Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2015-01-06:
Jeg vil gi representanten Bergstø honnør for å ta opp et viktig spørsmål, som også opptar Forsvarsdepartementet sterkt. Vi markerte nylig at det var 70 år siden frigjøringen av Finnmark. Det vil også bli behørig markert i forbindelse med frigjøringsjubileet den 8. mai i år. Hendelsene i nord er en del av vår krigshistorie som ikke har fått den oppmerksomheten de fortjener. Nå er det på høy tid å sørge for at den blir bedre kjent og anerkjent. Tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms i 1944 påførte tusenvis av mennesker store lidelser. Dette har blitt omtalt som den verste ulykken som rammet Norge under okkupasjonen, og den største katastrofen i Finnmark siden svartedauden. Store områder ble helt brent ned eller delvis ødelagt. Foranledningen var den tyske tilbaketrekningen fra Finland, som gikk vestover gjennom Finnmark. Hitler ga ordre om at befolkningen i området skulle evakueres med makt, og at alle hus øst for Lyngen skulle ødelegges. Sovjetrusserne skulle ikke få utnytte Finnmarks infrastruktur eller lokalkunnskap. Den norske London-regjeringa skulle heller ikke få etablere seg i tomrommet som ble igjen etter tyskerne. I Vest-Finnmark og Nord-Troms sto lite eller ingenting igjen etter tyskernes herjinger. Av Finnmarks befolkning på den gang 60 000–70 000 mennesker ble om lag ⅔ drevet ut. Av disse fikk om lag halvparten midlertidig bolig i Troms og Nordland, mens majoriteten av de øvrige bosatte seg i trøndelagsfylkene og på Østlandet. De som motsatte seg deportasjon, måtte gå i dekning. Mange tusen mennesker fant ly i nærheten av sine hjem – i huler, i gammer og under båter. De hadde ikke stort mer enn det de sto og gikk i. Det er vanskelig å forestille seg de lidelsene disse menneskene måtte gjennomleve. Etter frigjøringen i 1945 ønsket de evakuerte å reise hjem igjen. Myndighetene ville imidlertid at det skulle skje gradvis, i takt med gjenreisningen av boliger og annen infrastruktur. Minefaren var også veldig stor mange steder. Mange reiste likevel tilbake og led under kummerlige forhold den første vinteren. Gjenreisningen tok for alvor til i 1947 og ble tidkrevende. Befolkningen i Finnmark og Nord-Troms hadde vanskelige levekår i mange år etter krigen. Det dannet seg motsetninger og splittelser i mange lokalsamfunn både under og etter krigen. Dette skjedde over hele landet og kan merkes flere steder selv i dag. Behandlingen av de såkalte tyskerjentene er et mørkt kapittel i norsk historie. Norske kvinner som hadde innlatt seg med tyske soldater, eller urettmessig ble beskyldt for å ha gjort det, ble i frigjøringsdagene trakassert av både privatpersoner, soldater, politi og Hjemmefronten. De hadde ikke begått lovbrudd. Likevel ble de stemplet som landssvikere av folkeopinionen. Mange ble mishandlet og utsatt for hårklipping, trakassering, vold og sjikane. Vi vet ikke nøyaktig hvem som organiserte og utførte disse handlingene, men trolig var både lokalbefolkning og representanter for norske myndigheter involvert i større eller mindre grad. I dag spør vi oss selvfølgelig hvordan dette kunne skje. Den behandlingen disse kvinnene fikk, var uverdig. Den var preget av et kvinnesyn vi heldigvis har forlatt. De ble stilt til ansvar for å ha fratatt nasjonen dens ære. Det var en helt meningsløs generalisering av skyld og skam. Sånn oppførsel kan ikke forsvares uansett hva den enkelte kvinne hadde gjort. Noen steder fikk ansvarsbevisste myndighetspersoner stanset overgrepene. Andre steder rådet likegyldigheten. Handlingene og passiviteten kan ikke gjøres om, men jeg tar sterk avstand fra den behandlingen kvinnene ble utsatt for, og oppfordrer til at kunnskapen om dette ikke blir glemt. Og for å knytte en særlig kommentar til kvinner, som også interpellanten var inne på: På Sørøya gjemte det seg mer enn tusen mennesker. Unnsetningsstyrken besto av både menn og kvinner. Norske kvinner var i kamp med tyskerne og ble dekorert for det. Forsvarsdepartementet har et pågående historieprosjekt som analyserer spesielt kvinners innsats under krigen og vurderer om noen av disse er urettmessig behandlet med tanke på dekorasjoner. Dette er et veldig traumatisk kapittel i vår historie. Likevel kan vi ikke lene oss tilbake og ta for gitt at det ikke kan skje igjen. Historiens gang viser at vi aldri kan ta freden for gitt. Det siste årets hendelser på den internasjonale arenaen har gitt oss en påminnelse om det. Den sikkerhetspolitiske situasjonen har blitt mer krevende. Vi står overfor alvorlige utfordringer i Norges og Europas nærområder, som kan få konsekvenser for vår sikkerhet. I år markerer vi at det er 75 år siden angrepet på Norge og 70 år siden frigjøringen. Gjennom en lang rekke arrangementer vil vi vise at krigen omfattet alle samfunnssektorer og berørte hele befolkningen. 