trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
I behandlingen av budsjettet for 2002 sluttet stortingsflertallet seg til et forslag fra den tidligere arbeiderpartiregjeringen om å innføre egenbetaling for sterilisering ved våre offentlige sykehus. Den statlige betaling som tidligere gikk til sykehusene via det polikliniske takstsystemet og via innsatsstyrt finansiering, er derfor opphørt med virkning fra 1. januar 2002 i samsvar med Stortingets vedtak. Full egenbetaling på høyde med total kostnad er bare innført for sterilisering av menn, som heretter avkreves maksimal egenbetaling på 1 268 kr. For kvinner er det innført halv egenbetaling, dvs. at pasienten avkreves en egenbetaling på 6 079 kr, som tilsvarer halvparten av den reelle kostnaden ved inngrepet. I tilfeller der sterilisering av kvinnen foregår mens hun er innlagt ved sykehus for annen behandling eller årsak, f.eks. i forbindelse med fødsel, er det ikke anledning for sykehuset til å kreve egenbetaling fra pasienten. Jeg er klar over at denne innføringen av egenbetaling har kommet brått på mange, og ser at det har ført til at mange pasienter nå har trukket seg fra avtalte timer for sterilisering. Hvilke konsekvenser en slik reduksjon i steriliseringsomfanget vil gi, og hvor stort omfanget vil bli når dette har blitt innarbeidet, er ennå usikkert. Jeg har derfor bedt om at Sosial- og helsedirektoratet overvåker denne utviklingen nøye. Formålet med dette er bl.a. å se om nedgangen i antall sterilisering av kvinner fortsetter, eller om dette er en midlertidig reaksjon. Det kan være grunner til at enkelte pasienter bør få utført sterilisering, f.eks. for å unngå videre sykehusbehandling eller inngrep på et senere tidspunkt. I tilknytning til overgangen må det utøves et praktisk skjønn. Jeg vil derfor ta opp med de regionale helseforetakene at det i dette skjønnet utøves en årvåkenhet for at pasienter som er inne i behandlingsprosessen, ikke utsettes for urimelige løsninger.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Det har vel aldri vært slik at det at man ikke har egenandeler på sterilisering, har vært et virkemiddel for å få ned aborttallene. På den annen side er det helt klart at tilgang til prevensjon, herunder tilgang til å få utført sterilisering, er et virkemiddel som er viktig i forhold til det å unngå uønskede svangerskap og abort. Der har representanten Ballo og helseministeren helt sammenfallende interesser. Det oppdraget jeg har gitt Sosial- og helsedirektoratet, er å overvåke denne utviklingen nøye, bl.a. se om det skulle være en slik utvikling. Og hvis det er det, er det klart at det gir grunn til alvorlig ettertanke og reaksjon. Jeg vil også be Sosial- og helsedirektoratet se på behovet for å etablere et regelverk som fanger opp de kvinner som får utført sterilisering av medisinske grunner, f.eks. som følge av mange aborter.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Jeg har lyst til å minne representanten Ballo om at han faktisk var en av dem som var mest positive til forslaget om økte egenandeler på kunstig befruktning da forslaget ble presentert av den forrige regjeringen, og at han den gangen, så vidt jeg erindrer, la vekt på nettopp hensynet til prioritering av helsetjenester. Vi må ikke glemme at bakgrunnen for disse forslagene er at disse inngrepene gjennom to Lønning-utvalg og drøftinger i forbindelse med verdimeldingen har vært ansett som lavt prioriterte helsetjenester. Dette er et av de første forsøkene vi gjør på å løfte ut i en offentlig politisk debatt og behandling noen prioriteringsspørsmål i helsetjenesten, og jeg synes det er ganske viktig at vi ikke slipper det av syne. Så skal vi selvfølgelig se på hvordan ting virker, og følge det. Men det er overhodet ikke noe som tilsier at fagmiljøene i Norge rundt kunstig befruktning skulle forsvinne fordi man avkrever dem som får denne behandlingen, en egenandel. Tvert imot er det min klare målsetting at vi skal ha dette fagmiljøet, vi skal ha dette tilbudet, og det skal forskes i Norge på dette området for å utvikle tilbudet.
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
«Det har i den seinare tida vore stilt spørsmål knytte til framtidig fordeling av bistanden i det krigsramma Afghanistan. Pressa har referert til ein forskingsrapport frå Chr. Michelsens Institutt som åtvarar mot ei massiv innsprøyting av midlar til gjenoppbygging av landet etter 20 år med krig og naturkatastrofar. Kva vil statsråden gjere for å rette inn bistanden slik at han er formålstenleg og ikkje undergrev sjansen for stabil og god utvikling i Afghanistan?»
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Eg takkar statsråden for eit tillitvekkjande svar. Det er av fleire, no òg av statsråden sjølv, blitt påpeikt at det einaste som på sikt kan kontrollere og erstatte krigsherrane i Afghanistan, er ei styrking av nasjonale institusjonar. Alternativet er at ein framleis har ein dominans av krigsherrar innanfor ein føderal stat, delt etter etniske og religiøse skiljeliner. Ein av dei farane ein står overfor i dag, er at dei rike landa i verda berre vil gi nødhjelp og kortsiktig bistand. Ei nasjonal løysing derimot krev eit langsiktig perspektiv og ei oppretthalding av engasjementet frå gjevarlanda si side utover den kortsiktige og nødvendige nødhjelpa. Det blir såleis heilt avgjerande at den internasjonale bistanden over ein lengre periode må understøtte dei nasjonale krafttiltaka. Problemet i dag er at OECD-landa gir stadig mindre pengar i bistand, og den er no den lågaste på 30 år. Kan statsråden og Noreg påverke OECD-landa til å gi meir i langsiktig bistand og dermed snu denne negative trenden, slik at land som Afghanistan får ein enklare overgang frå kortsiktig u-hjelp til langsiktig nasjonal utvikling?
