trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Det er riktig at Regjeringen, både i sin plattform og i Soria Moria-erklæringen, gjør det helt klart, slik også ulike representanter for andre partier sier, at norsk deltakelse i internasjonale operasjoner skal være forankret i FN-pakten og ha et klart FN-mandat. Når det gjelder Kosovo, synes jeg det er vanskelig å diskutere en konflikt som var tidligere, satt inn i et hypotetisk perspektiv om hva vi vil gjøre framover. Det er et viktig budskap fra Norge at vi vektlegger betydningen av et FN-mandat. Jeg mener at den militære operasjonen i Irak led av betydelige svakheter fordi den ikke hadde det, og vi lever med noen av de konsekvensene i dag. Jeg har også merket meg at det var et bredt stortingsflertall bak det vedtaket man fattet som gjaldt Kosovo. Stortinget er suverent til å fatte beslutninger ut fra den situasjonen Norge og verden møter. Men budskapet fra denne regjeringen er å vektlegge betydningen av FN-mandatet. Så får vi forholde oss til de konflikter og situasjoner som måtte oppstå, og eventuelt kalle på norsk bistand.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Hadde jeg hatt mer enn 1 minutts taletid nå, ville jeg gjerne bidratt til å fjerne inntrykket av at vi tilslører. Jeg sier klart i mitt svar i dag at det er ulike syn på noen områder. Vi er ærlige når det gjelder hvordan vi ser på dette. Jeg tar gjerne den diskusjonen videre. Jeg vil også være helt tydelig på at Operation Enduring Freedom har et klart FN-mandat. Det er ingen tvil om det. Når det gjelder Norges beslutning om å konsentrere vår innsats, er det fordi vi også i vår plattform legger stor vekt på at Norges militære engasjement i internasjonale operasjoner skal ha et FN-mandat, og de skal som hovedregel skje innenfor rammen av FN eller NATO. Operation Enduring Freedom er en koalisjon av vilje, ledet av USA. Den har et FN-mandat. Men Norge kan ikke være med i alle operasjoner som har FN-mandat. Det er mange. Vi har valgt å prioritere å samle vår innsats, som jeg mener er en klok disposisjon av ressursene. Det er én årsak. Jeg vil også vektlegge betydningen av at dette er innenfor en operasjon som er ledet av NATO, der vi sitter inne i beslutningssystemet og kan være med og påvirke hvordan den operasjonen skal utvikle seg videre, også dersom det skal ses i en nærmere sammenheng med Operation Enduring Freedom i en nær eller fjern framtid.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Når det gjelder støtte til petroleumssektoren, er det gitt uttrykk for at det er et område hvor Norge har kompetanse. Det er jo ikke slik at vi ser for oss, når vi sier det på den måten, at det i første omgang skal være norske selskaper som skal inn, og så vil vi måtte trenge støtte fra amerikanske styrker. Vi snakker også om reformer av den irakiske petroleumsforvaltningen, de irakiske petroleumssystemene. Det er en type assistanse Norge nå gir en lang rekke land i alle verdensdeler adgang til. Det gjelder erfaringer vi har fra Oljedirektoratet, miljølovgivning osv. Det er i hovedsak den type spor vi har tenkt på. Så kan jeg langt på vei bekrefte representantens vurdering av vår vektlegging av ISAF. Men jeg vil også understreke betydningen av at vi her vil delta i en operasjon som er NATO-ledet, og Norge er et fullt medlem og har innsikt i både planlegging, gjennomføring og framtidige scenarioer for hvordan den styrken skal operere.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Jeg vil gjenta det jeg sa i mitt innlegg når det gjaldt Irak: Vi mener det er en riktig linje av Norge å bidra til den sivile gjenoppbyggingen av Irak. Vi kan også ha norsk personell som er NATO-sekondert, med i Irak, og vi er villig til å bidra betydelig med hensyn til både opplæring, utvikling og hjelp til Irak. Når det gjelder Afghanistan – evaluering: Det vi vel noterer oss i samtaler med NATO og allierte, er at det er en utvikling i retning av å satse sterkere på ISAF. ISAF utvider sitt geografiske mandat, sitt operasjonsområde, og Regjeringen har hatt den oppfatningen at det i hovedsak er langs dette sporet at det internasjonale samfunnet vil ha sin hovedoppgave med å støtte det nye demokratiet i Afghanistan. Så vi har valgt å kanalisere og fokusere støtten langs det sporet vi mener har den mest lovende framtid.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Sammenhengene i en komplisert verden er ikke alltid åpenbare. Det kan jeg slutte meg til. Men jeg er glad for at representanten Solberg er glad for at ordskiftet kan ha vært oppklarende. Når det gjelder ISAF, vil jeg legge til en begrunnelse her, nemlig betydningen av å fokusere, betydningen av å satse innenfor et område hvor vi har vært med og vi ser en framtid, kanskje hovedframtiden for internasjonalt militært nærvær, og ikke minst at vi kommer inn i en NATO-ledet operasjon hvor vi er med. Så er det heller ikke slik at vi deltar i alle FN-operasjoner i verden. Vi deltar heller ikke i alle NATO-operasjoner, fordi vi må fokusere. Jeg mener det gir grunn til ettertanke og kanskje bekymring at man har trukket for mye kapasitet ut av Balkan, en region som nå er blitt skjøvet litt tilbake, fordi vi har fått hele utfordringen fra Afghanistan og Irak. Og så har vi Afrika, som kommer. Så det er slik at det er mangel på ressurser generelt sett for å støtte opp under viktige fredsprosesser. Kosovo er i så måte ett tilfelle. Men vi må som et lite land fokusere, og jeg tror vi har gjort et godt valg når vi har satset på ISAF i Afghanistan.
Jan Petersen (Høyre), 2005-11-15:
Jeg tror vi kunne spart oss mye arbeid i dag hvis Regjeringen bare hadde vært litt mer åpen i sin begrunnelse. Så bare for å få bekreftet at jeg har skjønt det riktig: Jeg forstår det slik at når SV nå har nådd igjennom med sine standpunkt angående «Enduring Freedom» og NATOs treningsmisjon i Irak, betyr det ikke at Regjeringen er enig i SVs begrunnelser. Jeg regner tvert imot med at forsvarsministeren er uenig i SVs begrunnelser slik de har vært fremført gjennom mange år her i salen. Jeg vil gjerne ha bekreftet det. Det andre er: Jeg forstår det slik at når komiteens leder sier at dette ikke betyr noen omlegging av norsk utenrikspolitikk, bare en mer fokusert innsats, så er det Regjeringens holdning. Da blir spørsmålet: Er det hele Regjeringens holdning, herunder Kristin Halvorsens? Da har jeg bare lyst til å si at hadde vi visst det før, hadde vi sluppet mye diskusjon også tidligere.
