Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2010-10-12:
I år har vi opplevd en offentlig debatt i media om prioriteringer i helsetjenesten. Det mener jeg er veldig bra. Folkevalgte blir beskyldt for ikke å være tydelige nok, og ikke vil prioritere innen helse. Det er ikke så bra. Politikere er kanskje ikke tydelige nok, men det blir feil å si at det ikke foregår politiske prioriteringer innen helsetjenestene. Politiske helseprioriteringer skjer på medisinskfaglig grunnlag, og er politisk forankret gjennom de to Lønning-utvalgene, prioriteringsforskriften og pasientrettighetsloven. Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering i helsetjenesten er opprettet for bedre å kunne ta stilling til etisk vanskelige prioriteringer. Kommunehelselov og foretakslov bygger opp om politiske helseprioriteringer, det samme gjelder finansieringssystemet for spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten. Stortinget har dessuten selv tatt tak i forsømte grupper gjennom egne handlingsplaner og opptrappingsplaner. Det tydeligste eksempelet her er nok styrking av psykiatrien gjennom Opptrappingsplanen for psykisk helse. Jeg vil hevde at Norge på mange måter har vært et foregangsland med hensyn til å sette prioritering på den helsepolitiske dagsordenen. Men helseprioriteringer er et felt som aldri vil være endelig, og der det stadig vil være behov for nye avklaringer og tydelige debatter. Mye fungerer ikke godt nok i praksis. Det er et paradoks når prioriterte pasientgrupper opplever lengre behandlingskø enn ikke-prioriterte pasientgrupper. Det er også et paradoks når politikere som står bak prioriteringene, ikke vil innrømme at å prioritere opp en gruppe betyr at andre vil få mindre. Til nå har veksten i helsebudsjettene vært så store – i alle fall for spesialisthelsetjenestens del – at det uansett har vært vekst på alle felt. Men en slik situasjon vil være usannsynlig for framtiden. Da vil prioriteringene merkes mer. Folkevalgte må ta ansvar og tørre å si høyt at helsetjenesten har, og vil ha, sine klare begrensninger. For framtiden vil det være mer viktig å satse på forebygging av sykdom enn at absolutt alle pasientgrupper skal få tilbudt det aller nyeste av avanserte behandlingsmetoder. Det skjer i dag også for mange tilfeldige prioriteringer innen helsevesenet. Det lå f.eks. ikke en bevisst politisk prioritering bak da utgiftene til spesialisthelsetjenesten ble doblet i løpet av få år, etter at staten overtok ansvaret for sykehusene. Økningen gikk på bekostning av forebygging og styrking av kommunehelsetjenesten. Det er også til ettertanke at når en debatterer prioritering i helsetjenesten, er det først og fremst prioritering innen spesialisthelsetjenesten, altså sykehus, vi tenker på. Vi må i stedet se på prioriteringene som skjer i den samlede helsetjenesten. Det er nettopp dette Samhandlingsreformen tar tak i. I denne har Stortinget vedtatt at kommunehelsetjenesten skal prioriteres, og slik sikres større vekst enn sykehusene. Det betyr at spesialisthelsetjenesten vil få mindre. Slik vil vi vri helsetjenesten over på mer forebygging og legge til rette for at vi kan oppdage sykdom tidligere. De viktigste helseprioriteringene skjer imidlertid ikke på Helsedepartementets felt. Politikk, økonomi og miljø legger de største og mest grunnleggende premissene for befolkningens helsetilstand. Sosiale forhold som arbeid, inntekt og nettverk har stor betydning for helsen. Det er bekymringsfullt at det er tydelige sosiale og geografiske helseforskjeller i Norge. Studier har vist at uføretrygdede som bor i nabolag med høy inntekt, har høyere dødelighet enn uføretrygdede i bomiljø med mindre sosiale skiller. Overlevelse av ulike kreftformer har vist seg å ha klare sammenhenger med sosial posisjon. I Oslo er det ti–tolv års forskjell i forventet levetid mellom de vestlige og de østlige bydelene. Menn med grunnskoleutdanning i Norge kan forvente å leve syv år kortere enn menn med universitetsutdanning. Et samfunn som skaper økte forskjeller mellom folk og grupper, utgjør altså en helserisiko i seg selv. Derfor er jeg glad for – og det er det viktig å påpeke – at regjeringen i Soria Moria-erklæringen har som første punkt at vi skal ha en politikk for fellesskap og mer rettferdighet. Å redusere sosiale helseforskjeller er den aller største utfordringen på helsefeltet i årene framover. Dette må også avspeile seg i prioriteringsdebatten.