Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Aller først vil jeg i likhet med flere i salen takke interpellanten for en særdeles viktig interpellasjon og en god debatt så langt. Det er viktig både for de enkeltpersonene det gjelder – det er tøft å starte livet med en stor gjeldsbyrde, og for mange ender det med ulykke – og det er viktig for samfunnet. Vi ser at vi til dels er dårlig forberedt på vårt møte med det moderne samfunn, og vi ser at det potensielt kan skape store klasseskiller i et moderne samfunn hvis vi ikke evner å manøvrere i det farvannet vi opererer i. For mine besteforeldre var det nærmest utenkelig å ta opp gjeld når man skulle kjøpe noe – dette var barn i 1930-årene, ungdom under krigen, og i etableringsfasen under gjenoppbyggingen av landet. Det var en holdning hos den generasjonen som handlet om at man skulle tjene opp penger før man handlet de varene man ønsket seg. Ofte kunne det gå mange år hvor man drømte om forbedring av livsstandard og levestandard før man kunne realisere det. Mens for mange av mine jevnaldrende er man vant til nesten ikke å rekke å ønske seg noe, før det står i stuen. Jeg hørte at før den julen vi nettopp har gått gjennom, var det mange barn som ikke klarte å komme på ting de ønsket seg i julegave, fordi de er vant til å få nærmest alt opp i hendene. Det er en utvikling i samfunnet som er formidabel i forhold til våre holdninger, i forhold til det å betjene egen økonomi og betjene gjeld. Jeg tror at mulighetene for å gjøre noe med dette særlig handler om tre spor som egentlig alle har vært inne på. Det første er hva vi fra samfunnets side kan gjøre med lover, regler og plikter. Som vi hørte både fra interpellanten og statsråden, er det gjort særdeles mye. Kanskje har vi gjort så mye at vi begynner å nærme oss grensen for hvor langt politikken kan strekke seg før vi begynner å frata den enkelte ansvaret for egen økonomi. Men jeg tror det går an å gjøre mer når det gjelder pliktene til de selskapene som tilbyr kortsiktig lykke og enkel tilgang på penger, særlig når det gjelder markedsføring. Det er gjort mye når det gjelder forklaringsplikt og frarådningsplikt, men det er jo en årsak til at vi nærmest må gå spissrotgang mellom de ulike tilbyderne på offentlige steder. Det er en svært lukrativ bransje vi snakker om, og det må reguleres. Det andre er at vi må gjøre mer når det gjelder opplysning om rettigheter og hvilke farer som lurer, og der tror jeg kanskje skolen kan være en arena hvor man i større grad kan forberede de unge på den hverdagen de vil møte når de skal ta ansvaret for egen økonomi helt og holdent alene. Men uansett hva vi gjør fra statens og samfunnets side, vil det alltid finnes useriøse aktører i bransjen, og det vil alltid finnes personer som kan falle for fristelsen. Derfor ønsker jeg at det i sterkere grad fokuseres på det personlige ansvaret vi faktisk har, og da særlig på foreldrenes ansvar. Når mange barn i dag opplever at de nærmest blir dyttet inn i forbrukerjaget, delvis av voksne personer rundt dem, hva gjør det med deres forhold til økonomi? Hva gjør det med deres forhold til det faktisk å ha råd til å kjøpe det de ønsker seg? Hva gjør det med oss som samfunn at vi stadig har en forbruksvekst og et ønske om en forbruksvekst, og et forbrukerjag? Jeg mener at en av de viktigste oppgavene voksne og foreldre har, er å beskytte barn. På samme måte som vi beskytter våre barn mot fysiske farer i trafikken, i bybildet og for øvrig, må det i dagens samfunn og i framtiden bli like viktig å forberede barn og unge på hva som kan møte dem i en moderne verden. Så vi kan gjøre mye fra samfunnets side for å hjelpe folk som har havnet i uføre, men vi løser egentlig ingenting før vi får en høyere bevisstgjøring blant foreldre, blant voksenpersoner, i skolen og blant de enkelte unge selv. Først da klarer vi å få motvirket den trenden vi dessverre ser. Jeg føler at denne debatten har vært et viktig bidrag til å gjøre noe med det.