Jan Petersen (Høyre), 2005-11-15:
Jeg stilte ikke spørsmål om hva Regjeringen har foreslått. Det tror jeg vi – de aller fleste – har fått med oss etter gjentatte repetisjoner. Mitt første spørsmål var: Kan jeg få en positiv bekreftelse på at komiteleder Akselsens vurdering av om dette er en omlegging av norsk utenrikspolitikk, også er Regjeringens vurdering, hele Regjeringens vurdering? Mitt andre spørsmål var: Er det slik at SVs begrunnelse nå er lagt til side, og at Regjeringens medlemmer ikke deler den? Jeg vil gjerne også høre om man da er så uenig i den at man kan si at man tar avstand fra den? Dette er jo helt sentrale spørsmål. Hvis jeg kunne få et positivt svar på begge disse forholdene, ville jeg i hvert fall gå lykkelig fra denne debatten.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Afghanistans historie er fylt av krig og uroligheter. Afghanistan kom inn i min bevissthet da Sovjetunionen angrep landet ved juletider i 1979. Men selv ikke for en av den kalde krigens supermakter var dette landet lett å kontrollere. Resultatet ble at de sovjetiske troppene etter ti års okkupasjon trakk seg ut av landet. Få år etter at de sovjetiske troppene trakk seg ut, kollapset kommunistregimet i Kabul. Veien lå åpen for stridigheter mellom forskjellige fraksjoner av motstandsbevegelsen, og endte med at Taliban-regimet tok kontroll over landet i 1996. Det var først etter angrepene i New York 11. september 2001 at Taliban skulle falle. Regimet lot Osama bin Laden være gjest og oppholde seg i landet, og dette på et tidspunkt da USA ikke lenger var i tvil om hvem som hadde hovedansvaret for angrepet på World Trade Center. Sent i 2001, på en konferanse i Bonn i Tyskland, ble et politisk grunnlag for en politisk rekonstruksjon av Afghanistan utformet. Denne prosessen dannet så grunnlaget for presidentvalget i oktober 2004, da Hamid Karzai ble Afghanistans første demokratisk valgte president. Og i september i år ble altså nasjonalforsamlingen valgt. Hvis vi ser litt overordnet på det, er Afghanistans utvikling svært positiv. På nesten ti år har Afghanistan gått fra å være styrt av det fundamentalistiske Taliban-regimet, til å bli styrt av en valgt president med støtte fra en demokratisk nasjonalforsamling. Denne politiske transformasjonen av Afghanistan har Norge bidratt til – ikke bare militært. Norge har også bidratt med bistand, og den samlede bistanden til Afghanistan er på rundt 300 mill. kr i år. Jeg tror likevel at selv om noen politiske milepæler er oppnådd, er det viktig at vi ikke trekker oss ut for tidlig. Knapt noe ville trolig vært mer skadelig for Afghanistans utvikling enn om vi og våre samarbeidspartnere ikke står løpet ut. Det norske forsvaret har gjennom sin innsats i Afghanistan vist at utviklingen av Forsvaret har kommet langt. Omstillingen av Forsvaret har hatt en retning som gjør at vi i dag kan ha et militært engasjement i utlandet. I Forsvaret kan man i dag se på en utenlandsstasjonering og oppdrag i utlandet som en naturlig del av egen karriere, og som en naturlig del av norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk. La meg understreke at det ikke er noen endringer i kravene til norsk deltakelse i utlandet, som er at alle operasjoner skal utføres i henhold til operasjonenes mandat og våre folkerettslige forpliktelser. Prioriteringen av operasjonen ISAF som hovedsatsingsområde for norsk militær innsats i utlandet i nærmeste framtid vil være en manifestering av tre sentrale forsvars- og utenrikspolitiske forhold: Norges vilje til å stå ved forpliktelsene til Afghanistanvår vilje til å ta vår del av NATOs forpliktelservår vilje til å støtte opp om det arbeidet FN gjør Om jeg skal oppsummere, vil jeg kalle det en innsats i fredens tjeneste.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Når det gjelder representanten Widths første spørsmål, er svaret at Regjeringen er enstemmig og står bak den politikken som skal gjelde for internasjonale operasjoner for 2006. Nå har jeg glemt det andre spørsmålet. Kanskje presidenten kan hjelpe meg?
