trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-04-14:
Jeg vil takke statsråden for et grundig svar. I tillegg vil jeg stille spørsmål om dette som gjelder «bærende prinsipp». Det er et bærende prinsipp at saker skal vedtas når de er tilstrekkelig belyst. Prinsippet som sådan kan ikke være mindre viktig ved nedleggelse av skoler i distriktene. Vil statsråden ta initiativ for om mulig å klargjøre dette viktige prinsipp også i saker som vedrører skolen? En god start ville etter min mening være at det, når det gjelder noe så alvorlig for barn som skolenedleggelse, utarbeides en konsekvensutredning som tar utgangspunkt i både økonomi, tilhørighet til nærmiljøet, kunnskapsformidling og bevaring av levedyktige tettsteder på kort og lang sikt.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-04-14:
Jeg er glad for at statsråden har tatt skritt for å sikre foreldremedvirkning. Men det var faktisk ikke det dette spørsmålet gjaldt. Det gjaldt kommunens plikt til å foreta konsekvensutredninger i en saksbehandlingsperiode. Og statsråden er vel ikke av den oppfatning at arealsaker trenger konsekvensutredninger, mens barns trygghet og oppvekst er mindre viktig.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «I Oslo fordeler de elevene på de ulike videregående skoler(alle studieretninger) på grunnlag av karakterene fra grunnskolen. I skolekatalogen er skolene oppført med nedre grense for poeng. Det er store variasjoner når det gjelder nedre grense. Dette vil føre til at de mest skolemotiverte og teoriflinke samles ved bestemte skoler. Det vil skape et dårlig læringsmiljø i skoler med de minst skolemotiverte. (alle studieretninger) Er statsråden enig i at dette kan undergrave retten til et likeverdig skoletilbud?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Jeg må vel for skams skyld takke for svaret. Jeg hadde kanskje ventet noen flere refleksjoner rundt det systemet som de har i Oslo. Også jeg kjenner lovverket og vet at statsråden har begrensede muligheter til å pålegge dem et annet inntakssystem. Det har jeg rimelig god kunnskap om. Men noen refleksjoner rundt konsekvensen av dette inntakssystemet som de bruker, hadde jeg faktisk håpet at statsråden hadde brukt litt mer tid på. Han sa at det var både – og når det gjelder ulemper eller om dette kunne undergrave retten til et likeverdig skoletilbud. I og med at det, slik som statsråden sa, er en mulighet for at dette kan være med og undergrave – jeg oppfattet det tross alt slik – så burde han ha reflektert ganske grundig over dette. I en forskningsrapport fra NOVA, Rapport 20/98, sies det bl.a. at inntaksordningen i Oslo virker slik at nasjonale mål om likeverdig skoletilbud umulig kan nås. Da blir mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden: Ut fra det som statsråden sa og ut fra det som NOVA her sier, ser statsråden det slik at vi bør vurdere å endre loven for å forhindre denne utviklingen?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Nå synes jeg det begynner å bli litt interessant. Det er fakta som skal avgjøre hva en eventuelt skal gjøre! Det er jeg enig med statsråden i. Men det finnes faktisk en del fakta om det, og jeg viste til én rapport. Jeg er litt opptatt av hvordan statsråden tenker seg å forfølge denne saken. Vil han sette i gang noen ulike prosjekter, eller er det bare en enkel dialog han skal ha med Oslo kommune? Jeg er litt opptatt av å få vite litt mer om hvorledes han vil følge dette opp i forhold til Oslo kommune. Prinsipielt er jeg faktisk også enig med statsråden i at det er betenkelig med et lovverk der vi overstyrer fylkeskommunene i den typen spørsmål. Men hvis den kunnskap vi nå samler inn og den kunnskap vi allerede har, viser at dette systemet kan undergrave det likeverdige skoletilbudet, er vi nødt til å gjøre noe. Vi får håpe på god vilje først, men vi er iallfall nødt til å sette i verk tiltak hvis det viser seg at dette undergraver retten.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren. «Stortinget har vedtatt at det foretas en grundig gjennomgang av situasjonen på IT-området for å tilpasse utdanningskapasiteten til fremtidige behov. Hva har statsråden gjort for å følge dette opp?»
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil takke statsråden for svaret, som var en ganske grei gjennomgang av hva som har skjedd de siste par årene for å styrke IT-utdanningen. Det er noe som alle partier har stått mer eller mindre samlet om her i salen, og det er veldig bra at det ikke har vært en voldsom politisk polemikk rundt dette. Men jeg savner litt tanker og visjoner framover. Kan man tolke statsråden dit at det er i kombinasjonsutdanningen han ser for seg at veksten skal komme? Det var vel omtrent det eneste jeg greide å snappe opp av nye ting man så framover. Når vil den grundige gjennomgangen som Stortinget har bedt om, bli foretatt, og når vil det komme noe konkret ut av det? Vil Stortinget få dette til behandling, eller vil det være noe man gjør i en handlingsplan eller noe slikt i departementet? Jeg savner noe som er litt mer framtidsrettet: Hva skal skje framover, og på hvilken måte skal vi sikre at vi får en utdanningskapasitet som står i stil med den etterspørselen som er ute i samfunnet?
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Satsingen på IT har en dobbel funksjon. Det ene er at en får utdannet personer med den kompetansen, men IT er også et verktøy som kan bringe en annen type utdanning til folk ute i distriktene, til folk som ellers ikke kan flytte inn til byene for å gå på skole. Derfor er det viktig at vi blir enige om at det skal være en sterk satsing på dette området, og her føler jeg at vi er langt på vei . Men det er én ting jeg ønsker å spørre statsråden om nå på tampen. I evalueringsmeldingen for Reform 94 blir det antydet at det nye grunnkurset som Stortinget har vedtatt, som nettopp er et svar på de kravene som samfunnet har for å få utdannet flere folk innenfor denne sektoren, kanskje ikke kan være oppe og stå før høsten 2001. Jeg synes nok det er noe i seneste laget. Nå skal jo den saken behandles i Stortinget, så vi vil komme tilbake til det da, men jeg vil likevel gjerne ha statsrådens kommentar til det.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Sameskolen for Midt-Norge er den eneste statlige skolen på fastlandet. De har ikke utnevnt nytt styre for skolen i Hattfjelldal. Isteden administreres skolen fra utdanningsdirektøren i Nordland. Når vil statsråden få et nytt styre på plass?»
