Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2012-04-17:
Det er en styrke at vi står bredt politisk bak Norges nordområdepolitikk. Uenigheten kommer i hovedsak til uttrykk i form av større utålmodighet fra opposisjonen – og det er ikke noe dårlig utgangspunkt for det som regjeringen selv omtaler som sitt viktigste strategiske satsingsområde. Det må være et privilegium for en regjering å ha en opposisjon som ønsker mer av den politikk som regjeringen selv mener er så viktig. Komiteens arbeid med meldingen har ikke vært preget av de store politiske spenninger, og jeg vil berømme komiteen for å ha vært konstruktiv i sitt arbeid. Mitt utgangspunkt for arbeidet har vært at en god melding skulle gjøres spissere og mer konkret på noen områder. Det var aldri noen grunn til å utfordre meldingens strategiske og overordnede budskap. Derfor er komiteens innstilling i hovedsak en forlengelse av meldingen og ikke et alternativ til meldingen. Før jeg begynner å snakke om strategi og transportruter og mer, vil jeg understreke at nordområdepolitikken handler først og fremst om mennesker. Det handler om hvordan vi skaper utvikling og velstand på en fornuftig måte for innbyggerne som bor i nord, men også om hvordan en slik utvikling vil gi effekter for hele befolkningen i Norge. For det er jo slik at nordområdene angår hele landet. Jeg opplever at nesten uansett hvor jeg er, møter jeg mennesker som jobber med prosjekter og temaer som er direkte knyttet til utviklingen i nord. Når vi ønsker å benytte de strategiske muligheter som er til stede for Norge i kraft av å være en nasjon i Polhavet og i Arktis, handler det om langt mer enn bare å hente opp ressurser over eller under havoverflaten – eller på land. Det handler om å utnytte de geografiske fortrinnene vi har. Historisk er det ikke noe nytt å tenke øst–vest-korridorer fremfor de mer kjente transportrutene nord–sør. Men på grunn av politiske, men også klimatiske forhold har ikke det vært mulig på mange år. Nå ser vi endringer på flere fronter, og muligheter for å revitalisere gamle handelsruter oppstår. Velstand, bosetting og utvikling har opp gjennom historien handlet veldig mye om å utnytte de beste handelsrutene. Nå ligger alle muligheter åpne for å utnytte vår strategiske posisjon med handelsruter både til lands og til havs som vil kunne gi store ringvirkninger. Vi må tørre å være ambisiøse og sikre at investeringer skjer som underbygger den strategiske dimensjonen. Det nytter ikke utelukkende å se på Nasjonal transportplan for å finne svar på de investeringsbehov som må realiseres. En nordområdesatsing krever noe mer, noe ekstraordinært. For å oppnå den ønskede utvikling i nordområdene er det en del rammebetingelser som må være til stede. Det utenrikspolitiske og strategiske er, om ikke ferdig utviklet, så i hvert fall godt på plass. Andre områder trenger nå mer oppmerksomhet. Arbeidet med infrastruktur i bred forstand må intensiveres. Det gjelder forhold som søk og redningskapasitet, oljevernberedskap, et bedre strømnett, tilpassede havner, jernbane, større flyplasser, veier og mer. Med de utviklingstrekk vi nå ser i Barentshavet, er det et stort behov for transport av personer og gods. Dagens infrastruktur er knapt tilpasset dagens situasjon og må raskt moderniseres for å håndtere den økte mengden med trafikk. Et annet område som må vektlegges, er kompetansebygging. Dette er en nasjonal utfordring som er krevende over hele landet, men den kommer særlig til uttrykk i Nord-Norge. I dette arbeidet er det viktig å bygge på det arbeidet som allerede gjøres av nordnorske utdanningsinstitusjoner. Det er viktig å sikre lokal rekruttering til utdanning og til mange av de kompetansearbeidsplassene som nå etablerer seg i regionen – ikke fordi jobben ikke kan gjøres like godt av andre, men fordi det også handler om lokal forankring og langsiktig utvikling av regionen. Da er det viktig å støtte opp under bosetting og lokalsamfunn på en naturlig måte, ikke ved kunstige overføringer som ikke er holdbare på sikt, men i form av verdiskapende arbeidsplasser. Nordområdesatsingen er en satsing for hele landet og ikke utelukkende en landsdelsoppgave. Men det kan ikke være noen tvil om at lokal støtte for politikken er avgjørende for å lykkes. Da må også de positive effektene av politikken oppleves sterkest i den landsdel der