Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Jeg vil begynne med å ta opp Fremskrittspartiets forslag til fastsettelse av rammer for bevilgninger over statsbudsjettet for 1999. Fremskrittspartiet tror at de fleste mennesker vil og kan ta ansvar for sitt eget liv. Derfor respekterer vi også enkeltmenneskets rett til å bestemme over eget liv. Siden vi tror at folk klarer å treffe gode beslutninger på egne vegne, trenger vi heller ikke et system hvor politikerne bestemmer over dem og alle deres gjøremål. Hvorfor skal det norske folk betale skatt og avgift på hver eneste ting de foretar seg? Ja, hvorfor skal f.eks. bensinprisen i oljeproduserende Norge være høyest i Europa? Det skjønner ikke Fremskrittspartiet, og vi har derfor i vårt alternativ foreslått å redusere bensinavgiften med 2 kr pr. liter. Vi har i vårt alternative budsjett foreslått skatte- og avgiftslettelser på 25 milliarder kr, og det betyr en kraftig omfordeling av penger og større handlefrihet for enkeltmennesket. Ikke minst betyr det at staten får mindre penger å sløse bort på unødvendige oppgaver. Jeg har registrert at våre politiske motstandere i både Arbeiderpartiet og Høyre trekker litt på smilebåndet av Fremskrittspartiets alternative budsjett og kaller oss både rabiate og uansvarlige. Høyres Børge Brende har sågar uttalt at han ville bruke vårt alternative statsbudsjett mot oss i valgkampen. Ja, det er han i så fall ikke alene om, for de fleste partiene velger å drive valgkamp mot Fremskrittspartiet i stedet for å snakke om sin egen politikk. Jeg skjønner at det er vanskelig for andre partier, som har grodd fast i vanetenkning rundt statsbudsjettbehandlingen, å se at det faktisk er mulig å gjøre større endringer over statsbudsjettet enn de selv klarer. Men vi har aldri lagt skjul på at med våre prioriteringer vil enkelte ting måtte vike. Det er realt, og det er ærlig, å erkjenne at ikke alle budsjettposter i budsjettet står på samme prioriteringsnivå. Vi prioriterer de oppgavene vi mener må løses av det offentlige, og deretter gir vi folk og næringsliv penger tilbake gjennom skatte- og avgiftslettelser, slik at de selv kan ta hånd om de ytelser de måtte ha behov for. Det er åpenbart ikke god musikk i Høyres og Arbeiderpartiets ører at f.eks. opera ikke er en prioritet sett med Fremskrittspartiets øyne. Selvfølgelig blir operabillettene dyrere hvis subsidiene fjernes, men hvorfor skal hele det norske folk betale for noe som bare et lite mindretall benytter seg av? Hvorfor er det så galt å betale mer for operabilletten når man har mer å rutte med fordi man sitter igjen med mer penger gjennom skatte- og avgiftslettelser? Det er litt forstemmende at politikere flest er så opptatt av at staten skal drive med så utrolig mye rart at de ikke har penger til å finansiere de oppgaver som er viktigst for oss alle. Fremskrittspartiet velger å prioritere de oppgavene vi har gått til valg på, og vi har aldri prøvd å late som vi skal være minst like god som de andre partiene til å sløse med skattebetalernes penger. Skal vi få bort helsekøene, ja da må vi gjøre noe med det – ikke bare prate om det. Da må vi stykkprisfinansiere mer, og vi må sørge for at vi får mest mulig behandling for hver krone vi investerer i helsesektoren. I en overgangsfase betyr det at vi også må bevilge mer penger. Skal vi redusere kriminaliteten og gjøre folks hverdag tryggere, må vi gjøre noe med det også. Vi må ikke bare prate om det. Hva hjelper det bare å snakke om forebyggende arbeid når folk blir plaffet ned på åpen gate, fullstendig umotivert? Det første vi må gjøre da, er nettopp å styrke sikkerheten gjennom mer politi, som ikke minst befinner seg der hvor volden blir begått. Hva er poenget med å nyutdanne mange politifolk hvis vi ikke bevilger nok penger slik at de har en jobb å gå til når de er ferdig utdannet? Når vi har gjort det, kan vi begynne å snakke om forebyggende arbeid. Men jeg reagerer på at en drøss med politikere bruker mer tid på å forstå de kriminelle enn på å gjøre færre mennesker til offer for kriminaliteten. Derfor velger Fremskrittspartiet å satse mer penger på disse områdene fremfor å klatte litt rundt til alle formål. Så til diskusjonen om innstramminger i budsjettet. Hvem har sagt at grensen for et forsvarlig statsbudsjett går ved en innstramming på 9 milliarder kr? Vi ser at det allerede strammes betydelig inn i næringslivet, og det er allerede strammet betydelig