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg må få takke statsråden for et positivt svar, og jeg er glad for at dette nå går såpass raskt. Denne skolen er en viktig del i å fremme sørsamisk kultur, språk og også næringsvirksomhet oppe i det sørsamiske området. Jeg føler – og jeg vet at de på skolen og senteret også føler – at de har hengt i et slags vakuum i flere år og nærmest har hatt en slags midlertidig status, en midlertidig godkjenning og en midlertidig finansiering. Jeg tror at vi på et eller annet tidspunkt ganske snart er nødt til å manne oss opp og avgjøre hva vi vil med organiseringen av det sørsamiske utdanningstilbudet. Ved at man nå får et styre og får bortimot en permanent struktur, vil jeg tro at statsråden er enig med meg i at det er et signal om at man kan se for seg en permanent drift, og at man slipper å leve i usikkerhet om hvordan framtiden skal bli for dem som har sitt virke ved senteret i Hattfjelldal.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Eg skal tillate meg å stille følgjande spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren: «Ifylgje Aftenposten Aften 12. mars 1999 vurderer Ullern videregående skole i Oslo å utestenge dei dårlegaste elevane frå allmennfagleg studieretning. Bakgrunnen er påstand om at det er nokre elevar som ikkje har kunnskap nok til å ta imot undervisning. Er dette eit tiltak som statsråden stør?»
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Eg takkar statsråden for svaret. Eg er veldig glad for at statsråden nå presiserer og konkretiserer at han til liks med meg vil slå ring om einskapsskulen og intensjonen i Reform 94. Når det er fleire søkjarar til eit tilbod, er det å rangere etter reglar om karakterpoeng ein akseptert måte å gjere det på, men det er noko heilt anna å sette ei nedre sperregrense. Eg har i forkant av dette spørsmålet motteke ein faks frå rektoren på Ullern, der det blir hevda at dei aldri har uttrykt eller meint det som er intensjonen i spørsmålet mitt. Han seier likevel at det kunne vere klokt å sette ei nedre sperregrense for opptak til allmennfagleg studieretning, og det tolkar eg faktisk ikkje på annan måte enn at det er snakk om å utestenge dei som er under den nedre sperregrensa. Spørsmålet mitt til statsråden er om han tolkar det på same måten.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Det var ikkje mi meining å ansvarleggjere statsråden i forhold til eit brev som var sendt til meg, med ein kopi til departementet, så det vil vel snart ligge på statsråden sitt bord. Men eg har eit lite tilleggsspørsmål: Kan eg tolke statsråden slik at ein eventuell søknad frå Oslo om dispensasjon frå inntaksforskrifta ikkje vil verte imøtekomen av denne statsråden?
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Eg har følgjande spørsmål til samferdsleministeren: «I Noreg skjer det kvart år 13 000 trafikkulykker med personskade, men berre 900 av desse vert fylgde opp med blodprøve. Trafikken på vegane aukar og trafikkbiletet vert meir komplisert, og dette set større krav til sjåførane på skjerpa sansar og auka merksemd. Dei siste åra har pille- og narkotikabruk i samband med bilkøyring vorte eit aukande problem. På kva måte vil statsråden ta tak i dette problemet slik at vi unngår lovlause tilstandar på vegane våre?»
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
: Eg vil takke statsråden for svaret, og eg er klar over at dette ikkje er noko enkelt område. Men vi ser no at trafikken på vegane aukar sterkt, og vi ser mykje villmannskøyring, ikkje minst i helgane. Vi veit også at ca. 75 pst. av bilførarane som er innblanda i personskadar, har eit eller fleire rusmiddel i blodet. I denne situasjonen, når statsråden snakkar om kontroll og førebygging, veit vi at det er politiet og lensmennene som i stor grad driv dette arbeidet. Det signalet vi har fått frå vårt eige fylke, er at dei rett og slett ikkje har driftsbudsjett til å drive dette viktige arbeidet. Mine spørsmål til statsråden er vidare: Kva for strakstiltak vil statsråden setje i gang for å hindre promillekøyring, narkotikamisbruk og annan kriminalitet i trafikken? Og vil statsråden medverke til at politi- og lensmannsetaten kanskje kan få styrkt sine driftsbudsjett allereie no i vårsesjonen?
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Eg er klår over at dette med auka ramme ikkje er enkelt å ta her og no. Statsråden seier at ved vurderinga legg domstolane vekt på blodprøve, legeundersøkingar og sakkunnige utsegner, og at det gir eit godt grunnlag for å vurdere om sjåføren var påverka. Kunne statsråden ut frå dette, som han seier seg heilt einig i, vurdere å innføre at det blir teke blodprøve ved alle trafikkulykker med personskadar, og at vi på ein eller annan måte får det inn allereie i skulen at trafikken må vere rusfri, både når det gjeld alkohol og narkotika, og at blandinga av desse to preparata er ei frykteleg blanding når ein skal ut og køyre på vegane?
