Jan Petersen (Høyre), 2000-10-31:
Det er et interessant sammentreff at mens meldingen om NATO i 1999 i ikke liten utstrekning må behandle spørsmålet om krisen på Balkan, og ikke minst den militære operasjonen i forbindelse med Kosovo-krisen i 1999, så lander det demokratiske Serbias nye leder, Kostunica, i Norge for politiske samtaler. Det forteller hvor mye som har skjedd på kort tid, og hvor begivenhetsmettet situasjonen på Balkan er. Selve operasjonen i Kosovo har jo vært debattert en rekke ganger. En rekke land har lagt opp til systematiske evalueringer av den operasjonen som foregikk, og for så vidt med god grunn. Det er mange ting som gjerne kunne debatteres videre, f.eks. hensiktsmessigheten i at man aldri kom langt med å forberede bakkeoperasjoner. Men det viktige er at denne saken diskuteres – diskuteres fortløpende. Stortinget har tidligere tatt stilling til en del av de vesentligste tingene som må drøftes, f.eks. det rettslige grunnlag for den operasjonen som forelå, og det er ingen tvil om at Stortinget med henimot samstemmighet har ment at det rettslige grunnlaget for operasjonen forelå. Den utviklingen vi har sett på Balkan etter operasjonen, er en gledelig utvikling, som med alle muligheter for tilbakeslag allikevel gir betydelig håp. Vi har fått et regimeskifte i Kroatia, henimot demokrati og orientering mot Vest-Europa. Selv om utviklingen i Bosnia ennå går sakte i riktig retning, så går den tross alt i riktig retning, og i Bosnia-konflikten hadde NATO en helt nødvendig rolle. Vi så helgens kommunevalg i Kosovo, som vi vel også må registrere er en del av utviklingen i riktig retning, simpelthen fordi et kommunevalg lot seg gjennomføre på en ryddig og skikkelig måte. Vi ser altså den utviklingen som kommer til å prege mye av Norge akkurat i dag, demokratiets overtakelse i Serbia. Det er selvfølgelig først og fremst det serbiske folk som har stått for det skiftet som der har kommet, men jeg har lyst til å gratulere den norske regjering med den medvirkningen den har hatt til denne utviklingen. Jeg tror det er et uttrykk for en riktig utenrikspolitikk, hvor en aktivistisk linje har vært med på å bidra til en riktig utvikling. Spørsmålet er imidlertid hva som vil skje fremover, og hva vi skal gjøre. Da har jeg for det første lyst til å si at jeg tror det er svært viktig at Norge har et langsiktig perspektiv for sin virksomhet i Kosovo. Vi bør i budsjettsammenheng drøfte nærmere hvor mye og hva vi skal gjøre, men jeg tror det er svært viktig at vi ser at dette er et langsiktig engasjement. Det har vært presseoppslag i det siste som kunne tyde på at interessen for Kosovo var i ferd med å falme, og at interessen for Serbia har tatt seg opp. Jeg er glad for at statssekretæren i Utenriksdepartementet i et innlegg i Aftenposten i dag har ryddet opp i de misforståelsene, og jeg ser det derfor slik at det er bred enighet om at vi må ha et betydelig engasjement i Kosovo også i årene som kommer. Det betyr ikke at det nå ikke er viktig å bruke en del ressurser også i Serbia for å forsøke å støtte den ganske skjøre demokratiske utviklingen i det landet. Det er viktig så langt som mulig å åpne Serbia opp for et nærmere samarbeid i Europa, det er en slags tilbakekomst til Europa. Men det er samtidig viktig at befolkningen ser at et regimeskifte også kan bety forskjellen i dagliglivet, og det er derfor viktig for oss å være med og bidra til gjenoppbyggingen. Men det må understrekes: Noe av det helt fundamentale er selvfølgelig at dette leder frem til en fortsatt forsoningspolitikk i Kosovo. Det er det presset som hele tiden må ligge på det nye serbiske regimet, det er ikke nok med en demokratisering i Serbia, det må føre til en forsoning i Kosovo. Det er en vanskelig og langsiktig oppgave. Nettopp derfor må målet gjøres helt klart, og jeg føler meg helt trygg på at den norske regjering vil gjøre det klinkende klart overfor Serbias nye ledelse. Norge kan ikke være like engasjert alle steder i verden, men jeg vil si at