Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-27:
Merknadene i Innst. S. nr. 38 viser at det synes å være bred enighet om viktigheten av OSSEs arbeid og hovedlinjene i den politikk Norge bør føre. Som utenriksminister Vollebæk uttrykker det i sin redegjørelse for Stortinget, er det oppdraget i Kosovo som blir hovedoppgaven for det kommende norske formannskapet. Den tidligere amerikanske presidenten, Ronald Reagan, uttrykte seg en gang slik at i internasjonal politikk skal man vise tillit, men man skal samtidig stille krav om verifikasjon. Når det gjelder Kosovo, er det blitt sagt at man ikke bare skal vise tillit, men også forstå at det dreier seg om mistillit i enkelte tilfeller, og at verifikasjon er desto viktigere. Dette understreker betydningen av det norske bidraget i denne sammenheng, dette at Norge skal ha ansvaret for verifikasjonsoppgaven i Kosovo. Det understreker alvoret og vanskeligheten i oppdraget som foreligger for de norske observatørene, og det er derfor svært viktig det utenriksministeren legger avgjørende vekt på i sin redegjørelse, nemlig det norske personellets sikkerhet i denne situasjonen. Og dette er en av de sentrale bekymringene for hele det norske politiske miljøet, som ikke kan tillegges for sterk vekt. Derfor vil jeg dvele ved situasjonen nettopp i Kosovo. Avtalen av 13. oktober, som den amerikanske utsendingen Richard Holbrooke var med på å fremforhandle, inkluderte som kjent ikke den kosovoalbanske frigjøringsbevegelsen UCK. Det er et tankekors at den politiske autonomien eller «spesielle status», som den også omtales som, som er foreslått for Kosovo på internasjonalt hold, sies å være for mye for serberne, samtidig som det er for lite for kosovoalbanerne. Etter utløpet av den treårige overgangsperioden, ifølge avtalen med en utstrakt form for selvstyre for Kosovo innen Serbia og republikken Jugoslavia, er det ifølge internasjonale kilder en unison oppslutning blant kosovoalbanerne om at det må innføres selvstyre, og gjerne da med basis i en folkeavstemning. Uavhengighet for Kosovo synes å være et nærmest unisont krav fra en nesten homogen befolkning. Striden blant kosovarene synes i realiteten bare å stå om virkemidlene for å nå dette målet – hvorvidt det skal skje via vold eller forhandlinger. I dagens situasjon synes det som om trefningene det rapporteres om nettopp skyldes UCK/kosovarene. Det som har kjennetegnet verdenssamfunnets politikk overfor det tidligere Jugoslavia, har etter Fremskrittspartiets mening vært at man hele tiden har gjort for lite, for sent. Og dermed har utviklingen løpt løpsk. Hundretusener har blitt drept, og millioner er drevet på flukt. En helhetlig og langsiktig politikk fra OSSEs side som ikke tar høyde for uavhengighet for Kosovo som et av alternativene, er etter Fremskrittspartiets mening kortsiktig. Derfor kan ikke – av realpolitiske grunner – og bør heller ikke – av idealpolitiske grunner – uavhengighet for Kosovo fullstendig utelukkes som løsning på denne konflikten. Et ris bak speilet for Milosevic bør være at dersom man ikke totalt legger om sin kurs vedrørende Kosovo, kan dette bli en mulig fremtidig løsning. Kosovarene må samtidig få klar beskjed om at dersom de skal ha håp om en god løsning, må de sette seg ned ved forhandlingsbordet og slutte med bruk av voldelige midler. Pisk og gulrot må brukes overfor begge parter. Dersom de vil høres av verdenssamfunnet, må de bli sittende ved forhandlingsbordet og slutte å ty til voldsbruk. Situasjonen i området er av så alvorlig karakter at den krever radikale løsninger. Det er en form for nødrett som gjelder i dette området. Løsningene må tilpasses den konkrete utvikling og situasjonen denne konflikten har utviklet seg til. Dette er selvsagt en gordisk knute, fordi selvstendighet for Kosovo lett kan åpne for mange krav om selvstyre for en rekke minoriteter i verden i dag, og heri ligger da også en av hovedbegrunnelsene fra verdenssamfunnets side for å avvise denne løsningen. En annen begrunnelse er at en eventuell uavhengighet for Kosovo kan ses på som en form for belønning for UCKs voldelige handlemåte. Den ønskede og foretrukkede løsningen ligger derfor fra de flestes side i at man klarer å få en løsning i form av en spesiell status for Kosovo, enten i form av indre selvstyre, eller en stilling på linje med Montenegro eller Serbia innenfor den forente jugoslaviske republikk. Dette forutsetter imidlertid at man får en løsning som fungerer i den forstand at den ivaretar kosovarenes grunnleggende menneskerettigheter, og at man på lang sikt klarer å skape en folkelig aksept for den. For det er klart at en tilbakevenden til forholdene slik de har utviklet seg under det nåværende regimet og var før NATOs inngripen, overhodet ikke kan aksepteres. Siden konflikten blusset opp for alvor i februar, er det anslått at mer enn 1 500 mennesker har mistet livet. Mer enn 20 000 boliger skal være ødelagt, og FNs høykommisær for flyktninger anslår at tallet på flyktninger og internt fordrevne er kommet opp i ca. 270 000, hvorav 170 000 befinner seg i Kosovo – alt som følge av et verk iscenesatt av Serbia og president Milosevic. Dersom utviklingen går som foreskrevet i avtalen av 13. oktober, skal status for konflikten gjøres opp om tre år. Det må derfor gjøres helt klart for partene i konflikten at deres atferd i tiden fremover vil ha stor betydning for det internasjonale samfunnets holdning til konflikten.