Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2017-11-30:
Først av alt vil jeg gjerne takke ministeren for redegjørelsen, både den delen som var direkte knyttet til norske interesser, og ministerens mer – hva skal vi si – overordnede analyse av det som foregår i Europa. Jeg vil gjerne knytte noen få kommentarer til det siste først. Det er etter hvert skrevet talløse kronikker om resultatene av folkeavstemningene vi har hatt rundt omkring i Europa de siste årene, kanskje med brexit og nasjonalistgrupperingenes voldsomme inntog i Europaparlamentet som noe av det mest alvorlige. Selv om analysene selvfølgelig spriker, er det ganske tydelig for de fleste at dette er et tegn på avmakt, avstand og en forfeilet fordeling av gevinstene ved handel og økonomisk samkvem, og – ikke minst – arbeidsfolk som føler at det mest direkte resultatet av fri flyt er at vi konkurrerer hverandres arbeidsvilkår og rettigheter ned. Vi kan velge å fnyse av det, holde oss for nesen og ta avstand, eller vi kan ta det på alvor. Jeg mener at det er åpenbart at vi må gjøre det siste. Jeg er glad for at det nå ser ut til at det blir mer tyngde i arbeidet med EUs sosiale pilar, og det sosiale toppmøtet er et eksempel på det. Det ser ut til at det vokser fram en erkjennelse av at den pilaren må fylles med faktisk innhold. Statsråden understreket selv en positiv holdning til kommisjonens initiativ for å sikre den riktige balansen mellom fri flyt av tjenester, beskyttelse av arbeidstakere og rettferdig konkurranse. Jeg vil si at forslaget til endringer i utsendingsdirektivet for å nedfelle det veldig viktige prinsippet om lik lønn for likt arbeid på samme sted er et skritt i riktig retning. Samtidig vil jeg understreke så sterkt som det er mulig, at den tilnærmingen vi har hatt i denne typen arbeidslivsspørsmål, hvor det er minimumsstandarder som nedfelles, sånn at vi har nasjonal handlefrihet, er vi nødt til å sikre. Vi er nødt til å beholde et nasjonalt handlingsrom på arbeidslivsområdet og sørge for at det ikke innskrenkes. Det var også ministeren inne på i sin redegjørelse, men det er viktig at det understrekes også fra Stortingets side. Så noen ord om brexit og konsekvenser for Norge. Det er umulig å avholde en debatt av denne typen uten at vi kommer inn på det temaet sånn som situasjonen er nå. Som del av EFTA/EØS-delegasjonen fra Stortinget har jeg fått mulighet til å komme tettere på denne prosessen, eller – for å være mer presis – mangelen på prosess, og den enorme usikkerheten som dette skaper. Selv om statsråden var veldig grundig i sin redegjørelse om det som omhandlet brexit og konsekvenser for Norge, er det et par punkter jeg gjerne vil benytte denne anledningen til å understreke. EU-siden er kategorisk på at det ikke er mulig å gå videre til fase 2 uten at skilsmisseavtalen er klar. Det er det mange gode grunner til, som jeg ikke har tid til å gå inn på her. Der er vi ikke nå, og det blir spennende å se hva som blir konklusjonen på toppmøtet om drøye to uker. Inntil videre er i hvert fall realiteten at britene egentlig står uten posisjoner, og det er veldig lite som tyder på at de vil bli ferdige med å framforhandle en frihandelsavtale når vi kommer til mars 2019. Ett spørsmål er jo selvfølgelig hvordan en sånn ny avtale, når den er ferdig, skal forholde seg til EØS-avtalen, og ikke minst hva slags innflytelse Norge får underveis i forhandlingene. Vi er jo ikke et vanlig tredjepartsland, og det blir også anerkjent fra EU-siden. Det som ser ut til å bli et enda mer prekært spørsmål, er hva som skjer i en eventuell overgangsperiode. Det er rimelig å anta at britene går ut i mars 2019, og sånn som diskusjonen går i EU nå, er det også rimelig å anta at britene forblir fulle medlemmer – har full tilgang til det indre markedet – mens man fortsetter å forhandle i en overgangsperiode. Hva da med forholdet UK–EØS? Avtalen slår jo fast at man må være medlem i enten EU eller EFTA for å være part i EØS-avtalen. Så hva slags status våre handelsrelasjoner med UK skal ha i en sånn overgangsperiode, og ikke minst hva slags rettigheter norske borgere som oppholder seg i Storbritannia, da vil ha gjennom en sånn uavklart og antakelig ganske lang periode, er et spørsmål som står ubesvart. Jeg forventer ikke at statsråden skal gi klare svar på det i dag. Det ville vært veldig oppsiktsvekkende om hun var i stand til det, for det er ingen andre som har svar på hvordan dette skal se ut. Men jeg er i hvert fall interessert i å høre statsrådens betraktninger rundt hvordan den norske regjeringen skal jobbe for å sikre norske interesser gjennom en sånn overgangsperiode.