Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2008-06-17:
Da Odelstinget holdt sin debatt om denne saken, var det mange som brukte utrykkene «en historisk dag » og «en stor dag ». Det snakkes relativt ofte om store dager fra Stortingets talerstol. Det er ikke alltid at de vedtakene som blir gjort, gjenspeiler de store ordene som blir brukt. Men i akkurat dette tilfellet, når det gjelder akkurat denne loven, gir ordet «historisk » mening. Vi avskaffer nå all lovmessig diskriminering av homofile og lesbiske, og gjør som samfunn en markering av at heterofil og homofil kjærlighet har samme status, at den er like mye verdt. Det er i sannhet historisk. Det har vært en lang vei å gå - via avkriminalisering, fjerning av homofili som sykdomsdiagnose, til partnerskapsloven og til denne ekteskapsloven vi diskuterer i dag. Historien har felt en hard dom over dem som i sin tid stemte mot å gjøre homofili lovlig i Norge. Det er bare ett eneste spørsmål jeg kunne tenke meg å stille til dem som stemte mot avkriminalisering den gangen: Hvordan kunne dere? Stilt overfor et aktivt valg - skal homofili fortsatt være kriminelt i Norge, skal andres kjærlighet være forbudt - var det mange som mente det. Hvordan kunne de? Jeg tror at det samme spørsmålet vil stilles når generasjonene etter oss skal lære at noen stemte mot at to mennesker som elsker hverandre, skal få lov til å gifte seg. En gjenganger i denne debatten har vært at dette ikke handler om diskriminering, at ekteskapet pr. definisjon er en hellig pakt mellom mann og kvinne, som vi som politikere ikke har mandat til å endre på. Men selvfølgelig handler dette om diskriminering! Hvordan et trossamfunn definerer ekteskap, har ikke vi som politikere noe med. Jeg mener det er riktig at Kirken ikke pålegges å vie homofile og lesbiske, selv om det er mange som håper at den etter hvert vil gjøre akkurat det. Men det ekteskapet vi diskuterer, det som er gitt ved norsk lov, er den juridiske rammen rundt et samliv. For meg er det uforståelig at det ikke er diskriminering når noen former for samliv ikke gis samme mulighet til trygge og forutsigbare rammer. Det homofile samlivet er ikke noe vi vedtar eller ikke vedtar, det er ikke homofili vi stemmer for eller imot. Det er om de homofile som lever sammen med og uten barn - ofte planlagte, velkomne, etterlengtede barn - skal ha samme rettigheter som det jeg som heterofil har. - Vi fratar barna en far, er en annen gjenganger. Nei, det gjør vi ikke. Det finnes mange tusen barn som vokser opp med mor og medmor i vårt samfunn, det er ingen far med i bildet. Det har heller ingen verdens ting med hva slags vedtak vi gjør på dette huset. Når man hører på enkelte debattanter, virker det som om vi her på Stortinget bestemmer hva slags familiekonstellasjoner unger skal leve i. Det har vi heldigvis ingen mulighet til. Men vi gir de ungene som lever i slike familier, f.eks. med mor og medmor, rett til to foreldre fra fødselen og de samme rettighetene gjennom lovverket som alle andre unger har. Det er et stort framskritt. Samtidig sender vi et kraftig signal til samfunnet og til alle de ungene som har foreldre av samme kjønn, om at de lever i fullverdige familier, at de er verdsatt på samme måte som alle andre. Hvordan kan man vri dette til å bli en debatt som ikke handler om diskriminering? Det er én ting at man kan leve med å stemme for diskriminering av voksne mennesker, men at enkelte setter seg imot å gi fulle rettigheter og å få slutt på diskrimineringen av disse ungene, er for meg veldig vanskelig å forstå. Kristelig Folkeparti har ingen ærerik historie i kampen for de homofiles rettigheter. Det er kanskje derfor de prøver å vri dette over til å bli en diskusjon som først og fremst skal handle om barna og om hvordan vi setter barnas behov til side for å tilfredsstille kravene fra voksne homofile. Det virker som om det er veldig vanskelig å forstå at også for mange av de varmeste forsvarerne av denne loven, har det å sikre barnas rettigheter vært viktigst. Hvordan skal Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet forklare de tusenvis av ungene som nå får styrket sine rettigheter, at det var av hensyn til dem at de stemte mot foreldrenes mulighet til å inngå ekteskap? Det er et nærliggende spørsmål å stille seg. Hva er det man er så redd for? Er det de som for alvor tror at samfunnet er nær ved å gå i oppløsning, når flere mennesker får rett til faste rammer rundt samlivet sitt? Er det faktisk noen som mener at ekteskapsinstituttet svekkes ved at flere får mulighet til å ta del i det? Eller handler dette i bunn og grunn om manglende toleranse for homofile og for anerkjennelsen av at homofil kjærlighet er like mye verdt som den heterofile? At to mennesker som elsker hverandre er akkurat det, verken mer eller mindre uansett kjønn. Når ble kjærlighet en trussel for samfunnet? Jeg er fryktelig stolt over at vi som samfunn endelig er klare til å ta dette viktige steget som en felles ekteskapslov er. Når noen sier at Arbeiderpartiet stempler partnerskapsloven som diskriminerende ved å gå for felles ekteskapslov, mener jeg at de har rett til det. Når jeg allikevel er glad for å tilhøre et parti som gikk i bresjen for partnerskapsloven, er det fordi den loven tok oss mange og lange steg i retning av dagen i dag. Kampen for å avskaffe all diskriminering av homofile gjennom norsk lov ble ikke sluttført med partnerskapsloven, men vi gikk i riktig retning. Det har Arbeiderpartiet hele tiden gjort, ikke alltid fort nok, ikke alltid med lange nok skritt, men det har alltid gått i riktig retning, og vi har alltid gått først. Andre har strittet imot, og de stritter fortsatt når vi i dag endelig oppnår like rettigheter for alle som elsker hverandre. Det er fryktelig paradoksalt at mens store trossamfunn kjemper mot anerkjennelsen av homofil kjærlighet som likeverdig heterofil kjærlighet, har de homofiles mangeårige kamp til fulle vist oss den kjærligheten som utholder alt, tror alt, håper alt, tåler alt. Lagtingets oppgave er å sikre lovarbeidet. Sjelden har vi fått oss forelagt et vedtak som har vært gjennom en lengre prosess, en prosess som har skjedd i det norske samfunn og i det politiske miljø gjennom flere tiår. Man kan forsøke å redusere dette til en debatt om formaliteter, men det vedtak som ble gjort 11. juni, ble gjort av et odelsting med fullt overlegg og med full forståelse for hva disse lovendringene innebærer. Det var et klokt, veloverveid og - ikke minst - et riktig vedtak. Det var mange som avgav sin stemme med stolthet og med et ekstra bankende hjerte. I dag skal vi endelig komme helt i mål.