politikken skal virke. Miljøbevissthet er viktig uansett hva man gjør, og hvor man er, men i et sårbart område som Arktis er det avgjørende. Heldigvis opplever vi at dette forstås og aksepteres bredt. Det er viktig med kunnskap og internasjonalt samarbeid for å ivareta miljøinteressene i Arktis. Det vil ofte være slik at å drive industri i Arktis vil kreve særlige forholdsregler. For å ivareta slike hensyn kreves det politisk innsats for bindende internasjonale avtaler på flere områder og en industri som er bevisst utfordringene, og som evner å ta ansvar for alle deler av sin virksomhet. Selv om det er bred enighet om strenge miljøkrav, er det ulike meninger om hvor aktivt vi skal søke etter petroleumsressurser. Land i Arktis har også forskjellig tempo og tilnærming til slik aktivitet. Dette skaper nødvendig debatt og skjerper oss i forhold til krevende beslutninger. Konsekvenser og effekter av petroleumsaktivitet i Arktis er av overnasjonal karakter og krever en internasjonal tilnærming. Urfolksinteresser ivaretas på en forutsigbar måte i meldingen. Det er avgjørende med involvering og dialog for å finne løsninger som er samlende. Så er det selvsagt ikke slik at interesser mellom urfolk og andre grupper alltid er i strid med hverandre. Det å finne fellesnevnere er viktig som utgangspunkt for løsning, samtidig som gode konfliktmekanismer må være på plass. Urfolk har en sentral plass i Arktisk råd, og det gir et godt grunnlag for å finne løsninger på vanskelige problemstillinger. Når det gjelder komiteens innstilling til hva gjelder både miljø og urfolk, er det enstemmighet. Dette betyr ikke at det ikke finnes uenighet, men det er en del overordnede felles holdninger. Gruvevirksomhet nord for polarsirkelen er ikke noe nytt, men de siste tiårene har aktiviteten i Norge vært relativt liten. Dette kan være i ferd med å endre seg. Det er behov for å gjøre mer, områder må kartlegges, rammebetingelser som f.eks. deponiløsninger må på plass, og det må også iverksettes tiltak på utdanningssiden. Vi ber i innstillingen om at vi ser på en felles strategi på området med Nord-Sverige og Nord-Finland. Uttak av store ressurser krever fornuftige transportløsninger, slik vi kjenner når det gjelder LKAB og togtransport av malm til Narvik. Kombinasjon av gass fra f.eks. Barentshavet eller Norskehavet vil kunne benyttes under mineralutvinning på en fornuftig måte. Slik får vi også regional bruk av ressursene fra havbunnen og skaper gode ringvirkninger i form av verdiskaping, arbeidsplasser og lokalsamfunn med økonomisk ryggrad. Skal Norge fortsette å være en trygg leverandør av gass til Europa, er det nødvendig å lete etter flere ressurser i Barentshavet, slik det nå legges opp til. Deler av Norskehavet er fortsatt stengt, og verken meldingen eller innstillingen sier noe om hva som bør skje her. Men Fremskrittspartiet mener det er unaturlig å ikke inkludere havområdene utenfor Lofoten og Vesterålen i en fremtidig petroleumsstrategi. Skal vi gjøre et strategisk grep som å bygge en rørledning fra Barentshavet og sørover, blir dette mest fornuftig hvis vi også kobler på de gassforekomster som vi håper å finne utenfor Nordland og Troms. En slik gassrørledning må også levere gass til ulike formål i Nord-Norge. Valg av type infrastruktur i tilknytning til gassfunn er også et strategisk valg. Det å etablere en fast infrastruktur med gassrør har implikasjoner og legger føringer inn i energimarkedet og i forholdet mellom Norge og omverdenen. Det er derfor viktig å erkjenne at valg av løsninger på dette området er mer enn bare å markedstilpasse seg. Olje- og gassaktivitet i nye farvann i nord krever et tett samarbeid mellom myndigheter og industri. Vi må få på plass god oljevernberedskap, det må etableres et tett samarbeid med andre land – særlig Russland. Kompetanse må opparbeides, vi må ha felles øvelser, og vi må sikre at utstyr som skal brukes, lett kan krysse grenser og ikke bli stoppet av byråkratiske hindre. Vårt forhold til Russland er en viktig drivkraft for mye av den utvikling som skjer i nord. Avklaringen av grensen i Barentshavet og Polhavet gir en forutsigbarhet og trygghet. Stadig tettere samarbeid på viktige områder som fiskeriforvaltning og utdanning gir positive ringvirkninger. Dette må fortsette og forankres bredt i norsk forvaltning og samfunnsliv. Det langsiktige