Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-12-06:
Næringskomiteen har et omfattende ansvarsområde. Da komiteen ble etablert i forrige stortingsperiode, ble også fiskeri- og landbrukspolitikken innlemmet og representerte derfor noe nytt. Meningen var at man skulle se hele næringspolitikken i en større sammenheng. Næringsliv og nyskapning skulle vurderes uavhengig av om inntektene kom fra industriell virksomhet, varehandel, reiseliv, jord- og skogbruk, fiske og fangst. Intensjonen var å utforme en innstilling i et helhetlig og samlet næringspolitisk perspektiv, med målsetting, verdiskapning og økonomisk vekst. De budsjettforslagene Stortinget i dag behandler, er de siste i inneværende stortingsperiode. Da kan det være fristende å se på om man har kommet noe særlig nærmere en helhetlig næringspolitikk i praksis, noe som virkelig betyr noe. På noen mindre områder opplever vi endringer, og da kanskje mest på de områder der Norge har forpliktet seg gjennom internasjonale avtaler. Men stort sett går tingene som før. Statlig styring gjennom offentlige virkemidler er fortsatt dominerende. Landbruksoverføringstankegangen, distrikts-, nærings- og fiskeristøtten følger for det meste de oppgåtte spor. Derfor vil næringskomiteens budsjettinnstillinger i denne stortingsperioden neppe bli husket som et eksempel på dristighet eller nytenkning. Det er kun Fremskrittspartiet som i stor utstrekning er villig til å ta et oppgjør med den gamle overføringstankegangen om at statens pengesekk skal løse næringenes og distriktenes problemer. Tydeligst ser vi det gjennom landbruksoverføringene og bevilgningene til SND. For Fremskrittspartiet er det svært viktig at primærnæringene og distriktspolitikken i langt større grad enn hittil blir underlagt generelle næringspolitiske målsettinger, for uansett næring: bærekraft over tid har bare virksomhet som gir bedriftsøkonomisk lønnsomhet basert på produkter som er prissatt slik at markedet etterspør dem. Det er ikke til å komme forbi. Det er uheldig når det offentlige spiller en sentral rolle i næringsutviklingen gjennom politiske prosesser, som kan komme som erstatning for markedet. Vi risikerer at virksomhet som har lav lønnsomhet, eller blir ulønnsomme på sikt, oppmuntres fremfor mer konkurransedyktige prosjekter som har større forutsetninger for å skape et lønnsomt næringsliv. EUs indre marked med frie bevegelser av varer, tjenester, arbeidskraft og kapital betyr mer like avkastningskrav over hele Europa. Det betyr at kravene til avkastning også i distriktene etter hvert tilnærmes det som vi ser i resten av landet og i EØS-området for øvrig. I globaliseringens tidsalder må altså markedsorientering og konkurransedyktighet stå sentralt hvis vinnerbedrifter skal skapes. Derfor mener Fremskrittspartiet det bør satses på generell distriktsstøtte og personrettede tiltak der dette er tillatt i henhold EØS-avtalen, WTO-avtalen eller andre internasjonale avtaler Norge er forpliktet av. Vi må altså finne fram til mer effektive løsninger, samtidig som de distriktspolitiske ambisjoner må endres. Med andre ord: Vi må tilpasse oss forholdene syd for Svinesund. Et lite land med mange små industribedrifter som konkurrerer på de store markedene ute, kan ikke avvike vesentlig fra andre lands rammevilkår. Det bør være et av hovedmålene inn i et nytt millennium. Det er viktig at også landbruksnæringen følger etter. De øvrige partiers bevilgningsforslag når det gjelder landbruket, betyr at enorme overføringer fortsatt vil tilflyte en enkeltnæring. Utviklingen er bekymringsfull. En tilnærmet total skjerming fra markedet bidrar til en svakere motstandskraft overfor nye behov og betingelser. Vesentlige inntekter har vært hentet ut gjennom forhandlinger