Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2012-05-03:
Da Kristelig Folkeparti fremmet dette forslaget i Stortinget, hadde jeg håpet på en mulighet til å få en prinsipiell debatt rundt foreldreskap og rundt mors og fars ansvar for eget barn. I en tid der både samfunnsutviklingen og den medisinske og teknologiske utviklingen kan gi oss muligheter som ville vært utenkelige for noen stortingsperioder siden, er det viktig å ha slike debatter, for det reiser jo også etiske spørsmål. Det er ikke åpenbart at vi ønsker å benytte oss av alle de mulighetene som teknologien gir oss. Vi har gjennom flere år gitt fedre flere rettigheter, gjennom fedrekvoten, gjennom samvær – man har endret på bidragsregler for å oppmuntre til mer samvær, som var et uttalt mål i prosessen da man diskuterte dette. Men med rettigheter må det også følge plikter. I dag er det fortsatt slik at hovedansvaret for barn fort faller på mor. Det er heller ingen tvil om at fordømmelsen av en mor som overlater hovedomsorgen til en far eller forlater sine egne barn, er en helt annen enn hvis en far gjør det samme. Argumenter som at man enten er for ung, for umoden eller ikke klar for ansvaret som et barn innebærer, er også argumenter som oppfattes som mer gyldige for en mann enn for en kvinne. Dette er interessante debatter og gir et litt annet perspektiv i likestillingsdebatten. Etter min mening er det derfor synd at Kristelig Folkeparti ser ut til å ville diskutere spørsmål om fars plikter, men havner i en helt annen debatt. Forslaget stiller viktige spørsmål, men etter min mening gir det ikke gode svar. Forslaget fører til en teoretisk diskusjon rundt lovverket, om det fullt ut likestiller måten man blir foreldre på. Den som føder, er barnets mor, og da er det ingen tvil om hvem som er den juridiske mor. Hun er også i alle tilfeller den biologiske mor – på samme måte som at den som erkjenner farskapet, som regel er den biologiske far. Men det er noen biologiske forskjeller her som vi ikke kan lovregulere oss bort fra. Men hvis Kristelig Folkeparti ønsker å stå på den biologiske linja helt ut, bør man jo – i dagens teknologiske alder, med de mulighetene som finnes – faktisk si at også mor bør signere på et skjema for at man er den biologiske mor. Det tror jeg er en retning vi ikke ønsker oss. Forslagsstillerne frykter at menn generelt kan føle mindre ansvar for å ta vare på sine barn på grunn av en ordning med sæddonasjon her i Norge. Det synes jeg er en ganske svak kobling. Jeg tror de færreste reflekterer over dette på samme måte som Kristelig Folkeparti gjør her i sitt forslag. Holdningen til farskap, til det å ta vare på eget barn og ta det ansvaret på alvor, handler om holdninger som skapes historisk, men det handler også om egen oppvekst og egen familie. Det er nok heller ikke pater est-regelen som er årsaken til at vi fortsatt har en vei å gå før rettene og pliktene til mor og far er på samme nivå. Pater est-regelen har lange tradisjoner i landet vårt, og alternativet ville være mye mer byråkratisk. Jeg tror også at en del ville følt det litt som en krenkelse å gå bort fra den. Forslagsstillerne stiller også mange spørsmål om hva f.eks. en ordning med sæddonasjon gjør med robustheten til foreldreskapet. De som gjennomgår en behandling og får hjelp for å få unger, har nok tenkt gjennom denne beslutningen og gått gjennom mer enn mange av dem som får unger på naturlig måte. Det bunner i et veldig sterkt ønske om å få unger. Jeg har vanskelig for å skjønne at en ordning med f.eks. sæddonasjon eller eggdonasjon vil svekke robustheten i foreldreskapet, men det kan selvfølgelig være mange andre gode grunner mot denne typen ordninger. Men den debatten hører hjemme under revideringen av bioteknologiloven. Når vi nå har denne ordningen med sæddonasjon i Norge, kan man ikke si at det fører til at menn – generelt sett – har grunn til å føle mindre ansvar for sine egne barn. Hele tanken bak ordningen er jo at den som donerer, ikke har noen juridisk kobling til eller noe ansvar for eventuelle barn, for det å være en donor er ikke det samme som å være far. Selv om det kanskje ikke er forslagsstillernes hovedmål, vil jeg også si at konsekvensen av mange av forslagene og de tankene som løftes i forslaget, jo vil føre til at homofile og lesbiske par ikke får søke om adopsjon, og det er ikke en politisk retning som jeg støtter. Det gjør også at debatten plutselig blir en helt annen. Det blir ikke lenger en diskusjon om barnets beste og etableringen av familier med barnet i fokus, man får en debatt som handler om helt andre ting – ting vi har diskutert tidligere i dette stortinget, og som det er et bredt flertall for i Norge i dag.