forfattere?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Jeg vil ta tak i det statsråden sa helt til slutt, om at det er en hypotetisk problemstilling, at dette ikke kan ha noen EØS-relevans, og hun viser til at det er gjennomført tre utredninger. Da er mitt spørsmål til statsråden: Er det utredninger som er gjort av regjeringen, eller baserer man seg utelukkende på utredninger som er gjort av andre? Og kan statsråden nå garantere at dette ikke er EØS-problematisk? Det må være ganske viktig, for når regjeringen stiller seg bak en unntaksforskrift, vil det jo ikke være regjeringen som får problemer hvis forskriften ikke passerer ESA, det vil være de som har inngått avtalen.
Mette Tønder (Høyre), 2014-05-27:
Først takk til representanten Stordalen for at han tar opp dette viktige spørsmålet, og takk til statsråden som følger opp på en utmerket måte. Det finnes vanskelige avveininger i spørsmålet som reises. Det å tvinge noen til å ta imot hjelp for å bli bedre omsorgspersoner er ikke uten dilemmaer. Men la oss tenke oss en liten familie – kanskje litt umodne foreldre, tre barn på rappen, noen samlivsutfordringer og en litt beskjeden evne til å sette barn og ikke seg selv først. Det begynner å hagle med bekymringsmeldinger – ikke vold, ikke slag, ikke spark, men sånn murr-i-magen-greier, hvordan en takler barn som er stresset, språkbruk overfor barn, opptreden og litt manglende empati. La oss si at denne lille familien fikk tilbud om hjelp, men sa nei, kanskje fordi barnevernet føltes som noe skummelt, eller at en ikke klarte å se barnas og sitt eget behov i alt annet som foregikk i livet akkurat da – altså en familie litt på randen, men ikke helt der ennå, barn som sårt trenger hjelp, men som ikke får det. Denne familien ville antakeligvis ha sklidd videre. Kanskje kunne det ha gått bra, men sannsynligheten for at barnevernet måtte inn senere, med de omkostningene det ville hatt for barna som måtte vente, er store. Hva hvis barnevernet kunne ha sagt at vi ser at disse barna trenger hjelp? Vi tror at foreldrene kan bli gode omsorgspersoner, med litt hjelp, og vi vil kreve å få komme inn med hjelpetiltak, fordi barna har rett til å få hjelp av oss når ikke de nærmeste får det til – altså et skifte fra foreldrenes rett til å si nei til barnas rett til å få hjelp. Hvis denne familien fikk hjelp, kanskje noe avløsning, et kurs om hvordan en takler barns løsrivingsfaser, en påminnelse om at i alt familieliv gjelder som hovedregel «barn først, foreldre etterpå», ville kanskje denne historien endt bra. Jeg har sett det fungere, jeg har sett familier snu og komme seg opp av dumpa, og jeg har sett barn få det bedre. Jeg er glad for at statsråden nå skal starte arbeidet med å gi dem som jobber sammen med disse familiene, det nødvendige verktøyet for å sikre barna.
