trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bent Høie (Høyre), 2016-05-26:
Nå er jo ikke jeg enig med representanten Knutsen i at erfaringene har vært dårlige. Flere og flere pasienter får raskere hjelp og i tråd med det ønsket som de har. Det synes jeg er bra og ikke dårlig. Jeg forstår at representanten Knutsen synes at det er dårlig, men da har vi nok litt ulik oppfatning av hva som er det viktigste med helsetjenesten. For meg er det at pasientene får god hjelp. Vi ønsker å utvide ordningen med fritt behandlingsvalg, men vi har en avtale med Kristelig Folkeparti og Venstre, som også sier at den skal utvides gradvis, og vi skal også evaluere underveis, og det forholder jeg meg selvfølgelig til. Men for meg er det en målsetting at også rehabiliteringspasientene i framtiden skal kunne nyte godt av denne gode pasientrettigheten som regjeringen har innført, og som vi håper overlever stortingsvalget 2017, men det forutsetter at Tove Karoline Knutsen taper valget til neste år.
Bent Høie (Høyre), 2016-05-26:
Ja, pasientene bør få bedre og god informasjon, og i mitt innlegg redegjorde jeg også for at Helsedirektoratet legger til rette for dette på helsenorge.no, som stadig utvikles til å bli en viktigere og viktigere portal for pasientene til å finne informasjon, både generell informasjon og informasjon om egen helse og egen situasjon i helsetjenesten og om de ulike institusjonene. En jobber nå med en opptrappingsplan for rehabiliteringsfeltet, som er viktig for å peke ut veien videre på dette området. Jeg forstår det slik at representanten Tove Karoline Knutsen setter spørsmålstegn ved om vi har hatt en reell nedgang i ventetid og antall ventende pasienter. Det står nå over 40 000 færre pasienter i helsekø enn da Arbeiderpartiet satt i regjering. Ventetiden har gått ned, og en har nå fjernet den økningen i ventetiden som oppsto under forrige regjering. Så er det helt klart at den dreiningen som vi har sett fra henvisning til undersøkelse, istedenfor henvisning til behandling, er en dreining vi er nødt til å undersøke bakgrunnen for, men det vil være helt feil å trekke den slutningen at en slik endring er en type spekulasjon, eller noe som skjer uten en medisinsk begrunnelse. Tvert imot, det kan være både et resultat av oppfølgingen av den kvalitetsforskriften som nå er kommet, men det kan også skyldes andre ting. Vi ser at Helseatlas har avdekket at en del pasienter som både får skulder- og kneoperasjoner, helst ikke burde hatt det, og da er det en fordel at de henvises til utredning, f.eks. at de møter en fysioterapeut først, før de går til operasjon. Det er ikke slik at det optimale for en pasient alltid er operasjon. Helsedirektoratet har også siden 2014 fulgt pasienter inn i pasientforløpet, over 300 000 pasienter, og det viser en reell nedgang i median ventetid på syv dager sammenlignet med 2013. Det er viktig at vi holder et hardt trykk på betydningen av å redusere unødvendig venting. Denne regjeringen sørger for å redusere ventetidene til sykehusene, men også å redusere ventetidene i sykehusene, slik en f.eks. har gjort når det gjelder pakkeforløpet for kreft. Over 30 000 kreftpasienter kom i 2015 inn i pakkeforløp, der koordinator følger opp, og der ventetiden også i sykehus måles og følges, nettopp fordi den ventetiden først og fremst skal være medisinsk begrunnet. Det å flytte pasienter etter undersøkelse taktisk er ulovlig, det er i strid med loven, og det vil ikke bli akseptert.
Bent Høie (Høyre), 2016-05-26:
Jeg forstår at det er ubehagelig for representanten Tove Karoline Knutsen å se at politikken til Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre virker. Men det gjør den. Det gjorde også den rød-grønne regjeringens politikk, i den forstand at da de overtok i 2001, hadde ventetidene gått ned, antall ventende pasienter hadde gått ned, og da de overtok ansvaret, snudde utviklingen, og de klarte ikke å rydde opp i eget rot før de måtte overlate roret til andre. Nå er det ryddet opp, og vi har en ventetid som nå er kortere enn den var da den rød-grønne regjeringen overtok. Det er resultatene. Den type forhold som Dagens Medisin i dag omtaler, er ikke noe nytt fenomen – det vet representanten Tove Karoline Knutsen utmerket godt. Det betyr at de tallene som vi nå diskuterer, er sammenlignbare over tid, og det kan ikke være slik at representanten Tove Karoline Knutsen sier at de tallene som gjaldt under den rød-grønne regjeringen, kan en bruke med den største frimodighet, mens de tallene som kommer fra samme kilde i dag, må en sette store spørsmålstegn ved. Nei, slik er det ikke, og derfor kommer representanten Tove Karoline Knutsen til å måtte tåle å høre – hele veien – at politikken virker, ventetidene går ned, og antall ventende pasienter går ned. Det skyldes ikke minst den fantastiske innsatsen som er gjort på våre sykehus, ansatte som har stått på og jobbet utover kveldene for å oppnå disse resultatene, omorganisert arbeidet og jobbet på andre måter for å gi pasientene et bedre tilbud. Jeg aksepterer ikke at noen kaller den innsatsen for juks eller talltriksing. Det er en reell jobb som er gjort for at pasienten skal få et bedre tilbud.