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
: Kjøring under påvirkning av andre rusmidler enn alkohol, alene eller i kombinasjon med alkohol, synes å være et økende problem. Det er derfor et alvorlig trafikksikkerhetsspørsmål representanten Laila Kaland tar opp. Det foreligger ikke nøyaktige tall for omfanget av kjøring i påvirket tilstand i Norge, men vi vet at i 1998 ble vel 9 300 sjåfører anmeldt av politiet for kjøring i påvirket tilstand. Dette tallet omfatter både alkohol- og annen ruspåvirkning. Vegtrafikkloven forbyr kjøring i påvirket tilstand, uavhengig av om påvirkningen skyldes alkohol eller andre rusmidler. Reaksjonene, i form av straff og førerkortinndragning, er de samme, uansett om påvirkningen spores tilbake til alkohol eller til andre berusende midler. Forskjellen er at loven for alkohol har faste grenser for når en sjåfør skal regnes som påvirket, mens man for andre rusmidler foretar en konkret vurdering av om personen er påvirket. Ved denne vurderingen legger domstolene vekt på blodprøver, legeundersøkelser og sakkyndige uttalelser, som gir et godt grunnlag for å kunne vurdere om sjåføren var påvirket. Som omtalt i statsbudsjettet for 1999, har Samferdselsdepartementet i samarbeid med Statens rettstoksikologiske institutt vurdert om det ville være hensiktsmessig å lovfeste faste grenser for enkelte narkotiske stoffer i vegtrafikkloven. Departementets foreløpige konklusjon er at dagens vegtrafikklov fungerer tilfredsstillende. Etter min vurdering er derfor ikke problemet at vi mangler lovgivning på dette området, men derimot at de lovreglene vi har, ikke etterleves i praksis. For å sikre økt respekt for forbudet mot kjøring i påvirket tilstand ser Samferdselsdepartementet det som viktig å satse på økt kontrollhyppighet. Jo større risikoen er for å bli tatt, jo færre vil sannsynligvis ta sjansen på å kjøre i påvirket tilstand. Dessuten er forebyggende og holdningsskapende arbeid knyttet til rusmiddelbruk i trafikken, viktig. Det vil derfor bli gjennomført kampanjer rettet mot rus og alkohol hos motorvognførere.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Til siste del av spørsmålet var det veldig fristende å svare ja eller nei, men det ville være uriktig av en statsråd å gjøre det kort tid før bl.a. revidert nasjonalbudsjett legges fram. Når det gjelder budsjettallene, får vi komme tilbake til dem senere, når revidert nasjonalbudsjett er overlevert til Stortinget. La meg understreke det som spørreren selv sa, nemlig at det ikke er noe lett spørsmål som er satt på dagsordenen. Men det er aller, aller viktigst at noen setter det på dagsordenen. Det er viktig at oppmerksomheten er rettet mot denne problematikken. Holdninger skapes gjennom debatt og gjennom at noen er opptatt at denne problematikken. La meg understreke at det er et nært samarbeid mellom Justisdepartementet og Samferdselsdepartementet i disse spørsmålene, og vi arbeider nært sammen for å finne felles løsninger på de utfordringene Laila Kaland har reist i sitt spørsmål.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg er enig i at skoleopplæring er vesentlig i denne sammenheng, og opplæring i disse spørsmålene går inn i de fleste skolesammenhenger med tyngde og som en vesentlig del, varierende litt fra skole til skole ut fra hvilket materiell man har å forholde seg til, og engasjementet hos dem som er lærere, riktignok. Men her har vi voksne en stor utfordring. Eksemplets makt og ikke minst den måten vi bringer fram budskapet på, vil i holdningsskapende sammenheng ha den aller største betydning. Det spørsmålet stortingsrepresentanten Kaland reiser om å vurdere blodprøver ved alle trafikkulykker med personskader, tar jeg med meg tilbake for å få det nærmere vurdert. Jeg kan ikke konkludere her og nå i dag om det er tjenlig, om det er mulig og om det er riktig, men jeg tar det med tilbake for å få det vurdert.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg er generelt meget opptatt av økt sikkerhet i trafikken. Dette er viktig også for trafikk i tunneler. Det er meget sjelden at det oppstår brann i et kjøretøy i en vegtunnel. I Norge har Statens vegvesen registrert noe over 40 bilbranner i vegtunneler de siste sju årene uten at mennesker er omkommet på grunn av brannen. Retningslinjene for sikring av vegtunneler setter strenge krav til brannsikring i nye tunneler. For eldre tunneler investeres det i inneværende fireårsperiode for Norsk veg- og vegtrafikkplan årlig 40 mill. kr for å bringe brannsikringen opp på et akseptabelt nivå. Dette dreier seg om installasjon av nødtelefoner, brannslokningsapparater og trafikksignalanlegg på utsiden av tunnelen. Statens vegvesen har i samarbeid med flere eksterne parter startet et større utviklingsprosjekt rundt tunnelspørsmålet, der sikkerhet har en sentral plass. Det utredes også forskjellige slokkemetoder. Jeg kan i tillegg opplyse at Kommunal- og regionaldepartementet og Samferdselsdepartementet samarbeider om retningslinjer for brannsikring i nye og eksisterende vegtunneler. På jernbanesiden er det Statens Jernbanetilsyn som godkjenner kjøreveg og rullende materiell. Det er to forhold som vektlegges før nye jernbanetunneler kan tas i bruk: at de sikkerhetstekniske krav som gjelder for tunnelen og det rullende materiell, ivaretar hensynet til brannsikring at beredskapsanalyser er gjennomført, samt at det finnes beredskapsplaner i tilfelle ulykker skulle inntreffe Samlet betyr dette at det arbeides kontinuerlig for å øke sikkerheten i tunnelene.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Når det gjelder tidspunktet for utredningenes avslutning, er mitt inntrykk at det vil være best om man får delutredninger underveis, altså at man ikke trenger å vente til alt er ferdig utredet før man gjør tiltak. Det vil være min holdning. Derfor kan jeg ikke i dag tidfeste endelig når det vil være riktig å sette en sluttstrek. Til spørrerens henvisning til oppfinner Andor Tømmervik om fjernstyrt slokking av branner i tunneler må jeg dessverre som statsråd meddele at dette er ukjent for Samferdselsdepartementet og vegmyndighetene, slik at vi ikke har det tilstrekkelige grunnlag og kjennskap til prosjektet til å vurdere dette seriøst. Signalene som er gitt fra spørrerens side, vil bli tatt med videre. La meg bare minne om at når det gjelder brannen i Mont Blanc-tunnelen, ønsker vi snarest mulig å få tilgang til etterforskningsrapporten i forbindelse med den.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Eg vil gjerne stilla følgjande spørsmål til samferdselsministeren: «Rett før påske skjedde det nok en alvorlig ulykke i en tunnel. Mange omkom i Mont Blanc-tunnelen, ikke bare i selve ulykka, men fordi brannen som startet samtidig gjorde det umulig for hjelpemannskaper å komme inn for å berge ut folk. I Norge har vi mange og lange tunneler, og gjennom avisoppslag har jeg sett at oppfinner Andor Tømmervik har presentert løsninger for fjernstyrte slokkinger av branner inne i tunneler. Hvordan er sikkerheten ved brann i tunneler, og hva blir gjort for å bedre denne ?»
