Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2013-06-12:
Utvikling skapes først og fremst av en sunn nasjonal politikk. Internasjonale forhold har betydning, men det helt avgjørende er hvordan landene velger å møte globaliseringen og egne innbyggeres ønske om en bedre hverdag. Politiske institusjoner og prosesser som sikrer maktfordeling i rettsstat, demokrati og menneskerettigheter, er sentrale. I tillegg kommer åpenhet mot omverdenen, som stimulerer til handel og investeringer. Høyre vil legge til rette for mer lokalt innhold i utviklingen av egen økonomi. En åpen økonomi med stabile rammebetingelser som fremmer lokale og utenlandske investeringer og økt handel, er en forutsetning for å skaffe skatteinntekter for det offentlige og for å kunne vokse ut av fattigdom. Alle stater – også fattige stater – har hovedansvaret for å innfri politiske, sivile, økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter for alle sine innbyggere. Det har vært en hovedlinje i norsk bistands- og utviklingspolitikk å fremme en samfunnsutvikling som kommer brede, fattige befolkningslag til gode. Sentrale elementer i en slik strategi har vært bærekraftig vekst i verdiskapingen, økt sysselsetting, reduksjon av under- og feilernæring og utbygging av sentrale offentlige tjenester. Utdanning og helsetilbud for alle er grunnleggende tjenester som per definisjon skal inkludere fattige og marginaliserte grupper. Fordelingsaspektet har derfor vært et sentralt premiss. Det har også vært forankret i prinsippet om fattigdomsorientering, som både skulle bidra til større internasjonal rettferdighet og bedre intern fordeling i utviklingslandene. Jeg er derfor forundret over å høre at enkelte mener at meldingen er en foregangsmelding om fordeling, for det har vi vært enige om i lang tid. Mens både Høyre og Arbeiderpartiet har arbeidet, og arbeider hardt, for å skape for å dele, viser SV en annen politisk retning. Å dele for å skape er utvilsomt et ønske fra SV, men langt fra realiteter. La meg for ordens skyld legge til at i de land som har ført en politikk lengst ut på den ytterste venstre fløy, har fordelingen vært alt annet enn rettferdig. Vanlige folk har hatt lite eller ingenting, og eliten har hatt alt eller svært mye. I et samfunn eller land hvor alle har lite eller ingenting, er det ikke fordeling som skaper vekst. I Tanzania er gjennomsnittet 4,65 dollar per dag når en justerer for PPP. Det er åpenbart at vekst – og langvarig vekst – må til for at landet og befolkningen kan arbeide seg ut av fattigdom. Fordeling alene vil ikke gi mer. Når det er sagt, er det en viktig erkjennelse av at økonomisk vekst øker når fordelingen av samfunnets ressurser er jevnere. Fordeling er viktig, men alene skaper ikke dette vekst – økonomisk vekst med god fordelingspolitikk, med økt handel, med likestilling, med kamp mot korrupsjon, respekt for miljøet, demokrati og realisering av menneskerettighetene. Det er derfor Høyre ikke utelukkende snakker om noen av disse, men om alle. Til slutt: Rettighetsbegrepet viser ikke bare til sosiale og økonomiske rettigheter og fordeling av materielle goder, det inkluderer også de sivile og politiske rettighetene som er helt avgjørende for et fritt og demokratisk samfunn. Jeg drister meg til to spørsmål til bistandsministeren. Beklageligvis mener jeg at denne saken viser at statsrådens portefølje hovedsakelig består av bistand. Evnen og muligheten for en bred utviklingspolitikk er tydeligvis ikke til stede hos de rød-grønne. Spørsmålet mitt er enkelt: Hvorfor er ikke handelspolitikkens potensial for å skape rettferdig fordeling overhodet nevnt i meldingen? Det er ingen tvil om at meldingens verdi ville ha vært større om det også hadde blitt gitt tilsvarende rom for analyse av fordelingseffekter for handel og investeringer, bl.a. fordi fordelingseffekter gjennom lønnsom næringsvirksomhet og lønnet sysselsetting er helt nødvendig i en bærekraftig strategi for fordeling. Mitt andre spørsmål er knyttet til at statsråden tidligere har tatt til ordet for å investere mer av Statens pensjonsfond utland i verdens fattigste land. En samlet opposisjon forventet i det minste en analyse og en drøftelse av SPUs investeringer i et utviklingsperspektiv. Kan statsråden forklare hvorfor dette temaet heller ikke har fått plass i meldingen? Sannheten er at verden har hatt en fantastisk velstandsutvikling. Først og fremst på grunn av økonomisk