Bent Høie (Høyre), 2016-05-26:
Jeg redegjør gjerne for Stortinget for disse forholdene. Hvis det er skapt et inntrykk av at en ikke tar dette på alvor, har en ikke hørt veldig nøye etter hva jeg sa. Jeg er veldig tydelig på at hvis noen sykehus eller avdelinger innkaller pasienter til en første undersøkelse eller bare for å møte opp for å innfri en rettighet og så plasserer ventetiden etterpå, er det i strid med loven. Det er ikke noe som en kan diskutere er greit eller ei. Det er i strid med loven, og det skal ikke forekomme. Det er også en veldig klar beskjed til helseforetakene at det i tilfelle må ryddes opp i. Når representanten Toppe snakker om skjulte eller interne ventelister som om det var noe veldig nytt eller spesielt, tror jeg kanskje representanten Toppe vet bedre. En vet jo utmerket godt at når en pasient blir innkalt til undersøkelse eller behandling, så er det ofte et pasientforløp som starter. At en avdeling har oversikt over hvor mange pasienter som er inne i det forløpet, har tentative tider, om en pasient skulle komme inn igjen, enten til operasjon eller til ny undersøkelse, er jo ikke negativt. Det hadde vært mye verre hvis Dagens Medisin hadde avslørt at avdelingene ikke hadde den type oversikter. Det som er viktig, er for det første at sykehuset er oppmerksom på at det ikke foregår en bevisst flytting av ventetiden, for det andre at ventetiden som oppstår i behandlingsforløpet, ikke er for lang. Vi har gitt sykehusene flere redskaper nettopp for å unngå dette. Pakkeforløpet for kreft er et veldig tydelig eksempel på det, der en ikke bare reduserer ventetiden til sykehus, men også ventetiden i sykehus. Den tenkningen tas nå i bruk på flere områder, og det er veldig riktig. Den tredje utviklingen som vi ser, og som jeg også har sagt noe om, er at flere nå henvises til undersøkelse istedenfor til behandling. Det er en utvikling som vi er nødt til å gå inn i for å se på hva som er begrunnelsen for det. Men å trekke den bastante konklusjonen som enkelte gjør i denne diskusjonen, at dette gjøres av taktiske grunner, at det er uheldig for pasientene, osv., er det ikke grunnlag for. Helsedirektoratet vil få i oppdrag å finne ut hva denne dreiningen handler om. Men tallene for utviklingen når det gjelder ventetiden for ventende, er sammenlignbare tall over tid. Ventetidene går ned, og antall ventende går ned.
Bent Høie (Høyre), 2016-05-26:
Det er en sammenheng mellom det å alltid la pasienter med rus- og psykiske helseutfordringer komme sist og det tilbudet som etableres. Jeg er helt uenig i at dette kommer for tidlig; det kommer altfor sent. Det er en årsak til at kommunene ikke i tilstrekkelig grad har prioritert disse pasientgruppene, og det er fordi en i samhandlingsreformen innførte sterke økonomiske incentiver til å prioritere andre pasienter. Da kan jo ikke svaret på det være å utsette dette ytterligere. Nei, svaret er at nå må kommunene prioritere å bygge opp tilbud til disse pasientgruppene. Det får de også økonomisk hjelp til gjennom opptrappingsplanen for rusfeltet. Det får de gjennom de overføringene som overføring av nye oppgaver gir, og dette har betydning for kommunenes prioritering. De kommunale øyeblikkelig hjelp-sengene har en beleggsprosent på 40 pst. De har plass. Folk har en kombinasjon av ulike sykdommer, og når mennesker med rus- og psykiske helseutfordringer lever 20 år kortere enn befolkningen ellers i Norge, er det ikke bare fordi de ikke får god nok hjelp med sine rus- og psykiske helseutfordringer. Nei, det er fordi de ikke får tilstrekkelig hjelp med sine andre sykdommer. Det som er min store bekymring, er at hvis ikke vi også er tydelige på at disse sengene også gjelder mennesker med rus- og psykiske helseutfordringer, så er jeg redd for at når en pasient som bor i en kommune og har behov for et kommunalt øyeblikkelig hjelp-tilbud, kommer med sitt sammensatte sykdomsbilde, med noen somatiske sykdommer, med en rusavhengighet, med noen psykiske helseutfordringer, så blir svaret stopp i døren: Du er rusavhengig, du har en psykisk diagnose, da skal du ikke få hjelp her, for dette er et tilbud kun til somatiske pasienter. En sånn utvikling kan vi ikke se på, og derfor må vi ta i bruk disse virkemidlene i kombinasjon med de andre virkemidlene jeg omtalte i mitt innlegg, nettopp for å bidra til at også mennesker med psykiske helseutfordringer og rusavhengighet opplever at de bor i en kommune som er opptatt av dem, som de er velkommen hjem til, som bygger opp tilbud til dem, der de har bolig, arbeid og aktivitet. Så vet vi at det virker. Det er det som er helt grunnleggende. Blant de aller, aller sykeste vet vi at det virker. Det fører til mindre tvang, det fører til mindre behov for sykehusopphold, og det fører til bedre mestring. Da er det ikke den enkelte som er «håpløs», slik de ofte er blitt omtalt i kommunestyrer i denne typen diskusjoner. Da er det tjenestene våre som har vært «håpløse».
Bent Høie (Høyre), 2016-05-26:
Jeg er helt enig med representanten Karin Andersen i at bolig er helt avgjørende. Derfor har også regjeringen lagt fram en boligsosial handlingsplan, og bolig er også et sentralt punkt i opptrappingsplanen for rusfeltet. Men mange av disse pasientene, spesielt innen psykisk helse, har en bolig fra før, og det er ikke det som er hovedutfordringen, men at en ikke får et godt nok oppfølgingstilbud i kommunen som en bor i, og blir for lenge på institusjon. Ellers var representanten Karin Andersens innlegg et kraftig oppgjør med konsekvensene av forrige regjerings politikk. Det skal jeg la ligge. Det er helt klart at det nå er viktig å være tydelig på kommunenes ansvar, også for disse pasientene. Representanten Toppe setter spørsmålstegn ved det tilbudet som disse pasientene skal få i de kommunale øyeblikkelig hjelp-sengene. Det er helt sentralt at de kommunale øyeblikkelig hjelp-sengene ikke er senger som er etablert fordi de skal være et alternativ til en spesialisthelsetjeneste i de tilfellene der pasienten har bruk for spesialisthelsetjeneste. Disse sengene er etablert fordi kommunehelsetjenesten skal ha en mulighet til å legge inn pasienter som de vurderer er i en situasjon der de ikke tar sjansen på at pasienten er hjemme, men at pasienten skal ha oppsyn og hjelp av helsepersonell på primærhelsetjenestenivå. Jeg forventer faktisk at en lege som er utdannet til allmennlege, også er i stand til å gi hjelp til et menneske som har rusproblemer og psykiske helseutfordringer, på et primærhelsetjenestenivå. Har pasienten behov for spesialisthelsetjeneste, skal pasienten selvfølgelig komme til spesialisthelsetjenesten. Slik er det innen somatikken, og jeg kan ikke forstå hvorfor det skal være annerledes innen feltene rus og psykisk helse. Vi vet at disse virkemidlene virker, og skal vi komme oss ut av den situasjonen hvor man hele tiden konstaterer at kommunene ikke prioriterer denne gruppen, at det ikke er et godt nok tilbud, så må vi ta i bruk noen av de virkemidlene vi ser at virker. Det er nettopp det regjeringen foreslår – samtidig som vi har en opptrappingsplan for rusfeltet, samtidig som vi bevilger konkrete, øremerkede penger til å bygge opp tilbud innenfor feltet psykisk helse, slik vi gjør når det gjelder psykologkompetanse i kommunene.