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Eg takkar for svaret. Eg synest det er positivt at samferdselsministeren tydelegvis har gripe fatt i spørsmålet, og at det faktisk føregår utgreiingar. Det første oppfølgingsspørsmålet mitt blir: Når kjem eventuelt desse utgreiingane fram til oss andre – kva tid får me innblikk i desse? Det andre går på noko eg ikkje er heilt nøgd med i svaret. I mitt eige fylke, Rogaland, har ein Rennfast og større tunnelar som er veldig bratte både på den eine og andre sida. Dersom det skjer ulykker nede i desse, vil dei bli nærmast som steikjeomnar, sånn som ein kunne seie at det vart i Mont Blanc-tunnelen. Blir det spesielle tiltak? Og ser statsråden for seg f.eks. det som denne oppfinnaren hadde sett på: fjernstyring av ei eventuell slokking?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-04-14:
Eg synest statsråden gjev inntrykk av at dette blir tatt alvorleg, og at han gjennom delrapportar vil koma tilbake til både Stortinget og andre med forslag til løysingar og eventuelt korleis ein skal avsetta midlar. Eg er opptatt av at ein set seg inn i dei løysingar som finst, og vel dei beste, for alle som t.d. køyrer i desse undersjøiske tunnelane, ser kva problem det kan føra til dersom det startar brannar der. Eg ventar nå berre at statsråden følgjer dette opp vidare, før ein får ei ulykke liknande den i Mont Blanc-tunnelen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-04-14:
Ved budsjettbehandlinga i haust vedtok stortingsfleirtalet, inklusiv Arbeidarparitet, innsparingar på 55 mill. kr til støtte til IT-hjelpemiddel frå folketrygda. Innsparinga skal gjennomførast ved at ein dreg klårare grenser mellom kva for eit ansvar folketrygda og skuleverket har for elevar/lærlingar med lese- og skrivevanskar. Reglane er no skjerpa. Folketrygda har ansvaret for å finansiera IT-hjelpemiddel til elevar med spesifikke lese- og skrivevanskar/dysleksi, medan skulen har ansvaret for å leggja til rette undervisninga for elevar med mindre lese- og skrivevanskar. Representanten Olav Gunnar Ballo tok opp eit tilsvarande spørsmål frå representanten Karin Andersen i Stortingets spørjetime den 17. mars d.å. Eg viser til mitt svar då, men vil tilføya: Dei fleste elevar/lærlingar som brukar IT-hjelpemiddel i skulen, treng spesialundervisning. Etter opplæringslova skal det for den einskilde vera utarbeidd ein individuell opplæringsplan. Den skal innehalda mål for faget og vidare omtala læremiddel, hjelpemiddel, arbeidsmetodar og organisering av opplæringa. I dei tilfelle ein søkjer folketrygda om IT-hjelpemiddel, skal den individuelle opplæringsplanen liggja ved søknaden. Samstundes skal behovet for IT-hjelpemiddel stadfestast i form av ei fagleg utsegn frå PP-tenesta. Det er skulen/PP-tenesta som har ansvaret for å utgreia eleven/lærlingen med tanke på omfanget av lese- og skrivevanskar. Utgreiinga krev omfattande kartlegging, der ein ser på læringssituasjonen og føresetnadene reint generelt. Som hjelpemiddel i utgreiingsarbeidet i PP-tenesta vert det ofte nytta standardiserte testar, bl.a. utvikla ved Senter for leseforsking. Det er misvisande å kalla dei testane som PP-tenesta nyttar, for IQ-testar. Dei skal ikkje nyttast til å fastsetja eleven sin IQ. Testane er eit hjelpemiddel for dei som utgreier, og for eleven/lærlingen med tanke på kva tiltak som bør setjast inn. Utsegna om at elevar/lærlingar med spesifikke lese- og skrivevanskar skal gå gjennom ein intelligenstest for å få tilgang til datautstyr i skulen, er såleis ikkje rett. Hjelpemiddelsentralen gjer vedtak og set i verk tiltak i saka på bakgrunn av opplysningar som kjem fram i søknaden, m.a. ei sakkunnig utsegn frå PP-tenesta. Ordninga skal evaluerast etter ei tid – det vil eg syta for. Det å kartleggja læringssituasjonen og føresetnadene til elevar/lærlingar er særs viktig når ein skal leggja til rette opplæringa. Eg vil i denne samanhengen visa til oppslaget i Aftenposten laurdag den 10. april, der det framgår at ein no skal setja i gang ei landsomfattande kartlegging av alle elevar i 2. og 7. klasse med tanke på lese- og skrivevanskar. Føremålet er tiltak så tidleg som mogleg.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-04-14:
Eg er glad for at det blir fokusert på ny teknologi og det eminente hjelpemiddel som det kan vera. Samtidig er det ei viktig oppgåve å syta for eit regelverk som gjer at ansvarsforholdet blir avklart, og at ansvaret blir rett plassert. I denne samanhengen var det i 1997 avsett 35 mill. kr på budsjettet til IT-hjelpemiddel, og det blei brukt mellom 75 og 80 mill. kr. I 1998 gjekk det ca. 180 mill. kr til skulehjelpemiddel ifrå folketrygda, og av dei gjekk om lag 165 mill. kr til elevar med lese- og skrivevanskar. Eg synest det er avgjerande viktig at så mange som mogleg får rett hjelp, men det er òg viktig å avklara ansvaret for utgiftene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-04-14:
Dette spørsmålet tenderer over i utdanningsministerens ansvarsområde. Det er viktig at vi begge to syter for avklaring på våre område, men òg at vi i fellesskap syter for at IT-hjelpemiddel kjem flest mogleg til gode. Eg synest spørjaren på ein god måte understreka verdien av IT-hjelpemiddel. Det som er eit dilemma, er forståinga av reglane for folketrygda og det ansvaret som kommunane her har. Ei arbeidsgruppe har her føreteke ein gjennomgang og avklart ansvarsforholdet, slik at flest mogleg skal ha høve til å prøve dette hjelpemidlet betre ut. Eg har sytt for oppfylging av denne gruppas arbeid, og meiner ansvaret i dag er greitt plassert.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-04-14:
