Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-12-09:
Vi er veldig glad for at 1 pst.-målet blir nådd neste år. Samtidig er jeg helt enig med representanten Finn Martin Vallersnes og andre som har sagt at det blir mer og mer klart at utviklingen dreier seg om noe mer enn bistand. Utvikling handler om å flytte makt. På konferansen om finansiering for utvikling i Doha – det blir mange referanser til denne konferansen her – var det en som sa: Vi får ikke det vi fortjener, vi får det vi forhandler. Med andre ord: Skal de fattige og de fattige landene oppnå utvikling, må de få styrke til å forhandle og plass ved det bordet det forhandles rundt. Det er bra at den snevre kretsen av land i G8 er utvidet med sentrale land, til G20. Men viktige avgjørelser må behandles i det forumet der alle land kan sitte ved bordet og være til stede, nemlig i FN. Vi kan heller ikke overlate hovedoppgaven med å løse krisene som har oppstått etter nyliberalismens herjinger til de institusjonene, Verdensbanken og IMF, som etter Reagans og Thatchers oppskrift har praktisert nyliberalistiske krav overfor utviklingslandene. Deres krav førte til mindre stat, mer deregulering og privatisering, mindre mulighet for myndighetene til sjøl å finne løsninger og stå til ansvar overfor sin egen befolkning når det gjelder de løsningene som ble valgt. Dersom hoveddelen av midlene og tiltakene som trengs for å løse dagens kriser, i hovedsak blir lagt til disse institusjonene, kan resultatet bli mindre legitimitet og mindre vilje blant utviklingslandene til å løse den mest alvorlige krisa av dem alle, nemlig klimakrisa. Hovedarbeidet må tas i FN, men akkurat derfor er det viktig at Norge og andre land fortsetter arbeidet for å effektivisere FN. På konferansen om finansiering for utvikling i Doha, stod striden om dette: Skal finanskrisa følges videre opp av G20, Verdensbanken og IMF, eller skal jobben også gjøres i FN, slik utviklingslandene arbeider for? Heldigvis slo slutterklæringa fast at finanskrisa også skal følges opp i FN, og Norge støttet dette kravet. Flere tror at finanskrisa bare i begrenset grad slår inn i utviklingslandene. Den oppstod i den rike delen av verden, men den slår hardt inn i de fattigste landene, til tross for at det ikke var de fattigste som var med på å skape krisa. Men det er, som alltid, de fattigste som betaler den høyeste prisen når systemet svikter. De som ikke var vinnerne etter år med økonomisk globalisering, blir nødt til å ta en stor del av regninga i form av penger som skulle vært brukt på å sikre eksistensgrunnlaget – matproduksjon, reint vann, nødvendig infrastruktur, helsetilbud og utdanning. Resultatene av finansspekulasjonene slår inn i realøkonomien, inn i produksjonen – f.eks. i Bangladesh: Tekstilsektoren utgjør der ca. to tredjedeler av de totale eksportinntektene. Bare i september falt ordrene på tekstiler fra USA og EU med hele 7 pst. Hele 2,5 millioner mennesker jobber i denne sektoren, og de fleste av dem er kvinner. Dersom de rike landene svikter i løftet om å nå 0,7 pst. av BNI i utviklingshjelp, kan flere land derfor synke ned i nedverdigende fattigdom. Derfor er det så nødvendig – ikke bare moralsk – at rike land som Norge forplikter seg, og også ivaretar forpliktelsene, og derfor er det ekstra viktig at vi nådde 1 pst.-målet i 2009. Like nødvendig er det at Norge har en klar stemme i forhold til å styre globalt, innføre nye mekanismer for ny finansiering, og ikke minst være en tydelig og klar stemme i kampen mot skatteparadis, ulovlige kapitalstrømmer og gjeldslette, inkludert illegitim gjeld, slik utviklingsministeren var forbilledlig tydelig på Doha-møtet nylig. Tax Justice Network påviser et globalt skattejuks, som er en katastrofe for de fattigste landene. På grunn av skatteunndragelse og skattekonkurranse går de glipp av milliarder av skattekroner. For hver krone som gis til bistand, går det ti kroner ut av utviklingslandene. Trevor Manuel, Sør-Afrikas finansminister, sier det slik: Det er en uoverensstemmelse mellom det å støtte økt bistand og samtidig lukke øynene for de store multinasjonale selskapenes handlinger som underminerer skattegrunnlaget i utviklingsland. Dette skjer dels på grunn av en skattekonkurranse oppmuntret av EU, IMF og Verdensbanken – kappløp mot bunnen, kalles det – og dels fordi 60 pst. av verdenshandelen foregår internt i de store selskapene, og store summer gjemmes bort i skatteparadis. Obama har sagt det slik: På Cayman Islands finnes et bygg som er antatt å huse 12 000 amerikanske selskaper. Det er enten verdens største bygg, eller så er det verdens største skatteunndragelse. Det hører også til at her er det stor grad av hemmelighold og lite innsyn. Det er håp om at Norge og Tyskland kan få en alliert i Obama. Dette handler om kampen mot korrupsjon, og det handler om å ta et viktig grep internasjonalt i en verden som har kommet ut av styring. Ikke minst handler det om at fattige land skal kunne styrke ressursgrunnlaget og få politisk handlingsrom til å styre sin egen utvikling. Norge og utviklingsministeren var også tydelig på kvinners rettigheter og likestilling i Doha. Vi har behandlet en stortingsmelding om dette temaet, og det var stor enighet om å sette kvinners rettigheter og likestilling høyt på dagsordenen. Departementet har gitt en god og fyldig redegjørelse for hvordan dette følges opp i budsjettet. Jeg må si at UD kan stå som et godt eksempel for hvordan dette kan gjøres. Så et forbedringsområde: NORADs gjennomgang av ambassadene viser svakheter ved hvordan arbeidet følges opp. Det skal sies at det er noen lysende eksempler, men komiteen er tydelig på at dette er et ledelsesansvar. Vi ser fram til en aktiv handling fra begge de ansvarlige statsrådenes side. Det er ekstra viktig at ambassadene har god kontakt med endringsaktørene, og det vil ofte være kvinneorganisasjoner på grasrotplan. Komiteen har tidligere slått fast at det er behov for å utvikle et kompetansemiljø som har kunnskap om viktige kvinneorganisasjoner i sør. FOKUS fungerer allerede som et kompetansemiljø, og komiteen har tiltro til at departementet sørger for vi får ressurser til å følge opp arbeidet. Det ser ut til at det er framgang i flere av FNs tusenårsmål. Men når det gjelder målet om å redusere mødredødelighet og bedre kvinners helse, går det den gale vegen. Det er bare å håpe at noe av det første Obama gjør, er å oppheve The Global Gag Rule, som har vært en katastrofe for fattige kvinners liv og helse. Kvinners reproduktive rettigheter og helsetjenester knyttet til svangerskap og fødsel, retten til trygge og sjølbestemte aborter og innsatsen mot kjønnslemlestelse er helt avgjørende for kvinners maktstilling i samfunnet. Videre er det også viktig at arbeidet med sikkerhetsresolusjon 1325 om kvinner, fred og sikkerhet, og sikkerhetsresolusjon 1820, som betyr et forsterket fokus på seksualisert vold og voldtekt i konflikter, forsterkes. Ikke minst viser situasjonen for kvinner og barn i Øst-Kongo dette. Det er bra at utviklingsministeren følger opp dette i bl.a. FN. Et mangfold av organisasjoner med stort engasjement og kunnskap styrker vårt arbeid for fred og nedrustning. Derfor er jeg glad for at opplysningsarbeidet for fred ble styrket med 1 mill. kr neste år. Det sivile samfunnet arbeidet i lang tid med å få til et forbud mot klasevåpen, og det er en styrke at utenriksministeren tok det arbeidet videre. Fred, kampen mot fattigdom og for bærekraftig utvikling er gjensidig avhengig av hverandre. Et nytt våpenkappløp drevet fram av våpenindustrien og ideen om at kampen mot terror kan vinnes med militærmakt, er en av våre største utfordringer i dag og står i vegen for å løse de andre store utfordringene vi ser. Masseødeleggelsesvåpen er i strid med grunnleggende prinsipper i folkeretten. Vi har konvensjoner mot biologiske og kjemiske våpen. Det som mangler nå, er en tilsvarende konvensjon mot kjernevåpen. Vi kan ikke tillate atomopprustning, enten det er rakettskjold, russisk forsvar, eller som en del av NATOs strategi. Vi er glad for at Norge støtter arbeidet med en internasjonal konvensjon mot våpenhandel, fordi håndvåpen er de fattiges masseødeleggelsesvåpen. Så en liten gladsak: I høst kunne flere av oss oppleve Ramzi, kunstneren og fiolinisten som som ung gutt ble kjent som den som utløste den første intifadaen i Palestina. I dag driver han musikkskolen Al Kamandjati for barn i flyktningleirer. Kulturell infrastruktur, musikk for alle, gir muligheter for ungene til å uttrykke følelsene sine på andre måter enn ved å kaste steiner. Et godt eksempel på dette, å gi verdighet og identitet, er UMOJA, «Det flygende kulturteppet», som drives av Norsk Kulturskoleråd. Det er ufattelig at Fremskrittspartiet klarer å foreslå å kutte hver eneste krone i dette programmet.