trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-05-07:
Fremskrittspartiets ideologi gir valgfrihet til familien, og det er akkurat dette det handler om. Det handler ikke om man er mot foreldrepermisjon eller for foreldrepermisjon, men om man ønsker å innføre noen kvoter når det gjelder fordeling av de ukene, eller ikke. Det er der forskjellen ligger. Jeg må si jeg ble overrasket over representanten Gunn Karin Gjul, som snakket om at det er akkurat som om de borgerlige partiene har måttet bli dratt etter håret for å få til en slik foreldrepermisjon vi har. Har representanten glemt at det de siste åtte årene har vært et rød-grønt flertall, som har kommet med forslag til Stortinget, og Fremskrittspartiet har støttet alle forslagene man har kommet med om utvidelse av foreldrepermisjon, unntatt akkurat de to ukene i dag? Det er nesten galt om vi støtter regjeringen, og det er galt hvis vi ikke støtter den. Fremskrittspartiet er mot selve kvoten. Vi er mot reguleringen. Vi har tro på at foreldrene og familien selv klarer å fordele dette, og det er det denne saken handler om: folks muligheter til å tilpasse hverdagen til sine behov. Statsråden var inne på at dette handler om økonomi. Ja, selvfølgelig handler det om økonomi, for det er ganske mange familier som ikke har muligheten til å ta ut disse ukene. Som representanten Hofstad Helleland var inne på, er det flere eksempler på private næringsdrivende som ikke klarer å ta ut disse ukene. Det er faktisk barna som mister kontakten med foreldrene når verken mor eller far kan overføre sine uker til hverandre, og det er det Fremskrittspartiet er imot. Representanten Karin Andersen snakket om likestilt foreldreskap. Fremskrittspartiet er helt enig. Vi må få til likestilt foreldreskap, men det må også gjelde etter et samlivsbrudd. Når statsråden sier hun ser det er viktig å ha tilstedeværelse av fedre det første året, ja, da er Fremskrittspartiet helt enig. Men vi ser også veldig mange saker i rettssystemet der fedre står på sine rettigheter, har hatt god kontakt med sine barn og ønsker å fortsette å ha den kontakten etter samlivsbrudd. Da må lovverket innrettes etter det. Representanten Lene Vågslid var inne på fedres opptjening. Årlig er det om lag 6 500 fedre med egen opptjening som ikke kan ta ut foreldrepengene fordi mor ikke har opptjent rett til foreldrepenger og heller ikke går ut i arbeid etter utdanning på fulltid etter fødselen. Det er realiteten, og da skulle Fremskrittspartiet ønske at man hadde brukt de pengene som i dag blir brukt, på å gi de fedrene som ikke har selvstendig uttaksrett, den uttaksretten. Jeg tror vi hadde sett at flere fedre hadde vært hjemme med sine barn hvis vi hadde satset på selvstendig uttaksrett i stedet for en økning på to uker i foreldrepermisjonen.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2013-05-07:
Man kan være for likestilt foreldreskap, men imot en kvote, og det er det denne saken handler om. I det forslaget som ligger fra regjeringen nå, er det selve familien som en enhet og barna som blir taperne. For når ikke regjeringen er innstilt på å ha en fleksibel ordning som gjør at den ene part kan overta den andre parts uker, er det barna som taper på det. Hvis barnet heller ikke har barnehageplass, er det igjen barnet som taper på det. Det er det som har vært de viktigste argumentene mot en fedrekvote. Det er ikke noen hemmelighet at Fremskrittspartiet er imot alle kvoter. Vi er imot kvotering når det gjelder både kjønn og i politikk, for vi mener det er mer diskriminerende. Der er forskjellene, sånn er det, og sånn kommer det til å bli. Så hadde representanten Lene Vågslid et spørsmål til Fremskrittspartiet når det gjaldt likestilt foreldreskap og ved samlivsbrudd. Nå er det vel slik at representanten Stokkan-Grande en gang var medlem av et mannspanel, der det også kom fram at det var viktig å sikre fedres rettigheter etter samlivsbrudd. Fremskrittspartiet er det eneste partiet som har vært klart og tydelig og også fremmet forslag om at det skal være en automatikk i at man har delt omsorg ved et samlivsbrudd. Fremskrittspartiet har tro på at det kunne ha hindret ganske mange konflikter hvis det var et lovverk som sa at fars og mors rettigheter var likestilt ved et samlivsbrudd. Det er et redskap som Fremskrittspartiet har, med hensyn til fedres rettigheter ved samlivsbrudd, at man automatisk har delt omsorg.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2013-05-07:
Hvis statsråden er i tvil om det, vil jeg forsikre statsråden om at Høyre er veldig for amming. Det er det ingen tvil om. Arbeidsgiverne går nå ut og sier at dette vil svekke kvinners stilling på arbeidsmarkedet. For hvis en ung kvinne og en ung mann søker en jobb, og bedriften skal betale for lønnet ammefri, vil man lett tenke at det vil være billigere for bedriften å ansette den unge mannen, fordi man vet at den unge mannen ikke skal trenge å ta ut betalt ammefri, men det vil muligens kvinnen. Det er jo det høringsinstansene har innvendt, at dette kan svekke kvinners stilling på arbeidsmarkedet, og det er ikke noe som heller statsråden ønsker. Jeg vet at det har vært en diskusjon i regjeringen om det offentlige skulle betale for dette i stedet for å sende regningen til bedriftene. Tror statsråden det hadde vært enklere for kvinnenes situasjon på arbeidsmarkedet om denne regningen hadde blitt betalt av det offentlige, eller tror statsråden det ikke vil ha noen påvirkning på kvinnens stilling på arbeidsmarkedet at bedriftene skal betale for dette?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2013-05-07:
Kristelig Folkeparti støtter det framlagte lovendringsforslaget fra regjeringen. Jeg skal ikke bruke mye tid på å gjenta den argumentasjonen og alle de momentene som er brukt før av våre allierte i denne saken. Jeg har heller ikke – i motsetning til en del av de andre talerne – så mye egne erfaringer å tilføre når det gjelder temaet vi her diskutere. Forslaget fra regjeringen går ut på at mødre som ammer barn under ett år, og som har behov for fri fra arbeidet for å amme, skal ha rett til lønn fra arbeidsgiveren under ammefri – inntil en time på arbeidsdager med avtalt arbeidstid sju timer eller mer. Dette forslaget er én brikke i det puslespillet som vi fortsatt holder på å bygge, nemlig en familiepolitikk der det ikke bare skal gå an, men der det fint skal gå an å kombinere deltakelse i arbeidslivet med det å være foreldre. Dette er også en liten, men viktig brikke i puslespillet for å sørge for at kvinner kan delta i arbeidslivet på lik linje med menn. Etter Kristelig Folkepartis syn er det ikke noe godt argument at de fleste i dag har ordnet dette gjennom tariffavtaler. Nettopp fordi det er et viktig premiss for en del kvinner for å kunne delta i arbeidslivet, bør dette være en rettighet – at man må kunne ta fri med lønn for å amme. Dette vil, som departementet sier, kunne føre til at hensynet til amming kan tillegges mindre vekt når man skal fordele foreldrepermisjonen. Nå tror jeg nok at hensynet til amming uansett vil bli tillagt stor vekt i mange hjem når man fordeler foreldrepermisjonen. Det er heller ikke noe mål at mamma og pappa skal være like som foreldre det første året. Det vil man heller aldri bli, og det er det som er utgangspunktet for at man behandler en slik sak – at her er mor og far forskjellige. Men at mor og far skal være likeverdige foreldre, er et viktig mål. Først og fremst er dette en viktig brikke i puslespillet som skal gi en familiepolitikk som gjør at det går an å kombinere arbeid og foreldreskap – og at kvinner skal kunne delta i arbeidslivet på lik linje med menn.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2013-05-07:
I likhet med sak nr. 1 på dagsordenen i dag handler dette om tilrettelegging for kombinasjonen av deltakelse i arbeidsliv og det å være foreldre. Rett til amming med lønn og en god foreldrepermisjon med fleksibilitet er en viktig del av det. En fedrekvote reduserer ikke familiens valgfrihet, som høyresiden hevder. I et samfunn der mange arbeidsgivere ikke skjønner vitsen med at fedre bruker tid på pappapermisjon, er nettopp fedrekvoten et trumfkort for mange menn – og som styrker valgfriheten. Så langt alt vel. Men det at fedrekvoten er bra for familien, betyr ikke nødvendigvis at effekten blir større jo lengre kvoten er. Selvsagt ikke. Hadde det vært sånn at jo lengre fedrekvote, jo bedre ble kontakten mellom far og barn, og jo bedre ble dette for familien som helhet, burde man jo delt foreldrepermisjonen likt – f.eks. 28/28 pst. eller 50 pst. til hver. Men det har ikke de rød-grønne foreslått så langt, selv om jeg av og til hører at noen tenker høyt i den retning i den rød-grønne leiren. Poenget er at her er det en balanse. Går vi for langt, blir ikke fedrekvoten et trumfkort, men den blir en svarteper. Da blir fedrekvoten en tvangstrøye for familien, noe som gjør at man må innrette seg på en helt spesiell måte, som ikke er bestemt rundt kjøkkenbordet, men rundt Kongens bord. Det er sånn, nettopp fordi arbeidsgivere og samfunnet fortsatt ikke fullt ut aksepterer betydningen av fedrenes tilstedeværelse og pappapermisjon, at litt politisk styring kan styrke valgfriheten, men for mye politisk styring svekker valgfriheten. Kristelig Folkeparti ønsker en utvidelse av foreldrepermisjonen, for vi ser at mange sliter med tidsklemma og synes det er vanskelig å få hverdagen til å gå opp. Kristelig Folkeparti går inn for en modell med 68 ukers foreldrepermisjon, der ti uker er forbeholdt hver av foreldrene. Kristelig Folkeparti støtter derfor utvidelsen av foreldrepermisjonen, men ikke utvidelsen av henholdsvis mødrekvote og fedrekvote. Jeg tar opp forslaget i innstillingen som Kristelig Folkeparti står bak. Så blir det hevdet at det at fedrene tar ut mer permisjon jo mer vi øker fedrekvoten, er et bevis på at dette er bra politikk. Det blir litt naivt når det fremmes på den måten fra venstresiden. Grunnen til at fedrene tar ut mer permisjon jo mer man øker fedrekvoten, er jo at familien mister permisjonsukene hvis man ikke følger det som står i loven. Så tegnes det et veldig firkantet bilde av norske foreldre – norske fedre – og norske familier her i salen i dag. Det å sikre fedrekvoten gir positive erfaringer for mange menn, der både mor og far får veksle på å ha hovedansvaret det første året, men det er ingen dokumentasjon på at den effekten akkumuleres, at jo lengre fedrekvote man får, jo mer positiv effekt har det senere i livet. Det vet vi ikke noe om. Det er heller ikke sånn at i alle familier må menn nærmest tvinges til å lære seg omsorg. I mange familier jobber mor skift, kanskje begge jobber skift, og man bytter på å ha omsorgen uansett fedrekvote eller ikke. Høyresiden svekker valgfriheten, venstresiden svekker valgfriheten – løsningen ligger i sentrum.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2013-05-07:
Jeg hører på statsrådens innlegg og forstår at hun har et veldig stort engasjement mot Høyre og Fremskrittspartiets synspunkter, men jeg leter litt for å forstå statsrådens og regjeringens egen tenkning på dette området. Når jeg hører statsrådens innlegg, må jeg spørre først: Er det sånn at det er statsrådens mål at mor og far skal ta ut 50 pst. hver av permisjonen? Det andre spørsmålet mitt er: Er det sånn at ungene får et bedre første leveår jo mer lik delingen av foreldrepermisjonen er mellom foreldrene, eller er det først og fremst av hensyn til foreldrenes deltakelse i arbeidslivet at vi er tjent med at man deler foreldrepermisjonen mest mulig likt?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2013-05-07:
Det siste var en nyttig presisering. Men mitt neste spørsmål blir da knyttet til robustheten i fedrekvoten politisk sett, og til legitimiteten i folket. Kristelig Folkeparti og SV er skjønt enige om at det er viktig å kjempe for å beholde fedrekvoten. Men det er heller ikke noen tvil om at hvis en øker kvoten for mye, oppfattes det som detaljstyring fra foreldrenes side, og spørsmålet mitt til statsråden blir da: Er ikke statsråden redd for, når man nå går enda lenger i å detaljstyre hvordan familiene skal innrette det første leveåret for ungen, at man skaper mer irritasjon og bidrar til å svekke legitimiteten til og oppslutningen om fedrekvoten blant folk flest?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2013-05-07:
Kristelig Folkeparti er glad for at vi i dag får en lov om Norsk kulturråd, og at det regelverket vi har hatt i snart 40 år og gradvis videreutviklet, nå blir oppdatert i et lovverk. Dermed får vi også presisert det grunnleggende organisatoriske regelverket om Kulturrådet, og avklart og ikke minst tydeliggjort rådskollegiets faglige selvstendighet. Vi har også gjennom budsjettene som vi har behandlet i denne perioden, bidratt til å klargjøre arbeidsdelingen mellom politiske myndigheter, departementet og Kulturrådet. Når det er sagt, tror jeg også det ved denne korsveien er viktig å slå fast at skjæringspunktet og grensegangen mellom kunstfaglige vurderinger, skjønn og politikk, ikke alltid er krystallklar. Det tror jeg også vi skal ha med oss når vi legger dette lovverket på plass. Diskusjonen om hvordan vi fordeler penger, tildelingsmyndighet og makt mellom grupperinger i samfunnet, mellom forvaltningsnivå og regioner i kulturpolitikken, er ikke over – den skal og må fortsette, for den er viktig for en levende kulturpolitikk og et levende demokrati. Likevel er det viktig at vi har et godt regelverk i bunnen, som tydeliggjør ryddig ansvarsfordeling, og som tydeliggjør rådets faglige selvstendighet i lovs form. For nettopp gjennom sin uavhengighet vil rådet ha det øverste samlede kunst- og kulturfaglige ansvaret for så vel fordeling av kulturfondsmidler, som fordeling av andre statlige tilskudd som er lagt til rådet. Kristelig Folkeparti ser på det som en fordel og en styrke. Så er det trukket fram flere interessante forhold her, fra både representanten Thommessen fra Høyre og fra saksordføreren, som jeg tror det er viktig at vi følger opp for å videreutvikle Norsk kulturråd og samhandlingen mellom Norsk kulturråd, departementet, politiske myndigheter og norsk kulturliv for øvrig. Den prosessen skal pågå, de diskusjonene skal fortsette, men i dag gjør vi en viktig jobb for å legge på plass en hjørnestein i et viktig samspill som forhåpentligvis skal bidra til en fortsatt styrking av norsk kulturliv gjennom en aktiv kulturpolitikk i årene framover.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-07:
Nei, jeg frykter ikke det. Det vil altså være sånn at et typisk fravær på grunn av amming vil tilsvare ca. én ukes fravær, to ganger i løpet av en yrkeskarriere hvis man har samme arbeidsgiver, så det er ikke et langt fravær vi her snakker om. Det er heller ikke snakk om store utgifter. Hvis man kommer tilbake etter å ha vært borte med 80 pst., har tatt full tid og er tilbake etter ca. ti og en halv måned, koster det en arbeidsgiver i hotell- og restaurantbransjen ca. 4 000 kr. Det er ikke en veldig stor utgift. Jeg vil også snu på det og si at det i dag, nettopp fordi kvinner ofte tar veldig lange permisjoner, kan være sånn at mange arbeidsgivere ser på dét som en ulempe, mens vi nå gjør det mulig både å gå tidligere tilbake til arbeidet hvis man ønsker det, og hvis det passer for familien, og samtidig styrker kvinnenes mulighet til å kombinere det å ha barn med det å være arbeidstaker med egen, selvstendig inntekt.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-07:
Som jeg sa i mitt forrige svar, mener jeg at dette ikke har vesentlig betydning for den gjennomsnittlige arbeidsgiver. Det er små summer det er snakk om. I prinsippet kan man jo argumentere på en slik måte i alle saker hvor målet eller formålet er å styrke kvinners posisjon på arbeidsmarkedet, altså å utjamne barrierer som kvinner møter fordi de er kvinner og fordi kvinner får barn og ammer, og det gjør ikke menn. Men det har vi jo ikke hatt som utgangspunkt når vi har styrket kvinners stilling i Norge, og med det har gjort Norge til det likestillingslandet som mange ser på oss som. Derfor har vi også vært opptatt av å styrke de gravides plass på arbeidsmarkedet og sikre at diskrimineringsvernet er godt. Det kunne man i prinsippet også ha kritisert og sagt at et styrket diskrimineringsvern gjør kvinner mindre attraktive på arbeidsmarkedet, men det er det ingen som har argumentert med. Ja, vi kunne ha basert oss på en folketrygdløsning, men det ville ha skapt mye byråkrati, og det er Høyre heller ikke for, akkurat som regjeringa.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-07:
Når det gjelder dette med samlivsbrudd, er det aller viktigste vi kan gjøre, å sikre at vi har tilstedeværende fedre helt fra starten av. Da må man i hvert fall ikke starte med det som Fremskrittspartiet ønsker, nemlig å hindre akkurat det og kjøre oss bakover i tid ved at det er færre fedre som er tilstedeværende helt fra starten av. Kontantstøtten er et annet eksempel på hvordan man ikke bør tilrettelegge samfunnet hvis man ønsker at fedrene skal ha større sjanse etter samlivsbrudd vis-à-vis en mor som har vært veldig mye hjemme med barna. Så er det dette spørsmålet som Fremskrittspartiet sjøl har brakt opp i innstillinga i denne saken: Det handler om at stønadsperioden automatisk går over til den av foreldrene som har den daglige omsorgen, og det er oftest mor i disse tilfellene hvor de går fra hverandre før barnet er tre år. Jeg skal komme tilbake med en vurdering av hva vi skal gjøre med det, men jeg tenker meg at man f.eks. kan bringe det inn ved obligatorisk mekling på familievernkontoret.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-07:
Det siste spørsmålet tror jeg at jeg dekket ganske behørig i mitt innlegg. Jeg mener det er et gode for både kvinner og menns posisjon på arbeidsmarkedet. Det gir større frihet til å være en arbeidstaker som prioriterer forskjellig, det gir større gleder hjemme og det er viktig for barna å ha tilstedeværende både mødre og fedre. Det er også viktig for barna å ha mødre som kan tjene til livets opphold og ha en selvstendig posisjon på arbeidsmarkedet. Så det er mange grunner til at dette er bra. Det er ikke ønskelig verken fra SVs eller regjeringas side at vi skal dele permisjonstida i to. Jeg mener det er viktig å ta høyde for at det er forskjeller. Det er også sånn at en fødsel og en graviditet kan være tøff, og det kan være et ønske for noen mødre å kunne ha en lengre restitusjonsperiode f.eks. Jeg mener vi ikke skal være for rigide i tilnærminga vår.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-07:
La meg først si at jeg tar avstand fra begrepet «detaljstyring». Det er snakk om 14 uker. Vi har med det forslaget til og med gitt to uker ekstra – Høyre og Fremskrittspartiet er dessverre imot de to ukene på toppen. Jeg oppfatter ikke at det kan være detaljstyring. Det er en veldig stor fleksibilitet i systemet i dag, med veldig mange uker til fri disposisjon mellom foreldrene. Men det er likevel viktige poenger representanten bringer inn. Vi skal være forsiktig med å gå for raskt fram. Jeg tror at det er viktig å sikre en fleksibilitet i dette systemet, men å snakke om detaljstyring mener jeg bestemt er urimelig. Jeg syns det er synd at Kristelig Folkeparti går såpass langt tilbake som til ti uker forbeholdt far. Det tror jeg det også er mange fedre som vil reagere på. Det er en risiko som Kristelig Folkeparti løper, med et sånt forslag.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-07:
Som barneminister må jeg si at jeg syns det er mildt sagt spesielt, meget uheldig og helt feil å gå i den retninga som Fremskrittspartiets representant skisserte nå. Man vil ikke legge til rette for likestilt foreldreskap i barnets første leveår, som jo har betydning for i hvilken grad man følger opp barnet videre og blir kjent med barnet. Så skal man også ty til forsterket kontantstøtte, i hvert fall skal man videreføre kontantstøtten, og jeg regner med at man da vil gå tilbake til å gi det også til og med to års alder – altså opp til tre år. Vi vet at det nesten bare er kvinner som mottar den, og da forsterker man også et kjønnsdelt foreldreskap hvor det er kvinnene som primært er omsorgsgivere, mens mennene konsentrerer seg mer om jobb. Men når man så kommer til samlivsbrudd, er det likestilling som gjelder, helt uavhengig av hva som måtte være best for barnet, og helt uavhengig av hvem barnet kjenner og er trygg på. Nei, da skal man dele likt. Det henger rett og slett ikke på greip, og det er i hvert fall ikke barnefaglig forsvarlig å gjøre det på den måten. Jeg vil be om at man går igjennom argumentasjonen sin og bestemmer seg for hvilket bein man egentlig ønsker å stå på. Jeg er helt sikker på at det både fra et likestillingssynspunkt og fra et barneperspektiv er viktig å legge til rette for et likestilt foreldreskap. Da kommer man ikke utenom en sikring av balansen i foreldrepermisjonen – å sikre at fedre har muligheten til å være tilstedeværende – og da må man også spørre seg hvordan kontantstøtten fungerer i dette systemet, om den bidrar til å sementere og befeste en ulikhet mellom mødre og fedre som gjør at barna ikke har muligheten til å bli like godt kjent med pappaene sine.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2013-05-07:
Eg synest det er ei veldig bra sak som Stortinget skal behandla i dag; om å gi lovfesta rett til betalt ammefri når ein har barn opptil eitt år. Det er ei viktig likestillingssak, det er òg ei viktig barnefagleg sak, og det er ei viktig helsesak. Det gjer at ein følgjer opp ILO-konvensjonen om mødrevern. Vi har sosiale helseforskjellar i Noreg, og mange av dei grunnar seg på forskjell i kosthald. Vi snakkar ofte om kosthald hos vaksne. Avisframsidene er ofte proppfulle av sånt stoff, men amming handlar jo om å sikra våre spedbarn rettast mogleg ernæring og best mogleg helse seinare i livet. I dag har vi nasjonale faglege retningsliner for spedbarnsernæring. Dei er frå 2001, og dei er under evaluering, men det er dei som gjeld, og desse er bygde på anbefalingane til Verdas helseorganisasjon. Råda er at spedbarn bør få morsmjølk som einaste næring i dei første seks levemånadene. Ein bør halda fram med amming gjennom heile det første leveåret og gjerne også ut i det andre leveåret. Nokre barn kan ha behov for fast føde før seks månaders alder, men introduksjonen bør skje tidlegast ved fire månaders alder, og det ble slått fast i desse retningslinene at det er ingen fordelar ved å tilføra fast føde før seks månaders alder, som ein generell regel. I forhold til i mange andre land er kvinner i Noreg flinke til å amma, og vi kan bli enda flinkare. Poenget mitt er at dette kjem ikkje av seg sjølv, det kjem an på korleis vi legg til rette for det – vi må vilja at det skal vera slik. Derfor er det vi vedtar i dag, så veldig viktig. Eg kan ikkje forstå at Høgre og Framstegspartiet stemmer for at kvinner skal risikera å gå ned i lønn dersom dei vil amma. Det er dårleg helsepolitikk, og det er veldig dårleg likestillingspolitikk, og det at det skal vera ein barriere for kvinner å komma seg inn i arbeidslivet, trur eg ikkje noko på – det er eine og åleine ei styrking. Vi har lagt fram ei folkehelsemelding, som no er til behandling i min komité. Der ligg det òg inne ei stor styrking på helsestasjonen si verksemd. Dette vil òg bidra til amming hos kvinner. Det blir vist til at det er etablert ei godkjenningsordning som heiter «ammekyndig helsestasjon». Vi får òg mor/barn-venlege fødeavdelingar. Før har det vore ein glip mellom tidleg utskriving og at kommunehelsetenesta ikkje har kunna følgt opp. Dette vil det òg bli ei styrking på, så totalt sett er dette ei veldig god satsing på auka amming i Noreg.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2013-05-07:
Denne saken tydeliggjør nok en gang et veldig klart skille mellom høyresiden og sentrum-venstre-siden i norsk politikk når det gjelder synet på likestilling og hva som bidrar til likestilling. Også i denne sal er det ofte slik at folk fra høyresiden påpeker at Norge er verdens beste «mødreland», at Norge har verdens beste foreldrepermisjonsordninger. Man påpeker mange av de suksesskriteriene som gjør at mange familier i dag klarer å kombinere arbeid og omsorg. Men det må jo være kjedelig for høyresiden hele tiden å vite at de har måttet bli trukket etter håret i alle de kampene som har sørget for at Norge er der vi er i dag – så også i denne saken. Jeg tror at om noen få år er det vi i dag vedtar i Stortinget, en selvfølge. Og nok en gang stritter høyresiden imot og stiller seg i bakre rekke i det toget som handler om et bedre framtidssamfunn for våre familier. Jeg tar ordet også for å markere at dette er en mannskamp. Vi som er fedre, ønsker at våre kvinner skal ha rettigheter i arbeidslivet, og at man ikke skal måtte gå ned i lønn for å amme. Det er ofte fristende å vise til personlige betraktninger og personlige eksempler, og det er hyggelig at Linda C. Hofstad Helleland nevner det når hun noen ganger blir kontaktet av privatpersoner. Det hadde kanskje vært bedre for denne kvinnen om hun hadde fått råd – fra Høyre – om hvor fleksible ordningene faktisk er, og om hvor gode muligheter som finnes i arbeidslivet for dem som har et ønske om å kombinere arbeid og omsorg, i stedet for å bli brukt i Høyres spill, som egentlig handler om å svekke kvinners rettigheter i arbeidslivet. For det ville vel ikke hjelpe kvinner i Norge at man skal få kortere foreldrepermisjon, som Høyre foreslår, eller at det skal være mulig å pålegge mer overtid, som Høyre har foreslått tidligere, eller at det f.eks. skal åpnes opp for flere midlertidige stillinger. Dette vil jo være direkte angrep på familiens trygghet og frihet og mulighet til å kombinere arbeid og omsorg. Men her kommer jo katta ut av sekken, for i det som Linda C. Hofstad Helleland sier, ligger det jo egentlig at Høyres forslag om å kutte i pappaperm handler om at kvinner i større grad skal ta foreldrepermisjonsbiten, og at mennene skal være ute og jobbe. Det er det de egentlig mener, det er det de tydeligvis ønsker. Dermed står vi igjen med det klassiske skillet og at høyresidens såkalte valgfrihet er valget mellom jobb eller omsorg, mens vår valgfrihet er muligheten til å kombinere jobb og omsorg. Derfor trenger vi et arbeidsliv som beskytter familien, og lønn under ammefri er et nytt steg i den retningen.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2013-05-07:
Man skal lytte godt når representanten Solveig Horne sier at dette er en kamp fedre kan ta med arbeidsgiveren selv. Man skal også lytte godt når representanten Hofstad Helleland sier at det finnes grenser for politikk. Dette illustrerer egentlig den historisk røde tråden i alle kamper som har handlet om arbeidstakeres rettigheter og samfunnets ansvar for å beskytte familien, hvor høyresiden alltid har strittet imot, alltid har ment at enhver får klare seg best selv, og hvor venstresiden – med sentrum i norsk politikk – har måttet dra høyresiden etter seg. Nå prøver høyresiden å rosemale dette bildet med å si at den situasjonen vi har i dag, med verdens beste foreldrepermisjon, verdens beste mødreland, at vi har verdens beste fedre, er noe som har kommet rekende på ei fjøl, nærmest som en tilfeldighet eller preget av politisk konsensus. Det er totalt feil. Dette har vært gjenstand for kamp etter kamp opp gjennom alle år, og høyresiden har vært de som har bremset. Det er de også i dag, ikke bare i denne saken, men også i synet på norsk arbeidsliv generelt. Vi har tydelige eksempler på det fra at Høyre har stemt mot solidaransvar, regionale verneombud og innsynsrett. Høyre foreslo i 2005 at det kunne bli mulig å pålegge folk å jobbe 13 timers arbeidsdager uten at Arbeidstilsynet skulle kontaktes, og vi vet at Høyres politikk for flere midlertidige stillinger og muligheter for mer overtid vil føre til større press på familien og mindre muligheter for framtidsplanlegging. Dette er nå også tydeliggjort i deres forslag om å kutte i fedres muligheter til å være hjemme med sine barn. Det er viktig å minne om at ute i Europa vises det veldig tydelig at høyresidens politiske analyse er totalt feilslått. Norge har grunnet vår politikk høy fødselsrate, høy yrkesdeltagelse blant kvinner og høy produktivitet. Ser vi på Sør-Europa, er bildet helt annerledes. Unge mennesker i Sør-Europa tør ikke å få barn fordi de har dårlige muligheter for å kombinere arbeid og omsorg, og fordi de har ugunstige arbeidstider. Dette viser at høyrepolitikk skader familien. Dette bildet kan også meget vel endre seg i Norge. Flertall for Høyre og Fremskrittspartiet kan være nok.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2013-05-07:
Familie- og kulturkomiteen har av og til møte med internasjonale gjester. Representanten Solveig Horne, frå Framstegspartiet, og underteikna har ofte delteke på desse internasjonale møta. Eg har ein perm som det står «likestilling» på, som no begynner å bli så sliten at eg må skaffe meg ein ny, for det alle vil snakke om når dei kjem hit, er: Korleis har de greidd dette? Korleis har de klart å skape eit slikt likestilt samfunn? Korleis gjer de det med foreldrepermisjonsordninga? Det er ei ordning som er svært vellukka. Innføringa av fedrekvotar har ført til meir likestilling i arbeidslivet. Norske fedrar har betre sjanse enn nokon gong før til å vere i lag med ungane sine og knyte tettare band til dei på eit tidleg tidspunkt i livet. Eg er heilt einig i VGs leiar i går, der ein sa at når Erna Solberg frå Høgre raljerer over foreldrepermisjonssystemet, «bommer hun grovt». Eg er òg einig i VGs leiar der ein meiner at fedrekvotar er god velferdspolitikk og gjev meir valfridom og ikkje mindre, slik Høgre og Framstegspartiet hevdar. Det er òg ein grunn til å lytte til arbeidslivet, til både NHO og LO. Det er veldig mykje – spør du meg – som er relativt uavklart på borgarleg side føre valet