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Eg takkar igjen statsråden for svaret. I Mexico til våren skal det vere ein konferanse der ein skal diskutere spørsmål som går på korleis ein kan løfte menneske ut av fattigdomen. FN har sjølv sagt at innan 2015 skal talet på dei som lever i absolutt fattigdom, vere halvert. Konferansen bør vere eit svært godt utgangspunkt for statsråden og den norske regjeringa til å påpeike at det ein nettopp må arbeide for, er det som går på det langsiktige i forhold til bistand. Trur statsråden at det er mogleg for den norske regjeringa å lage eit vendepunkt på denne konferansen, slik at dei rike landa og dei organisasjonane som har moglegheit til å gjere noko, faktisk vil gå inn og sjå på langsiktige løysingar?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
«Vi har den senere tid hørt rystende historier om unge jenter og gutter med innvandrerbakgrunn som må flykte fra sine foreldre på grunn av vold og drapstrusler hvis de ikke følger foreldrenes vilje i valg av ektemake. Vold og overgrep er også en økende problematikk blant norske ungdommer. Sosialistisk Venstreparti la inn sterke føringer i budsjettet på at man skal prioritere prosjekter og forskning som er rettet mot seksualisering av barndom i Norge, kjønn og kjønnsidentitet. Vil dette følges videre i Forskningsrådet?»
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Jeg takker for et godt svar, og er glad for at det er så mange prosjekter på gang. Vi fikk ikke flertall for dette i budsjettet, så vi håper nå fra vår side at dette er signaler om at en forsterker innsatsen. Vi drøftet denne problematikken i Nordisk Råd i går, i velferdsutskottet. Dette er et spørsmål man er opptatt av på tvers av grenser. Jeg stilte det samme spørsmålet som jeg nå har stilt, til samarbeidsminister Svein Ludvigsen i går, og fikk til svar at han ønsker å ta opp dette med barne- og familieministeren. Derfor kunne jeg tenke meg å stille et tilleggsspørsmål: Vil barne- og familieministeren på vegne av Norge være en pådriver for at man nå i forbindelse med forskning og prosjektinnsats fokuserer på disse temaene også i Nordisk Råd?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Jeg takker igjen for et godt svar, og er takknemlig for at det jeg stilte spørsmål om i går, allerede er satt på dagsordenen. Vi må også se dette i sammenheng med presset og effekten på barn og unge gjennom reklame, media, Internett og dataspill. Det diskuteres veldig mye. Det er ulike forskningsresultater, og de spriker. Vi var inne på dette rundt juletider i forhold til dataspill. Hva vil barne- og familieministeren gjøre for å sette dette på den politiske dagsorden i mye større grad, og hvilke virkemidler vil Regjeringen iverksette?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Svaret er ja. Samarbeidsministeren har faktisk allerede tatt dette opp med meg tidlig i dag morges, da vi drog til jobben sammen. Så svaret er ja. Jeg skal nevne litt mer om det nye programmet til Forskningsrådet. Utdannings- og forskningsdepartementet og Barne- og familiedepartementet gir midler til et forskningsprogram om kjønn. Programmet skal bl.a. finansiere forskning på mannsroller, ulike former for seksualitet og identitetsdannelse, kopling mellom kjønn og flerkulturalisme, kjønn og globalitet, kjønnsbasert urettferdighet og krenkelse hjemme og i andre deler av verden. Jeg skal ha et møte med Norges Forskningsråd allerede 12. februar, og jeg kommer da til å ta opp spørsmål som gjelder kjønnsforskning og etnisitet. Også i Nordisk Ministerråd skal jeg sørge for at vi har en debatt og eventuelt nye forslag til tiltak.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-01-30:
Spørretimespørsmålet er et meget omfattende spørsmål, så det tar for lang tid å komme med gode svar på alle områder. Det ligger i oppfølgingen av Nyborg-utvalget – som vi nå er i ferd med å lage en plan for – hvordan dette skal følges opp. Det er kanskje først og fremst der vi vil kunne svare på spørsmålet relatert til kommersialitet rettet mot barn, reklame rettet mot barn. Jeg kan iallfall love at det er en høyt prioritert sak innenfor forbrukerområdet i Barne- og Familiedepartementet å følge dette opp på en god og konstruktiv måte.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-01-30:
«I høringsutkast datert 1. november 2001 foreslår Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet å fjerne bestemmelsen om at undervisningen ved universitet og høgskoler til vanlig skal foregå på norsk. På hvilken måte vil Regjeringen sørge for at norsk opprettholdes som et fullverdig bruks- og arbeidsspråk på alle samfunnsområder, også innenfor undervisning og forskning?»
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-01-30:
Jeg takker statsråden for svaret så langt, og hører at hun sier noe om at Regjeringen på en måte ikke har tatt noen bestemmelse i forhold til dette ennå. Denne passusen kom jo inn i loven fordi Stortinget slo fast at universiteter og andre utdanningsinstitusjoner hadde et særlig ansvar for å utvikle fagspråk. Spørsmålet mitt er om statsråden kan svare på hva loven eventuelt kommer til å si om dette, om statsråden mener at universiteter og høyskoler har et særlig ansvar på dette området for å utvikle et fagspråk – et norsk fagspråk.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-01-30:
Statsråden nevner medisinstudiet. Her i Oslo skal jo i niende semester all undervisning foregå på engelsk – mellom studenter og lærere og faktisk også i forhold til pasienter, fordi mye av undervisningen er pasientrettet. Nå er det jo slik at det aller meste av litteraturen de leser på medisinstudiet, er på engelsk, og medisinstudentene behersker faktisk engelsk veldig bra. Spørsmålet mitt blir da: Når studentene kan engelsk veldig bra, hadde det ikke vært bedre i niende semester på medisinstudiet å trene studentene i kommunikasjon i forhold til det medisinske språket, og kunne gjøre det på norsk, slik at dialogen lege–pasient på en måte nettopp kan bli styrket?
