Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-05-29:
Jeg er også av de representanter som må si at jeg har syntes at dette spørsmålet og den saken som har ligget her, er vanskelig. Jeg vil ikke av den grunn si at slik er det for alle, men slik har det vært for meg. Og jeg tror også at slik har det vært for mange i mitt parti. Men vi – jeg tror jeg vil si vi – følte at vi i forhold til barns rettigheter passerte en grense den dagen vi måtte ta stilling til ensliges rett til adopsjon. Da følte vi at vi på grunn av – skal vi si det slik – den kompleksitet i livet som vi da fikk inn på oss, som vi måtte ta stilling til, krysset en grense. Jeg ser det også slik at når det gjelder stebarnsadopsjon, er vi i en situasjon som for meg kanskje er litt annerledes enn den som var skildret i forrige innlegg. Det er to parter, den ene av dem dør, den andre av partene har en seksuell legning som er slik at man finner en av samme kjønn å leve sammen med. Skulle man ikke i en slik situasjon ut fra barnets beste kunne vurdere at adopsjon var det naturlige? Så vet vi, som flere representanter har vært inne på, at slik Norge er sammensatt, slik vi alle sammen er som mennesker, så vil ikke de ytre vilkår være like over alt i dette landet. Det er derfor en adopsjon aldri legger til grunn noe annet enn barnets beste, ikke legger til grunn voksnes rettigheter, men legger til grunn hva som gagner barnet. Men i den prosessen må man ut fra slik livet er, og slik mennesker lever sammen, er ordentlige og lojale og skikkelig mot hverandre og glade i hverandre, også kunne ta innover seg det forhold som ligger i det lovforslaget vi behandler i dag. Jeg er også av dem som er glad for at man ved behandlingen av saken – og det ligger jo også i forslaget – tar inn den selvfølgelighet at vi ikke kan opptre på en slik måte overfor andre land som tillater adopsjon til Norge, at vi deretter i ettertid skal overprøve det. Vi må gjøre det som flertallet her gjør, og si at det er et forhold som følger med videre på ferden. Så er det blitt en debatt om en skal gå et skritt videre, som det heter, ved å foreslå en generell adgang for mennesker, uavhengig av seksuell legning, til å kunne bli vurdert som adoptivforeldre. For Venstres vedkommende er det en sak som det knytter seg to kommentarer til. Den ene er den kontrakt vi har med våre velgere. For denne perioden er vi i den situasjon at vi overfor våre velgere har opptrådt slik at vi naturlig, slik vi har ført debatten i vårt parti og i full åpenhet, kan stemme for stebarnsadopsjon. Men vi har et program for neste periode som åpner for at man skal kunne bli vurdert ved adopsjon uavhengig av sivilstand og seksuell legning. Det er en programformulering som ingen av våre førstekandidater har reservert seg mot, men det er en sak som vi må møte velgerne med når det gjelder høstens valg. Og jeg føler det slik at vi i praksis på mange måter er i nærheten av de holdninger og intensjoner som Arbeiderpartiet har gitt uttrykk for i saken. Vi har kanskje trukket konklusjonen, men det skal jeg ikke gjøre noe annet poeng av enn å beskrive det på den måten. Derfor er det naturlig for oss i dag av denne grunn, men også av en grunn til å stoppe ved å stemme for stebarnsadopsjonen, og det er at skal man nå gå inn på det andre adopsjonsforholdet, så er vi faktisk også tjent med at det får en egen forberedelse, at det får en egen gjennomgang, slik at vi får på bordet, slik flere representanter nå har skildret her ved sine innlegg, de ulike deler av livet som vi må ta med oss når vi skal være lovgivere og vedta lover, og dessuten ha med oss den prosessen som går forut for en lovgivning hvor offentligheten er delaktig i den diskusjonen som foregår. For det er gjennom slike offentlige debatter, selv om de kan være både lette for noen og pinefulle og brysomme for andre, at vi alle sammen er nødt til å veie og vurdere hvor vi står. På dette grunnlag stemmer Venstre for forslaget om stebarnsadopsjon. Vi vil ikke stemme for det forslaget som da senere vil bli sendt over til Stortinget, som er fremmet av SV, fordi vi føler at det ikke er riktig, slik som jeg nå har gjort rede for. Personlig har jeg gått en ganske lang vei i denne saken, og jeg hadde vel neppe forestilt meg for selv en fem–seks år siden at jeg skulle stå på Stortingets talerstol og holde et innlegg hvor jeg gikk inn for stebarnsadopsjon. Men det er møte med mennesker rundt meg som har gjort et slikt inntrykk at jeg for min del – og det gjelder nok andre også i mitt eget parti, og det gjelder til slutt debatten i partiet – er nødt til å ta den delen av virkeligheten med meg, og som fører til den politiske konklusjonen som leder til vår stemmegivning i dag.