Mette Tønder (Høyre), 2014-05-27:
Vi diskuterer en mørk side av samfunnet i dag, et tema jeg så gjerne skulle slippe å snakke om, slippe å mene noe om, slippe å vite noe om. Det skjærer i hjertet når jeg åpner en avis og ser en ny sak om et barn som er blitt mishandlet og drept, et barn ingen så, og ingen ante at hadde det grusomt. En av de verste, men også en av de beste, utstillingene jeg har sett, er «Hvis klær kunne fortelle». En av plakatene viser et bilde av en liten gutt med teksten: Han er god til å skjule følelsene sine, han vet de provoserer. Han er god til å gjøre kroppen slapp, det hjelper når pappa går løs på ham. Han er god til å beskytte hodet når han blir kastet i gulvet. Jeg kunne ha lagt til: Alt dette, alle disse evnene, tar han også med seg ut i verden, hvor andre ser ham – helsesøster, barnehagemedarbeidere, naboer. Men hvem tror det kan være sant? Hvem ser fordi de tror det, og sier ifra, så han kan få hjelp? I Dagsavisen for noen dager siden kunne vi lese om en tøff dame som jobbet i barnehage, og hun fortalte sin historie. Hun hadde meldt ifra til barnevernet om flere saker og etterlyste at flere måtte gjøre det samme. Siri Helen Søderberg, tidligere lærer, fortalte om sin «Christoffer-sak» til VG for en tid tilbake: En litt gutt som det heldigvis endte bra for. Grunnen til det? Jo, en ung lærer turte å stille spørsmålet til gutten som alltid sto alene i skolegården, og som fulgte opp når svaret viste seg å være mye verre enn ventet: Hvorfor står du her? Fordi jeg er redd for at pappa skal drepe storebroren min. Barnehager og skoler er blant de institusjoner som har lovpålagt meldeplikt, men som det sto skrevet i et innlegg: Institusjoner melder ikke. Det er det mennesker som gjør. Altså må vi som medmennesker ta den belastningen det er å si ifra hvis vi er bekymret. Jeg synes det er svært bra at interpellanten løfter dette vanskelige spørsmålet. Det er viktig at alle krefter jobber sammen for å se, hjelpe og forhindre at barn blir utsatt for vold og overgrep. Derfor er det gledelig at vi i den siste tiden nå har sett partiledere og statsråder løfte dette temaet. Alle partilederne fra samarbeidspartiene hadde et stort møte om vold i nære relasjoner for en tid tilbake. Statsråden har i dag fortalt oss om alt arbeidet som gjøres i regjeringen, og helseministeren og justisministeren har kommentert – og presisert – viktigheten av god bevissikring og raske domstolsavhør av barn. Dette temaet er noe av det viktigste vi kan jobbe med som politikere. Vi må tørre å se, tørre å tro, og så må vi jobbe sammen for å forhindre at barn må oppleve dette.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Det er en viktig sak vi debatterer her i dag. Det er en del avveininger, det er en del dilemmaer, men vi må tørre å ta diskusjonen. Barnevernssaker starter ofte med bekymringsmeldinger. Barnevernssaker starter ofte i skoler, i barnehager, på helsestasjoner og ikke minst via naboer. Når vi vet at disse som jeg nevnte nå, altså statlige institusjoner, kommunale institusjoner og naboer, opplever det som vanskelig å melde saker til barnevernet, da har vi en utfordring. Når vi vet at mange sliter der ute, og alle disse institusjonene sitter og ser på dette og fortsatt føler det vanskelig, er det ikke rart at familier kvier seg for å ta kontakt med barnevernet og kvier seg for å be om hjelp. De kvier seg for å be om den hjelpen de trenger i samarbeid med barnevernet, fordi de er redd for å havne på barnevernets lister, som det sies. Når Barneombudet mener at dette som representanten Stordalen tar opp, er en god, viktig og riktig løsning for mange barn, er det viktig at vi tar med oss dette videre i diskusjonen. Foreldre og barn skal selvfølgelig være med på å medvirke i egne saker, men de trenger hjelp. Men vi – og da mener jeg kommunene – må også ha muligheten til å hjelpe barna i hjemmet og ikke minst i nærmiljøet, som også er viktig for barn i den vanskelige situasjonen de er i. Det verste man kan gjøre, er å ta barna ut av nærmiljøet sitt og tvangsflytte dem når de er i denne sårbare og vanskelige situasjonen. Noen barn og familier trenger oppfølging også – kontinuerlig oppfølging, kanskje over lengre tid. Da er hjelpetiltak i hjemmet nødvendige og gode tiltak, slik jeg ser det, og ut fra de signalene man får utenfra. Det å styrke familien, at familien har tro på seg selv: dette kan vi mestre – det er kanskje bare det som skal til. Da må vi bruke all tid og kunnskap vi har, på barnas beste. Omsorgsovertakelse kan være noe av det verste som kan skje for barna og foreldrene. Vi må kunne si til oss selv at vi har prøvd å hjelpe foreldre og barn hjemme, kanskje brukt tiltak som kan være vanskelige, altså gjort avveininger ved dilemma. Dette må vi ta oss tid til å se på. Dette må vi kunne finne løsninger på, og da må vi ta hensyn til barna. Alt for barnas beste.