Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-10-04:
La meg starte med en personlig bemerkning: Å få ansvar i regjering og storting er et demokratisk privilegium. Med det følger en glede over å få utrettet noe, men også dager med motbør. Det siste må vi leve med, det første er faktisk noe å leve for. Trontalen forteller hva regjeringen vil. Denne debatten er mer enn noen annen kalt opposisjonens debatt. Den gir opposisjonen anledning til å bedømme hva regjeringen får til av det den gjerne vil. Det jeg har lyst til å komme med noen bemerkninger om først, er det som er i ferd med å festne seg etter den rød-grønne regjeringen – to erfaringer knyttet til dens politiske prosjekt – og så vil jeg bruke hoveddelen av mitt innlegg til å snakke om hva Kristelig Folkeparti har for visjoner framover. Det rød-grønne Soria Moria-prosjektet er på flere måter blitt nettopp det navnet tilsa, en utopi som ga løfter om noe som allerede navnet sa var en illusjon. De fattige blir flere. De følger med det rød-grønne prosjektet som nissen på lasset. De som hevdet at det bare sto om politisk vilje, kan nå velge blant to forklaringer: De har ikke den viljen, eller de tok feil. Den andre delen av det som er i ferd med å festne seg, er de stadige demonstrasjoner av intern uenighet, og da tenker jeg ikke på innad og mellom partiene, men i regjeringen. Jeg skal ikke trette Stortinget med en lang liste av eksempler, men vi har sett det demonstrert her i stortingssalen i dag: når man priser en frivillig innsats i ord, men skviser ut frivillig sektor gjennom rigide anbudsrunder i gjerning når man taler imot å la markedet prege helsesektoren her i Stortinget, men lar markedstenkningen gjennomsyre de offentlige helseforetakene i praksis når statsråder i regjering vedtar å føre høyspentstrøm over Hardanger i monstermaster, men samtidig gir folket inntrykk av å være imot. Vel, vi får se på nyåret hva som blir fasiten i den sammenhengen Dette er også et problem for Stortinget, fordi de langdryge og smertefulle dragkampene i regjeringen har gitt mindre handlingsrom for samspill og samarbeid og løsninger på tvers av partiene i Stortinget. Sakene er ferdig prutet i regjering, og hvis Stortinget endrer noe, kan balansen i de skjøre indre kompromissene bli forrykket, og det blir dermed mindre viktig for ulike samfunnsinteresser å komme hit og få gehør. I Stortinget får vi ta denne situasjonen som en ekstra utfordring. Kristelig Folkeparti er resultatorientert. Vi ønsker å bidra konstruktivt. Vi vil vise vilje til samarbeid. Demokratiets styrke er jo at representanter med ulik bakgrunn lytter til hverandre og presenterer sine løsninger. Som statsministeren utallige ganger har sagt: Ofte er kompromissene bedre enn utgangspunktene. Men la oss få den muligheten. Jeg har det ønsket for de tre årene som er igjen av min periode på Stortinget, at vi faktisk får til mer av den typen samspill mellom partiene. Det er helt og holdent opp til dem som har regjering og flertall i dag, om de ønsker det. Jeg vil si litt om Kristelig Folkepartis visjoner framover. Kristelig Folkepartis identitet skal være gjenkjennelig. Vi er et kristendemokratisk sentrumsparti. Vi er overbevist om at de kristendemokratiske verdiene er umistelige. Nettopp de evner å forene tre bæresøyler som alle trengs for å bygge et varmere samfunn: individuell frihet ansvar for hverandre respekt for menneskeverdet Kristelig Folkeparti er et sentrumsparti, fordi vi – mer enn de sanne liberalistene – vil satse på fellesskapsløsningene. Et godt utbygd velferdssamfunn skal være en bærebjelke i samfunnsfellesskapet. Men staten skal ikke forvokse seg sånn at den utarmer andre fellesskap. Derfor vil vi – mer enn de sanne sosialistene – la andre byggende fellesskap få rom og ansvar. Ikke minst gjelder det familien, frivilligheten og verdiskapende bedrifter. Slike fellesskap er umistelige arnesteder for personlig modning og ansvar, omsorg, opplevelser og verdiskaping. Vårt samfunn endres i møte med globalisering og større kulturelt mangfold, økt konkurranse og ny teknologi. I en slik framtid vil vi mer enn før trenge et normativt, sammenbindende lim i samfunnsveven. Det finner vi i sentrale verdier i vår kristne kulturarv og i de grunnleggende menneskerettighetene. Og prinsippene om likeverd og ytringsfrihet skal ikke bare forplikte dem som har norsk statsborgerskap, men alle som vil være en del av det norske samfunnet. Gode tradisjoner er verdt å holde i hevd. Vår vilje til solidaritet utover egne landegrenser er en del av dem. Det er Norges varemerke. Her har sosialdemokratiet og kristendemokratiet stått i en langsiktig allianse. Men nå varsler media om bistandskutt i regjeringens statsbudsjett. Både norsk høyreside og norsk venstreside burde nå se hen til britene. De er mye hardere rammet