Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-20:
Når det gjelder denne saken, har jeg noen få korte merknader. Det første spørsmålet som er reist, er knyttet til bigami. Jeg har ingen merknader til det, bortsett fra at jeg vil si at når man kommer tilbake med tvangsekteskap, er det min og Venstres oppfatning at vi nok bør se på et underholdskrav for voksne mennesker for å bekjempe tvangsekteskap. Det er essensen av en lengre studievirksomhet fra min side som gjør at jeg har lyst til å gi dette signalet nå, men jeg vet at saken kommer tilbake senere. Jeg har også registrert saken om reaksjoner overfor utlendinger som ikke respekterer lovgivningen. Jeg har ikke noe å bemerke til det komiteen har sagt, og jeg vet også at statsråden i andre sammenhenger overfor asylsøkere som misbruker asylretten, som er noe annet, har trykk på det, og jeg regner med at det også blir fulgt opp bl.a. når vi skal se på St.meld. nr. 17 for 2000-2001. Når det så gjelder spørsmålet om tunge menneskelige hensyn, velger jeg alt i alt å følge de merknader som er avgitt fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, og det har en begrunnelse. Jeg satt i den regjeringen som mente at vi skulle ta hensyn til forfølgelse på grunn av kjønn i forbindelse med asylspørsmålet. Jeg må innrømme at både i statsrådstiden og etterpå har jeg fått en meget forsterket uro for at dette er noe vi ikke håndterer bra nok. Jeg tror jeg vil si det slik. Jeg ønsker ikke å framstå som noen verdensmester, men i ydmykhet si at dette håndterer vi ikke bra nok. Det er forhold som ikke fanges opp i forvaltningssystemet vårt, og det er åpenbart, slik som vi bl.a. så i en kronikk i Dagbladet for noen dager siden, at kvinner som kommer hit, kan komme i en helt umulig, nesten Catch 22-liknende situasjon. Svaret på det er ikke entydig gitt, slett ikke lovmessig. Men det er såpass alvorlig at jeg vil oppfordre statsråden, som jeg vet har et engasjement i spørsmålet med en slik bakgrunn, å gå nærmere inn på det. Om hun ikke bredt vil følge opp det Bondevik-regjeringen mente da man i sin tid skulle gjennomgå dette med opphold i Norge på humanitært grunnlag basert på tunge menneskelige hensyn, bør man iallfall se på det i forhold til det vi kan kalle forfølgelse på grunn av kjønn. Det er også et alvorlig trekk – som jeg lærte av den dyktige pakistanske advokaten Asma Jahangir, da hun var i Norge for noen år siden – at vi faktisk mangler internasjonale konvensjoner for å bekjempe det vi kan kalle for «gendercide». Vi bekjemper etnisk rensing. Men det at noen faktisk blir drept på grunn av sitt kjønn, som jo skjer i deler av verden, mangler vi altså internasjonalt avtaleverk som er tungt nok til å bekjempe. Selv om vi selvfølgelig generelt innenfor enhver håndhevelse av menneskerettighetene og enhver håndhevelse av å gå imot å drepe noen, har juridiske verktøy, mangler det noe på dette. Jeg tror vi mangler noe også i vår egen evne til å møte og se dette. Jeg må tilstå at det er veldig lett – når man møter mange av disse sakene, spesielt hvis vi starter med et liberalt, optimistisk syn, som jeg har gjort – å bli hard kyniker når man møter situasjoner der man blir lurt. Kunsten er å ta pendelen litt tilbake fra den kynismen man får når man oppdager at man blir lurt – og jeg har oppdaget det noen ganger – og se veldig nøye på det med den åpning at vi kanskje ikke er gode nok. Jeg tror ikke vi er gode nok i å møte mange av disse kvinnene som kommer hit. Jeg tror de ofte kommer i en umulig situasjon. Jeg velger ikke å trekke noen enkel konklusjon, men den kronikken som stod i Dagbladet – jeg tror det var den 15. februar – gjorde iallfall inntrykk på meg. Når det så gjelder de andre sakene som er tatt opp her, bl.a. Quetta-saken, som jeg kjenner på kryss og tvers, skal jeg av hensyn til Norges forhold til andre stater ikke kommentere den ytterligere. Men jeg skal slutte meg til det som er framlagt fra Regjeringen.