Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-10-12:
Johan J. Jakobsen gir i Dagbladet i dag en høyst original definisjon av begrepene «sentrumspolitikk» og «sentrumsregjering»: «Hvis vi i løpet av tre budsjettbehandlinger kommer til enighet med Frp og Høyre to ganger og en gang med Ap, understreker det regjeringens uavhengighet i forhold til de tradisjonelle blokkene i norsk politikk.» Dette er vel å snu realitetene fullstendig på hodet. Regjeringen er avhengig av enten Arbeiderpartiet eller Høyre og Fremskrittspartiet for å kunne sitte i regjering. Ja, Regjeringen kan bare styre på blokkenes premisser. Er det slik at blokkuavhengighet og vingling er synonyme begreper for sentrumspartiene? Faktum er jo at mens budsjettsamarbeidet i fjor med Høyre og Fremskrittspartiet resulterte i nær 7 milliarder kr i skatte- og avgiftsreduksjoner, vil et budsjettsamarbeid med Arbeiderpartiet i høst kunne gi skatte- og avgiftsskjerpelser på flere milliarder kr. Mens EU-landene, våre største og viktigste handelspartnere, er opptatt av å redusere skatter og avgifter og stimulere til bedriftsetableringer, vil nå sentrumspartiene og Regjeringen etter at to års budsjettsamarbeid med Høyre og Fremskrittspartiet har ført til lavere rente, lavere prisstigning og lavere arbeidsledighet, gjennom et samarbeid med Arbeiderpartiet bli tvunget til å føre en politikk i stikk motsatt retning ved å skjerpe skatte- og avgiftspolitikken. Blokkuavhengighet, jubler Jakobsen. Vingling og uforutsigbarhet om økonomiske rammebetingelser for norsk næringsliv er en riktigere og faktisk beskrivelse av det som nå skjer. Borgerlige velgere har god grunn til å være skuffet. Senest på Kristelig Folkepartis landsmøte tidligere i år tok Bondevik mål av seg og Kristelig Folkeparti til å bli det ledende parti på borgerlig side. Kristelig Folkepartis velger bør være skuffet over det kursskiftet i sosialdemokratisk retning som nå skjer. Og det fremstår som aldeles ubegripelig for meg hvordan Venstre kan være med på denne bedriftsfiendtlige ferden. Trontalen gir for så vidt en grei oversikt over Regjeringens politikk, men inneholder ingen strategiske grep for hvordan viktige utfordringer innenfor utdannings-, helse- og næringspolitikken skal løses. Dette skaper et inntrykk av en regjering preget av styringstretthet etter at kontantstøttereformen nå er gjennomført. Eller er det faktisk slik at regjeringspartiene nå har erkjent at Voksenåserklæringen er uegnet som styringsdokument, at det viktigste for Regjeringen er å klamre seg til taburettene og administrere den politikk et politisk flertall i Stortinget til enhver tid pålegger den? Er det uten betydning for Regjeringen om den utøver en sosialdemokratisk politikk eller en borgerlig politikk? Det må stilles større krav til en regjering enn det. Ikke minst på områder som gjelder Norges forhold til andre land, Europa og verdenssamfunnet, er det ikke godt nok å ha en administrasjonsregjering med en dag til dag-politikk. Her er det grunn til bekymring på særlig to områder. EU vil i løpet av de nærmeste årene gjennomgå betydelige endringer. Elleve land forhandler om medlemskap, felles valuta er under innføring og en felles forsvars- og sikkerhetspolitikk får konsekvenser for Norge. Som et av de få land i Europa utenfor EU i overskuelig fremtid er det nødvendig å sikre en videreutvikling av EØS-avtalen for å forhindre at avtalen blir statisk. Hvordan sørger Regjeringen for at vi kan være i forkant av prosessene i EU for å medvirke til at Norge kan få innflytelse før EU-direktiver vedtas og innlemmes i EØS-avtalen? Og hvordan medvirker Regjeringen i forkant til at Norge ikke blir marginalisert i forsvars- og sikkerhetssamarbeidet i Europa gjennom NATO-samarbeidet? Det andre området gjelder den innledende fasen i de nye WTO-rundene. De ulike utspillene i pressen i det siste har skapt stor forvirring om hva som er Regjeringens strategi i de kommende WTO-forhandlingene. Norsk økonomi er avhengig av internasjonal handel. Det vil derfor være i norske interesser at mandatet for forhandlingene blir bredest mulig; derved øker vi våre muligheter til å få gjennomslag på viktige områder for Norge. Vi har gjennom tidligere runder forpliktet oss til reduksjon av interne støtteordninger til landbruket. Da blir det mer enn underlig at Regjeringen spiller ut defensive landbruksinteresser i forkant av forhandlingene. Fiskeindustrien har også viktige distriktsfunksjoner, og Norge er et ledende land i eksport av fiskeprodukter. Det kan ikke være i norske interesser at offensive områder knyttet til økt markedsadgang for fiskeprodukter, må vike for defensive landbruksinteresser. Jeg spør derfor: Hva er Regjeringens strategi i WTO-rundene?