Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-02-13:
Denne interpellasjonen handler om utrolig sårbare mennesker, for vi snakker om dem som ofte sliter aller mest i vårt samfunn. Vi skal passe oss vel for å stigmatisere og tenke at alle alvorlig syke pasienter med psykiske lidelser er farlige. Vi skal snakke om disse personene med respekt, varme og omsorg. Samtidig må vi se på de utfordringene som ligger der, og se på om vi sammen kan komme videre og finne tiltak og lovverk som passer til tiltakene. Jeg tror at alles mål i denne salen er å ha trygge tjenester for alle: at den enkelte bruker som er syk, får den rette hjelp, slik at han eller hun kan være trygg og ikke være til fare for seg selv eller andre brukere, pårørende, ansatte eller andre at andre pasienter som lever rundt de som er syke, òg kan kjenne seg trygge og ivaretatt for egen del at pårørende til bruker skal vite at deres familiemedlem blir faglig og menneskelig godt ivaretatt, og at de kan være trygge for at den de er mest glad i, blir tatt godt vare på I Stavanger Aftenblad 17. desember 2013 sto der å lese om en ung jente og flere andre som hadde hatt store og vonde opplevelser i ulike kommuner rundt om i vårt land. De involverte følte at det fra kommunenes side var tatt lite tak i deres problemstilling. Jeg har stilt meg selv noen spørsmål. Hvor er vi? Hva er fakta? Når vi snakker om at det går tikkende bomber rundt i samfunnet – for det er det vi sier – kan en jo spørre seg hvorfor vi ikke har hørt «tikket» før det smeller. Det sa lederen av Mental Helse. Vi har disse hendelsene som er kommet fram via media den siste tiden. Noen skaper frykt. Andre skaper oppgitthet. Jeg er takknemlig for at regjeringen har sagt at de vil satse på rus og psykiatri, men vi må òg vite hva vi vil med denne satsingen. Hvor finner vi disse pasientene som vi kjenner kan være en utfordring? Hvorfor hører vi ikke «tikkingen», som lederen av Mental Helse snakker om? Hvorfor er det noen vi ikke klarer å fange opp? Kan det hende at vi fra starten av, allerede i barnehagen, faktisk ikke er gode nok til å se utfordringene og rapportere dem videre? Har disse menneskene falt mellom faggrupper i kommunene fra de var små? Har vi i møtet med disse brukerne – fra de var små og mens de vokste opp – vært for dårlige i overgangene mellom ulike faggrupper og ulike tjenesteområder, sånn at vi ikke har fanget dem opp, og de har falt mellom alle stoler? Noen av disse pasientene finner vi i spesialisthelsetjenesten. De har fått en alvorlig sykdom. De har kommet inn på sikkerhetsplasser eller lukkede avdelinger i psykiatrien, og når de er ferdigbehandlet der, skal de altså rett ut i kommunen – rett ut i et bofellesskap. Andre av disse pasientgruppene sitter faktisk i fengsel, hvor deres psykiske sykdom får utvikle seg. De skal rett ut i kommunen. Alle skal ut i en kommune. Mange kommuner sliter med å ha gode og tjenlige nok boliger for denne gruppen, for noen av dem har en blanding av rus og psykiatri. Det store spørsmålet som jeg stiller meg er: Har vi det hele og fulle bildet av dette? Hvem er det som har ansvaret til sjuende og sist? Er det kommunen, som ikke oppdager det tidlig nok? Er det staten, som via sykehuset skriver ut for tidlig, eller som ikke har spesialisthelsetjeneste nok, og sier at pasientene er ferdigbehandlet, og så er de ikke det? Er det noe med lovverket her? Sykehuset har sitt eget lovverk. Kommunen har et annet lovverk og kan ikke bruke tvang. Kommunene må ta imot. Det er ikke alltid de har verken bolig eller fagfolk til å gjøre den jobben de gjerne skulle ønske å gjøre. De føler òg at loven til tider hindrer dem i å gjøre en god jobb. Jeg møtte en lensmann i en kommune med vel 17 000 innbyggere. Han fortalte at de hadde to pasienter i hans kommune, som for dem stod for 20 pst. av