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Interpellanten reiser en viktig sak, og det er lett å være enig i interpellantens beskrivelse av fødselsomsorgen som en av mange tjenester i vårt helsevesen som spiller en nøkkelrolle for folks trygghetsfølelse. Norge har heldigvis jevnt over en god fødselsomsorg. Barne- og mødredødeligheten er blant de aller laveste i verden, men dette er en skanse som må forsvares hver eneste dag. Det kommer ikke av seg selv. Arbeiderpartiet vil ha en trygg og sikker svangerskaps-, fødsels- og barselomsorg i Norge, og det var også vår regjering som la fram stortingsmeldingen En gledelig begivenhet, som statsråden viste til i svaret sitt, som rammer inn de viktigste politiske føringene på dette området. Hovedkonklusjonen i meldingen var en betydelig styrking av tilbudet, og Stortinget var den gangen opptatt av at fødetilbudet ved norske sykehus ikke skulle svekkes av økonomiske årsaker, og ba helseministeren styre de regionale foretakene sånn at økonomiske effektiviseringstiltak eller omorganisering ikke skulle svekke fødetilbudet. Meldingen ble fulgt opp med en nasjonal veileder med kvalitetskrav til fødeinstitusjonene. Stortingets vedtak skal følges opp. Det er det den til enhver tid sittende regjerings ansvar å gjøre, hvis man da ikke varsler endringer i politikken, og det har ikke regjeringen gjort. Jeg opplever at det fortsatt er den samme brede enigheten om St.meld. nr. 12 for 2008–2009 En gledelig begivenhet. Men det har den siste tiden vært flere saker i media om jordmødre som er bekymret for situasjonen ved fødeklinikkene, spesielt i storbyene våre. Det går på pasientbehandling, pasientsikkerhet og arbeidsmiljø ved de store fødeavdelingene på grunn av lav grunnbemanning. Flere kvinner har opplevd å bli sendt hjem etter at fødselen har startet. Sånn skal det ikke være. Akkurat som interpellanten påpeker, gir ikke fulle sykehus og misforståelser på fødestuen noe godt bidrag til fødende når det gjelder den tryggheten og omsorgen de trenger i en veldig sårbar og viktig situasjon. Økonomi skal ikke veie tyngre enn de medisinske vurderingene på fødeavdelingene, og sykehusene har fått flere skjulte effektiviseringskrav med denne regjeringen. Regjeringen har heller ikke styrket økonomien ved sykehusene, sånn som de lovet før valget. Det kan være kritisk for mor og barn, og det må helseministeren ta ansvar for og følge opp overfor de regionale foretakene. Så hører jeg at helseministeren har fulgt opp, og at det er rapportert tilbake om en rekke tiltak, særlig ved de største sykehusene. Oslo var dessverre ikke på den opplistingen statsråden ga i sitt svar, og det forventer vi fra Arbeiderpartiets side at blir fulgt opp. Når et samlet storting ved behandlingen av stortingsmeldingen En gledelig begivenhet påpekte akkurat dette med at de økonomiske tiltakene og effektiviseringstiltakene og omorganisering ikke skal svekke fødetilbudet, vet alle vi at det er sammenhenger her som det er vanskelig å styre i dag-til-dag-situasjonen på sykehusene. Når det er sagt, hadde jo interpellantens parti, Venstre, et enda mindre sykehusbudsjett i sitt alternative budsjett både i fjor og året før.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2016-05-26:
Jeg er glad for at jeg bor i Norge. Jeg er glad for at vi politikere som er satt til å styre landet, i de spørsmålene vi debatterer i dag, stort sett er enige. Jeg er glad for at jeg kan velge hvilken lege jeg vil ha, for at jeg kan velge hvilken fysioterapeut jeg vil ha, for at jeg kan velge mellom offentlige og private med avtaler, for at jeg kan velge hvilket sykehus jeg vil bli behandlet på, for at jeg snart kan velge hvilken behandling jeg vil ha, og for at jeg nå om ikke lenge i stor grad også kan velge hvor jeg ønsker rehabilitering. Så er det sånn at Fremskrittspartiet gjerne vil se at vi også kan utvide på enda flere områder, bl.a. eldreomsorgen. Denne regjeringen bygger pasientenes helsetjeneste – eller min helsetjeneste. I den har valgfrihet og bedre ressursutnyttelse en stor plass. Jeg blir sett, jeg blir hørt – jeg som kjenner hvor skoen trykker. Er det da noe farlig at jeg får et ord med i laget? Kanskje jeg til og med blir fortere frisk når jeg får være med og styre litt over meg selv? Kanskje andre også vil oppleve akkurat det samme når man får lov til å være med og bestemme? Så kan man også sørge for at man kanskje blir litt raskere frisk, og at man får lov til å velge å bli behandlet og få hjelp av dem man har mest tro på selv. Jeg er overbevist om at når man får lov til å gjøre disse valgene sammen, blir det også naturlig at ventetiden går ned, og at sykehusene og institusjonene får bedre tid til å behandle flere – ja, at man faktisk kanskje blir raskere frisk fordi man får muligheten til å velge hvor man vil få hjelp. Jeg tror også at når vi setter søkelyset på rehabilitering og styrker tilbudet gjennom valgfrihet, gir vi et sterkt signal om viktigheten av denne tjenesten. Rehabilitering er en viktig del av framtiden, både for å få flere fortere tilbake i arbeid etter sykdom og for å holde flere aktive lenger, både i og utenfor arbeidslivet. Stortinget har vedtatt å iverksette fritt behandlingsvalg. Private rehabiliteringsinstitusjoner har til nå ikke vært en del av denne ordningen. Derfor er det i dag en gledens dag. Et stort flertall av høringsinstansene ønsker også fritt rehabiliteringsvalg velkommen. Da skulle det bare mangle at vi ikke skal sørge for å innfri det.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2016-05-26:
Det er ikke tvil om at denne debatten tar en litt annen vending enn jeg hadde tenkt da vi startet debatten i dag. Det er interessant, men jeg må si at å høre på representanten Knutsen gir noen perspektiver. Jeg tror nok ikke man skal gjøre så veldig mange søk på verken Google, Kvasir eller andre søkemotorer før man ser at flere helseministre fra samme parti som representanten Knutsen har brukt statistikken for å fortelle hvor flink den forrige regjeringen var når det gjaldt helsefeltet. Det er i hvert fall ikke tvil om at denne regjeringen bruker mer penger på helsetjenester enn det den forrige regjeringen noen gang klarte å gjøre. Det er egentlig ikke så veldig rart heller, for det gjør man alltid. Man øker budsjettene hvert eneste år, og derfor blir det også flere penger å levere tjenester for. Jeg har lyst til å påpeke at i motsetning til den forrige regjeringen, som ønsket å legge begrensninger, som ikke ønsket de private alternativene velkommen, er dette en regjering som sammen med samarbeidspartiene er positiv til at også private skal få være med og levere tjenester som gjør at innbyggerne og pasientene skal få lov til å være med og velge. Det var egentlig det dette startet med – når det gjaldt rehabilitering, skulle man få valgfrihet og mulighet til å være med og velge. Så ender debatten til slutt med hvilken helseminister som gjør ditt eller datt, og da blir det en rar debatt. Jeg synes det denne regjeringen gjør, og det Fremskrittspartiet og Høyre har levert og gjør på disse områdene, er kjempebra og kjempeviktig. Vi ønsker mer valgfrihet. Vi ønsker å sette pasientene i fokus og sørge for at det er pasientene som er de viktige her, at de skal få mulighet til å få velge eller velge bort noe fordi de har bedre tro på andre til å levere tjenestene. Da man hørte representanten Knutsen mene at egen bruk av statistikk var noe helt annet enn denne regjeringens bruk av statistikk – og den er ganske sammenliknbar – er det rimelig spesielt. Men jeg skjønner at man har et veldig stort behov for å prøve å snakke ned i stedet for faktisk å se at det er flere pasienter som blir behandlet og som får bedre tjenester, enn det det var under den forrige regjeringen – og heldigvis går helsekøene ned med de virkemidlene og det denne regjeringen gjør.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-05-26:
Spørsmålet i denne saka er om det er behov for ein strategi på alkoholområdet eller ikkje. Eg opplever at statsråden og representantar argumenterer med at vi har så mange gode og breie tiltak at det er unødvendig. Eg sa i innlegget mitt at vi har ein strategi på tobakk, og etter eit raskt søk på regjeringa sine sider ser eg at det er fremja veldig mange strategiar frå regjeringa: ein avfallsstrategi, datakrimstrategi, EØS-strategi, FoU-strategi i Samferdselsdepartementet, strategi for bustadmarknaden – det er på andre felt enn helse, men likevel. Kva er grunnen til at statsråden meiner at akkurat på alkohol treng vi ikkje ein overordna strategi for arbeidet?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-05-26:
Eg er opptatt av at det målet på alkoholområdet som eit samla storting har slutta seg til, om 10 pst. reduksjon i skadeleg bruk av alkohol, vert nådd. Det er bakgrunnen for forslaget. Eg er i tvil om Noreg vil nå det målet med dei tiltaka som er vedtatte. Kan statsråden forklara korleis dei vedtatte endringane av f.eks. alkohollova skal bidra til 10 pst. reduksjon? Og ser statsråden behov for å koma med nokon nye tiltak dersom statsråden ser at utviklinga går i feil retning?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-05-26:
Det kom fram under høyringane det faktum at Noreg bidrar inn mot EU sin alkoholstrategi utan at vi har ein strategi sjølve å henta det frå. Men eg kunne tenkt meg å høyra kva statsråden og regjeringa bidrar med inn mot EU sin alkoholstrategi. Det er flott at vi bidrar, men kva konkret er det Noreg bidrar med inn mot EU?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-05-26:
Senterpartiet støttar desse endringane i pasient- og brukarrettslova som utvidar retten til fritt behandlingsval til å omfatta private rehabiliteringsinstitusjonar. Det vert sagt at dette er ein ny og viktig milepåle, og rett nok vert det jo no lovfesta den retten ein har til å velja, men eg vil minna om at iallfall i vårt største helseføretak, som gir helsetilbod til halve Noregs befolkning, har det vore praksis det som vi no vedtar, og andre helseføretak har praktisert det. Det er bra at lova no vert endra i tråd med praksis og det som er ønskjeleg. Eg synest det er veldig gode argument for og få motargument mot at når vi har fritt sjukehusval, er det naturleg at det òg omhandlar rehabilitering. Eg er einig med representanten Tove Karoline Knutsen i at omgrepet vert litt forvirrande når ein seier at ein skal innlemma dette i fritt behandlingsval, men det skal ikkje inn i forskrifta når det gjeld tilbydar, altså at det er inne i den gamle fritt sjukehusvalordninga, der valet vert avgrensa, iallfall per i dag, til dei institusjonane som har ein avtale med det offentlege. Senterpartiet er for den avgrensinga og har i merknad vist til at vi meiner det òg skal vera sånn i framtida. Eg vil berre visa til ein merknad frå Senterpartiet, der vi viser til Riksrevisjonen sin rapport om rehabilitering frå 2010 – eg er ikkje heilt sikker på årstalet. Dei viste til at i 2010 fekk 1 pst. av pasientane innan fysikalsk medisin og rehabilitering ved Sykehuset Telemark rett til nødvendig helsehjelp, mens til samanlikning 90 pst av pasientane ved Helse Førde fekk rett til slik behandling. Det er dette som er poenget mitt no, at det å innføra ein sånn rett hjelper ikkje dersom vi ikkje sørgjer for at pasientane vert tildelte rett til rehabilitering. Og når det er påvist at det er så store geografiske variasjonar i Noreg på å gi rettar, synest eg det er grunn til å minna om dette, og at ein må sørgja for at det vert lik praksis, sånn at det ikkje vert avhengig av kor ein bur hen i landet, kor lett det skal vera å verta tildelt rehabilitering. Det andre eg vil minna om, er at denne saka i seg sjølv ikkje styrkjer sjølve rehabiliteringsfeltet, for det står eksplisitt i saka at endringane som vert foreslåtte her, f.eks. reiseutgifter, må handterast innanfor gjeldande budsjettramme. Vi har i merknad saman med Arbeidarpartiet påpeikt at vi føreset at den nødvendige økonomiske styrkinga av rehabiliteringsfeltet kjem i den varsla opptrappingsplanen for habilitering og rehabilitering.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-05-26:
Det vart ein veldig debatt på slutten, og eg føler for å seia noko når eg høyrer representanten Bård Hoksrud og for så vidt òg helseministeren. Poenget er jo at det som kjem fram i Dagens Medisin i dag, ikkje er noko som ein bør bagatellisera i denne saka. Eg er heilt sikker på at representanten Hoksrud, viss han hadde vore i opposisjon, hadde raljert mot regjeringa om det kom fram sånne opplysningar. I staden for å føra ein debatt om kven som har hatt den beste regjeringa, og kven som har løyvt mest pengar til helsevesenet, burde ein gått inn og sagt: Synest vi det er ok at vi ved sjukehus har ein usynleg kø der ein ikkje opplagt får fram kor mange som reelt er ventande? Overskrifta til det som står i Dagens Medisin, er at det er over 15 000 i ein intern kø berre ved ein klinikk ved Oslo universitetssjukehus, mens den offentlege ventelista viser 2 456 ventande. Klinikksjefen der er sitert med ein del utsegn som eg reagerer på, og som viser litt av det som er problemet. Eit sitat er: «Det er klart at man gjør noe med det som det fokuseres på. Dersom den interne ventelisten hadde fått like mye søkelys, hadde man nok gjort mer opp mot den.» Eg ønskjer at statsråden – og ber han om det – kjem til Stortinget på ein ordentleg måte, og ikkje på tampen av ein debatt som eigentleg handlar om noko anna, og gjer greie for dette med ventelister og det som kjem fram om ein såkalla usynleg kø i helsevesenet. Vi må i både opposisjon og posisjon ha tillit til dei tala som kjem fram. Eg vil i alle fall frå mi side be helseministeren om akkurat det.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-05-26:
Da vi innførte samhandlingsreforma, var ho førebudd i mange år før ho begynte å verka i 2012. Ein hadde òg gitt utviklings- og planleggingsmidlar i eg trur det i alle fall var tre statsbudsjett i forkant av at lova og samhandlingsreforma skulle begynna å verka. Det er det som er bekymringa mi i det som skjer no, at ein i kommuneproposisjonen i år bestemmer at augeblikkeleg hjelp-senger skal innførast allereie frå nyttår, og ein får eitt og eit halvt år på seg før det vert innført betalingsplikt for utskrivingsklare pasientar. Så samhandlingsreforma var jo betre førebudd enn det ein no legg opp til. Samtidig har vi fått ein riksrevisjonsrapport, som eg ikkje høyrer statsråden seia så veldig masse om, som seier ein del ting om korleis det gjekk trass i at det var førebudd og ikkje minst gjaldt eit område der kommunane hadde bygd ut eit godt apparat frå før. Kommunane jo hadde ansvaret for eldreomsorga; det var sjukeheim og det var heimeteneste, og det ikkje var så mykje som skulle til, i alle fall i teorien, for å ta imot dei utskrivingsklare pasientane. Det er ikkje same situasjonen på rus- og psykiatrifeltet. Det har òg Riksrevisjonen vist, og eg sa det i innlegget mitt, at på dette området er kommunane mykje dårlegare stilte til å kunna ta imot pasientar frå sjukehus. Eg er einig i at desse økonomiske tiltaka og verkemidla skal innførast. Det eg er ueinig i, er at det skal innførast allereie no. Da fryktar eg at vi gjer same feilen om igjen. Eg er heilt einig i at pasientar innan rus og psykiatri sjølvsagt ikkje skal verta verande på sjukehus. Eg har ivra for dette bl.a. på Haukeland i Bergen. Dette er heller ikkje ein debatt om at eg er for døgnbehandling og statsråden er for dagbehandling i ein poliklinikk, men det må vera eit samsvar: Når vi gjer ei omlegging som er vilja både fagleg og politisk, må ein kunna vurdera om det skjer for raskt og for fort, eller om ein skal stoppa opp litt og sjå at det nedste leddet har fått sjanse til å auka kapasiteten og kvaliteten sin.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-05-26:
Senterpartiet sin plan for å greia ei omlegging i kommunane for rus- og psykiatripasientane er å ha ein femårig kommunal opptrappingsplan for psykisk helse med øyremerkte midlar. Det har vi fremma forslag om i Stortinget. Der fekk vi stemmene frå Arbeiderpartiet og SV for. Det er på grunn av at ein ikkje har ein opptrappingsplan for psykisk helse at vi er bekymra for korleis dette skal gå. Statsråden sa i innlegget at dette ikkje kjem for tidleg ‒ det kjem for seint. Da vil eg minna om at da vi innførte samhandlingsreforma, var dagens regjeringsparti kritiske når vi i den sa at vi tok sikte på å innføra dette for rus og psykiatri. Så no er heile problemstillinga vorten snudd. Viss statsråden meiner at det kjem for seint, kvifor har han da venta i tre år? Og kvifor har han utsett det i eitt år ut ifrå det som var varsla i sommar? Det er vel fordi som det står i kommuneproposisjonen, at det er «usikkerhet i datagrunnlaget til å kunne innføre ordningen uten betydelig risiko for tjenestetilbudet». Eg meiner at ein ikkje skal avfeia bekymringane mine fordi regjeringa sjølv kanaliserer det i kommuneproposisjonen. Når det gjeld strakshjelp-sengeplassar i kommunane, høyrer eg statsråden argumenterer med at det er plass. Men alvorleg tala, det er ikkje snakk om å ha ein plass ‒ det er snakk om å ha eit behandlingstilbod. Det er ikkje det same å behandla ein pasient med KOLS eller ei forverring av andre kjende somatiske sjukdomar, som det er å ha eit fagleg tilbod for dei med problem med rus og psykisk helse. Er dei fagpersonane til stades i kommunane no? Er dei der til nyttår? Det er spørsmålet mitt. Betalingsplikta for utskrivingsklare pasientar skal koma i 2018. Mitt spørsmål er om regjeringa og statsråden kan garantera at det ikkje skjer det same som har skjedd i somatikken, at kvaliteten i tilbodet for dei som er skrivne ut, er for dårleg, slik som Riksrevisjonen har påpeikt. Vi takkar alle dei som har hatt innlegg. Det er ikkje så stor usemje om målet, men det går på om helsetenestene i kommunane er skodde for det auka ansvaret. Mi bekymring er at det som skjer, vil kunna gå ut over dei som dette eigentleg er til for, nemleg pasientane.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-05-26:
Takk til min partikollega Trine Skei Grande for å fremme denne interpellasjonen. Det er viktig at vi også tør å diskutere utfordringer som angår de store byene, og ikke bare tar opp utfordringer som gjelder distriktene. På denne tida for et år siden hadde jeg gleden av å besøke nyfødtintensiven på Lillehammer sykehus. Der fikk jeg for første gang hilse på trillinger og se hvilke utfordringer foreldrepar står overfor når de blir en familie på fem. Nyfødtintensiver er en viktig del av fødselsomsorgen for dem som møter utfordringer tidlig i livet. De er gjerne kjent i svangerskapet også, men organiseringen av disse avdelingene er viktig. På Lillehammer har de med små midler greid å organisere en nyfødtintensivavdeling der alle foreldre får enkeltrom og kan bo sammen med barnet. De har ti senger, de har alle akutte funksjoner i samme etasje og kan gi full respirasjonsstøtte med foreldrene til stede fra dag én. Dette vitner om et sykehus med en barne- og familieklinikk som med små midler har gjort noen viktige grep organisatorisk. Drammen sykehus er et annet eksempel som ofte blir trukket fram, og som har fått en del statlig støtte til å gjøre noe tilsvarende. Bergen er blitt trukket fram her som et godt eksempel, men dessverre er det sånn i Oslo at det er utfordringer med lokaler og kapasitet. Fritt sykehusvalg er nevnt som en mulighet, men selv om Lillehammer har kapasitet, blir det for fødende i Oslo litt langt å skulle reise til Lillehammer for å få et godt tilbud, selv om muligheten altså finnes. Representanten Ingvild Kjerkol var inne på at Venstre har et sykehusbudsjett med mindre vekst enn de andre partiene. Det er helt riktig, vi har prioritert mer til forebygging, tidlig innsats og folkehelse. Men det er verdt å minne om at den forrige regjeringa etablerte Helse Sør-Øst og slo sammen alle sykehusene i Oslo. Det sliter vi med, og det er en mare på flere områder hvordan vi skal bygge oss ut av utfordringene vi står foran i Oslofjord-området, med den befolkningsveksten vi har, og en bygningsmasse som per i dag er spredt rundt på 47 ulike adresser bare i Oslo. Det er mange gamle bygg og mange uegnede lokaler. Det er en stor utfordring. Det er forslag på bordet for å skaffe lokaler til veie, men jeg ser at det er langt fram til man får realisert de planene. Som statsråden var inne på, er det viktig å spille på de miljøene en har i Oslofjord-området. Men vi ser også at ved det nybygde sykehuset i Østfold er liggetida på fire timer. Det sier noe om at verken kapasitet eller kvalitet kan bli optimal når kommunen kanskje heller ikke er så godt forberedt på at liggetida er så kort. For jordmødre og helsesøstre som skal følge opp, er det klart at det er en betydelig utfordring. Når det gjelder debatten om finansiering som Senterpartiet reiser, deler vi langt på vei noen av synspunktene, men det er mange oppgaver i sykehuspolitikken framover. Vi skal bygge mer, det er én ting, men vi skal også styre annerledes. Hvordan vi skal styre, er det viktige temaet det neste året. Før vi gjør noe overilt og stort med finansieringsordningen, må vi finne en ny vei i sykehuspolitikken og ikke ta det litt pø om pø.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-05-26:
Prinsippet om brukermedvirkning blir det slått fast her i dag at vi lovfester, og rehabilitering, uavhengig av på hvilken institusjon, er viktig. Venstre støtter helhjertet opp om det. Så er det en del forutsetninger som må ligge til grunn for at brukerne skal kunne ta et valg. Der har vi en vei å gå innenfor rehabilitering. Det er, som representanten Kjersti Toppe var inne på i sitt innlegg nå, geografiske forskjeller. Dem må vi utjevne ved å standardisere mer, og vi må informere bedre, slik at pasientene har anledning til å bli med på det valget. Det skorter det også på. En del av de private aktørene står også overfor en utfordrende situasjon knyttet til anbudspraksisen som blir benyttet. Det blir kastet rundt om på en god del rehabiliteringstilbud i dag, som av og til kan gjøre det krevende for pasientene å være med på valget og finne aktøren som gir det beste tilbudet. Det skal vi også ivareta. Mye av det jeg er inne på nå, vil være et tema for opptrappingsplanen for rehabilitering, men det er all grunn til å diskutere rehabilitering og habilitering framover, for det er en viktig del av den helhetlige helsetjenesten.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-05-26:
Debatten har tatt en vending til å bli en diskusjon om kapasitet i sykehussektoren. Fritt behandlingsvalg har i hovedsak tatt ut kapasitet i de offentlige sykehusene, og det er en viktig del av den diskusjonen som representanten Tove Karoline Knutsen nå trekker opp. Det er et faktum at den rød-grønne regjeringa satte tak for kapasiteten for de offentlige sykehusene som gjorde at både ventelistene og ventetiden på behandling økte. Det er ikke sånn, som representanten Tove Karoline Knutsen nå prøver å trekke opp en diskusjon om, at sykehusene overfører behandlede pasienter, eller at det er nedgang i ventelisten til henvisning til undersøkelse. Dette er en nyansert diskusjon som statsråden var inne på i et foregående innlegg. Det kan være en del av forklaringen, men det er ikke nødvendigvis noen sammenheng mellom de to gruppene. Det aller viktigste vi er nødt til å sørge for, er at kapasiteten i de offentlige sykehusene tar unna, og vi har jo særlig sett det innenfor rus- og psykiatribehandlingen med den gylne regel, som den forrige regjeringa også strupte, at kapasiteten øker. Det fører til at færre venter, og flere får behandling. Diskusjonen om undersøkelse, og statistikken også, som riktignok representanten Tove Karoline Knutsen har et poeng i – en må se statistikk over tid og samlet – er en nyansert diskusjon vi er nødt til å komme tilbake til. Det er også sånn at det henger sammen med hva en putter på, og dagens regjering har jo med støtte fra Høyre og Venstre fått flertall for å bruke mer penger i spesialisthelsetjenesten. Det fører også nødvendigvis til at flere får behandling og færre venter. Diskusjonen om fritt behandlingsvalg kommer sikkert til å fortsette videre. Vi ser jo eksempler på andre land som har valgt å løse det på annet vis. Nederland er et av eksemplene og hvor man har innført helseforsikring for alle, og bruker forsikringsselskaper til å være pasientens agent. Det er en interessant modell som Nederland har utviklet. Der er helseforsikringsselskapene statlig regulert, sågar er de statlig eid – en helt annen rolle enn den mangelfulle reguleringen vi har av norske helseforsikringsselskap. Det blir spennende å se om Arbeiderpartiet kommer opp med et alternativ her, eller om det eneste svaret er mer eller mindre penger til sykehusene.
