Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-11:
Da Arne Kielland i 1971 i en interpellasjonsdebatt tok opp den urimelige bestemmelsen i straffeloven om at homofili var forbudt, syntes Stortinget at han var en modig mann. Og det er egentlig det rare når man i dag leser den debatten, hvor modig og framtidsrettet han var, og hvordan han torde å stå opp og slåss mot diskriminering. Dette er nå 37 år siden, og jeg synes egentlig at hele historien om likeverd for lesbiske og homofile er en oppmuntrende historie. For den viser at samfunnet har forandret seg i veldig stor grad fra endringen i straffeloven da forbudet ble opphevet i 1972 - det gjaldt ikke for kvinner, for kvinner hadde ikke seksualitet på den tiden(munterhet i salen) (munterhet i salen) Fram til 1977 var det en sykdomsdiagnose å være homofil i Norge. Så fikk vi partnerskapsloven, og jeg var en av de stortingsrepresentantene som ble valgt inn i 1989, som var med på å fremme det første forslaget til partnerskapslov. Det var ikke noen lett fødsel. Forslaget var gjennom flere skarpe voteringer i Stortinget. Først var det en skarp votering om hvorvidt det i det hele tatt skulle oversendes til Regjeringen, og så ble det til slutt vedtatt med én stemmes overvekt i Lagtinget. I Lagtinget den gangen sa stortingspresident Jo Benkow: «Jeg ser på mange måter dette utkast til partnerskapslov som en slags høysang til kjærlighetslivet innenfor den ekteskapelige ramme - sånn virker det på meg. » I dag er det gledelig at denne partnerskapsloven, som var en parallell til ekteskapsloven, men ikke fullt ut - ikke når det gjaldt homofiles og lesbiskes forhold til barn, og ikke når det gjaldt kirkelig vigsel - nå erstattes med det som er full likestilling. Det er en gledelig historie om at det går an å slåss for likeverd. Det er en historie om at mennesker som var helt usynlige da jeg vokste opp, nå er synlige. Det er en historie om at ungdom som lurer på hvem de er, nå har voksne forbilder som tør å stå fram, er rette i ryggen, mener masse rart, er homofile eller lesbiske og vet at de har det samme likeverdet. Det som er skummelt med debatten i dag, er den måten de som stritter imot i siste sving, bruker barn på. For det vi vet om barn som vokser opp med homofile eller lesbiske foreldre, er at de har det akkurat like fint eller like dårlig som andre barn. Men de kan ha ett problem i tillegg, og det er den diskrimineringen og de fordommene som kan komme fra voksne som ikke tar oppgjør med sine egne fordommer, og heller ikke tenker seg om når de snakker om barn. De som nå har vært oppe på talerstolen og i mange innlegg har snakket om «disse barna », de som i den offentlige debatten har snakket om produserte barn som om dette var en produksjon som vi må gjøre alt vi kan for å begrense, vil jeg be om å tenke seg om. Det finnes mange barn i Norge, og selv om Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti gjerne vil at Stortinget skal vedta at de har én biologisk mor og én biologisk far som skal elske hverandre til evig tid, er ikke virkeligheten sånn for barn. Og det gjør ikke noe, hvis ikke noen bestemmer seg for at de skal diskrimineres. Det vi gjør i dag, er å innføre en lov i Norge der vi sier at to homofile foreldre er like bra som to heterofile foreldre. I dag har vi en lov som sier at én homofil forelder er ok, men to er ikke dobbelt så bra, det bør være forbudt. Det vi gjør i dag, er å øke barns mulighet til å få kjennskap til sitt biologiske opphav, hvis de synes at det er viktig på et tidspunkt i livet. For øvrig er det viktigste vi gjør i dag, den siste runden i verdikampen som dreier seg om å sørge for å si at i Norge er man likeverdig uansett hva slags kjærlighet man føler.