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-30:
Det var den forrige regjeringen som sendte dette forslaget, datert 10. september 2001, på høring i et utkast til endringer i lov om universiteter og høgskoler, som oppfølging av Stortingets behandling av kvalitetsreformmeldingen. Når bestemmelsen om at undervisningsspråket til vanlig er norsk, ble foreslått opphevet, var det ut fra ønsket om at institusjonene skal bygge opp et fagtilbud på engelsk og eventuelt andre språk for både norske og utenlandske studenter. Dette er et ønske også Stortinget – og en samlet stortingskomite – gav uttrykk for ved behandlingen av meldingen. Uttalelsene viser at en del av høringsinstansene er kritiske til forslaget og mener at institusjonenes ansvar for å styrke norsk språkkultur og bevare og videreutvikle norsk fagterminologi bør lovfestes. Andre høringsinstanser støtter forslaget og ser at bestemmelsen kan være til hinder for at institusjonene bygger opp tilfredsstillende fagtilbud på andre språk. Spørsmålet om en eventuell opphevelse av bestemmelsen er nå til vurdering i departementet. Regjeringen vil i løpet av denne sesjonen fremme en proposisjon for Stortinget med forslag til endringer i lov om universiteter og høgskoler, og spørsmålet om lovfesting av undervisningsspråket vil bli behandlet her. Jeg er opptatt av at lovens formuleringer ikke kan oppfattes å stå til hinder for en internasjonalisering som det er bred enighet om. På den annen side er det samtidig en viktig oppgave for universiteter og høgskoler å arbeide for å bevare og videreutvikle norsk fagterminologi og styrke norsk språkkultur. Jeg tror at de institusjonene vi her snakker om, faktisk fortsatt vil være seg dette ansvaret bevisst, uavhengig av hvilken løsning som velges i loven.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-30:
Jeg er enig med representanten her i at disse institusjonene har et særlig ansvar for norsk fagterminologi og for å utvikle norsk språkkultur. Det er også helt klart at norsk høyst sannsynlig kommer til å være det undervisningsspråket man bruker til vanlig. Så dette er mer en hensiktsmessighetsbetraktning etter min mening. Vi må ikke ha lovbestemmelser som hindrer det vi også er opptatt av, nemlig å få til en større grad av internasjonalisering. Jeg tror norske studenter trenger en del undervisning på andre språk, spesielt engelsk, i vårt internasjonaliserte samfunn. Det har vært eksempler på det i avisene i den senere tid, f.eks. innenfor medisin. Vi har også et ønske om å tiltrekke oss studenter fra utlandet, og da er det klart at det ikke vil være så lett hvis all undervisning foregår på norsk. Her tror jeg vi i og for seg deler hensikten, og så er det spørsmål om å finne frem til en hensiktsmessig måte å lovfeste eller ikke lovfeste dette på. Og det er helt riktig som representanten antyder, Regjeringen har ennå ikke konkludert på dette punkt.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-30:
Dette er av den typen spørsmål som jeg synes at statsråden ikke skal blande seg for mye bort i – spesielt ikke etter at vi får gjennomført kvalitetsreformen hvor det er meningen at institusjonene skal stå friere og ta et større ansvar. Jeg tror ikke engang jeg har kompetanse til å bedømme nøyaktig hvordan studiene skal legges opp. Men jeg synes helt personlig at det høres fornuftig ut at man får god trening i engelsk innenfor dette faget, rett og slett fordi vi lever i et internasjonalisert samfunn, de skal også møte svært mange pasienter som bor i Norge, som man muligens må kommunisere med på andre språk enn norsk. Hvordan så institusjonene velger å legge dette opp, synes jeg ikke jeg skal ha noen veldig fastlåste meninger om.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-30:
Jeg vil vise til at opplæringsloven med forskrifter ikke inneholder noe forbud mot reklame i lærebøker eller andre læremidler. Det er skoleeier, som i Norge hovedsakelig er kommuner og fylkeskommuner, som har ansvaret for å vurdere kvaliteten på lærebøkene. Slik lov og regler i dag er, er det ingen oppgave for departementet å foreta noen kvalitetskontroll verken med reklamefinansierte eller andre lærebøker. Når det gjelder mine holdninger til dette, legger jeg til grunn Sem-erklæringens presisering av at skolen ikke skal bli en arena for markedsføring og kommersialisering, samtidig som dette ikke må være til hinder for at det utvikles et tett og godt samarbeid mellom skole og næringsliv, noe som har bred oppslutning i dette hus. Men skal vi ta kommunalt selvstyre på alvor, må vi også stole på at kommuner og fylkeskommuner er like ansvarlige som vi rikspolitikere er. Når det gjelder spørsmål om lovfesting av et reklameforbud, vil jeg vise til det arbeid som nå foregår med oppfølgingen av Nyborg-utvalgets innstilling i NOU 2001: 6. Denne er til behandling, primært i Barne- og familiedepartementet, men Utdannings- og forskningsdepartementet vil naturligvis også delta i arbeidet, og på det nåværende tidspunkt er jeg ikke beredt til å trekke noen konklusjoner i forhold til de forslag som ligger i denne innstillingen, og som Regjeringen må ta stilling til.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-30:
Vi har et samfunn i endring, og vi skal forholde oss til det. Men jeg regner med at representanten Jensen ikke mener at vi skal foreta en useriøs behandling av en offentlig utredning. Den utredningen er bestilt nettopp på bakgrunn av de samfunnsendringer som representanten Jensen her viser til, og da regner jeg med at hun legger til grunn at vi behandler den seriøst. Det betyr at jeg ikke kan hoppe til konklusjoner nå. Der ligger det et forslag om forbud mot reklame i lærebøker og læremidler – i grunnskolen riktignok – og det er selvfølgelig et forslag som vi da vil vurdere. Men la meg bare si at forslaget er ikke uproblematisk. For det første: Vi hadde en gang en sentral godkjenningsordning for lærebøker. Den ble opphevet. Initiativet ble tatt av den forrige Bondevik-regjeringen. Den forrige regjeringen levde utmerket godt med det. Det innebærer ikke at det ikke er noen styring med læremidler. Poenget er at dette er overlatt til skoleeier, og det er altså hovedsakelig kommuner og fylkeskommuner, hvor det sitter politikere av nøyaktig samme kaliber som oss, og man skulle tro at vi også da burde kunne ha tillit til at de greier å vurdere dette like godt som vi kunne. Det er også andre sider ved dette som må vurderes, men det tar vi altså i den rekkefølgen det bør tas, i forbindelse med oppfølgingen av Nyborg-utvalgets innstilling.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-30:
Jeg synes ikke skolen skal bli en arena for markedsføring og hard kommersialisering. Men la meg bare si at det kanskje er noen glidende overganger her. Personlig synes jeg det er litt forskjell på en liten annonse for Cola eller for ordbøker, for å ta ett eksempel. Vi har Internett, det er ikke så lett å fjerne reklamen derfra, og vi vil jo at elevene skal bruke Internett mer. Vi vil at elevene skal samarbeide mer med næringslivet. La meg gi ett eksempel. I mange lokalsamfunn flytter de unge fra bygda fordi de ikke engang vet hva den lokale hjørnesteinsbedriften driver med. Samarbeid mellom skole og næringsliv fører til at de får kunnskap om det. Ofte blir de i bygda, og bedriften får lettere for å rekruttere unge mennesker til bedriften. Det kan jo være at man kunne tenke seg et samarbeid mellom den typen bedrifter og de lokale skolene, som kunne innebære litt reklame – jeg vet ikke om det er så veldig farlig. Dessuten synes jeg også at reklame i forbindelse med læremidler også må ses litt i sammenheng med andre typer påvirkning som elever er utsatt for, og som kanskje kan være vel så farlig. Under alle omstendigheter: Vi skal vurdere dette seriøst, og vi gjør det i forbindelse med Nyborg-utvalgets innstilling.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
«Skoler kan når som helst ta i bruk lærebøker med reklame i undervisningen. Reklamefinansiering av lærebøker i den norske skolen vil være en ny praksis og vil innebære en endring av skolens verdimessige og ideologiske grunnlag. Ser statsråden ingen betenkeligheter ved bruk av lærebøker med reklame rettet mot barn og unge, og vil statsråden ta initiativ til et forbud mot reklamefinansiert skolemateriell i grunnskolen og den videregående skole?»
