Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2011-02-15:
På en dag som preges av utviklingen i den arabiske verden, kan det kanskje virke som et malapropos å lede oppmerksomheten hen mot mer nærliggende spørsmål, nemlig den økonomiske og sosiale utviklingen i Europa – skjønt strømmen av flyktninger fra Nord-Afrika til flere søreuropeiske land den siste tida, fra Tunisia til Italia, er et klart varsel om hva vi kan stå overfor i tida som kommer. Strømmen av mennesker som flykter fra fattigdom og håpløshet, og som søker en bedre framtid i Europa, vil bare øke, med mindre det tennes håp om en bedre økonomisk og sosial utvikling, frihet og demokrati i deres hjemland. Desto viktigere er det derfor å hegne om universelle menneskerettigheter og sosiale kår i våre egne land. Vi verken må eller kan tillate at en strøm av billig arbeidskraft fra lavkostland underminerer lønns- og arbeidsvilkår i vestlige industriland. Norge er en av de viktigste bidragsyterne til FNs arbeidsorganisasjon, ILO, og arbeider for et anstendig arbeidsliv. I ILOs konvensjoner er vertslandsprinsippet helt grunnleggende, altså at vertslandets lønns- og arbeidsvilkår er minimumsvilkår når arbeidstakere fra andre land tar arbeid utenlands. Norge og de fleste EU-landene har ratifisert ILO-konvensjon nr. 94, der dette slås fast. Likevel ser vi at EU nå utfordrer ILO på dette feltet ved at EU etablerer sin egen rettspraksis på arbeidslivsområdet, i strid med ILOs bærende prinsipper. Det er mange som med hevede øyebryn har registrert at ESA, med dette som bakgrunn og på eget initiativ, utfordrer Norge som en direkte følge av at vi har implementert ILOs prinsipper i norsk lovgivning. Ettersom EUs arbeidslivslovgivning også har overslag til norske arbeidslivsregler, er det i vår interesse å slå fast at EUs lovgivning ikke har presedens i forhold til ILOs konvensjoner. Det er nedslående å registrere at EU, eller rettere sagt EF-domstolen, gjennom sin domspraksis faktisk begrenser våre og fagbevegelsens muligheter til å bekjempe sosial dumping. Rüffert-, Laval- og Viking Line-dommene er allerede blitt begreper i europeisk arbeidsrett. Med bakgrunn i en omfattende rapport har EØS' felles parlamentarikerkomité tatt til orde for en endring av det såkalte utstasjoneringsdirektivet for å sikre at arbeidstakernes lønns- og arbeidsbetingelser er i tråd med vertslandsprinsippet. Respekten for og retten til å inngå kollektive tariffavtaler er i så måte helt avgjørende. Til tross for at dette kravet også har vunnet gjenklang i Europaparlamentet, er det lite som tyder på at en ytterst konservativ EU-kommisjon ønsker å etterkomme et slikt krav. I ly av finans- og gjeldskrisen har EU-kommisjonen lagt fram sin årlige oversikt over den økonomiske utviklingen i EU inneværende år. Det er ikke lystelig lesning. Kommisjonen ber nå medlemslandene redusere budsjettunderskuddene ytterligere, ja faktisk med dobbelt så mye som tidligere forutsatt. Det er åpenbart at dette vil føre til lavere etterspørsel og redusert velferd i mange land. Konkret ber kommisjonen medlemslandene redusere ytelsene til arbeidsledige, senke lønningene, øke pensjonsalderen og privatisere pensjonsordningene, heve indirekte skatter framfor direkte skatter, redusere stillingsvernet og øke konkurransen nær sagt på alle områder. Alle innser behovet for reduserte budsjettunderskudd og redusert gjeld, mer i noen land enn i andre. Men det har alltid vært forskjell på å barbere seg og å skjære av seg haka. Ensidig vekt på fiskale tiltak og budsjettunderskudd vil etter min oppfatning drive den økonomiske utviklingen i EU i gal retning. En nedadgående spiral får ytterligere en omdreining, og det totale fravær av vekstimpulser driver de verst rammede EU-landene inn i håpløsheten. Skal land som Hellas, Portugal, Irland og Spania – og jeg vil nevne Storbritannia – kunne arbeide seg ut av krisen, er de avhengig av økonomisk vekst.