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Det dreier seg om F-16, ja. Vi har sagt at vi skal sende tre–fire F-16-fly til Afghanistan neste år for en periode på tre måneder. Det er fordi vi hele tiden skal ha to som skal være operative. De flyene vi sender, mener vi selvsagt er i forsvarlig stand.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Når det gjelder begrunnelsen for å trekke våre styrker tilbake fra Irak, har det flere ganger i dag vært framholdt at Arbeiderpartiet har sagt det samme før valget som vi nå har gjort når vi sitter i regjering. Det ble gjort vedtak i Stortinget hvor Arbeiderpartiet stemte imot å sende opplæringsoffiserer til Irak. Derfor sa vi også før valget at vi ville trekke tilbake våre styrker fra Irak. Når det gjelder «Enduring Freedom», er det slik som jeg sa i innlegget mitt, at det er et stort behov i ISAF for at vi øker vår innsats under NATO-kommando. Derfor velger vi å gjøre det. Jeg synes også det i denne sammenhengen er interessant å presisere at det faktisk er de europeiske NATO-landene som har størstedelen av ansvaret i ISAF. USA deltar i denne operasjonen med en svært liten andel.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Når det gjelder forholdet mellom ISAF og «Enduring Freedom», vil jeg vise til det samarbeidet og den samarbeidsavtalen som foreligger. Selv om det har vært diskutert en sammenslåing, vil jeg ikke forskuttere en debatt som Regjeringen ikke har tatt stilling til, og som jeg heller ikke akkurat nå anser som helt reell. Det vil være en debatt som må komme hvis problemstillingen skulle dukke opp.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
Svaret er ja, flyene kan bidra på alle måter. De er utstyrt tilstrekkelig til at de kan bidra på alle måter, men jeg vil også si at det bare vil være helt unntaksvis. Først og fremst skal flyene være en forsterkning for dem som er på bakken.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2005-11-15:
I Soria Moria-erklæringen sier vi at hovedlinjene i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk ligger fast. Det betyr at vi baserer oss på NATO, og at vi baserer oss på FN. Det er det som ligger til grunn for utenrikspolitikken. Det er to områder hvor vi har sagt at vi gjør en endring. Det ene dreier seg om Irak, som har vært mye problematisert, og det andre dreier seg om at vi avslutter vårt engasjement i Afghanistan i «Enduring Freedom». Det er de to problemstillingene som har vært oppe. Så har vi sagt at vi vil ha en mye sterkere satsing på FN. Når det gjelder det siste spørsmålet, konstaterer jeg at Regjeringen er enstemmig i sin beslutning når det gjelder internasjonale operasjoner for 2006. Det er svaret på representanten Petersens spørsmål.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2005-11-15:
Jeg tror denne saken kanskje mest av alt handler om hva slags signaler den norske regjering og flertallet i det norske storting ønsker å sende ut både til det hjemlige publikummet og til de hjemlige aktørene som deltar i internasjonalt operativt arbeid. Jeg tror også at de som nå gjør sitt ytterste for å tåkelegge det som gjelder det rene politiske innholdet i denne saken, den omleggingen av politisk kurs som vi er vitne til i dag, prøver å konstruere et tvistforhold mellom den rene bistand – som Norge selvfølgelig er blant de beste i verden til å utføre i de land vi snakker om, i tillegg til i mange andre land, når det gjelder demokratigjenoppbygging, fredsoppbygging, polititjenester osv. – og det forhold at Norge sammen med sine allierte også gjennom NATO og FN-vedtak bidrar med stabiliserende militære styrker. Disse forhold står overhodet ikke i noen motsetning til hverandre. Vi må tillate oss å stille oss selv de kompliserte spørsmål: Hva slags signaler er det vi sender til våre nærmeste allierte når vi i en kritisk tid hvor resten av verden snakker om behovet for stabilisering i Irak, midt i den mest kritiske tid for Irak og oppbygging av det som kan bli en permanent situasjon for Irak, velger å bidra med at det norske flagget senkes når det gjelder tilstedeværelsen av norske militære i Irak? Hvordan tror vi at våre allierte, som er nærværende i Irak, reagerer på denne symbolske handlingen som utenrikskomiteens leder velger å kalle for ingen omlegging av norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk? I tillegg til dette kan jeg ikke unngå å komme inn på at forsvarsministeren nevnte at vi neste år skal sende tre til fire F-16-fly til Afghanistan. Samtidig velger man også å foreta den symbolske handling at det utstyr, den kvalitet og den styrke vi har innenfor det norske forsvar som er best trent og mest etterspurt, og som er best i stand til å klare seg med hensyn til sikkerhet ute, er den delen av det norske Forsvaret som nå får kutt. Et forhold er at et av regjeringspartiene var med på en demonstrasjon mot seg selv utenfor her for noen dager siden. Hva slags signal er det man gir til denne flåten som er mest etterspurt og best trent, når den faktisk nå får beskjed om at den skal bli dårligere trent? Man skal ha færre flytimer. Man skal altså bli dårligere rustet til å operere i de områdene hvor man kanskje kan gjøre den største tjenesten for verdenssamfunnets sikkerhet. Det kan neppe være noen tvil om at denne flåten blir dårligere rustet, samtidig som det åpenbart nå anskueliggjøres for alle sammen at SV har fått en hånd på rattet innenfor norsk forsvars-, sikkerhets- og utenrikspolitikk.