Sveinung Stensland (Høyre), 2016-05-26:
Takk for en interessant debatt, som i grunnen avspeiler det som fremkommer i de forskjellige merknadene i innstillingen. Det er et par ting jeg vil kommentere. For det første kan det skapes et inntrykk av at deler av komiteen ikke tar på alvor den utfordringen som alkohol er og kan være. Det vil jeg sterkt avvise. Vi er bare litt uenige om behovet for en strategi, noe jeg redegjorde for i mitt hovedinnlegg. Så er det også sånn at det er iverksatt en del tiltak. Jeg mener helseministeren på utmerket vis har redegjort for det. Så det må ikke stå igjen et inntrykk av at det ikke gjøres noe. Hovedgrunnen til at jeg tok ordet, er at det er en feil i innstillingen som har dukket opp. I en komitémerknad på side 3 i innstillingen, øverst i høyre spalte, er det en oppramsing av forskjellige tiltak som er nevnt som eksempler. I statsrådens brev står dette helt riktig, men i siste strekpunkt i innstillingen står det: «Fastsette indikatorer for å følge utviklingen i målet om å redusere for tidlig død som følge av smittsomme sykdommer». Det skal selvfølgelig være «som følge av ikke-smittsomme sykdommer», som er det vi snakker om i dag, strengt tatt.
Sveinung Stensland (Høyre), 2016-05-26:
Selvfølgelig skal vi ta Dagens Medisin på alvor. Jeg opplever at en gjør det. Jeg har vel også hørt at Arbeiderpartiets helsepolitiske talsmann, som ikke er i salen i dag, også har sagt at han skal be om noe av det som Toppe nå nettopp ba om. Men når Arbeiderpartiet først velger å dra ut debatten her, hadde det vært interessant om det var alternativ politikk vi diskuterte, ikke bare tallkløyveri. Jeg hørte nettopp representanten Tove Karoline Knutsen kalle seg «statistikknerd». For egen del er jeg ikke statistikknerd, selv om jeg har noen statistikkvekttall, men jeg vet såpass at det finnes tre former for løgn: hvite løgner, svarte løgner og statistikk. Når vi nå forholder oss til statistikken, tror jeg det er viktig at vi forholder oss til den samme statistikken, at vi bruker de samme tallene, og at vi får en ryddig debatt om det – og ikke, som det ble sagt, tar debatten på slutten av en ellers viktig og glad sak for norske pasienter. Det som kunne ha løftet denne debatten, er hvis Arbeiderpartiet hadde trukket frem hva de er for, og ikke bare hva de er imot. Det hadde vært en mye hyggeligere debatt, og så tror jeg vi skal la den statistikkdiskusjonen ligge til en annen anledning.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Fastlegerollen er i endring – fra å være den som kanskje alene definerte helseutfordringen, til gjennom dialog og brukermedvirkning å komme fram til en felles forståelse av helseutfordringen – til kanskje det som trengs nå, som er å tørre å ta opp de sårbare og vanskelige temaene. Til det har i hvert fall vi fått tilbakemelding om at det finnes ny kunnskap om både metodikk, veiledning og behandlingstilbud, og om sammenhengen mellom alkohol, somatikk og psykiatri. Spørsmålet til helseministeren er: Hvordan vil han sørge for at fastlegen og annet helsepersonell får ny kunnskap om sammenhengen mellom alkohol, somatikk og psykiatri samt om behandlingsalternativer og metodiske verktøy?
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Jeg forstår helseministeren slik at han vil følge opp den nye kunnskapen som nå er kommet fram på området. Det andre spørsmålet er sikkert ikke overraskende, men i innlegget mitt tok jeg opp dette med Verdens helseorganisasjon, som har utviklet måleindikatorer som Actis viser til at flere land har tatt i bruk. Det bør jo være i Norges interesse å ha måleindikatorer, slik at vi kan sammenstille oss med andre land og gjerne utvikle egne i tillegg på de områdene som vi ønsker å følge opp spesielt. Spørsmålet er: Vil helseministeren ta initiativ til at vi får utviklet måleindikatorer etter modell fra Verdens helseorganisasjon?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2016-05-26:
Alkoholmisbruk har store kostnader for enkeltmennesker, samfunn og arbeidsliv. Når Kristelig Folkeparti, sammen med Senterpartiet, mener at det må synliggjøres hvilke valg vi har, og hva vi bør foreta oss i alkoholpolitikken for å oppnå det vi selv har bestemt – å nå målsettingen om å begrense skadene, slik Verdens helseorganisasjon viser, og redusere dem med 10 pst. – trengs det en helhetlig tilnærming til alkoholpolitikken. Jeg må si jeg er overrasket over at forslaget ikke får støtte fra et flertall, for på andre felt er vårt land blant dem som er tidligst ute eller tidlig ute med å nevne forebygging og med å lage strategier for å nå et mål. Jeg må spørre: Hva er det som er så spesielt med alkoholfeltet i Norge? Det arbeidet skal få lov til å være tilfeldig, stykkevis og delt. Arne Johannessen, som er styreleder i Actis, som i mange år var tillitsvalgt i politiet, og som var lensmann over lang tid, sier: «Vi har allereie ein del verkemiddel i reguleringa av alkohol.» Og videre: «Utviklinga når det gjeld skadeleg bruk av alkohol går ikkje rette vegen, og regjeringa er langt unna målet om ti prosent reduksjon. Utan ein strategi for å nå målet, er det diverre liten grunn til å tru at me vil nå det.» Kristelig Folkeparti mener at vi bør ha en alkoholstrategi som går på tvers av sektorer. Vi foreslår at det skal oppnevnes et utvalg – noen har kalt det et superutvalg – som skal utarbeide denne strategien, sånn at vi faktisk når det vi selv har bestemt. Norsk Sykepleierforbund påpekte i sin høringsuttalelse at det er litt merkelig at Norge gir innspill til EUs alkoholstrategi, men mangler en egen strategi selv. Min far døde i 1994, altfor tidlig. Han så på meg og sa: Liv og lære må samsvare, alltid, jenta mi. Far hadde rett. Det er noe med liv og lære. Vi reiser til EU, skal vise deres strategi, men vi har ikke en egen strategi selv. Jeg lurer på om det blir troverdig. Mens alkoholforbruket i EU og Europa synker, går utviklingen i vårt eget land feil vei. I løpet av de siste 20 årene har det totale alkoholforbruket blant nordmenn økt med nesten 50 pst. Det er i dag anslagsvis 90 000 storforbrukere av alkohol i Norge, og mange flere enn det har andre helseproblemer i tillegg. Omfanget av helseskader forårsaket av alkohol er anslått å være fire ganger høyere enn for andre rusmidler. Likevel velger flertallet her å si: Nei, en strategi som kan hjelpe oss med å nå målet om å hjelpe de 90 000 pluss alle de andre, vil vi ikke ha, og vi vil ikke jobbe så målrettet for å nå de 10 prosentene, men aller mest for å hjelpe enkeltmennesker og familier, eller for å redusere samfunnskostnadene, få ned fraværet i arbeidslivet og skape en større sikkerhet. Det er for meg en stor gåte.