vekst har 450 millioner mennesker arbeidet seg ut av fattigdom de siste 15 årene. De siste 50 årene har gjennomsnittsinntekten i verden blitt tredoblet. Fellesnevneren er en mer åpen økonomi og utstrakt internasjonal handel. Handel er den sterkeste drivkraften for økonomisk vekst og dermed muligheten for å skape arbeidsplasser og økonomisk velstand. Det er økonomisk vekst som har vært den viktigste faktoren for at det store flertallet av mennesker har kunnet arbeide seg ut av fattigdom. Det er derfor et hovedmål for Høyre at vår utviklingspolitikk skal bidra til økt økonomisk vekst. De økonomiske forskjellene mellom land går generelt ned, fordi fremvoksende økonomier vokser raskere enn de mest utviklede økonomiene. Men her er det store ulikheter. Samtidig øker forskjellene internt i en rekke land både med hensyn til inntekt og tilgang til grunnleggende velferdstjenester. Diskriminerte og fattige befolkningsgrupper får i de fleste regioner ikke ta del i den økonomiske veksten. Veksten må selvsagt fordeles for å innfri rettigheter til de fattigste og marginaliserte. Men det er en rekke årsaker til dårlig fordeling utover manglende fordelingspolitikk eller dårlig fordelingspolitikk. Diskriminering og manglende reguleringer er ofte to viktige årsaker. Det er viktig å påpeke sammenhengen mellom fordeling og økt vekst. For Høyre er det viktig at hvert enkelt samarbeidsland skal ha størst mulig eierskap til egen økonomisk utvikling. Flertallet av verdens fattige befinner seg i mellominntektsland – en stor endring bare de siste ti årene. Dette er først og fremst en fordelingsutfordring, ikke et utviklingsproblem. Demokratisering, lik rett til utdanning og styrket sivilt samfunn er bedre egnede virkemidler for å ta tak i denne problematikken. I tillegg kommer nasjonal fordelingspolitikk. Det er fremdeles altfor mange fattige, men samtidig er det grunn til å glede seg over at andelen fattige er på det laveste noen gang. Et helt annet sentralt utviklingstrekk er at både antallet demokratier og andelen av befolkning i demokratier øker. Ifølge Freedom House er tre fjerdedeler av alle verdens land frie eller delvis frie. Antall demokratier har fordoblet seg de siste 30 årene. Det finnes ingen demokratier uten markedsøkonomi. Åpenhet og valgfrihet er fundamentalt for å gi mennesker makt og innflytelse. Frihandel og eiendomsrett er sentrale komponenter for å få det til. Lukkede land klarer bare i begrenset grad å få til økonomisk vekst – og dermed også å fordele ressurser internt i egen befolkning. Det er viktig å vektlegge samstemthet i utviklingspolitikken, dvs. å bidra til at all norsk politikk overfor andre land trekker i samme retning, enten det gjelder handelspolitikk, bistand, utdanningspolitikk eller helsepolitikk. Høyre vil føre en samstemt utviklingspolitikk med mål om økt demokratisering og respekt for menneskerettighetene, og bidra til at mennesker arbeider seg varig ut av fattigdom. Målene skal også være førende for norsk handelspolitikk. Parallelt med en betydelig bistandsinnsats har Norge opprettholdt høye tollmurer og forsvart en handelspolitikk som skaper effektive barrierer mot utviklingslandenes eksportmuligheter. Dette er en påfallende selvmotsigelse i norsk politikk, og den bidrar til mindre fordeling og skjevere fordelt velstand. OECD har beregnet at landbruksstøtten i industriland utgjør 300 mrd. dollar per år. Det er nær tre ganger så mye som all offisiell bistand. Å bedre utviklingslands muligheter til å delta i den globale økonomien er en forutsetning for at mennesker skal kunne arbeide seg ut av fattigdom på varig basis. Handel og økonomisk vekst er de sterkeste drivkreftene for at mennesker skal kunne arbeide seg ut av fattigdom – og er dermed sterke komponenter for fordeling. Korrupsjon er en betydelig hemsko for økonomisk utvikling. Korrupsjon undergraver rettsstat og demokrati, fører til at avgjørelser strider mot fellesskapets interesser, og virker avskrekkende på investorer. Dessverre er det de fattigste som rammes hardest av korrupsjon. Det er de som ikke har råd til å betale bestikkelser for å sikre sine rettigheter, og som må bære hovedbyrden av de konsekvenser korrupsjon har på samfunnsøkonomi, sysselsetting og miljø. Befolkningen i en rekke land får lite igjen for utvinning av verdifulle naturressurser som mineraler og petroleum. Korrupsjon stjeler ressurser, og mange steder blir store gevinster høstet