Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Jeg vil innlede med å si at jeg skal ikke bruke hele taletiden på 15 minutter. Jeg vil vise til at det samlede skatteopplegg og alle hovedlinjer i partienes budsjettforslag ikke er tema for debatten. Jeg skal derfor ta for meg de konkrete lovendringsforslagene som er en del av Fremskrittspartiets samlede budsjettopplegg, og vil følgelig ikke gjøre rede for alle de overordnede prioriteringene. Fremskrittspartiet legger til grunn at inntektsfordelingen i samfunnet først og fremst skal være et resultat av den enkeltes arbeidsinnsats, og vil ikke endre denne inntektsfordelingen gjennom progressiv beskatning. Fremskrittspartiet mener at progressiv beskatning er spesielt urettferdig overfor personer som har satset mye tid og penger på egen utdannelse. Fremskrittspartiet vil derfor på sikt fjerne all statsskatt på inntekt og som en begynnelse på dette innføre personbeskatning ut fra en flat prosentsats for alle med bunnfradrag i form av fradrag i utlignet skatt. Det mest akutte problemet i inntektsbeskatningen er imidlertid nå at selv lave inntekter beskattes hardt. Fremskrittspartiet vil derfor gå inn for at alle får en god skattelette ved at personfradragene foreslås økt vesentlig i vårt primære budsjettforslag, til henholdsvis 35 000 kr i skatteklasse 1 og 70 000 kr i skatteklasse 2. Vi vil under voteringen her i dag også støtte forslaget fra Arbeiderpartiet og sentrum om å øke nedre grense for minstefradraget til 30 600 kr. Dette er et forslag som går i samme retning som Fremskrittspartiets opplegg. Når Fremskrittspartiets skattepolitikk er gjennomført – og den dagen vil komme – vil færre mennesker være avhengig av sosialhjelp og andre smuler fra de offentlige hender. En enkel måte å bekjempe fattigdom på er å avskaffe den fattigdommen som skyldes skattetrykket. Næringslivets rammevilkår er og har vært en kjernesak for Fremskrittspartiet. Budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrum betyr at næringslivet har fått færre politiske venner. Venstre – som i det minste ganske klart har uttalt en næringspolitikk, og som ønsker å fremstå som næringslivets forsvarer – har skapt seg nok et problem. Budsjettavtalen gir verre rammevilkår for næringslivet. Vi kan bare takke Venstre for følget og ønske god tur videre – ut av Stortinget! For ganske nøyaktig ett år siden i den tilsvarende debatten sa jeg følgende: «Fremskrittspartiet er svært glad for å ha medvirket aktivt til at samtlige av disse angrepene på næringslivet nå er slått tilbake gjennom den budsjettavtalen som er inngått mellom de fem borgerlige partier.» De angrepene jeg snakket om, er til dels de samme angrepene som Arbeiderpartiet nå har dyttet på sentrumspartiene: skjerpelser i rederibeskatningenskjerpelser i delingsmodellenøkt elavgiftnye avgifter på fyringsoljeøkte motorvognavgifter osv. osv. I år må jeg derfor si at jeg er svært lei for at det har vært fullstendig uaktuelt for sentrum å snakke med Fremskrittspartiet og Høyre om å gi næringslivet trygge og stabile rammevilkår – som Venstre ynder å si. Den såkalte blokkuavhengigheten har nemlig den pris at det ikke er mulig for noen å forutsi næringslivets rammebetingelser i Norge fra det ene året til det andre. Blokkuavhengighet betyr ganske enkelt at regjeringspartiene ikke har noen retning på sin politikk i det hele tatt. Sentrum har opphøyet det til et prinsipp å ikke mene noe selv, men å la seg styre – først av den ene, og så av den andre. Blokkuavhengighet er å balansere på toppen av et gjerde for så å ramle ned, først på den ene siden, og så klatre opp, og ramle ned på den andre siden. Når man ramler så mye som denne regjeringen gjør, må man slå seg mye. Regjeringen virker imidlertid såre fornøyd. Altså er blokkuavhengighet noe mer enn ikke å mene noe selv, det er en ny form for politisk masochisme. Jeg vil så knytte enkelte bemerkninger