Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-10-24:
Island er rystet av en alvorlig finanskrise. Utenriksministeren gjorde rett i å innlede sin redegjørelse med å slå fast at Norge er positiv til å bistå vårt naboland i vest. Dette er en holdning som Kristelig Folkeparti gir full støtte til. Nordisk solidaritet forplikter, ikke bare i ord, men i handling, når det trengs. Vi har etterspurt handling tidligere. Nå har en norsk delegasjon reist til Island for å skaffe seg en mer dyptgående innsikt i problemene gjennom møter med islandske myndigheter. Det er bra. Det hadde vært enda bedre om det hadde skjedd før. For hver dag som går uten at de rette tiltakene treffes, kan virkningene av finanskrisen bli større enn nødvendig. Krisehåndtering kaller på nasjonalt ansvar, men også internasjonalt. Det gjelder for både den internasjonale finanskrisen og konflikten i Georgia. Da er det godt vi har egnede internasjonale fora – fra FN på det globale plan, til euroatlantiske samarbeidsorganer som NATO og OSSE, og samarbeidsfora i Europa og våre nærområder. Konflikten i Kaukasus påkalte også krisehåndtering. Om den sa utenriksministeren først at «Georgia er utvilsomt ikke uten ansvar for konfliktens utbrudd». Dernest tilføyde han: «Like fullt var det grunn til å markere klar avstand til den russiske militæraksjonens omfang og rekkevidde.» Med en slik innfallsport var det høyst berettiget at han i neste setning sa at den russiske aksjonen var et brudd på europeiske og internasjonale regler og normer. Det er viktig at det blir slått fast. I møte med finanskrisen kreves også krisehåndtering. Kraftfulle tiltak har etter hvert blitt satt inn av nasjonale myndigheter i mange land, både i og utenfor EU. Den europeiske union, med eurolandene i spissen, hadde en langt mer kronglete vei å gå før de omsider samlet seg om en krisepakke. Og for å kunne svare effektivt på krisen måtte eurolandene i praksis sette pengeunionens regler til side. Den tyske redningsplanen kan f.eks. føre til at budsjettunderskuddet glir over 5 pst., mens grensen, ifølge Den økonomiske og monetære unionen, som kjent er 3 pst. Det er verdt å merke seg at pengeunionens retningslinjer ikke tar høyde for å kunne takle en slik krise. Det er også en erfaring. Vi som lever i den rikeste del av verden, er rustet til å tåle kriser. Norge har en meget sterk finansiell ryggrad. Den har vi bygd opp over lang tid gjennom en disiplinert bruk og sparing av inntektene fra de enorme olje- og gassressursene som har blitt oss forunt. De fleste partiene i denne sal har stått sammen om denne moderasjons- og ansvarlighetslinjen som vi nå høster fruktene av. Det har til tider innebåret en politisk omkostning, men det har vært en god investering. Og i dag kan nasjonen – og vi alle – høste av det. Det er også en lærdom at for vidtgående liberalisering kan øke risikoen for slike finanskriser. I stedet for å fjerne all regulering av finansmarkedene trenger vi reguleringer som fremmer sunn konkurranse, ansvarlig långivning og motvirker grådige forsøk på å tjene ekstra bonuser ved å blåse opp omsetningen kunstig eller skjule risiko i kompliserte finansstrukturer. Vi i Norge kan glede oss over at vi er rike og sterke nok til å «stå han av», som de sier i nord. Men konsekvensene kan bli dramatiske i verdens fattigste land. Hvis etterspørselen etter deres varer faller, krymper også deres eksportpriser og inntekter. Da kan store befolkningsgrupper igjen synke ned i enda dypere fattigdom og nød. For mange av våre medmennesker er marginen liten mellom et trygt, men enkelt liv og ren og skjær nød. Den største testen på vår vilje til solidaritet står her. Europa må aldri bli seg selv nok. Sann solidaritet stanser ikke ved landegrenser, stanser ikke ved EU- eller Schengen-grenser, stanser heller ikke ved Europas yttergrenser. Regjeringen har varslet at den neste år vil legge fram en stortingsmelding om norsk flyktning- og migrasjonspolitikk i et europeisk perspektiv. Som en liten aperitiff gav utenriksministeren i går et lite resymé av det som skjer i EU på dette feltet. Det