Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-12:
: Åpenhet og debatt om utenrikspolitikken har vært viktig for SV i mange år. Derfor er jeg så glad for den åpne prosessen som har gått forut for denne meldinga. Jeg har sjøl opplevd at refleksmøteserien har hatt mange besøkende og vært engasjerende. Det reflekterer at utenriks- og utviklingspolitikk engasjerer og interesserer. Både utenriksministeren og utviklingsministeren har i disse åra stått for åpenhet. Det har vært mange møter og treffpunkter med sivilsamfunnet om WTO- og utviklingssaker, om nedrustnings- og fredspolitikk, om europapolitikken, og pengestøtte er gitt til de nye sosiale bevegelsene som jobber med globaliseringsspørsmål. På den måten blir flere stemmer hørt, flere erfaringer lyttet til, ny og alternativ kunnskap og forskjellige syn blir diskutert. Vi må tørre også å diskutere de kontroversielle sakene i utenriks- og sikkerhetspolitikken. En av fribyforfatterne i Norge, Chenjerai Hove, har sagt dette i diktet om himmelen: «Jeg er her under den samme himmelen som du er, nyter den samme skyggen som du. Jeg er her hvor du er, under den samme himmelen.» Globaliseringa har ført oss nærmere hverandre. Blant annet har migrasjon ført til at skillet mellom innenriks- og utenrikspolitikk viskes ut. Avgjørelser i EU og WTO får positive og negative konsekvenser i mange lokalsamfunn verden over. Kommunikasjonsrevolusjonen har ført til at informasjonen går fortere og når ut til mange flere. Gutten som vi møtte i Gaza for et par uker siden, visste veldig godt at noen norske advokater hadde anmeldt Israel for krigsforbrytelser. Den kunnskapen gav han håp. Informasjonen på Internett om MAI-avtalen om investeringer for noen år siden førte til stormobilisering blant sosiale bevegelser. Globaliseringa har positive sider, men også negative, slik komiteen slår fast. Nasjonale myndigheter har fått redusert innflytelse over samfunnsutviklinga i eget land. Store transnasjonale selskaper har vært motorer i den økonomiske globaliseringa. Wal-Mart, Exxon Mobil og Royal Dutch Shell har en omsetning langt større enn BNI i land i Afrika sør for Sahara. Finanskrisa som startet i USA, slår inn i alle land. Det er i vår egen interesse å gå i spissen for deling av makt og ressurser mellom land, mellom nord og sør. Det er i vår interesse at vi får løst finans-, klima-, fattigdoms- og matvarekrisa. Verdens nasjoner er ikke maktesløse, men har muligheten til å møte krisene hvis en har politisk vilje til å løse dem. Da er det avgjørende at vi definerer hva slags politisk vilje det er snakk om. I mange år har markedsløsninger, privatisering og deregulering vært den rådende ideologien. Finanskrisa viser at det har vært en feilslått politikk. Mest mulig frihandel på flest mulig områder av flest mulig varer og tjenester er heller ikke svaret på den krisa mange land, spesielt de fattige landa, står oppe i. Innstillinga viser at høyresida henger fast i disse løsningene. Fattigdommen i deler av verden er nært knyttet til de fattige landas plass i den globale fordelinga av makt og arbeid. Norge har profittert på dette de siste åra, men det gjelder slett ikke alle land. Mange fattige land er utsatt for betydelig grad av styring utenfra, og de mangler det politiske handlingsrommet som gjør vekst og fordeling mulig. Et urettferdig handelssystem, stor gjeldsbyrde og en liberalistisk økonomisk politikk fremmet av IMF, Verdensbanken og mange vestlige donorer gjør handlingsrommet mindre. Løsninga på krisene avhenger av internasjonalt samarbeid, men også av at enkeltland får muligheten til å løfte sin egen produksjon, få folk i arbeid og stabilisere økonomien. Her trenger utviklingslanda muligheter til å beskytte næringslivet og oppbygginga av økonomien når det er nødvendig. Det var denne erkjennelsen som lå til grunn da denne regjeringa trakk liberaliseringskravene som Bondevik-regjeringa hadde lagt inn overfor utviklingsland i tjenesteforhandlingene i WTO. Det var denne erkjennelsen som lå til grunn da Regjeringa nylig la modellavtalen for bilaterale investeringer i skuffa. Det er vi i SV veldig tilfreds med. Tradisjonelle militære trusler er ikke lenger dagens store sikkerhetsutfordringer. De viktigste truslene mot menneskelig