av finanskrisen enn Norge. Likevel skjermer den liberalkonservative regjeringen, eller skal vi si sentrum–høyre- regjeringen, både helse og bistand fra budsjettkutt. Innsatsen for verdens fattige må aldri bli salderingspost. Mot det prinsippet skal vi måle morgendagens statsbudsjett. I et internasjonalt perspektiv er Norge privilegert – og rikets tilstand er god. Statsfinansene er solide. Vi har naturressurser vi høster rikelig av. Vi har kulturtradisjoner som gir samhold og stabilt demokrati. Sysselsettingen er høy. Offentlige ordninger gir sosial trygghet. Mye er bra. Vi vil samarbeide bredt for å videreutvikle disse kvalitetene ved Norge. Men behovene for reform og kursendring er også store. Det skulle skinne av eldreomsorgen. Men vi er ikke særlig bedre rustet til eldrebølgen nå enn for fem år siden. Og pleietrengende eldre står fortsatt uten lovfestede rettigheter til en verdig behandling. Det må nå komme på plass. Det er løfterikt at regjeringen har varslet det. Og Kristelig Folkeparti er glad for å kunne føre fram til gjennomføring vår hovedsak fra valgkampen i 2007, verdighetsgarantien. Regjeringen skulle fjerne fattigdom. I stedet meldes det om 10 pst. flere bostedløse, flere fattige barn, over 4 000 i kø for å få rusbehandling, og flere står i kø i psykiatrien. Her trengs en ny og annerledes kurs. For mange tyr til kriminalitet – og for få lovbrudd etterforskes og oppklares. Vi uroes når politiet varsler at de må kutte hundrevis av stillinger framover for å holde budsjettrammene. Her trengs en ny kurs. Etter hvert som olje- og gassinntektene går ned og eldrebølgen slår inn, blir behovet for en framtidsrettet politikk for verdiskaping mer presserende. Men vi taper stadig tid. Det satses ikke riktig og nok for å fremme en bedre skole, mer kunnskap og sterkere forskningsmiljøer. Her trengs en ny kurs. Noen tror framtiden gradvis vil tømme familiene for funksjoner. Tanken har grobunn på flere hold, blant venstreorienterte som vil frigjøre enkeltmennesker fra gamle familietradisjoner, og blant tilhengere av individualistisk frihetsideologi på høyresiden. Men du kan ikke ustraffet «outsource» familiens kjerneoppgaver. Vi må i stedet styrke familiene, gjøre det lettere for dem å lykkes i presset fra arbeidslivet på den ene siden og hverdagslivets krav på den andre. Det gjør vi ved å gi dem fleksibilitet, et reelt valg mellom kontantstøtte og gode barnehager, og bedre permisjonsordninger. Det kan være positivt å utvide foreldrepermisjonen med et par uker. Men Kristelig Folkeparti vil ha en langt mer omfattende reform. Vi vil innføre en «fleksiperm», der foreldrepermisjonen utvides til 16 måneder, som kan tas ut helt fram til barnet fyller ti år. Det vil gi helt andre muligheter for å planlegge hverdagen ut fra familienes og barnas behov, både i barnets første leveår og i de neste småbarnsårene. Kristelig Folkeparti vil gi selvstendig permisjonsrett for far, og vi vil innføre søskenbonus, som gjør at familier slipper å tape flere hundre tusen kroner dersom mor ikke rekker å jobbe lenge nok mellom to barnefødsler. Det er en reform som vil gjøre en forskjell. Jeg har brukt store deler av mitt voksne liv på å bygge offentlig velferd, og er sterk tilhenger av det. Samtidig vet jeg at uten det frivillige ansvar og de ideelle institusjonene bevarer vi ikke et godt samfunn. Vi vil gjøre det lettere for frivillige organisasjoner. Vi vil fjerne momsen på frivillighet og doble skattefradraget for gaver til frivilligheten. Og så må vi nå ta et grep for å redde de ideelle institusjonene. De er i ferd med å gå dukken i Norge. Institusjon etter institusjon har måttet legge ned under denne regjeringen, og jeg tror ikke regjeringen egentlig vil det. Men det nytter ikke, statsminister, å skylde på kommunene, fordi det er statlige helseforetak, det er statlig bufdirektorat og det er statlige institusjoner for øvrig som styrer mye av dette, og som sørger for at politikken resulterer i noe vi ikke vil, nemlig at Frelsesarmeen, Kirkens Bymisjon, Kirkens Sosialtjeneste osv. må legge ned gode tilbud. Og de som taper, er rusavhengige, det er barnevernsbarn, og det er andre som trenger gode tjenester fra fagmiljøer som er bygd opp gjennom lang tid. Kristelig Folkeparti utfordrer hele Stortinget, men spesielt regjeringen, i denne trontaledebatten til et forlik som setter en stopper for denne utviklingen. Vi snakker ikke om kommersialisering. Vi snakker om å ta vare på det genuine vi har i Norge, med institusjoner som bygger på frivillighet, på ideell innsats for det å ville noe mer i politikken enn bare meg og mitt og meg selv og mitt eget – noe større enn meg selv. Den ideelle innsatsen må det være plass til i Norge framover. Og jeg er helt sikker på at hvis det er vilje, er det vei til et slikt forlik her i Stortinget.