hvis det er noe sted man virkelig skal legge tyngde inn, så er det akkurat i dette området. Det gjelder også i NATO-konteksten. Jeg tror det var viktig at Norge prioriterte sin innsats på Balkan i stedet for innsats andre steder i verden, f.eks. i Libanon, og jeg har lyst til å legge til – nå som vi har en diskusjon om problemer i det norske forsvar – at det ikke er noe svar på den utfordringen at vi skal gjøre mindre ute. Tiden er nå kommet for at vi i NATO-sammenheng må yte der ute hvis vi skal få solidaritet tilbake hvis problemene skulle øke i vår del av verden. Vi er nå så heldige at vi lever i et av Europas fredelige hjørner, men da er tiden kommet for at vi skal yte der ute. Så noen ganske få ord om den europeiske pilaren i det atlantiske samarbeid, det er også en viktig del av innstillingen om samarbeidet i 1999. Jeg har lyst til å si at jeg tror det er riktig at Europa tar sikte på å bidra mer, og det er derfor en riktig utvikling som de europeiske NATO-allierte nå har satt i gang i EU-sammenheng. Men jeg har lyst til samtidig å legge til at hvis Norge føler at vi nå faller på utsiden, og det kan det godt hende at vi i en del sammenhenger kan gjøre, så er det simpelthen vår egen skyld. Vi har valgt å holde oss ute av det samarbeid svært mange av våre europeiske allierte gjennomfører, og vi kan ikke klage på at de ønsker å slå seg nærmere sammen for dette samarbeidet. Det er derfor viktig at Norge har en positiv holdning til det arbeidet som foregår, at vi forsøker å bidra så mye som overhodet mulig, men at vi samtidig forstår at de påkoblingsmekanismene vi diskuterer, bare er halvgode løsninger i forhold til det som er den eneste fullgode løsningen, nemlig at også Norge finner sin plass som full deltaker på den europeiske scene. Jeg ser ikke dette som noen motsetning til vår atlantiske orientering; jeg ser det snarere slik at hvis Norge virkelig skal bidra til å opprettholde et godt forhold over Atlanteren, så er det viktig å være med som full beslutningstaker på den europeiske scene. Uansett hvilken idé vi måtte utvikle her hjemme, må vi se i øynene at for de aller fleste amerikanske beslutningstakere er Europa og EU synonymt. Det er hva som foregår i EU, som vil være med på å sette tonen for den transatlantiske forbindelse sett fra den europeiske siden, og det er derfor det er så frustrerende at vi bare halvveis er deltaker på den europeiske side. Jeg tror det er svært viktig at vi opprettholder de transatlantiske bånd, og innstillingen er meget tydelig på det området. Men da må vi altså konstatere at vi har stilt oss slik at det er noe vi ikke bidrar til så mye som vi kunne ha bidratt til. Jeg tror at USA alltid vil ha sin plass i europeisk politikk, på tross av hva man måtte se i amerikansk valgkampretorikk. Og det er viktig for oss å understreke at vi ønsker amerikansk tilstedeværelse i Europa. Men jeg har samtidig lyst til å si at det må føre til at vi også forstår den amerikanske rollen utenfor Europa. For det er ikke slik at vi kan si at amerikanerne skal være fullt engasjert i Europa, mens europeerne selvfølgelig skal holde fingrene av fatet alle andre steder i verden. Vi må ha forståelse for den rolle som amerikanerne også har på det området. Det er mange ting som kan føre til at de transatlantiske forbindelser settes under press, og en av dem er debatten om det nasjonale missilforsvar. Jeg ser mange gode argumenter imot det, men jeg tror på den annen side at vi på europeisk side er tjent med at vi også lytter oppmerksomt til hvilke argumenter amerikanerne har, og de har faktisk en del argumenter som er meget, meget gode. Så avslutningsvis: Det sies en god del om forholdet til Russland og Ukraina i innstillingen, som jeg bare vil vise til. Jeg tror det er viktig å inkludere Russland. Og helt til slutt vil jeg bare gjøre oppmerksom på at vi nå, etter at Serbia nærmer seg demokratiet, har ett betydelig demokratiproblem igjen i Europa, nemlig Hviterussland. La oss ha oppmerksomheten rettet mot dette.