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Jeg forstår på representanten at en ny lov – og ikke minst lover – er saliggjørende for det meste her. Bokloven er så viktig at den blir innført for den norske litteratur, for da kan man utgi smal litteratur. Da har jeg noen spørsmål til representanten: Hva er definisjonen på smal litteratur? Hva er det han ønsker å sikre i den forbindelse – om han bare kan si noe om det? Og hva er det med denne bokloven som gjør den så fantastisk, og hvilke andre bransjer ser han bør ha en fastprisordning som bokbransjen, når den er så saliggjørende? Det var to konkrete spørsmål.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Ja, det er riktig.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Jeg tror ikke at bokloven er det saliggjørende for at vi skal ha et godt norsk språk i litteraturen. Jeg tror det viktigste for litteraturen er at man har gode forfattere, som selger bøker, som skriver godt på norsk, og som får mulighet til å utvikle seg innenfor de områdene. Jeg tror også at man må få en ny diskusjon når det gjelder litteraturen. Det handler om moms på papirbøker og e-bøker. Vi ser konkurransen fra utlandet, fra engelske bøker – som jeg var innom i innlegget mitt. Det er der den store konkurransen er. Den greier man ikke å forhindre med en boklov når man har forskjellige prisnivåer, når man har en bransje som ikke er med og utvikler det elektroniske markedet, og når ungdommen nå bare automatisk laster ned engelske bøker på Pad-ene sine. Det tror jeg er den største konkurransen for den norske litteraturen.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Ja, jeg var vel inne på det. Jeg beklager hvis representanten mistet tråden, men jeg sa vel noe sånt som at det var viktig at de også selger mange gode bøker, altså selger bøker, at de tjener penger. Da utvikler man forfatterne videre. Når man ikke er med og utvikler det elektroniske markedet, og det er med på at de får muligheten til å selge bøkene sine også på norsk istedenfor at ungdommen nå laster ned på engelsk, vil det bli et begrenset salg av norske bøker. Hvis representanten mistet tråden en gang til, kan jeg godt gjenta det: Det er viktig at man er med i utviklingen, at man også kan være med på det elektroniske markedet, at man selger flere norske bøker, både på papir og elektronisk, altså e-bøker. På den måten tror jeg at man kan være med og styrke det norske språket.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2014-05-27:
Min saliggjøring begrenser seg nok litt når man ser at det nå kommer en ny avtale i bransjen. Bransjen har vært fornøyd med det før. De fikk en boklov, og nå er det tilbake til en avtale. For min del tror jeg at fripris og markedskreftene kunne ha styrt dette på en god måte videre. Litt i forlengelse av det jeg sa til Rigmor Aasrud om at dette nå er blitt et internasjonalt marked: Vi må prøve å få fokus på det norske markedet, og det gjør vi ved at vi gir norske forfattere mulighet til å selge mange flere bøker på flere plattformer.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-05-27:
Jeg vil takke statsråden for svar. Jeg synes det er veldig godt å høre at regjeringen har planer om å gjøre noe, og at hun også har tatt et initiativ til å jobbe på tvers av departementene. Det tror jeg er en riktig vei å gå. Jeg er klar over at det allerede finnes planer mot f.eks. vold i nære relasjoner, og den forrige barneministeren tok et veldig viktig initiativ som nå skal tas videre, om jeg forstår statsråden riktig. Dette er likevel et så viktig tema at jeg fortsatt vil si at en handlingsplan er nødvendig. Ja, vi har en handlingsplan mot vold i nære relasjoner, men vold og overgrep mot barn er et område som trenger et eget fokus, som har egne utfordringer, og