Erna Solberg (Høyre), 2004-01-28:
La meg begynne med det jeg vanligvis rituelt sier i alle disse sakene i spørretimen: Jeg vil minne om at jeg ikke har anledning til å gå inn i enkeltsaker om oppholdstillatelse i henhold de endringer i utlendingsloven som Stortinget vedtok med virkning fra 1. januar 2001. Jeg kan altså ikke kommentere enkeltsaken som representanten tar opp. Når det gjelder det prinsipielle spørsmålet, har jeg forståelse for at regelverket omkring adgang til å søke oppholdstillatelse fra riket kan oppleves som urimelig og firkantet i disse sakene. Det var også derfor jeg i desember i fjor instruerte Utlendingsdirektoratet og Utlendingsnemnda om inntil videre å ikke fatte negative vedtak i saker der særkullsbarn mens de selv oppholder seg i Norge, har søkt om familiegjenforening med en forelder bosatt i Norge. I de fleste av disse sakene ville barna ha fått avslag på grunn av at de har søkt tillatelsen fra Norge, og ikke før de reiste inn i landet. Politiet ble også instruert om ikke å effektuere slike negative vedtak som allerede måtte være fattet. Hovedregelen i norsk utlendingslov er at en utlending skal søke om oppholdstillatelse før innreise til Norge. Det er gjort unntak for visse grupper, men ikke for barn som søker tillatelse med kun én forelder i Norge. Det kan gjøres unntak dersom «sterke rimelighetsgrunner» tilsier det. I samsvar med de forpliktelsene Norge har, bl.a. etter barnekonvensjonen, skal hensynet til barnets beste vurderes både når det gis nye regler og i praktiseringen av de lover og regler vi har. Bakgrunnen for det gjeldende regelverket er nettopp behovet for å kunne kontrollere at forelderen i hjemlandet er innforstått med at barnet skal bosette seg i Norge. Det skal også kontrolleres om forelderen bosatt i Norge eventuelt har foreldreansvaret alene. Norge er også bundet av internasjonale forpliktelser som gjelder for å forhindre bortføring av barn. Derfor må norske utlendingsmyndigheter opptre ryddig og stille krav til dokumentasjon i slike saker, noe som ofte kan være vanskelig der det forekommer motstridende opplysninger om de faktiske forhold i disse sakene. Enhver som planlegger å ta opphold i Norge, må sette seg inn i lovgivningen som gjelder i vårt land. Da jeg har forstått at mange oppfatter det som en uforholdsmessig belastning at barna blir sendt tilbake for å søke, har jeg sagt at jeg ønsker å bruke noe mer tid på å vurdere hva som bør gjelde i disse sakene. Det er et vanskelig spørsmål som krever en grundig gjennomgang av alle hensyn. Ulike deler av menneskerettighetene kan være motstridende knyttet til hvordan vi regulerer dette. Både de hensyn som taler for at barna kan søke fra Norge og de som taler for at barna bør ha fått situasjonen avklart før de reiser inn i landet, er det viktig å se på. Dette vil også kunne ha betydning for visumpraktiseringen i forhold til enkelte land hvis man endrer på reglene som vi har i dag. Jeg arbeider for øyeblikket med saken og kan ikke informere om en konklusjon på dette tidspunktet. Vi vil om kort tid foreta en vurdering av om vi skal gå videre med en forskriftsendring, eventuelt vurderinger knyttet til dette med «sterke rimelighetsgrunner». Men vi må ha klarlagt alle sider, for det er en sammenhengende kjede i utlendingslovgivningen som noen ganger kan gi uforståelige svar hvis vi ser på enkeltsaken, men som dreier seg om at man skal ta hensyn til begge foreldres rettigheter – de fleste barn har to foreldre – og barnets beste.