trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2020-10-06:
Når jeg hører debatten om by og distrikt, høres det ut som det er en feilslått politikk som gjør at folk flytter til byene. Men folk flest trives faktisk i byen, hele 82 pst. av oss bor i tettsteder og i byer, og i byene kan vi søke fellesskap der vi får aksept som de menneskene vi er. Når det snakkes mye dialekt på homobaren i Oslo, er ikke grunnen til det mangel på flytting av statlige arbeidsplasser fra Oslo til hjembygden. Vi vil inn i fellesskapene som byene kan gi oss, ha tilbudene som bare byene kan gi oss. Men muligheter finnes det over hele landet. Selv om Oslo har høyest produktivitet og høyest verdiskaping i Norge, må vi bygge landet sammen og realisere de verdiene Norge er velsignet med langs kysten fra sør til nord og dalstrøka innafor. Jeg er helt enig med kollega Liv Kari Eskeland, som i går sa at Norge ser litt annerledes ut fra Høyres vinkel. Der opposisjonen kun ser problemer, ser hun muligheter i industribygder og for matproduksjon. Der Senterpartiet ser pinsettmat, ser Høyre en hyllest til norske matprodusenter. Men det er fullt mulig samtidig å anerkjenne at Norge har endret seg, og forstå at det også skaper frustrasjon hos mange. Opposisjonens beskrivelse av Norge må være bakgrunnen for dagens lederartikkel i avisen Nordlys. De beskriver evalueringen av politireformen som oppsiktsvekkende. De som har forsøkt å formidle til en uinteressert presse at politiet yter bedre tjenester nå enn før reformen, er ikke overrasket. Men motstemmene er åpenbart viktigere enn målbare resultater. Ifølge regionlensmann Ole Johan Skogmo i Nord-Troms har beredskapen, synligheten og polititjenestene blitt bedre – dette etter en politireform Arbeiderpartiet har løpt fra og Senterpartiet vil reversere. Nå skal de konkurrere om å tegne et bilde av hvor ille det står til i distriktene og i politiet. Men når representanten Gharahkhani i går sa at dyktige folk slutter og ansatte gråter på jobb, virker det som at han forveksler forholdene i politiet med egen stortingsgruppe. Da Senterpartiet og Arbeiderpartiet styrte landet, hadde de økonomisk høykonjunktur drevet fram av historisk høye oljepriser, de hadde arveavgift, høyere selskapsskatt, høyere inntektsskatt og høyere formuesskatt. Likevel vokste sykehuskøene, fordi man av ideologiske grunner ikke ville bruke privat kapasitet, og det ble 15 000 flere fattige barn. Det er ingen sammenheng mellom økt skatt og økt velferd når de rød-grønne styrer, det er bare økt skatt. Det vil gjøre det dyrere å ansette folk for å skape de verdiene som finansierer velferden vår og kan dermed bidra til å forlenge krisen. Flere har under denne debatten sagt at Norge trenger et nytt retningsvalg og en ny regjering. Nei, vi trenger den regjeringen som sørget for at vi i februar i år hadde historisk lav ledighet og en økonomi som gikk så det suste, som vil skape mer og inkludere flere og sørge for et grønt skifte som skaper muligheter over hele landet.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2020-10-06:
Opposisjonen og deres ordførere beskylder regjeringen for stramme kommunebudsjetter, til tross for at kommuneøkonomien har vært god under denne regjeringen. Kommunene får tilleggsbevilgninger for å kompensere for koronatiltak, men det er ikke koronakrisen som har ført alle kommuner inn i en vanskelig situasjon. Til tross for at det arbeiderpartistyrte byrådet i Oslo innførte eiendomsskatt, har de brukt hele handlingsrommet i budsjettene sine i alle år på alt annet enn beredskap for innbyggerne: fra å finansiere elsykler til byens best bemidlede til å kjøpe 51 leiligheter til 222 mill. kr og bruke 18 mill. kr på garderober som aldri ble bygget. De brukte 65 mill. kr på å kjøpe opp en privat barnehage som stod klar for drift, for å skyve private ut av markedet. Representanten Gahr Støre tør å stå her og snakke om ideologiske skylapper. Det er ikke regjeringens skyld at de opplever strammere budsjetter, det er mangel på prioriteringer, og jeg mistenker at arbeiderpartistyrte Oslo ikke er de eneste.
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2020-10-06:
Høyreregjeringen og støttepartiet Fremskrittspartiet ønsker seg visstnok levende lokalsamfunn og vekst i hele landet. Næringslivet i mange distriktsområder går godt, så også i Nordland, og folk bor der verdiene er og ikke minst skapes. Det er bare så synd at høyreregjeringen med støttepartiet Fremskrittspartiet legger til rette for det motsatte, at denne utviklingen ikke skal få lov til å fortsette. Beskrivelsen av virkeligheten og de utfordringene som Norge står overfor, deles langt på vei i denne salen, men svaret fra Senterpartiet om hvordan man skal legge til rette for muligheter i hele landet, er helt motsatt av de svarene som høyreregjeringen presenterer. Tilgangen på nok og ikke minst relevant arbeidskraft er en gjennomgående utfordring for mange norske bedrifter og norske kommuner. For eksempel burde problemene med å skaffe nok kvalifiserte lærere i Distrikts-Norge vært løst ved styrking av det desentraliserte utdanningstilbudet. Men hva gjør regjeringen? Jo, man legger ned lærerutdanningen på Nesna og ønsker ikke å ta ansvar for det. I kommunikasjonsbyrået Høyre klarer man altså å få det til at en høyere utdanning, særlig på Helgeland, er styrket. Det er kun hos regjeringens representanter at en reduksjon i antall studenter på Helgeland blir til en styrking. Barnehager uten pedagogisk personale, skoler med en stor andel ufaglærte lærere og eldreomsorg uten nødvendig faglig kompetanse er dårlig reklame for enhver kommune. Men det vil være realiteten for mange kommuner i Nordland med de grepene som regjeringen gjør, eller ikke vil gjøre. Nedleggingsvedtaket er en katastrofe for Nesna-samfunnet og vil på sikt bli en omfattende krise for hele regionen og resten av Nordland. Nesna har ikke bare tilført kompetanse for kommunene, men har gjort det mulig for dem som bor og har lyst til å bo på Helgeland, å gjøre nettopp det. Studiestedet bidro til stabile befolkningstall og en generell stedsattraktivitet – begreper som ellers løftes opp. Det har derfor virkninger langt utover Helgeland og utover de bachelor- og mastergradskandidatene som ble produsert. I dag er statsministeren freidig nok til å varsle en satsing på såkalte – jeg må sitere – fleksible desentraliserte studier, nettopp det Nesna leverte, men som regjeringen ikke ville ta ansvar for å få videreført. Hva har forandret seg? Senterpartiets oppslutning? Lokalsamfunn er altså jevnlig vitner til nedleggelser av viktige tjenestetilbud som legger grunnlag for at det skal være bolyst, framtidstro og relevant utdanning i sine nærområder. Det er en retning som Senterpartiet ikke støtter opp om.
