Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Det ser ut til at det blir min lodd her i livet å påpeke at Fremskrittspartiet også i denne innstillingen har fremmet forslag som ville ha ivaretatt skolepengeproblematikken. Men Høyre har gått imot det også. Høyere utdanning, en spydspiss i norsk kompetanse – er det virkelig slik dette landskapet er? Er «en spydspiss i norsk kompetanse» noe som også kan ha gjennomtrengende virkning i et globalisert samfunn? Vi står overfor rasjonalisering, effektivisering og kompetanseheving som viktige komponenter i Mjøs-utvalgets innstilling, som vi behandler som en melding fra Regjeringen i dag. Fremskrittspartiet har i debatten om utdanning i Norge holdt en meget klar og konsistent profil, fra seksåringen til doktoranden. All vår politikk er konsentrert om kvalitetskriterier, brukermedvirkning, fullfinansiering og enkle organisasjonsmodeller og strukturer knyttet til heltidsstudenten og til forskning av høy internasjonal standard. Men en innføring av prinsippet om kvalitet betyr tydeliggjøring av ansvar, en avdekking av hvor i kjeden kvalitetsprinsippet ikke blir godt nok ivaretatt, og en tydeliggjøring av maktstrukturen som ligger i den enkelte institusjon og institusjonenes organisasjonspartnere. Jeg vil vise til min replikk til representanten Lønning i sted. Vår politikk dreier seg om internasjonalisering på et høyt internasjonalt nivå. Studiefinansieringen er for meg kanskje et av de viktigste grepene i denne reformen, for uten studenter har vi faktisk ikke én høyskole igjen, og uten studenter har vi heller ikke bruk for universiteter, for vi kan kalle det «forskningsinstitusjoner». Studenten blir derfor i realiteten «krumtappen», verken mer eller mindre, i forhold til professorer, amanuenser eller andre. Når det gjelder studiefinansiering, har Fremskrittspartiet i flere år hatt en klar profil, både i programmer og i praktisk politikk. Denne profilen blir videreført. En innsatsstyrt finansiering av offentlig høyere utdanning forutsetter etter vår mening at vi revitaliserer heltidsstudenten, som nærmest er et fraværende fenomen i dag. Dette forutsetter en kostnadsnorm som gir tilfredsstillende muligheter til å studere på heltid. Fremskrittspartiet er fullt klar over at de andre partiene i 1975 enstemmig vedtok å knytte kostnadsnormen for studenter til industriarbeiderlønnen. Dette har medført at en heltidsstudent har hatt en totalinntekt på ca. 65 000 kr pr. år fram til vedtaket i dag. Jeg tror ikke at noen kan hevde at 1975-vedaket er blitt innfridd av de andre partiene. Derfor ønsker Fremskrittspartiet å knytte studentenes inntektsutvikling til grunnbeløpet i folketrygden. Denne tilknytningen vil sikre studentene årlige justeringer via trygdeoppgjøret, og i en samvirkeform kanskje også hjelpe pensjonister ut av en knipe med underreguleringer av pensjoner. Men vårt forslag, som etter vår mening er meget bra, får ikke flertall fordi – ja, det får en spørre de andre partiene om. Fremskrittspartiet har også tatt innover seg det faktum at studenter en dag er ferdig utdannet og skal inn i en etableringsfase. Hva dette innebærer, viser alle avskrivningene som gjøres av Lånekassen over tid. Dette ønsker vi å motvirke. Derfor fremmer vi forslag om at avdrag på studielån behandles på lik linje med renter i forhold til ligningsloven. Forslaget alene vil medføre at alle studenter, uavhengig av stipendets størrelse, vil få et skatteregulert stipend på 28 pst. av avdragene hvert eneste år. Nettopp på grunn av denne helhetlige tenkning kan Fremskrittspartiet gå inn for et studielån med konvertering av eksamensresultater til stipend, uten at det vil gi dårligere resultater for svake grupper eller for studenter som i en periode ikke har mulighet til å følge opp så tett som de burde. Det er grunnen til at vi ikke