Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-08:
Også jeg vil gi ros til interpellanten, som på en meget nyansert måte tar opp et viktig og alvorlig tema. Situasjonen for minst 850 millioner mennesker som er kronisk underernært, og som møter økende matvarepriser, er alvorlig. Dette var et tema som særlig utviklingslandene tok opp på en konferanse som FNs organisasjon for handel og utvikling, UNCTAD, nylig arrangerte i Ghana. Og vi ser resultatet av at flere er sultne, som utviklingsministeren var inne på: opptøyer som kan destabilisere stater, men også tap av framtidig utvikling, fordi det rammer ungene ekstra hardt. Så er det, som mange har sagt, mange årsaker til matvarekrisa. Derfor må det flere løsninger til, og man må, slik utviklingsministeren var inne på, bruke hele spekteret i utviklingspolitikken. Én årsak kan være Vestens økende etterspørsel etter drivstoff. Og la det være sagt: Verdens fattige skal ikke måtte betale for Vestens overforbruk. Men svaret er ikke å stoppe utviklingen av biodrivstoff som alternativ energikilde, for sjøl om økningen i biodrivstoffetterspørselen det siste året er uomtvistelig - det kan være en antenningsmekanisme for dagens matvarekrise - så er det først og fremst spekulasjon i matvarepriser og en monopolisering av handel med mat som er årsaken. Det er altså sånn at det er få, men store selskaper som har hånda om denne handelen, og det er subsidiering av bruk av landbruksareal til produksjon av biodrivstoff som opprettholder krisa. Mat er blitt en del av den internasjonale handelen på lik linje med andre varer, og her håper jeg at særlig Fremskrittspartiet hører etter. Siden 1980-tallet har både de 50 fattigste landene og utviklingslandene som gruppe gått fra å være netto mateksportører til netto matimportører. Handelsliberalisering og privatiseringspress fra Vesten har gjort at utviklingsland i minkende grad klarer å verne om egen matvareproduksjon, og primært mat for egne lokale markeder. Ta eksempelet Ghana, hvor UNCTAD-konferansen fant sted. Landet hadde en stor kylling- og tomatproduksjon, men fikk krav fra Bretton Woods-institusjoner om å slutte å subsidiere bl.a. gjødsel. Samtidig fortsatte EU og USA å subsidiere sitt eksportjordbruk. Resultatet var dumping av matvarer og en utradering av lokale produsenter. Det var det samme på Haiti. I flere tiår produserte Haiti-bøndene nok ris til å dekke 95 pst. av eget forbruk, og de beskyttet lokale markeder med importhold. I 1995 tvang IMF landet til dramatisk tollkutt som forutsetning for å få lån. Resultatet var masseimport av subsidiert ris fra USA. Tusener av risbønder mistet land og levebrød. Derfor var budskapet fra mange på UNCTAD-møtet: Ja, akutt hjelp må til her og nå. Det må på plass. Men en viktig løsning er at utviklingsland må få politisk handlingsrom til å utvikle landbruket også med nye produksjonsmetoder, til å utvikle matsikkerhet for egen befolkning for å verne småbøndene, som i Afrika stort sett er kvinner, og til å utvikle infrastrukturen, slik at bønder kan handle med overskuddsproduksjon. Kravet er også kutt i eksportsubsidier i rike land. Det er et krav som Norge støtter. Andre har vært inne på økt etterspørsel etter mat fra verdens stadig voksende middelklasse. Dette er en langsiktig utvikling. Det sier noe om at skillene mellom nord og sør bygges ned. Og det er bra, men det setter jo nye og sterkere krav til solidarisk omfordeling innad i utviklingsland som har vekst. Det er ingen entydige svar på om verdens økende interesse for biodrivstoff er bra eller dårlig for verdens fattige. Det er ingen løsning å frata land i sør muligheten til å produsere biodrivstoff. Som Marianne Marthinsen var inne på, er palmeoljediesel som produseres ved å hogge ned regnskog, dårlig biobrensel som ikke motvirker klimaendringene, mens Kenyas satsing på biodrivstoff til lokalt bruk har gitt store resultater i form av tilgang til strøm og positive ringvirkninger for fattigfolk. Alternativet er også annen fornybar energi, som solenergi, som Tanzania etterspør. Andre fra SV vil følge opp dette med bioenergi.