som krever egne løsninger og tiltak. I en handlingsplan får vi løftet fram disse tiltakene, fordelt ansvar og forhåpentligvis også tidfestet gjennomføringen. Dette er viktig for å unngå at ansvaret pulveriseres, og at alle tenker at dette ligger på noen andres bord, og ikke på mitt. Så her må alle settes i sving, og da er det tydelig ansvarsfordeling som er viktig. Bare for å peke på en del ting som jeg synes er viktig å ha med i en slik handlingsplan, hvis det er slik regjeringen kommer til å konkludere: I en handlingsplan bør tiltak som f.eks. kompetanseheving hos helsepersonell, lærere og barnehagelærere ligge, for å oppdage mer. Vi trenger flere leger med kompetanse på å undersøke barn, raskere undersøkelser og avhør – og i dette en styrking av barnehusene – bedre oppfølging av familier i risikogrupper, med opplæring i f.eks. hva som kan skade et barn, og veiledning i hvordan man oppdrar barn, og selvsagt også en styrking av barnevernet med både kompetanse og ressurser. Igjen: Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg vil likevel våge den påstand at det er en handlingsplan vi burde få på plass, med en egen fokusering på barn, for her kreves det egne løsninger utover det som vi har liggende i dag.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-05-27:
Det er så mange barn som går rundt og er redde. De er redde hele tiden. De er redde små barn som frykter det som skulle være den tryggeste arenaen de kunne befinne seg på, nemlig hjemmet og omsorgspersonene der. Det må vi ta på alvor. Så hører jeg representanten Stordalen si at planer er én ting, men vi vil ha handling. Det er nettopp det som er poenget med en handlingsplan. Derfor står jeg fortsatt fast på at vi bør ha en handlingsplan som fokuserer på barn. Her kreves det egne løsninger, her kreves det egne svar. Det finnes så mange redde barn, og de fortjener at vi gjør alt vi kan gjøre for dem. Barn fortjener det beste de kan få. Derfor er jeg glad for at så mange deltok i denne debatten – at de fleste var her og uttrykte mye av den samme viljen. Jeg håper som sagt at dette ikke bare blir ord, men at det fører til handling. En handlingsplan står ikke i veien for det, snarere tvert imot. Det er det som er poenget med en handlingsplan. Jeg vil takke statsråden for de svarene hun har gitt og for det fokuset hun har på dette området. Jeg vet at hun også i forrige periode – da hun satt i familie- og kulturkomiteen – fokuserte på dette, og at hun tar det med seg inn i det arbeidet hun har nå. Jeg er også veldig glad for at man tenker tverrsektorielt, for det må vi gjøre i en sak som dette. Dette handler om helse, justis, familie, skole og barnehage. Derfor må vi ha tiltak som gjør at vi ser på tvers av disse sektorene. Jeg tror nok at vi vil få flere anledninger til å diskutere dette. Kristelig Folkeparti skal iallfall følge nøye med på hva regjeringen leverer, og vi er svært utålmodige etter å få til noe som gjør at vi kan se alle disse små redde barna.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-05-27:
Omsetning av bøker er et marked, men reguleringen av dette markedet er mer enn næringspolitikk. Det er litteraturpolitikk, det er kulturpolitikk, det er forvaltning av norsk språk, og det er forvaltning av norsk identitet. Forfattere skal ha gode arbeidsvilkår, og Kristelig Folkeparti vil at leserne skal ha et bredt tilbud av høy kvalitet. Jeg mener at bokloven ikke var godt nok egnet for å få til dette. Den var heller ikke godt nok egnet til å stimulere utviklingen i bransjen eller å sørge for innovasjon og sunn konkurranse. Men samtidig – og det er viktig – er ikke fripris veien å gå. Det er det heller ikke flertall for her på Stortinget. Fastprispolitikken er et bærende element i norsk litteraturpolitikk. Spørsmålet er da hvordan vi mest hensiktsmessig sikrer den fastprispolitikken og regulerer den framover. Bokbransjen og hele litteraturfeltet er i en omfattende omstilling, og en bransjeavtale vil, i større grad enn Boklöv – boklov – sikre en dynamikk som gjør at omstillingen skjer i takt med tidens utfordringer. Derfor er det riktig å trekke bokloven, etter Kristelig Folkepartis syn, og det er bra at en avtale er på plass. Avtalen skal reforhandles hvert annet år. Det er partene i bransjen som framforhandler en avtale. Samtidig vet partene at det er