Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2006-12-11:
I 1975 skrev den amerikanske professoren i psykologi og pedagogikk, Rollo May, boken «Mot til å skape». Hans poeng er at det er viljen som viser vei. Det samme året ble det slått fast at Norge var en sinke internasjonalt når det gjaldt forskning og høyere utdanning. Hvordan er situasjonen nå, 30 år etter? Den sittende regjering har kuttet 25 milliarder kr til Forskningsfondet og 274 mill. kr til høyere utdanning. Det er foreslått kun 22 mill. kr av et dokumentert behov på 300 mill. kr til utstyr i høyere utdanningsinstitusjoner. Forskningsrådet får 230 mill. kr av et dokumentert behov på 1,1 milliarder kr. Er det det som kalles å satse på forskning, utdanning og kunnskapsbedrifter? Skal vi utvikle samfunnet videre, må det bli atskillig mer attraktivt å drive kunnskapsproduksjon. Vitenskap og forskning blir nemlig ikke særlig verdsatt i Norge, og det er et alvorlig problem. Samtidig ser vi at Norge mangler lønnsincentiver som stimulerer til læring. Regjeringen sier at to tredjedeler av forskningsinnsatsen skal komme fra næringslivet. Det er ikke uvanlig i andre land, men i Norge har det evige mantra vært at forskningen skal betales av det offentlige og ikke påvirkes av næringslivet. Det private næringslivet og bedriftene framstilles av de rød-grønne som suspekte – likevel er det bedriftene som skal bære vår velstand. Det tar tid å snu denne anti-næringslivet-trenden. Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen har vært på studiebesøk til USA, og samtlige medlemmer merket seg den romslige økonomien til de amerikanske universitetene. USA bruker langt mindre andel av BNP til utdanning enn det Norge gjør. Til høyere utdanning bruker USA 2,6 pst., hvor over halvparten kommer fra private kilder. Ser vi på statistikken over de ti beste universitetene i verden, domineres den av amerikanske universitet. Det er bare Oxford og Cambridge av europeiske universiteter som med et nødskrik kommer inn på lista. Hvor vil vi så med våre norske universiteter? Wilhelm von Humboldt skisserte modellen for det moderne universitet for 200 år siden og understreket viktigheten av å kombinere universitetsundervisning med forskning i verdensklasse. Norske og europeiske universiteter beveger seg i retning av lavkostnads masseuniversiteter som defineres som et sosialt gode. Universitetenes akademikere bruker mer og mer av sin tid til byråkratiske oppgaver og til å bekymre seg om penger. Fremskrittspartiet ser dette som en uønsket og uheldig utvikling, og derfor stiller vi oss spørsmålet om det finnes noen vei ut av uføret. En mulighet er selvsagt å fastholde at det offentlige skal løse alt, og satse på at norske skattytere skal betale betydelig mer for sine ledende universiteter. Fremskrittspartiet har ikke tro på en slik løsning. En annen mulighet ville være å se på Europa som en helhet, og forene ressursene og spisse enkelte miljøer til å bli verdensledende. Dette har blitt gjort med imponerende resultater i partikkelfysikklaboratoriene til CERN – World Wide Webs fødested. Men med bakgrunn i europeisk historie og nasjonalstatenes selvstendighet tror jeg ikke at dette er en farbar vei. Og om det skulle være det, ville det ta lang tid å få etablert slike miljøer. En tredje mulighet er å skjele litt til hva som har vært suksessfaktorene ved de amerikanske universitetene. Noe komiteen merket seg ved, var dette med donasjoner fra tidligere elever som følte en nær tilknytning til sitt gamle universitet og det miljøet som hadde sikret dem suksess videre i livet. Vi så undervisningsbygg som var reist av tidligere elever ved at de hadde satt av en viss prosentdel av sin årlige inntekt til sitt universitet. Vi kjenner til Nike-gründeren som donerte 645 mill. til sitt lærested. 60 pst. av dem som går ut av Princeton, donerer store beløp til universitetet. I tillegg er det ikke uvanlig at tidligere studenter gir testamentariske gaver til sin gamle skole. De fleste amerikanske universitetene er private. Foruten donasjoner, finansieres de fra filantropiske og kommersielle fond og ved kursavgifter. Vi hørte om anonymiserte elevopptak for å ta opp de dyktigste studentene, og stipendordninger som utjevnet sosiale og økonomiske forskjeller. Siden universitetene i USA er så markedsavhengige som de er, får de et helt annet incentivgrunnlag til å være på søken etter nyskapning, noe vi så f.eks. i forhold til entreprenørskapsvirksomhet, e-læring, dags- og kveldsundervisning, valgfrihet for studenter og «bottom up»-prosesser – heller enn pålegg i forhold til lærerutvikling. Kan vi så overføre noen av disse positive elementene til Norge? Vel, det handler, som jeg sa innledningsvis, om mot til å ville. De rød-grønnes retorikk med klokkertro på offentlige løsninger sammen med deres hets og mistenkeliggjøring av det private næringsliv, noe som vi ikke minst har sett i debatten om friskoleloven, der privatskoler og friskoler sauses sammen i én grøt, og et marginalt tilbud framstilles som frislepp, får meg til å tvile på om motet og viljen er til stede hos regjeringspartiene. Endringene som nå innføres i SkatteFUNN-ordningen, føyer seg også inn i dette bildet. Norge har mulighet til å omsette noe av de store verdiene vi har på norsk kontinentalsokkel, til kunnskap – kunnskapsproduksjon som kan gi Norge og verden en langt bedre framtid bl.a. i forhold til teknologisk utvikling, ressursforvaltning, sikkerhet og miljø. Regjeringen har med sitt såkalte hvileskjær i høyere utdanning og forskning vist at den ikke ønsker en slik forandring. Stortinget, som under denne regjeringen er redusert fra å være en lovgivende forsamling til å bli en «spørre om lov»-forsamling, kan ikke annet enn å komme med fromme ønsker og håpe på forandring ved neste valg.