trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-04-27:
Eg vil også takke interpellanten for at ho tek opp dette temaet. Det er veldig viktig at vi i denne salen også drøftar noko anna enn berre rein økonomi, at vi også har etiske problemstillingar på bordet som er veldig viktige. Eg kan seie med ein gong at Venstre ikkje støttar at det skal etablerast eit offentleg og gratis tilbod om ultralydundersøkingar i veke 12 til alle gravide. Det meiner vi ikkje er riktig. Fleire andre talarar har vore inne på og vist til at ingen helsegevinst er påvist, verken hos mora eller fosteret, og det er kunnskapsbasert. Det skulle ikkje vere store problem knytte til å ha ein slik helsekonsensus her. Eg trur vi har mange andre utfordringar når det gjeld å prioritere innanfor helse om vi ikkje også skulle utvide dette tilbodet. Venstre ønskjer altså å halde fast på gjeldande praksis, som har ultralyd i veke 17–19 som standard til alle gravide. Når nokre viser til at vi har ny forsking, trur eg eg vil seie som Ballo, at her må vi bruke forskinga med vett og forstand. Det er utruleg viktig at vi ikkje hoppar på alt mogleg. Eg trur at det er eit kjempeviktig moment i denne saka. Venstre er einig med interpellanten i at problemstillinga har ei veldig tung etisk side. Ei ekstra tidleg ultralydundersøking kan bidra til utsortering. Vi får meir einsretting og, nær sagt, like menneske. Det er lett å snakke om Downs syndrom i denne saka, som også er nemnt i desse undersøkingane, men det var vel representanten Giltun som nemnde ryggmergsbrokk. Eg vil berre minne Stortinget om at det har vore ein statsråd i denne salen med ryggmergsbrokk. Venstre meiner at samfunnet vil tape ekstremt mykje mangfald og bli mykje fattigare og mykje kaldare i framtida dersom vi skal late dette gå for langt. Eit slikt samfunn er iallfall ikkje eit samfunn etter Venstre sitt hjarte.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-04-27:
Jeg takker for svaret fra statsråden. Jeg er nok uenig i at det er umulig å sette en felles merkelapp her, til det behandler vi grupperinger som inneholder de samme «umulighetene», såpass ofte, f.eks. at barnefamilier er en lik og homogen gruppe ut fra lønn, bosted og inntekt – altså alle de ulike sosiale faktorene – men denne gruppen er akkurat like sammensatt som gruppen aleneboende. Det jeg derimot er veldig glad for, er at statsråden avliver forslaget om skattefradrag. Det er vel også derfor representanter fra Senterpartiet ikke er til stede i salen. Jeg mener at det er et ganske umulig tiltak å gjennomføre, siden vi lever i et samfunn der vi faktisk også skifter botilstand ganske ofte, og at det først og fremst ikke er skattefuten vi ønsker å ha inn til å regulere hvem det er som sover i senga, og hvem det er som ikke gjør det. Så til bolig. Grepet som Regjeringa gjør i forhold til boligstøtte, er jeg enig i er godt. Men vi hadde trengt å gjennomføre boligreformer f.eks. koblet opp mot sparing og koblet opp mot muligheten til å komme inn på boligmarkedet med den første boligen, sjøl om man bare har én lønn. Det er det som er vanskelig i dagens boligmarked, spesielt i byene. Når det gjelder helse, tror jeg vi må ha en grunnleggende endring i tankegangen, at vi ikke alltid har noen som pusher oss gjennom helsesystemet. I dag har vi et helsesystem som egentlig forutsetter at vi har noen til å stille opp for oss. Når det gjelder avgiftspolitikken, er jeg enig i – med de grepene som gjelder – at man som forbruker kan kreve. Men de aller fleste aleneboende bor i boformer, som f.eks. borettslag, der dette ikke er så enkelt å presse gjennom alene. Derfor burde man nok ha tenkt gjennom muligheten for å stimulere til grep også i boformer som borettslag, lignende med et Enova-tiltak, at man får tilskudd til å sette inn målere som hadde gjort at man også hadde fått ned vannforbruket ved å ha fått en individuell vurdering av vannforbruket. Vi har sett i veldig mange land at man har fått ned vannforbruket noe enormt ved å sette inn vannmålere og basere avgiften på forbruk, ikke på en generell avgift. Det å få ned vannforbruket er en utfordring i et land som Norge, som har nok vann. Det fører også til at en kommune får redusert utgiftene sine, da det å investere i vannanlegg faktisk er ganske dyrt. Så det å satse på disse grepene er god samfunnsøkonomi, i tillegg til at det er god singelpolitikk.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-04-27:
Når jeg går rundt i Oslo som ombud for Oslos befolkning, er den saken jeg blir stoppet av flest for – om jeg så er på gata, tar trikken, går på husbesøk eller står på stand – nettopp denne. Det gjelder den urettferdigheten som oppleves når man tilhører en gruppe som ikke blir brakt opp på den politiske dagsordenen. Det har ikke akkurat vært noe stormløp mot talerstolen i dag heller, så jeg blir nok alene om denne valgkampsaken i Oslo i år også. Det kan være hyggelig for meg, men det betyr jo at man ikke får løftet dette. Når vi ser en dramatisk samfunnsutvikling på et område der folk velger en helt annen boform enn tenkt fra politikernes side – man lever i en helt annen boform enn det som vanligvis blir snakket om i alle politiske debattprogram, man velger livet sitt sjøl, ganske enkelt – syns jeg det er rart at det skal påvirke den politiske dagsordenen så lite. Vi har ikke en boligpolitikk der man tar dette inn over seg, og vi har heller ikke en grunnleggende tankegang om at dette er en samfunnsendring som kommer til å påvirke ulike politikkfelt, f.eks. helsepolitikken. Dette er en samfunnsendring som kommer til å påvirke helsepolitikken når jeg skal på sykehjem. Da min far var på sykehjem, spiste han i ett år ingenting som ikke min mor puttet i munnen hans. Når alle de enslige som i dag bor alene, skal inn i eldreomsorgen, hva vil det bety? Skal man ikke ta det inn over seg? Skal