Michael Tetzschner (Høyre), 2011-11-17:
Jeg vil begynne innlegget med en påstand, og det er at et demokrati får akkurat den valgdeltagelsen det fortjener – verken en stemme for mye eller en stemme for lite. Å beklage seg over valgdeltagelsen er grunnleggende å beklage seg over at befolkningen ikke lever opp til en standard. Jeg vil også si at det er ikke velgernes oppgave å oppfylle sine representanters ambisjoner eller forhåpninger – noen av oss ville faktisk være av den oppfatning at det burde forholde seg omvendt. Da jeg lyttet til debatten, tenkte jeg litt på Bertolt Brechts ironiske omtale av myndighetene i Øst-Tyskland, som i 1953 måtte slå ned en oppstand blant arbeiderne – paradoksalt nok en oppstand i den selverklærte arbeider- og bondestat. Brecht, som ellers var positiv til systemet, la følgende utsagn i munnen på statsledelsen: Da folket har sviktet sentralkomiteens tillit, har sentralkomiteen nå valgt seg et nytt folk. Heldigvis er vi langt fra slike holdninger, og i dag er de såkalte folkedemokratiene, som også hadde en viss støtte i Norge, erstattet av reelle demokratier. Men det som er interessant med denne interpellasjonen, er at den gir grunnlag for en reflekterende samtale selv i vårt funksjonsdyktige og slitesterke og velutviklede demokrati om hva som kan ligge bak en lavere valgdeltagelse. Så la meg gjenta utgangspunktet, at det er faktisk ikke Stortinget som er statens øverste organ, det er velgerne i valg. Grunnloven bruker faktisk formuleringen «Valgthinget» – altså det største overhuset. I et demokrati er det nemlig velgerne som har rett. Det er altså ikke velgernes adferd som skal påvirkes av deres representanter – ikke gjennom opplysningskampanjer, ikke ved at presse eller NRK går utover sin formidlings- og rapporteringsoppgave ved å mobilisere velgerne, ikke gjennom Flaxlodd for dem som møter frem og stemmer, slik det ble foreslått i en kommune, og slett ikke ved stemmeplikt, som noen tok til orde for under kommunevalget tidligere i høst. Slike utvendige overflatetiltak vil bare tildekke det problemet som det er viktigere at vi adresserer. Så har jeg også lyst til å minne om at lav valgdeltagelse nødvendigvis ikke behøver å være et uttrykk for at demokratiet står foran et snarlig sammenbrudd. Lav deltagelse kan også være uttrykk for at det generelle konfliktnivået i samfunnet er lavere, og at for mange mennesker – det er helt uforståelig for oss som lever og ånder for politikk – er politikk av den grunn det markedsførerne kaller et lavinvolveringsprodukt. Så kan det være at de engasjerer seg den dagen de føler at noe virkelig står på spill, og de virkelig må slåss for sin eksistens. Men heldigvis kan man også si at det kan være et tegn på et ganske godt samfunn at folk ikke føler sin eksistens truet ved et spesielt valgutfall. Dette vil i sin tur også kunne bidra til at det ikke blir den mobiliseringen ved valgene. Men hvis vi skal være selvkritiske og litt reflekterende, tror jeg at velgeroppslutningen ved kommunevalg, som ligger langt under oppslutningen ved stortingsvalg, kan ses i sammenheng med at lokaldemokratiet er under press, at i virkeligheten er det statens prioriteringer, penger og ukoordinerte særinteresser som begrenser lokal handlefrihet, og at velgerne for lengst har oppdaget det. Jeg mener også at velgerne bør gis større innflytelse over hvilke personer som faktisk velges inn i et kommunestyre. Et første steg kan være å gjeninnføre muligheten, som Stortinget her har fratatt velgere ved lokalvalg, til å stryke kandidater på valglistene. Jeg mener også at ved stortingsvalg bør velgerne få større innflytelse når det gjelder å velge mellom personer og ikke bare mellom partilister, og at det for den saks skyld også kunne bli enklere å få oppstilling utenom partisystemet hvis det var noen som skulle savne seg selv i politikken. Foruten slike endringer som går på valgordning, lokalt ansvar og spilleregler for å utvikle demokratiet ytterligere, er det også grunn til å ta varslene om lavere valgdeltagelse alvorlig. Hvis det skyldes avstand mellom velgernes egne oppfatninger av hvordan man skal respektere folkeskikk, og hvordan de opplever det politiske spill, med taktikkeri og mange spillsituasjoner, kan også det skape en avstandsfølelse i tillegg til den avmaktsfølelsen som representanten Haugli var inne på. Dessverre bør vi ikke gå lenger tilbake enn til spørretimen i går for å illustrere en annen grunn til at folk føler avstand til det politiske liv. Da viste det seg at en garanti avgitt under valgkampen om 20 dagers behandling for kreftpasienter viste seg å være en målformulering som ikke hadde noen rot i virkeligheten. Det skaper også om ikke avmakt, så i hvert fall matthet hos velgerne.