Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-13:
Representanten Grete Knudsen peiker på ei viktig problemstilling som Regjeringa er oppteken av. Innlegget til representanten Knudsen var breitt og gjekk inn på svært mange viktige område. Ut frå teksten i interpellasjonen var det kan hende ikkje så heilt enkelt å sjå på kva måte interpellanten ville utdjupe interpellasjonen sin. Eg kjem til å gå gjennom ein del av det som Regjeringa er oppteken av i forhold til interpellasjonen, men eg vil òg sjå på den debatten som kjem i tilknyting til interpellasjonen, som eit viktig innspel for Regjeringa som no held på med å finalisere arbeidet med forskingsmeldinga. Ho vil, som Stortinget tidlegare er gjort kjent med, verte lagd fram i mai, og det er heilt klart at ein runde her no om eit så viktig tema vil gje viktige signal for oss å ta med i finaliseringa av det arbeidet. Globaliseringa av verdsøkonomien får også fylgjer for FoU-aktivitetane til næringslivet. Dei store bedriftene utviklar seg stadig oftare til fleirnasjonale føretak. Andre bedrifter vurderer om dei skal kjøpe den ekspertisen dei treng, i andre land enn Noreg. Store norske føretak brukar i snitt ein femtedel av FoU-ressursane sine utanfor Noreg. I mange land debatterer ein no kva fylgjer denne utviklinga vil ha for den nasjonale forskinga og for den nasjonale næringsutviklinga. Noreg er tent med å ha mange forskingstunge føretak på norsk jord. Klarer vi å utvikle sterke næringsmiljø i Noreg basert på god fagkunnskap og oppdatert teknologi, vil dei trekkje til seg investorar og føretak som treng denne kunnskapen. Desse næringsklyngjene vil òg vere attraktive for bedrifter som ynskjer å levere varer og tenester til desse føretaka. Ei slik utvikling vil gje auka sysselsetjing og sterkare lokalsamfunn. Klarer ein derimot ikkje å utvikle ein sterk kultur for kunnskap og innovasjon på eit bestemt næringsområde, vil selskapa plassere både FoU-einingane sine og forskingsoppdraga i andre land. Ei slik utvikling vil på sikt undergrave innovasjonsevna til denne bransjen, og naturleg nok også svekkje dei norske forskingsmiljøa. Likevel: I ein viss mon er det ein god ting at dei norske føretaka kjøper forsking og utvikling i utlandet. I ein internasjonal økonomi er det viktig at føretaka får tak i den nyaste kunnskapen og den beste teknologien, og kan hende er det nettopp eit utanlandsk forskingsmiljø som sit inne med den kunnskapen verksemda treng. Bedriftene kan bestille forskingsoppdrag frå forskingsmiljø i andre land, dei kan la sine eigne tilsette studere eller arbeide ved utanlandske FoU-miljø, og dei kan hente utanlandske forskarar til Noreg. Slik vil bedriftene skaffe seg gode kontaktar i næringslivet og kunnskapssystema i andre land, noko den norske bransjen og det norske kunnskapssystemet vil tene på. Eg er ikkje redd for at utanlandske forskarar skal konkurrere ut norske forskarar i Noreg. Tvert imot trur eg at dei norske bedriftene og dei norske forskingsmiljøa vil ha glede av kontakten med dei utanlandske miljøa og den kompetansen desse forskarane kan føre med seg. Men vi må føre vidare den sterke satsinga på forsking og høgre utdanning i Noreg. Syter vi for at næringslivet får norske universitets- og høgskulekandidatar med ei god og relevant utdanning, styrkjer vi òg bedriftene si evne til å hente inn kunnskap frå dei norske og dei utanlandske FoU-miljøa. Ein annan føresetnad er at vi dekkjer behovet for doktorgradskandidatar til forskingssystemet og næringslivet. Talet på fullførte norske doktorgradar har auka sterkt dei siste åra. I 1998 vart det fullført 685 doktorgradar i Noreg, 60 fleire enn i året før. Om lag halvparten av doktorgradane er innanfor naturvitskaplege og teknologiske fag. Det er fleire stipendiatar som fullfører doktorgraden no enn tidlegare, og dei brukar kortare tid på å verte ferdige. Forskingsmeldinga vil drøfte det framtidige behovet for doktorgradskandidatar. Universitets- og høgskuleutvalet – Mjøs-utvalet – vil sjå nærare på gradsstrukturen og studieavviklinga. Eg meiner vi bør vurdere moglege endringar med sikte på ei tilpassing til gradsstrukturen i andre land, noko som m.a. kan gjere utdanninga fram til doktorgradsnivå meir effektiv. I det siste har vi vore vitne til ein del fusjonar mellom norske og utanlandske selskap. Det hender at det nye selskapet reduserer det samla talet på forskarar i samband med ei slik samanslåing. Likevel kan dei norske kunnskapsmiljøa og næringslivet tene på ein slik fusjon, og det nye konsernet vil kunne gje det norske kunnskapssystemet ny kunnskap og nye kontaktar. Men legg det ned eller flyttar ut den norske FoU-avdelinga, vil Noreg tape på samanslåinga. Det er såleis ikkje noko gale i at norske føretak vender seg til utlandet. Men vi står overfor eit stort problem om dei flyttar ut eller kjøper det meste av kunnskapen sin i andre land. Ei slik utvikling vil undergrave dei norske forskingsmiljøa, noko som også vil vere med på å svekkje det norske