målet må være at forholdet til Russland kan håndteres, slik vi forholder oss til våre andre naboland. Det er mulig det er en utopi, men vi må kunne sette oss noen ambisiøse mål. Til tross for et godt samarbeidsklima er det ikke fritt for at det også eksisterer utfordringer, og disse må håndteres tydelig. Et eksempel er brannen vi opplevde rundt nyttår i en atomubåt, og manglende varsling av norske myndigheter. Fravær av demokrati og et fungerende rettsvesen fortjener også vår oppmerksomhet. Det er krevende å forvente at norske bedrifter vil investere i Russland med de usikre rammebetingelser som eksisterer. Til tross for store utfordringer er det ikke noe alternativ til å samarbeide og søke felles løsninger. Det er en utålmodighet, ikke minst fra komiteens flertall, for å oppgradere grensestasjonen på Storskog og for å se på praktiseringen av utstedelse av Schengen-visum for russere. Målet er at vi skal ha en praksis som er lik f.eks. Finland. Vi skal senere i dag ha en viktig debatt om Nikel og forurensning. Dette er en alvorlig situasjon, som illustrerer at vi ikke har kommet så langt som vi ønsker i vårt bilaterale arbeid. Det sikkerhetspolitiske aspektet i nordområdene er sentralt. Nå vil jeg ikke bruke mye tid på det her, men understreke at for Fremskrittspartiet er dette et område vi vil følge opp i tiden fremover – ikke minst evnen til tilstedeværelse og suverenitetshevdelse. Arktisk råd er fortsatt i ferd med å finne sin form. Rådet kan med fordel bli tydeligere og mer aktivt, ikke minst når det gjelder felles utfordringer i Arktis, som maritim sikkerhet, søk og redning og oljevernberedskap. Det er ikke ofte man hører formannskapet i Arktisk råd uttale seg om viktige arktiske spørsmål, det skjer så å si aldri. Det er en bekymring hos enkelte at Arktisk råd står i fare for å bli mindre handlekraftig ved utvidelse av antall observatører. Jeg tror Arktisk råds attraktivitet skal tas som styrke og relevans, og så lenge man opptar observatører som har klare intensjoner om å bidra i forhold til utfordringene, er det en styrke. Det er naivt å tro at man kan isolere Arktis fra kloden for øvrig og nærmest lukke den inne som en sfære som utelukkende disponeres av åtte stater. Arktisk råd skal også berømmes ikke minst for å ha vært en pådriver for mye av den forskningen på forholdene i Arktis som nå foregår. Mitt klare inntrykk er at det ikke er noen annen mellomstatlig organisasjon som så tydelig involverer forskere i sitt arbeid. Man har også bidratt positivt til å samordne forskningsarbeid på tvers av landegrenser. Kombinasjonen av forskning og politikk og diplomati er – meg bekjent – enestående og er nok en medvirkende faktor til at så mange land ønsker å involvere seg i rådets arbeid. Organiseringen av Nord-Norge og samarbeidet i nord dukker av og til opp som tema. For en som ikke har sitt daglige ståsted i regionen, skal man være forsiktig med å mene så altfor mye, men i en situasjon der verden kommer stadig tettere på landsdelen i form av transport og nye industriaktører, og der man kjemper om oppmerksomhet mot både andre deler av landet og øvrige regioner i verden, må man spørre om man er godt nok organisert og tilstrekkelig samarbeidsorientert. Store geografiske avstander og liten befolkning forsterker problemstillingen. Selv om landsdelen er attraktiv på svært mange måter, er det slik at vinnerne i global sammenheng er de som klarer å være så samkjørte i profilering at man ser utover kommune- og fylkesgrenser og ser regionen som en helhet. Nå er ikke usunn rivalisering mellom byer og regioner noe spesielt for Nord-Norge – det er like sterkt andre steder – men de forhold som er nevnt, som geografi og liten befolkning, gjør at Nord-Norge nok står foran en sterkere utfordring enn f.eks. Rogaland eller Oslo og Akershus. Jeg opplever at dette er noe man er klar over, og som man jobber med, men at det ofte er interesser som står i veien for å ta alle de nødvendige skritt i en slik prosess. Til slutt: Nå er utfordringen å fylle nordområdesatsingen med konkret oppfølging. Mye av den oppfølgingen krever bevilgninger. Regjeringen har derfor en viktig oppgave fremover i å sørge for at meldingen og innstillingens innhold blir fulgt opp på en måte som gjør at alle forstår at dette er både regjeringens og opposisjonens viktigste strategiske satsingsområde.