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Dit vi har kommet i samfunnsdebatten, i debatten om styring, har jeg lyst til å understreke at det ikke er spørsmål om flertalls- eller mindretallsregjering. Det det er spørsmål om, er hvilket fundament regjeringen har i Stortinget. Hvis regjeringen har et fundament i Stortinget som gjør at den har et styringsgrunnlag, ja, så kan det gjerne være en mindretallsregjering. Men så er da poenget at hvis denne regjeringen skal kunne ha beslutningsdyktighet, ansvar, må det være noen instrumenter som gjør at regjeringen kan sette makt bak kravene, istedenfor å la seg viljeløst følge med et flertall i Stortinget. Det er det denne debatten må dreie seg om. Så kan man ikke sammenlikne med hva som har vært før i tiden, for både befolkningen, samfunnet og Stortinget har endret seg. Vi må møte denne diskusjonen om å ta ansvar for sine beslutninger innenfor det rammeverket som vi har. Da mener jeg at det er helt åpenbart, med de erfaringene vi har hatt med de tre-fire siste regjeringene, at man er nødt til å innføre et system som gjør at ved regjeringsdannelse skal man ha Stortingets flertall bak seg, og så skal regjeringen ha virkemidler hvis dette flertallet bryter sammen. Så la meg si, fordi det har vært lite fokus på dette, at ja, jeg innser at man er nødt til å organisere offentlig forvaltning og velferdsproduksjon på en annen måte enn det man gjorde i tidligere tider. Men det som er ganske merkverdig med stortingsmeldingen fra Regjeringen, er at den ikke berører de viktigste kontrollorganene vi har i dette samfunnet for å påse at Stortingets vedtak virkelig settes ut i livet. Da tenker jeg på Riksrevisjonen, og da tenker jeg på den viktige institusjonen som Sivilombudsmannen utgjør, både for å følge med at befolkningen får det den rettmessig skal ha, og samtidig ved å være klageorgan som gjør at det skal være mulig å ta opp saker der enten forvaltningen eller andre faktisk ikke gjennomfører det som har vært lovgivers eller beslutningstakers intensjoner. Vi må etter mitt syn i framtiden være nødt til å gjøre nettopp som det har vært påpekt her, ta lærdom av det som Maktutredningen har kommet med av forslag, prøve å sette det inn i den dagsaktuelle virkelighet og så bruke denne lærdommen til å fatte de riktige beslutningene.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-13:
Dersom det er sånn at lokaldemokratiet i betydningen det representative demokrati forvitres, må vi være villige til å bruke nye virkemidler. Jeg sa i mitt innlegg at f.eks. deltakende budsjettering kunne være ett virkemiddel, folkeavstemning et annet. Svein Roald Hansen var i innlegget sitt inne på at folkeavstemning ikke kunne gjelde alle typer temaer. Det er jeg enig i. Det går ikke an å ha folkeavstemninger som gir tilslutning til lavere skatt den ene dagen og mer til skole den andre dagen. Det går heller ikke an å ha folkeavstemninger som er direkte knyttet opp til menneskerettigheter, for menneskerettigheter skal som verdi stå over det meste her i samfunnet. Så var statsministeren inne på noe med liv og lære i forhold til at flertallet i komiteen har sagt seg enig i at flest mulige øremerkede tilskudd skal legges inn i ramma. Så blir testen om man er villig til å gjøre det når det kommer til stykket. Men flertallet i komiteen sier også at det først kan skje når det som skulle finansieres, er fullfinansiert. Jeg tok i mitt innlegg ett eksempel: De øremerkede tilskuddene til kulturskolene ble lagt inn før staten hadde tatt sin del av ansvaret. Resultatet ser vi i dag: Mange kulturskoler blir dyrere. Med andre ord blir det ulik rett til et så grunnleggende tilbud som en kulturskole er. En viktig del av temaet er mangfold og inkludering. Det er ikke tvil om at viljen til å føre en fordelingspolitikk som gir alle rett til utdanning og arbeid, er viktig i så måte, også fordi utvikling av språk og deltakelse i det norske samfunnet er avhengig av det. I går, i radioprogrammet Søndagsavisa, var det intervju med noen tøffe norsk-pakistanske jenter som virkelig tar på alvor at utdanning er en nøkkel til makt i det norske samfunnet. I mangfoldsmeldinga har Regjeringa sagt at staten må gå foran når det gjelder å inkludere folk med minoritetsbakgrunn. Ja, så kommer altså den store testen – ved første anledning etter at dette er sagt, har en muligheten til å gi en kvalifisert representant for innvandrerbefolkningen en viktig stilling. Det første en gjør, er å gi kraftige og tydelige signaler til det flerkulturelle miljøet: Dere kan søke, men dere når ikke opp. Jeg synes det er meget trist å se at en ikke tar ansvaret på alvor framover.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-06-13:
Eg har fyrst lyst til å retta merksemda mot ein komitemerknad som kan få betydning for måten vi handterer inkorporering av internasjonale konvensjonar på framover. Det blir sagt av ein samla komite at vi vil ha større merksemd mot utgreiing i forkant av ei eventuell inkorporering. Det er stor forskjell på måten å inkorporera på. Å tilpassa norsk lovverk til ein tekst på eit gitt tidspunkt er ein måte, ein annan er i ettertid passivt og utan høve til påverknad å godta ein konvensjon som er i endring. Vi ser jo at Høgsterett har fått nye arbeidsområde som følgje av akkurat det. Så er det noko frå Inge Lønning som eg synest ikkje skal stå uimotsagt, og det går på måten vi les informasjon på. Resultatet av den danske maktutgreiinga er ikkje så enkelt som Inge Lønning framstilte det. Det er jo tvert imot slik at det vart sagt i oppsummeringa derifrå i forhold til EU, som regulerer dansk lov, at politikk er erstatta av jura. Så vart det sagt at partia overlever. Ja, dei har ikkje utspela si rolle, men tilpassa seg og funne ein balanse med færre medlemmer og oppgåver. Det vart sagt at Folketinget er styrkt i forhold til regjering, administrasjon og organisasjonar, men svekt i forhold til EU og domstolar. Det synest eg høyrer med i eit heilskapleg bilete. Så er det jo slik at Stortinget behandlar denne viktige saka i den mest hektiske tida i året her på huset. Stortingspresidenten har vore saksordførar. Han har heilt openbert måtta bruka mykje tid på m.a. feiringa av 7. juni. Eg vil gjerne ha sagt, som ein av dei som kom inn i den komiteen som i ekspressfart har handtert denne saka, at saksordføraren har lagt dette arbeidet svært godt til rette, og lagt eit godt grunnlag for mange fellesmerknader som ein kan lesa ut av innstillinga. Så er det opp til kvart einskilt parti i etterkant å ta opp nokre av desse debattane ved eit seinare høve.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-06-13:
Senterpartiet var fornøgd då kontroll- og konstitusjonskomiteen i april i år vedtok å opna sak vedrørande spørsmålet om staten sitt eventuelle rettslege ansvar for dei skadane enkelte dykkarar er påførde i løpet av pionertida i Nordsjøen. Det statlege ansvaret vart belyst i Lossius-utvalet. Kommisjonen konkluderte med at det samla sett var mykje som talte for at staten har eit rettsleg ansvar og difor må bera det økonomiske ansvaret for skadane som ein del dykkarar har pådrege seg som følgje av dykking i Nordsjøen, og skadar som kan komma til å utvikla seg – seinskadar. Staten var og er grunneigar på sokkelen. Staten var og er rettshavar. Staten var og er lovgivar, forskriftsansvarleg og ansvarleg for tilsyn. Staten sine selskap er utbyggjarar. Då kommunalkomiteen behandla St.meld. nr. 47 i fjor vinter, var det uakseptabelt for mindretalet – Framstegspartiet, SV og Senterpartiet – å godta at Regjeringa kunne svara: «Det kan ikke konstateres et ansvar for staten fordi staten ikke har hatt sterk nok tilknytning til virksomheten.» Ved spørsmålet om utforming av ei kompensasjonsordning la mindretalet til grunn ei ordning etter same prinsippet som etter skadererstatningslova, og at erstatning skulle handterast som om staten har eit objektivt ansvar for dykkarane. Det vart, som kjent, ikkje vedteke. Etter det har dette med det statlege ansvaret framleis vore eit tema. Det har vorte forsterka, ikkje minst då den endelege Haukeland-rapporten kom. I førre saka i dag drøfta Stortinget kor viktig det er med fagfolk på alle felt når ei ulykke skjer. Det er viktig med dykkarar når noko skjer, anten det er på sokkelen eller det er innaskjers. Og det er svært bra det som så langt har komme ut av den saka som kontroll- og konstitusjonskomiteen no har opna, at fokus har vorte sett på notid og framtid, slik at ein kan få eit heilt anna regelverk og ei grundig drøfting i samband med stortingsmeldinga som departementet arbeider med. Men det er òg slik, viss vi igjen går lite grann tilbake, at det i den NOU-en som kom i 1975, og som omtalte sosiale og helsemessige forhold ved petroleumsverksemda til havs, blir sagt om dykking: «Dette er den mest risikofylte del av arbeidet på anlegget. Dykkerarbeid på så store dyp er anerkjent farlig og det synes hittil ikke å ha vært mulig å gardere seg mot ulykker på en tilfredsstillende måte.» Det er òg slik at då NUI vart oppretta, var det frå fleire departement annonsert eit utvida statleg engasjement for å bringa større sikkerheit inn. Det var viktig for fleire departement å seia at no skulle noko gjerast, inklusive å ta eit større ansvar. Ein del av denne saka meiner eg burde vore nettopp å stilla spørsmål ved kva samsvar det var mellom det som vart sagt, og det som vart gjort. Kven var det som hadde ansvar for at det som vart sagt, ikkje vart følgt opp, og kven var det som hadde ansvar for å følgja opp, når ein visste kor farleg dykking var, og når ein visste at viss ein skulle sikra dei som vart utsette for dette, så måtte både reglar og tilsyn på plass? Frå Senterpartiets side gjer vi det heilt klårt at vi stemmer med mindretalet i komiteen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-06-13:
Eg var litt usikker på om dette var eit replikkordskifte eller ikkje. Eg skal ikkje halda eit innlegg på 3 minutt, eg skal berre stilla eit spørsmål til statsråden, eg òg, så vil han få moglegheit til å summera opp i høve til dei spørsmåla som blir stilte. Av merknadene frå mindretalet i kontrollkomiteen går det fram at det som er deira ynske, er å få ei endeleg avklåring av staten sitt rettslege ansvar for pionerdykkarane sin situasjon, og då peiker dei på to forhold: Dei seier at den vanlege instansen for avklåring er rettssystemet, og dei leverer inn grunngiving for kvifor dei ikkje ser det som aktuelt. Dei seier at Stortinget for så vidt kunne følgt opp med fri rettshjelp for å gjera den vegen lettare. Så seier dei òg at det kunne vera mogleg for Stortinget å setja ned ein eigen kommisjon med juridisk ekspertise og gi ei uavhengig vurdering. Men så avviser dei òg det og seier at denne saka «er så godt belyst» at nye utgreiingar og lange rettssaker burde vera unødvendige. Og så går dei då på forslaget om ei erstatningsordning som tek utgangspunkt i ansvar. Når Lossius-utvalet sa det dei sa, og når det her har kome fram at det er direkte seinverknader, som har blitt forsterka etter Haukeland-rapporten, og vi alle veit kva tilknyting staten har hatt og har til oljeverksemda, vil spørsmålet til statsråden vera: Kva skulle eigentleg til før han meinte at staten hadde eit rettsleg ansvar?
Trine Skei Grande (Venstre), 2005-06-13:
Jeg har to temaer til som jeg ønsker å løfte fram. Det ene er ungdom og makt, som har fått en egen drøfting i forbindelse med Maktutredningen, som er den første utredningen som virkelig setter ungdoms deltakelse i de ulike demokratiske fora i perspektiv. Det som kanskje er den beste delen med den utredningen, er at den nok tar livet av 68-ernes eget syn på seg sjøl som den eneste aktive ungdomsgenerasjonen. Den viser at ungdommen, også dagens generasjon, er veldig politisk aktiv, men ikke aktiv i de vanlige kanalene, og at ungdom også bryr seg veldig mye om ting rundt seg, men ikke er aktiv i de politiske partiene på samme måte, eller bruker stemmeretten på samme måte. Det er en stor utfordring for oss som politiske partier å ta opp i oss det politiske engasjementet som ungdom i dag faktisk viser, gjøre det interessant og vise kortere vei fra politisk engasjement til politiske løsninger. Det er noe som vi, partiene, må ta inn over oss, for det er bare vi som kan løfte det engasjementet inn på riktig måte. Det andre temaet som jeg syns bør drøftes grundig, er mediemakten. Jeg er nok ikke så negativ som mange har vært her fra talerstolen, for jeg tror at de skremmende perspektivene rundt ensretting av media har vi på verdensbasis. Jeg syns det er skremmende at man i befolkninger som ikke har høy utdannelse, kan shoppe seg fram til den TV-kanalen som man vet har det standpunktet man har fra før. Men når det gjelder den norske befolkningen, er jeg ikke så negativ. Det jeg nemlig tror kommer til å skje, er at en vil se en utvikling der folk innhenter informasjon via andre kanaler enn de tradisjonelle riksmediene. I den forrige valgkampen gikk 70 pst. av dekningen av valgkampen i riksmediene på personkonflikter. Folk er ikke så dumme at de velger parti ut fra en slik type dekning. Jeg tror at partiene vil merke at folk kommer til å innhente informasjon via helt andre kanaler, og kommer til å danne seg oppfatninger om hvilke partier de støtter, via helt andre kanaler. Men det er også en utfordring til de politiske partiene om å være åpne for at slike typer kanaler faktisk fins i kontakten mellom borger og det enkelte parti. Så vil jeg til slutt bare komme med en liten bemerkning når det gjelder kulturskoler, som har blitt framholdt som det store eksemplet på at her bør staten styre, og at en ikke bør slippe disse lokalpolitikerne løs. Det hadde faktisk ikke vært en eneste kulturskole her i landet hvis det ikke hadde vært for lokalpolitikere. Det er lokalpolitikere som har vært drivkraften i oppbyggingen av hver eneste kulturskole, og når det gjelder å tro at vi skal være den store redningen for det tilbudet, vil jeg si at jeg er helt sikker på, og har stor tiltro til, at de prioriteringer som nå gjøres lokalt, kommer til å føre til at flere barn får tilbudet. Det syns jeg at vi skal ta inn over oss, og ikke tro at det bare er vi som sitter med vettet.