Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-10:
Jeg vil først få takke komiteens leder for en hyggelig hilsen. Jeg har ikke deltatt i selve komiteen i den budsjettprosessen som har vært, men har med interesse studert budsjettinnstillingen og også lest den til dels som jeg vil tro andre leser den. Mitt inntrykk er at det er en god prosess man har hatt i komiteen. Avdøde Jon Lilletun uttrykte en gang om et statsbudsjett at et godt budsjett er blitt enda bedre, og det er det inntrykket man kan sitte igjen med når man leser innstillingen, også fordi man har evnet å ta inn over seg de innspillene som har kommet fra ulike høringsinstanser. En av de tingene jeg har reflektert over de siste årene, er at det i utgangspunktet er en stor styrke at vi har en flertallsregjering, men når saker skal behandles i Stortinget og ulike engasjerte organisasjoner melder inn sine behov, så står man i utgangspunktet i fare for ikke å kunne ta hensyn til det fordi budsjettet allerede er lagt. Men det ser jeg at komiteen i fellesskap har evnet å gjøre noe med, ikke ved at man har flyttet veldig mye penger, men ved at man på en del områder, som diabetesbehandling, i forhold til psoriasispasienter, i forhold til fysisk inaktive voksne – for å nevne noen – og også overfor røykere, har funnet midler for å kunne styrke disse områdene. Ser man på budsjettet samlet, ser vi at det dreier seg om en utgift i størrelsesorden 115 milliarder kr. Hvis man da skjeler til andre budsjetter – justisbudsjettet er vel i størrelsesorden 20 milliarder kr, samferdselsbudsjettet kanskje omtrent det samme, kanskje litt mer – ser man at helsebudsjettet uansett er et betydelig budsjett, der det fordeles betydelig med midler. Dermed blir det også viktig å se på den måten midlene brukes på. Så langt jeg kan se, er utgiftene når det gjelder spesialisthelsetjenesten, oppe i størrelsesorden ca. 84 milliarder kr. Da må jeg si at jeg er veldig enig i den innfallsvinkelen Inge Lønning hadde innledningsvis i sitt innlegg, nemlig at man er nødt til å gjøre vurderinger av spesialisthelsetjenesten når det gjelder bruken av de midlene som ikke bare handler om å øke bruken, men som også handler om kritisk å vurdere hva man får igjen etter at midlene er bevilget. Vi ser at befolkningen er svært opptatt av spesialisthelsetjenesten. Det kunne man se av oppslag i Dagbladet i går, der man har sammenlignet landets 63 sykehus og bedt befolkningen vurdere om man er fornøyd, med utgangspunkt i at man har brukt tjenestene selv eller har vært pårørende. En slik liste er naturligvis ikke objektiv, den er preget av en rekke subjektive tilnærminger, men man ser at den medfører et engasjement som også selger aviser. Jeg må si at etter å ha fulgt spesialisthelsetjenesten på relativt nært hold, også som helsepersonell gjennom mange år, slår det meg at det er to ulike utviklingstrekk som er innbyrdes motstridende.. Det ene er at tjenestene blir stadig mer spesialisert, og at behovet for å redusere antall behandlende enheter for deler av tjenestene i aller høysete grad er til stede. Et godt eksempel på det er kreftbehandlingen, der man har erkjent at man ved å spre tjenestene på veldig mange lokalsykehus risikerer å redusere kvaliteten, fordi en del av de kirurgene som foretar inngrepene, foretar for få. Det har altså vært nødvendig å se på sentraliseringen av en del tjenester for å sikre kvaliteten på dem. Så har man en motsatt utvikling – som kan synes paradoksal – og det er at ny teknologi muliggjør undersøkelser nærmere pasienten, til dels i hjemkommunen. Det man kan oppleve, er at man helt ute hos den enkelte primærlege på vei til sykehus gir behandling for hjerteinfarkt med streptokinase, og man kan monitorere pasienten i en ambulanse underveis til sykehus, noe som gjør at sykehuspersonell kan se hvordan infarktet utvikler seg. Denne typen teknologisk utvikling stiller sykehusene overfor helt nye utfordringer. Det skjer med utgangspunkt i en sykehusstruktur som ble bestemt for veldig mange år siden, og hvor mange av de aksjonene vi ser mot den, preges av kampen for det bestående – i frykt for å miste det man har. I forbindelse med valgkampen var jeg på et lokalsykehus der de – prisverdig