Jan Tore Sanner (Høyre), 2016-06-16:
I innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen er det gitt følgende tilråding: «Stortinget ber regjeringa i styringa av sentralforvaltninga ha som ein føresetnad at ein i alminnelegheit godtek og bøyer seg for oppfatninga til Sivilombodsmannen.» Denne tilrådingen er jeg enig i. Stortingets ombudsmann for forvaltningen har en svært viktig rolle ved sin kontroll av forvaltningens avgjørelser. Selv om Sivilombudsmannens uttalelser formelt sett ikke er bindende, må slike uttalelser som hovedregel og i alminnelighet følges opp av forvaltningen for at ordningen skal fungere etter sin hensikt. Derfor er det bare i helt spesielle tilfeller forvaltningen ikke følger ombudsmannen. En oversikt fra Sivilombudsmannen som er sendt til Stortingets utredningskontor i januar i år, viser at dette har skjedd i 25 saker fra 2004 og frem til i dag. 20 av disse sakene ble behandlet av den forrige regjeringen. Ved en tilfeldighet har dette nylig skjedd i to saker som ligger under Kommunal- og moderniseringsdepartementet. I disse to sakene kom departementet etter en grundig faglig vurdering til at det var riktig å opprettholde tidligere standpunkt etter uttalelsen fra ombudsmannen. Samtidig ble det avdekket behov for å klargjøre gjennom endring i plan- og bygningsloven, som følges opp videre. Som nevnt mener jeg at Sivilombudsmannen har en svært viktig rolle ved sin kontroll av forvaltningen. Ombudsmannen skal etter ombudsmannsloven § 3 «søke å sikre at det i den offentlige forvaltning ikke øves urett mot den enkelte borger». Det er viktig at den enkelte borger kan klage til Sivilombudsmannen og ikke må gå til domstolene. De to konkrete sakene som tas opp i meldingen, gjelder mindre tiltak der det er gitt tillatelse etter plan- og bygningsloven. Det er naboer som har klaget til ombudsmannen. Det dreier seg ikke om enkeltpersoner som ikke har fått tillatelse, men reelt sett saker der det er uenighet mellom naboer. Den viktigste og mest prinsipielle av de to sakene gjelder byggeforbudet i strandsonen og forholdet til eldre reguleringsplaner uten særskilt byggegrense. Dette er et generelt spørsmål om tolkning av plan- og bygningsloven, og det er dette lovtolkningsspørsmålet departementet har behandlet. Departementets tolkning støtter seg på lovens overgangsbestemmelse og har vært lagt til grunn av departementet helt siden plan- og bygningsloven av 27. juni 2008 trådte i kraft 1. juli 2009. Det betyr at denne lovtolkningen har vært lagt til grunn av den forrige regjeringen og av nåværende regjering. Det ble i saksordførerens innlegg stilt spørsmål om hvorvidt praktiseringen var et politisk ønske om liberalisering. Det kan jeg tilbakevise. Her har vi fulgt samme praktisering som den forrige regjeringen. Departementets standpunkt fører til at kravet om en særskilt angitt byggegrense bare gjelder for nyere planer. Det innebærer at planer vedtatt før 1. juli 2009, fortsatt gjelder selv om de ikke har byggegrense. Innstramningen av byggeforbudet i 100-metersbeltet langs sjøen, som skjedde i plan- og bygningsloven av 2008, var bare ment å virke fremover. Det var ikke meningen å sette til side tidligere vedtatte planer. Dersom dette hadde vært meningen, ville det hatt så store økonomiske og administrative konsekvenser at det ville blitt nærmere omtalt i lovproposisjonen. La meg også vise til Miljøverndepartementets veiledning av fylkesmenn, kommuner og andre. I Miljøverndepartementets veileder T-1491 Kommuneplanens arealdel, utgitt i 2012, står det følgende på side 92: «Under henvisning til overgangsbestemmelsen i § 34-2 fjerde ledd er bestemmelsen forstått slik at byggeforbudet ikke gjelder der hele eller deler av forbudssonen er lagt ut til byggeområde i plan som er vedtatt etter plan- og bygningsloven 1985.» Dette viser at departementene har vært konsekvent i sin veiledning av hvordan denne loven skal fortolkes. Det tidligere Miljøverndepartementet og Kommunal- og moderniseringsdepartementets standpunkt har vært lagt til grunn i lang tid og gir etter min mening en fornuftig løsning i praksis. Departementet har derfor foreslått at dette presiseres i loven. Det vil skape uryddighet dersom tolkningen skulle endres i en mellomperiode frem til loven endres. Å endre tolkningen ville dessuten føre til at en rekke tidligere byggetillatelser måtte gjennomgås og eventuelt tas opp til ny behandling. Mange familier, mange enkeltpersoner som har oppført tiltak i tiltro til gitte tillatelser, ville blitt berørt, og det ville blitt unødvendig saksbehandling. Den andre saken gjelder oppføring av en garasje i et område som i kommuneplanens arealdel er avsatt til byggeformål. Saken gjelder dispensasjon fra bestemmelser i kommuneplanen, som stiller krav om reguleringsplan før det kan bygges. Departementet kom frem til at det var grunnlag for å gi dispensasjon fra kravet om reguleringsplan for å bygge denne garasjen i dette konkrete tilfellet. Dette gjelder et lite tiltak som ikke berører viktige interesser, og heller ikke konsekvenshensyn gjorde seg gjeldende. Til slutt vil jeg presisere at jeg mener at avgjørelsen i disse to sakene ikke svekker Sivilombudsmannen. Tvert imot viser sakene, meldingen og høringen i etterkant at ombudsmannens rolle er svært viktig. Det er behov for en uavhengig kontrollinstans som kan peke på svakheter i forvaltningens avgjørelser, og som kan bidra til å avklare vanskelige rettsspørsmål.