noen forventninger fra myndighetene om hva en slik avtale bør inneholde for at den skal unntas fra konkurranseloven. Det er selvsagt partene selv som først og fremst skal definere en avtale, men jeg regner med at det vil være god dialog mellom bransjen og regjeringen på dette. Det er helt legitimt – ja, jeg forventer det faktisk – at regjeringen har en aktiv litteraturpolitikk og bidrar til å stille noen velbegrunnede krav til bransjen. Vi må f.eks. kunne forvente at bransjen utvikler gode norske konsepter for digital omsetning av bøker, og at det gjøres tilgjengelig på en forbrukervennlig måte. Utviklingen på e-bokmarkedet er noe av det som det vil være naturlig å se nærmere på når ny avtale skal vurderes om to år. Kristelig Folkepartis posisjon er og har vært at verken fripris eller fastpris gjennom boklov er noen god løsning. Vi ønsker et fastprisregime gjennom en bransjeavtale, og derfor er vi glade for at nettopp dette er på plass nå. En boklov, slik de rød-grønne la opp til, er etter Kristelig Folkepartis syn for statisk. Markedet og betingelser endrer seg raskt, og det er viktig at utviklingen ikke fryses gjennom en lov, slik den forrige regjeringen la opp til. Over tid har litteraturbransjen fått støtte- og særordninger som bidrar til å gjøre den levedyktig. På mange områder har disse ordningene vært vellykkede. Det utgis mange gode bøker på norsk. Så godt som alle nordmenn leser bøker jevnlig, og det er med tiden utviklet et stort og omfattende nettverk av forhandlere. Dyktige bransjeaktører som forfatterforeninger, Forleggerforeningen og Bokhandlerforeningen har bidratt til å øke leselysten. Med en aktiv og offensiv litteraturpolitikk framover er jeg trygg på at vi kan styrke norsk litteratur og norske forfatterskap – også uten en boklov.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-05-27:
Vi følger selvfølgelig også nøye med på hva som skjer med en slik bransjeavtale i ESA. Det er et litt hypotetisk spørsmål foreløpig, men det er helt klart at da har vi en ny situasjon. Vi ønsker ikke fripris, vi ønsker fastpris, og det har vært hele vårt utgangspunkt. Vi mener allikevel at det ikke trygges utelukkende gjennom en boklov, og det handler rett og slett om at det er en veldig statisk måte å løse det på. Bransjeavtalen, slik vi har hatt nå gjennom flere år, og som nå er reforhandlet, har jo nettopp vært en sånn dynamisk avtale der bransjen ikke gjennom en lov, men gjennom en avtale kan utvikle seg videre. Det er den dynamikken Kristelig Folkeparti ønsker skal være der fortsatt, uten at det er snakk om å gi opp fastprisen. Men dersom det viser seg at dette ikke går gjennom i ESA, vel, da har vi en ny situasjon. Kristelig Folkeparti skal ta stilling til det da.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-05-27:
For det første tror jeg nok at når man har laget en ny bransjeavtale nå, har man også tatt hensyn til det som er krav fra ESA. Bransjeavtale har vi hatt tidligere. Det er inngått en ny bransjeavtale nå. Jeg tror nok at de hensynene man er nødt til å ta når det gjelder EØS-reglement, også er ivaretatt her. Jeg vil bare svare slik jeg gjorde på det forrige spørsmålet, at dersom det viser seg at dette faller i ESA, har vi en ny situasjon. For oss som er opptatt av litteraturpolitikk, opptatt av at vi skal ha et bredt utvalg, og opptatt av at fastprisen skal vare, vel, da får vi sette oss ned og se på dette på nytt. Det er Kristelig Folkeparti villig til.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-05-27:
Jeg mener dette på generelt grunnlag ved at en lov må oppheves og behandles på nytt – en må foreslå lovendring. Det tar tid. Det er en statisk måte å løse dette på. En bransjeavtale har et noe løsere og mer dynamisk preg over seg, hvor man også kan omstille seg ganske fort til den nye utviklingen og nye krav som stilles også til dette markedet. Derfor har vi vært skeptiske til å organisere dette gjennom lov. Men vi har sett at bransjeavtalen har vært en god løsning, og dette har bransjen selv tatt ansvar for. Jeg er ganske sikker på at det er den måten vi kan løse dette på også i framtiden. Men jeg vil si, som jeg har sagt i mine to forrige replikker, at dersom ESA ikke vil godta dette, da har vi en ny situasjon. Kristelig Folkeparti skal da sette seg ned og være konstruktive med hensyn til det.