man ikke se på hele organiseringa av samfunnet vårt på dette området, eller skal dette fortsatt være et område som man fniser litt av når man diskuterer det? Dette er store samfunnsendringer som man ikke tar inn over seg når det gjelder politikkskapinga, spesielt på boligområdet og på helseområdet. Dette er en gruppe som taper på helsesida – og så syns vi ikke at det er viktig å diskutere! Dette er en gruppe som virkelig taper i inntektsutviklinga, og som eksploderer i fattigdomsgruppa – og vi syns ikke det er interessant å diskutere! Om vi ikke har dette perspektivet med i forbrukerlovgivninga – i en forbrukssituasjon der vi virkelig ønsker å styre forbrukerlovgivninga i forhold til det som er samfunnsendringa, f.eks. når det gjelder teknologi – så er dette et tema som i hvert fall jeg skal love at jeg kommer til å løfte videre, sjøl om ikke talerstolen blir stormet av alle partier. Jeg tror at hvis vi ikke tar dette inn over oss, så later vi som om vi lever i en familiestruktur som ikke fins, og da blir det ikke noe godt land å leve i.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-04-27:
Representanten er inne på at det også er ulikheter i levekår blant barnefamilier. Det er riktig. Men aleneboende som gruppe er kjennetegnet ved at det der er større inntektsforskjeller enn i befolkningen generelt. Inntektsulikhetene er størst blant unge aleneboende, altså de under 35 år. De 10 pst. som tjener mest, har en inntekt som er mer enn fire ganger så høy som inntekten til de 10 pst. som tjener minst. I befolkningen totalt sett er dette forholdstallet 2,6, så det er altså veldig store inntektsforskjeller blant aleneboende som gruppe. Når det gjelder bostøtten, er jeg glad for at representanten er glad for de grepene vi har gjort der. Det vil jo nå veldig mange aleneboende. Det som trekkes fram i forhold til helse, gjelder nok først og fremst i forhold til menn som ikke bor sammen med en dame. Vi ser at menn som bor sammen med mor, går oftere til lege. Menn som bor sammen med damer, går oftere til lege. Men de mennene som bor alene, går i liten grad til lege. Dette er et stort samfunnsproblem, og vi kan forebygge mange helseskader ved å øke bevisstheten om kjønn. Dette er et veldig godt eksempel på at det å tenke likestilling, det å se på helsevesenet i et kjønnsperspektiv, vil hjelpe mange menn. Vi vet at i vårt samfunn rammes kvinner oftere av føflekkreft enn menn, men det er flere menn som dør av det. Grunnen til det er at de går for sent til lege. Det å ha et fokus på at menn må gå oftere til lege, er viktig. Det er også god singelpolitikk, men det handler først og fremst om å ha et kjønnsperspektiv i dagens helsevesen. Alle de forslagene som representanten er inne på i forhold til borettslag og vannforbruk, synes jeg er gode forslag. De vil vi hele tiden vurdere i samarbeid med kommunene.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-04-27:
Jeg synes at den diskusjonen som Trine Skei Grade reiste nå på slutten, om hvilken innvirkning dette vil ha på eldreomsorgen, på helsevesenet, på alle velferdsområder, er en viktig diskusjon. Derfor synes jeg det er viktig å ha med denne indikatoren på flere samfunnsområder og i flere samfunnsdiskusjoner. Det er klart at når noen eldre har familie som kan ta seg av dem – som kan gi dem den menneskelige kontakten, og som kan gi oppfølging hver eneste dag – og andre ikke har det, må det få innvirkning på hvordan vi prioriterer ressursene våre i helsevesenet, slik at noen får mer støtte, mer kontakt, enn andre. I den forbindelse spiller frivilligheten en veldig viktig rolle, og den hjelper mange enslige til å få mer sosial kontakt i hverdagen. Kulturtilbud, som Trine Skei Grande er opptatt av, er også viktig. Jeg tror det er mange single som har hatt god nytte av den kulturpolitikken vi har ført, og det kulturløftet som vi har foretatt, de siste årene. Det har også vært en veldig god singelpolitikk. Når det gjelder Fremskrittspartiet, har jeg merket meg at uansett hva det stilles spørsmål ved i denne sal, er skatte- og avgiftspolitikken det eneste svaret de har. Jeg har jo merket meg at Fremskrittspartiet styrer i Oslo, men når det gjelder å få en avgiftspolitikk som retter seg inn mot de ensliges situasjon, har de ikke gjort mer der enn andre steder. Det er en utfordring som Fremskrittspartiets representant kan ta med seg videre til sine partifeller i Oslo. Representanten Dåvøy påstod merkelig nok at jeg stakkarsliggjør de enslige. Jeg vil si at det er stikk motsatt. Nettopp fordi denne gruppen, som jeg sa, er så mangfoldig, må vi ikke tegne et generelt bilde, at dette er en svak gruppe. Vi må tvert imot fokusere på at noen har større behov for hjelp enn andre. Og det mener jeg vi nettopp gjør når det gjelder diskusjonen om bostøtte. Vi øker altså antall aleneboende som får støtte, med 30 000. Det er et betydelig løft for mange enslige som vi nå har bidratt til. Så boligpolitikken er absolutt et område som styrker de singles situasjon, noe mange har nytte av. Jeg vil til slutt takke interpellanten for en viktig diskusjon. Hun har gjennom sitt engasjement bidratt til å løfte dette temaet inn i flere diskusjoner. Det er altså utfordringen i tiden som kommer – å få løftet det inn i helsepolitikken, inn i eldrepolitikken og også inn i kulturpolitikken, som vi har på dagsordenen nå.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2009-04-27:
Jeg har aller først lyst til å takke komiteen for et utmerket samarbeid i denne saken. Komiteen har fortsatt i det som har vært kirkeforlikets ånd, og funnet gode løsninger på praktiske utfordringer. Denne saken har sitt utspring i kirkeforliket, hvor det bl.a. ble lagt til grunn at en skulle gjennomføre en demokratireform i Den norske kirke. Et av de viktige elementene ved en vellykket reform i Kirken var at en skulle kunne avholde kirkelige valg samtidig med stortingsvalget til høsten. Det forliket har Kirken jobbet ut fra, og den har fattet de nødvendige vedtak. Det vi har ventet på, er den proposisjonen som nå ligger til behandling, nemlig finansieringen av de kirkelige valg. Kostnadsberegningene fra Kirkerådets side og de som er lagt til grunn i stortingsproposisjonen, er litt ulike. Kirkerådet anslo i sin tid at kostnadene ved å gjennomføre reformen ville ligge på ca. 110 mill. kr. I proposisjonen er det lagt til grunn 68 mill. kr, i tillegg til de 5 millionene som ble bevilget i forbindelse med statsbudsjettet – til sammen 73 mill. kr. Hovedforskjellen på forslagene er at Kirken har tatt utgangspunkt i at en ønsker to utsendinger til Kirkens medlemmer i forbindelse med valget, mens proposisjonen tar utgangspunkt i at en nøyer seg med én. I Stortingets åpne høring om dette ble det fra Kirkens side ikke pekt på at det var noen utfordring å bruke én utsending til Kirkens medlemmer. Således er størrelsen på beløpet ikke omstridt. Det er imidlertid viktig å si at bevilgningen gis som en egen pott. Selv om det foreligger et beregningsgrunnlag for hva pengene skal gå til, har både proposisjonen og innstillingen vært veldig tydelig på at det kan brukes penger på tvers av det som er beregningsgrunnlaget, og at det er en fleksibilitet i disponeringen av pengene. Denne saken skal ses i sammenheng med Ot.prp. nr. 34 for 2008–2009 om en lovendring som skal behandles i Odelstinget senere i dag. Innstillingen er enstemmig. Med dette anbefales komiteens enstemmige innstilling.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-04-27:
Først vil også jeg takke saksordføreren for en ryddig gjennomgang av det Stortinget enstemmig har gått inn for. Det er egentlig ikke forferdelig mye å tilføye, bortsett fra én ting, som det er viktig å presisere. Det er at mange snakker om demokratireformen som om det skulle være noe materielt nytt, at det altså ikke har vært demokrati i Kirken tidligere. Det har det, bl.a. gjennom lovfestingen av trenivåsystemet og ikke minst etableringen av Kirkemøtet i 1980. Det ble jo i sin tid virkelig kalt for en demokratireform, noe det også var. Det vi i dag diskuterer, og som Stortinget nå slutter seg enstemmig til, er regler for å gjøre demokratiet mer reelt, basert på den enigheten Stortinget kom fram til 10. april i fjor. Jeg vil også gi ros til statsråden, fordi det som nå kommer til Stortinget, er en god oppfølging av det forliket vi har gått inn for, og jeg tror det vil bidra til at vi ser økt valgdeltakelse i kirkelige valg. Det har vært noen praktiske diskusjoner om utstedelse av ett eller to valgkort osv., men det opplever jeg som mindre viktig nå. Det viktige er at vi får økonomien på bordet for å etablere de valgsystemene som skal til, for forhåpentlig også å øke valgdeltakelsen, øke deltakelsen i det kirkelige demokratiet, som altså er opprettet fra før. Vi kommer tilbake til noen spørsmål i forbindelse med den saken vi skal behandle i Odelstinget senere i dag. Jeg ser derfor ikke noen grunn til å gå inn i noen nærmere diskusjon om denne saken nå.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2009-01-13:
På vegne av stortingsrepresentantene Svein Flåtten, Linda C. Hofstad Helleland, Torbjørn Hansen og meg selv vil jeg legge frem forslag om å legge til rette for at flere ansatte kan bli medeier i egen bedrift.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-01-13:
Jeg har til slutt, som saksordfører, bare lyst til å komme med noen bemerkninger. For det første vil jeg si at jeg er veldig glad for statsrådens innlegg, og det er det jo ikke så ofte jeg er, så derfor finner jeg behov for å bemerke det når det skjer. Jeg syns innlegget var både presist og godt, og at det ivaretok komiteens behandling veldig godt. Men det som jeg tror det er viktig å få understreket her, er at vi i dag har løftet spesielt gårdsnavn – det betyr ikke at det er et flertall i denne salen som ønsker å få fjernet navneloven. Det syns jeg det er viktig å bemerke, fordi det er faktisk de som er glad i en lov, som skal reformere en lov. Den motstanden som var i ferd med å bygge seg opp i forbindelse med de overgrepene som folk følte at denne loven medførte for dem som enkeltpersoner, mener jeg faktisk var med på å undergrave hele tankegangen rundt det å ha en navnelov. Får ikke vi, som er opptatt av at vi skal ha en navnelov, til reformer som imøtekommer de borgerne som føler seg tråkket på av en lov, er vi også med på å undergrave loven. Ivar Aasen sa det en gang omtrent slik: Me trur det skal ganga så fort fram med noko stort, men så snart noko stort er nådd, kjem det snøgt noko smått. Det handler nok her litt om at vi tar noen store grep for å ordne opp i de store tingene. Men det er de små borgerne som blir tråkket på, man skal ta hensyn til og endre loven for når vi ser at det går i helt feil retning. Her syns jeg at Stortinget har tatt et stort nasjonalt grep som for noen vil få følger som føles urettferdige. Da må vi korrigere kursen overfor dem som føler at det blir urettferdig.
Olemic Thommessen (Høyre), 2009-01-13:
Jeg er glad for at Regjeringen og regjeringspartiene har hatt en konstruktiv innfallsvinkel til denne saken. Jeg er også glad for at statsråden nå i sitt innlegg er imøtekommende overfor våre felles merknader. Nå er det altså slik at en gruppe grunneiere har klagesaker liggende. Det har vært en lang og ganske tornefull vei, og det ligger kanskje an til at disse sakene også havner i domstolene. Det tror jeg ikke vil være spesielt tjenlig verken for saken eller, i særdeleshet, for dem dette angår. Jeg lurer på om statsråden vil ta noe initiativ – eller om han iallfall kunne tenke seg å appellere til Kartverket – til å legge disse klagesakene på is, slik at klagesakene kan ses i lys av de nye reglene som nå formodentlig vil komme.