nok – hadde sett på antall innleggelser ved den ortopediske akuttavdelingen, og det viste seg at det i gjennomsnitt var én innleggelse hvert tredje døgn. Dette skjer ved et lokalsykehus der man har døgnkontinuerlig bemanning innenfor ortopedi, slik at man må få tak i vikarleger, til dels fra utlandet, for å klare bemanningen – med en enorm kostnad og med et krav i befolkningen om at disse tjenestene må bestå. Og det er forståelig, fordi befolkningen vil føle utrygghet når tjenester forsvinner. Men jeg kommer fra en kommune som er flere ganger større enn den jeg besøkte, og som aldri har hatt den typen akuttberedskap. Jeg kan heller ikke huske at det har skjedd noe dramatisk som en konsekvens av det. Dette betyr at på en del felter der man har akuttberedskap, må man i dialog med befolkningen diskutere: Kunne disse ressursene ha vært brukt mer hensiktsmessig – på andre måter og mer målrettet – for å få mer helsetjenester igjen, ikke ved å nedlegge det lokale sykehuset, men ved å fylle det med nye og andre oppgaver? Det vi ser, er at en del store sykehusenheter har god rekruttering, mens lokalsykehus ikke har det. Ordninger med ambulering mellom større enheter og mindre enheter gir helt andre muligheter for å kunne bemanne også lokalt, i stedet for å ta i bruk dyre ordninger med import av utenlandske leger. 2008 er det siste året med Opptrappingsplanen for psykisk helse. Jeg husker godt da vi i sin tid vedtok denne opptrappingsplanen, og det er gledelig å se at den har ført til en betydelig styrking av psykiatrien – ikke minst har det skjedd nær brukerne: i mange pasienters hjemkommuner. Men det vi må erkjenne, er at når tiden for opptrappingsplanen ved utgangen av neste år er over, er det likevel behov for å videreutvikle tjenester i det psykiske helsevernet – både fordi vi ser at forekomsten av den typen sykdom har økt i befolkningen, og fordi vi fortsatt ikke er i mål når det gjelder å sikre gode nok tjenester. Det vi dessverre ser når det gjelder både det psykiske helsevernet og tiltak overfor rusmiddelavhengige, er at disse pasientene ikke har sterke interesseorganisasjoner som kan stille krav om ytterlige utvikling. Det er ikke slik at det er de stemmene som høres best i det offentlige rom, som det alltid er mest verdt å lytte til. Jeg må si at jeg har stor forståelse for pasienter med multippel sklerose og deres krav om å få tilgang til den beste medisinen. Men når et medikament som det Fremskrittspartiet har fremmet forslag om, koster 225 000 kr på årsbasis – 17 000 kr pr. behandling, 13 injeksjoner – vil det bli stilt krav om å kontrollere virkningene. Vi har gang på gang sett at Stortinget har engasjert seg når det gjelder enkeltpreparater, gjerne ved å navngi produsenten – det er nærmest ren reklame for enkeltpreparater. Så går det noen år, og vi erfarer at preparatet slett ikke har den virkning man tenkte seg. Det har vi opplevd når det gjelder preparater for Alzheimer, for beinskjørhet og for diabetes. Det er absolutt grunn til å rette en advarende pekefinger mot Stortinget som et slags overprøvende organ når det gjelder virkning og bivirkning av medikamenter, fordi viljen til å se seg tilbake er i liten grad til stede: Var det vi tok til orde for for fem–ti år siden, i realiteten fornuftig, eller burde vi i sterkere grad ha hørt på faginstansene? Utviklingen innenfor helsevesenet de neste årene er det – når det kommer til stykket – vi som i stor grad kan være med på å bestemme. Det som da blir viktig innenfor de rammene vi opererer med, er å evne å prioritere slik at ressursene når flest mulig – på en målrettet måte. Når jeg er inne på dette med medikamenter, må jeg si at det er tankevekkende å se at medikamenter som ofte koster lite, i liten grad er framme – de som produserer dem, vil gjerne ha dem ut av markedet – og hvordan enkle tiltak innenfor rusomsorgen, som f.eks. at man har en hånd å holde i, ofte blir fokusert lite på, mens de enormt kostnadskrevende tiltakene er de vi diskuterer i salen. Derfor er dette en av de viktigste debattene vi kan ta: Hvordan kan vi styrke tiltakene overfor de svakeste – uten å fokusere kun på de enormt teknisk krevende tiltakene, som media ofte vil være mest opptatt av?