inn i folks vanlige forbruk fordi rentenivået er så altfor høyt. Arbeiderpartiet har i den senere tid forsøkt å skape et inntrykk av at det bare er de som kan styre norsk økonomi godt. Ja, når ble Thorbjørn Jagland så spesiell at han kan styre utviklingen i oljeprisen, som faktisk er en av hovedårsakene til at vi har høy rente i Norge? Hvorfor snakker Arbeiderpartiet så mye om innstramminger når de samtidig er opptatt av å hindre økt arbeidsledighet neste år? Det er faktisk slik at innstramminger betyr færre arbeidsplasser. Det er grunn til å minne om hva som skjedde med norsk økonomi på slutten av 1980-tallet under Gro Harlem Brundtland, da vi også strammet inn for mye i en vanskelig tid. Da ble problemene forsterket, og det gikk ganske galt med økonomien. Så er det noen som har påstått at Fremskrittspartiet ikke vil syne kuttene sine, men det er ikke riktig. De er offentlig tilgjengelig. La meg redegjøre for noen av våre kutt. Vi reduserer partistøtten fordi vi mener de politiske partiene skal være avhengig av velgernes gunst, ikke av deres skattepenger. Og Fremskrittspartiet vet faktisk litt om hvordan det er å kjempe seg fram i kampen mot etablerte partikolosser uten selv å ha penger. Det går, klart det går! Man skal ikke være avhengig av subsidier for å kunne drive valgkamp på en troverdig måte. Vi reduserer pressestøtten fordi vi ønsker en fri og selvstendig presse som er uavhengig av offentlige subsidier. Vi reduserer u-hjelpsbudsjettet fordi vi mener at den tvungne skattebetalerfinansierte u-hjelpen i altfor stor grad ikke fungerer etter hensikten. U-hjelp er ikke blitt hjelp til selvhjelp, som man mente det skulle være, men det er blitt pengesløsing som ikke bringer mottakerlandene til en ønsket utvikling. Vi mener derfor at vanlige folk selv må få bestemme om de vil, på hvilken måte de vil og hvor mye de vil yte i bistand. Derfor er det én viktig måte å få til bistand til disse landene på, og det er bl.a. å bygge ned handelsbarrierer – stimulere til frihandel. Vi kan ikke drive en u-hjelpspolitikk som på veldig mange områder er en ren understøttelse av diktaturer rundt om i verden. Vi kutter i integreringstiltak fordi vi legger til grunn et lavere mottak av flyktninger, og vi forutsetter at vi maksimalt skal ta imot tusen kvoteflyktninger i 1999. Fremskrittspartiet mener faktisk at Norge har mer enn store nok utfordringer med å integrere de flyktninger og innvandrere som allerede er i Norge. Så kutter vi i kulturbudsjettet fordi vi ønsker et fritt og uavhengig kulturliv. Vi kutter i skattebetalertilskuddet til opera, til teater og ballett. Det er jo noe rart at når det avholdes store konserter som ungdom særlig tiltrekkes av, er det ikke statssubsidier på gang, men konsertene går av stabelen for fulle hus. Dette er markedstilpasning. Vi halverer kunstnerstipendene, og vi halverer garantiinntektene for kunstnere fordi kunstnere som alle andre lønnsmottakere må tjene til livets opphold på vanlig måte. Det er stor forskjell på Fremskrittspartiets alternative budsjett og det statsbudsjettet som blir vedtatt med vår subsidiære tilslutning. Vi beklager selvfølgelig at det ikke er mulig å få til skatte- og avgiftslettelser, og at det heller ikke er flertall for å få til en sterkere satsing på kjerneoppgaver. Men vi er også opptatt av å ta ansvar, ta det ansvaret som hviler på oss som landets nest største parti. Da må vi få vedtatt et ansvarlig budsjett, og det har vi forsøkt å bidra til. Budsjettforliket er derfor langt fra perfekt sett med våre øyne, men det er noen ting som går i riktig retning. Selv om det tok tid å få på plass et forlik, er det grunn til å berømme sentrumspartiene for de innrømmelser de til slutt kom med. Da ble det mulig å få til en enighet, og det bør flere være glad for i dag. Det betyr også at ikke vi har satt som krav i forhandlingene at sentrumsprofilen skulle fjernes. For selv om vi er uenig i mange av profilsakene til sentrumspartiene, skjønner Fremskrittspartiet at et forlik betyr gi og ta fra alle parter. Men det vi satte som krav, var at også Fremskrittspartiet skulle syns, og da blir det urimelig å anta at Fremskrittspartiet vil være med på å støtte et budsjett som innebærer skatte- og avgiftsskjerpelser når vi selv ønsker skatte- og avgiftslettelser. Da måtte vi i hvert fall møtes på et nullpunkt, og det har vi klart. Det var også urimelig å anta at vi ville gå med på å støtte et budsjett som