kan støtte de andre borgerlige partienes forslag om lån, 30 pst. fast stipend i studietiden, i tillegg til en innsatsstyrt stipendordning på 10 pst. Når det gjelder utenlandsstudentene våre, ønsker vi dem lykke til, og gir alle som tar hele studier i godt kvalifiserte fagmiljøer, et løfte om å følge deres inntektsutvikling med argusøyne. Det vil over tid tvinge seg fram en erkjennelse om et globalt akkrediteringssystem. Fremskrittspartiet tror at et slikt system, hvor Norge er nødt til å delta på lik linje med alle andre institusjoner i verden som vil bety noe, vil gagne dem som studerer full tid utenfor landets grenser. Vi vil ha en dekning av skolepenger for disse via internasjonale avtaler, ikke via bilaterale avtaler mellom institusjoner som gjerne samarbeider best med dem som er lik en selv. Vi vil fortsatt arbeide intenst for å få flertall – med materielt innhold – for å ivareta markedenes valutasvingninger over tid. Videre har Fremskrittspartiet arbeidet mye for likestilling mellom de offentlig eide og de privat eide utdanningsinstitusjonene i Norge. Det er etter vår oppfatning et «skrudd» system når høyt akkreditert utdanning, som kun blir gitt ved én privat høyskole, blir kalt et supplement. Alle de spørsmålene som det er bred enighet om, er allerede kommentert i det vide og det brede. Kritikken mot statsråden har vi hørt. Jeg skal ikke bruke dyrebar tid på å gjenta noe av dette, men vil i stedet konsentrere meg om våre primære standpunkt og vår politikk. Fremskrittspartiet er alene om å fremme forslag om en treårig bachelorgrad, basert på en ordning med tre semestre pr. kalenderår. Grunnen til dette er meget enkel og bygger på det faktum at Norge, i likhet med USA, ikke har tilstrekkelig kvalitet og spesialisering i sine grunnutdanningsløp. Manglende kunnskaper her må kompenseres med en lengre utdanning, og en ordning med tre semestre vil i realiteten – for dem som kan regne – bety en tradisjonell fireårig bachelor, som de har i USA. Når mange hevder at dette vil hindre både forskning og internasjonalisering, faller disse standpunktene på sin egen urimelighet. USA er ikke hindret av sin fireårige ordning, heller ikke Australia, hvor tresemesterordningen blir praktisert flere steder. Fremskrittspartiet vil likestille all kvalitativt god høyere utdanning økonomisk ved at pengene til opplæring følger studenten, uavhengig av hvor studiene foretas, så lenge de har et kvalitativt godt innhold. Dette er en av grunnene til at Fremskrittspartiet over tid, og spesielt i forhold til Mjøs-utvalgets innstilling, har lagt stor vekt på et uavhengig akkrediteringsorgan. Det skal være et organ som skal ha ansvar for å sikre kvalitet, evaluere, tildele og trekke tilbake godkjenning av institusjoners opplæringstilbud. Dette er spesielt viktig når institusjonene selv, også på høyskolenivå, får ansvaret for å opprette og nedlegge fag innenfor en treårsramme. Det er beklagelig og leit at flertallet ikke har sett ut over sin egen nesetipp og derfor helt ukritisk følger Mjøs-utvalgets innstilling, som vi for øvrig støtter subsidiært som det nest beste. I denne sammenheng er det viktig å merke seg merknadene i innstillingen med henvisninger til geografisk spredte institusjoner. Jeg tenker på Agder, jeg tenker på Rogaland, jeg tenker på alt som har blitt sagt om Nord-Norge, og jeg tenker på innlandsuniversitetet – hva nå det måtte være for noe rart. For Fremskrittspartiet er det kun kvalitet på utdanningen som er viktig. Jeg vil nevne ett eksempel som i forhold til kvalitet står trygt og godt på egne ben, og det er Høgskolen i Stavanger. Den driver et meget godt arbeid innenfor olje og oljerelatert undervisning og forskning, i tillegg til spesialpedagogikk med lese-, skrive- og atferdsforskning, og har antakeligvis et av landets aller ypperste miljøer. Ledelse