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Jeg vil takke for svaret, men jeg er ikke fornøyd med det. Vi har et samfunn i endring, og det er veldig viktig å forholde seg til og kunne være aktuell med de tingene som skjer i samfunnet. Og det har på mange måter statsråden vært tidligere. Vi har et samfunn der vi blir bombardert med reklame – både på gata, i media, på Internett, på TV, gjennom spill – overalt hvor man er, og det er i større og større grad rettet mot barn, og spesielt mot unge. Og reklame fungerer, det vet alle sammen. I et eksempel i en av dagens aviser ser man at 50 000 har spiseforstyrrelser, og dette er et økende problem. Nyborg-utvalget sier bl.a. at skolen må sikres muligheten til å framstå som en frisone for kommersiell påvirkning i barn og unges hverdag. «Frisone» er et veldig sterkt og viktig begrep som er brukt. Jeg vil gjerne spørre statsråden: Er det noen konkrete tiltak statsråden ønsker å iverksette for å motvirke at reklame kommer inn på skolearenaen, slik det ser ut for at den nå gjør?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-30:
Jeg takker på ny for svaret. Jeg er enig med statsråden i at fylkeskommunens og kommunens selvråderett er veldig viktig, og at det er veldig viktig å opprettholde og styrke den. Men mitt spørsmål går ikke på det. Det er et mer overordnet spørsmål jeg reiser, og som statsråden sier at hun vil ta videre med til Regjeringen for behandling, og som man vil diskutere når Nyborg-utvalgets innstilling kommer opp til behandling. Statsråden sier at hun vil forholde seg til Sem-erklæringen, som er statsrådens plattform, og som sier at det er spesielt viktig at ikke skoler blir en arena for markedsføring og kommersialisering. Jeg håper at statsråden vil følge opp spørsmålet. Det vil jeg også.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
«Den 9. desember 1987 godkjente Stortinget Askøybro-prosjektet. Ved Fiskeridepartementets behandling av søknaden ble det gitt tillatelse til bygging bl.a. på det vilkår at alternativ seilingsled fra Hjeltefjorden til Herdlafjorden og videre til Bergen havn ble sikret. Broen er for lengst bygd, men uten slik alternativ seilingsled. Ansvaret for saken er flyttet fra Samferdselsdepartementet til Fiskeridepartementet. Hva er status i saken, og hvordan vil statsråden sikre videre fremdrift i tråd med Stortingets vedtak?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Jeg takker for svaret. Det har altså snart gått ti år siden broen ble bygd og tatt i bruk. Bygging av en alternativ seilingsled for at Bergen havn fortsatt skal være en åpen havn uten høydebegrensning, har på disse årene ikke kommet stort nærmere en løsning. Mange har oppfattet at det fra ulike politiske hold er gitt garantier for at Bergen skulle få en slik seilingsled. Når saken har ligget i ro uten synderlig fremdrift, gir det etter min mening et inntrykk av obstruksjon mot de intensjonene og de vedtakene som ligger i bunnen, og som er fattet for svært mange år siden. Statsråden og Regjeringen bør nå sørge for forsert fremdrift av denne for Bergen – og faktisk også for Vestlandet – svært viktige saken.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-01-30:
Synet på kostnadene er iallfall omtvistet. Det er også slik at problemet har aktualisert seg de senere år. For øvrig er jeg veldig glad for at Regjeringen nå rydder i skuffene og finner frem gamle saker. Dette er en sak med mye støv på, og som faktisk bør ha prioritet i oppryddingsarbeidet. Gjennom årene er det med stor innsats fra mange krefter bygd opp en posisjon for Bergen som innfallsport for cruiseskip som besøker Norge, og spesielt fjordene på Vestlandet. Vi er nå i ferd med å komme i en situasjon hvor vi får mange avslag fra operatører og rederier og må gi mange avslag til operatører og rederier som ikke bare ser at de ikke får sine største skip inn til Bergen, men som faktisk begynner å stille spørsmål om det i det hele tatt er verdt å legge cruise i vår retning av verden. Det ville være svært beklagelig. Bygging av seilingsled med fri seilingshøyde er en investering i infrastruktur. Det er staten som har pengene, og derfor må staten ta ansvaret, og staten må ta regningen. Etter min mening bør det gjøres utenom de ordinære budsjetter.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Da hovedplanen for Askøybroen ble godkjent av Vegdirektoratet den 24. september 1986, var det med en løsning om brohøyde på 62 meter og en alternativ seilingsled over Herdlaflaket og gjennom Det Naue. Bergen bystyre gjorde et vedtak den 28. oktober 1985 som i realiteten godtok hovedplanen. Fiskeridepartementets godkjennelse, som var nødvendig for å krysse Byfjorden, ble gitt den 12. januar 1990. Av de vilkår som ble stilt, var bl.a. at alternativ seilingsled over Herdlaflaket skulle være ferdig og klar før arbeidet med å innskrenke eller begrense ferdsel i Byfjorden ble påbegynt. Gjennom planprosessen fram til et konkret reguleringsplanforslag ble det klarlagt at det var verneinteresser i forhold til fugleliv som ble berørt. I St.prp. nr. 1 for 1994-95 gikk Samferdselsdepartementet inn for ikke å foreta utgraving av seilingsleden over Herdlaflaket på grunn av verneinteressene. Stortinget hadde ikke innvendinger mot dette. Næringsstyret i Bergen og Bergen og Omland havnevesen oppfordret Statens vegvesen Hordaland til å utrede en alternativ seilingsled via Skjelangersundet i tråd med de opprinnelige forutsetningene for bl.a. dybde og bredde. Statens vegvesen Hordaland har på denne bakgrunn tatt initiativ til og har utarbeidet et forprosjekt til en ny seilingsled. I henhold til dette vil totalkostnaden utgjøre ca. 300 mill. kr, med en nøyaktighet på pluss/minus 25 pst. Dette forprosjektet har vært til vurdering i Kystdirektoratet og er nå til vurdering i departementet. Ut fra prosjektets totale størrelse er det ønskelig at det foreligger et godt grunnlag for å fatte en beslutning. Det synes jeg er sentralt, slik at vi ikke gjentar prosessen en gang til. Departementets foreløpige gjennomgang viser at det er visse uklarheter i grunnlaget, og departementet vurderer dermed om det er behov for at Kystverket foretar ytterligere utredninger før endelig vedtak blir fattet. Blant annet må det avklares om det må utarbeides en konsekvensutredning etter reglene i plan- og bygningsloven, og om det fra de berørte kommuner blir krav om utarbeidelse av reguleringsplan for tiltaket. Når det er avklart, og vi er ferdig med vurderingen i departementet, vil jeg komme tilbake til Stortinget ved en passende anledning med informasjon om den videre fremdrift i saken.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg har forståelse for utålmodigheten, men vil samtidig minne om at denne statsråden bare har sittet i departementet i ca. 100 dager. Saken kom tidlig på mitt bord, og Bergen Høyre har vært på meg nesten hver dag. Det skal nå avholdes flere møter med impliserte parter. Men jeg vil gjerne understreke at ut fra det foreløpige inntrykk av det som er gjort til nå, virker det som om det er behov for å gjøre et mer grundig arbeid, og at det er mulig at vi må nedsette en arbeidsgruppe for å gjennomføre et fullverdig prosjekt. Hvis det blir nødvendig, er vi også nødt til å ta innover oss at dette kommer til å ta en viss tid. En planperiode på ett til to år er ikke uvanlig når vi ser på omfanget av dette prosjektet. I så fall vil man tidligst kunne være i gang med å etablere ny seilingsled til Bergen i et toårsperspektiv. Men vi må nå først gjøre ferdig disse vurderingene. Jeg vil likevel minne om at saken har et omfang økonomisk som langt overgår de årlige budsjetter. I 2002 ble det bevilget 35 mill. kr til farledstiltak, og vi snakker altså nå om et prosjekt som foreløpig er kostnadsberegnet til 300 mill. kr pluss/minus 25 pst.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg er enig i at det trengs mye opprydding i skuffer, og at dette er en sak som det er støv på. Men samtidig tror jeg vi må kunne være enige om at det er nødvendig å ha et godt grunnlag for den beslutning som skal fattes, slik at vi ikke går inn i en ny ørkenvandring, med nye støvplager. Min holdning er derfor at dette skal vi ha trykk på. Jeg skal ha møter med impliserte parter og myndigheter knyttet til Bergen havn i tiden fremover. Vi skal ha et godt grunnlag. Men samtidig viser grunnlagsmaterialet, slik det ligger på mitt bord nå, at det er et relativt lite antall fartøy som i dag har problemer med innseilingen under Askøybroen. Men jeg forstår at problemet med cruiseskipene og fremtiden er noe som vi må møte i forkant, og derfor ser jeg også nødvendigheten av at vi holder trykk på saken. Min oppsummering er derfor: Vi er i prosess, og det skal ikke stå på meg. Men til sjuende og sist kommer det også til å bli et spørsmål i Stortinget om prioriteringer på budsjettene.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Norske myndigheter generelt, og fiskerimyndighetene spesielt, er svært opptatt av hensynet til at en bærekraftig forvaltning også blir etterlevd i fiskeriene. Nettopp behovet for og nødvendigheten av å vise ansvarlighet ved høsting av havets ressurser blir fremhevet fra Fiskeridepartementets side ved enhver anledning, også når vi deltar i nasjonale og internasjonale organer. Dumping av fisk i Nordsjøen er ikke i samsvar med norsk regelverk eller med en generell atferdskodeks for god opptreden på havet. Fra tid til annen blir vi kjent med påstander knyttet til uregelmessigheter under fiske, herunder påstander om at dumping av fisk skal ha funnet sted, slik som spørreren også henviser til. Dette er alvorlige påstander som vil resultere i kraftige reaksjoner fra norsk side dersom påstandene kan verifiseres. Norske myndigheter har imidlertid ikke bevis for at dumping har funnet sted i det tilfellet som representanten Solholm tar opp. Dette begrenser våre muligheter til å reagere mot de ansvarlige for en eventuell dumping, og vi kan kun reagere ved påviselige brudd på regelverket. Det betyr imidlertid ikke at norske myndigheter tar lett på påstandene om dumping, og Norge har innledet et godt samarbeid med EU, bl.a. for å kunne komme dette ondet til livs. I samarbeid med EU er det innført satellittsporing av fiskefartøy over 24 meter, hvilket etter mitt skjønn vil være et særdeles nyttig verktøy i det videre arbeidet med å forhindre uregelmessigheter på havet, slik som representanten Solholm her viser til. Spørsmålet som blir reist, er også relevant i diskusjonen om utkastforbud i motsetning til utkastpåbud. Norge er en av de få nasjonene som har et forbud mot utkast, mens EU har et påbud om utkast. Vi er sterkt uenig i EUs politikk på dette området. Det har vi også gjort klart overfor EU ved en rekke anledninger, og det vil vi fortsette å gjøre. Påstandene om dumping av fisk i Nordsjøen foretatt av EU-fartøy blir tatt opp med EU ved ulike anledninger. Så lenge fartøyene ikke blir tatt på fersk gjerning, er heller ikke EU i stand til, eller villig til, å foreta seg noe i sakens anledning. Det hender dessuten at det framsettes påstander den andre veien, hvor det vises til at også norske fiskere dumper fisk når dette anses som formålstjenlig. Men i begge tilfeller er det viktig at man tas på fersk gjerning, og at man har bevis for at det skal kunne holde.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
For det første er det ikke riktig at vi har en passiv holdning til dette. Problemet som sådant er så alvorlig at det er sentralt i enhver forhandling med EU hvor vi behandler ressursforvaltningen i områder som vi har felles ansvar for. Vi har f.eks. i Nordsjøen iverksatt strenge reguleringer i samsvar med avtale. Vi har vanskelige ressursfordelingsforhandlinger, for tiden bl.a. om kolmule, som nettopp bunner i at ressurser er truet. Da er dette med ulovlig fiske så absolutt en tilleggstrussel. Men jeg vil understreke at når denne saken fra min side har vært tatt opp med Kystvakten, så gjentar de, som jeg også sier her, at det er helt nødvendig at synderne tas på fersk gjerning for at de skal kunne reagere. Når det skjer, gis det relativt høye bøter både til skipperen og til rederne i form av inndragning av fangst. Dette har vi fulgt opp i forhold til Kystvakten, men er kommet til at i dette spesielle tilfellet er det vanskelig å komme noe lenger.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg tror det er viktig at vi her ser at i den grad vi skulle bruke maktmidler som ikke er forankret i jusen, ville motparten kunne bruke de samme maktmidlene overfor norske fiskere. Jeg tror det er viktig at vi holder fast ved at her må det være jus og internasjonalt regelverk som skal legges til grunn. Men for igjen å illustrere at dette forholder vi oss ikke passive til, så er det fattet beslutning om at KVSØR fra 2003 på permanent basis skal få overført et Nordkapp-klasse-kystfartøy med helikopter, nettopp for å øke overvåkningen og for å kunne være bedre i stand til å ta dem som bryter regelverket, også hva angår dumping. Så dette har vi trykk på; dette er et tema som både EU og vi er opptatt av ved enhver anledning. Jeg lover ut fra det påtrykk som representanten Solholm kommer med her, å skjerpe denne kritikken og denne overvåkningen ytterligere.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Først vil jeg bekrefte at det var et positivt møte statsråden hadde med fiskerinæringens folk ute i Utgårdskilen på Hvaler. Jeg blir inspirert av den optimisme og den tro på framtiden som fiskerimiljøet der viste, og ser det som viktig at ressursfordelingen skjer på en slik måte at også denne delen av kysten skal ha en trygg og god framtid. Når Fiskeridepartementet regulerer fisket, er det ikke uvanlig at man legger til grunn en overregulering. Det betyr at summen av de tildelte maksimalkvotene til fartøyene er større enn kvantumet som kan fiskes av gruppen. Det er gjort slik fordi man av erfaring vet at ikke alle fartøyene utnytter sine kvoter. Årets kvote av sild i Nordsjøen og Skagerrak er uendret i forhold til i fjor, så totalen er altså ikke endret. Kystfartøygruppen kan i år, som i fjor, fiske 7 000 tonn nordsjøsild. Kvantumet til fordeling er, som jeg understreket, uendret. Det er ikke noe skifte i prioriteringene i så måte. I 2001 hadde alle kystfartøy mulighet til å fiske inntil 400 tonn sild, mens kvotene i 2002 vil variere fra 60 tonn for de minste fartøyene til 250 tonn for de største. Maksimalkvotene er for øvrig i tråd med anbefalingene fra Reguleringsrådet, så vi har faglig grunnlag for den beslutningen vi har gjort. I 2001 deltok 127 fartøy i dette fisket, og 13 av disse fartøyene fisket over 70 pst. av kystfartøygruppens totale kvote. Her ligger kjernen til det som er spørsmålet. Dette er etter min vurdering ikke en hensiktsmessig fordeling innad i gruppen. Jeg så det derfor som nødvendig å redusere overreguleringen for at fordelingen mellom fartøyene i 2002 skulle bli jevnere. Som et resultat av at overreguleringen ble redusert, har også maksimalkvotene i kystfartøygruppens fiske etter sild i Nordsjøen og Skagerrak i 2002 blitt redusert i forhold til i fjor. Dersom man deler gruppekvoten likt mellom antall deltakende fartøy i 2001, gir dette 55 tonn til hvert av fartøyene. Etter min vurdering vil årets reguleringsopplegg, med en reduksjon av maksimalkvotene, bidra til at den enkelte fisker og det enkelte fartøy får større sikkerhet for sin andel av gruppekvoten. Man vil på denne måten kunne sikre driftsgrunnlaget for flere, både fiskere og fartøy, enn med fjorårets regulering.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Den problemstillingen som nå tas opp, er velkjent, ikke bare på denne delen av kysten, men generelt. Det er et problem i reguleringssammenheng å avgrense deltakelsen, fordi en stor deltakelse naturlig nok går ut over lønnsomheten for næringen. I så måte har en begrenset ressurs gjort det nødvendig å adgangsbegrense. Da har man i flere fiskerier, ikke bare i denne sammenhengen, lagt til grunn dette med deltakelse i tidligere år. Det er etter mitt skjønn ikke grunnlag for å omgjøre den reguleringen som er iverksatt, men vi vil hvert år være åpne for å vurdere de adgangskriterier som legges til grunn. Jeg holder fast på at det vil være nødvendig i framtiden, enten vi snakker om makrell eller andre ressurser, enten vi snakker om denne delen av kysten eller andre deler av kysten, å adgangsbegrense nettopp ut fra behovet for å øke lønnsomheten. Hvis man ikke gjør det, vil alle bli tapere. Det å få lønnsomhet slik at helårsfiskerne får et godt grunnlag for inntekt, rekruttering og verdiskaping på land i form av industriell produksjon, er retningsgivende for det arbeidet jeg legger til grunn i departementet.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg kan vanskelig ta ansvar for det som måtte være gjort før mine 100 dager i departementet. Jeg er nettopp opptatt av å sikre driftsgrunnlaget for fiskerne også i dette området, men det blir vanskelig å gjøre det hvis jeg skulle følge resonnementet til representanten Hedstrøm. Han kritiserer at vi har endret reguleringen, som i fjor medførte at kun 13 fartøy tok 70 pst. av sildekvoten. Nå forsøker vi å endre reguleringen slik at flere skal være sikret et bedre driftsgrunnlag. Men hvis alle skal slippe til uten noen begrensning, blir det enda mindre på hvert fartøy. Etter mitt skjønn er dette av den type problem som blir vondt uansett hvilken finger man skjærer seg i. Nå tror jeg at jeg har skåret meg i den minste fingeren.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Det er elleve riksvegferjesamband i stamvegnettet, hvorav ett i Rogaland og ett i Hordaland, tre i Sogn og Fjordane, fire i Møre og Romsdal og to i Nordland. De langsiktige målene for driftsstandard i ferjesambandene er omtalt i St.meld. nr. 34 for 1992-93, Norsk veg- og vegtrafikkplan 1994-97. Det ble gitt følgende mål for stamvegsambandene: «Stamvegsambandene og spesielt trafikksterke samband skal ha minst to avganger i hver retning hver time i trafikksterke tider. Den ordinære åpningstiden skal minst være 18 timer pr. døgn. Sambandene skal også ha minst to nattavganger i tillegg.» I innstillingen om Nasjonal transportplan skjerpet samferdselskomiteen målene for stamvegsambandene fra en åpningstid på 18 timer pr. døgn pluss minst to nattavganger til halvtimesavganger 18 timer i døgnet og timesavganger for øvrig, dersom spesielle forhold ikke tilsier noe annet. I Møre og Romsdal er det kun sambandet Festøy–Solevågen som har nattavganger. I Nordland er det kun Bognes–Skarberget som har helårige nattavganger. Med unntak av nattavgangene i sambandet Anda–Lote i Sogn og Fjordane er de øvrige nattavgangene i hovedsak resultat av prioriteringer innad i de enkelte fylkene. Jeg ser det som et sentralt samferdselspolitisk mål – og det gjør også samferdselsministeren – å bedre fremkommeligheten for folk og bedrifter i distriktene. Økt kapasitet og frekvens i ferjesambandene på riksvegnettet, bl.a. nattferjer, er ett viktig tiltak for å oppnå dette. Samferdselsministeren vil gjennom ulike tiltak arbeide for å realisere de omtalte målene, men standardheving må til enhver tid tilpasses de økonomiske rammene og andre formål innen vegbudsjettet. Samferdselsministeren vil i den forbindelse også minne om at statens utgifter til kjøp av ferjetjenester har økt betydelig de siste årene, fra om lag 650 mill. kr i 1998 til om lag 1 050 mill. kr i 2001. Jeg vil også vise til at Statens vegvesen er i gang med et arbeid for å effektivisere riksvegferjedriften, og at bruk av anbud i ferjesektoren i økende grad vil bli tatt i bruk. Resultatet av det kan bli frigjorte midler til tilbudsforbedringer. Her kan det også ligge en mulighet for Møre og Romsdal.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Det er to viktige forutsetninger for å kunne klare den ambisjonen som både Regjeringen og representanten Sollied Øveraas har, nemlig å ha et enda bedre tilbud på ferjesektoren. Det ene er klart fylkenes egen prioritering, og det må man ikke se bort fra. Det andre er selvfølgelig bevilgninger og budsjett. Jeg skal naturlig nok ikke her omtale det som måtte komme i revidert nasjonalbudsjett, men fremtidige budsjett vil være retningsgivende for det tilbudet som er. Men jeg minner om at statens utgifter til kjøp av ferjetjenester har økt betydelig de siste årene, ikke minst på grunn av at det er levert 18 nye ferjer i tiden fra 1998 til 2001. Det har derfor ikke vært rom for tilbudsøkninger utover det som en har oppnådd i de årlige forhandlingene mellom Statens vegvesen og ferjerederiene. I statsbudsjettet for 2002 åpnes det heller ikke for tilbudsøkninger. Men det er altså slik at man er i gang med disse forhandlingene mellom Vegvesenet og ferjerederiene, og det gjenstår å se om disse forhandlingene vil kunne gi rom for økte tilbud. Det er det for tidlig å si noe om.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Regjeringen har selvfølgelig ikke vanskeligheter med å forstå de problemstillingene som her trekkes opp, og det er det vi arbeider med i mange sammenhenger, ikke minst i et ferjeavhengig fylke som Møre og Romsdal, som til de grader er oppstykket av hav. Og i så måte blir det kanskje passende at det er fiskeriministeren som svarer på ferjespørsmål i fylket Møre og Romsdal. Men de synspunktene som her er kommet fram, skal jeg ta med meg til samferdselsministeren, uten at jeg tror det vil være noe særlig nytt i det jeg bringer til henne. Men vi skal ta det med i de vurderingene som også gjøres, enten vi snakker om budsjett til våren, eller vi snakker om budsjett senere på høsten.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Støyisoleringsprogrammet gjennomføres med bakgrunn i vilkårene som er gitt i St.prp. nr. 90 for 1991-92 og reguleringsplanen for flyplassen. Flystøysonegrenser beregnes i henhold til retningslinjer fra Miljøverndepartementet, basert på forventet trafikk. Kontrollmålinger av gjennomført støyisolering viser at myndighetenes vilkår er godt tilfredsstilt for de 205 boligene som er omfattet. I 2001 ble støysonekartene oppdatert, og beregningene var da basert på faktisk flytrafikk. De nye kartene viste at ytterligere 15 boliger sør for østre rullebane nå ligger innenfor sone II, og derfor vil bli støyisolert innen 15. mars 2002. Som representanten viser til, er forskrifter og retningslinjer basert på beregninger og ikke målinger. Kontinuerlige flystøymålinger med Oslo Lufthavns støy- og traséovervåkingsanlegg har for enkelte områder vist dårlig samsvar mellom beregnede og målte verdier. Derfor satte Oslo Lufthavn, Luftfartsverket og Forsvarets bygningstjeneste i 2001 i gang et prosjekt sammen med SINTEF for nærmere å avdekke årsakene til disse påviste avvikene. Resultater fra det arbeidet ventes å foreligge i løpet av første halvdel av 2002. Når årsaken til avvikene mellom målinger og beregninger er avklart, vil beregningsmodellen, om nødvendig, bli justert og nye støysoner vil kunne beregnes. Først når det er klart, vil jeg kunne si om det vil være aktuelt med støyisolering av flere boliger rundt flyplassen.