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2020-10-06:
Representanten Benestad fra regjeringspartiet Høyre var oppe og skrøt voldsomt av hvor mange statlige arbeidsplasser man har klart å legge ut til distriktene. Men det finner man ikke igjen i noe som helst annet tallmateriale. Da regjeringen var halvveis i sin periode med sentralisering, i 2016, framkom det at 86 pst. av arbeidsplassene som var flyttet eller nyopprettet i statlige stillinger, var kommet til Bergen, Stavanger og Trondheim. Det er ikke sånn at det er distrikt. Når staten trekker seg ut fra en rekke av distriktskommunene, svekker man altså det lokale arbeidsmarkedet – den variasjonen man er avhengig av for å sørge for at det er jobb til flere og skapes framtidstro. Framtiden skapes av nåtiden. Det er derfor viktig å være framsynt og se hva som er erfaringene så langt, og peke retningen ut fra det.
Liv Kari Eskeland (Høyre), 2020-10-06:
Torsdag var nok ikkje ein heilt vanleg dag på jobben for lærlingen Arne, som har sitt daglege arbeid på Kværner Stord. Det hadde vore klart nokre dagar at han var den som skulle stå midt i kamerablitsen og vera midtpunkt og symbolet på den nye tida. Han, med litt hjelp av statsministeren, skulle skru på brytaren som sette i gong brennemaskina for Hywind Tampen – flytande havvindmøller som skal skaffa fornybar energi til Snorre og Gullfaks, det som bind oljealderen saman med fornybaralderen, som set handling bak orda om det grøne skiftet. Industrieventyret som no har starta med Hywind Tampen, er i gong. Me skal no ikkje lenger henta ressursar frå kjelder som ein gong vert tomme. Nei, energien skal koma frå kjelder som vil vera der for alltid, som vind og etter kvart kanskje bølgjer, tidevatn og sol. Litt lenger borti gata, eit par timar seinare denne dagen, vart ei anna kopling gjord. Stikkontakten til Sustainable Energy-katapulten vart sett i av statsministeren. Me er i gong, med test av utstyr og maskiner som skal tilpassa seg den nye tida, der dei nye energiformene som hydrogen, ammoniakk basert på fornybar energi, eller energi der karbon, gjennom karbonfangst og -lagring, forsvarleg skal leggjast ned att i dei geologiske formasjonane i Nordsjøen via CCS. Her skal alle som ønskjer, få testa ut utstyr som gjer at Noreg også i framtida skal vera teknologisk leiande innan maritim sektor, men også for andre transportformer. Dette skjer no. Me står midt i det. Næringslivet er i gong. Dei har gripe desse moglegheitene. Me byggjer no den brua mellom klimaet og industriarbeidaren. For dei løysingane klimaet krev, er det industriarbeidaren som skal skapa, ikkje i framtida, men dei gjer det no. Det er no me byggjer ny og klimavennleg industri på skuldrane til den eksisterande, og me baserer dette på våre naturressursar. Samspelet mellom staten og det private næringslivet viser i desse dagar konkrete resultat. Det gjev arbeidsplasser, velferd og optimistiske lokalsamfunn over heile landet. Når Arbeidarpartiet gong etter gong etter gong entrar denne talarstolen og etterlyser handling, så er me der. Me held på. Næringslivet har nytta tida godt. Kaier og anlegg er rigga, og gjennom kompetanseheving og etterutdanning rustar dei arbeidsstokken for nye tider og nye krav. Og denne regjeringa har lagt opp eit system og rammevilkår som tillèt denne endringa – ikkje berre tillèt, men det er ein vilja politikk, og det verkar.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
«2020-årene må bli det tiåret hvor vi løser klimautfordringen», sa statsministeren i sitt innlegg i dag. I dag har hun veldig rett i det, siden vi ikke har kommet lenger de foregående årene. Det er riktig som foregående taler sa, at det er handling, men problemet er at det ikke er handling nok. Parisavtalens mål er avgjørende hvis vi skal redde menneskeheten slik vi kjenner den. 1,5-gradersmålet synes å være tapt, siden det i grove trekk forutsetter karbonnøytralitet i slutten av 2020-årene, som alle analyser i dag viser at er urealistisk. Håpet nå er derfor at vi klarer å nå 2-gradersmålet. Det betyr at vi som bor på kloden i 2050, må være karbonnøytrale, altså at vi ikke slipper ut klimagasser, eller at vi for hvert gram CO 2 vi slipper ut, også fanger eller binder ett gram CO 2 . Veldig mange, også jeg, gleder meg derfor over satsingen på karbonfangst og -lagring som er lekket til mediene, og som også er referert til fra denne talerstolen. Statsministeren understreker at hvis vi lykkes, er det et stort potensial både klimamessig og økonomisk. Men den risikoen er stor, stor i den forstand at hvis vi skyver andre nødvendige endringer foran oss, risikerer vi å komme til 2050 uten å ha lykkes med verken å bli karbonnøytral eller å klare å fange karbon. I en slik situasjon vil det være så mye CO 2 i atmosfæren at klimakonsekvensene blir som FNs klimapanel beskriver dem, farlige og dramatiske og potensielt irreversible. Det er ikke en akseptabel situasjon eller risiko. Derfor må også andre endringer gjøres parallelt med en stor satsing på karbonfangst og -lagring. Når samferdselsministeren varsler at tilskuddet til fylkene for nullutslippsløsninger for ferger og hurtigbåter ikke skal øke, øker det risikoen for at vi ikke kommer på plass før 2050. Jeg som bor i Bodø i Nordland, får ikke muligheten til å velge nullutslippsløsninger når jeg skal velge kollektivtrafikk. Forskjellene mellom de ulike delene av landet øker. En slik omstilling som vi nå står overfor, som er mer en styrt revolusjon enn en omstilling, forutsetter stor tilslutning. Da må folk oppleve trygghet for at de har et arbeid å gå til i framtiden, da må de oppleve at det faktisk er en rimelig og rettferdig fordeling av børen, og at det er en rimelig og rettferdig fordeling av hvem som skal få lov til å høste fruktene av politikken. Det kan ikke være slik at de som bor på steder som ikke får stor statlig støtte til å videreutvikle kollektivtrafikken, skal straffes for å bruke bil når det ikke finnes reelle alternativer. Det kan ikke være slik at vi ukritisk skal lage en flypassasjeravgift som rammer alle deler av landet, når det ikke finnes alternativer. Vi trenger en politikk som gjør at de som har den sterkeste ryggen, bærer den største børen. Vi trenger en politikk som minsker forskjellene mellom folk, ikke øker dem, slik som denne regjeringens samlede politiske opplegg gjør.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2020-10-06:
Jeg skal snakke om noe som skjedde for to dager siden, som illustrerer et viktig prinsipp i vår rettsstat. Rettsstaten er god i Norge, det er lav kriminalitet, det er få i fengsel, og det er et tydelig skille og en forståelse av maktfordelingen mellom storting og regjering, slik at man ikke blander seg inn i hva politiet og domstolene gjør. Det har blitt en sedvane at verken regjeringsmedlemmer eller stortingsrepresentanter blander seg inn i politiets etterforskning eller domstolenes behandling av straffesaker. Det er et helt grunnleggende prinsipp, og det skiller Norge og landene som har dette, fra autoritære stater, hvor politikerne gjerne vil prøve å blande seg inn i hva politiet måtte gjøre. Kan vi være helt trygge på at dette vil forbli sånn i Norge? Jeg er litt usikker etter det som skjedde på søndag. Det som skjedde på søndag, var at det ble funnet en død mann i Kristiansand. Det er etterforsket som et mistenkelig dødsfall; det er alt politiet foreløpig sier. Men tidligere justisminister Per-Willy Amundsen – han er ikke her; jeg har bedt ham om å komme hit fordi jeg ønsket å utfordre ham på dette, men det er andre fra hans parti her som kan ta det videre til ham – på tross av det politiet sier, uttaler seg friskt om saken, og retter søkelyset mot voldsvenstre, hvem nå det måtte være, som mulige gjerningspersoner. Han antyder også at det er et politisk drap. Politiet antyder ingenting slikt. De vet ingenting om noen gjerningsperson eller noe motiv, sier de. Det eneste de vet, er at mannen er død, og at saken er under etterforskning. Er dette et trontaleaktig tema? Ja, det mener jeg, for det berører helt grunnleggende prinsipper og forståelsen av vår rettsstat. En stortingspolitiker skal selvsagt ha ytringsfrihet, men en stortingspolitiker skal også ytre seg i tråd med konstitusjonen og maktfordelingsprinsippet, og det gjør ikke tidligere justisminister Per-Willy Amundsen i denne saken. Han respekterer ikke skillet mellom Stortinget og den uavhengige rettsstat og den uavhengige påtalemakt. Han respekterer ikke at politiet må få jobbe i fred. Snarere tvert imot ønsker han å påvirke politiets arbeid ved å gi dem en slags ledetråd for hvilken retning de skal rette sin etterforskning i. Det er veldig alvorlig, for på den måten bidrar tidligere justisminister, og nå medlem av justiskomiteen, også til å svekke politiets uavhengighet. Hvis hans prinsipp fikk gjelde, måtte politiet forholdt seg til politiske signaler i sin etterforskning, noe som er så grunnleggende kritisk for vår rettsstat at jeg vil mene at det er helt uakseptabelt. Min oppfordring går nå til neste taler etter meg, som er medlem av hans parti: at han tar det med seg inn i stortingsgruppen og diskuterer om dette er en arbeidsform som flere i Fremskrittspartiet står for.
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2020-10-06:
Eg hadde ikkje førebudd meg på å svara på føregåande talar sitt innlegg, men eg anbefaler han å gå inn og lesa kva partileiar Siv Jensen har sagt om same sak i media, så kan det henda at representanten får eit litt anna svar enn han gjev uttrykk for herifrå at partiet har. Det eg skulle snakka om, var det regjeringa fortalde om i meldinga på fredag, nemleg at dei ønskjer ein effektiv offentleg sektor. Det er eit mål me alle er einige i. Det beste for folk flest er jo å leva sine liv utan innblanding frå det offentlege, men når det fyrst er behov for eit møte med det offentlege, skal det vera ei oppleving av at ein blir møtt som kunde, ikkje som eit problem. Eg veit ikkje om alle som har møtt på kommunane sine byggesaksavdelingar opplever at dei er kundar. I alle fall opplever veldig mange at dei er ein person som må betala dyrt for seg. Difor er eg veldig glad for at Forbrukarrådet har fokusert på sjølvkostområdet og på den litt merkelege konstruksjonen at norske kommunar kan få lov til sjølve å bestemma kva dei skal ta seg betalt for ei teneste dei i ein monopolsituasjon utfører for innbyggjarane sine. I rapporten deira frå 2018 fortel dei at ei standard enkel byggesak kostar i snitt 13 000 kr, mens den dyraste kommunen skal ha 46 000 kr for dette. Det er jo litt spesielt at éin kommune meiner at sjølvkost er 46 000 kr, mens gjennomsnittskommunen meiner at sjølvkost er 13 000 kr. Årets rapport frå Forbrukarrådet handlar om samanslåtte kommunar, og då ser me eit litt merkeleg system. Der to kommunar slår seg saman, burde ein jo tenkt at då gjer ein det på den mest effektive måten, som den billegaste av dei to gjer. Det ville ha vore det logiske, at ein ser korleis den beste kommunen av dei to gjer det, og så legg ein seg på den standarden. Dessverre ser me at veldig mange samanslåtte kommunar gjer det motsette. Dei set seg ned og ser kva som er den dyraste måten å gjera det på, og så legg dei seg på den standarden som den dyraste kommunen har. Verstingane i den rapporten er Lyngdal, som har ein kjempestor auke, og Bjørnafjorden, i mitt heimdistrikt, som har lagt seg på den dyraste modellen. Det kan sjølvsagt òg koma av at ein har skifta ut Framstegsparti-ordførar med Arbeidarparti-ordførar, men biletet er iallfall tydeleg: Samanslåtte kommunar legg dessverre lista høgt. Difor legg me i dag fram forslag nr. 36, som går på at Stortinget må setja eit tak på sånne sjølvkostområde, der dei legg seg på den billegaste og beste praksisen, i staden for den dyraste praksisen. Me kan ikkje lenger ha eit system der innbyggjarane må betala meir for ei teneste enn det som strengt tatt er nødvendig, og når kommunane har monopol, treng me eit system herifrå som sikrar at innbyggjarane får rimelegare tenester. Difor er forslag nr. 36 eit godt forslag frå Framstegspartiet i dag. Eg tek opp forslag nr. 36 og 37.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2020-10-06:
Først av alt vil jeg si at Venstre trives i regjering. Det er tøffe tak, det er en spesiell situasjon vi står i, men det å ta ansvar og å prioritere er noe av det viktigste vi gjør i politikken. Det har vi rikelig anledning til nå, vi har hatt det de siste årene, og vi vil ha det i framtida. Norge er godt stilt. Når vi om noen år ser tilbake på 2020, vil det bli det store koronaåret. I Norge har vi, sammenlignet med andre, få smittetilfeller. Vi er godt organisert. Vi har penger på bok. Vi har en befolkning med høyt utdanningsnivå, og som er mulig å få med på laget. De forstår informasjon, og i Norge er vi gode på dugnad. 2020 blir også det året da Norge når et klimamål. Det er året med rekordhøy norsk matproduksjon. Det er trolig rekordhøy avvirkning i skogen, selv om vi ikke er helt ferdig med året. Det er også et år da det blåser godt, sola skinner og vannet renner i vannkraftverkene. Også fornybarmessig er vi unikt godt stilt, selv om det er litt motvind for vind akkurat nå. Det skal vi håndtere i Stortinget utover høsten. Men oppe i dette skjønner jeg ikke den konfrontasjonen en vil ha mellom by og land. Det er jo i distriktene alle disse ressursene finnes, enten det er kraft, mat eller trevirke, og vi står foran en gedigen grønn mulighet i den sirkulære økonomien. Venstre har vært en pådriver for å få inn de 200 millionene til sirkulærøkonomi og satsingen på det. Det er et tankekors med de forbruksvanene vi har tilegnet oss, at vi har litt lett for å kaste ting, og at avfallsmengdene øker. Vi må bruke produktene noe lenger, vi må gjenbruke og ombruke. Jeg vil også si at det kanskje er en like stor utfordring for oss at det grønne skiftet kan bli blått, at alt kommer til å skje langs kysten, for der har vi fantastiske ressurser i Norge. Men vi må også ha med fastlandet, og siden jeg er fra Innlandet, må jeg peke på det: Det er viktig å få med også Innlandet i det grønne skiftet. Vi er en region med ikke så mange store investorer og kapitalister. Mye skjer i regi av det offentlige. Vi er gode på å organisere oss, men ikke så gode på eksport i alle deler av Innlandet. Men også her har det skjedd mye: Vi bygger firefelts vei, vi bygger ut dobbeltspor, vi har fått universitet på Gjøvik og Godspakke Innlandet. Alt ligger til rette for at vi skal bli en del av dette, og med det bioteknologimiljøet som er under oppbygging på Hamar, og mange treaktører som ser muligheter, er det også store muligheter i den sirkulære framtida.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2020-10-06:
I går sa representanten Gahr Støre i et innlegg: «En sterk velferdsstat er godt for næringslivet.» Men i Høyre er vi nok like opptatt av at et sterkt næringsliv er godt for velferdsstaten. Uten det kan vi ikke finansiere den bærekraftige velferden vi ønsker. Det kan ikke være negativt at bedrifter går bra og tjener penger. Det er et sunnhetstegn i den norske økonomien. Det er det som legger grunnlaget for vekst for å kunne ansette flere og klare seg gjennom den grønne omstillingen vi står midt i. Erfaringene vi har gjort gjennom koronakrisa, viser at det er ansatte i privat sektor og ikke i offentlig sektor som mister jobbene. Det burde være en vekker også for opposisjonen. I Høyre er vi opptatt av at vi ikke skal skatte mer, men skape mer. Hvert år de siste sju årene har Arbeiderpartiet foreslått økte skatter og avgifter på mellom 10 og 15 mrd. kr. Samtidig er løftene mange ganger dyrere enn partiets skatteøkninger. Om dette er tomme løfter, eller en skjult skatteregning når folk og bedrifter trenger det minst, skal være usagt her og nå. Senterpartiet hevder stadig at regjeringa sentraliserer, «koste hva det koste vil», som representanten Nordlund sa i går. Det stemmer ikke. Over 1 200 statlige arbeidsplasser er flyttet ut eller opprettet utenfor Oslo. Regjeringa er opptatt av å legge til rette for næringsliv over hele landet, holde skattetrykket nede, stimulere til innovasjon, sørge for at offentlig sektor er effektiv, hegne om EØS-avtalen, som skaffer også distriktsbedriftene viktig markedstilgang, og ikke minst av å sikre en trygg kommuneøkonomi. Regjeringa har satt i gang et storstilt forenklingsarbeid og har redusert næringslivets kostnader med 15 mrd. kr. Den varsler at neste år skal vi redusere rapporteringsbyrden for næringslivet med ytterligere 10 mrd. kr. Sammen med et samferdselsløft på over 1 000 mrd. kr, mer satsing på kunnskap og forskning, flere lærlinger, sterkere satsing på yrkesfag og en høyere yrkesfaglig utdanningsmulighet i fagskolene bidrar det til vekst og utvikling i distriktene. Opposisjonspartiene vil reversere reformene, rekommunalisere private tjenestetilbud og øke skatteregningen til det norske folk. Og skulle det bli et regjeringsskifte – ja, da vil vilkårene for det private næringslivet forringes. Det er det siste distriktene trenger nå. Jeg synes representanten Helleland sa det godt i går da han sa: «Vi løser ikke framtidens utfordringer ved å drømme oss tilbake til fortiden.»