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Pionerdykkerne i Nordsjøen har spilt en helt avgjørende rolle i arbeidet med å skape vår felles oljeformue. De personlige ofre har vært store. Skader på kropp og sjel preger hverdagen til mange av dem som stod i spissen og tøyde grenser, og som satte sitt liv i fare for å gjøre Norge til en av verdens rikeste nasjoner. Jeg mener at mye av vår velstand i dag kan vi takke nordsjødykkerne for. Veien fram til samfunnets erkjennelse av og forståelse for de store ofre som ble gitt, har vært lang. Stortingets beslutning om å etablere en egen erstatningsordning for pionerdykkerne i Nordsjøen av 9. mars 2004 og gjennomføringen av denne avklarte erstatningsspørsmålet på vegne av fellesskapet. Nå er det viktig å se framover. Vi må sikre at dykkere for framtiden ikke utsettes for slike farer som pionerdykkerne ble utsatt for. Stortinget bad under behandlingen av saken i 2004 Regjeringen foreta en gjennomgang av hvordan dykkeraktivitetene organiseres på norsk sokkel i dag. Dette arbeidet er i gang. I den sammenheng er det viktig at spørsmål om regler for helsekontroll, utdanning, program for langtidsoppfølging og utfasing eller overgang til yrke på overflaten blir vurdert. Klare regelverk og sikring av arbeidsmiljøet er andre viktige stikkord. Kort sagt må helse, miljø og sikkerhet stå i sentrum når våre framtidige planer for oljeutvinning skal utformes. Det må og skal være statens ansvar å sørge for at den virksomhet som skjer på norsk sokkel, drives på en forsvarlig måte, og at sikkerheten for dem som arbeider der, er ivaretatt. Derfor er det av stor betydning at de ansattes organisasjoner tas med når stortingsmeldingen forberedes. Jeg er glad for at en samlet komite står bak forslaget om å be Regjeringen nedsette en partssammensatt arbeidsgruppe som skal komme med innspill til stortingsmeldingen om organisering av helse-, miljø- og sikkerhetstiltak i petroleumssektoren. Den må inneholde helt klare krav til helseregler på dykkernes premisser og ikke på oljeselskapenes premisser. Lærdom av hva som har skjedd, bør være så synlig at det én gang for alle blir slutt på diskusjonen om hva som er forsvarlig dykking i Nordsjøen.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
President!
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Jeg kan vente.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Jeg skal ikke forlenge debatten veldig mye. Jeg hadde egentlig tenkt å ta en replikk på statsråden, men jeg tar da bare en veldig kort bemerkning. Ofte er vi i denne salen uenige med statsråd Høybråten, men når det er grunnlag for å si at noe er bra, og at man er fornøyd, skal man også si det. Det er i hvert fall min holdning. Og det statsråden sa, at det skal bli et partssammensatt utvalg hvor dykkerne skal få innflytelse på nye regler for miljø, helse og sikkerhet på sokkelen, synes jeg var en bra utkvittering av statsråden. Jeg vil bare forsikre meg om én ting, og det er at statsråden vil iverksette dette snart, sånn at ikke noe tid går tapt, i og med at det allerede våren 2006 skal legges fram en melding om dette. Min erfaring med departementalt arbeid og med grupper som arbeider, er at det tar tid å få den reelle innflytelsen også for ansattes ulike organisasjoner. Så jeg vil bare forsikre meg om og ber statsråden bekrefte at dette vil bli iverksatt straks.
Inge Lønning (Høyre), 2005-06-13:
For oss folkevalgte bør Maktutredningen ikke være et ammunisjonslager, men et speil til kritisk selvprøvelse. Det som skjuler seg under stikkordet «rettsliggjøring», er et viktig, omfattende problemkompleks, men det er grunnleggende viktig, som statsministeren også understreket, å adressere det til den lovgivende forsamling. For hvis det pågår en omfattende rettsliggjøring av interessekonflikter i dagens Norge, er det i tilfelle et resultat av den måten Stortinget skjøtter sitt verv som lovgiver på, og da må vi stille oss spørsmålet: Skjøtter vi det vervet godt nok? Og, fremfor alt, har vi mekanismer som evaluerer hvorvidt resultatene av de lover Stortinget vedtar, er i nærheten av det som var intensjonen da man fattet vedtakene? Medienes makt er også et viktig tema, og her vil jeg vel også dreie fokus litt i forhold til det som har fremkommet i debatten. For også her skjer det et samvirke mellom de folkevalgte og mediene, og i like høy grad bør kritikkens søkelys rettes mot den måten de folkevalgte bruker mediene og danser etter medienes pipe på. Det er klart at når selv organer som definerer seg selv som kulturradikale, kan fremtre som daglige utgaver av «Kvinner og Klær» hver gang man nærmer seg temaet politikk, ja, så er ikke det vedkommende organs eneansvar. Det henger også sammen med den måten politikere opptrer på, og ikke minst prioriterer sin fremtreden i det offentlige rom. Mediene og det politiske system er på en måte siamesiske tvillinger, og ønsker vi å kritisere mediene, må det også være grunn til å kritisere de folkevalgte selv. Til sist temaet regjering og storting: Jeg er ikke uenig i saksordførerens understrekning av at det er Regjeringens politiske grunnlag det dreier seg om, og når man taler om flertallsregjeringer, må jo det også være det store spørsmål, fordi flertallsregjering som opsjon i dagens Norge er ikke noe som ligner på de flertallsregjeringer man hadde den gang ett parti hadde flertall i stortingssalen alene. Det er jo spennvidden i de politiske synspunktene og prioriteringene som avgjør hvorvidt en flertallsregjering er en sterk regjering eller ikke. Ganske særlig i den aktuelle situasjon gjelder dette den måten en regjering ivaretar det som er Kongens spesifikke ansvar på, nemlig utenriks- og sikkerhetspolitikken. Der er det ganske spennende å tenke seg hvorledes en flertallsregjering med vidt forskjellige standpunkter skal kunne bli en sterk regjering.
