Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-27:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen er alvorlig. Verden opplever et tap av natur som vi ikke har sett maken til i menneskehetens historie. Det verste for oss er at naturtapet foregår i like stort omfang i Norge. Det er slett ikke alle som er klar over det. Det verste av alt er at feil arealdisponering er den viktigste årsaken til dette. Og enda verre: En liberalisert utbygging og nedbygging er en villet politikk fra denne regjeringen, og det skal jeg komme tilbake til. Verden opplever altså et historisk tap av natur. Hvert eneste år mister vi rundt 2 pst. av verdens dyreliv. Jeg ber dem som ennå er i salen, om å høre etter. Vi mister 2 pst. av verdens dyreliv årlig. Siden 1970 – i løpet av mitt voksne liv – har verdens dyrebestander blitt redusert med gjennomsnittlig 60 pst. Det er ett av flere dramatiske funn som går fram av Verdens naturfonds nye Living Planet Report. Mange har hørt om insektenes betydning i det siste, i alle fall har man hørt om bienes betydning. I fjor kom det en alarmerende rapport som sa at til og med i verneområder i Tyskland har flere enn tre av fire flyvende insekter blitt borte på under 30 år. Dette må vi rett og slett ta inn over oss. Mens bestandene synker, dør også artene ut i høy fart. En slags naturlig takt, om vi kan bruke det uttrykket, tilsier at det går ca. 600 år mellom hver gang et pattedyr dør ut. I dag er utdøingshastigheten kanskje tusen ganger raskere. Samtidig blir det stadig mindre villmark. 10 pst. av globale villmarksområder har blitt borte på 20 år. Regnskogen krymper – nesten 20 pst. av Amazonas har blitt borte på 50 år. Tapet av mangfold er størst i innsjøer, elver og våtmarker. Gjennomsnittlig har de undersøkte bestandene av fisk og andre dyr i ferskvannssystemene krympet med 81 pst. siden 1970. I havet ligger nedgangen på 36 pst., mens den er 38 pst. på land. Som om dette ikke er nok: Det er også andre trusler. I dag har omtrent 90 pst. av verdens sjøfugler plastbiter i magen, mot 5 pst. i 1960. En av årsakene til at artene går tilbake, er vår lemfeldige behandling av søppel – det havner til slutt i havet. De 20 såkalte Aichi-målene – bærekraftsmålene – ble vedtatt i Aichi i Japan i 2010 og omhandler alt fra å forhindre utryddelse av arter til å redusere forurensning og ta vare på økosystemer som er livsviktige for oss mennesker. De fleste av Aichi-målene om biomangfold er ikke i rute for å bli nådd innen 2020. Nå konstateres med dyp bekymring, som det heter, at de fleste bærekraftsmålene i FN ikke kan nås innen 2020, i utkast til vedtak fra det pågående FN-møtet om naturmangfold i Sharm el Sheikh i Egypt. Der er vår miljøminister Ola Elvestuen akkurat nå. Naturtapet foregår i like stort tempo her hos oss. I Norge har minst 114 arter dødd ut de siste 200 årene. Hver femte art i norsk natur står i større eller mindre fare for å dø ut om vi ikke gjør noe, ifølge den norske rødlista for truede arter. Næringspolitikk, energipolitikk, samferdselspolitikk, kommunal planlegging, landbrukspolitikk og politikk for friluftsliv og rekreasjon er eksempler på politikkområder som påvirker naturen. Ikke minst er gjennomtenkt og langsiktig arealplanlegging avgjørende for at ikke natur, arter og dyrket mark skal gå tapt. Regjeringens omlegginger i naturpolitikken var varslet. Før valget i 2013 ga daværende statsministerkandidat, Erna Solberg, et fyldig intervju om arealpolitikk og forvaltning i VG. Der kom hun med flere uttalelser om en varslet politikk for regjeringen, og mye av den har blitt gjennomført. Hun sa da: «Ja, vi ønsker en gjennomgang av naturmangfoldloven. Den er et stort hinder. Det betyr ikke at vi ikke er for naturmangfold. Men det betyr at hensynene noen