Bent Høie (Høyre), 2013-06-03:
Nå foreligger også Helsetilsynets oppsummering av det landsomfattende tilsynet med sykehusene når det gjelder pasienter med tykk- og endetarmskreft. Oppsummeringen viser at av 28 steder som ble undersøkt, var det 17 steder som hadde avvik knyttet til hvordan pasientene ble fulgt opp av de pasientadministrative systemene. Man hadde videre i behandlingsforløpet bl.a. ikke forholdt seg til den medisinsk fastsatte tidsfristen som ble satt ved første konsultasjon. Dette var et av de avvikene som gikk oftest igjen. Pasienter har lenge beklaget seg over at man ofte opplever å få stadig nye leger ved sykehusene å forholde seg til, og at det ikke er noen som tar et ansvar for pasienten gjennom hele pasientforløpet. Ofte er det pasienten selv eller de pårørende som tar på seg denne rollen, og på den måten bringer videre informasjon fra det ene leddet til det andre leddet. Dette er ikke holdbart, spesielt ikke i en situasjon når dette landsomfattende tilsynet viser at veldig mange av våre sykehus heller ikke har gode nok pasientadministrative systemer. Det som på mange måter kunne blitt ivaretatt av et godt system, blir heller ikke ivaretatt ved at man får oppnevnt en pasientkoordinator. Dette skjer på tross av at Stortinget og det politiske miljøet har jobbet med dette problemet over lang tid. Forskriften om pasientansvarlig lege ble fastsatt 1. desember 2000. Det er altså snart 13 år siden. Den gangen gjaldt forskriften ved innleggelse i somatiske institusjoner og institusjoner i det psykiske helsevernet, ved polikliniske tjenester før og etter innleggelse og ved gjentagende poliklinisk undersøkelse og behandling. Hensikten med pasientansvarlig lege var å ha en koordinerende funksjon, å ha ett fast holdepunkt for pasientene i helsetjenesten, én lege som kjenner pasientens historie og sikrer seg at pasienten får den behandlingen som man har krav på – ikke minst å ha et kontaktpunkt for pasienten, hvis pasienten har spørsmål til sin egen situasjon. Dette skulle være en funksjon som har ansvar for kontakt mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Erfaringen var allerede i 2004, da Wisløff-utvalget gjorde sitt arbeid, at ordningen ikke fungerte. De viste bl.a. til at Helsetilsynet på det tidspunktet hadde fått tilsynsrapporter som påpekte at ordningen ikke var gjennomført slik lov og forskrift krevde. Wisløff-utvalgets vurdering var at mange hadde manglende respekt for oppfølgingen av ordningen, og at én av grunnene til det kanskje var at denne var for lite treffsikker. De foreslo derfor justeringer i ordningen. Helseminister Ansgar Gabrielsen hadde som hobby, når han reiste rundt og besøkte sykehus og helseforetak, å spørre etter denne ordningen. Det var i perioden 2004–2005. Det var veldig sjelden noen kunne svare at de hadde etablert denne ordningen. Det som var det vanlige svaret, var at man var i prosess med å få etablert den. Den daværende helseministerens svar på dette var den gangen at hvis han ble stoppet i 60 km/t i en 50 km-sone, ville det hjelpe lite å si til politiet at man var i prosess med å komme ned til 50 km/t. Grunnen til at man bruker denne sammenlikningen, er nettopp at Stortinget har ment at dette er en så viktig funksjon, at det ikke er noe man har gitt i oppdragsdokumenter, rundskriv eller på annen måte, men at det faktisk er noe man har fastsatt i lov. Forrige helseminister, Anne-Grete Strøm-Erichsen, fulgte opp Wisløff-utvalget og slo fast at ordningen ikke fungerte. Hun sa i Aftenposten 5. februar 2011 at hun så alvorlig på at mange sykehus hadde neglisjert denne ordningen. Den debatten kom som oppfølging av den artikkelen Per Fugelli skrev i samme avis. Han beskrev sitt møte med 37 forskjellige leger i forbindelse med sin kreftbehandling. Flere andre pasienter har beskrevet dette på samme måte. Regjeringens anbefaling til Stortinget var i