Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2015-01-29:
At alle skal med, er en god målsetting for det norske samfunnet. Det gjelder også i integreringen. Vi kommer ikke til å lykkes med integreringen hvis vi ikke lykkes med å integrere innvandrerkvinner. Veien til integrering går derfor gjennom kvinnene, og den går gjennom arbeid. Arbeid gir økonomisk selvstendighet og gjør deg i stand til å ta frie valg. Det er helt avgjørende for å jevne ut forskjeller mellom kvinner og menn og mellom innvandrerne og befolkningen for øvrig. Norsk Folkehjelp har i anledning sitt 75-årsjubileum satt søkelyset på dette viktige temaet. I en samling intervjuer med tittelen «Tør du ansette meg?» møter vi flere innvandrerkvinner med ulikt ståsted i livet. Felles for dem alle er at de ønsker å ha en jobb og en jobb å utvikle seg i, som de aller fleste av oss. Norsk Folkehjelp synliggjør også mange av de utfordringene som mange innvandrerkvinner møter. Mens 67 pst. av alle kvinner i Norge er i arbeid, er sysselsettingsandelen betydelig lavere for innvandrerkvinner. Hvorfor er det sånn? I dag topper jentene statistikken med å ta høyere utdanning, og mange jenter med innvandrerbakgrunn gjør det svært godt. Samtidig viser tall fra SSB at innvandrere fra Afrika og Asia med høyere utdanning er ca. tre ganger oftere i en stilling de er overkvalifisert for, enn resten av befolkningen, mens bare én av ti, 11 pst., etnisk norske arbeidstakere er overkvalifisert for den jobben de har. Forskning viser dessuten at hvis du har et utenlandskklingende navn, har du 25 pst. mindre sjanse for å bli innkalt til intervju. Jeg er enig med generalsekretær Liv Tørres i Folkehjelpen som sier at Norge sløser med verdifull kompetanse og menneskelig kapital når arbeidsgiverne ikke ansetter kunnskapsrike og høyt kvalifiserte kvinner. Samtidig er det verdt å gjenta at utgangspunktet for Norge også på dette området er bra sammenlignet med andre land. Sysselsettingen blant innvandrerkvinner i Norge er høyere enn for italienske kvinner i Italia. Registrert arbeidsledighet blant bosatte innvandrere i Norge har gått opp fra 6,5 pst. i 2013 til 7,2 pst. i august i fjor. I den øvrige befolkningen var det en økning fra 2 pst. til 2,2 pst. i den samme perioden. Det er store forskjeller i ledighetsprosenten mellom de forskjellige innvandrergruppene, og det er ikke så rart. Noen kommer til Norge som arbeidsinnvandrere, andre kommer til Norge som flyktninger. Mens arbeidsledigheten blant innvandrere fra Norden er på 3 pst., er ledigheten blant innvandrere fra Afrika 14,1 pst. Det betyr at mer enn hver sjuende innvandrer derfra går helt arbeidsledig. Disse tallene er fra Statistisk sentralbyrå i november 2014, og det er urovekkende tall, og dette må møtes både med generelle og med mer målrettede tiltak. Det er viktig at de som kommer til Norge, blir møtt med en forventning om å delta i arbeidslivet. Det gjør dessverre ikke regjeringen. I regjeringserklæringen, på side 8, kan vi lese at regjeringen vil følge opp «Brochmann-utvalgets anbefalinger om en omlegging av stønader fra kontantytelser til tjenester», mens man på side 12 i regjeringserklæringen sier at man vil utvide kontantstøtten «til å inkludere toåringer», og vi vet at regjeringen har økt kontantstøtten. Jeg ber derfor statsråden svare på om hun vil ha et særskilt blikk på hvordan dette påvirker yrkesdeltakelsen blant innvandrerkvinner. Arbeiderpartiet mener at et godt barnehagetilbud, reduserte barnehagepriser og gratis kjernetid i barnehage og SFO er bedre tilbud til barnefamiliene enn å videreføre kontantstøtten, iallfall hvis vi legger arbeidslinjen og et ønske om vellykket integrering til grunn. SFO må bli et like naturlig valg for innvandrerbarn som for etnisk norske barn. Universelle ordninger for velferd og kunnskap har vært helt avgjørende for å redusere de sosiale forskjellene i Norge. Det er viktig også for å inkludere