Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2014-06-13:
Jeg vil starte med å takke interpellanten for å sørge for at vi får en overordnet debatt i stortingssalen om strategi for full sysselsetting. Det er det bra at vi får. Så kunne vi gjennom valgkampen høre statsministeren løfte fram verdiskaping som et overordnet viktig tema. Hun framførte kritikk av økende norsk oljeavhengighet og understreket betydningen av å bedrive næringspolitikk som skaffer oss flere bein å stå på. Vi hørte henne gjenta flere av de samme resonnementene nå. Det er det lett å nikke til. Ingen er mot et solid diversifisert norsk næringsliv. Derfor har også mange av de politiske grepene som statsministeren har stått i spissen for etter regjeringsskiftet, vært overraskende, for flere av dem virker direkte mot målet om full sysselsetting i hele landet og god spredning av næringsvirksomheten. Vi fikk regjeringens første budsjett i høst. Det innebar en skattesmell for landbruket som har blitt bekreftet gjennom revidert budsjett, og en rasering av hvitfiskpakken for å nevne noe – samlet sett en politikk overfor primærnæringene som ikke på noen måte kan oppfattes som understøttende. Er man bekymret for konkurranseutsatt industri utenfor oljesektoren, bør man også være veldig opptatt av å sørge for at rammebetingelsene for denne industrien er så forutsigbare som mulig. Dette er bedrifter hvor veldig mange av dem opererer helt på marginen. Før valget var det en rekke blå-blå representanter som var på den rød-grønne regjeringen for å forsikre seg om at handlingsrommet for en CO2-kompensasjonsordning ble benyttet fullt ut. Derfor var det mildt sagt oppsiktsvekkende at regjeringen foreslo å barbere den ordningen i sitt første budsjett. Selv om det forslaget ikke tålte møtet med industrien, møtet med miljøbevegelsen, møtet med Stortinget, og regjeringen måtte snu, ble det sådd en usikkerhet der som ikke er bra. For flere av disse bedriftene er situasjonen nettopp den at de har framforhandlet kraftkontrakter hvor denne ordningen ligger som en forutsetning. Resultatet nå er at det sitter eiere og lurer på om det er spesielt smart å investere i norsk kraftkrevende industri, når vi har en regjering som er villig til å endre på sentrale rammevilkår nesten før de har rukket å tre ordentlig i kraft. I forbindelse med behandlingen av revidert har Arbeiderpartiet fremmet forslag om å sikre ordningen ut avtaleperioden. Jeg håper at det er et forslag som får de borgerlige partienes støtte, for det ville være et veldig godt signal til viktige norske bedrifter. Når jeg er så opptatt av dette, er det fordi det å klare å bevare fastlandsindustrien bidrar til at den omstilles i klimavennlig retning og bidrar til at vi beholder disse viktige kompetansemiljøene. Det er helt avgjørende for å unngå det statsministeren selv har uttrykt bekymring for, at vi skal få for få ben å stå på. Innstramming i permitteringsordningen var interpellanten inne på. Det var også en del av høstens budsjett. Forutsigbart – dette er noe vi har sett fra Høyre-politikere før. Men det er spesielt alvorlig at det skjer samtidig som det varsles økt ledighet. Jeg var en av dem som satt i høringene til revidert budsjett, og der var det ett gjennomgangstema. Det var samstemt kritikk fra både LO, NHO og andre næringsorganisasjoner som sa at man nå i større grad må gå rett til oppsigelser, i stedet for å permittere til ordrebøkene ser bedre ut. Det betyr at bedriftene mister verdifull kompetanse. Revidert er ennå ikke vedtatt. Det er fortsatt mulig å bli med de rød-grønne partiene på å reversere endringene, sørge for at færre mennesker mister jobben. Det koster omtrent 40 mill. kr. Det er halvparten av den summen regjeringen har prioritert til å gi folk mer vin på taxfree under merkelappen «mer valgfrihet». Jeg er helt sikker på at bedriftenes frihet til å velge å permittere sine ansatte i stedet for å si dem opp, er en viktig reform for valgfrihet. Tiden strekker ikke til for å gå inn på nærings- og arbeidslivspolitikken bredt. Men jeg har behov for å si at forståelsen av, eller kanskje den manglende forståelsen av, trepartssamarbeidet som regjeringen har demonstrert de siste dagene, er urovekkende. Jeg tror statsministeren skal ta denne interpellasjonen og det faktum at den er reist, som et signal om en oppriktig bekymring for regjeringens samlede sysselsettingspolitikk. Det er en bekymring som jeg tror statsministeren gjør klokt i å lytte nøye til.