Terje Breivik (Venstre), 2014-05-27:
Temaet som interpellanten tek opp, er ikkje enkelt, men like fullt veldig viktig. Omsorgsovertaking skal vera siste utveg. Me må ha eit regelverk som gjer det enkelt å arbeida ut frå minste-inngreps-prinsipp, som i praksis betyr at hjelpetiltak bør vera prøvde før omsorgsovertaking der dette vert vurdert som fagleg forsvarleg, som sjølvsagt òg er regelen i dag. Hovudregelen som me debatterer i dag, barnevernslova § 4–4, er at hjelpetiltak er frivillige og krev samtykke frå foreldra. Følgjene av manglande samtykke kan føra til at det går lang tid før barnet får hjelp, og at omsorgssvikta må verta alvorleg før barnevernstenesta får gjort noko. Det er eit dilemma. Når foreldra nektar å ta imot hjelp, er det òg vanskeleg for barnevernstenesta å koma i posisjon. Ofte er ein heilt avhengig av godt samarbeid med foreldra. Effekten av tiltak for barn mot viljen til foreldra vert derfor mindre. Etter dagens lovgjeving kan fylkesnemndene påleggja gjennomføring av to typar hjelpetiltak: opphald i barnehage eller anna eigna dagtilbod for barnet og tilsyn i heimen. Har barnet særskilt behov for hjelp, har barnevernet plikt til å tilby hjelpetiltak i heimen. Det er behovet til barnet som er og skal vera avgjerande. Ved at foreldra kan nekta dette vert rettsstillinga til barna svekt. Dilemmaet botnar i at eit eventuelt pålegg om hjelpetiltak medfører eit unntak frå prinsippet om frivilligheit, som føresegna elles lyder på. Derfor må òg, som ministeren sa, frivilligheit og godt samarbeid med foreldra alltid forsøkjast først, slik lova òg er meint. Raundalen-utvalet føreslår i NOU 2012: 5, Bedre beskyttelse av barns utvikling, at dette vert utvida til andre hjelpetiltak, og NOU-en har ei rekkje punkt for eit betre barnevern, som må realitetshandsamast og følgjast opp. At fylkesnemndene skal kunna påleggja fleire typar hjelpetiltak, er berre eitt av mange tiltak i utgreiinga. I regjeringsplattforma til Høgre og Framstegspartiet står det: «Barnevernet må få større adgang til å gi nødvendige hjelpetiltak, også uten samtykke der det er nødvendig for å forebygge omsorgsovertagelse.» Det er viktig å klargjera at det ikkje berre er barnevernstenesta som skal ha dette mynde, men at kompetansen skal liggja i fylkesnemndene. Statistikken er dyster for barn under offentleg omsorg. At det går dårleg for så mange som sju av ti barn ifølgje ein NOVA-rapport, seier noko om at me ikkje når fram med rett hjelp til rett tid for barna. Fleire barn meiner òg at barnevernet burde ha hjelpt dei tidlegare. Venstre støttar tilrådinga frå Raundalen-utvalet om at fylkesnemndene skal få høve til å påleggja fleire hjelpetiltak, men vil presisera òg frå denne talarstolen at alle utvegar for å etablera samarbeid og frivilligheit rundt hjelpetiltak må vera prøvde. Det er å setja barnet først.
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2014-05-27:
Frihet er et veldig sentralt begrep i kulturpolitikken til Høyre. De som i dag – som representanten Grande også var inne på – står utenfor den eksisterende bokavtalen, har valgt å gjøre det frivillig. Det er nær 20 pst., og det er alle typer forlag – små forlag, store forlag, enkeltpersonforetak – men de har uansett av ulike grunner valgt å stå utenfor avtalen som gjelder i dag. På hvilken måte tenker Grande at de vil få det bedre ved å tvinges inn under en boklov?