ikke prioriterte Forsvaret, politiet eller helsevesenet. Men det skjønte sentrumspartiene og kom med nødvendige innrømmelser. Vi har gjennom dette budsjettforliket klart å gjenopprette særfradraget for eldre, og det er Fremskrittspartiet innmari glad for. Det ble redusert i fjor, nå er det tilbake på det nivået det var, og det kan vi være meget stolte av. Vi har klart å sikre refusjonsordningen for sjøfolk, og vi har klart å opprettholde rederibeskatningen. Vi har fått økt den innsatsbaserte finansieringen av sykehusene, eller stykkprisfinansieringen som det de facto er. Det er ikke slik at Fremskrittspartiet har løpt fra sitt viktigste mål om skatte- og avgiftslettelser, men vi har prøvd å gjøre det beste ut av en situasjon som ellers ville blitt verre. Nå skal det også sies at det ikke kryr av partier på Stortinget som ønsker å redusere skatte- og avgiftsnivået i Norge, men vi har i hvert fall bidratt til at vi får et budsjett, og at vi ikke får en regjeringskrise. Vi slutter oss derfor subsidiært til den fremforhandlede avtalen. Vi fikk stoppet skatte- og avgiftsøkningene som ellers ville ført til at det gode lønnsoppgjøret vi har bak oss, ville blitt trukket inn nettopp gjennom skatte- og avgiftsøkninger. Vanlige folk, næringslivet og kommuner har allerede store utgifter som følge av det høye rentenivået. Vår viktigste oppgave blir nå fremover å få renten ned. Dessverre er ikke Fremskrittspartiet overbevist om at det vil skje som følge av budsjettet, for rentenivået er i dag styrt av kronekursutviklingen, som igjen påvirker svært mye av oljeprisutviklingen. Og siden norsk økonomi er svært oljeavhengig, blir den også svært sårbar spesielt i en tid med svært lave oljepriser, som dessverre også ser ut til å vedvare. Samtidig er det faktisk også en del politikere som har bidratt til å rive ned inntrykket av en solid og god økonomi, som den norske faktisk er, og dette bidrar i sum til å påvirke kronekursen og dermed også rentenivået. Skal vi få rentenivået ned, må vi ta i bruk virkemidler som vi selv kan kontrollere, og ikke bare sitte og håpe på at oljeprisen blir høyere. Et slikt virkemiddel er å legge om pengepolitikken: Bort fra dagens fastkurspolitikk og over til et inflasjonsmål. Mye av det grepet som er gjort med statsbudsjettforliket, har ført til at en del av inflasjonsøkningen gjennom skatte- og avgiftsskjerpelsene er borte. Samtidig er det etter hvert en del indikatorer som taler for at inflasjonsprognosene neste år er for høye. Det betyr altså at grunnlaget for en snarlig rentenedgang ved pengepolitisk skifte bør være til stede. Vi har faktisk den senere tid kunnet lese uttalelser fra Norges Bank som slår fast at det ikke lenger er aktuelt å bruke renten som et ytterligere virkemiddel for å stabilisere kronekursen. Da må Norges Bank drive omfattende støttekjøp av norske kroner for å prøve å stabilisere kronekursen den veien, og da er det grunn til å bli litt bekymret over at de norske valutareservene stadig minker. Det betyr også at over tid kan ikke en liten nasjon som Norge makte å stå imot det vedvarende presset mot den norske kronen som vi nå over tid har sett. I sum er den fremforhandlede budsjettavtalen god nok til at Fremskrittspartiet kan stemme for den subsidiært, selv om den ligger svært langt fra vår politikk på en rekke områder. Vi har nå de siste ukene kranglet om ca. 1 pst. av statsbudsjettet. Det vil altså si mellom 4 og 5 milliarder kr av et budsjett på over 500 milliarder kr. Og det er brukt sterke ord, som krise og uansvarlig styring, fra flere hold. Men bare ved å se at Norge kan risikere å tape bortimot 30 milliarder kr på grunn av den lave oljeprisen, burde dette bli satt i et helt annet perspektiv. Det statsbudsjettet som nå blir vedtatt, skaper ikke krise for noen, selv om Arbeiderpartiet gjør alt de kan for å påstå det motsatte. Det er ikke slik, som i Arbeiderpartiets opplegg, at alle landets problemer blir løst bare man får lov å øke skattene for de såkalt rike i samfunnet. Denne misunnelsespolitikken burde vi ha blitt kvitt i et av verdens rikeste land. Det er noe rart ved at vi er villig til å akseptere Lotto-millionærer og idrettsmillionærer, men så fort folk blir millionærer ved hardt arbeid, er det liksom noe skurkaktig over det. Jeg fatter og begriper ikke hvorfor disse menneskene skal bli pålagt et ytterlige ansvar når de både betaler skatt og skaper arbeidsplasser i det norske samfunn.