Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-11-26:
Jeg er glad i retro. Jeg liker gamle plater, jeg liker gamle, stilige klær, jeg liker 1970- og 1980-tallsmusikk – spesielt 1980-tallet – og jeg er glad i art deco. Det er mange som er glad i retro-ting. Men dette er første gang jeg har sett et retro-statsbudsjett(munterhet i salen) (munterhet i salen) Sant nok – det er mange gamle ideer som holder stand. Demokratiet gjør det, menneskerettighetene gjør det, velferdsstaten gjør det, ideen om republikk gjør det – og det kunne vi jo plukket fram etter hvert i Norge også – blyanten holder stand og hjulet holder stand. Men det er ikke alt gammelt man trenger å hente fram igjen. Det er enkelte ting som bør få ligge på historiens skraphaug. Jappetiden er noe jeg ikke synes vi trenger igjen. En politikk for økte økonomiske forskjeller mellom folk er ikke noe vi trenger å gå tilbake til. Målrettet politikk for at flere kvinner skal være hjemme istedenfor å jobbe er ikke tilbake på moten – annet enn i tv-serien Mad Men – og bør heller ikke bli det. Men det er nettopp det høyresiden gjør med dette budsjettet. Det er en politikk som i fordelingspolitikken, likestillingspolitikken og sitt syn på hva som er god, ansvarlig økonomisk politikk, lukter litt vegg-til-vegg-teppe. Norge har vært et unntak de siste åtte årene – et land der de økonomiske forskjellene mellom mennesker har gått ned. Det er de som har hatt lite, som har fått mer, og de som har mye, har betalt mye mer skatt under rød-grønt styre. Det har gjort oss til en oase i et Europa preget av økonomisk og sosial krise. Mange sier vi er heldige som har oljen som hjelper oss gjennom sånne problemer. Og det stemmer på sett og vis – oljen har gitt oss veldig mye rikdom som vi har fordelt godt. Men det er mange land som er like rike på olje som Norge, som ikke er preget av lave forskjeller og stor velstand. Tvert imot er det mange land som er rike på naturressurser, som er preget av utbytting, korrupsjon, vanstyre og vold. Det er politikken, forvaltningen av rikdommen, som har gjort oss rike og like. Det spås tyngre tider for norsk økonomi neste år. Kanskje vil vi merke mer av krisen i Norge òg – og det krever politiske svar. Men hva slags politikk vi svarer med, er ikke uvesentlig. Mange land i Europa har svart på krisen med skattekutt og store kutt i velferden. Ikke ett eneste sted har det fungert. Det har kastet land etter land ut i krise og stor uro, med millioner av ungdommer som ikke lenger har noen framtid. Akkurat slik dereguleringseksperimentene på 1980- og 1990-tallet rundt omkring i verden gikk skikkelig dårlig, har denne kuren gått skikkelig dårlig. Da er det til å undres over at mens man i resten av verden er i ferd med virkelig å erfare at skattekutt og velferdskutt ikke fungerer, kommer det en ny regjering i Norge og sier at dette må vi prøve i Norge, for det har vi ikke prøvd før. Skattelette og velferdskutt er en gammeldags og velprøvd politikk, og vi ser de katastrofale resultatene av en slik politikk i hele Europa. Å hevde at kuttene er vekstfremmende er det kun mulig å gjøre om man har vokst opp inne i Fremskrittspartiets og Høyres partiprogram, for Finansdepartementet er i hvert fall ikke i stand til å svare på direkte spørsmål om de kan dokumentere noen veksteffekt, f.eks. ved å fjerne arveavgiften. I morges hørte jeg representanten Svein Flåtten fra Høyre uttale seg på Politisk kvarter. Han sa at den rød-grønne regjeringen ikke har forberedt seg nok på dårlige tider, og brukt oljepengene feil. Jeg tror de fleste vil mene at tidligere finansminister Kristin Halvorsens håndtering av finanskrisen var et mesterlig stykke arbeid, men jeg har forståelse for at Høyre av partipolitiske årsaker ikke er i stand til å innrømme det. Så hva gjør Høyre – Høyre, som spår nedgangstider neste år, og som nettopp har fått regjeringsmakt, Høyre, som mener det er viktig å forberede seg på dårlige tider, Høyre, som vil legge til rette for vekst, Høyre, som vil motvirke oljeavhengighet og en todeling av økonomien? Reduserer de oljepengebruken og vår oljeavhengighet? Nei, tvert imot: De øker oljepengebruken. Styrker de virkemidlene for gründere og næringsutvikling? Nei, tvert imot: De kutter i virkemiddelapparatet for næringsutvikling. Legger de til rette for at flere kan jobbe? Nei, tvert imot: De betaler flere kvinner i sin beste alder for å bli hjemme og ikke jobbe, mens de varsler kutt i utbetalingene til uføre, de som ikke kan jobbe. Og i stedet går de inn for å øke oljepengebruken, legge til rette for en økt todeling i økonomien og gi milliarder av kroner til noen av de rikeste menneskene i landet. 