til hausten. Det er litt usikkert korleis den økonomiske politikken skal styrast. Det er òg ganske usikkert kva for klimapolitikk me kjem til å få. Men ein ting som er heilt sikkert, er at med Høgre og Framstegspartiet forsvinn fedrars rett til foreldrepermisjon. Det er ei dårlig løysing og ein allereie utprøva og gamal idé, som me ser resultatet av i bl.a. Danmark. Så vil eg òg berre seie at eg reagerer litt på det mannesynet som Høgre og Framstegspartiet tek til orde for. For Arbeidarpartiet handlar likestilling om likestilling mellom menn og kvinner – menn og kvinner. Eg synest det er trasig når ein meiner at dette er noko fedrar berre burde ordne sjølve. Tenk om me hadde sagt det til dei kvinnene som opp gjennom åra har kravd sine rettar! Arbeidarpartiet og regjeringa ynskjer å leggje til rette for at fedrar i større grad kan vere med ungane sine. Heilt til slutt: Eg meiner at det er all grunn til å kunne forvente ein større grad av presisjonsnivå i denne debatten. Representanten Hofstad Helleland meiner at dersom mor ikkje har opptent rettar, får ikkje far ein einaste dag heime med barnet. Det er feil. Far har moglegheit til å ta opp til 38 veker med 100 pst. løn eller 48 veker med 80 pst. løn. Dette kan ein berre gå inn på nav.no og sjekke. Så får me sjå til hausten. Det blir eit retningsval – utan tvil – både for familiepolitikken og for likestillingspolitikken.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2013-05-07:
No går debatten mot slutten. Eg synest det er veldig greit å få konstatert at Framstegspartiet og Høgre er imot den retten som far i dag har til foreldrepermisjon. Eg tek representanten Solveig Horne på alvor når ho seier at ho er einig i at det viktig med eit likestilt foreldreskap. Då har eg nokre spørsmål til Framstegspartiet. Det kan kanskje bli ein klisjé og ei mykje bruka setning, men det er no slik at det er veldig lite som berre dukkar opp av seg sjølv. Det er jo ein del resultat i eit samfunn som kjem av vegvalg og politiske tiltak. Så seier Solveig Horne at ho er oppteken av likestilling etter samlivsbrot. Då ynskjer eg å spørje om ikkje representanten, akkurat som statsråden sa, tenkjer at det må stå i samanheng med kva for tiltak og likestillingspolitikk ein fører før samlivsbrotet. Framstegspartiet seier ofte at det er einig i dette, men det hjelper ikkje nødvendigvis å vere einig i at ein skal byggje eit hus når ein ikkje har hammar, spikar, materialar eller nokon ting, men berre er einig i at huset skal opp. Så eg vil invitere Framstegspartiet og Høgre til å vere meir konkrete om kva for nokre tiltak dei meiner me politisk må gjennomføre for å få til eit meir likestilt foreldreskap. For me har alle eksempel i verda på at det kjem ikkje av seg sjølv. Denne debatten er veldig klassisk og typisk og viser eigenleg veldig viktige skiljeliner mellom Høgre og Framstegspartiet og Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet. Eg håpar at dette ikkje er siste gongen me debatterer dette, sjølv om me av og til seier at no har me gjort det så mange gonger. Denne debatten er kjempeviktig, og valet til hausten er eit retningsval når det gjeld om ein ynskjer å lyfte statusen for fedrar som omsorgspersonar og framleis la dei ha den viktige retten til å kunne vere heime med ungane sine, eller enkelt og greit å privatisere og avvikle heile likestillingspolitikken og la det vere opp til kvar enkelt å kjempe sin kamp.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-07:
Det er et retningsvalg når det gjelder barnepolitikken, som er det jeg brenner aller mest for. Det er derfor jeg er så utrolig glad for pappaperm. Jeg ser hva den gjør. Jeg ser det i min familie. Jeg har fire barnebarn, og for det minste barnebarnet har pappaen pappaperm. Jeg ser de store forandringene som skjer i forholdet mellom de to som er sammen hele dagen. Vi har jo visst, vi som er mødre og har vært sammen med barn, hvor mye det betyr at man det aller første året kan få være sammen med barna sine og etablere tryggheten i den relasjonen veldig tidlig. Jeg er veldig opptatt av likestilt foreldreskap. Jeg er veldig opptatt av at unger skal ha like mye rett til faren sin som til moren sin – å være like trygg på far som på mor. Hvis vi skal få det til, er vi nødt til å ha pappaperm. Hvis vi skal få det til, er vi nødt til å ta hensyn til at strukturene i samfunnet fremdeles ikke er sånn at det er like naturlig for far som for mor å ta foreldreperm, og at næringslivet ikke tar det som en selvfølge at pappa skal ha pappaperm. Tvert imot er det mange strukturer som forteller oss at din jobb er vel viktigere enn dette, din jobb er vel viktigere enn mammaens. Det er mange måter å påføre kvinner dårlig samvittighet på – f.eks. at de ikke er lenger hjemme med barna enn det de er. Derfor trenger vi disse endringene. Jeg er veldig glad for at lederen i NHO har gått så klart ut og støttet dette ut fra næringspolitiske synspunkter og likestillingspolitiske synspunkter, og ser at man faktisk må ha på plass noen ordninger hvis samfunnet skal forandre seg. Det er det vi har gjort. Derfor er det ganske underlig at de partiene som nå er mot både utvidelsen og pappapermen, er de som bruker replikkrundene her til å spørre om likestilt foreldreskap og om det ikke er på tide å gjøre noe med det. Jo, det er det vi gjør, det er akkurat det vi gjør. Det vi gjør nå, er at vi gir far og barn mulighet til å få den trygge relasjonen som gjør at fedre står tryggere og kan være mer selvsagte omsorgspersoner også i samlivsbruddsituasjoner. Så det er veldig rart å høre på denne debatten i dag. Så er det, som statsråden sier, behov for å se på noen av teknikalitetene rundt foreldrepermisjonen, som kan være veldig kompliserte – at man får en saksbehandling som blir enklere å forstå, og der det er mindre lett å gjøre feil, at ordningen må inkludere alle, og at vi får på plass flere barnehageopptak. Det er dette som gjør at fleksibiliteten for en del familier ikke er god nok i dag.
Willy Pedersen (Arbeiderpartiet), 2013-05-07:
Hvorfor ikke stå opp og slåss for en fleksibel foreldrepermisjon, sier representanten Horne. Det er nettopp det vi gjør, i motsetning til Høyre og Fremskrittspartiet. Vi tredeler foreldrepermisjonen og gir fedre fleksibilitet til å ta to uker lengre permisjon. Vi gir kvinner fleksibilitet til å jobbe og konkurrere likt i arbeidsmarkedet, samtidig som de får fleksibilitet til å amme sitt barn. Denne saken viser hvordan Fremskrittspartiets og Høyres ideologi begrenser folks frihet. Det kommer tydelig fram i merknadene: «Disse medlemmer mener at det i seg selv er viktig med et samfunn med mindre statlig styring og mer frihet for den enkelte.» De sier videre: «En fri fordeling handler om å stille foreldrene fritt til selv å bestemme fordelingen av permisjonsukene.» Her kunne man likeså godt tilføyd «etter inntekten til far», for det er det dette handler om. Denne saken handler om å ha et system – i motsetning til Høyre og Fremskrittspartiet – der vi det første året fristiller foreldre fra de økonomiske og de konservative systemene, som tvinger dem til å velge ujevnt. Statsråden sier det glimrende fra denne talerstolen: Dette handler om å kjempe mot de konservative systemene, som gjør at kvinner blir låst til et urettferdig arbeidsmarked, et arbeidsmarked som ikke fordeler lønn og inntekt jevnt. Den eneste måten å motvirke dette på er å ha en stat som engasjerer seg, en stat som gjennom lovverk går inn og sier at dette skal vi rydde opp i. Det gjør vi ved lov, og det gjør vi ved å ha velferdsordninger som sikrer at man faktisk har en fleksibilitet og en reell valgfrihet. Det er det denne saken handler om. Jeg kan ikke se i noen av merknadene fra mindretallet Høyre og Fremskrittspartiet at de sier at vi skal ha reell valgfrihet. De legger ikke noen forslag til grunn for hvordan de skal løse dette. De sier at de er imot det og ferdig med det, dette skal markedet ordne – eller, som man sa før i tiden: Du kan stå der med lua i handa, og så kan du selv forhandle med arbeidsgiveren om dine egne arbeidsvilkår. Det er vi imot. Vi skal ha kollektive forhandlinger. Vi skal ha forhandlinger og ordninger som sikrer at man slipper å stå alene mot arbeidsgiveren, mot systemet og mot makten for å få til et minimum av likestilling i dette landet. Jeg mener at her er det igjen et forslag som viser at den rød-grønne regjeringen sikrer at folk får en reell valgfrihet, en fleksibilitet som jeg etterspør i Høyre. Det er denne politikken som gir valgfrihet. Det er dette Høyre og Fremskrittspartiet burde stemme for gang etter gang, for det er dette som sikrer frihet for enkeltindividet til selv å velge sitt eget liv, sin egen ordning og sin egen hverdag.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-05-07:
Det er noen ganger en oppdager at en har veldig forskjellig virkelighetsbilde. I innstillingen står det beskrevet fra Høyre og Fremskrittspartiet at foreldrepermisjon i vår tid «ikke skal være et virkemiddel i likestillingskampen, men et velferdsgode som tilkommer barnefamiliene». Det lyder som om liksom det skal være en ideell, likestilt verden et sted der ute, der alt er fryd og gammen, og der menn og kvinner deler likt på absolutt alt. Sånn er det ikke i min verden. Gjennom historien har Arbeiderpartiet, arbeiderbevegelsen og kvinner i disse bevegelsene jobbet fram den ene store kampen etter den andre. Det har dreid seg om barns helse, det har dreid seg om barne- og mødrehjem, det har dreid seg om kvinnehelse, og det har dreid seg om familiens helsetilstand. Det vi har sett denne våren, er veldig interessant. Høyre har hatt et landsmøte der de har hatt oppe tre viktige likestillingssaker til debatt, og de går i motsatt retning i alle tre sakene – det vil si, det ene fikk de ikke flertall for i eget parti. Det gjelder abortloven, kontantstøtten og foreldrepermisjonen. På Sørlandet er vi minst likestilte i Norge. Høyres forslag ville ha satt likestillingsarbeidet flere tiår tilbake på Sørlandet. Vi ser at vi er noen av dem som i minst grad tar ut fedrepermisjon, men vi ser at det øker. Tro meg: Uten konkrete virkemidler ville den økningen stoppet opp. Vi ser at Høyre og Fremskrittspartiet går mot de trendene og den kulturen som råder i vår virkelighet i dag. Næringslivet og LO er fornøyd med virkemidlene. I fjor, under forrige tariffoppgjør, streiket Arne Bakke i Fellesforbundet for at fedre skulle få lov til å få betalt foreldrepermisjon for å være hjemme med barna sine når de ble født. Høyresiden ville ikke ha det sånn. De vil ikke ha det sånn, de vil at en skal velge fritt. Det er akkurat det samme hele likestillingsrapporten til Hege Skjeie er full av: Det skjer ingenting av seg selv. En må ha konkrete virkemidler for å skape endringer. Det er litt underlig, mener jeg, når Høyre er så opptatt av at folk skal være i arbeid. Høyre har angrepet Arbeiderpartiet i flere omganger for at vi er tilhengere av passive ytelser. Er det noe mer passivt enn å øke kontantstøtten og sørge for at kvinner kommer tilbake til kjøkkenbenken, ja så vet ikke jeg. Jeg har lest eksempler på at arbeidsgivere tilbyr fedre 50 000 kr for å være på jobb i stedet for å ta ut fedrepermisjon. Det er det vi slåss mot. Vi ønsker at fedre i større grad skal kunne ha et godt forhold til sine barn, og at barna skal få den sjansen.