og organisering er viktigere og viktigere også innenfor denne sektoren. Derfor vil Fremskrittspartiet at «universiteter, høyskoler og disses randsoneselskaper omdannes til selvstendige rettssubjekter». Vi er direkte uenig i modellen om forvaltningsselskaper med utvidede fullmakter. Disse har vist seg å være en dårlig løsning innenfor helsesektoren, og vi forstår ikke hvorfor noen kan tro det vil være så veldig mye annerledes for høyere utdanning. Vi vil videre ha eksternt flertall i styrene ved høyere utdanningsinstitusjoner, med en hensiktsmessig og forsvarlig representasjon av studenter, vitenskapelig ansatte og andre faggrupper. Det er videre viktig at det eksterne flertall ikke blir en partiideologisk øvelse, men de som oppnevnes, bør være personer med bred kompetanse og høy legitimitet. Modellen utvikles videre ved at styrer ansetter administrative ledere etter prinsippet om tidsbegrensede engasjementer. Fremskrittspartiet vil likevel hevde at styret fritt kan reengasjere disse dersom det er ønskelig for styret. Fremskrittspartiet vil videre at alle norske utdanningsinstitusjoner skal stilles likt med tanke på finansiering og godkjenning. Fremskrittspartiet har også fremmet forslag om skatteincentiver, som jeg viste til i en replikkordveksling, men som vi dessverre heller ikke får flertall for. Fremskrittspartiet viser også til at vi har et stort erfaringsmateriale med nettopp innsatsstyrt finansiering innenfor helsevesenet. De gode prinsippene bør derfor uavhengig av hva man er uenig i i forhold til enkeltord eller ikke, kunne anvendes på høyere utdanning. En slik innføring vil gi en tredelt finansieringsmodell, noe alle er enige om – basisfinansiering, egen forskningspott og finansiering av opplæringen. Fremskrittspartiet mener også at erfaringene fra helsevesenet vil kunne ivareta dette at én student ikke nødvendigvis betyr én sum penger. De forskjellige studieløpene koster forskjellig, studenter er forskjellige – noen krever mindre, andre krever mer. Her er det rom for store variasjoner. Vi må bruke den kunnskapen vi har til å få nettopp disse variasjonene i en innsatsstyrt finansieringsmodell. Vi fremmer derfor et forslag om at det innføres en innsatsstyrt finansiering også innenfor høyere utdanning. Det er mer enn underlig at dette forslaget ikke får flertall, men sånn er livet. Den siste tiden jeg har til disposisjon, vil jeg bruke på en annen sak som ligger meg på hjertet, «Grønt universitet». Venstre fremmet for en tid tilbake et Dokument nr. 8-forslag som hadde i seg prinsippet om å slå sammen Veterinærhøgskolen i Oslo, med avdeling bl.a. i Sandnes, og Landbrukshøgskolen på Ås for å få et grønt universitet. Som Akershus-politiker synes jeg det lå veldig mye positivt for Akershus i forslaget, men som stortingspolitiker er jeg veldig redd for at miljøene ikke ubetinget vil nyte godt av dette. Vi skal ikke glemme at forskning rundt havbruk, forskning rundt matvaresikkerhet, forskning rundt komparativ medisin, som blir mer og mer viktig også for humanmedisinen, i det vesentlige blir utført i et samarbeid mellom høyt kvalifiserte veterinærer og forskere innenfor andre felt på våre humansykehus, institusjoner m.m. Ved å flytte Veterinærhøgskolen til Ås ville disse helt klare berøringspunktene bli svekket dramatisk. Videre ville man ha skapt en situasjon som man overhodet ikke har diskutert her i forhold til landbruksproduksjonen på Ås, og det går på de epidemiologiske forholdene ved sykdommer som sprer seg i besetninger. Og Norge har jo rimelig god kjennskap til hva som skjer både ved kugalskap og munn- og klovsyke nå, så kanskje det, også ut fra slike betraktninger, ikke er så lurt. Fremskrittspartiet støtter derfor forslaget om å utrede dette nærmere. Jeg tar opp forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen.