Martin Engeset (Høyre), 2007-06-07:
La meg først understreke at vi fra Høyres side synes det er gledelig at vi nå får en debatt om hvordan vi skal komme den useriøse delen av arbeidslivet til livs. Både av hensyn til de ansatte – både norske og utenlandske ansatte – og av hensyn til bedriftene selv er dette viktig. Jeg tror også det er greit å ta utgangspunkt i hva saken dypest sett handler om, nemlig arbeidsinnvandring, og slå fast at det er positivt for Norge – og også tvingende nødvendig for det norske samfunnet – å være sikret tilstrekkelig tilgang på arbeidskraft. Det er nok kanskje nå den aller største knapphetsfaktor for å fremme fortsatt vekst og fremgang i Norge. Slik sett har EU-utvidelsen i 2004 på mange måter vært en gavepakke for norsk økonomi. Der er det for så vidt nok å vise til Dagens Næringsliv i går, som slår fast – etter beregninger fra Statistisk sentralbyrå – at hvis det ikke hadde vært for arbeidsinnvandring bare fra Polen, hadde det norske rentenivået ligget 0,75 prosentpoeng høyere, og det hadde vært helt umulig å gjennomføre en rekke viktige oppgaver, både i offentlig og privat sektor. Jeg tror det er greit å være klar over det, slik at vi også kan legge det til grunn. Dette forteller også mye om hvor viktig det er at vi makter å mobilisere langt flere av dem som i dag står utenfor arbeidsmarkedet, og som har mulighet til å jobbe. Samtidig bidrar arbeidsinnvandringen til vekst og utvikling i en rekke fattige land i Europa. Det er en grunn til at så mange kommer til Norge. Det er sterk etterspørsel etter arbeidskraft. Det er sterk kjøpekraft i Norge, og samtidig er det slik at de menneskene som kommer, har et helt legitimt og forståelig ønske om å jobbe seg ut av fattigdom og elendighet i sitt hjemland for å kunne skape en bedre fremtid for seg og sine. På denne måten kan vi bidra til utjevning og også fredsbygging i et samlet Europa, samtidig som vi får løst presserende behov i vårt eget samfunn. Derfor tror jeg det er veldig viktig at vi makter å legge til rette for et arbeidsliv i Norge, som gjør at det fortsatt vil være attraktivt for disse å komme hit, at de føler seg velkomne, og at de blir tatt godt vare på og ikke blir lurt inn i bandittkontrakter, som vi har sett noen stygge eksempler på. Det er faktisk helt umulig for de skikkelige og seriøse bedriftene, som det har vært nevnt tidligere her, å konkurrere med banditter og gratispassasjerer. Det har vi fått mange eksempler på. Spørsmålet blir bare: Hvilke virkemidler egner seg for å nå målet om et seriøst og velfungerende arbeidsliv? Deler av det Regjeringen foreslår i denne odelstingsproposisjonen, får Høyres støtte, og noe er vi imot – jeg skal komme nærmere inn på det. Fra Høyres side har vi to grunnleggende krav til ny lovgivning. De lover, regler og forskrifter som skal innføres, må være lette å forstå og mulige å etterleve, også for små og mellomstore bedrifter. Det er etter vårt syn slik at det foreliggende lovforslag ikke tilfredsstiller noen av disse kravene. Det er verdt å merke seg at Regjeringen selv oppsiktsvekkende nok gir en åpenhjertig innrømmelse av at det foreliggende lovforslag vil svekke de små og mellomstore bedriftene. Som det er henvist til i merknadene våre, fremgår det på side 31 i proposisjonen «at tiltaket til en viss grad vil kunne favorisere større og etablerte virksomheter». Det er et poeng Kenneth Svendsen tidligere også har vært inne på. Jeg synes det var en oppsiktsvekkende, men samtidig gledelig erkjennelse – en oppsiktsvekkende, åpen ærlighet omkring et vanskelig punkt. Men da blir det jo ekstra trist at man overser dette og velger å trumfe saken gjennom i ekspressfart i Stortinget. Denne saken har såpass mange sider at det hadde tjent både Stortinget og Regjeringen til ære om man hadde lagt opp til en mer grundig saksbehandling i Stortinget. Men