ganger må avveies bedre enn de gjør i dag. Det er et behov for å se om det er gitt for store fullmakter i loven, som kan blokkere prosjekter.» I det intervjuet varslet hun også grep for å gjøre det lettere å bygge ut i strandsonen og bruke snøscooter og helikopter i naturen. Det er også en del av regjeringens liberaliseringsbølge og liberaliseringsiver. Jeg skal love at disse intensjonene har blitt fulgt opp med alvorlige grep med Høyre i regjeringsstolene. Det startet ganske rett etter første blå-blå regjering var dannet. Sluttavgjørelsen i innsigelsessaker, der bl.a. Fylkesmannen har satt foten ned for nedbygginger og utbygginger, ble overført fra Miljødepartementet til Kommunaldepartementet – et utrolig sterkt grep i seg selv. Nå er det ikke lenger overordnede miljøhensyn som skal gjelde, det er andre som skal veie tyngst. Omtrent samtidig, i 2014, gikk det ut rundskriv og brev til bl.a. Fylkesmannen, der det ble anmodet om å komme med færre innsigelser og i større grad rette seg etter kommunale vurderinger. Et nytt lignende rundskriv kom i 2017. Altså: Det er klare føringer for at man skal gi kommunene større frihet, mindre irettesettelser etter vedtatte lovverk vedtatt av dette Stortinget. Dette gjelder f.eks. tolkningen av naturmangfoldloven. Disse grepene har hatt ønsket effekt. Det har blitt mer liberalt, mer fritt fram for utbygging og nedbygging, utfylling og fragmentering av arters leveområder, for bare å nevne noe. Jeg kan nevne et par–tre eksempler på dette: I 2017 avviste regjeringen ved Kommunaldepartementet Fylkesmannen i Sør-Trøndelags innsigelser mot utfyllingen i Brekstadbukta og godkjente at fjæra gjøres om til næringsområde. Fylkesmannen viste bl.a. til at Brekstadbukta har stor verdi som raste- og oppholdsområde for fugl, og at kommunen har god tilgang til næringsareal andre steder, men ble altså ikke hørt. Utfyllingen ville ramme 75 ulike fuglearter som har brukt Brekstadfjæra til å finne mat. Jeg kan nevne et eksempel fra Flå i Hallingdal som er veldig kjent. Lille Flå har 1 000 innbyggere og 700 km 2 land. Det er et miljøfyrtårn, sies det, men de har 430 km med skogsbilveier, og det er minst 1 700 hytter der i dag. Så kommer planene om Turufjell-utbyggingen med 1 800 nye hytter og alpinanlegg. Og det skal bygges tett inn mot Vassfaret landskapsvernområde. Fylkesmannen ville ikke legge inn innsigelser, eller protest, siden de hadde gjort det i en annen utbyggingssak i kommunen tidligere. De syntes ikke de kunne legge inn nye innsigelser – det hadde vel blitt avvist igjen, tenkte de. Men de kom med ramsalt kritikk. De sier bl.a.: «På bakgrunn av sentrale og regionale føringer om planlegging av fritidsbebyggelse og med vekt på en bærekraftig arealforvaltning, vil Fylkesmannen sterkt fraråde de foreslåtte utbyggingsområdene ved Turufjell.» Da fortsetter det, de kommunale utbyggernes iver går sin gang, området blir underlagt gravemaskiner, og det blir utbygging. Sånn skjer det bit for bit i norsk natur i dag. I Norge er det nå ca. en halv million hytter til sammen. Statistisk sentralbyrå sa i fjor at 45 kommuner har flere hytter enn boliger. Vi må ha en oversiktsplanlegging og en ny debatt om hyttebygging her i landet. Mange opplever at det nå er sånn at det går over stokk og stein med norsk hyttebygging. De siste fire årene av de rød-grønnes regjeringstid tok man 46 pst. av innsigelsene til følge. Nå, i de fire første årene av de blås regjeringstid, er det 22 pst. av innsigelsene som blir tatt til følge. Da er rett og slett spørsmålet til statsråd Mæland: Er statsråden enig i at de tiltakene som regjeringen har gjennomført, fører til mer nedbygging av norsk natur? Og: Vil statsråden endre praksisen, eller vurdere den praksisen, i ly av de erfaringene som vi har sett?