av kretsen rundt dem som sitter med makten. I noen tilfeller sikres gevinsten til utvalgte gjennom skjevt utformede privatiseringstiltak. I andre tilfeller medvirker dårlige kontrakter med store internasjonale selskaper til at befolkningen sitter igjen med uforholdsmessig lite. Det er feil det som representanten Eva Kristin Hansen sa. Merknadene knyttet til internasjonal gruvevirksomhet og petroleumsvirksomhet når det gjelder fordeling og antikorrupsjon – både privatiseringstiltak og kontrakter – er både bedre formulert og mer omfattende hos opposisjonen enn hos posisjonen. Derfor står opposisjonen samlet, og posisjonen nøyer seg med en kort merknad. Kampen mot korrupsjon ble således en avgjørende del av kampen mot fattigdom, og er et meget viktig verktøy for å gi individer mer makt over eget liv. Antikorrupsjon er god fordelingspolitikk. For å gjøre innsatsen mot fattigdommen mer effektiv trengs det mer målrettet innsats – spesielt mot utsatte grupper. Det er avgjørende for å demme opp mot stadig økende forskjeller, også i mellominntektsland. Jenter og kvinner, særlig de som bor på landsbygden, tilhører mange steder utsatte grupper. 70 pst. av verdens fattige er jenter og kvinner. Verdensbanken viste i sin årsrapport for 2011 at diskriminering av kvinner bremser økonomisk vekst, og at satsingen på likestilling er et av de mest effektive verktøy i kampen mot fattigdom. La meg legge til, som mange har gjort før meg, at den norske velstanden først og fremst kommer av alle dem som bidrar i det norske arbeidsmarkedet. Uten en så stor andel kvinner i det norske arbeidsmarkedet hadde Norges velstand vært vesentlig lavere enn den er i dag. Det bør være den fremste vekstkomponenten når vi snakker norsk politikk. Det handler om inkludering i arbeidslivet. Verdensbanken sier videre at politisk deltakelse fra kvinner fører til bedre offentlige tjenester – det gjelder vannforsyning, skolegang og at det blir mindre korrupsjon. FNs generalsekretær har hevdet at manglende likestilling bremser utviklingen innen alle de åtte tusenårsmålene. Jeg er helt enig. En evaluering fra 2012 viste at Norge i praksis ikke i tilstrekkelig grad har inkludert barn med funksjonshemninger i utdanningsbistanden. Det er derfor gledelig at en samlet komité mener at det bør innføres klare retningslinjer som bidrar til at funksjonshemmede barn får ivaretatt sin rett til skolegang, og at det også må settes av egne midler til dette arbeidet. Selv om en større andel av barna i mange lavinntektsland begynner på grunnskolen, foregår det ofte i overfylte klasserom uten tilstrekkelig undervisningsmateriell og med en akutt mangel på kvalifiserte lærere. Det er et enormt behov for bistand for å forbedre læringsmiljøet, og dermed det faglige utbyttet av skolen, i mange lavinntektsland. Jeg er stolt av at Norge over lang tid har brukt ikke bare mye penger, men kunnskap og ressurser på utdanning i bistanden. Det skal vi fortsette å gjøre. Ett av de skillene som er mellom dagens regjering og en samlet opposisjon, er at opposisjonen ønsker å forsterke den innsatsen. Til slutt: Norge har som mål å iverksette regler for såkalt land-for-land-rapportering fra 1. januar 2014. Komiteen understreker at det er viktig å være tidlig ute med dette arbeidet selv om andre land kommer etter. Det er jeg svært glad for, og komiteens flertall, altså Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, ønsket å vise til at en arbeidsgruppe nedsatt av Finansdepartementet for å utrede krav til land-for-land-rapportering i norsk lovgivning, foreslår en mer omfattende rapportering enn det som følger av forslaget til EU-regler. Flertallet her mener, i likhet med arbeidsgruppen, at kravene om rapportering i tillegg til betaling til myndigheter også må omfatte krav til annen rapportering av investeringer – salgsinntekter, produksjon mv. – fordelt på det enkelte land hvor de rapporteringspliktige driver sin virksomhet, og at det må gis opplysninger om de rapporteringspliktige datterselskapene samt hvor informasjonen viser at datterselskapene er hjemmehørende. Dette er viktig, og et samlet storting står bak det. Jeg mener det vil ha en effekt internasjonalt. Aller sist: Takk til Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet. Denne meldingen har vist at vi deler mye felles tankegods. Jeg er overbevist om at muligheten for å utarbeide en felles utviklingspolitikk etter valget vil være stor.