sikkerhet i dag er miljøødeleggelser, fattigdom og terroranslag. Derfor må vi arbeide for en helhetlig sikkerhetspolitikk, for styrket samfunnssikkerhet og god balanse mellom militær og sivil beredskap. Jeg er forskrekket over at regjeringspartiene er aleine om denne beskrivelsen i innstillinga, og enda mer når vi vet hva særlig Fremskrittspartiets oppskrift på bekjempelse av terror er: mer militære løsninger. SV var imot krigen i Irak og deltakelse i Operation Enduring Freedom i Afghanistan. Fremskrittspartiet ville mer enn gjerne sende spesialsoldater til Irak. Forskere og USAs etterretning erkjenner nå at krigen i Irak og Afghanistan har ført til mer terror, ikke mindre. Det er avgjørende for et lite land som Norge at småstater sikres et fungerende internasjonalt lovverk for konflikthåndtering. Derfor er det en viktig del av norsk sikkerhetspolitikk å støtte opp om FNs kapasitet og autoritet i konfliktsituasjoner. Som et lite land har Norge interesse av å verne om folkerettens forbud mot maktbruk og bevare strenge regler for når makt er legitimt. Norge må derfor også fortsatt gjøre det den rød-grønne regjeringa gjør: kreve et utvetydig og konkret mandat fra FN dersom vi skal delta i internasjonale operasjoner. Nylig etterlyste Bergens Tidende mer debatt om sikkerhetspolitikken. Denne Regjeringa bygger på NATO-medlemskap. Det er det ingen tvil om. Det kommer tydelig fram i meldinga. Jeg vil likevel problematisere NATO-medlemskapet. NATO har fortsatt førstebruk av atomvåpen som del av sin strategi. Derfor er det så viktig å arbeide for å avskaffe atomvåpenstrategien. Alliansen forbeholder seg retten til å bruke militærmakt, også uten FN-mandat. Dermed øker faren for at Norge skal bli dradd med i angrepskriger i strid med folkeretten. Det har ikke skjedd til nå, men dersom det skjer, trekkes Norge dypere inn i stormaktspolitikken. Det setter oss i et større avhengighetsforhold til supermakten USA og vil svekke Norges evne til å spille en aktiv rolle i internasjonal fredsdiplomati. Årlig bruker verden nesten 1 000 milliarder kr. på militært forbruk. Det tilsvarer mer enn tre ganger det totale budsjettet for FN. Et nytt våpenkappløp drives i dag fram av våpenindustrien og ideen om at kampen mot terror skal vinnes med militærmakt. Dette står i veien for å minske fattigdom og løse matvarekrisa og klimaspørsmål. Kampen for fred og nedrustning har alltid vært en del av SVs grunnfundament. Vi vil alltid kjempe mot militær opprustning og krig. En rød-grønn regjering vil fortsette arbeidet for nedrustning, slik vi har arbeidet for forbud mot klasevåpen, for atomnedrustning og mot rakettskjoldet. Humanitær nedrustning handler om å stanse våpnenes uakseptable humanitære konsekvenser. Nordområdene er Norges viktigste strategiske satsing. Konsekvensene av klimaødeleggelsene er spesielt tydelige i Arktis. Iskanten forsvinner fordi det brennes opp altfor mye olje og gass rundt i verden. En undersøkelse har nettopp kommet til at 22 pst. av de uoppdagede olje- og gassressursene i verden finnes i Arktis. Når isen smelter, blir mer olje og gass tilgjengelig. Brennes den opp, smelter isen enda raskere. Utvinning av mer olje og gass i disse områdene er da ikke svaret på klimautfordringene. Norge er blitt rik på olje og har et spesielt ansvar for å bidra til å løse klimautfordringene. Framtidas energikilder er ny, fornybar energi. Vi har enorme fornybare energireserver i Norge, ikke minst i havkraft, og er det enkeltlandet som kan bidra mest til at EU og Norge sammen kan nå ambisiøse mål. En storstilt satsing på ny, fornybar energi vil danne grunnlaget for ny, miljøvennlig industriutvikling i Norge. I framtida vil Norge ha et stort potensial for eksport av ren energi og energikrevende produkter produsert med ren energi. Med det krever at det er her det satses, og ikke på videre, høy oljeutvinning. Jeg er veldig glad for støtten til en gjennomgang av EØS-avtalen. Det legges vel ulike meninger inn i dette, men vi i SV mener i hvert fall at det er viktig å få fram kunnskap om avtalens fordeler og ulemper for det norske samfunnet, om avtalens dynamiske karakter og konsekvenser av dette, om bruken av reservasjonsretten, om ESA- og EFTA-domstolens makt og om alternativene til EØS-avtalen.