Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-14:
La meg først, som de øvrige, få lov til å takke saksordføreren for en glitrende jobb med en innstilling som er rik på ord, rik på detaljer, som inneholder mye god politikk, og som det er krevende for en saksordfører å holde styr på. Det har representanten Håheim gjort på en utmerket måte. Skolen skal gi kunnskap til absolutt alle. Derfor har regjeringen satset på fellesskolen. Gjennom åtte år i regjering har vi jobbet systematisk for å heve kvaliteten i den offentlige skolen, sånn at alle elever skal lære mer. Satsing på flere lærere, bedre lærerutdanning og mer praktisk og relevant undervisning har gitt resultater. Den siste internasjonale PISA-undersøkelsen viser at norske elever har blitt bedre i lesing, naturfag og matematikk. Pilene peker oppover for norsk skole. Hele komiteen sier også i sin innstilling at de internasjonale undersøkelsene bekrefter at det har vært et trendskifte i norsk skole – i sterk motsetning til nabolandet vårt Sverige, der Høyre-regjeringen har privatisert skolen, økt forskjellene, og resultatene har gått i motsatt retning. Regjeringen har satset på lærere og på lærerutdanning. Resultatet av det er at rekordmange kvalifiserte søkere nå blir lærere. Fra 2008 til i dag har antallet som søker lærerutdanning som førstevalg, økt med rundt 50 pst. Samtidig har vi laget en ny og bedre lærerutdanning og en varig ordning for etter- og videreutdanning. Bare fra 2011 til 2012 økte antallet på etter- og videreutdanning med 20 pst. La meg innrømme at jeg har grudd meg en smule for denne debatten. Primært fordi jeg ikke er lærer, og det er det mange andre i denne salen som er. Jeg må si at det at man har gått på skole, ikke kompenserer fullt ut. Men mitt møte med ungdomsskolen og karakterer i norsk var som følger: Jeg trodde først at de som skrev den lengste stilen, fikk den beste karakteren. Jeg ble meget skuffet, ettersom jeg skrev den lengste stilen og ikke fikk den beste karakteren. Jeg lærte fort at det var innholdet som telte. Jeg kortet ned stilen, og det gikk meget bedre. Jeg har fått litt av den samme følelsen når vi har jobbet med innstillingen. Det skrives langt og panegyrisk, det skrives godt, men det er innholdet som teller. Og det er tiltakene som monner. Tiltak uten penger – også når det gjelder lærere – er ikke verdt mye. Jeg er stolt over at vi i statsbudsjettet for 2013 innførte et statlig tilskudd til lærertetthet, som betyr 600 nye lærere i de ungdomsskolene som trenger det aller, aller mest. Det er også mye vi er enige om i denne innstillingen. Hele komiteen – og i den er det jo mange norsklærere, så vakkert skrives det – «vil påpeke at skolen er et veksthus, ikke kun en kunnskapsproduserende bedrift». Det skrives videre: «Komiteen vil ha en skole som tar sitt brede danningsmandat på alvor og gir barn og unge både utdanning og personlig danning. Komiteen mener hvert barn er unikt og kommer til skolen med hele seg, hele sin livsfortelling. Mangfold er en av skolens største og mest krevende utfordringer. Derfor er skolen så viktig som arena for dialog og brobygging der vi som enkeltmennesker og grupper er og vil være forskjellige.» Det er vakkert. Samtidig er dette for meg hovedbegrunnelsen mot privatisering av skolen og for satsing på fellesskolen. Vi stanset det som var høyresidens privatiseringseksperiment, da vi overtok i 2005. Det lå an til en økning på 50 pst. i antall private skoleplasser i grunnskolen og en økning på 150 pst. i videregående. Vi stanset dette frislippet, og det er jeg uendelig glad for at vi gjorde. For å øke læringsutbyttet har vi også utvidet timetallet i matematikk, norsk og engelsk på barnetrinnet. Fra 2010 innførte vi gratis leksehjelp som et viktig læringstiltak. Undersøkelser viser at 83 pst. av foreldrene er fornøyd med ordningen, og at det er familier med lav inntekt og familier med minoritetsbakgrunn som i størst grad benytter seg av ordningen. Evalueringen av andre har vist sprikende resultater, også når det gjelder leksehjelpens evne til å være med og utjevne forskjeller. Jeg er sikker på at leksehjelpen har kommet for å bli. Vi som har barn i den Høyre-styrte Osloskolen, ser på leksehjelp som en selvfølge. Er vi i mål? Er alt perfekt? Nei, det er mange jobber som skal gjøres. Noe av det jeg er mest opptatt