det ble altså ikke mulig, ikke minst fordi saken kom så sent som den faktisk gjorde. Det lovforslaget vi nå behandler, er etter Høyres syn prinsipielt betenkelig og representerer et viktig veiskille med tanke på flere poenger. For det første synes vi det er betenkelig at private bedrifter skal pålegges kontroll- eller etterforskningsansvar. For det andre vil det at tillitsvalgte skal få innsynsrett, innebære en sammenblanding av roller og langt på vei også en offentlig abdisering av eget kontroll- og tilsynsansvar i forhold til Arbeidstilsynets ansvar og virksomhet – også Petroleumstilsynets ansvar og virksomhet. For det tredje tar denne loven i stor grad i bruk virkemiddelet med fullmakts- og forskriftslovgivning i etterkant. Alle disse tre innvendingene synes vi svekker Regjeringens forslag. Men det er ikke bare Høyre som har hatt innvendinger til forslaget. Også Justisdepartementet har, som Kenneth Svendsen har pekt på, hatt betydelige og alvorlige innvendinger mot det foreliggende lovforslaget. Det er relativt sjelden kost at man får såpass klar tale fra ett departement til et annet i forhold til et forslag som Regjeringen fremmer. Der slår Justisdepartementet klart og utvetydig fast: «Tilsyn med at forskrifter etterleves er normalt en offentlig oppgave, og vi» – altså Justisdepartementet – «er skeptiske til om det såkalte oppdragsgiveransvaret vil være en egnet måte å effektivisere tilsynet med tariffnemndas vedtak.» Ganske klar tale! Og videre kommer man inn på det neste poenget med meget sterke innvendinger fra Justisdepartementets side: «Vi kan ikke se at departementet har redegjort for hvorfor oppdragsgivere vil være nærmere til å kontrollere og avdekke brudd, enn Arbeidstilsynet vil være.» Nei, dette er også helt i tråd med de innvendinger vi har – i tillegg til flere. I løpet av den meget korte og intense prosessen med behandling av denne saken i komiteen – litt i overkant av en uke, reelt sett – har Høyre sendt hele fire brev med til sammen over 30 spørsmål til departementet. Noen av spørsmålene har vi fått svar på, men på en rekke av spørsmålene føler vi at vi har fått mangelfulle svar. Ikke minst har en rekke av svarene vært at det skal man komme nærmere tilbake til når forskriftene kommer. Det er en svakhet ved hele lovforslaget. Forskrifter behandles jo ikke i Stortinget. De fastsettes av Regjeringen – riktignok etter en høringsrunde – men Stortinget er ikke involvert. En rekke av disse spørsmålene mener vi er av såpass stor prinsipiell betydning at de burde ha fått sin avklaring gjennom en ordinær lovbehandling og ikke blitt overlatt til en forskriftshjemling i etterkant. Når det gjelder oppdragsgivers såkalte påseansvar, har vi foreslått et alternativ som er inntatt i innstillingen, og som fremmes som et eget forslag, nemlig denne sjekklisten, som for så vidt ikke er uttømmende, men som lister opp en del punkter som absolutt bør være med når det gjelder krav som skal stilles. Dette er det mulig å håndheve. Dette er det mulig for næringslivet å leve med, og jeg tror at det hadde vært et langt bedre alternativ enn det man nå legger opp til. Det forslaget Regjeringen har fremmet, og som flertallet nå går inn for, tar ikke inn over seg at virkeligheten ute i næringslivet ikke er slik at enkeltprosjekter som skal gjennomføres, består av én oppdragsgiver og én entreprenør som skal gjøre jobben. For hvert enkelt prosjekt kan det være et betydelig antall underleverandører og leverandører til underleverandørene igjen, i mange trinn nedover. Vi tror bestemt at dette vil bidra til en byråkratisering og en kostnadseksplosjon som ikke vil gagne verken de ansatte eller næringslivet, som bare vil bidra til at kostnadene øker, men som vil gjøre hverdagen og kampen for å overleve i et tøft marked enda vanskeligere, spesielt for små og mellomstore bedrifter.