Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-06-01:
Dette er to saker som henger nøye sammen – brudd på menneskerettighetene i pleie- og omsorgssektoren og den stadige utfordringen vi opplever med hukommelsessykdommer fordi det er en sterk økning i antallet som får den typen hjernesykdommer. Som representanten Bollestad var inne på, er anslaget nå opp mot 80 000 i Norge. Fram mot 2040 kan det antallet bli fordoblet. Vi står foran en stor utfordring, og her må vi ha en dugnad. De pårørende vil bli viktige, ideelle aktører vil bli viktige, og selvfølgelig kommunene, som i dag driver primærhelsetjenesten, blir viktige. For Venstre er det viktig at vi styrker forskningen knyttet til både hva som fører til demenssykdommer, årsakene til det, og hvordan vi kan forebygge og redusere utviklingen i forløpet. For oss er det også viktig at vi får fram en hjernehelseplan. Det er et særlig viktig hjelpemiddel som vi må få på plass for å gi hjernesykdommer et løft. Som flere har vært inne på, har vi allerede vedtatt at kommunene skal få en plikt til å ha dagaktivitetsplasser fra 2020. Det er et viktig signal fra Stortinget. Mange kommuner er på god vei, men flere er – også i debatten her – bekymret for at de ikke greier å gjøre som vi ønsker. Av og til kan det høres ut i denne debatten fra dem som ønsker seg flest mulige og minst mulige kommuner, som at de egentlig bare burde gjøre som vi sier i Stortinget. Det er ikke så enkelt. Og av og til kan en også spørre seg om vi skal bry oss noe særlig når de ikke gjør som vi sier eller ønsker. Vi er avhengig av hverandre, uavhengig av hvor mange kommuner det er. Vi må bry oss, men på hvilket nivå? En kan også stille spørsmålet: Når såpass mye midler står ubrukt, hvorfor er det ikke en prioritert sak i kommunene? Jeg vil gå litt inn på en del konkrete tiltak. I Nederland bygger de demenslandsbyer, og det er en debatt som også har kommet til Norge. De første demenslandsbyene i Norge er under utarbeidelse. De kommunene i Norge som har fokus på dette, har i hovedsak bygd demenstun. Jeg tror det er en utvikling som skal fortsette. Hjemme i Gjøvik har vi eksempler på det: Sørbyen omsorgssenter, som har bygd sansehage, tar i bruk musikkterapi og historiske rom. Vi har f.eks. vært i dagaktivitetssenteret i Bærum, i Sandvika, og sett på digital bowling og digital boksing. Det kommer nye hjelpemidler som gjør at en kan få de stimuli både av hjernen og av kroppen som mange definitivt trenger. Så har vi også vært på komitéreise i Stavanger og fått se at kanskje ikke bare maten som blir lagt på bordet, er viktig, men også hvilken tallerken. En hvit tallerken gjør at de med kognitiv svikt og demenssykdommer spiser mindre, men hvis de får en fargerik tallerken og rammer inn maten, blir det lettere å spise selv og nyte maten. For eksempel har vi ikke en designhåndbok for demens i Norge som peker på hvor viktige disse kontrastene er for at en skal kunne gjøre ting selv. Farger og nyanser endrer seg. Det er mulig å lage kjøkkeninnredninger som demente kan bruke, akkurat som det er mulig å lage digital bowling. Sånne enkle virkemidler, der vi bruker designere og designmiljøer i større grad, er eksempler som vi i større grad må premiere og stimulere til å få fram. Det er mulig å gjøre mye her. I hverdagen – jeg har vært igjennom dette både med egen far og med eldre venner som har fått demens – utfordres også pårørende når det gjelder menneskerettighetsbrudd. Det er en balansegang for pårørende og også helsepersonell, for det er noe de ikke føler at de kan gjøre som pårørende blir pålagt å gjøre, som å få sin egen far til fastlegen, der en må bruke litt fysisk makt. Derfor er arbeidet med pårørende veldig viktig framover.