Aase Simonsen (Høyre), 2020-10-06:
Når vi snakker om rikets tilstand i disse dager, kommer vi ikke utenom at det har vært en veldig spesiell vår og sommer, og at vi i stor grad skal fortsette sånn en stund til. Jeg tror at for alle oss som er født etter krigen, og sånn sett har opplevd fred og økende velferd så langt i livene våre, er det på mange måter litt uvirkelig å skulle forholde seg til en verdensomspennende krise som koronaen er. Men vi har kjent på ansvaret for dugnaden om å begrense smitten, og jeg har vært stolt av mitt eget land for måten våre myndigheter har taklet covid-19 på, for omsorgen som er vist for alle oss som bor i landet, og for tydelige og jevnlige pressekonferanser om utviklingen og om hvordan vi bør oppføre oss. Men vi må altså holde ut litt til, samtidig som vi har andre verdensomspennende utfordringer å hanskes med. Jeg snakker om klima og en bærekraftig forvaltning av våre naturgitte ressurser. Jeg snakker om å ta vare på jorda vår, slik at den skal være like naturvakker og ren også for framtidige generasjoner. Jeg snakker om en bærekraftig omstilling i store deler av arbeidslivet, et arbeid vår regjering er godt i gang med, og som høster anerkjennelse internasjonalt for de satsinger og prioriteringer vi gjør. Omstillingen av norsk industri er godt i gang. Vi har en lang vei å gå, men det handler om å gjøre mer av det arbeidet vi satte i gang med Hydro Karmøy i 2015, da vi sørget for at Enova hadde muskler til å støtte et pilotprosjekt som produserer aluminium på verdens mest energieffektive måte. Verdens reneste aluminiumsverk i Norge, altså! Det kan få stor betydning for aluminiumsproduksjonen i andre land om man lykkes med denne piloten, og det er Norge som da går foran og viser verden at det er mulig å produsere med langt lavere og renere energiforbruk enn det man gjør i dag. Det betyr noe for de menneskene som jobber der. Hydro er en av de viktigste arbeidsplassene i min region, og det har vært en god og viktig bidragsyter for mange familier siden slutten av 1960-tallet, da også min far begynte å jobbe der. Det er mye som har forandret seg i hallene fra den tid, men det viktigste er allikevel at det fortsatt er en solid arbeidsplass. Det er jo nettopp dette grønn omstilling handler om, å ta vare på folks arbeid ved å omstille, med å kutte utslippene og ikke utviklingen. Så handler det også om å skape nytt arbeid og nye arbeidsplasser, og det gjør vi når vi har åpnet for flytende havvind, og det gjør vi når vår statsminister erklærer at hydrogen er et satsingsområde for Norge framover. Og det gjør vi også til gagns når vi nå går inn for karbonfangst og -lagring, med Langskip. Dette er en god beskrivelse av og gode eksempler på hvilket ansvar vår regjering tar, og ikke minst på at vår borgerlige regjering er den rette til å styre Norge også for framtiden.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2020-10-06:
Politikk verkar. Tidlegare i haust var det stor merksemd kring Statistisk sentralbyrå sine tal om folketalsutviklinga i Noreg og framskriving av eit sentraliserande flyttemønster som har utvikla seg under høgreregjeringa. Òg i 2005, då me overtok regjeringsmakta frå dagens regjeringsparti med noverande statsminister som kommunalminister, gjekk folketalsutviklinga i feil retning sett med Senterparti-auge. I 2005 hadde 116 kommunar folketalsvekst, 249 kommunar hadde nedgang. Våre politiske motstandarar, både frå politikk og samfunnsliv elles, slo fast som ei sanning at denne utviklinga verken kunne stansast eller endrast. Senterpartiet vart til dels latterleggjort då me hevda at distriktspolitikk verka, og at Senterpartiet i regjering skulle sikre ei anna utvikling for distriktskommunane. Svaret fekk me i 2013. Då me gjekk ut av regjering, var det 255 kommunar som hadde folketalsvekst, 112 hadde nedgang. Me hadde altså snudd tala på hovudet. Omtrent like mange som hadde nedgang, hadde no fått vekst, og vice versa for dei som hadde nedgang. Sentralisering kan bremsast eller stimulerast. Dagens regjering, som står fram som ei eviggangsmaskin i sentraliseringspolitikk, har stimulert fråflytting frå distriktskommunar gjennom sine sentraliseringsreformer. For kva er status i dag? I 2019 hadde berre 128 kommunar folketalsvekst, 291 hadde nedgang. Me er, vil eg tippe, til neste år om lag tilbake der me var då me overtok regjeringsmakta frå Høgre og Erna Solberg i 2005. Etter sju år med sentraliseringsivrige høgrefolk i regjering er det meste av tiltaka våre for balansert folkevekst radert bort. Regionale utviklingsmidlar og kommunale næringsfond m.m. er kutta, samferdslemidlane er sentraliserte, flyseteavgifta er auka, Innovasjon Noreg er langt mindre distriktsretta i dag enn i 2013. Samanslåing av kommunar og fylkeskommunar, og delvis med tvang, den såkalla nærpolitireforma og nedlegging av sjukehus er berre nokre døme på sentraliseringstiltaka. Me kan òg føye til nedlegging av trafikkstasjonar, Nav-kontor og skattekontor, og me kan fortsetje i det uendelege. Politikk verkar. Ein kan velje kva politikk ein vil føre. Dagens regjering fører konsekvent ein politikk som er til disfavør for norske distrikt, som sentraliserer og gir mindre makt til norske regionar og dei mindre, norske kommunane. Senterpartiet skal snu denne flyttestraumen igjen. Me har gjort det før, me kan gjere det igjen, for det treng Noreg.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-10-06:
Eg vil visa til eit av forslaga frå Senterpartiet i denne debatten, som gjeld eit sentralt tema på helseområdet. Det gjeld forslaget om å be regjeringa sørgja for at den felles kommunale journalløysinga Akson vert kvalitetssikra gjennom ei offentleg høyring. Akson skal gi inntil 291 kommunar eit nytt felles journalsystem og på lengre sikt ei samhandlingsløysing med spesialisthelsetenesta. Den totale kostnaden for anskaffinga og innføringa er på 22 mrd. kr fram mot 2040. Det vil gjera det til det største digitaliseringsprosjektet i norsk historie. Direktoratet for e-helse jobbar no for fullt med vidare planar for omstridde Akson, kan ein lesa om i media, og dei håper at statsbudsjettet, som vert lagt fram i morgon, inneheld eit klarsignal. Sidan i sommar har kritikken mot Akson akselerert, òg mot arbeidsmåten til direktoratet. Det viser seg at innleigde konsulentar frå PwC har vore sentrale i utarbeidinga av prosjektet, tilsynelatande på begge sider av bordet. Akson må òg sjåast i samanheng med forslaget til ny e-helselov. Lova vil gi e-helse-direktoratet mykje makt på kostnad av kommunane og det kommunale sjølvstyret. Eit fleirtal på Stortinget har no sagt nei til lovforslaget. Det er bra, for lova ville vore alvorleg for Kommune-Noreg. Men om det stoppar Akson, er usikkert. Det er mange som no krev at Akson må sendast på offentleg høyring. Nasjonalt senter for e-helseforskning uttalar at dei ikkje er bedne om råd i arbeidet med landets største e-helse-prosjekt. Legeforeningen vil ha høyring og meiner at konsekvensane for pasientane vert for store. Dei meiner at prosjektet må endra kurs før det er for seint. Fagforbundet, som representerer mange av helsearbeiderane som skal bruke det planlagde datasystemet for kommunane, krev òg høyring. Fagforbundet meiner det er viktig at høyringsprosessen syner den økonomiske risikoen til kommunane. Også Abelia, som er NHOs foreining for kunnskaps- og teknologibedrifter, krev ei offentleg høyring. Når helseministeren vert spurd om kvifor den anbefalte løysinga ikkje vert send på høyring, svarar Bent Høie at det er lagt til grunn at kommunane har eigarskapen for journalløysingar. Det er ein unnamanøver. Eit fleirtal av kommunane har sagt ja til ein intensjon om ei felles journalløysing. Faktum er at Akson er ei statleg tilrettelegging for kommunalt samarbeid, med verknader på samfunnsnivå. Da er det staten sitt ansvar å sørgja for at løysinga vert kvalitetssikra.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2020-10-06:
Krisen som har oppstått etter tiltakene mot koronaepidemien, har rammet samfunnet hardt. Tiltakene har også rammet kulturlivet hardt. Vi har et kulturliv i Norge som ofte er avhengig av offentlig finansiering og subsidiering, men en viktig bærebjelke i kulturlivet vårt og i kulturnæringene våre, som i samfunnet for øvrig, er de som står på og skaper sine egne arbeidsplasser, de som ofte jobber med mindre forutsigbarhet og lavere sikkerhet enn oss andre, nemlig de selvstendig næringsdrivende og også mange frilansere. Dette er en gruppe som havnet bakerst i køen, og som kanskje ble litt glemt da de første krisepakkene kom. Etter hvert fikk også denne gruppen sine egne ordninger, ordninger som regjeringen foreslo at skulle avvikles i slutten av denne måneden, men som vi i Fremskrittspartiet er glad for at vi nå i den siste krisepakken har fått gjennomslag for at forlenges ut året. Alt av arrangementer og flotte opplevelser som vi liker å nyte, er avhengig av nettopp selvstendig næringsdrivende og frilansere, enten det er innenfor lyd- og lysteknikk eller andre avgjørende funksjoner som gjør at de opplevelsene vi elsker å nyte, det vi lever for, nemlig kulturen, skal være mulig. Et av argumentene som er brukt for å avvikle ordningen tidlig, er at potten for ordningen ikke er brukt like mye som det var antatt. Det var det samme argumentet vi har sett for en del av de andre ordningene også, nemlig at det som er brukt av potten, er mindre enn det som var antatt. Når krisen ikke er over, blir det også feil å avslutte tiltakene. Vi må ta inn over oss at innretningen på ordningen gjør at mange som er i krise, kjemper for både framtiden og overlevelsen, men likevel ikke kvalifiserer til utbetalinger og opplever å havne mellom to stoler. Dette er et alvorlig problem for kanskje de fleste av ordningene som vi har opprettet her i Stortinget med riktig intensjon, nemlig at mange som er i krise, likevel faller mellom to stoler. Det er kanskje like viktig å se på den biten av ordningene, nemlig hvordan vi fanger opp de som fortatt er i krise, men ikke får utbetalinger, enn kun å opprette nye ordninger. Når det gjelder både kompensasjonsordningen for bedrifter generelt og ordninger for frilansere og selvstendig næringsdrivende, er under 40 pst. av det som var antatt, brukt. Det er ikke fordi det er få folk der ute som opplever inntektssvikt og stor usikkerhet for både inntekt og framtid, men fordi mange opplever at de ikke kvalifiserer og ikke når de kriteriene som er satt. Jeg håper derfor at regjeringen vil se nøye gjennom kriteriene og se nøye gjennom ordningene for å se hva som kan gjøres for å fange opp flere av dem som er i krise, men som dessverre ikke kvalifiserer til ordningene.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2020-10-06:
I mitt forrige innlegg snakket jeg om konsekvensene som tiltakene mot korona har hatt for kulturlivet i Norge. Det er dessverre mange bransjer og sektorer som sliter, og en av de sektorene som kanskje er blitt hardest rammet av koronatiltakene, er reiselivet. Avinor meldte i august om en nedgang i flytrafikken på 60 pst., NHOs tall i september viser at reiselivet har tapt 30 mrd. kr på koronaen, og at omsetningen har gått ned med 70 pst. Hotellene melder om rekordlave belegg, en av de største kjedene melder om et belegg på 20–30 pst. i Oslo, og tusenvis av ansatte i flyselskaper, hoteller og små og store bedrifter over hele landet som er avhengige av eller tilknyttet turismen, opplever svikt i inntekter og stor usikkerhet for sin framtid. Dette er noe vi må ta på alvor, spesielt fordi utsiktene ennå ikke ser bra ut. Vi vet ikke når denne krisen vil være over. Vi vet ikke hvor lenge denne inntektssvikten og tiltakene mot korona vil vare. Mye bra er gjort fra myndighetenes side, bl.a. lav moms på transport-, hotell- og reiselivsprodukter, men lav moms kan ikke kompensere for manglende aktivitet. Og når hoteller ikke opplever belegg, handler det mer om avlyste konferanser og den typen arrangementer enn f.eks. momssatsen. Selv om nordmenn mer enn noen gang før har feriert i eget land denne sommeren og det heldigvis har hjulpet mange bedrifter, kan heller ikke det kompensere for den svikten vi har sett. Jeg har sammen med min kollega i kulturkomiteen