til andre deler av skatteopplegget som er omtalt i innstillingen. Fremskrittspartiet bad i fjor Regjeringen om å påskynde arbeidet for å gi fradrag for bidrag til frivillige organisasjoner. Vi mener at det forslaget til regelverk som nå er fremmet, er godt. Jeg vil imidlertid løfte fram en liten detalj som jeg synes det er pussig at det ikke er mulig for flertallet å få rettet opp. I § 6-50 første ledd bokstav f er det ramset opp tre formål som kan tilgodeses med skattefrie gaver: miljøvern, naturvern og dyrevern. Når så Fremskrittspartiet – av alle – foreslår å inkludere kulturvern i oppramsingen, er det bare Høyre som hopper på. Vennligst forklar meg hvorfor det ikke er sentrumspolitikk, eller for den saks skyld sosialdemokratisk politikk å gi et håndslag til bevaring av vår kulturhistorie. Så til noe ganske annet: Fremskrittspartiet mener at det er viktig å oppmuntre arbeidstakerne til å bli medeiere i egen bedrift, og legger til grunn at det er en bredt forankret politisk målsetting å legge til rette for et slikt eierskap. Vi fremmer derfor forslag om at det selvfølgelig må bli slik at opsjoner ikke skal beskattes før man med sikkerhet vet at opsjonen har en virkelig verdi. Beskatning på utstedelsestidspunktet er i realiteten en beskatning av verdier som kan være null, og hemmer kraftig arbeidstakernes anledning til å bli medeiere i egen bedrift. Fremskrittspartiet er opptatt av de eldres vilkår i Norge, og ser med undring på at sentrumsregjeringen for tredje gang – av tre mulige forsøk – forsøker å redusere særfradraget for alder i skatteligningen. Tredje gangen gjelder tydeligvis. Denne gangen lykkes de i samarbeid med Arbeiderpartiet. Dette er et strålende eksempel på blokkuavhengighet. Først økes særfradraget med flere tusen i samarbeid med Fremskrittspartiet, deretter reduseres særfradraget i samarbeid med sosialistene. Slik går det når vingling er et politisk prinsipp. At Kristelig Folkeparti tør å framstille seg som småbarnsfamilienes parti, blir det formodentlig en snarlig slutt på. Reduksjon i forsørgerfradraget, som attpåtil var fullstendig fjernet av Kristelig Folkeparti-regjeringen, og reduksjon i barnetrygdens satser, betyr i klartekst for trebarnsfamilien med barn under 16 år, et tap på ca. 5 000 kr i året – netto. Det er nesten unødvendig å si at Fremskrittspartiet går inn for å beholde både forsørgerfradraget uendret og barnetrygdens satser ubeskåret. Fremskrittspartiet har fått med seg at sentrumsregjeringen er opptatt av levende bygder. To vesentlige forutsetninger for at folk bor på bygda, slik som jeg gjør, er at vi har råd til å ha en bil, og at vi har råd til å arbeide – det er ikke alle som har den samme muligheten som jeg, og sitter på Stortinget – og i tillegg at vi har råd til å pendle til jobben, som gjerne er i byen og ikke på bygda. Det er derfor ingen som helst logikk i at sentrumsregjeringen tvinger igjennom skatteskjerpelser for pendlere i tillegg til at bilene blir dyrere. Vi som bor på bygda og skaper levende bygder, setter pris på å få lov til å legge grunnlaget for livet på bygda selv. Det er mange av oss som helst vil slippe å bli fratatt det lille vi karrer til oss i skatt, for deretter å få det tilbake som øremerkede overføringer som vi ikke har bedt om. Til slutt må jeg få lov til å si at de aller fleste fradragsordninger vil være unødvendige etter at vi trinn for trinn har innført Fremskrittspartiets skattesystem, og samfunnet vil være spart for en rekke jurister, skatterådgivere og ligningsfunksjonærer som heller kan settes til samfunnsgagnlig arbeid. Imidlertid må vi innenfor det fradragssystemet vi har, legge stor energi i å sørge for at fradragene er riktige og rettferdige sett fra vårt politiske ståsted. Jeg vil få lov til å ta opp de forslagene Fremskrittspartiet står alene om, og de forslagene som Fremskrittspartiet fremmer sammen med andre partier.