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2016-05-26:
Jeg tar opp forslaget.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Helseministeren har altså lagt fram en proposisjon der han tar til orde for at rehabilitering skal innbefattes i ordningen fritt behandlingsvalg, i samme betydning som fritt sykehusvalg og ikke som fritt behandlingsvalg i henhold til forskrift 1232. Nå forsto jeg på ham at han mener at det skal komme etter hvert, men vil statsråden innføre det dersom erfaringene han kommer til å høste i tida framover med fritt behandlingsvalg i henhold til forskrift 1232, blir like dårlige som de har vært så langt?
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Ja, det er viktig at pasienten får rask behandling. Nå har det kommet noen opplysninger i dag som tyder på at disse tidene og listene som statsråden har operert med, kanskje likevel ikke er så «friske» som han har gitt uttrykk for. Men i den grad vi har fått ned ventetidene – og det har vi jo gjort siden 2009/2010, med de forbehold som ligger i at statistikken ikke alltid er til «å dra etter håret» – er det først og fremst de offentlige sykehusene og i samarbeid med private og ideelle som har avtale med de offentlige helseforetakene, som har klart den biffen. Det har jeg lyst til å understreke her og nå. Så vidt jeg husker, var det vel ca. 90 pasienter som hadde fått behandling i henhold til fritt behandlingsvalg forankret i forskrift 1232, og det er jo ikke noe å skryte av, for å være helt ærlig. Men tilbake til rehabiliteringen: Jeg vil bare understreke det jeg sa i mitt innlegg, og som også representanten Toppe var inne på, at de aller fleste helseforetakene har praktisert denne formen for fritt rehabiliteringsvalg som vi innfører i dag, så i praksis har dette vært gjeldende i de aller fleste helseforetakene meg bekjent. Så har jeg også lyst til å peke på noe som jeg særlig hører i nord, men også andre steder, og det er for det første at det skal være institusjoner over hele landet, også i distriktene, for vi har mange slike institusjoner i distriktene. Og hver gang jeg møter direktøren for Rehabiliteringssenteret Nord-Norges Kurbad i Tromsø, sier han at vi må ha et bedre kunnskapsgrunnlag om både kvalitet og spesialitet ved de ulike rehabiliteringsinstitusjonene. Jeg tror han har rett, og jeg vil gi den oppfordringen og utfordringen til helseministeren at man foretar en slik gjennomgang, at man tar en skikkelig datainnsamling og en gjennomgang av hva den enkelte institusjon har å by på og har å tilby pasientene. Det å ha god kunnskap om dette er en forutsetning for at vi som pasienter skal kunne velge klokt og bra for den rehabiliteringen som vi skal ha. Jeg har bare lyst til å understreke dette, fordi jeg får den meldinga fra flere rehabiliteringsinstitusjoner selv som gjerne vil ha denne formen for gjennomgang og dokumentasjon.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Dette er en debatt som vi helt klart kommer tilbake til, for det som er avdekket i dag av Dagens Medisin, som er tatt opp i NRK, er faktisk ganske alvorlig. Jeg må si at vi har stilt mange spørsmål i Stortinget om sammenhengen mellom de statistikkene vi ser, fordi vi har visst at slike statistikker skal vi bruke med varsomhet. Derfor har vi gang på gang sagt til statsråden her i denne salen at når vi måler antall personer eller ventetid eller antall nyhenviste eller avviklede, må vi se dette i sammenheng. Jeg er en liten statistikknerd. Jeg har vært inne og sett på disse statistikkene, og jeg får det ikke til å stemme med det som helseministeren sier. Når vi har stilt spørsmål, skriftlige sådanne, til helseministeren, får vi svar om at her vet vi ikke helt sammenhengen, eller hva det betyr. Hva dette betyr i realiteten, har ikke helseministeren kunnet svare på. Det vi ser nå, som Dagens Medisin nå viser, er at antallet personer som står til utredning og venter, øker, mens antall behandlede går ned. Da har helseministeren et problem. Det håper jeg at vi kommer tilbake til, for vi ønsker å komme til bunns i dette. Jeg har lyst til å si at når helseministeren bruker statistikk – som han sier i svar til oss i svar på skriftlige spørsmål ikke kan forklare det ene eller det andre – bruker statistikk i det offentlige rom, sammen med Erna Solberg, sammen med Siv Jensen, til å fortelle solskinnshistorier om hvordan det har gått med ventetider og ventelister, ja da kommer det et stort fall, og da er det ting som ikke henger sammen. Den lange fortellinga om ventetidene, med de forbeholdene som ligger i statistikken, er at ventetidene har gått ned fra det tidspunktet helseforetakene kom i balanse økonomisk, og det var rundt 2009 og 2010. Vi skal glede oss over all reell nedgang i ventetider, men de fantasifortellingene som helseministeren, statsministeren og finansministeren har fortalt om dette, er i dag blitt grundig avslørt av Dagens Medisin, og nå håper jeg vi kan begynne å snakke edruelig om disse spørsmålene heretter.