innvandrerbefolkningen. Så må de universelle ordningene suppleres med mer målrettede tiltak. Den rød-grønne regjeringen la i 2013 fram handlingsplanen Vi trenger innvandrernes kompetanse. Jeg håper at handlingsplanen fortsatt virker, og at statsråden kan si noe om hvordan regjeringen følger den opp. Det er viktig å jobbe langsiktig med å øke sysselsettingen med kvinner som står langt fra arbeidsmarkedet, og som har behov for kvalifisering og som ikke omfattes av andre ordninger. Forsøksordningen Ny sjanse startet opp i 2005 og er siden blitt en del av Jobbsjansen. Etter flere års målrettet arbeidet er Jobbsjansen nå i siget med å kvalifisere flere innvandrerkvinner med lav kompetanse inn i arbeidslivet. I 2013 gikk tre av fem innvandrerkvinner uten arbeid som da fullførte Jobbsjansen, over i jobb eller utdanning. Det var en økning på 8 prosentpoeng fra året før. Arbeiderpartiet mener dette er viktige tiltak som vi må bygge videre på. Jeg vil gjerne at statsråden redegjør for posisjonen til dagens regjering i dette arbeidet. Flere innvandrere med lang botid i Norge befinner seg i randsonen av arbeidsmarkedet, og de vil ha behov for omfattende bistand for å komme over i varige arbeidsforhold og fast ansettelse. Det er viktig å utnytte den gunstige situasjonen vi fortsatt har i det norske arbeidsmarkedet, til å mobilisere de innvandrerkvinnene som i dag står utenfor arbeidsmarkedet. Svake grunnleggende ferdigheter blant ikke-vestlige innvandrere innebærer at mange av dem blir marginalisert og får en vedvarende svak tilknytning til arbeidslivet. Fafo la fram, på oppdrag av Integrerings- og mangfoldsdirektoratet, en rapport i september i fjor som understreker nettopp dette. Det mest alvorlige er at bare et mindretall av dem som mangler grunnleggende kvalifikasjoner, får nødvendig opplæring i lesing, skriving og regning som en del av det obligatoriske introduksjonsprogrammet etter at de har kommet til Norge. Rapporten viser også at det er store kommunale variasjoner i tilbudet i introduksjonsprogrammet. I Oslo får bare én av ti av dem som mangler grunnskole, en sånn opplæring som en del av introduksjonsprogrammet. I Sunndal får ni av ti dette tilbudet, og de ligger da også i landstoppen når det gjelder å få deltakerne over i jobb eller utdanning etter at de har gjennomført introduksjonsprogrammet. Hvorfor er det så store forskjeller mellom kommunene? – det er et grunnleggende spørsmål. Slik jeg leser Fafos rapport, handler variasjonene i bruk av grunnskoleopplæring om ulik forståelse av regelverket. Forskerne konkluderer med at ulike vurderinger av hvem som passer inn i tilbudet, lokale prioriteringer og til dels en bevisst underformidling av tilbudet skaper store variasjoner. Uklarhetene er knyttet til vurderingen av hva som er grunnleggende kvalifisering og om heltids grunnskole kan regnes som et fullverdig introduksjonsprogram. Én av fire kommuner tolker regelverket sånn at grunnskoleopplæring og enkeltfag innen videregående opplæring ikke kan regnes som grunnleggende kvalifisering og inngå i et introduksjonsløp sammen med andre tiltak. Her er det åpenbart behov for å tydeliggjøre regelverket overfor kommunene. Kvalifikasjoner på grunnskolenivå er et absolutt minimum for å kunne ta utdanning eller delta i norsk arbeidsliv. Det er ikke godt nok at postnummeret på bosettingskommunen er det som avgjør om du som nyankommet til Norge kan kvalifisere deg til deltakelse, og det er ofte helt basale ting som å lese, skrive og forstå bokstaver som er problemet. Jeg vil derfor oppfordre statsråden til å svare på hva hun vil gjøre for å minske ulikhetene i tilbudet og sikre at introduksjonsopplæringen i større grad og mer systematisk sikrer at deltakerne får grunnutdanning når de mangler det. Og så hadde jeg også satt veldig stor pris på det hvis statsråden kunne delt sine refleksjoner om forholdet mellom likestillingspolitikken og et vellykket integreringsarbeid.