næringslivet. Den utanlandske forskinga kan nemleg aldri erstatte den norske. Dei norske bedriftene har behov for kunnskap tilpassa norske næringspolitiske, geografiske og kulturelle forhold. Næringslivet hentar dessutan mykje av ekspertisen sin frå desse miljøa, og bedriftene sin bruk av norsk forsking er også viktig for kunnskapsoppbygginga ved universiteta og høgskulane. Dette gjeld spesielt dei teknologiske og økonomiske faga. Det er derfor viktig at vi fører ein politikk som gjer det attraktivt for norske og utanlandske føretak å kjøpe FoU i Noreg, og som gjev dei grunn til å ha FoU-verksemd i Noreg. Det gjer vi best om vi syter for at Noreg har eit sterkt og mangfaldig kunnskapssystem. Og med eit kunnskapssystem meiner eg då det nettverket av bedrifter, forskingsinstitusjonar og andre som utviklar, formidlar og brukar ny kunnskap. Eit godt kunnskapssystem kviler på kunnskapsintensive og kreative føretak og institusjonar som veit kor dei skal gå for å finne ny kunnskap, som veit korleis dei skal bruka han, og som er i stand til å tenkje nytt. Dette gjeld både bedriftene og forskingsinstitusjonane. Bedriftene ser naturleg nok etter forsking og utvikling av høg kvalitet. Vi må føre ein politikk som stimulerer til slik forsking, t.d. gjennom å gje ekstra løyvingar til ulike toppforskingsmiljø. I tillegg må det vere god utveksling av kunnskap, idear og personell mellom dei ulike føretaka og institusjonane i systemet. Vi må satse på tiltak som er med på å utvikle nettverka i forskingssystemet. Det er ei sentral oppgåve for styresmaktene å styrkje den langsiktige, grunnleggjande forskinga ved universiteta, høgskulane og forskingsinstitutta. Forskarane ved desse institusjonane er med på å utvikle nye idear og prosessar som kan nyttast i næringslivet. Like viktig er det at dei er ein kunnskapsbase som bedriftene kan trekkje vekslar på gjennom heile nyskapingsprosessen. Det er her dei hentar sine tilsette, og det er til desse institusjonane dei må gå når dei står framfor problem dei ikkje er i stand til å løyse på eiga hand. Eg har merka meg at ein i mange land opprettar nye polytekniske FoU-institutt, m.a. for å sikre at næringslivet investerer i landet sine eigne FoU-miljø. I Noreg har vi allereie ein stor instituttsektor som hjelper både store og små bedrifter med forsking og kompetanse. Vi må syte for at desse institutta leverer forsking av så høg kvalitet at bedriftene brukar dei aktivt i si innovasjonsverksemd. Eg vil arbeide for at forskingsinstitusjonane over tid får auka løyvingar til forsking av høg kvalitet, delvis gjennom grunnløyvingane og delvis gjennom dei strategiske forskingsprogramma til Forskingsrådet. Forskingsmiljøa fungerer også som viktige sluser for ny kunnskap frå andre land. Regjeringa legg derfor stor vekt på det internasjonale FoU-samarbeidet og går m.a. inn for ei aktiv deltaking i EU sitt femte rammeprogram for forsking. Eg vil òg nemne arbeidet i det europeiske nettverket for brukarstyrt teknologisk og industrielt samarbeid, EUREKA, der verksemdene sjølve tek initiativ til samarbeidet. Forskingssamarbeidet fører ikkje berre til at det norske nærings- og samfunnslivet får tilgang til det siste innanfor internasjonal forsking og utvikling. Det fører òg til at dei bedriftene og forskingsmiljøa som tek del i samarbeidet, må strekkje seg for å nå internasjonale standardar for kvalitet og relevans. Det er også med på å styrkje samarbeidet mellom ulike norske verksemder og mellom verksemdene og forskingsmiljøa. Alt dette gjer at dei vil stå sterkare i den internasjonale konkurransen. Erfaringa syner at dei norske føretaka og dei norske forskingsmiljøa hevdar seg godt i det internasjonale samarbeidet. Mykje av nyskapinga i næringslivet kviler på eit effektivt samspel mellom ulike bedrifter og mellom bedrifter og universitet, høgskular og forskingsinstitutt. Regjeringa vil derfor vidareutvikle dei verkemidla som skal stimulere til teknologi- og forskingsformidling, FoU-samarbeid og auka bruk av forsking og utvikling. Dette gjeld m.a. dei brukarstyrte forskingsprogramma under Noregs forskingsråd, andre program under Forskingsrådet og SND, institusjonar som forskingsparkar og næringshagar, og tiltak som kan bidra til ei meir effektiv kommersialisering av forskingsresultat frå universitet og høgskular. Totalt sett investerer det norske næringslivet mindre i forsking og utvikling enn næringslivet i dei landa vi liker å samanlikne oss med. Stortinget har bede Regjeringa om å utgreie og leggje fram forslag til økonomiske stimuleringstiltak for å fremje FoU-arbeidet i bedriftene. Om kort tid vil Regjeringa setje ned eit eige hurtigarbeidande utval som skal vurdere tiltak som kan stimulere til auka privat finansiering av FoU. Utvalet skal vurdere ulike direkte verkemiddel, der FoU i næringslivet utløyser ei eller anna form for offentleg støtte og indirekte tiltak, som t.d. skatte- og avgiftslette. Temaet vil òg verte handsama i den komande stortingsmeldinga om forsking.