Lov om folketrygd gjev heimel for hørselshemmas rett til stønad til tolkehjelp. For at hørselshemma skal kunna fungera i arbeid, kan dei få dekt utgifter til tolkehjelp med opptil 30 timar pr. månad. Eg er kjend med at 30 timar pr. månad er tilstrekkeleg for somme, mens det for andre er for lite. Dei individuelle behova for tolkehjelp har nær samanheng med oppgåver og ansvar som fylgjer av arbeidet, noko denne saka er eit godt døme på. Slik regelverket i dag er utforma, er det ikkje mogleg å dispensera frå taket på 30 timar tolkehjelp pr. månad. Nokre arbeidsplassar har mange døve tilsette, slik også tilfellet er ved Conrad Svendsen Senter. Departementet har nyleg starta eit arbeid der vi ynskjer å setja i gang ei forsøksordning med omsyn til bruk av tolk ved ein eller fleire slike arbeidsplassar. Forsøket vil innebera at arbeidsplassen får høve til å tilsetja tolk i fast stilling innanfor det timetalet dei døve tilsette totalt har rettar til. Dette vil innebera at ein i forsøket «kollektiviserer» den individuelle retten. Forsøket vil såleis opna for at somme vil ta ut for meir enn 30 timar pr. månad, medan andre vil ta ut mindre. Arbeidstakarane vil på den måten kunna nytta tolk i høve til behov. Med ei slik ordning vil arbeidstakarane ikkje ha høve til òg å bestilla tolkeoppdrag frå hjelpemiddelsentralen. Departementet vil setja ned ei arbeidsgruppe som skal førebu og leggja rammene for ei slik forsøksordning. Eg har ikkje høve til å dispensera frå regelverket, slik at den døve leiaren for Conrad Svendsen Senter kan få innvilga sin søknad om 80 timars tolking pr. månad. Men med det omtalte forsøket ynskjer eg å gje større fleksibilitet i bruk av tolk på arbeidsplassar med mange døve tilsette, og eg håpar dei slik vil kunna få løyst sine arbeidsoppgåver på ein betre måte. Eg reknar med at det er forståing for at eg ikkje på dette tidspunkt kan namngje kva bedrifter ein har tenkt å gje høve til å delta i dette forsøket. Eg kjenner til at det er om lag 10 bedrifter som har mange døve tilsette, mellom dei er Conrad Svendsen Senter.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-04-14:
Eg er fullt ut samd i den utgreiinga som representanten Rise her gjev av verdien av at døve har leiarstillingar i bedrifter der døve er tilsette, og kan vise at dei fungerer. Eg er òg samd i at det er ei viktig oppgåve for det offentlege å medverke til at arbeidstilhøva blir så gode som mogleg. Eg har alt sagt at Conrad Svendsen Senter kan vera ein aktuell kandidat blant ti andre. Arbeidsgruppa sitt arbeid bør gå fort. Eg ser føre meg at eit forsøk kan setjast i gang, forhåpentlegvis allereie frå hausten av.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-04-14:
Eg takkar for den forståinga. Den er nødvendig og god for meg i denne samanhengen. Mitt svar vil vera at eg har merka meg det som representanten Lars Rise her reiser som ei problemstilling. Eg er kjend med at det er eit ynske òg om eit ryddigare regelverk på dette feltet. Eg skal ta hans ynske med meg tilbake til departementet, eventuelt koma tilbake med eit meir konkret svar i den samanhengen. Lat meg til slutt berre understreka i forhold til det opprinnelege spørsmålet at arbeidsgrupper i departementet kan ta lang og kort tid. Haldningar ute i dei bedriftene som dette gjeld, vil òg vera avgjerande for kor fort dette forsøket kan setjast i gang.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til sosialministeren: «En døv virksomhetsleder med ansvar for ca. 200 ansatte ved Conrad Svendsen Senter i Oslo har fått avslag på sin søknad om 80 timers tolking pr. måned. Ved siden av å inneha en krevende stilling er han en viktig rollemodell for de døve ved den institusjon han leder. Vil statsråden vurdere dispensasjon fra folketrygdloven § 10-7 f) og forskriftens § 1 b) om arbeidstolking ut fra de spesielle behov i stillinger som denne?»
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg vil først få takke statsråden for svaret, og det høres jo ut som det kan åpne seg en mulighet. Når jeg har reist spørsmålet om utvidet tolking, spesielt med tanke på lederen ved Conrad Svendsen Senter her i Oslo, er det fordi jeg tror det er av stor betydning at vi tar vare på muligheten for å være døv og samtidig inneha en posisjon som toppleder for en stor virksomhet. Siden vi snakker om en institusjon for døve, er lederen en viktig rollemodell for beboerne. Han viser med sitt eksempel at det nytter også for en som er rammet av døvhet, å mestre fullt ut en krevende lederstilling med det øverste ansvar for 200 ansatte. Det at det offentlige gis anledning til å gi utvidet tolketjeneste, har derfor en funksjon langt utover det å hjelpe en enkelt døv arbeidstaker. Det dreier seg om å gi håp og optimisme til de døve i Norge. Det er et spørsmål om tilgjengelighet i samfunnet, noe Regjeringen har satt som mål i sin handlingsplan for funksjonshemmede. Kan statsråden ut fra dette tenke seg å la Conrad Svendsen Senter bli omfattet av en slik forsøksordning som hun nevnte i sitt svar? Jeg har forståelse for at hun ikke kan bekrefte dette helt sikkert, men dersom hun kan tenke seg det, hva vil i så fall tidsperspektivet være?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Da vil jeg igjen takke statsråden for svaret. Det er jo fint at det går an å legge opp til en tidsplan som gjør at man kan komme raskt i gang med en slik forsøksordning. Når vi først er inne på dette med tolking, vil jeg gjerne også rette søkelyset mot behovet for tolking med motsatt fortegn, dvs. stemmetolk fra døv til hørende. Det finnes i dag ikke klare regler for hvordan det offentlige kan dekke slik tolking. Og spørsmålet er: Kan statsråden gjøre noe for å skape klarhet på dette området?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Arbeidet med å realisere planene om samlokalisering av Norges musikkhøgskole og Østlandets musikkonservatorium i det nåværende Menighetsfakultetet i Oslo har stanset opp, blant annet fordi Statsbygg har stanset NRKs salg av en tomt tiltenkt Menighetsfakultetets nybygg. Hva kan statsråden gjøre for å få fortgang i en sak det har vært arbeidet med kontinuerlig siden 1994?»
