Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-04-29:
Statsråden sa at Norge er aleine i verden om å kombinere beiting og rovdyr. Aleine er vel kanskje noe sterkt sagt, men jeg skal i hvert fall understreke at det er krevende – ja, for ulv er det umulig. Det er tidligere skrifter som har beskrevet dette veldig presist. Hvorfor er det spesielt krevende i Norge? Jo, fordi Norge har en helt annen tradisjon enn den europeiske når det gjelder utmarksbeiting med grasetende dyr. Og det er – for å bruke statsrådens begrep – «et dundrende flertall» bak økt utmarksbeitebruk, fordi det er økologiske hensyn og matkvalitetshensyn som krever økt utmarksbeiting fra de grasetende dyra. Dermed blir det motstridende hensynet enda mer krevende. Senterpartiet er sjølsagt enig i at det er viktig med kunnskapsbasert politikk. Kunnskap er praktisk og teoretisk kunnskap. Det som mange føler ute i bygdene, er at vi må sikre en respekt for bygdefolks verdier, syn og forslag til løsninger, for denne konflikten har vi over hele landet, fra bjørn i Pasvik, hvor den teoretiske kunnskapen sier at det er 50 individer, men bare én yngling av bjørn – noe rart ut fra bygdefolks syn der oppe – til konfliktene med ulvestammen i Halden. Rovviltforskriftens § 3 fastsetter bestandsmålene som bestemt i rovviltforliket. Der står det: «I Norge skal det årlig være 65 ynglinger av gaupe, 39 ynglinger av jerv, 15 ynglinger av bjørn. Det skal være 3 årlige ynglinger av ulv innenfor forvaltningsområdet for ynglende ulv». Forskriftens ordlyd er å forstå slik at det er et fastsatt nivå, dvs. verken færre eller flere dyr. Dette er i tråd med intensjonen bak forliket om å balansere to hensyn med sikte på å oppnå et todelt mål om både levedyktige rovviltbestander og opprettholdelse av utmarksbaserte næringer. Balansen mellom de to hensyn og mål i forliket vil forrykkes dersom bestandsmålene betraktes som minimumsmål og ikke et ønsket nivå. Når bestandene er over bestandsmålene, inntreffer også et annet forvaltningsregime med sikte på å opprettholde dagens balanse. Det blir da lavere terskel for å få tillatelse til skadefelling, og det kan åpnes for lisens- og kvotejakt med sikte på å regulere bestanden. Forståelsen av at bestandsmålet er et ønsket nivå og ikke et minimum, ligger også til grunn i den politiske plattformen for den sittende regjering. I Soria Moria II står det under kapitlet om rovdyrforvaltning at «rovviltforvaltningen skjer på en slik måte at antallet ynglinger holdes så nær bestandsmålet som mulig». Dagens rovdyrinterpellasjon gjelder gaupe. Det er enighet om at det er en levedyktig gaupestamme i Norge. Beviset er at årets kvote er den største kvote som er satt siden det ble innført kvotejakt på gaupe i Norge i 1994. Noe av bakgrunnen for dagens interpellasjon er situasjonen i Midt-Norge, eller presist, området for rovviltnemda i region 6 som Møre og Romsdal, Sør-Trøndelag og Nord-Trøndelag har ansvaret for. Her har antall familiegrupper økt mye de siste åra, slik at bestanden er langt høyere enn bestandsmålet. Derfor fastsatte rovviltnemnda en høyere fellingskvote, inklusiv et økt antall hunndyr. Vedtaket ble så påklaget til Miljøverndepartementet. Miljøverndepartementet omgjorde vedtaket ved å redusere hunndyrkvoten innenfor samme totalkvote. Siden det er hunndyr som får unger, førte Miljøverndepartementets kvotefastsettelse til en større framtidig yngling enn rovviltnemndas vedtak. Dette førte til sterke negative reaksjoner hos dem som får belastningen, nemlig beitebrukere i vid forstand. Her er vi så ved sakens kjerne. Det er i rovviltforskriften fastsatt et tall på 65 ynglinger av gaupe. Miljøverndepartementet sier at vi ikke har noe minimumsmål for antall ynglinger, men i praksis blir det minimumsmål fordi Miljøverndepartementet følger det rådet fra Direktoratet for naturforvaltning som sier at dersom det et år er en sjanse for å havne én yngling under bestandsmålet, kan ikke Miljøverndepartementet tillate en slik hunndyrkvote. Senterpartiets mening er at bestandsmålet må forstås slik at antall gaupeynglinger sjølsagt må ses over flere år. Dersom jaktkvote på hunngauper skulle medføre at antall ynglinger kommer under målet, vil eneste konsekvens være at neste års jaktkvote reduseres, på samme måte som dersom antall ynglinger er over bestandsmålet, vil jaktkvoten neste år økes. Sett i lys av konflikten mellom gaupe og beiting i Midt-Norge, spesielt med tanke på sørsamenes interesser, er det viktig at en for neste år praktiserer en slik forståelse av bestandsmålet. Dermed vil en redusere konfliktene, og rovdyrpolitikken står stødigere.