Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-12-21:
Selskapsdannelsen gjennom sammenslåingen av Telia og Telenor strandet den 16. desember etter en ganske turbulent forhistorie. Hvordan kunne det skje at dette selskapet, som det var knyttet så mange forventninger til, hvor eierne syntes å være skjønt enige om at sammenslåingen både industrielt og næringsmessig hadde vært riktig for de to selskapene, og hvor det gjennom forhandlinger også var oppnådd enighet om alle viktige hovedspørsmål, likevel kunne gå mot et brudd? Det er kanskje ikke lett å finne fram til fullgode svar, men vi mener at statsministerens redegjørelse i dag svarer på en rekke av de spørsmål som representanten Jagland stilte, og gjør det også klart at det verken er evnen hos partene til å fatte hva avtalen faktisk gikk ut på, manglende juridisk og formell forankring i avtalens dokumenter når det gjelder forståelsen av hovedspørsmålene, eller en mangelfull kommunikasjon mellom eierne som kunne være årsak til ulik tolkning av avtaleforholdet. Den detaljerte gjennomgangen fra statsministeren når det gjelder alle disse forholdene, godtgjør etter min mening at Regjeringen og den ansvarlige statsråden har gjort det som med rimelighet kan forlanges, for å sikre seg mot at slike mangler og misforståelser skulle oppstå. Derimot er det mye som tyder på manglende vilje hos de svenske styremedlemmene til i praksis å følge opp avtalens ånd og bokstav. Når styreleder Jan Åke Kark til Telecom Revy den 30. september i et intervju eksplisitt bekrefter at det ikke er aktuelt å bruke dobbeltstemmen i styret i spørsmål om lokalisering av deler av virksomheten, for deretter nettopp å tvinge igjennom et slikt vedtak med sin dobbeltstemme når det gjelder mobilenheten bare vel to måneder senere, da er dette et talende uttrykk for mangel på vilje til å følge opp avtalen – eventuelt tro på at selskapet kan lykkes, og kanskje er det begge deler – som er en grunnleggende forutsetning for å kunne lykkes med ideen bak selskapsdannelsen. Dette var jo ikke et vedtak gjort i vanvare eller i god tro; tvert om ble styrelederen kraftig advart mot de alvorlige konsekvensene dette kunne få for det videre arbeidet med sammenslåingen. Når det så heller ikke var mulig å få de svenske eierne til å gripe inn og instruere sine styremedlemmer om å følge inngåtte avtaler, da kunne det ikke lenger være grunnlag for å gå videre med sammenslåingen. Det gjør heller ikke saken bedre at den ansvarlige svenske fagstatsråden hevder ikke å ha sett viktige brev i denne sammenheng, adressert til ham. Det kan sikkert diskuteres hvor mange ganger og på hvor mange måter en skal gjenta en viktig premiss dersom det er grunn til å tro at den andre parten skulle ha vanskelig med å oppfatte realitetene i et saksforhold, men styrebeslutningen den 8. desember med styreleder Jan Åke Karks dobbeltstemme, sammenholdt med hva han forklarte i nevnte intervju, viser at dette ikke er poenget. Her mangler det ikke på forståelse, men ganske enkelt på vilje til å følge avtalen og de spillereglene som er nedfelt der, og da manglet også den grunnleggende forutsetningen for å kunne få virksomheten til å lykkes slik eierne hadde forventning om. Det er selvfølgelig på sin plass at det stilles kritiske spørsmål i Stortinget når et slikt viktig prosjekt ikke kan gjennomføres. Har Regjeringen på tilfredsstillende vis ivaretatt alle viktige formelle og juridiske forhold i fusjonsprosessen? Har den gjensidige informasjon og forståelsen mellom eierne blitt sikret på en god nok måte? Er informasjonsplikten og dokumentasjonen overfor Stortinget ivaretatt? Jeg mener at statsministerens grundige redegjørelse i dag godtgjør at Regjeringens håndtering fullt ut har vært tilfredsstillende, både i forhold til selskapet og hva som med rimelighet kan forlanges når det gjelder en forsvarlig oppfølging i forhold til eierne. Dette har verken med selvsikkerhet eller rent mel i posen å gjøre, slik VG hevder i dag. Det har å gjøre med en jobb som skal utføres på en forsvarlig måte. La meg bare til slutt få understreke et viktig poeng som også statsministeren nevnte i sitt innlegg, at all verdens finjuss og formaliteter kan ikke redde et selskap dersom det ikke bygger på et tillitsfullt samarbeid og en felles strategi mellom eierne og i styret og i forholdet mellom ledelse og styret. Det var dessverre ikke tilfellet her.