av for framtidens skole, er at vi skal ta inn over oss at vi skal møte hele mennesket, og at vi skal gi ungene våre ikke bare kunnskap, men også kreativitet. Jeg tror jeg er som foreldre flest. Da min datter begynte på skolen i fjor høst, økte min interesse for skole dramatisk. Det gjorde også at jeg kom over en som heter Sir Kenneth Robinson, som er forfatter og foredragsholder, og som jobber med utdanning, kreativitet og innovasjon. Hans hovedpoeng er at i framtiden vil kreativitet være like viktig som kunnskap, og at skolen må gi de kreative fagene samme status som kunnskapsskolen. Robinson forteller en historie fra en undervisningstime i tegning, hvor en liten jente, som ikke er spesielt god i de teoretiske fagene, sitter veldig oppslukt. Læreren spør: Hva er det du tegner? Da sier jenta: Jeg tegner et bilde av Gud. Men det er da ingen som vet hvordan Gud ser ut, sier læreren. Det vil de få vite om fem minutter, sier jenta. Barn er normalt ikke redd for å gjøre feil. Hvis de ikke vet svaret, prøver de seg fram. Jeg er redd for at vi har en skole hvor vi lærer ungene våre å bli redd for å gjøre feil. Hvis de går gjennom skolen og mister evnen til å gjøre feil, og derimot utvikler en evne som gjør at de har angst for å gjøre feil, har vi gjort noe alvorlig galt når det gjelder kreativitet. Picasso sa en gang at alle barn er født kunstnere, problemet er å forbli kunstnere når vi vokser opp. Det er veldig bra at meldingen adresserer behovet for å styrke opplæringen i praktisk-estetiske fag, og at komiteen deler ønsket om at disse fagene skal ha høy status i skolen. Det er også positivt at komiteen understreker viktigheten av at lærerne i disse fagene har god kompetanse. Robinson forteller en annen historie, om Gillian Lynne. Hun er koreograf og har satt opp «The Phantom of the Opera». Gillian gikk på skole på 1930-tallet og var et virkelig håpløst barn. Hun fikk brev med hjem til foreldrene hvor det sto at hun hadde alvorlige lærevansker, og at hun måtte gå til en spesialist. Mor tok Gillian med til spesialist og satt og pratet der. Etter 20 minutter sa spesialisten til mor at de skulle gå ut litt. På veien ut satte han på musikk. Da de kom ut, tittet de på Gillian gjennom glassruta inn til kontoret. Det lille barnet danset og beveget seg etter musikken. Spesialisten sa til mor: Fru Lynne, Gillian er ikke syk, Gillian er en danser. Ta henne med til en danseskole. Gillian fortalte hvordan det var å komme til en danseskole der hun traff barn som var som henne, som ikke kunne sitte stille, som måtte bevege seg for å tenke. Gillian ble danser i The Royal Ballet i London, startet sitt eget dansekompani, traff Andrew Lloyd Webber og er i dag ansvarlig for noen av verdens mest suksessfulle musikalproduksjoner. Hun har underholdt millioner og har blitt mangemillionær. Andre spesialister ville ha bedt henne roe seg ned – og gitt henne medisin. Jeg registrerer at opposisjonen også i innstillingen er forferdet over at folk med fagbrev skal kunne komme inn på ingeniørutdanning. De med fagbrev som f.eks. har blitt elektriker eller rørlegger, som kan være rundt 20 år og gå ut og tjene relativt godt, har likevel den motivasjonen at vet du hva, jeg skal sette meg på skolebenken og ta noen knalltøffe år. Disse studentene bør norsk høyskole konkurrere om å få. Heldigvis er det noen som har startet, og som har lagt til rette for – gjennom Y-veien – gode tilbud for disse blant våre mest motiverte studenter. Høyskolene bør konkurrere om å få disse elevene i framtiden. Datteren min er i ferd med å avslutte 1. klasse, og jeg ser spor av angsten for å gjøre feil. Hun er seks år og gråter når feilene er der. Jeg tror tellekant-, kartleggings- og testingsskolen møter utfordringer om den skal klare å skape og fremme kreativitet for framtiden. Kunnskapsfokuseringen har åpenbart vært riktig. Samtidig skal vi ha med oss at de som nå går i 1. klasse, skal ut på arbeidsmarkedet i 2030. Kanskje har da kreativitet blitt like viktig som kunnskap. Jeg vet ikke. Ifølge UNESCO vil i de neste 30 årene like mange unge mennesker få utdanning som det antallet mennesker som har fått utdanning fra tidenes morgen og fram til i dag. Hva gjør det med utdanning? Jeg vet ikke. Kanskje har den mindre verdi når alle har den. Kanskje har kreativitet blitt like viktig som kunnskap.