Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-01-11:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen skulle jo gå klart fram av teksten, som presidenten nettopp leste opp. Jeg finner det høyst betimelig å ta opp denne interpellasjonen, for det er faktisk 18 år siden sist det var en interpellasjon om kvalfangst i Stortinget. Det var en interpellasjon fra representanten Bjørnø den 3. mai 1983. Det var etter at det var fattet vedtak i Den internasjonale hvalfangstkommisjon om stopp i all kvalfangst internasjonalt, noe Norge reserverte seg imot – det står fremdeles ved lag. Det var da et enstemmig storting. Alle som hadde ordet, var enig i politikken. Politikken om norsk ressursforvaltning også hva angår kvalfangst, har ligget fast, og det har vært full enighet i denne salen. Jeg håper derfor at når denne debatten er slutt, har de som måtte ta ordet også denne gangen, uttrykt enighet i spørsmålet om ressursforvaltning. Jeg må dra noen historiske linjer. Lov om kvalfangst kom allerede i 1939, og i ordlyden var et av de viktigste elementene at man skulle ta vare på produktene, og at man skulle utnytte hele kvalen. Det var noe som var viktig – og selvfølgelig at dette med avliving og det dyrevernsmessige skulle tas vare på. Vi har drevet kvalfangst i Norge fra begynnelsen av 1930-tallet. Og når jeg snakker om kvalfangst, er det kun vågekvalen jeg konsentrerer meg om. Det finnes rundt 80 forskjellige kvalarter rundt om i verden, men jeg skal kun ta for meg vågekvalen, som jeg begynte med i åtteårsalderen. Vi skal ikke bry oss om de andre kvalartene. Da forbudet kom i 1982, som en stor overraskelse på den norske delegasjonen, protesterte Norge. Vi reiste hjem, og vi fikk den debatten her i Stortinget. Da la man seg igjen på en utfasingslinje. Da skulle kvalfangsten utfases, den skulle stoppes. Det ble vedtatt et midlertidig forbud også i Norge. Men etter press fra Norges Småkvalfangerlag, som jeg den gangen var formann i – det het forresten ikke Norges Småkvalfangerlag den gangen, det het Nordlands Småkvalfangerlag – fikk vi satt i gang et forskningsprogram, og i samarbeid med politiske myndigheter ble det slått fast at det var grunnlag for fortsatt fangst. Dermed har vi økt fangsten etter at det ble vedtatt i 1992. Regjeringen Brundtland la da fram forslag – jeg var selv på det møtet i England der det ble vedtatt at de skulle starte fangst. Jeg trodde ærlig talt at han som var delegasjonsleder den gangen, skulle ha gjort i buksa, for det var en alvorlig beslutning, og jeg må si at det var helt uvanlig at en norsk ambassadør kunne gå inn i et internasjonalt møte og slå i bordet og si at vi starter fangst uansett. Det var et modig vedtak. Siden 1992 har vi hatt en gradvis økning av kvotene. Og vi har vært forsiktige, vi har vært overforsiktige. Som det fremgår av interpellasjonen her, er bestanden fastslått til å være 112 000 dyr i 1995. Dette er pattedyr. De formerer seg. De bruker ikke noen slags prevensjon, verken kondomer eller p-piller eller noen ting, så de formerer seg. I dag er den bestanden uomtvistelig kommet opp i 126 000 dyr. Det betyr at det fødes 30 000 nye kval hvert eneste år. 30 000 nye dyr hvert år kommer det til verden! Allikevel legger man seg på en linje og sier at vi skal fange bare 549 dyr i året av de 30 000 som blir født. Ja, det er forsiktighet. Det er etter min oppfatning overforsiktighet. Det er internasjonalt akseptert av 100 forskjellige forskere at bestanden vokser med 2 pst., altså med 2 500 dyr pr. år. Det er internasjonalt akseptert at det er veksten i bestanden. Det snakkes om bærekraftig høsting. Hva slags bærekraftig høsting er det vi snakker om når vi skal fange kun 549 dyr? Det har ingenting med virkeligheten å gjøre. Det er en overforsiktighet som er nesten latterlig. I tillegg legger man inn i modellene at hvis man fanger for mange hunnkvaler av disse dyrene, så skal det ha betydning for kvotene. Om man fanget bare hunnkvaler av de 549 dyrene, så hadde det jo ingen betydning. Så begynner man da å trekke fram «tuning», altså en forsiktighetsmargin – jeg må forklare hva «tuning» er for noe. Det er det samme som at hvis man skal kjøre til Gardermoen i rushtiden, så må man legge inn litt ekstra tid for å nå fram til flyet. Hvis man kjører kl. 4 om morgenen, er det helt trygt, da slipper man å legge inn en forsiktighetsmargin. Det er «tuning» – å beregne forsiktighet. «Tuning» har ingenting å gjøre med kvoten når man har vekst i bestanden på minimum 2 500 dyr. Da blir spørsmålet: Hva er årsaken til at man legger seg på dette nivået? Hvem er det som skal tekkes? Er det protestindustrien som skal tekkes, er det forsiktige byråkrater som sitter i et eller annet departement i et annet land, eller hva er årsaken til dette? Når jeg sier dette, er det fordi jeg må peke på protestindustrien. Vi har opplevd at selfangsten er borte. Vi driver ikke selfangst, men vi holder møter om selfangst – møte etter møte etter møte om selfangst. Og her skal det fanges. Den eneste måten å få fanget en sel på er å klubbe den i skolten eller skyte den. Det går ikke an å holde møter om dette – det får ikke bort noen sel. Bare selen i Østisen eter 3,5 mill. tonn. Kvalbestanden langs kysten eter 1,8 mill. tonn, like mye som de norske fiskeriene tar opp. Og vi sitter i møter og diskuterer. Det er det vi holder på med, og det er vi presset til av protestindustrien. Jeg skal bruke lite grann tid på WWF f.eks. WWF var jo i sin tid pådriver og premissleverandør og ledet kampanjer for å hevde at vågekvalen var i ferd med å bli utryddet langs Norskekysten, for å få den på CITES-listen. Hva har det ført til? Titalls millioner i utgifter. Over 100 mill. kr har det kostet norske myndigheter å bevise at de tok feil. Og at det er bevist, er hevet over tvil, men fremdeles hevdes det fra det holdet at bestanden er truet, og at fangsten bør opphøre. I fjorårets møte i IWC presterte de å hevde at vågekvalkjøtt og -spekk var forurenset av kjemikalier og miljøgifter, en påstand som det ikke er vitenskapelig belegg for. Tvert imot er det gjort vitenskapelige undersøkelser som viser det motsatte. Jeg må som et apropos nevne at den 5. januar i år presterte altså Kåre Olerud, informasjonssjef i Naturvernforbundet, å stå fram på TV og trekke fram en rapport om PCB som beviselig var feil. Og da han ble avslørt for åpent kamera, sa han: Ja, det er ikke så nøye. Hovedsaken er at vi er i fokus og får mediedekning. Hvorfor? Penger! Det er for å få penger i kassen. Derfor kaller jeg denne gjengen for protestindustri, for det er nettopp det de er. Et annet eksempel er Greenpeace, som var pådriver for å få slutt på selfangsten. De hevdet at fangst av sel ikke var bærekraftig. Hva ble følgene? Den tradisjonelle selfangstnæringen er nesten utradert, noe som for øvrig har skjedd både i Canada og på Grønland. De tok feil, og det er bevist at de tok feil. Her er det eksempel på eksempel, og jeg kommer tilbake med mer.