Silje Hjemdal besøkt museer og reiselivsbedrifter over hele landet denne sommeren, og selv om man i distriktene mange steder har opplevd en stor flom av norske turister, ser vi også at byene har blitt taperne. Dessverre er det sånn at dess mer vi har lyktes med sosial distansering, dess mer vi har lyktes med tiltakene mot korona, dess verre har situasjonen for mange bedrifter i reiselivsnæringen blitt. Jeg er glad for det statsministeren sa i VG i går om at hun håper bedrifter fortsatt arrangerer julebord med gode smitteverntiltak. Det vil hjelpe mange bedrifter som er avhengige av den typen kunder. Men så lenge vi er i den situasjonen vi er i nå, der tusenvis av ansatte innenfor luftfart, hotell- og restaurantnæringen er sagt opp eller permittert og opplever stor usikkerhet for sin framtid, er vi nødt til å fokusere på å forbedre de tiltakene vi har for reiselivsbedrifter. Dette er ikke en krise med en fast sluttdato. Dette er en krise som ser ut til å vare i lang tid framover. Da må også tiltakene være gode nok og matche den krisen vi står i.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Arbeiderpartiets budskap om et sterkere fellesskap og mindre forskjeller handler om folks liv, om at alle skal ha en jobb å gå til, en lønn å leve av, et sted å bo. Det inkluderer også dem som har kort botid i Norge. Ingen politiske oppgaver er viktigere enn å skaffe folk jobb. Arbeid er nøkkelen til resten. Egne penger, følelsen av mestring og økt verdighet, egen bolig, god helse, bedre integrering og et sosialt liv – alt dette blir lettere om man har en jobb å gå til. Høy sysselsetting, et trygt, seriøst og organisert arbeidsliv basert på faste stillinger, gode velferdsordninger, fellesskolen og lik rett til utdanning har gjort Norge til et land med små forskjeller, høy sosial mobilitet og høy grad av tillit og samhold. Denne samfunnsmodellen er det viktigste verktøyet vi har for å lykkes enda bedre med integreringspolitikken i Norge. Altfor mange av dem som innvandrer til Norge, blir stående utenfor arbeidslivet eller faller ut etter kort tid. God integrering handler om høye ambisjoner, bedre norskopplæring, tidlig kompetansekartlegging og større muligheter for å få folk i arbeid. Helt kort er det språkmestring og arbeid som er nøkkelen til god integrering. Vi må øke satsingen på formell kompetanse for innvandrere i den nye introduksjonsordningen. Innretningen i den nye integreringsloven er en riktig utvikling og helt nødvendig for å bedre språk- og samfunnsopplæringen. Men det vil koste mer, og KS er bekymret. Hvem skal betale regningen? Kommuneloven sier tydelig at det skal følge penger med nye lovpålagte oppgaver til kommunene. Ingenting tyder på at regjeringen har tenkt så langt. For Arbeiderpartiet er det en selvfølge at kommunene får de nødvendige midlene til å kvalifisere deltakerne på kursene best mulig. Er regjeringen villig til å prioritere penger til dette? Framover må vi fokusere mer på mulighetene for arbeidspraksis og satse på norskopplæring i arbeidslivet gjennom programmet for bransjenorsk og arbeidsnorsk. Ikke minst burde vi øke bruken av fagopplæringsmodeller som Helsfyrmodellen og Gloppenmodellen, der elevene får en kombinasjon av skole og arbeidspraksis fra starten, slik at språkopplæringen blir mer effektiv. Hvis vi setter oss høye mål og starter tidlig, kan vi få til en bedre integrering enn i dag. Da vil vi se at flere nyankomne klarer å skaffe seg varig arbeid og forsørge seg selv og sin familie gjennom et helt liv sammen med oss.
Maria Aasen-Svensrud (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Gjennom sju år har høyreregjeringen ført en politikk som øker forskjellene mellom folk. De har privatisert og kuttet i velferden vår. De har svekket tryggheten i arbeidslivet vårt. Selv minnes jeg et innlegg jeg holdt i denne debatten for tre år siden. Jeg hadde på den tiden nettopp sluttet i jobben min som lærer på Bastøy og Horten. Jeg snakket om innsatte som ble pasifisert med Subutex i fengslene, men jeg snakket også om muligheten for folk til å komme tilbake til samfunnet – rehabiliterte. Som flere av dere er klar over, har jeg ikke lagt vekk denne kjepphesten. Tvert imot har jeg diskutert med justisminister etter justisminister etter justisminister – ja, gode president, du skjønner hvor jeg vil – om at det går feil vei i våre viktigste institusjoner for samfunnssikkerhet. Gode fengsler er lagt ned, sentraliseringen er godt i gang. Rehabiliteringen i fengslene uteblir som følge av uverdige kutt overfor en sektor som nå ikke kan løpe raskere. Vi har verdens best utdannede fengselsbetjenter her til lands, men de gis ikke tillit eller tid til å gjøre jobben de er utdannet til. Etter møter med tillitsvalgte fra fengsler over hele landet får jeg høre om meningsløs målstyring, der ansatte bruker unødvendig mye tid på å rapportere og sette kryss i skjemaer. Grunnen til at dette er både meningsløst og håpløst, er at gode ansatte over hele landet teller og rapporterer på saker som egentlig ikke teller. Når viktig rehabiliterende arbeid som rusmestring, sinnemestring og livsmestring blir erstattet med en filmkveld eller en tur på gangen, er det virkelig meningsløst å krysse av i skjemaer for gjennomført rehabiliterende opplegg. Arbeiderpartiet har troen på at nok kompetente folk på jobb får jobben gjort. Da skal vi lytte til de ansatte, og vi skal gi dem tillit til å gjennomføre den jobben de er satt til. Men istedenfor å bygge landet ønsker Høyre å privatisere det. De produserer løsninger på saker som ingen mener er et problem, f.eks. når de vil privatisere fangetransporten vår, når de vil omorganisere kriminalomsorgen, når de legger ned velfungerende fengsler. Ingen av de ansatte eller tillitsvalgte jeg har møtt i løpet av disse årene, roper om disse løsningene. Tvert imot – de ønsker tillit og rammer gode nok til å gjøre jobben sin. Høyre svarer konsekvent på spørsmål ingen har stilt. Arbeiderpartiet vet at vi får til mer sammen enn hver for oss. Arbeiderpartiet vil gjøre vår felles velferdsstat sterkere, og vi ønsker trygt arbeid til alle.