40 pst. av pengene Høyre og Fremskrittspartiet gir i skattelette, går til 4 pst. av befolkningen, og de som får millioner i skattelette, blir forberedt på bedre tider – det har Høyre helt rett i – men vi andre blir ikke det. Vi andre må betale, ved at pappaer får bli mindre sammen med barna sine, med kutt i barnetrygd ved at familier må betale mer for en barnehageplass. Og ved at våre felles ressurser skal pumpes opp i et høyere tempo og brukes mer, bidrar vi alle til at vår tids største byrde i høyresidens øyne, nemlig arveavgiften, endelig kan fjernes. Høyre fikser ikke problemer som finnes; de fikser problemer som finnes i deres egne ideologiske hoder. Regjeringen kan ikke peke på noen økonomiske effekter av dette grepet, men de gjør det likevel, og det er – om ikke annet – i kombinasjon med å senke formuesskatten en svært effektiv tilbakebetaling til de gruppene som finansierte høyresidens valgkamp. Regjeringen innfører med dette statsbudsjettet første skritt i en helt ny likestillingspolitikk i Norge, og det er en type likestillingspolitikk vi har sett før, og som jeg trodde vi var ferdige med. Sist Høyre styrte landet, måtte de tvinges med på barnehagereformen. All ære til Siv Jensen, som da var med på det. Når Høyre nå igjen får regjeringsmakt, er det full stopp i barnehagesatsingen – ingen satsing. Tvert imot: Barnehagene blir dyrere, og Høyres løfte om flere opptak i året er brutt. Det representanten Linda C. Hofstad Helleland i fjor omtalte som et svik mot barnefamiliene, gjør Høyre nå selv, med mye mer penger til rådighet – ingen flere barnehageopptak. Tydeligere kan det ikke demonstreres hva Høyre mener er viktigst. Det blir mer kontantstøtte istedenfor, mindre pappaperm, og attpåtil budsjetterer regjeringen med at flere kvinner skal bli hjemme ved kjøkkenbenken. Verden må løsrive seg fra fossile energikilder om våre barnebarn og oldebarn skal ha en trygg klode å bo på. En framtidig oljeavhengig verden er en verden med høyere havnivå, færre arter, mangel på mat og vann og millioner av klimaflyktninger, og i dette perspektivet er statsbudsjettet påfallende i sin mangel på ambisjoner. Jeg vil gi stor honnør til Venstre og Kristelig Folkeparti for å ha greid å rette opp i mange av kuttene til høyresiden og få til nye satsinger innenfor miljøområdet, men det grunnleggende har de ikke greid å ta tak i. Hvor lurt er det egentlig å gjøre oss mer avhengig av olje, når vi vet at to tredjedeler av all olje i verden må ligge under bakken om vi skal nå togradersmålet? Hva slags signal er det å gi å kutte i virkemiddelapparatet for annen næringsutvikling enn oljen? Hva forsøker Høyre og Fremskrittspartiet å si til oss når de kutter hundrevis av millioner i regnskogsatsingen – at klima er viktig, men ikke viktig nok? Også på andre områder er det lite miljøpolitikk å spore fra den nye regjeringen. I morges omtalte endog representanten Flåtten fra Høyre CO2-kompensasjonsordningen for industrien som en av de små saker i statsbudsjettet. Det er altså signalet de gir til framtidens grønne industri, det er signalet de gir til industrien i Norge: Deres rammevilkår er småsaker, og for øvrig vil vi øke oljepengebruken, stikk i strid med både fornuftig klimapolitikk og anbefalingene fra en samlet fastlandsindustri. Det er flere gamle ideer som er flotte å holde på i Norge. Spleiselag er en fin ting, og dugnad er en fin ting vi i Norge er glad i. Regjeringen innfører et nytt konsept med sine endringer i statsbudsjettet, og det er dugnad nedenfra. Det er at studenter og barnefamilier skal betale for at noen andre skal få mer. Men heller ikke kulturfeltet er spart. Heller ikke vår felles kulturarv, vårt rike kulturliv og den verdien det er for våre innbyggere, skal spares. Mediemangfoldet skal det kuttes i, med store kutt i pressestøtten. Kulturrådet, med midlene de har til rådighet til f.eks. Foreningen !les, Trondheim Jazzorkester, Bjørnsonfestivalen eller Landslaget for lokalhistorie. Der skal det kuttes. Norsk Film skal få mindre penger. Internasjonalt skal det kuttes. Det kuttes i bistand, vi tar imot færre mennesker som flykter fra krig, nød og forfølgelse. Man kutter i likestillingsmidler i hele landet. Finansminister Siv Jensen har utvist stor effektivitet og kreativitet i å finne kutt. Ikke noe av dette har Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre råd til. Noen må betale, så noen kan få. Derfor mener jeg at man kan si mye om flertallet i denne salen, men prioritere skal jeg være helt enig i at de er flinke til.