Olemic Thommessen (Høyre), 2013-05-07:
Dette er jo en sak som er nokså avgrenset til å hjemle de ansvars- og rapporteringsforhold som lenge har gjeldt i Norsk kulturråd. Høyre ser ikke denne saken som en invitasjon til å gå inn på en bred debatt om Kulturrådets sammensetning eller en evaluering av Kulturrådet som sådan. Det får vi heller komme tilbake til i senere saker hvor det eventuelt er tema. Vi slutter oss til de endringene som er foreslått, og vi slutter oss også til de betraktningene som er gjort i forhold til signalene som bør gis til Kulturrådet med tanke på geografi, hensyntagen til lokale forhold og den typen hensyn. Jeg tror vel at dette er nokså opplagte ting som jeg har tillit til at Kulturrådets medlemmer også vil klare å komme på selv. Ellers har Høyre vært opptatt av en ny politisk kurs som dreier seg om å spre makt på en annen måte, i motsetning til det vi har sett i denne regjeringsperioden, da vi har opplevd en nokså systematisk samling og makt rundt sentrale institusjoner, fortrinnsvis i Oslo. Kulturrådet er ett eksempel på dette, der vi gjennom en ny oppnevningsordning fikk en fastere struktur med medlemmer som har en faglig tilknytning, og som derigjennom gjør seg mer gjeldende ned i selve saksbehandlingen enn det de gjorde før, og hvor Kulturrådet i tillegg har fått tilført stadig nye oppgaver. Høyre mener man heller burde vært litt på jakt etter å se alternative muligheter for å skape motkrefter til den maktstrukturen Kulturrådet har. Vi har med glede merket oss mentorordningen som nå er foreslått som en del av Kulturrådets virkeområde. Det synes vi er et flott tiltak, men kanskje er det nettopp et eksempel på et tiltak som ikke nødvendigvis hadde behøvd å bli plassert i Kulturrådet, men som fortrinnsvis kunne vært lagt til andre instanser. Vi i Høyre kunne nok i tillegg tenke oss at vi skulle bygge opp andre instanser systematisk, med tanke på å skape dette mangfoldet som vi mener er nødvendig. I den sammenheng tror jeg også det er behov for ikke bare å signalisere bredde i form av geografi og hensyn som Kulturrådet skal ta i sitt arbeid. Vi mener også at et reelt mangfold burde tilsi et mangfold av finansieringskilder, og ikke minst et mangfold av rekruttering av beslutningstakere. Kulturrådets medlemmer i dag er stort sett mennesker med kunstfaglig bakgrunn – aktive kunstnere – og er ofte også oppnevnt fra kunstnerorganisasjonene. Vi mener det er en bredde av kompetanse innenfor dette feltet, som knytter seg til kritikere, produsenter, kuratorer – altså til et større nedslagsfelt innenfor det å jobbe kunstfaglig, som det også vil være viktig å bringe inn. Men dette er i og for seg en veldig konkret, smalt anlagt sak, som knytter seg til å hjemle ansvarsforhold og armlengdes-avstand-prinsippet, som i og for seg har vært praktisert lenge allerede, og som Høyre er helt enig i. Sånn sett slutter vi oss til proposisjonen, slik den foreligger.
Olemic Thommessen (Høyre), 2013-05-07:
Jeg merket meg kulturstatsrådens innledende betraktninger om betydningen av kunstens frihet. Det synet deler vi, selvfølgelig. Men denne friheten har vi i alle fall i andre sammenhenger hatt litt forskjellig oppfatning av rammene for. Regjeringen har jo kjørt en linje der man har lagt overordnede føringer med hensyn til integrering, likestilling, internasjonal solidaritet – da har menyen havarert litt. Mine spørsmål til statsråden er: Hvordan tenker hun seg dette i fremtiden i forhold til Norsk kulturråd? Vil den endringen, den tydeliggjøringen, vi nå gjør av armlengdes-avstand-prinsippet, gjøre noe med den type føringer, eller tenker hun seg at departementet fortsatt vil gi slike retningslinjer – og i så fall: hvordan?
Olemic Thommessen (Høyre), 2013-05-07:
Jeg vil gjerne få utdypet hva «nokre overordna føringar» betyr. Hva tenker statsråden om det? Er det – hva skal jeg si – parallelt med slik vi ser det i tildelingsbrevene til de store institusjonene? Er det den type føringer hun tenker seg videreføres? I så fall er ikke det overraskende, men greit å konstatere. At man ikke vil blande seg inn i den konkrete saksbehandlingen, er nå så, men når man snakker om kunstens frihet, betyr jo det i statsrådens verden en frihet under i alle fall noen rammer og noen retningslinjer.
Olemic Thommessen (Høyre), 2013-05-07:
Jeg skal ikke strekke dette unødig langt, men jeg fikk en konkret utfordring, som fortalte meg at statsråden tydeligvis tror at når jeg snakker om maktspredning, slik jeg gjorde i det innlegget jeg hadde først, dreier det seg om regionalisering av beslutning. Det har hun antakelig fra et forslag som ble drøftet i den boken Civita ga ut før jul. Der var temaet regionalisering. Nå er det altså ikke slik at den boken representerer Høyres kulturpolitikk. Jeg ser mer på den som et innspill til gode debatter. Vi er opptatt av satsing på regionene, men altså ute i regionene, ikke en regionalisering av midlene. Jeg tror det er en dårlig idé å bryte opp de forskjellige postene i Kulturrådet og legge dem ut til regionene. Det tror jeg er en dårlig idé, bl.a. ut fra det perspektivet som statsråden trakk opp, altså hvem det er som er beslutningstakere, og hvem det er som har nærhet til søkere, men også ut fra at det er begrensede midler på de enkelte postene som gjør at hvis man deler dem opp på en slik måte, vil handlingsrommet innenfor den enkelte post bli mindre. Jeg tror det vil slå negativt ut i forhold til den fleksibiliteten som rådet vil ha. Så konstaterte statsråden også at det er avstand mellom Fremskrittspartiet og Høyre når det gjelder Kulturrådet, og det er det. Men jeg synes det er interessant å merke seg at Fremskrittspartiet veldig langt på vei er enig i Høyres utgangspunkt når det dreier seg om maktstrukturer og maktutøvelse. Jeg har også merket meg at Fremskrittspartiet har beveget seg en god del fra ensidig bare å ville nedlegge Kulturrådet og fjerne det, til nå faktisk i stedet å foreslå andre strukturer rundt dette. Så ja, avstanden er stor i det praktiske, men i tenkningen er den kanskje ikke så stor allikevel.
Olemic Thommessen (Høyre), 2013-05-07:
Da vil jeg henvise til min artikkel i Samtiden, muligens fra inneværende nummer – kanskje fra forrige nummer. Der vil man kunne få en refleksjon på en 20–30 sider om hva dette dreier seg om. Vi har som utgangspunkt – og det er ganske konkret – at vi ønsker å bygge opp andre instanser uavhengig av Kulturrådet som vil kunne representere andre beslutningstakere. Da snakker vi om Arts & Business og Norsk publikumsutvikling, altså den type instanser tror vi kan gjøre flere oppgaver på vegne av det offentlige enn i dag. Dette har jeg utdypet i den artikkelen som jeg henviser til ved denne anledningen.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2013-05-07:
Det eg i dag ser for meg at me gjer, er at me lovfestar det som har vore den etablerte praksisen mellom politiske myndigheiter og Kulturrådet. Eg meiner det er viktig at me lovfestar det. Prinsippet om armlengdes avstand er det òg fint å få vedteke i denne salen. Eg ser for meg at praksisen vil fortsetje slik han er etablert. Det betyr at det er naturleg at ein frå politisk side gjev nokre overordna føringar, men det betyr òg at me held oss langt unna behandlinga av den enkelte saka, slik me har gjort før, og slik me kjem til å fortsetje med i framtida.