og lobbyvirksomhet. Derfor vil den kommende tilpasning til konsumenter og nye spilleregler bli hard. Det er hevet over tvil. Landbruksnæringen vil bli utsatt for konkurranse i årene som kommer. Det er bare spørsmål om tid. Derfor er det viktig å legge forholdene til rette. Fremskrittspartiet mener det ikke må ventes med å introdusere en ny landbrukspolitikk som krever radikale endringer av rammebetingelsene for jordbrukets og bygdenes samlede næringsliv. Støtte- og tilskuddsordninger for næringen må bygges ned, slik at primærprodusenter innen matvareproduksjonen på sikt og i større grad kan sammenlignes med selvstendig næringsdrivende i andre bransjer og næringer som eksponeres for konkurranse. Parallelt med subsidiereduksjoner må det gjennomføres andre radikale endringer i rammebetingelsene for jordbrukets næringsliv, bl.a. gjennom å liberalisere lovverket, ved å oppheve alle produksjonsbegrensninger og avvikle restriksjonene på salg av jord- og skogeiendommer, oppheve konsesjons-, bo- og drivepliktbestemmelser samt særlovgivningen innenfor bondesamvirket, som begrenser konkurransen. Dersom overføringene reduseres i takt med omfanget av de reguleringer som hindrer landbruket i å være rasjonelt og effektivt, økes mulighetene for å utløse en betydelig vekstkraft. Deregulering og konkurranseeksponering vil være nøkkelord dersom norsk landbruk skal ha livets rett i noen større utstrekning. Det vil høyst sannsynlig bety noen tøffe tak og færre aktører i næringen. Vi vil selvfølgelig ha overgangsordninger for dem som trer ut av yrket som et ledd i en effektivisering av norsk landbruk. Tiden er også gunstig for dette sett ut fra et betydelig behov for arbeidskraft. Det er faktisk slik at det også en del steder i distriktene er et betydelig behov for ledige hender. Et ledd i arbeidet med å dekke behovet for arbeidskraft kan være å frigjøre personer fra landbruksbyråkratiet og en del bønder som eventuelt etter opplæring og omskolering kan finne arbeidsplasser i virksomheter med behov for arbeidskraft. Fremskrittspartiet forsøker altså å trekke opp løypa og fjerne en del gammel vanetenkning og noen hellige kyr. Vi hadde håpet at de øvrige partier i større grad ville vurdere hensiktsmessigheten av at enorme overføringer skal tilflyte yrkesutøvere innen en enkelt næring, hvorav en betydelig andel er deltids- eller hobbybønder. Det er trist at man gir etter for pressgrupper. Det vil ikke nytte i lengden å få det norske folk til å tro at særinteresser får gjennomslag fordi myndighetene ønsker å videreføre den norske velferd, vår bygdekultur og bosetting. Fortsetter vi å bruke oljepengene på denne måten, kan det på sikt gå ut over sosial trygghet og de viktigste velferdsgodene våre. Fremskrittspartiets alternativ betyr et oppgjør med denne subsidiepolitikken, som har resultert i en feilslått landbrukspolitikk. Vi finner ingen mulighet til i våre alternative budsjetter å gi en liten og stadig mindre gruppe jobb- og inntektsgarantier på skattyternes regning, en regning som bl.a. våre bedrifter og de som jobber der, må betale, og som er anslagsvis i størrelsesorden 20 milliarder kr pr. år når subsidier, importskjerming og annen støtte tas med. Det må være klinkende klart: Det er ikke bøndenes interesseorganisasjoner som hjelper menneskeheten. De er de største motstandere av en konkurransedyktig, effektiv, rasjonell, lønnsom og forbrukervennlig landbruksnæring. Dagens situasjon krever handling, mener Fremskrittspartiet. Til slutt vil jeg ta opp forslag nr. 1 på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre, forslagene nr. 2-4 på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre og forslagene nr. 5 og 6 på vegne av Fremskrittspartiet, som er referert i innstillingen.