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg vil først få takke statsråden for svaret. Dette høres litt komplisert ut, men jeg setter særlig pris på den siste setningen i svaret, hvor det understrekes at alle berørte parter må finne en eventuell løsning mellom NRK og Statsbygg akseptabel, og dessuten at avklaring må skje raskt. Situasjonen på Norges musikkhøgskole er prekær når det gjelder lokaliteter, og skolen er som kjent allerede fusjonert med Østlandets Musikkonservatorium. Men man får ikke høstet noen gevinst av denne fusjonen fordi en del av skolen befinner seg oppe på Carl Berners plass, mens en annen del befinner seg nede på Majorstuen. Dette medfører at studenter og lærere nær sagt ustanselig befinner seg på vei til og fra de to lokalene. Bibliotekhøgskolens tidligere lokaler er svært lite tilfredsstillende både når det gjelder ventilasjon og lydisolasjon. Når det nå etter hvert blir varmere i været, må vinduene åpnes. De fleste av naboene er sikkert musikkelskere, men det er nok grenser for hva de kan klare av timelange øvelser på arier og melismer med høyt volum, blandet med lyden av øvelser fra alle de andre øvelsesrommene samtidig. Hva vil statsråden gjøre for at det skal skje fortgang i dette?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Vi er altså nå i en situasjon hvor gevinsten etter fusjonen ikke kan realiseres, og situasjonen er meget beklagelig for musikkutdannelsens høyborg, det aller høyeste nivået på musikkutdannelse i Norge. Situasjonen er også meget vanskelig for Menighetsfakultetet, som har arbeidet med saken helt siden spørsmålet kom opp i 1994. Dersom saken trekker ytterligere ut i flere år, kan det medføre at MF vil være nødt til å sette i gang rehabilitering av nåværende lokaliteter, og hele prosjektet for både musikkskolen og MF kan dermed rakne. Dette er meget beklagelig. Statsråden var inne på spørsmålet om regulering, og jeg kunne tenke meg å spørre: Hva vil statsråden gjøre dersom Oslo kommune velger å regulere tomten til boliger? Vil staten da, som tidligere annonsert, gå til statlig regulering av tomten? Og hvordan vil statsråden sikre at fremdriften er meget rask i denne saken?
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg tillater meg å stille helseministeren følgende spørsmål: «I Norge nektes 60-åringer utredning for mulig hjertetransplantasjon. Bruk av alder som eneste kriterium for å nekte utredning oppfattes som urettferdig og diskriminerende. Vil statsråden endre nåværende praksis og legge til rette for individuell medisinsk vurdering av den enkelte, uavhengig av alder?»
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg har vanskelig for å skjønne at hver pasient bedømmes etter en totalvurdering hvor alder, pasientens medisinske behov, muligheter for rehabilitering og tilstedeværelse av kompliserende sykdommer kan danne noe hovedgrunnlag når man, dersom man er over 60 år, faktisk blir nektet en individuell medisinsk utredning. Det er vel flere som har følt at dersom man er over 60 år, så har man gått ut på dato. Jeg mener dette er umoralsk, og at det nærmest er å felle en dødsdom over en person bare fordi vedkommende er 60 år. Det synes jeg er vårt helsevesen lite verdig. Derfor vil jeg spørre statsråden: Vil han bidra til endring av det regelverket som praktiseres i dag, og gi pasienter rett til en individuell medisinsk utredning?
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg oppfatter som mer positivt enn det som jeg kanskje registrerte at lederen for Rådet for legeetikk uttalte i VG den 8. april, nemlig at man av «økonomiske, praktiske og medisinsk-etiske grunner bør opprettholde 60-årsgrensen for hjertetransplantasjon». Jeg er glad for at jeg fikk dette svaret, for da vil vi kunne ligge mer på linje med de skandinaviske landene, nemlig at godene skal fordeles etter behov, samt at dette utøves med respekt for likeverdet og det enkelte menneskes verdighet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
For pasienter med hjertelidelser, som for pasienter med andre lidelser, er det pasientens lege, eller den aktuelle sykehusavdeling, som etter en medisinsk faglig vurdering tar stilling til hvilket tilbud den enkelte pasient skal gis. Når det gjelder hjertepasienter ved Rikshospitalet, er en stor del av pasientene både ved hjertemedisinsk og thoraxkirurgisk avdeling over 60 år. Pasientene blir behandlet etter de retningslinjer som deres tilstand krever, inkludert avansert hjertekirurgi. Ved utredning for transplantasjon vurderes medisinske forhold ved pasienten, og om det er forhold som gjør transplantasjon umulig eller meget risikabelt. Øvre og nedre aldersgrense for hjertetransplantasjon er blitt utvidet i takt med økt medisinsk kompetanse og i samsvar med utviklingen i internasjonal transplantasjonskirurgi. Ved Rikshospitalet bedømmes hver pasient etter en total vurdering, hvor alder, pasientens medisinske behov, muligheter for rehabilitering og tilstedeværelse av kompliserende sykdommer danner hovedgrunnlaget. Ved Rikshospitalet var pr. november 1998 20 av 315 hjertetransplantasjoner faktisk utført på pasienter over 60 år. Resultater fra det internasjonale register for hjerte- og lungetransplantasjon viser at alder over 45 år og særlig over 65 år, gir dårligere overlevelse enn transplantasjoner i yngre aldersgrupper. Årsaken er dels parallelle medisinske problemer og dels konsekvensene av behandling som er nødvendig for å hindre avstøtning av det nye organet. Denne behandlingen har sidevirkninger, flere jo høyere alderen er. Rikshospitalet har pekt på at det er betydelig knapphet på organer, og mener derfor at en opphevelse av aldersgrense som kriterium for hjertetransplantasjon ikke kan tilrås. En kommer ikke utenom at det må tas hensyn til at det er knapphet på organer, og at det er behov for prioritering av pasientene ut fra dette forholdet. Dette reiser vanskelige etiske spørsmål. Sosial- og helsedepartementet vil forelegge dette spørsmålet for Statens sykehusråd, som i sitt mandat har til oppgave å uttale seg nettopp om slike prioriteringsspørsmål.