Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-06:
Mens den brutale krigen i Kosovo fortsetter og bombene faller hver natt, står de politiske paradoksene i kø, og vi skal bevilge penger til fortsatt NATO-aksjon. Da må det være lov og grunn til å spørre om hva slags rolle Norge skal spille framover. Stortinget skal ikke regjere, men Stortinget skal gi Regjeringen ryggdekning for den vegen Regjeringen skal kunne gå. I den svært alvorlige situasjonen som er på Balkan, er det avgjørende at vårt politiske hovedfokus flyttes fra krigsstrategi til å våge å ta noen steg på en strategi for fred. Jeg vet at Regjeringen også jobber med dette, men det må bli tydeligere. Norsk politisk tyngde må settes inn på å støtte, utarbeide og fremme konkrete fredsinitiativ – både de som er tatt av FN, Russland, Tyskland og nå G8-landene og andre. Det er bare ved forhandlingsbordet det kan komme fred, det er bare politiske løsninger som kan gjøre noe med konfliktene. Jeg tror det er få som ønsker å forlenge den militære aksjonen mer enn nødvendig, men å ønske det er ikke nok. Man må gi tydelige politiske signaler om at Norge aktivt og på eget initiativ nå må jobbe i NATO for at de skal gjøre til en realitet det de sjøl har sagt var en mulighet, og som Kristin Halvorsen tok opp i sitt innlegg den 27. april, nemlig å stanse bombeaksjonene innenfor en tidsbegrenset periode, for å se om det kan åpne veien for forhandlinger. Dette dreier seg ikke om manglende mot eller å skjelve i buksa, som noen har valgt å kommentere det. Det dreier seg om mot til å gi forhandlinger en mulighet, til å teste ut forhandlingsviljen til Milosevic. Krigslogikk og prestisje har startet og forlenget mange kriger. Slik logikk og prestisje styrer Milosevic. Derfor er mistroen mot hans fredsvilje stor. Men slik prestisje må ikke styre oss og låse oss fast i et handlingsmønster som ikke ender før alt er flatt. Den militære strategien som så langt er valgt, har gjort målene som vi alle har om å beskytte kosovoalbanerne i eget land, fjernere enn noensinne. Muligheten til å få internasjonal enighet om FN-mandat for en internasjonal militær styrke i Kosovo er nå nær. Det ene punktet det ikke går an å fire på, er at styrken må være militær og sammensatt slik at den respekteres, ikke bare politisk, men også militært, av alle parter. Et signal, et politisk tydelig signal, om midlertidig bombestans fra NATO kan skape et rom for å få et slikt mandat på plass og forhandlinger i gang. SV ønsker at Stortinget skal gi Regjeringen et klarsignal slik at en slik strategi kan få større politisk tyngde. Vi er klar over at Stortinget ikke kan eller skal instruere Regjeringen i dette spørsmålet, og derfor har forslaget fått den formen det har – som et henstillingsforslag. Regjeringen bad Stortinget om et råd i oktober, og de fikk det. Nå må Regjeringen få politisk ryggdekning fra Stortinget for å åpne for alternative handlingsmåter fra NATOs side. Vi må også gjøre konkrete vedtak om forpliktende gjenoppbyggingsplaner. Nå er det bare forpliktende planer om fortsatt militære aksjoner. Jeg må legge til at en del av de pengene som også brukes i NATO, går til humanitære oppgaver, så ikke det skaper misforståelser. Men signalet om slike forpliktelser er også noe som kan gi rom for å få stopp i krigshandlingene, og rom for å komme i gang med forhandlinger og styrke de demokratiske kreftene som ennå er igjen i området, og som desperat leter etter et håp. Ordlyden på det siste forslaget kunne vært langt bedre. En slik plan må sjølsagt omfatte langt mer enn Kosovo og Serbia. Montenegro, Makedonia, Albania og Vojvodina er områder som må omfattes, og det er sikkert også flere. Noen vil kanskje si at dette ikke hører til dagens bevilgningssak, men det gjør det, fordi våre forpliktelser og behovet for å bygge opp øker for hver dag. Vegen tilbake blir lengre for hver dag, fallet ved nederlaget blir høyere for hver dag. Våre og Vestens forpliktelser på Balkan øker for hver time. Håpet er at ikke en krone av de pengene vi bevilger i dag, skal bli brukt til krigsoperasjoner, men at de kan brukes til å sikre at kosovoalbanerne trygt kan komme hjem. Forslaget er ikke ment som indremedisin i SV. Jeg ber om respekt for det syn som nå også representanter for Arbeiderpartiet og for regjeringspartiene sier at de deler. Nå er det spørsmål om å tørre å si dette høyt, slik at Regjeringen skjønner at de har ryggdekning for å gå langs denne vegen.