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg skal fortelle samferdselsministeren om den utålmodighet som representanten Haga gir uttrykk for, som også er vel kjent for samferdselsministeren og Samferdselsdepartementet. Det er også derfor man nå gjennomfører den undersøkelsen som jeg viste til, slik at man i løpet av første halvdel av dette året skal ha avklart om det er grunnlag for å foreta ytterligere støyisoleringer, slik jeg redegjorde for.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg har problemer med å se hvordan man kan tolke svaret på den måten som representanten Haga her gjør. Det er nettopp Regjeringens vilje å avklare de støyproblemene som er, og dermed også avgrense de områdene som skal innbefattes i et eventuelt nytt området hva angår støysonen. Det er nettopp det ansvaret vi tar, som medfører at vi i løpet at dette halvåret som vi nå er inne i, skal ha de opplysningene som skal danne grunnlag for en beslutning om en eventuell utvidelse. Dette er etter mitt skjønn nettopp et uttrykk for en offentlig forvaltning som ikke skal tjene seg selv, men som skal tjene dem som er berørt, slik det blir referert til i Normans redegjørelse. Jeg noterer meg den utålmodigheten som det gis uttrykk for, men den føler jeg også er godt ivaretatt.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg skal gi spørreren et kort svar, men vil samtidig knytte den merknad til det at av og til er det godt å kunne konstatere at Stortingets spørretime kan gi konkrete resultater, for det er et positivt svar jeg skal gi. I forbindelse med at det aktuelle postkontoret ble erstattet av Post i Butikk, fikk den kunden som stod fram i Hamar Arbeiderblad tilbud om leie av postboks ved den nye Post i Butikk eller ordinær postomdeling. Kunden valgte ordinær omdeling, og leieforholdet ble derfor sagt opp fra Postens side. Posten opplyser at selskapets interne regler på området viser seg å være uklare ved at de ikke skiller mellom oppsigelse foretatt av kunden og oppsigelse foretatt fra Postens side. Når leieforholdet sies opp fra Postens side, er det forståelig at kunden finner det urimelig ikke å få refundert en del av leiebeløpet. Derfor kan jeg bekrefte at Posten vil imøtekomme kundens krav og tilbakebetale leien som beløper seg til den nette sum av kr 62,50. I tråd med dette vil Posten – og da er vi inne i det prinsipielle – umiddelbart gjennomgå og revidere sine rutiner og avtalevilkår for utleie av postboks, slik at lignende tilfeller kan unngås i fremtiden. Ut fra dette regner jeg med at saken vil bli løst til alles tilfredshet.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Som jeg gav uttrykk for, har jeg forståelse for at denne kunden reagerte som den gjorde, men jeg synes også vi skal gi Posten ros for at når problemet ble avdekket, var Posten villig til å gå inn i det og rede til å omgjøre sin praksis. Det synes jeg forteller om at vi har et postverk og en offentlig etat som tar kundene på alvor.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Jeg tillater meg å dele den tilliten med samferdselsministeren!
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-01-30:
Siden 1986 har finansiering av fylkesveger vært inkludert i statlige rammeoverføringer til fylkeskommunene. Fram til og med 2000 ble nye midler også tildelt gjennom øremerkede tilskudd på kap. 1320 Statens vegvesen, men også disse midlene ble så overført til rammetilskuddet for fylkeskommunene. Fylkeskommunene får gjennom dette større frihet til å benytte pengene der de mener de får mest igjen for dem. Ved opprettelsen av rammeoverføring for finansiering av fylkesveger i 1986 ble det utarbeidet kriterier som grunnlag for hvilket beløp den enkelte fylkeskommune skulle få tildelt. Gjennom behandlingen av St. meld. nr. 11 for 1990-91 Om storbyenenes økonomiske situasjon mv. ble kriteriene for «vegbidraget» forenklet, og har senere bestått av faktorene vedlikehold, med vekt 0,67, og reinvestering, med vekt 0,33. Disse kriteriene er to av i alt 15 kriterier i forbindelse med det totale årlige rammetilskuddet til fylkeskommunene. Ved beregning av faktorene til fordeling av midlene på fylkene, som skulle gi grunnlag for lik transportstandard, ble det tatt utgangspunkt i modellen som blir brukt ved fordeling av vedlikeholdsmilder til riksvegnettet i fylkene. Det ble imidlertid gjort noe tilpasning på grunn av manglende data for fylkesvegnettet. Fylkeskommunene står fritt til å disponere disse midlene innenfor rammen. Det er et viktig kriterium og en viktig forutsetning. Jeg er kjent med at det er store forskjeller i standarden på fylkesvegnettet. Årsaklen til det er bl.a. at fylkeskommunene har ulik satsing på vegformål. Da det er opp til det enkelte fylke å prioritere slik satsing, er det ikke naturlig å yte ekstra tilskudd til fylker med dårlig fylkesvegstandard fordi de har prioritert det ned i forhold til andre. I St. meld. nr. 31 for 2000-2001, Kommune, fylke, stat – en bedre oppgavefordeling, ble det varslet en utredning om en todelt klassifisering av det offentlige vegnettet. Formålet med en eventuell todeling er bl.a. å få en jevnere standard på den delen av det totale vegnettet som er viktig for transportfunksjonen, og en bedret samordning over fylkesgrensene.