Inge Lønning (Høyre), 2005-06-13:
Det var nærmest for å rette en misforståelse. Min lille sammenligning med Danmark – i parentes – gikk ikke på de forhold som representanten Meltveit Kleppa pekte på, men på det bemerkelsesverdige faktum at velgerdeltagelsen er vesentlig høyere i Danmark enn i Norge. Det må jo bety at de danske velgere ikke opplever det slik at de har mistet sin mulige politiske innflytelse gjennom de 33 år som er gått siden Danmark ble medlem av EU. Til sist: Det er ett moment som bør være med når det gjelder diskusjonen om forholdet mellom storting og regjering. Parlamentarismen forutsetter som maktmekanisme at det til enhver tid finnes et potensielt regjeringsalternativ i Stortinget, altså at den til enhver tid sittende opposisjon er i stand til å komme opp med et troverdig alternativ. Hvis så ikke er tilfellet, hjelper ingen formelle mekanismer.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Eg vil gjerne følgja opp og spørja utanriksministeren i kva grad dei forbetringane som han no har gjort greie for, er på gang. Eg inkluderer då at det faktisk er ganske mange nordmenn som meir eller mindre permanent er busette i utlandet, me har bedrifter som er etablerte i utlandet, me har frivillige organisasjonar i ulike land, me har Sjømannskyrkja, osv., og eg spør: I kva grad er desse omfatta av dei planane som Utanriksdepartementet no konsentrerer seg om, og kan det vera aktuelt å dra desse ulike aktørane inn i eventuelle øvingar òg ute?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Maktutredningen reiser mange utfordringer i forhold til det vi ønsker: et demokrati med bredt politisk engasjement og aktiv deltakelse. Men som debatten også viser: Det er lettere å peke på de urovekkende trekkene enn å finne de gode mottrekkene. Så er da dette også en sak hvor vi både kan og bør bevilge oss muligheten til mer refleksjon enn agitasjon. Det kunne kanskje også være ett av botemidlene for å styrke tilliten til politikere og politikk å flytte den politiske debatten mer i retning av refleksjon. En samlet komite sier i innstillingen at det er av avgjørende betydning at folkets representanter beholder styringen over utviklingen. Jeg tror det er viktig at vi i samfunnsdebatten legger større vekt på at det er mange krefter som styrer utviklingen i samfunnet. For å ta et eksempel: Forskere som utvikler nye medisiner eller behandlingsmetoder, påvirker helsebudsjettene og helsetilbudene sterkere enn noen i denne sal. Jeg tror dette er viktig, fordi vi bør bestrebe oss på en samfunnsdebatt som gir folk et mer realistisk bilde av hva det er vi kan styre gjennom politiske vedtak, og hvordan, og hva som unnslipper våre styringsmuligheter, og hvorfor. Jeg tror ingen ønsker seg et samfunn der alt bestemmes av politikere. Men da må vi også passe oss så vi ikke gir inntrykk av at vi kan bestemme alt. Den politiske debatten gir av og til et slikt inntrykk, og da blir selvsagt skuffelsen merkbar når leveransene uteblir. Da er det tilliten til politikk og politikere som margspises. I innstillingen sier regjeringspartiene at det vil selvfølgelig være både fordeler og ulemper ved både mindretalls- og flertallsregjeringer. Representanten Martin Engeset illustrerte dette ved å betakke seg for det han kalte for ettpartistaten, og påpekte at landet ikke er vanstyrt selv om det jo stort sett har vært mindretallsregjeringer siden 1971. Det er godt at landet lar seg styre av mindretallsregjeringer. Nå sa statsministeren at det var mange fordeler ved flertallsregjeringer. Det kunne vært interessant å høre hvilke fordeler mindretallsregjeringer har framfor flertallsregjeringer. Det har man ikke hørt noe om i debatten eller sett i innstillingen. Man kan forstå denne regjeringens behov for å forsvare mindretallsregjeringens fortreffelighet, fordi den altså ikke vil vedkjenne seg hele sitt parlamentariske grunnlag fullt ut, men å opphøye mindretallsregjeringer og koalisjoner til en mer demokratisk konstruksjon er å gå litt langt. Representanten Ågot Valle pekte på at man ønsket mer bruk av folkeavstemninger. Jeg har bare lyst til å peke på at noen spørsmål kan egne seg for folkeavstemninger, i andre spørsmål er det vanskeligere, fordi det bør være sammenheng mellom makt og ansvar, og i mange spørsmål vil det være slik at det ikke er det flertallet som sa nei til f. eks. lokalbeskatning, som må bære kostnadene ved at det blir mindre penger til f. eks. eldreomsorg.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2005-06-13:
Magnhild Meltveit Kleppa har gitt til kjenne hovedsynspunktene for Senterpartiet, men jeg har lyst til å kommentere enkelte sider av debatten. Ett av de spørsmålene en har vært opptatt av i debatten, er innsnevringen av handlingsrommet for politikken, både i forhold til marked og i forhold til internasjonale avtaler og rettsliggjøring. Det er et interessant spørsmål, som en også kunne ønske hadde vært problematisert mer enn det en gjør i dagens innstilling. Hvor går grensene for hva du faktisk er forpliktet til å gi fra deg av beslutningsmyndighet, og det du muligens legger utenfor av ansvar fordi det kan være bekvemt? Eller sagt på en annen måte: Kan vi her stå overfor en situasjon der du ikke bare fraskriver deg det du er nødt til å fraskrive deg av makt, men der Stortinget også bevisst fraskriver seg innflytelse, enten fordi utenforliggende organ kan brukes som en begrunnelse for upopulære avgjørelser, eller fordi en vegrer seg for å ta et politisk ansvar? Det er en viktig spørsmålsstilling, som fortjener en bred debatt. Forholdet mellom politikk og marked har også vært en viktig side av dagens debatt. En viktig del av den debatten er forholdet mellom staten og de eierskap staten forvalter. Jeg skulle ønske at en der i større grad kunne differensiert mellom hvilke typer statlige bedrifter vi står overfor. Jeg tror at svaret på hva det betyr å forvalte statens eierinteresser, må være forskjellig alt etter om det er infrastrukturbedrifter, produserende virksomhet eller tjenestebedrifter. Høyest mulig fortjeneste kan ikke være den eneste eierinteresse staten kan legge i sitt statlige eierskap. Staten er pr. i dag faktisk en mer passiv eier i mange av sine bedrifter enn det mange private eiere ville ha vært, og det er en problemstilling som fortjener debatt nettopp i forholdet mellom politikk og marked. Mindretallsregjeringer har