Olemic Thommessen (Høyre), 2009-01-13:
Jeg skal fatte meg i korthet, for dette er jo en sak som nå faller godt på plass. Men jeg vil bare komme med en liten kommentar til Senterpartiets innlegg. Det forbauset meg litt, fordi representanten Lode sa jo at han mente at dagens regelverk egentlig er ganske bra, og at det burde være rom i dagens regelverk for å imøtekomme de interessene som er i denne saken. Nå er det slik at denne saken som nå er reist, og merknadene i innstillingen, faktisk anviser en annen løsning. Det er jo ikke en liten korreksjon vi nå snakker om – det er jo faktisk en helt annen tenkning som ligger til grunn, og som på en helt annen måte ivaretar eiendomsrettsperspektivet, enn det som ligger inne i dagens lovverk. Etter Senterpartiets innlegg finner jeg grunn til å understreke det poenget, for selve eiendomsrettsperspektivet i dette er faktisk et ganske viktig element, som jeg også hadde forventet at Senterpartiet hadde – skal vi si – stått opp for i forhold til de erfaringene som vi nå har hatt med de konkrete sakene som ligger til grunn for at dette forslaget kom opp. Vi behøver ikke dra opp noen stor debatt rundt dette, men jeg synes altså at det er viktig å fastslå det perspektivet. Det er også grunn til å understreke at våre felles merknader faktisk staker ut en annen kurs enn den som ligger i dagens lovverk.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2009-01-13:
Namn og stadnamn er særdeles viktige for identiteten for mange menneske. I den samanhengen sluttar eg meg til det som både saksordføraren og Olemic Thommessen sa no nettopp. Når vi veit kva engasjement som ligg bak dette med stadnamn, vil eg nytta høvet til å rosa komiteen for å greia å få til merknader som er så opne at alle grupperingar kunne stilla seg bak dei. Sett i lys av kor viktig dette temaet er for mange plassar, er dette godt gjort. Det kan eg seia fordi eg ikkje var med på sluttføringa i komiteen. Lokalt nedarva uttale er i regelen det historisk eldste og rettaste. Det finst mykje interessant litteratur om emnet stadnamn. Det er nok å nemne «Norske Gardsnavne», eit verk på faktisk 20 bind. Andre land misunner oss dette. Her finn vi uttale, eldre skriftsformer og tolking. I våre dagar vert stadnamn ofte lært på grunnlag av vegskilt, ikkje berre lokal tradisjon. Derfor er rette namn på vegskilt avgjerande viktig. Frå eige fylke, Møre og Romsdal, har vi opplevd stort engasjement rundt endringar av namn på ferjestader. Eg hugsar tilbake til den tida da kommunestyret åleine avgjorde dette – som yngste representant og med eit etternamn som er det same som eit tidlegare ferjeleie, sit den debatten spikra i minnet. Temaet var om ferjeleiet skulle ha namn etter tettstaden ikkje langt unna, eller om det skulle vera det lokale namnet på plasseringa. Det lokale namnet vann. Slik vart det, og slik har det vore sidan. Rettskriving kan gje endringar og ustøe former. Normalisering er problematisk når målførepreget forsvinn. Normaliseringa kan i enkelte høve gå på tvers av opphav. Da blir det historiske i dialekten øydelagt. Merknaden om klagenemnd er også i denne samanhengen viktig. Eit forhold dette representantforslaget synleggjer, er i det høvet det er ønske om ulike skrivemåtar på gardsbruk i ei grend med fleire gardsbruk, slik det ofte er. Dette kan gje utfordringar på fleire område, slik som bygdebokskriving, slektsgransking, vegskilting og kartsetjing. På standardkart vil det t.d. ikkje vera plass til fleire skrivemåtar der tre–fire gardar ligg jamsides. Kva for namneform skal da veljast? Kven skal avgjera dette? Striden kring stadnamn har staten truleg sjølv lagt til rette for, i og med at ein har normalisert på tvers av målføre. Det er å håpa at dei momenta som denne saka har trekt opp, og dei signala som vert gjevne i denne debatten, vil gje departementet eit godt grunnlag for ei forbetring av lovverket på området.
Trond Lode (Senterpartiet), 2009-01-13:
Eg synest saksordføraren på ein framifrå måte gjorde greie for betydninga av denne loven og det engasjementet komiteen har opplevd både frå fagmiljø og frå partane det gjeld lokalt rundt om i landet. Eg skal berre kort gjera greie for Senterpartiets engasjement i saka. Fyrst og fremst meiner Senterpartiet at det innanfor dagens lovverk med forskrift faktisk burde vera rom for å varetaka lokale interesser ved fastsetjing av namn. Men me har fått synleggjort nokre eksempel på at handlingsrommet ikkje vert brukt, og at grunneigarar føler at dei ikkje har vorte høyrde. Senterpartiet legg stadig til grunn forarbeida til endringsloven av 2005 og behandlinga av han i denne salen, der omsynet til gjeldande skriveform vert teke godt vare på. Me meiner at eit namn innført på eit seinare historisk tidspunkt enn opphavleg, òg har ein kulturell verdi. Samtidig ønskjer me ikkje å opna opp for endring av gardsnamn berre basert på eit ønske frå grunneigar. Paragraf 3 skal framleis stå fast, men der det er tale om å endra ei nedervd skriveform, skal ikkje dette gjerast utan grunneigars samtykke. Eg er glad for at ein samla komité står bak innstillinga, og eg ser fram til at Regjeringa kjem tilbake til Stortinget med ei sak i pakt med komiteens innstilling.
