Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-15:
Sjelden, tror jeg, har Stortinget fått seg forelagt en sak med så store økonomiske konsekvenser som er så dårlig forberedt, og ikke minst, som er så dårlig begrunnet. Man kommer altså her, helt på slutten av en fireårsperiode, med et lite hefte som man slenger på Stortingets bord og ber om at man må bli ferdig med dette før sommerferien – en sak hvor konsekvensene utgjør mange, mange milliarder, og som begrunnes ut fra følgende, nemlig selskapets industrielle muligheter. Hvis en tenker på hva Telenor har vært gjennom de siste årene under det statlige eierskapet, er det ingenting som tyder på at Telenor ikke kunne ha vært en betydelig aktør. Telenor befinner seg allerede i dag på de fleste av kontinentene i vår verden under det statlige eierskapet. Etter at man i høst hadde bestemt at man skulle slippe inn privat kapital, har Telenor fremdeles fortsatt å være aktiv. Og hvis en tenker gjennom denne begrunnelsen som gis, nemlig at statlig eierskap i et sånt selskap i seg selv er en hemsko for industriell utvikling, hva vil da være det neste argumentet når det gjelder Statoil, Hydro eller andre selskaper som staten har betydelig eierandel i? I disse selskapene, sier Arbeiderpartiet – iallfall så langt – er det viktig å ha en dominerende statlig eierposisjon, fordi disse selskapene representerer noe mer enn bare å være industrielle selskaper. Det betyr at disse argumentene som Arbeiderpartiet i dag fører i marken for å selge ned Telenor, i neste omgang selvfølgelig vil slå tilbake som en boomerang mot alle de andre selskapene som Arbeiderpartiet så langt mener det er viktig å ha statlig eierskap i. Dette var bare én begrunnelse, for å vise hvor dårlig forberedt denne saken er, og hvor lite tid man må ha brukt i departementet til å tenke gjennom dette. Så følgende: Ville en privat aksjonær ha oppført seg på denne måten? Telenor eller telekom-aksjer er nå på sitt laveste på mange år. I Aftenposten forleden stod det i en artikkel at en fryktet total kollaps innenfor telekom-sektoren. I en situasjon hvor telekom-aksjer gjennom de siste år er priset historisk lavt – det viste jo også høstens salg av Telenor, da vi bare fikk en brøkdel av det man i utgangspunktet hadde forventet da man drev med forhandlinger med Telia året før – ville et privat selskap ha sagt at vi skal gi bort dette selskapet til spottpris, som jo i realiteten er det Stortinget nå er i ferd med å gjøre. Man gir en fullmakt til å selge et verdifullt kompetanseselskap i en situasjon der aksjene er priset lavere enn på mange, mange år! Ville en privat aksjonær ha oppført seg sånn? Selvfølgelig ikke. Og det som forbauser meg, helt uavhengig av hva man måtte mene om privat eierskap i Telenor, er at ikke noen snart begynner å ha omsorg for statens – folkets – penger. Er det riktig å gi bort folkets penger til spottpris, uavhengig av om man mener at det skal være privat eierskap i Telenor eller ikke? For det er jo det man her gjør, ut fra en begrunnelse som er så syltynn at jeg vil tro at de fleste i Arbeiderpartiet krympet seg da de fikk denne lille lefsa slengt på bordet og ble bedt om å ferdigbehandle saken før sommeren. Jeg føler meg relativt overbevist om følgende: En privat aksjonær, eller en privat eier, i Telenor eller i et hvilket som helst annet selskap, ville aldri ha oppført seg på en sånn måte. Jeg føler meg også overbevist om følgende: Hvis Telenor har bruk for større handlekraft, ville en profesjonell, langsiktig eier ha sagt at denne staten er rik, vi kan omprioritere noen av statens midler for eventuelt å gå inn i Telenor. SV har da fremmet et forslag som et alternativ til den rådende innstilling: Hvis Telenor er nødt til å ha mer kapital enn det man i dag har for å være industrielt aktiv, kan man rette en emisjon mot aksjonærene, både de i staten og de øvrige aksjonærene, for å gi selskapet denne handlekraft – hvis det da er nødvendig. Og det er godt mulig at det er nødvendig. Jeg har også registrert at selskapets administrerende direktør har antydet at dette er nødvendig, for det er altså sånn at dette selskapet på mange måter er ganske verdifullt for det norske samfunnet. Begrunnelsen som nå gis, er at man skal ha en eierandel på 34 pst., fordi det skal gi ringvirkninger i det norske samfunn. Men 34 pst. eierandel i dag, hva er det i morgen, når de som forvalter eierskapet, har et så lite langsiktig perspektiv? Og med utsiktene til det stortinget vi muligens får til høsten, kan det selvfølgelig bety at vi kanskje i løpet av de neste fire år, ikke har noe norsk teleselskap. Det betyr altså at Telenor kan være et helt annet sted, og at det vi har igjen i Norge, er en filial av et stort internasjonalt telegigantselskap. Den utviklingen skyldes arbeiderpartiregjeringen gjennom denne perioden, og etter den første fadesen i fjor høst – det var etter alle betraktninger, kommersielle eller politiske, en fadese – går man med åpne øyne inn og gjør den samme fadesen en gang til, med utsikt til et svært borgerlig storting som lenge har ønsket å kvitte seg med hele Telenor. Da sitter Norge og kompetansen og industrien i Norge ribbet igjen, dessverre. Jeg tar også opp det forslaget som er omdelt i salen.