Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
I september i fjor vedtok Europarådets parlamentariske forsamling en rekommandasjon om situasjonen for homofile i Europa. Den begivenheten var gledelig av to grunner: for det første at det så sent som den foregående sommeren ikke hadde vært mulig å få vedtatt denne rekommandasjonen, for det andre at Norge på alle dens punkter ligger trygt innenfor det som anbefales overfor Europarådets medlemslands regjeringer. Det betyr også at jeg oppfatter både den stortingsmelding som er lagt fram, den innstilling som er lagt fram, og dagens debatt som avansert i et internasjonalt perspektiv. Det er f.eks. slik at i det fremste organet for menneskerettigheter i Europa er det fortsatt mange medlemsland som kriminaliserer bestemte seksuelle legninger. Når det er sagt, er det klart at det betyr jo ikke at situasjonen er i orden i Norge, men vi har i hvert fall vært gjennom og er oppe i en meget gledelig utvikling. Den utviklingen foregår selvfølgelig dels ved hjelp av det lovverk vi har, men først og fremst kanskje ut fra hvilke holdninger som er på offensiven i det norske samfunn, og hvilke som ikke er det. Ett viktig trekk synes jeg for min del er avmystifiseringen av at mennesker som har bestemte seksuelle legninger, skulle være andre typer mennesker, ha andre rettigheter eller andre behov enn de vi alle har. Her er det åpenbart fortsatt mye å gjøre, men jeg tror dette først og fremst er et holdningsarbeid som også er et betydelig ansvar for oss på det individuelle plan. Så er jeg noe redd for det jeg vil kalle klientifiseringen. Det er riktignok slik at om mennesker får spesielle samfunnsproblemer på grunn av sin seksuelle legning, må det møtes med bestemt samfunnsaksjon i forhold til disse problemene. Det gjelder både hjelpe- og støtteapparat, lovgivning og på annen måte. Men vi har også en annen type klientifisering som åpent eller litt mer fordekt tar utgangspunkt i – skal vi si – et normaliseringbegrep for seksuelle legninger i samfunnet, og endog kanskje ønsker å sette i gang forskning eller helbredelsestiltak i forhold til dem. Det feltet skal jeg heller ikke utbrodere nærmere nå, men bare vise til hva Anders Hornslien sa om dette fenomenet i det foregående innlegget. Så er det slik at på dette felt som på alle andre felt i samfunnet som gir grunnlag for diskriminering, er det diskrimineringen vi må komme til livs. Det er slik – i hvert fall er det slik for meg – at på noen av de feltene vi diskuterer, er diskriminering et viktig ledd i analysen og beslutningene vi skal fatte, men det fins også andre hensyn. Adopsjon er sett fra min personlige synsvinkel et slikt område, og den vanskelig grensedragningen mellom samfunnets normer, slik lovgiveren fastsetter dem, og samfunnets normer slik f.eks. en teologisk utlegning fastsetter dem, kan også være det. Det betyr fra min side ingen skråsikkerhet, men en ærbødighet overfor slike problemstillinger. Jeg vil si at jeg vil i hvert fall ta avstand fra – jeg tror det var Trond Helleland som sa det – at Arbeiderpartiet har noe ønske om å beholde statskirken for å kunne styre teologien. Det er ikke riktig. Det er ingen politisk oppgave å drive verken teologisk forskning eller utvikling, men det kan være en politisk oppgave å sørge for at den teologiske brytning finner sted.