Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-11-18:
Saken vi har til behandling, heter formelt lov om endringar i lov av 13. juni 1997 nr. 53 om tilsyn med erverv i dagspresse og kringkasting, i vårt arbeid til daglig omtalt som medieeierskapsloven. Formålet med denne loven er å fremme ytringsfriheten, de reelle ytringsmuligheter og et allsidig medietilbud ved å hindre urimelig konsentrasjon av eierskap i mediene. 19. mars i år la Regjeringen fram St.meld. nr. 26 for 2003-2004, der den går inn for å grunnlovfeste det såkalte infrastrukturkravet, dvs. et krav om at staten aktivt skal medvirke til at individ og grupper faktisk har mulighet til å ytre seg. Dette innebærer at staten har plikt til å legge til rette for kanaler og institusjoner og for en åpen og opplyst samtale. En slik plikt er knyttet til hovedargumentene for ytringsfriheten; sannhetsargumentet, demokratiargumentet og autonomiargumentet. Ved behandlingen av St.meld. 57 for 2000-2001 var Stortinget enig i Regjeringens mediepolitiske hovedmål, å sikre ytringsfriheten som en forutsetning for et levende folkestyre. Departementet viser videre til artikkel 10 i Den europeiske menneskerettskonvensjonen som innebærer en plikt for styresmaktene til å sikre meningsmangfold og pluralisme i media av hensyn til nettopp ytringsfrihet og demokrati. Gjennom å vise til disse vedtak og ideer vil det være en naturlig følge å slå fast at det er et offentlig ansvar å sikre mot eierkonsentrasjon i media i den grad slik konsentrasjon kan true mediemangfold og ytringsfrihet. Så vil vi se at om de fleste av oss er enig i dette, er vi ikke nødvendigvis enig i hvilke konsekvenser dette får i omformingen i praktisk politikk. I forarbeidet har departementet gjennom flere høringsinstanser bedt om særlige synspunkt på en del spørsmål, som f. eks.: om en regel om multimediekonsentrasjon på regionalt nivå bør gjelde for fjernsynsmarkedet hvilke prinsipp som bør ligge til grunn for regioninndeling etter medieeierskapsloven om hjemmelen til å fastsette regioninndeling i forskrift bør ligge hos Kongen eller tilsynsorganet om NRK bør regnes inn i markedet for radio og fjernsyn på nasjonalt nivå om det bør fastsettes en egen regel for eierskap innenfor flere mediemarkeder om loven bør utvides til også å gjelde for elektroniske medier Med forskjellig tilslutning fra forskjellige partier kan jeg vel konkludere med at Regjeringen har skaffet seg flertall for de fleste av sine forslag i proposisjonen. Fremskrittspartiet var tidlig ute i prosessen og varslet at de ville støtte alle forslag som gikk i retning av liberalisering. På den annen side er det vel ingen stor overraskelse at de forslag som kan ses på som ønske om regulering av markedet, har fått støtte av de andre opposisjonspartiene, SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet. Det er ulike oppfatninger både i mediebedriftene selv og blant partiene om viktigheten av eierskapskontroll for å verne om ytringsfrihet og mangfold. I den sammenheng blir det pekt på at norske medieeiere er profesjonelle eiere, og at det er betryggende og institusjonalisert avstand mellom eierutøvelsen og redaksjonene. Jeg mener det er fullt mulig å dele disse oppfatningene og samtidig peke på at eierskap spiller en direkte og sentral rolle gjennom at det er styrene i de enkelte bedriftene som ansetter redaktøren. Dersom en tar seg bryet med å se utover Norges grenser, finner en raskt eksempler på at enkeltpersoners dominans i det private medieeierskapet skaper problemer og står i grell motsetning til våre ønsker om mangfold og pluralisme både når det gjelder eierskap og ytringer. Situasjonen i Norge er preget av en slags balanse med tre store avishus, Schibsted, Orkla og A-pressen, som alle de senere år har utviklet seg til mediebedrifter, der også andre medier, som f.eks. fjernsyn, radio og internettportaler, er en stadig viktigere del av forretningsvirksomheten. I tillegg har vi selvfølgelig NRK med sin dominerende rolle både når det gjelder radio og TV, og også – mot SVs stemmer – snart distributør sammen med TV 2 som eier av det digitale bakkenett. Man bør vel også ta med Telenor som en stadig viktigere aktør og eier i markedet. I proposisjonen forholder man seg til tre nivåer når det gjelder regulering: det lokale, det regionale og det nasjonale nivå. Slik jeg ser det, har det vært greit å gjøre vurderinger når det gjelder det nasjonale nivå. Det kommer jeg tilbake til senere. Etter min mening har det vært mer problematisk både å vurdere forslag og konsekvenser når det gjelder lokalt og regionalt nivå, dette fordi disse nivåene ikke er definert eller klarlagt i proposisjonen. Selv mener jeg det er svært problematisk å vedta prosentgrenser for regulering for en størrelse som for oss er ukjent. Konsekvenser av en slik prosentsetting er det selvfølgelig umulig å forutse, fordi man ikke kan gjøre noen