også vært oppe i debatten i dag. Her er det lett å havne enten i den ene grøfta eller i den andre grøfta. Det er ingen grunn til å forherlige mindretallsregjeringer, men det er heller ingen grunn til å mene at det er forkastelig. Både mindretalls- og flertallsregjeringer er en akseptert del av vår styreform. Begge deler fungerer, og begge deler har sine fordeler og ulemper. Mindretallsregjeringer kan manøvrere bra og gi Stortinget økt innflytelse, men kan også lide under mangel på langsiktighet. Flertallsregjeringer kan gi mer langsiktig politikk – om en vil – men kan også passivisere Stortinget og redusere det ansvar alle partier har for å komme fram til samlende løsninger. Avslutningsvis: En alvorlig utfordring er forholdet mellom stat og lokaldemokrati. Min påstand er at det forholdet vil råtne på rot dersom en ikke snart etablerer en ny forståelse mellom lokaldemokrati og stat – ikke om struktur, men om rammer, ressurser, oppgaver og ansvar.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Jeg er ganske enig i saksordførerens beskrivelse av Maktutredningens hovedkonklusjoner, og syns vel at debatten i forhold til rettsliggjøring, og også i forhold til markedets makt, har fått for lite oppmerksomhet her i dag. Jeg syns det ville være trist om man ble stående igjen med de konklusjoner som representanten Carl I. Hagen brakte til torgs tidligere i dag, særlig i forhold til at økt markedsmakt, økt rettsliggjøring, nærmest automatisk skulle bidra til at borgerne fikk mer makt. Det andre som var Carl I. Hagens anliggende, var at det var viktig at man kunne se makthaverne i øynene, og at makthaverne måtte stå til ansvar for de beslutninger som tas – hvilket jeg er helt enig i. Jeg syns det er en viktig utfordring for oss alle. Men det er jo ikke slik at det i de samfunn hvor utviklingen ligger i at markedet gis mer makt, og at man gir domstoler, advokater og andre mer makt, blir lettere å se makten i øynene – jeg holdt på å si – snarere tvert imot. Det er nettopp i de samfunn at det er vanskelig å få øye på hvem som har makt. Det er også vanskeligere å stille makten til ansvar. Advokatene skylder på dommerne, dommerne skylder på lovgiverne, og så har man hele stafetten gående. Jeg stiller meg derfor veldig undrende til at Carl I. Hagen skulle være talsperson for et samfunn hvor nettopp markedet og rettsliggjøringen faktisk får en større plass enn det vi i dag opplever. Jeg opplever det også sånn at disse to størrelsene i stor grad henger sammen. Desto mer vi slipper markedet til i forhold til politikken og de politiske organer, desto mer rettsliggjøring blir det. Når vi ser på hvordan f.eks. norsk ruspolitikk har utviklet seg, hvor man tradisjonelt har hatt ganske sterk politisk styring, både i forhold til alkoholpolitikk og narkotikapolitikk, ser vi en utvikling som ikke bare skyldes dette stortings beslutninger, men en internasjonal strømning, hvor man gir markedsaktørene og de som tjener penger, alkoholkapital, og også andre, større makt. Dette har også bidratt til større rettsliggjøring, ved at de samme aktørene bruker domstolene og rettslige instrumenter for å hevde sin rett, enten det er å bygge ned monopoler, eller det er å bygge ned effektive mekanismer som har bidratt til å redusere f.eks. folks rusforbruk. Sånn sett mener jeg at den beskrivelsen som er gitt, både i Maktutredningen og også fra saksordføreren, om at man får en situasjon hvor markedet har fått mer makt, også henger sammen med at det da skapes mer rettsliggjøring. Og det bidrar ikke til at vi kan få se makten mer i øynene, eller stille makten mer til ansvar, snarere tvert imot. Det er en utvikling som bør brytes.
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-13:
Utenriksdepartementets listeføring over savnede og omkomne har vært mye omtalt. Det vil nå bli slik at politiet fra første stund skal inn og registrere savnede neste gang det skjer en stor krise i utlandet, og også at det skal være registreringssystemer både hos politiet og i Utenriksdepartementet som kan samhandle. Hva var det som var utslagsgivende, etter statsrådens syn, for valget av denne løsningen? Og er vi nå helt sikre på at kontaktpunktene er oppdatert, slik at vi kan være helt sikre på at dette fungerer neste gang en krise oppstår?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-13:
Dette vil jo selvsagt kunne variere fra situasjon til situasjon. Men dersom vi tenker oss at en stor krisesituasjon oppstår i utlandet, med mange norske borgere involvert, og at det av ulike grunner ikke er mulig å få inn hjelp eller å kunne bistå i landet, hva vil da være den viktigste diplomatiske kanalen og muligheten vi har i dag for å forsøke å påvirke det handlingsrommet slik at man kommer i en bedre situasjon for nettopp å kunne medvirke direkte i situasjonen?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-13:
Jeg vil sitere fra noe som statsråden sa i høringen den 6. juni om krisehåndtering: «For å bli god kreves det to ting: talent og øvelse. Man blir aldri verdensmester av å ha bare én av de delene. Norsk helsevesen er en organisasjon som både har talent og driver øvelse. Det er en beredskapsorganisasjon, og jeg råder som helseminister i realiteten over 110 000 ansatte direkte, i tillegg til flere titusen ansatte i helsevesenet i kommunene indirekte. Det betyr at hele den organisasjonen, i motsetning til en del andre som kan sies å være involvert i den type virksomhet, er selvgående.» Var det dette som manglet i Utenriksdepartementets håndtering?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-06-13:
Etter store kriser og katastrofer der mange omkommer, sitter det mange igjen som har mistet sine kjære. Sorgen og tapet er i seg selv vanskelig. Mange opplever også byråkratiske hindre i tiden etter katastrofen. La meg understreke at komiteen stiller seg bak de tiltak som Regjeringen har iverksatt, og som også statsråden nevnte: for å bistå berørte og pårørende, og han viste i den forbindelse til revidert nasjonalbudsjett. Det finnes i dag flere foreninger for pårørende etter ulike kriser og katastrofer. Vi ber derfor Regjeringen vurdere økonomisk støtte til slike støttegrupper, avhengig av situasjonen. Vi hadde også på høringen Røde Kors, som jo i dag huser slike foreninger. Jeg vil spørre om statsråden og Regjeringen vurderer å se på hvordan støttegruppene kan få den best mulige bistand.