Bent Høie (Høyre), 2014-01-30:
Representanten Bollestad reiser i dag en viktig problemstilling om hva som kan gjøres for å hindre at aktiv dødshjelp presser seg fram i Norge. La meg med én gang slå fast: Dagens lovgivning bygger på respekten for menneskelivets verdighet og ukrenkelighet. Helsepersonell har plikt til å gi forsvarlig helsehjelp, og aktiv dødshjelp er straffbart etter norsk rett. Jeg vil være helt klar på at denne regjeringen ikke vil endre på det. Det vi da egentlig diskuterer i dag, er at mennesker i livets sluttfase har behov for og trenger lindrende behandling og omsorg, og at de skal få en verdig avslutning på livet. Det å oppleve sykdom, lidelse og sorg vil for de fleste av oss være opprørende og smertefullt. Det handler om å bli møtt med respekt, og om at fysiske, psykiske, sosiale og åndelige behov blir ivaretatt. Det forutsetter at alle som har med pasienten å gjøre, har den samme helhetlige og forutsigbare tilnærmingen til den som er syk og til de pårørende, sånn at de kan mestre situasjonen på en best mulig måte. Målet for den lindrende behandlingen er at pasienten skal kunne tilbringe den siste tiden der han eller hun føler seg trygg. For noen kan det være på sykehus, for andre i eget hjem eller på sykehjem. Pasientene og de pårørendes synspunkter skal veie tungt i beslutningen om behandling og pleie, og de må få god informasjon om situasjonen underveis. Dersom det ikke er utsikt til bedring eller helbredelse, har døende pasienter rett til å nekte å ta imot livsforlengende behandling. Det er det viktig å respektere. Det gjøres mye godt arbeid i kommunene og i spesialisthelsetjenesten for å tilrettelegge for et forsvarlig og verdig tjenestetilbud for mennesker i livets siste fase. Helsemyndighetene har også bidratt til å løfte dette feltet. Samhandlingsreformen, som skal gi innbyggerne flere og bedre tjenester nærmest mulig der de bor, gjelder også for pasienter i livets sluttfase. Mange av disse pasientene har behov for sammensatte og individuelle, tilrettelagte tjenester. Viktige tiltak her er individuell plan og koordinerende enhet i kommunen. Samarbeidsavtalene mellom kommunene og helseforetakene og spesialisthelsetjenestens veiledningsplikt skal bidra til å styrke samhandling og kompetanse, sånn at en får gode pasientforløp for disse pasientene. Kommunene har også fått bedre kompetanse innen lindrende behandling, og de har styrket fagutviklingen. Det vet vi fra erfaringer som er gjort etter innføring av tilskudd til kompetansehevende tiltak for lindrende behandling og omsorg ved livets slutt, som kom i 2002. Helsedirektoratet har utviklet et nasjonalt handlingsprogram med retningslinjer for palliasjon i kreftomsorgen. Jeg vil understreke at de generelle forholdene som er omtalt i handlingsprogrammet, også gjelder for pasienter som har andre diagnoser enn kreft, og som er i livets sluttfase. Helsedirektoratet arbeider også med en faglig retningslinje for lindrende behandling til barn – helt uavhengig av diagnose. Den er planlagt ferdig i løpet av dette året. De siste årene er det bygget ut et spesialisert tilbud i lindrende behandling på landsbasis. Så godt som alle helseforetak har nå egne team for lindrende behandling. Alle helseregionene har etablert kompetansenettverk med sykepleiere i kreftomsorg og lindrende behandling. De regionale kompetansesentrene for lindrende behandling som er etablert i alle regioner, er til stor hjelp når det gjelder kompetanseoppbygging i kommunene. De gir også råd til helsepersonell om enkeltpasienter som får behandling i sitt eget hjem eller i sykehjem. Jeg vil også nevne kompetansesenteret ved Universitetssykehuset i Nord-Norge, som har laget en egen håndbok i lindrende behandling. Frivillige, ideelle og private organisasjoner gjør en stor innsats. Regjeringen vil legge til rette for å styrke samarbeidet mellom det offentlige og de frivillige organisasjonene på dette området. Alt dette er gode tiltak, som har bidratt til bedre tjenester for pasienter i livets sluttfase. Men – som interpellanten var inne på – dette er ikke nok. Vi trenger mer