ble referert til en rekke direktiver. Jeg skulle gjerne hørt mer om Regjeringens vurdering av dem. Et unntak her var Prüm-direktivet om forsterket politisamarbeid, som forbedrer mulighetene til utveksling av informasjon fra nasjonale databaser for DNA, fingeravtrykk og kjøretøyer. Om dette ble det i klartekst sagt at Regjeringen ser det som viktig å knytte Norge til dette direktivet, og håper det skjer allerede under dagens franske formannskap. Det synet deler jeg. Klima- og energiutfordringene er et viktig globalt problem, og Norge og Europa må gå foran som pionerer. Norge har større andel fornybar energi enn noe EU-land, faktisk om lag 60 pst., mest på grunn av vannkraften. I forbindelse med arbeidet for CO2-fangst blir Mongstad-prosjektet framhevet og prosessen for å få ESAs godkjenning av statsstøtte til det. Men utenriksministeren sa ikke så mye om det planlagte CO2-fangstanlegget på Kårstø. Jeg vil derfor be om en oppdatering om hvor arbeidet med et slikt renseanlegg står ved en passende anledning. Tjenestedirektivet er en gjenganger på den politiske dagsordenen, og det er også etterlysningene av Regjeringens vurdering. Jeg tror vi fra opposisjonens side begynte i januar 2006 med å be om en redegjørelse for konsekvensene – ikke konklusjonene, men konsekvensene – slik Regjeringen vurderte det av direktivet. Da fikk vi beskjed om at det var en høringsfrist 22. februar – tror jeg det var. Så spurte vi igjen i november, og da fikk vi beskjed om at det var satt i gang nye utredninger, og det skulle være nye høringer, og dette har pågått i et par år nå. Vi skjønner at denne saken er vanskelig for Regjeringen. Vi skjønner at det er motsetninger innad i Regjeringen om hvordan man skal vurdere de ulike elementene, men jeg tror, i den ånd som utenriksministeren har satt for norsk utenrikspolitikk, nemlig at vi skal ha en åpen og real debatt uten nødvendigvis å gå i skyttergravene – det har vært en standard utenriksministeren har forsøkt å sette på mange områder – den standarden kunne Regjeringen også satt på dette området. Jeg tror det hadde vært mer opplysende for folk. Og jeg tror at det hadde tjent saken, nemlig å få vite hvor krevende og hvor vanskelig tjenestedirektivet er for Norge, og i hvilken grad Norge er tjent med å bruke de sterkeste virkemidlene vi rår over for å påvirke det, eller for å forholde oss til det til slutt. Nå skjønner jeg at vi sannsynligvis heller ikke denne gang får utenriksministerens vurdering av konsekvensene. Men jeg ville sette pris på, som representanten Solberg også gav uttrykk for, utenriksministerens forsikring fra Stortingets talerstol om at konklusjonen kommer, helst i år, senest tidlig på nyåret. Hvis ikke kan det bli tvil om Regjeringen er i stand til å konkludere i det hele tatt, altså før valget neste år, og det tror jeg ikke ville være tjenlig. LO har stilt opp fire krav som må oppfylles. Hvis ikke vil de frarå norsk ratifisering. Kristelig Folkeparti deler mange av LOs bekymringer og deres krav til Regjeringen, og derfor vil vi for vår del legge stor vekt på hvordan Regjeringen vurderer disse punktene, og hvordan Regjerringen konkluderer på disse punktene. La meg avslutningsvis kort si at Norge er en stor bidragsyter til EU gjennom EØS-avtalen. Vi bidrar til sosial og økonomisk utjamning i Europa mer enn de aller fleste. Det er bra. Det er Norge tjent med å gjøre, og det er vår tilknytning til Europa tjent med. Ut fra en rettferdig fordeling er Norges bidrag allerede langt i overkant. Jeg mener det vil være urimelig av EU å kreve en betydelig ny økning når disse avtaleforholdene reforhandles. Jeg går ut fra at utenriksministeren er enig med meg i dette, selv om han i redegjørelsen ikke kommenterte innholdet i dette spørsmålet, men refererte til prosess og tidsperspektiv for forhandlingene om EØS-bidraget. Jeg tror at det er viktig at Norge utad framstår som en solidarisk nasjon, som en nasjon som ønsker å involvere seg i samarbeid om utvikling og utjamning i den verdensdelen vi er en del av. Men vi bør ikke la oss utsette for noe som minner om ren utpresning.