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Spørsmålet har to sider. Først til hva som er dagens praksis: Det er en aldersgrense på 60 år, men det gjøres unntak fra den ut fra en individuell medisinsk vurdering. Jeg understreker at det skal foretas en individuell medisinsk vurdering. De tallene jeg viste til, bevitner nettopp at det også foretas hjertetransplantasjoner ved Rikshospitalet på personer som er over 60 år, og det er et uttrykk for at denne aldersgrensen ikke praktiseres absolutt, men at det gjøres en slik individuell vurdering. Jeg er likevel enig med representanten Blattmann i at dette vanskelige prioriteringsspørsmålet, som bl.a. skyldes knapphet på tilgjengelige organer, reiser svært vanskelige etiske spørsmål. Det er grunnen til at vi har tatt et initiativ til en vurdering av disse reglene ved at Statens sykehusråd vil få i oppdrag å se på det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg er fortsatt enig i at vi skal ha en praksis som tar utgangspunkt i respekten for det enkelte mennesket og gi den enkelte en individuell behandling, samtidig som vi må ha visse kjøreregler for å foreta de vanskelige avveiningene som man ikke kommer utenom når en må prioritere. Hva som blir konklusjonen på den vurderingen som vi nå setter i gang, vil jeg for min del avstå fra å forskuttere, men, som sagt, den vil bli foretatt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Det er ingen tvil om at det er en stor belastning å være sykemeldt mens man venter på behandling. I tillegg til redusert helse og kostnader for den enkelte påføres både arbeidsgiver og fellesskapet store utgifter hvert år i form at utgifter til sykefravær. Det er derfor iverksatt flere tiltak for å bedre både kompetanse og kapasitet i behandlingstilbudet, slik at flere får hjelp raskere. Trygdeetaten har siden 1997 fått midler til å kjøpe utredning og behandling av sykemeldte som har lidelser som kan behandles poliklinisk, dvs. fortrinnsvis ved dagkirurgi. Denne ordningen er nå permanent og er i ferd med å bli etablert i alle landets fylker som en del av trygdeetatens oppfølging av sykemeldte. I 1999 er det satt av i alt 30 mill. kr til kjøp av behandling til sykemeldte samt styrking av etaten for å håndtere disse oppgavene. Rygglidelser står for rundt 15 pst. av utgiftene til sykepenger. De fleste pasienter med ryggplager blir bra av seg selv, og det er relativt få som trenger operative inngrep. Det er en stor utfordring for helsevesenet å gi et hensiktsmessig behandlingstilbud til en stor og sammensatt pasientgruppe som denne. Dessverre har dette tilbudet vært altfor dårlig flere steder i landet. Nyere forskning tyder på at tidlig utredning og behandling basert på tverrfaglighet reduserer antallet langtidssykemeldte. Rask undersøkelse og behandling innebærer med andre ord et betydelig innsparingspotensial for sykepenger og andre trygdeytelser. Dette søker vi nå å gjøre noe med. En tverrfaglig utredningstakst ved de offentlige poliklinikkene ble innført i 1997 og er godt mottatt i fagmiljøene. Fra 1999 er det også innført en egen tverrfaglig behandlingstakst for ryggpasienter. For å gjøre det ekstra attraktivt å opprette et poliklinisk behandlingstilbud til ryggpasienter utløses fra 1. januar i år dobbelt refusjon hvis pasienten er sykemeldt eller mottar andre trygdeytelser på grunn av sine ryggplager. Det gjelder rehabiliteringspenger, uførepensjon eller attføringspenger. Det er lagt inn 14 mill. kr til nye takster i 1999. I tillegg er det viktig at den generelle kompetansen på rygglidelser heves. Sosial- og helsedepartementet er i ferd med å etablere et «Nasjonalt ryggnettverk». Nettverket skal drive med forskning, kompetanseutvikling og erfaringsformidling innen området rygg og ryggsykdommer etter en desentralisert nettverksmodell. Det er inngått avtale med Oslo kommune om etablering av et sekretariat for dette nettverket på Ullevål sykehus. Tilsvarende inngås det kontrakt med Universitetet i Bergen om en forskningsenhet for klinisk kontrollerte forsøk innenfor nettverket. I tilknytning til dette nettverket vil departementet også opprette et råd med representanter både fra fagmiljøer, ulike forvaltningsnivå og pasientorganisasjonene. Det er mitt håp at disse tiltakene, som går på kapasitet og på å heve kompetansen på dette feltet, samlet sett vil gi et bedre tilbud til pasienter med rygglidelser i Norge.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Representanten Terje Johansen reiser nå spørsmål om utenlandsbehandling, som Stortinget diskuterte i fjor i tilknytning til innføring av en klagenemnd for bidrag til behandling i utlandet. Det er fastsatt forskrifter til folketrygdloven om kriterier for bidrag til behandling i utlandet. Kriteriene går i hovedtrekk på at det er et vilkår for slikt bidrag at behandling ikke kan gis i Norge på grunn av manglende medisinsk kompetanse. Det er altså ikke manglende kapasitet ved sykehus som gir grunnlag for bidrag. Det er også slik at man må søke i forkant, og ikke slik at man kan komme i etterkant og presentere en regning, for så å få den refundert, uten at man har gått igjennom den prosedyren som forskriften beskriver. Jeg kan derfor ikke love noe generelt amnesti, men jeg ser behov for å informere bedre om de regler som gjelder.