slags beregninger for hvordan denne vil slå ut. Jeg innser, svært overrasket, at SV er alene om å se dette som noe problem. Selv mener jeg det er en fordel at vi som folkevalgte representanter har mulighet for å vurdere konsekvensene av de vedtak vi gjør. Når vi likevel velger å stemme for de forslag som foreligger fra Regjeringen om lokalt og regionalt nivå, er det i erkjennelsen av at vi ikke har andre partier med oss i våre vurderinger, og at departementet på direkte spørsmål om disse størrelser ikke vil gi noe svar. Derfor har SV forslag om at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget innen to år med en synliggjøring av medieutviklingen når det gjelder alle medier på lokalt og regionalt nivå. Litt av den samme problemstillingen mener jeg gjør seg gjeldende for regulering av lokalt nivå. Alle utenom SV og Arbeiderpartiet mener de ikke trenger en presisering av lokalt nivå, fordi det ikke er foreslått eierbegrensninger på dette nivået. Selv mener jeg det er problematisk å frasi seg muligheter til regulering, nettopp fordi lokalt nivå ikke er definert. Hva om lokalt nivå f.eks. defineres som fylke? I flere fylker, f.eks. i mitt hjemfylke, Buskerud, ser vi nå konturene av en dominerende mediebedrift som vokser seg stadig større – ikke bare i avis, men også i TV, radio og internettportaler. Det begynner å få konturene av et monopol. Den samme tendensen ser vi mange andre steder, og selv setter jeg et stort spørsmålstegn ved om dette er en utvikling vi faktisk ønsker, om dette er en utvikling som er egnet til å oppfylle våre idealistiske målsettinger om ytringsfrihet og mangfold. Til det regionale nivå, som heller ikke er en definert størrelse i proposisjonen, og som heller ikke har latt seg definere på direkte spørsmål om dette til departementet: Til nå har reguleringer på dette nivå bygd på en skjønns-messig inngrepshjemmel, og slik sett har jo nettopp muligheten for å utøve skjønn ikke nødvendiggjort behov for en nærmere definisjon av størrelsen på en region. Med de vedtak som nå blir gjort, vil det bli en eierskapsgrense på 60 pst. av det regionale dagspresseopplaget. I innstillingen står det: «Et annet flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, mener derfor den beste løsningen er at Kongen får fullmakt til nærmere å fastsette forskrifter på området.» Når vi da likevel gir aksept for en slik løsning med vår stemmegivning i dag, er det som en erkjennelse av at dette er den eneste løsningen i dagens situasjon for å etablere en eierskapsgrense på regionalt nivå, noe vi ønsker. SV er sånn sett alene om å mene at vi ved å fastsette en prosent burde ha mulighet for å se konsekvensene av en slik fastsettelse, altså ved konkret å definere hva slags område en region er i denne sammenheng. Det legges videre til grunn at når man regner ut prosenter av dagspressemarkedet i det som måtte bli definert som region, støtter flertallet departementets tilnærming. Det betyr konkret at riksaviser ikke skal tas med i beregningsgrunnlaget. Noen høringsinstanser mener også at fjernsyn/radio og seer- og lyttertall burde legges til grunn for reguleringer på regionalt nivå. Personlig deler jeg et slikt ønske, men aksepterer Regjeringens begrunnelse om at det pr. i dag ikke finnes sikre eller gode nok tall for å gjøre slike beregninger. For å kunne gjøre vurderinger av dette senere fremmer derfor SV forslag om at Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med egen sak om eierskapsbegrensning på regionalt nivå. Så til det nasjonale nivået. Regjeringen har en intensjon om minst tre uavhengige, private mediehus i Norge, av hensyn til konkurranse, og de foreslåtte reguleringer må ses i lys av dette. I dag går grensen for eierskap i enkeltmedier ved 1/3. Regjeringen foreslår at denne heves til 40 pst. Det er en klar liberalisering, og får følgelig støtte, som varslet, fra Fremskrittspartiet. SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet ønsker å beholde dagens grense på 1/3. Vi kan ikke se at en heving til 40 pst. kan forklares ut fra motiv om å ha tre uavhengige mediehus, mangfold eller ytringsfrihet. Tvert imot, den eneste forklaringen jeg kan se, er nettopp å etterkomme giganten Schibsteds ønske om å bli enda større. At Høyre og Fremskrittspartiet synes dette er i orden, overrasker meg ikke, men at dette er god Kristelig Folkeparti-politikk, har jeg vanskeligere for å forstå. Men det har de jo selv anledning til å begrunne senere i dag. Vi fremmer derfor felles forslag med Senterpartiet og Arbeiderpartiet om nasjonale eierskapsbegrensninger i dagspresse, fjernsyn og radio. Det kunne vært hyggelig om noen fra Kristelig Folkeparti tok en ny vurdering av disse forslagene. Det er videre foreslått en lovfestet grense på krysseierskap mellom store selskap til 10 pst. Det har også vår støtte. Med dette fremmer jeg SVs forslag og de forslag SV er med på i innstillingen.