kunnskap og mer kompetanse. Vi har startet på dette ved å sørge for økte midler til å bedre kompetansen. Stortinget sluttet seg til å bevilge ytterligere 50 mill. kr til Kompetanseløftet 2015 og 2 mill. kr til å styrke kunnskap om lindrende behandling og omsorg ved livets slutt for barn og unge. Disse siste midlene skal gå til frivillige organisasjoner, til informasjon og til opplysningsvirksomhet på området. Vi har også styrket investeringsordningen for heldøgns omsorgsplasser betraktelig, bl.a. for at kommunene skal kunne skaffe flere plasser til lindrende behandling og omsorg ved livets slutt. Vi har økt tilskuddet per sykehjemsplass fra 40 pst. til 55 pst., og vi har økt rammene for 2014 for hvor mange heldøgns omsorgsplasser som kan motta tilskudd. Gjennom dette bidrar vi til at kommunene utvider og styrker sitt tjenestetilbud også til pasienter i livets sluttfase. Regjeringsplattformen slår fast at vi ønsker et mangfold av tilbud, herunder hospice. Interpellanten viste til Storbritannia. Vi har mye å lære av andre land, og vi må bli flinkere til å ta inn over oss andre lands erfaringer. Her er det viktig å tenke at hvert enkelt menneske har ulike ønsker og behov. Da må vi på dette området ikke legge opp til en ensrettet tjeneste, men en mangfoldig tjeneste, og også slippe til frivillige og ideelle som ønsker å være med og bidra. Så til den langsiktige satsingen: Hvordan målrette og tilpasse tilbudet om lindrende tjenester til pasientenes behov? Her vil jeg si at jeg vil følge opp denne interpellasjonen gjennom å styrke fagkunnskapen på dette feltet. Derfor har jeg, som en konkret oppfølging av denne interpellasjonen, bedt Helsedirektoratet om å utarbeide en egen fagrapport. Denne rapporten vil legge grunnlaget for hvordan vi skal organisere og utforme palliative tjenester i framtiden. Fagrapporten skal gi oss oversikt over hva som finnes av kunnskap på feltet, hva slags erfaringer brukere og pårørende har, hvordan vi på ulike måter organiserer tjenesten – både faglig og administrativt – og hvordan det virker inn på kvaliteten i tilbudet. Fagrapporten skal også vurdere barn og unges særlige behov. Jeg vil også at fagrapporten sier noe om hvordan vi skal få til et godt og systematisk samarbeid mellom det offentlige helse- og omsorgstilbudet og andre aktører, som frivillige og ideelle. For å sikre oss at vi i framtiden har riktig kompetanse på dette feltet, vil rapporten også omfatte dette spørsmålet. Vi trenger kunnskap om hvilken kompetanse vi har i dag, men, ikke minst, hvilken kompetanse vi trenger på dette området framover. Grunnen til dette er enkel: Vi skal være trygge på at pasienter i en sårbar og vanskelig situasjon, med komplekse behov, blir møtt på best mulig måte. Pasienter, brukere og pårørende skal selvfølgelig bidra med sin kunnskap og sine erfaringer i denne fagrapporten. Interpellanten var inne på at sist vi hadde en stor gjennomgang av dette, var i 1999. Det er 15 år siden. Det har skjedd veldig mye på disse 15 årene, både i Norge, faglig sett, og i andre land. Det er nettopp derfor vi nå har behov for å få ny, oppdatert kunnskap på dette området. Vi har mye å lære av andre land. Jeg har derfor bedt Helsedirektoratet i dette arbeidet innhente kunnskap fra bl.a. Danmark og Storbritannia, som har bred erfaring med å utvikle palliative tjenester. Jeg har gitt Helsedirektoratet frist til 1. desember 2014 for å levere fagrapporten. Den siste tiden av livet må omtales og løftes fram. Mennesker i siste fase av livet skal møtes med respekt og få god hjelp. Det skal vi bidra til. Fagrapporten vil gi oss mer kunnskap om feltet og vil være et viktig bidrag til å hindre at debatten om aktiv dødshjelp presser seg fram som et alternativ i debatten om hvordan vi skal møte mennesker i livets siste fase. Det er et mål for oss å gi et så godt tilbud og skape så mye åpenhet rundt disse spørsmålene at vi unngår at den type løsninger presser seg fram, men derimot får gode løsninger, som sikrer mennesker en verdig avslutning på livet – gode løsninger for den det gjelder, men også for dem som står rundt.