forbindelse med ny kommunal helse- og omsorgslov å følge opp Wisløff-utvalgets anbefalinger om å etablere en ordning med pasientkoordinator i stedet for pasientansvarlig lege. Det betyr at man åpner opp for at andre helsefagpersoner kan ivareta denne funksjonen, f.eks. fysioterapeuter og sykepleiere i de tilfellene det er naturlig. Et eksempel kan være pasienter som jevnlig er inne til dialysebehandling ved poliklinikk og møter en spesialsykepleier, eller sykepleier, som er den som best kan ivareta en slik funksjon, fordi det å ha en lege der, som sjelden møter pasienten, til å ivareta en slik funksjon, ikke ville være en god løsning. Dette var også en ordning Stortinget sluttet seg til, selv om det både fra regjeringens og Stortingets side ble presisert at det i de aller fleste tilfellene var mest naturlig at det var en lege som skulle ha denne funksjonen. Jeg har arvet Ansgar Gabrielsens hobby, nemlig å spørre om dette når helse- og omsorgskomiteen er ute og besøker ulike helseforetak. Svaret i dag er dessverre nøyaktig det samme som svaret var i 2004–2005. Jeg har til nå ikke møtt ett helseforetak som sier at de har gjennomført dette. Noen blir litt usikre i blikket når jeg spør om det, noe som tyder på at de ikke engang er oppmerksom på ordningen, mens andre sier at de er i prosess med å få gjennomført den. Det blir i tilfelle en veldig langvarig prosess, med tanke på at dette allerede var en forskriftsfestet krav 1. desember 2000. Jeg har også spurt den nåværende helseministeren om hvor mange pasienter som får oppnevnt pasientkoordinator. Det var det for noen måneder siden ikke mulig å få et svar på. Det betyr at det heller ikke er noen nasjonal oppfølging av dette lovpålegget slik det er i dag. Jeg mener dette er alvorlig. Først og fremst er det alvorlig for de pasientene som kunne fått et tilbud, som er et av de viktigste tilbudene Helsetilsynet etterlyser utenom behandlingen, nemlig et kontaktpunkt å forholde seg til – en som føler et ansvar gjennom hele pasientforløpet, og som kan påse at pasienten faktisk får den behandlingen man har krav på. Det andre som er alvorlig, er at dette er et pålegg, som jeg har vært inne på, som Stortinget har funnet så viktig at man faktisk har lovfestet det – og likevel blir det ikke fulgt opp. Jeg er klar over problemstillingene som helseforetakene opplever med at de årlige oppdragsdokumentene er svært omfangsrike. Jeg synes det er bra, det arbeidet helseministeren har satt i gang med å gå kritisk igjennom alle de påleggene som gis, og skille det som er viktig fra det som er uviktig, og å få en konsentrasjon. Det tror jeg er helt nødvendig. Men det kan ikke være slik at det Stortinget vedtar i lovs form, blir gjort til et vurderingsspørsmål, om det er hensiktsmessig for foretakene å gjennomføre det eller ikke. Det som er i lovs form, bør bli gjennomført. Nå har Stortinget også til behandling endringer i pasientrettighetsloven. Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har foreslått å lage et speilbilde av det pålegget som ligger i spesialisthelsetjenesteloven; å ha dette tilbudet som et speilbilde i pasientrettighetsloven, slik at det også blir en rettighet for den enkelte pasient. Jeg tror det kan bidra til at flere får dette, ikke minst at pasienten får en mulighet til å klage og til å ta dette opp hvis man ikke får oppnevnt en pasientkoordinator. Det burde kanskje ikke vært nødvendig, men jeg mener det er det ut fra pasientenes rettssikkerhet og at dagens ordning ikke har vist seg å bli gjennomført. Erfaringen til leger som har jobbet på avdelinger som har gjennomført dette – for det er ikke slik at det ikke eksisterer pasientkoordinatorer noe sted, noen steder eksisterer ordningen – er at dette ikke er vanskelig, men at det praktisk lar seg gjennomføre. Men det krever at ledelsen tar et ansvar og sier at dette er så viktig at man vil gjennomføre det.