Bengt Fasteraune (Senterpartiet), 2020-10-06:
Det har gått lang tid siden Norge sist hadde en gjennomgang av den totale beredskapen. Willoch-utvalget la fram sin utredning i 2000. Norges forrige forsvarskommisjon, som tradisjonelt har vært beredskapskommisjonen, avga sin rapport i 1992. Samfunnet har forandret seg betraktelig på disse 20 årene. Trusselbildet er uoversiktlig og uforutsigbart. Her i landet har vi opplevd terrorhendelser som kom som lyn fra klar himmel. Bare det siste året er det meste snudd på hodet: pandemi, lav kronekurs, fallende oljepris, høy permittering og arbeidsledighet, bekymring for klimakrise og kostbare avbøtende tiltak. Stormaktsrivaliseringen er tilbake. Det er grobunn for å skape og få til en krise som kan få stor virkning på vårt land, for dem som ønsker det. Beredskap betyr å være beredt, ha noe ferdig til bruk når det trengs. Noen må være forberedt på noe mer enn dag-til-dag-drift. Ekstra bemanning og utstyr, lagre av reservedeler og medisiner, reserveløsninger for infrastruktur, samordnede planer som testes og øves på – Norge har over flere år stolt på løsninger kun gjennom internasjonalt samarbeid og globale løsninger. Det er økonomisk belastende å sitte med lagre. Det mest alvorlige er at dette er like framtredende i det offentlige som i det private næringslivet. Intern fakturering, anbudsrutiner og New Public Management har systematisk bygd ned beredskapen. I løpet av de siste årene har det blitt åpnet for anbudsstyring av utbygging og drift av sentral infrastruktur i Norge. Markedsliberalisering og økende grad av utenlandsk eierskap i norsk infrastruktur eller nasjonale nøkkelbedrifter gir store beredskapsmessige utfordringer. Når kriser rammer oss, vender nasjoner seg innad for å sikre egen befolkning. Vi ligger utsatt til, har én hovedvei og jernbane nord–syd. Vi har svært mye verdiskaping langs kysten. Vi er et av verdens mest digitaliserte samfunn, med stor sårbarhet. Det digitale rommet gir mulighet for å begå datainnbrudd, drive spionasje og gjennomføre påvirkningskampanjer for å skade næringsliv og politiske beslutningsorganer. Vi har et bra telenett, men lav sikkerhetsmodenhet. Kraftnettet trenger fornyelser. Vi har bygd ned Forsvaret og Sivilforsvaret. Vi har et underbemannet politi, som sliter med å tilpasse seg nærpolitireformen. Den norske verdikjeden for mat kjennetegnes av få, store aktører som driver med distribusjon og innkjøp. Norge produserer mindre av maten vi spiser, og vi blir mer avhengig av det internasjonale eksportmarkedet. Det er tid for en ny beredskapskommisjon, som Senterpartiet har foreslått.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
I dag debatterer vi regjeringens prioriteringer og regjeringens profil, og det er ikke vanskelig for oss i Arbeiderpartiet å finne prioriteringer vi mener er å ta landet i feil retning. Jeg er selv særlig opptatt av barn og unge, og jeg vil bruke mitt innlegg til å rette fokuset mot regjeringens urettferdige kutt i brillestøtten, som ble innført dette året. Regjeringen kutter støtte til barn med dårlig syn så de ikke skal få mulighet til å få støtte til dette gjennom en ordning. Som folkevalgte blir vi kontaktet av fortvilte foreldre som i dag ikke har råd til å hente ut dyre brilleglass, nye briller, hos optiker, med det resultat at brillene blir liggende hos optikeren. Å få refusjon fra Nav går sakte, og det gjør at foreldrene har vanskelig for å forskuttere dette. Dette er villet politikk, og det er endring i en ordning som tidligere fungerte godt. Det sies at den viktigste sansen vi har, er synet, og jeg mener regjeringen her har mistet gangsynet når de opprettholder kutt og endring i en ordning som har fungert. Dette skaper merarbeid for foresatte. Dette burde regjeringen reversert når de hører på de erfaringene foresatte gjør seg. Statsministeren sa i replikkordskiftet med representanten Gahr Støre i dag at hun så menneskene bak tallene, og at det var viktig å ikke lage fattigdomsfeller for folk. Jeg tillater meg å si at statsministeren sier noe fint, men gjør noe helt annet. La meg komme med noen fakta angående syn. Synssansen vil normalt ha avgjørende betydning for både motoriske evner og intellektuell, emosjonell og sosial utvikling hos barn. Eksperter sier at omtrent 80 pst. av det et barn lærer på skolen, er informasjon som presenteres visuelt. Godt syn er altså avgjørende for at alle elever i alle aldre skal nå sitt fulle faglige potensial. Vi legger til rette for både lydbøker og ekstra lærerressurser, noe jeg synes er bra overfor barn som har utfordringer i skolehverdagen, men nå har vi altså gjort det vanskeligere for dem som er avhengig av og trenger gode briller. Høreapparat dekkes opp til man er 18-år, selv om synssansen er vår absolutt viktigste sans. Jeg mener at 18-årsgrense også burde vært gjeldende for synssvake barn. At kutt i brillestøtte skulle bli en viktig sak for dagens Høyre-regjering, er sørgelig og urettferdig. Jeg hadde håpet at regjeringen kunne ha hørt på dem som har brillene på.