Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2000-02-03:
I telesektoren har det vore og er det ei rivande utvikling. Telesektoren er internasjonal, og konkurransen mellom aktørane er stor. Skal eit teleselskap vere med og vere leiande i utviklinga framover, slik vi ynskjer Telenor skal vere, må det leggjast til rette for vidare satsing. Ein felles nordisk aktør ville truleg ha større sjanse til å utnytte potensialet for ekspansjon og verdiskaping i den internasjonale marknaden enn Telenor åleine. I dag veit vi at samanslåingsprosessen mellom Telenor og Telia ikkje lukkast. Den orienteringa statsministeren gav Stortinget etter at den norske og svenske regjeringa hadde vorte einige om at arbeidet med å slå saman dei to selskapa skulle avbrytast, var ein grundig gjennomgang av prosessen fram til underskriving av samanslåingsavtalen den 30. mars 1999 og underskriving av aksjonæravtalen den 19. oktober 1999. Vidare vart Stortinget orientert om utviklinga etter 19. oktober 1999 og vurderingane som førde fram til den konklusjonen vi alle kjenner. Det er denne orienteringa frå statsministeren som er grunnlaget for Innst. S. nr. 100 for 1999-2000. I innstillinga har fleirtalet brukt mykje plass til å diskutere om den juridiske sida av avtalen var god nok. Eg meiner eitt viktig spørsmål i den samanhengen må vere om avtalen var bygd opp i samsvar med vanleg internasjonal praksis. Så vidt eg veit, er det ingen som har påvist at det var avvik frå det som er vanleg, akseptert og forsvarleg internasjonal praksis i slike saker. Så kan vi sjølvsagt i ettertid stille mange spørsmål om det som skjedde, og kvifor det skjedde. Skulle f.eks. røysterettsreglane vore med i vedtektene og ikkje berre i aksjonæravtalen? Det som er heilt klart, er at aksjonæravtalen var bindande for den norske og den svenske staten som dei to einaste aksjonærane. Det er grunn til å streke under at det er teke inn i aksjonæravtalen at eigarane hadde plikt til å instruere styremedlemene om å følgje røysterettsreglane i aksjonæravtalen. Det er ingen grunn til å tvile på at styremedlemene i det nye selskapet var kjende med innhaldet i aksjonæravtalen. Då blir det store spørsmålet: Er det avtalen som ikkje er god nok, eller er det kanskje viljen til å halde og etterleve avtalen som manglar? I fleirtalsmerknadene er det gjort eit poeng av at samferdselsministeren i den opne høyringa omtala dei to eigarane, den norske og den svenske staten, som motpartar med ulike interesser og ulik bakgrunn for dei posisjonane dei forhandla ut frå. Når to statar skal forhandle for å kome fram til ein avtale om å slå saman to statlege selskap, eitt selskap frå kvart land, kan eg ikkje forstå anna enn at vi i utgangspunktet snakkar om motpartar så lenge det ligg føre uavklarte spørsmål og forhandlingane pågår. Og det skulle berre mangle at det ikkje var snakk om ulike interesser i forhandlingane! Eg lurer på kva ord og uttrykk som hadde vorte brukte dersom den norske regjeringa i forhandlingane ikkje hadde lagt vekt på og vore oppteken av norske særinteresser! Eg ser det ikkje heilt unaturleg at den svenske regjeringa hadde eit litt anna utgangspunkt, nemleg å tryggje svenske interesser. Då det nye selskapet var etablert, var det leiinga og styret i det nye selskapet som skulle drive selskapet vidare i tråd med inngåtte avtalar og gjeldande rett. Frå det tidspunktet måtte naturleg nok eigarane si direkte og aktive rolle bli redusert. Med det er verdt å merke seg at det var rutinar for god kontakt mellom eigarar, styremedlemer og leiing i det nye selskapet. Også for kontakt med styreleiar var det faste rutinar. Avtalen som Stortinget fekk til handsaming, var ein ferdigforhandla avtale som Stortinget måtte vedta som den låg føre, eller forkaste. Stortinget kunne ikkje gå inn og endre på enkeltpunkt i avtalen. St.prp. nr. 58 for 1998-99 omtala det framforhandla rammeverket for samanslåinga. Heile samanslutningsavtalen og aksjonæravtalen var vedlegg til proposisjonen. Det er òg verdt å merke seg at det var tett kontakt mellom departementet og styre og leiing i Telenor under heile forhandlingane. Så kan vi i ettertid vurdere om Stortinget skulle hatt meir informasjon om den prosessen som hadde gått føre seg undervegs. Skulle vi visst om alle dei problema og problemstillingane som var oppe og som vart løyste og dekte opp i rammeverket? Sjølvsagt står Stortinget sjølv fritt til å vurdere kor mykje informasjon Stortinget vil ha, men er det no ei ny linje i utforminga av stortingsproposisjonar fleirtalet legg opp til? Det må det vere dersom det er slik at vi i stortingsproposisjonane skal ha dokumentasjon for alle prosessar undervegs.