Trond Lode (Senterpartiet), 2009-01-13:
Eg skal prøva å unngå å gjera dette til ein parade opp og ned av talarstolen. Eg føler berre behov for å gi til kjenne at eg er heilt einig med Olemic Thommessen i det han her seier, at dette forhåpentlegvis er ei heilt klar forbetring når vi ser kva Regjeringa kjem tilbake til Stortinget med. Eg prøvde å gi uttrykk for ein slags skuffelse, for då eg gjekk gjennom forarbeida til den førre lovendringa, kunne eg heilt klart sjå at det var eit poeng for Stortinget at ein skulle leggja særleg vekt på grunneigars synspunkt, og at det ikkje skulle gjerast endringar utan at det var heilt prekære argument og grunnar for det. Så det eg sa, var meir eit uttrykk for at den praksisen som har vore, kunne vi gjerne ha vore forutan.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-01-13:
Jeg føler meg trygg på at Kartverket har lest komiteens innstilling, at de kommer til å følge debatten i dag nøye, at de er klar over at det er endringer på gang, og også at Klagenemnda kan komme til å bli endret raskt. Så jeg tror at signalet fra representanten Olemic Thommessen, som jeg gjerne slutter meg til, om at man bør vise tilbakeholdenhet med å behandle saken inntil man har fått endringer på plass, blir fulgt opp av Kartverket.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-01-13:
Jeg takker for svaret. Jeg synes statsråd Aasland både i denne og i andre saker har tatt studentvelferd på alvor. Hun har vært villig til å gå inn i de sakene som for enkeltmennesker blir problematiske, og se på om det kan gjøres endringer i regelverket. Jeg er også glad for den positive imøtekommenheten i svaret fra statsråden. Jeg tror at det å vurdere delvis studieuførhet og mulighet til å kunne opprettholde aktivitet er viktig, spesielt ved psykisk sykdom, som statsråden sa. Men også ved andre sykdomstilfeller kan det å begynne med gradvis aktivitet være helt avgjørende for å klare å komme tilbake. Så det er særs viktig å ha glidende overganger, fra å være helt av til å være på. Det ser man i alle andre regelverk og i alle andre støtteordninger. Også legene sier at dette er viktig for å få folk inn igjen på en god måte, og for å klare å begynne. Det er ikke alle som klarer å begynne 100 pst. fra dag én, så det å se på studieuførhet og studier parallelt er kjempeviktig. Det vil alltid være et problem å klare å lage gode allmenne ordninger og samtidig passe på at vi tetter hullene for dem som faller igjennom. Jeg tror at på dette området trenger man å gjøre det mer fleksibelt, for livet er ikke alltid effektivt, enkelt og rettferdig. Det skjer av og til ting som gjør at det verken kjennes effektivt, enkelt og rettferdig, og som gjør at vi trenger et regelverk som slutter seg om oss, men som ikke vi må slenge oss rundt. Det er én gruppe jeg ikke nevnte i mitt første innlegg, og det er funksjonshemmede og kronisk syke. Det å få til universell utforming og tilrettelagt undervisning for denne gruppen vil være særs viktig. Vi vet at det varierer mellom utdanningsinstitusjonene og også innenfor den enkelte institusjon. Jeg tror at det å vurdere støtteordninger for nettopp denne gruppen vil være viktig. Nå har vi veldig mange yrkesrettede tiltak overfor denne gruppen, men vi trenger også et økt fokus på studierettede tiltak for mennesker med kronisk sykdom eller funksjonshemning. Det å få lik rett til utdanning må ikke føre til at f.eks. funksjonshemmede og kronisk syke blir sittende igjen med høyere studiegjeld enn andre. Det hadde vært interessant å se, gjennom en undersøkelse, om det faktisk er sånn at mennesker med funksjonshemning eller kronisk sykdom gjennom sine studier kommer verre ut enn andre studenter i forhold til økonomi – det kan være alt fra å vente på studiemateriell til manglende tilrettelegging.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-01-13:
Det har vært en interessant runde. Jeg har lyst til å returnere en del av rosen til komiteens medlemmer i salen i dag og til statsråden for både å ha evne til å arbeide med store saker som kvalitetsreform og andre saker og også til å dukke litt ned for å se på hvordan Ola student og Kari student faktisk klarer å gjennomføre studiene – og spesielt for dem som kjenner at livet går litt i motbakke. Til representanten Ljunggren må jeg si at jeg kjente meg igjen i forhold til nudler og ketchup – selv om jeg har litt lite realkompentanse på puben med øl og vin. Det er vel flere av oss som har hatt den erfaringen. Det er klart at hvis man i tillegg til en trang økonomisk situasjon som studenter har, opplever at situasjonen blir forverret på grunn av sykdom, blir bekymringen mer enn det at man bare har råd til nudler og ketchup – det blir veldig krevende å klare å få dette til å gå i hop. Derfor er det utrolig viktig at vi klarer å få til noen sikkerhetsnett som gjør at man har gode ordninger når ting går galt. Det er vel ofte slik at for dem av oss som har opplevd sånne ting, føles det veldig normalt at ting går galt, og at systemet rundt er utrolig vanskelig. Det er da man hadde hatt behov for ikke å måtte kjempe imot systemet. Det tror jeg er viktig for alle, spesielt når man opplever sykdom. Når det gjelder innlegget til Eriksen Søreide, viser det også det som statsråden var inne på, nemlig at det er behov for informasjon. Jeg vet at det er et ønske fra samskipnadene om å kunne få laget en slags kontorordning, som gjør at de kan ha svarene og hjelpe gjennom systemet, slik at det ikke skal være opp til den enkelte. Jeg ber statsråden vurdere i samarbeid med samskipnadene hvordan vi kan få til en slik god ordning. Studentene er en sammensatt gruppe, og det er mange utfordringer. Det er krevende å få til et fleksibelt nok regelverk. Det er iallfall to konkrete ting jeg kunne tenke meg å be statsråden vurdere. Det ene er at man følger dette med arbeidsavklaringsreglene og hvordan de nye ordningene slår ut, spesielt for studenter. Jeg er glad for redusert ventetid, men det er en utfordring, som jeg nevnte i mitt innlegg, når det gjelder definisjonen av «student». Hvis man har mistet studieretten på grunn av midlertidig sykdom og ikke står definert som student, mister man retten til arbeidsavklaringspenger. Det bør vurderes om man kan bli definert som student selv om man midlertidig har mistet studiestøtten. Til slutt er jeg glad for at man, uansett kjønn, har involvert seg i debatten. Vi har fortsatt en oppgave å gjøre, og jeg kommer til å være et lite «gnagsår» på dette feltet også i tiden framover.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-13:
Jeg vil hevde at det har skjedd store forbedringer når det gjelder oppfølging av studenter fra Kvalitetsreformen ble innført i 2002. Ved felles hjelp og anstrengelser har vi for dem som likevel får problemer, prøvd å jenke til det regelverket vi har og nå forsøker vi altså en annen viktig ting, nemlig å få til en best mulig samordning mellom de ulike regelverkene, dvs. innenfor trygdeordninger og alt som har med sykdom, helse og velferd generelt i befolkningen å gjøre, og det som gjelder studentene. Målet er at alle studenter som starter på et studium, skal kunne klare å gjennomføre det, selv om de måtte bli syke underveis. Samtidig har vi, som representanten også forstår, litt ulike utfordringer i forholdet mellom et generelt regelverk, som lånekasseregelverket er, og det mer spesielle regelverket vi har innenfor helse- og sykdomsområdet. Men gjennom samskipnadene har vi et godt system her i landet for både å kunne informere og legge til rette for at det blir gode velferdstilbud til studentene. Jeg vil også peke på den loven som nå er trådt i kraft fra årsskiftet, om antidiskriminering, som gjelder den gruppen som representanten Eriksen peker på, nemlig funksjonshemmede. Det er nå en viktig oppgave for alle studiesteder å legge til rette ikke bare fysisk, men også f.eks. når det gjelder eksamen, og når det gjelder å fullføre studier for studenter som har en funksjonshemning, og som har et dokumentert behov for spesiell tilrettelegging. Så her er det – sakte, men sikkert – en god forbedring av situasjonen til de rundt 1 200 studentene som dette til enhver tid dreier seg om. Det er en liten del av alle studenter, men det er en meget viktig utfordring og oppgave både for regjering og for universitet og samskipnader at forholdene legges til rette slik at studentene skal kunne gjennomføre uten å tape i forhold til andre studenter. Jeg vil gjøre det jeg kan for å bedre regelverket slik at det blir en god samordning mellom Lånekassens regelverk og helse- og sosialregelverket, og jeg vil også gjøre mitt beste for å inspirere og motivere både universitetene, høyskolene og samskipnadene til å gjøre sin del av denne viktige velferdsjobben.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-13:
Det er et faktum at antallet studenter har økt betydelig de siste tiårene. Det er et like ubestridt faktum at vi ønsker at det skal være slik. Vi ønsker også at folk skal ta høyere utdanning i framtiden. Derfor er det viktig at vi erkjenner at studentpopulasjonen er en sammensatt gruppe, og at vi også erkjenner, som ganske riktig ble nevnt, at gjennomsnittsalderen på studenten nå er atskillig høyere enn den var tidligere. Vi vet også at mange studenter har familie og er i andre situasjoner enn en singel ungdom. Det som er viktig for meg i tenkingen omkring ordninger for studentene, er å ta hensyn til disse demografiske utviklingstrekkene, men også å ta inn over meg – og resten av Regjeringen – at vi har en utfordring når det gjelder f.eks. utbredelsen av psykiske lidelser generelt i befolkningen, blant ungdom spesielt, men også blant studenter. Undersøkelser har vist at mange studenter sliter på dette området. Dette bakgrunnsteppet får meg til å si at det er noen ting vi spesielt må følge opp. Som interpellanten og andre som har hatt innlegg her, har understreket, må vi få til en bedre samordning av ytelsene gjennom folketrygden og ytelser som gis gjennom Lånekassen, f.eks. sykestipendet. Det er det ene. Her kreves det at man klarer å samarbeide på tvers av fagdepartement, på tvers av ulike grenser, men det er en viktig og nødvendig utfordring for enhver myndighet. Det andre er kanskje en spesiell vurdering av de litt strenge vilkårene som det må være i et system som skal legge til rette for generelle ordninger, som Lånekassen gjør. Jeg tenker spesielt på vilkåret om å være helt studieufør, og at man ikke kan se noen mulig fleksibilitet i at det er mange som er delvis studieføre. Der har det med psykiske lidelser vært en viktig øyeåpner for mange, for det er en lidelse som nettopp kan føre til at man kan gjøre noe, men kanskje ikke makter alt i det tempoet og omfanget som er forutsatt. Så disse forholdene vil jeg følge nøye. Som jeg sa i mitt innlegg: Vi er i ferd med å arbeide med dette, også i forbindelse med forberedelsen av statsbudsjettet for 2010.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-06-04:
Jeg skal komme tilbake og svare når det gjelder denne merknaden, som er tatt litt ut av sin sammenheng. For øvrig vil jeg takke statsråden for at han også ser at spørsmålet om økte lønnsforskjeller henger tett sammen med kampen mot fattigdom. Økte lønnsforskjeller kan føre til at flere føler at en faller utenfor samfunnet, at en ikke har råd til å delta i de ulike aktivitetene på linje med andre. Arbeiderpartiet og SV skapte før forrige valg et inntrykk av at fattigdom kunne fikses enkelt, det var bare et spørsmål om vilje. Da Jens Stoltenberg for fire år siden entret talerstolen på Arbeiderpartiets landsmøte, brukte han mye tid på å understreke at Arbeiderpartiet ville bekjempe fattigdom og sosiale ulikheter som «biter seg fast», som han sa. Han ramset opp flere eksempler på dette og føyde til følgende: «Hvorfor er det slik? Noe av dette skyldes en villet politikk fra høyresiden. Dette er det enkelt å gjøre noe med. Det er bare å bytte regjering.» Men det er tydeligvis ikke så enkelt. Ifølge Statistisk sentralbyrå ble det hele 10 000 flere fattige bare i det første året til den rød-grønne regjeringen. Kristelig Folkeparti har aldri underslått at kampen mot fattigdom er vanskelig, men vi gir ikke opp. Vi vil bekjempe sosiale forskjeller gjennom å inkludere flere i arbeidslivet, innføre likelønnspott for kvinner, styrke sosial boligbygging og rusomsorg og sette inn målrettede tiltak for barn med økonomisk vanskeligstilte foreldre. Arbeiderpartiets nye partiprogram er på sin side dessverre mindre ambisiøst enn det var da partiet satt i opposisjon. Mens Arbeiderpartiet for fire år siden vedtok et program der det ble slått fast at ingen skal være fattige i Norge, sies det nå bare at Arbeiderpartiet vil bekjempe fattigdom. Kan dette tolkes på annen måte enn at Arbeiderpartiet nå reduserer ambisjonene i kampen mot fattigdom?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-06-04:
En bedrift i Vest-Agder som lager kontrastvæske, har flere ganger sagt at det er vanskelig å rekruttere toppfolk på grunn av relativt lave topplønninger i Norge. Det var litt av bakgrunnen for at vi var med på den merknaden. Kristelig Folkeparti ønsker utjamning og synes det er bra at det ikke er store forskjeller, tross alt, i Norge. Så til Per Rune Henriksen, som etterlyser Kristelig Folkepartis politikk. Jeg må si at vi er opptatt av å bekjempe fattigdom både hjemme og ute. Jeg har lyst til å sitere litt fra det ene innlegget mitt – både til representanten Henriksen og til representanten fra SV. Jeg siterer: «Vi vil bekjempe sosiale forskjeller gjennom å inkludere flere i arbeidslivet, innføre likelønnspott for kvinner, styrke sosial boligbygging og rusomsorg og sette inn målrettede tiltak for barn med økonomisk vanskeligstilte foreldre.» Bostedsløse og rusmiddelmisbrukere tror jeg vi alle må prioritere mye sterkere i framtiden. Det er noe av svaret. Så til vararepresentanten fra SV, som var opptatt av at kontantstøtten må bort. Det er jo ikke noe nytt. Det er heller ikke noe nytt at Kristelig Folkeparti kommer til å stå fast på kontantstøtten, fordi vi mener at det handler om valgfrihet og mulighet til å bestemme over sin egen hverdag. Samtidig er vi for at det skal være gratis kjernetid. Jeg er glad for at representanten fra Venstre så sterkt markerte kvinneyrkene og ufrivillig deltidsarbeid. Det er viktig i et samfunn som holder på å bli todelt – mellom dem som har jobb, og dem som ikke har jobb. Så til representanten Reikvam. Jeg er glad for at verken han eller andre i denne debatten har drevet med lettvint retorikk, slik som vi var vitne til i den forrige valgkampen, der SVs leder sa at det dreide seg egentlig bare om politisk vilje. Jeg takker for at det ikke har vært slik. Til slutt har jeg lyst til å sitere fra et brev som jeg fikk for ikke så lenge siden. Der står det: «Du må reagere på urett. Fattigdom lønner seg ikke – hverken for de fattige eller de rike.» Det håper jeg vi kan enes om. Med dette takker jeg for debatten.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-06-04:
Jeg takker statsråden for svaret og er glad for at han tar problemet med at unge mennesker ikke får prøvd seg i arbeidslivet, på alvor. Hele livssituasjonen blir endret når terskelen inn til et varig arbeidsforhold stadig blir høyere. Det er vanskelig for alle personer, men jeg tror det er ekstra ille for dem som aldri får vist hva de duger til. For bare et par år siden stod arbeidsgiverne i klasserommet og prøvde å rekruttere unge og lovet dem fast arbeid så fort de var ferdig med utdanningen. Slik er det ikke i dag. Uten opparbeidede rettigheter ser framtiden mørk ut. En kan komme inn i en vond spiral med pessimisme og mismot. Statsråden viste til at Norge har lavere ledighet enn andre land. For de unge er det en mager trøst at det er verre i andre land i Europa. Det betyr jo også at det ikke er lett å få jobb utenfor landet, noe unge mennesker ofte synes er spennende og lærerikt. Hvordan skal vi gi de unge optimismen tilbake? Hvordan skal vi unngå at det blir en todeling av arbeidsmarkedet? Midlertidig ansettelse skal ikke være noen hovedregel i arbeidslivet. Faste arbeidsforhold skal være det normale. Men i en fase der unge strever med å få kontakt med arbeidslivet, særlig i den vanskelige situasjonen vi er i nå, kan det kanskje være grunn til å tenke litt annerledes innenfor klarere rammer og selvsagt i samarbeid med Nav. Hadde det vært mulig å gjøre det lettere for arbeidsgiverne å ansette unge midlertidig der arbeidsledighet er alternativet? Hadde ikke det gitt de unge et positivt signal om at de er ønsket, slik at de fikk relevant arbeidserfaring og dermed tro på seg selv og framtiden? I dårlige tider viser det seg at de første bedriftene kvitter seg med, er lærlingene. For å motvirke det har Kristelig Folkeparti økt tilskuddet, slik at unge i den mest sårbare alder ikke skal falle ut av videregående. Prognosene viser at dersom frafallet fortsetter, vil nesten hver fjerde person i yrkesaktiv alder bare ha grunnskole i 2030. Utdanning er grunnleggende for å få jobb. Derfor er det bra med flere studieplasser. I den sammenheng mangler jeg en god forklaring på hvorfor dette ikke gjelder private skoler og høyskoler. Jeg ser fram til et konstruktivt svar og debatt om hva vi kan gjøre for at terskelen for de unge inn i varig arbeid skal bli senket. Det handler bl.a. om framtiden til alle de unge som i dag er tilhørere.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-06-04:
Jeg takker alle som har deltatt i debatten. Det er svært positivt at så mange deler min uro for alle unge som strever med å komme inn i varig arbeid. Det er enda mer positivt at ingen av dem som har hatt innlegg i dag, bagatelliserer problemet med å si at dette skyldes finanskrisen, som andre land må ta tak i. Alle har vært genuint opptatt av hvordan vi skal løse ungdomsledigheten i vårt land når sysselsettingen er svak. Jeg har merket meg at representanter fra Regjeringen er mer fornøyd enn opposisjonen. Mange har hatt fokus på at en bør bruke tiden til å skaffe seg utdanning og kompetanse mens en venter på at arbeidsmarkedet skal snu. Jeg er enig i det. Lærdom er lett å bære, heter det. Samtidig er det usikkert om og når vi får bedre tider. Derfor er det viktig å gjøre noe konkret i dagens situasjon. Jeg konstaterer at statsråden ikke var overbegeistret for min forsiktige tilnærming til at unge skal få prøve seg midlertidig i arbeidslivet. Jeg skal ikke gjenta det. Men jeg tror at flere av oss må kunne tenke mer konstruktivt og gi arbeidsgivere litt mer drahjelp. Representanten Henriksen sa at 20 pst. fikk fast arbeid. Det er jo bedre enn ingenting. Men jeg er åpen for gode ideer. Vi har tidligere også diskutert unge uføre. Jeg kunne tenke meg også å nevne to andre grupper som sliter med å komme inn i arbeidsmarkedet, og det er unge med innvandrerbakgrunn og unge som har nedsatt funksjonsevne. Det finnes gode arbeidsmarkedstiltak, men tror statsråden at en kunne bruke frivillige organisasjoner mer i en slik sammenheng? Jeg har en bekymring, og jeg håper at vi kan få til gode løsninger. Jeg takker for engasjement og vilje til forbedringer. Det fortjener den unge generasjonen, for det er den som representerer framtiden.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2009-06-04:
Jeg må få lov til å replisere: Nei, den merknaden jeg refererte, er ikke tatt ut av sin sammenheng, den er satt i den rette sammenhengen – den rette sammenhengen som viser at vi mener at det er bra for et samfunn å ha små lønnsforskjeller. Vi kan ikke si når vi snakker om en ønsket arbeidsinnvandring av kompetent personell på mange nivåer i arbeidslivet, at vi synes det er et problem at lønnsforskjellene er for små, hvis vi mener det er et samfunnsproblem at lønnsforskjellene er for store. Og det er nettopp det jeg prøver å få fram. Det er sammenhengen i all den politikken vi driver med, som må styrkes hvis vi skal klare å holde på den profilen som vi vil ha i Norge, at ikke lederlønningene «stikker av», og at ingen blir utsatt for sosial dumping – heller ikke folk som kommer til oss fra andre land for å arbeide. Det første konkrete tiltak mot lederlønnsutviklingen har denne regjeringen satt i gang – og det virker, for det blir ikke inngått nye opsjonsavtaler. Vi setter inn tiltak mot sosial dumping i den andre enden av lønnsskalaen – og det virker, for vi ser at vi avslører tilfeller av sosial dumping fordi vi har satt inn virkemidler for å avsløre det. Så det er nettopp en slik sammenheng. Så til det mer generelle knyttet til fattigdom. Representanten Woie Duesund og jeg er enige om at sysselsetting er det viktigste spørsmålet i forhold til fattigdom. Når det blir referert til det opposisjonsleder Stoltenberg sa for fire år siden, vil jeg si at han hadde helt rett i at det var en villet politikk. Den forrige regjeringen hjalp ikke de arbeidsledige i forhold til livsopphold. Nei, de kuttet i dagpengene til folk som var arbeidsledige. De tok bort feriepengegrunnlaget til folk som var arbeidsledige. De vedtok å svekke stillingsvernet for arbeidsfolk, noe som svekker den ansattes stilling i arbeidsmarkedet og derfor også presser lønnsforholdene. Eller på andre områder: Man kuttet i de tiltakene som er nødvendige for å få større likhet i samfunnet, bl.a. gjennom svekkelse av tillitsvalgtes arbeidsforhold. Men hva har denne regjeringen gjort? La meg bare nevne to ting med den korte taletiden jeg har igjen: De veiledende sosialhjelpssatsene er økt mer enn prisstigningen to ganger i løpet av denne perioden. Representanten Woie Duesund og jeg diskuterer ofte Nav. Kanskje det viktigste er at nå er over 5 000 mennesker på kvalifiseringsprogrammet. For litt over ett år siden, 1. januar i fjor, var det ingen på kvalifiseringsprogrammet. Det er mennesker som har levd i altfor lang tid på kortsiktig sosialhjelp og aldri fått noe tilbud, som nå får en fast ytelse på to ganger grunnbeløpet, og som ikke minst forplikter seg til å være med i et program som gradvis skal hjelpe dem å komme tilbake til arbeidsmarkedet. Det er den typen tiltak som virker mot fattigdom. Det er ikke bare det at denne regjeringen vil ha slike tiltak, vi setter i verk slike tiltak.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2009-06-04:
Jeg er glad for at representanten Woie Duesund nå på en måte gikk inn i Kristelig Folkepartis egen formulering når det gjelder den stortingsmeldingen som jeg refererte til, fordi det viser noe av dilemmaet. Hvis man virkelig mener at det skal være små lønnsforskjeller i Norge, må det gjelde alle politikkområdene. Og når Kristelig Folkeparti i den sammenhengen var bekymret over den sammenpressede lønnsstrukturen, er jo det en måte å si det på. Men det sier egentlig at det er et problem at det er for små forskjeller mellom folk – mens problemstillingen her altså er det motsatte. Jeg må si at jeg liker dagens variant mye bedre. Jeg betviler ikke representantens engasjement i den type spørsmål – om fattigdom generelt og store forskjeller på lønn spesielt. Men det er viktig at det også får gjennomslag i partiets dokumenter og i faktisk politikk. Når det gjelder akkurat lønnsdelen i det store spørsmålet vi her snakker om, handler det også om at vi har en fordelingspolitikk i Norge ved at vi har en stor offentlig sektor. Når vi f.eks. innfører maksimalsats i barnehager, er også det et fordelingsspørsmål – når det gjelder barnehageplasser. Det er et fordelingsspørsmål, fordi det betyr mest for dem som har minst å betale en barnehageplass med. Og det er den gjennomgående tenkningen som må ligge til grunn. Men når det gjelder lønnsdelen i det spørsmålet som var utgangspunktet for interpellasjonen, er det slik at det på lederlønnssiden er mange i Norge som i mange år har pratet om en bekymringsfull utvikling, men denne regjeringen er den første som har gjort noe med det. Og ikke bare det: Nå blir den politikken som Regjeringen har gjennomført gjennom sitt aktive eierskap, faktisk etterlyst av andre private bedrifter som en modell for hvordan en kan få kontroll på lederlønnsutviklingen – og i den andre enden av skalaen: sosial dumping. Skal vi gjøre noe med sosial dumping, har jeg nevnt noen virkemidler nå. Vi har lagt fram to handlingsplaner mot sosial dumping. Ett sentralt punkt i det er arbeidstakerne, altså de tillitsvalgtes muligheter til å ha innsyn i bedriften. Veldig mye av det som blir avslørt om helt forferdelige arbeids- og lønnsvilkår, er det nettopp de tillitsvalgte, de andre, på arbeidsplassen som oppdager. Og så trenger vi tilsyn som kan sette inn tiltak mot det. Derfor har vi styrket Arbeidstilsynet for å kunne følge opp. På den måten klarer vi å bygge opp hele spekteret av virkemidler som går i retning av å ta tak i de utfordringene som ligger der. Det handler ikke bare om å ha politisk vilje; det handler også om å ha politisk evne. Og her er det satt inn konkrete tiltak på løpende bånd, både mot en galopperende lederlønnsutvikling og mot sosial dumping. Vi kommer til å fortsette den linjen, og jeg er glad for at Woie Duesunds interpellasjon tyder på at vi er enige om å fortsette den linjen.