kriminaliteten, men de kunne ikke gjøre noe, for lovverket tilsa ikke det. Det er verken godt for pasienten, kommunen eller omgivelsene rundt. Kommunene mangler fagfolk. De mangler kompetanse. Mange personer er innom en syk pasient i løpet av en uke, og dermed ser en ikke når brukeren blir sykere. Det var en pasient som fortalte meg at det i løpet av en uke kom sju–åtte ulike personer innom. Er det derfor vi ikke hører «tikkingen»? KS ba om en rapport fra Agenda Kaupang – «Når omsorgen svikter». Jeg vet at denne rapporten egentlig er rettet mot glipper i eldreomsorgen, men jeg tror likevel vi kan se noen likheter. En del av hendelsene ble ikke oppdaget av media eller pårørende. Derfor kom de ikke fram i lyset og ble liggende. Det var få tilfeller som ble rapportert. Dermed var det få tilfeller å bygge lærdom og erfaringskunnskap på – man ble ikke en lærende organisasjon fordi man ikke rapporterte. Derfor blir dette også et spørsmål om holdninger, trygghet og åpenhet nok til å lære av de feilene vi gjør. Tverrfaglig samarbeid – å kunne gjøre ting på tvers av faginstanser – er forebyggende. De pårørende får ofte høre at de er en ressurs for oss alle. Men er de det? Lytter vi til deres erfaring når de mener at deres nærmeste blir dårligere? Det er faktisk slik at de står for en ganske stor andel av vår omsorg og tar stort ansvar for de alvorlig syke. Vi må lytte til de pårørende. Etisk refleksjon om svikt i en organisasjon er et viktig tiltak for å komme videre – at ansatte kan si: Vi kan være med hit, men hvis vi går lenger, skjer det og det med denne pasienten, for vi kjenner ham. Systematisk arbeid og systematisert kunnskap om svikt og alvorlig svikt er med på å skape retning for et målrettet arbeid for å bygge kompetanse, kultur og holdninger. Det er et ledelsesansvar. Jeg tror samarbeid mellom spesialisthelsetjenesten, fylkesmannen og kommunene kan bli bedre. Vi har hatt en haug av kampanjer oppigjennom tidene. Likevel skjer det like mange uønskede hendelser. Vi synes det er vondt når det skjer. Ikke minst er det vondt for dem som opplever det. Jeg vet også at den rød-grønne regjeringen har satt i gang en pasientsikkerhetskampanje. Det er veldig bra. Vi har mange tilsyn. Men hva slags holdninger har vi til dem? Er de en pest og en plage – et heft – eller ønsker vi å bruke dem til noe godt? Vi snakker om risiko og sårbarhetsanalyser i stort og smått. Men er vi klar til å bruke dem når vi har analysert risikoen? Kommunene skal få veiledning av spesialistene. Men får de nok veiledning? Jeg var på kommunebesøk i Sandnes. De kjenner at dette er en stor utfordring for dem. De har fire utfordrende innbyggere, som de har bygd fire boenheter til. Det er 26 stillingshjemler på fire personer. Ingen av de ansatte er uten høgskoleutdanning. De sier at de jobber på grensen av lovverket, men de ønsker å gjøre det, for de ser at de ikke er i stand til å møte disse utfordringene uten å gjøre det. Jeg utfordrer statsråden med tanke på om vi skulle hatt en halvannenlinjetjeneste, en tjeneste som både ville ivareta behovet som disse innbyggerne har, og ikke minst skape et fagmiljø rundt dem – bygge en spesialisthelsetjeneste som ikke er sykehus, men som er så godt at vi klarer å ivareta og gi god helsetjeneste til disse. Jeg tror vi framover må tenke nytt og annerledes. Vi må få lovverket til å fungere, sammen med den tjenesten vi ønsker oss. Jeg spør statsråden, etter å ha gitt min beskrivelse av hvordan jeg ser det: Hva tenker han vi kan gjøre framover for å sikre tryggheten, både for de menneskene som trenger hjelp, og for de andre som bor i samme kommune, og som også er pasienter eller brukere? Hva tenker statsråden at vi kan gjøre for omsorgstjenesten i sin helhet, for dem som skal jobbe der, og for å sikre nok tilfang av kunnskap og folk som skal arbeide der?