Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-18:
Det er på mange måter en vanskelig sak Stortinget har til behandling i dag. Det er en sak som gjelder mange personer og familier, og hvor i hvert fall saken som gjelder den ene av familiene, har skapt et sterkt engasjement, og mange av oss har vært engasjert på et tidligere tidspunkt til fordel for den familien. Jeg tror nok det kan være grunn til en viss selverkjennelse av at man kanskje kan ha trådt feil på grunn av manglende kjennskap til saken, og i og for seg en markering og demonstrasjon av at det å ha full kunnskap om en sak kan være vanskelig når man ikke sitter i en direkte beslutningsposisjon. Når det er sagt, vil jeg samtidig si at det er en sak og et saksforhold hvor det kan være en viss usikkerhet ved om alle forhold fullt ut er kommet til uttrykk, og hvor noe av problemet ved i en slik sammenheng å invitere Stortinget til mer konkrete standpunkter faktisk er at Stortinget er nødt til å forholde seg til et sakskompleks som man egentlig umulig vil kunne gå fullt inn i. Satt litt på spissen: På den ene siden har man full tillit til departementets vurdering av det faktiske grunnlag i saken, samtidig som man eventuelt gir uttrykk for kritikk med hensyn til andre vurderinger departementet har foretatt. Det må være klart at det at man systematisk gir uriktige opplysninger med det siktemål på uriktig grunnlag å få opphold i Norge, er ulovlig, og at det ikke skal kunne gi grunnlag for opphold. Når man imidlertid så sterkt understreker dette med identitet og bakgrunn, og nærmest en slags entydig identitet, blir det for meg et tankekors og en motrefleksjon som går på om det alltid er helt enkelt for alle personer å ha full kontroll, full sikkerhet, når man er fratatt identifikasjonspapirer, og når kanskje også ulike land har ulike oppfatninger av hva som er riktig identitet. Dette sagt generelt og uten direkte referanse til den konkrete saken, men som en viss motrefleksjon i forhold til dette med sterk opptatthet av identitet. Når det gjelder den konkrete saken, støtter Venstre det som har vært Regjeringens standpunkt, og gir i det vesentlige vår tilslutning til innstillingen og flertallsmerknadene der. Men jeg har lyst til fremheve en del momenter som faktisk taler for et vedtak slik det har blitt. Det er for det første den lange oppholdstiden som veldig mange av disse personene har hatt i Norge. Og det reiser og aktualiserer spørsmålet om en lengste tid for når det fortsatt kan være aktuelt å utvise personer på grunn av usikkerhet og uklarhet omkring identitet. Det må være myndighetenes ansvar å avklare identiteten så raskt som overhodet mulig, slik at den usikkerheten ikke blir hengende ved. For det andre er det et tungt argument knyttet til barn som har vært lang tid i Norge, og som også har vært under utdanning i Norge. Og for det tredje har de – i hvert fall noen av dem – vært sendt ut av landet og blitt nektet mottatt i det land de har vært sendt til. Det blir i seg selv et moment, selv om feilen måtte ligge hos myndighetene i det landet man har sendt dem til. Jeg må også få lov til å komme med den lille merknaden at jeg langt på vei deler Høyres oppfatning i spørsmålet om å stille betingelse i forhold til bruken av amnesti. Så til det spørsmålet som jeg tok opp i en replikk til representanten Simonsen, nemlig det omgjøringspålegget som ligger i forslaget fra Fremskrittspartiet. Jeg syns ikke jeg fikk noe tilfredsstillende svar i det replikksvaret som representanten Simonsen kom med. Dersom Stortinget skulle treffe vedtak i samsvar med Fremskrittspartiets forslag – hvilket vi heldigvis kan regne med at man ikke kommer til å gjøre – ville man faktisk kunne sette departementet og Regjeringen i en tvangssituasjon: enten å skulle følge et stortingsvedtak, eller å treffe et vedtak og da samtidig risikere å treffe et vedtak som rettslig sett er uriktig. Jeg hadde håpet at jeg hadde fått det svaret fra representanten Simonsen at det lå det forbehold i forslaget at departementet ikke fant det rettslig umulig å oppfylle det som var implisitt i vedtaket.