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Det er nettopp for å få en uavhengig behandling av disse sakene at Stortinget besluttet å opprette en frittstående klagenemnd, slik at avgjørelser i disse spørsmålene i siste omgang skal tas av en slik instans. Jeg har forventning om at det skal bidra til en bedre saksbehandling på dette området enn tidligere. For øvrig kan jeg opplyse at departementet har iverksatt en evaluering av ryggoperasjoner som er foretatt i Sverige i de siste årene, 1993-97, som er utført av Senter for helseadministrasjon. Vi regner med å få en rapport fra denne evalueringen i løpet av denne måneden. Jeg ser fram til at rapporten kan gi grunnlag for å vurdere ytterligere forbedringer på dette feltet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jo, forskrifter er menneskeskapt, og de er ikke noe mål i seg selv. Nå er det slik at Stortinget har til behandling Ot.prp. nr. 29 om ny apoteklov, og i forlengelsen av den stortingsbehandlingen må vi gjennomgå alle forskriftene til apotekloven på nytt. Det vil da være nødvendig å sette i gang en gjennomgripende revisjon av forskriftsverket til loven. I denne prosessen vil det være helt naturlig at også forskriftene om utleverings- og reseptrutiner i apotek gjennomgås. Men inntil det er gjort, vil jeg se det som hensiktsmessig at prosjektet ved Mesna apotek holder seg innenfor gjeldende regler, også fordi jeg har fått veldig klare faglige råd i den retning. Jeg vil imidlertid nevne at det foregår en rekke andre tiltak for å stimulere til en bedre og mer rasjonell utnyttelse av apotekpersonalet innenfor de krav som må stilles til kvalitet og sikkerhet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Jeg kan forsikre representanten Kristoffersen om at jeg er på kontinuerlig jakt etter tiltak som innenfor forsvarlige og sikre rammer kan bidra til en mer optimal arbeidsdeling mellom ulike grupper helsepersonell. Det skal jeg gjerne også vurdere på dette området. Jeg har allerede fastsatt en forskrift som i noen grad åpner for at apotekteknikere kan gjøre større deler av farmasøytenes oppgaver, men jeg synes, også av respekt for behandlingen av en helt ny apoteklov i Stortinget, at det ville være riktig å avvente den lovbehandlingen før jeg gjør ytterligere endringer i forskriftsverket. Forsøket ved Mesna apotek kan sikkert finne sin form innenfor dagens regelverk. I tillegg til det opplyser Norges Apotekerforening at det er flere apotek som er i gang med å planlegge og gjennomføre forsøk med nye, forbedrede reseptrutiner med akkurat det samme siktemål, så jeg tror vi er enige i sak.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
For å iverksette Stortingets vedtak innkalte departementet Sekretariatet for behandlingsreiser ved Rikshospitalet til et møte 15. januar i år, der en bad om at sekretariatet laget et opplegg for en prøvegruppe. Da pasienter med amyotrofisk lateral sklerose – ALS-pasienter – og poliorammede var spesielt nevnt av komiteen, fant en det riktig å starte med disse to gruppene. Det ble vist til forutsetningen om evaluering av korttids- og langtidseffekten. Det ble pekt på viktigheten av å sammenligne med et relevant behandlingstilbud for aktuelle grupper i Norge. Sosial- og helsedepartementet mottok så 22. januar dette år brev fra tre leger som viste til at en var i gang med å planlegge en undersøkelse som tar sikte på å kartlegge effekten av behandlingsreiser til utlandet. De anførte at de tok sikte på å evaluere en pasientgruppe før og etter opptreningsopphold i Syden og sammenligne dem med forskjellige parametre med tilsvarende opphold ved en norsk rehabiliteringsinstitusjon. En foreslår et forsøk utført ved behandlingsinstitusjonen Casas Heddy på Lanzarote og Beitostølen Helsesportsenter. Legene bad om et møte med departementet for å drøfte eventuell støtte til prosjektet. Departementet har hatt et slikt møte med legene. De ønsker å utføre et frittstående vitenskapelig prosjekt. Departementet gav uttrykk for at det kan være aktuelt å sende andre grupper muskelsyke i 2000 enn de to som en har valgt å starte med. For å starte forberedelsene bad vi disse legene om forslag til hvilken gruppe eller hvilke grupper under kategorien muskelsykdommer som det kan synes hensiktsmessig å lage et prøveopplegg for. Videre gav departementet uttrykk for at evaluering bør planlegges samtidig, og bad derfor om et opplegg for evalueringsprosjekt for den eller de grupper som foreslås. Når det gjelder arbeidet med å tilrettelegge for prøvegrupper, planlegger Sekretariatet for behandlingsreiser en «søktur» til to aktuelle steder, Casas Heddy, Lanzarote og Vintersol, Tenerife i tiden 16.-20. april dette år. Vintersol er bygd og spesielt innrettet med tanke på pasienter med nevromuskulære lidelser. Hensikten med besøket er å kartlegge om lokaliteten er egnet for de pasientgrupper som prøveprosjektet skal omfatte. Videre vil en drøfte med behandlingsstedenes ledelse hvilke faglige og andre tilbud som finnes, og samtidig vurdere om sykehustilbudet i området kan ivareta ALS- og poliorammedes mulige behov. En vil få grunnlag for å sammenligne kvalitet og pris på de to stedene ut fra behovene i prosjektet. Prøveprosjektet er forutsatt å være en medisinsk faglig virksomhet i norsk regi. Det faglige ansvaret ligger i Norge. Tilbudet som disse gruppene skal sendes til, må være egnet for disse pasientene. Det er derfor nødvendig at det gjøres en vurdering på stedet, før pasienter sendes for behandlingstilbud. Jeg finner det for min del rimelig at Sekretariatet for behandlingsreiser i planleggingen av prosjektet gjør de undersøkelser som er nødvendig for å vurdere tilbudet med hensyn til egnethet for pasientgruppene, kvalitet og pris.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Det fremgår av det svaret jeg gav, at oppdraget allerede var gitt til Sekretariatet for behandlingsreiser, som har slike oppgaver, før departementet fikk henvendelsen fra de nevnte tre leger. Jeg kan være enig med representanten Høegh i at det hadde vært hensiktsmessig om det møtet som her er omtalt, hadde vært holdt tidligere enn det faktisk ble. Men jeg er ikke enig i at vi her står overfor et tilfelle av pengesløsing. Det er etter min oppfatning viktig at dette organet, når de har fått et slikt oppdrag, gjør de undersøkelser, vurderinger og utredninger som de finner nødvendig for å få lagt fram en skikkelig faglig vurdering for departementet. I den faglige vurderingen bør de også holde kontakt med de fagmiljøene som representanten Høegh har vist til.