75 år i en historisk kontekst er veldig kort tid, og de grusomhetene som skjedde den gangen, må aldri bli glemt. I tillegg til en lang rekke lokale markeringer vil de fem prioriterte nasjonale markeringene i dette året være Holocaustdagen 27. januar, 9. april i forbindelse med angrepet på Norge, 8. mai blir det arrangementer av frigjørings- og veterandagen over hele landet, 28. mai markeres frigjøringen av Narvik i 1940, 7. juni blir det arrangementer i forbindelse med at Kongen og regjeringa måtte forlate landet på denne dagen i 1940 og returnerte på samme dato i 1945. Det er viktig at vi gjennom slike markeringer gir vår felles krigshistorie oppmerksomhet. I tillegg trenger vi mer forskning på 2. verdenskrig. Regjeringa har derfor besluttet å opprette et gaveprofessorat om denne epoken av vår historie. Det er bevilget 4 mill. kr årlig til dette over en femårsperiode. Noe av tanken med professoratet er at det skal være et bidrag til å sørge for at historien ikke blir glemt, og at vi får ny innsikt i vår nære krigshistorie. Vi skal ta i bruk nye og kanskje hittil utilgjengelige kilder. Den nordnorske krigshistorien vil være en viktig del av dette. I 2015 vil vi også søke å anerkjenne alle som gjorde en innsats under krigen, og som fortsatt lever. Vi er nå i ferd med å innstifte en minnemedalje, som kan deles ut til både sivile og militære, norske og utenlandske, som gjorde en spesiell innsats under krigen. Den kan deles ut av lokale myndigheter, bl.a. i forbindelse med markeringer knyttet til frigjøringsjubileet. Vi vurderer også muligheten for å dekorere de grupper og avdelinger som utmerket seg under 2. verdenskrig, og som per nå ikke har fått denne anerkjennelsen. Finnmarks krigshistorie er kanskje et av de beste eksemplene på hva krig fører med seg av offer, lidelser og tap av menneskeverd. Det bør være obligatorisk lesning for nye slekter. Et viktig kapittel i denne historien er partisanenes innsats. I 2015 skal det gjennomføres et forskningsprosjekt i regi av Varanger Museum om partisanene og deres skjebne etter krigen. Prosjektet skal munne ut i en ny utstilling ved Partisanmuseet i Kiberg, hvor også forskningsbasert formidling av et samfunns traumer skal inngå. Dette er et tiltak som regjeringa følger med interesse og ser nærmere på. Partisanene er borte nå, men vi kan fortsatt lære mye av dem og om dem. Dette er på lang sikt også en av de beste anerkjennelsene vi kan gi disse tapre menn og kvinner som sto opp for Finnmark og Norges frihet. Tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms var en katastrofe i norsk historie. Dette er en viktig del av norsk krigshistorie. Den har ført til dramatiske konsekvenser for titusener av mennesker i mange år. Det som skjedde, kan ikke rettferdiggjøres og kan ikke gjøres om. Hendelsene ble i 1985 omtalt av Kong Olav som ganske sikkert den største katastrofe som har skjedd oss. Kong Harald hedret partisanene med sin historiske tale i 1992. Økt kunnskap og mer forskning vil gi et bidrag til at erindringen om motstandskampen og de store lidelsene i Finnmark holdes levende. Regjeringa ønsker å gi sitt bidrag bl.a. med store markeringer gjennom dette året – som er viktig for å holde historien levende – et gaveprofessorat som kan avdekke nye deler av vår nære krigshistorie, og et tett samarbeid med skolesektoren for å sørge for at de læreplanmålene som er satt, også følges opp. Vi har også, som jeg nevnte, et historieprosjekt som nå pågår. Det skal være avsluttet i 2016. Vi har viet mye oppmerksomhet til kvinners innsats. Vi vier også mye oppmerksomhet til å undersøke om det er noen som per nå ikke har blitt dekorert, som hadde fortjent å bli dekorert. Men som både representanten Bergstø og Stortinget er vel klar over: Dekorasjoner er alltid et ømtålig tema, fordi man skal være helt sikker på at man dekorerer riktig. Samtidig er det derfor viktig at vi bruker ressurser på historieprosjekter som kan avdekke om det er noen som er oversett eller uteglemt, og om det er noen som ikke har fått den anerkjennelsen de fortjener.