Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2012-10-09:
Som vi nå har hørt, er det ingen politisk uenighet om betydningen av lærerens faglige kompetanse for kvaliteten på undervisningen. Lærerens faglige og pedagogiske kompetanse er en nøkkelfaktor for kvaliteten på undervisningen og avgjørende for elevenes læringsutbytte. La meg for egen del føye til lærerens egnethet som en forutsetning for kunnskapsformidling – men det er en litt annen diskusjon. Som saksordføreren var inne på, har denne regjeringa satt i gang flere tiltak for å heve kompetansen i og bedre rekrutteringen til læreryrket. Lovforslaget om nye kompetansekrav for undervisningspersonale, som regjeringa la fram i vår, innebærer en ytterligere skjerping av kravene til fagkompetanse, utover de krav som ble fastsatt i ny kompetanseforskrift fra 2008. Innskjerping i opplæringsloven og tilhørende forskrifter når det gjelder krav til undervisningskompetanse i det enkelte fag, vil sikre en heving av den faglige kvaliteten på undervisningen. Gjennom den nye lærerutdanningen er det gjort grep for å sikre en mer spesialisert grunnutdanning tilpasset de ulike trinnene og de ulike fagene. For å styrke ungdomstrinnet har regjeringa begynt arbeidet med å videreutvikle lærerutdanningen med et eget program for 8.–13. trinn. Dette vil gi rom for mer faglig konsentrasjon direkte tilpasset ungdomstrinnet og bedre lærernes didaktiske og pedagogiske kompetanse rettet inn mot denne aldersgruppen. Denne regjeringa har også gjort endringer i finansieringsordningen som gjelder etter- og videreutdanningen, i favør av skoleeier og arbeidstaker. Så må en i denne diskusjonen pare beina riktig når det gjelder ansvarsforholdene. Det å sikre at en i organisasjonen har den nødvendige kompetanse og legger til rette for kontinuerlig kompetanseutvikling, er en kjerneoppgave for arbeidsgivere i alle virksomheter – også i skolen. Det å sørge for at de ansatte i skolene besitter faglige kvalifikasjoner, er en svært viktig oppgave for skoleeier, ikke minst dersom en ønsker å oppnå faglige resultater. Kompetanseutvikling er et ledelsesansvar, som betyr at lederen har tid til og nødvendig innsikt i målrettet og systematisk kompetanseutvikling av personalet sitt. Jeg tror vi fortsatt har en vei å gå for at den enkelte skoles administrasjon blir styrket når det gjelder å avlaste rektor, slik at rektor får mer tid til personalledelse og utvikling av sin skole. Kompetanseutviklingsplaner er viktig og riktig, men vi må passe på at de får riktig adressat. Det er den enkelte kommune og den enkelte skole som må kartlegge sine kompetansebehov. Det bør utarbeides tidsplaner og gis tilbud om etterutdanning for å sikre at de tilsatte som mangler formell undervisningskompetanse, får de nødvendige kvalifikasjoner. Det vil være til egen vinning. Når det er sagt, har statlige utdanningsmyndigheter sjølsagt også det overordnede ansvaret for kompetanseutvikling i skolen. Derfor har regjeringa iverksatt en rekke tiltak gjennom strategien «Kompetanse for kvalitet», der skoleeiere, lærere og nasjonale utdanningsmyndigheter siden 2009 har brukt betydelige ressurser på videreutdanning i prioriterte fag og områder. Men vi må konstatere at det hadde vært ønskelig om enda flere hadde søkt de tilbudene som gis. Forslagsstillerne retter spesielt oppmerksomheten mot dem som mangler studiepoeng og formell kompetanse i de fag de underviser i – det er det som tas opp i forslaget. Men i debatten her har det dreid seg lite grann. Oppmerksomheten burde rettes mot den store gruppen som helt mangler formell lærerkompetanse, men som har jobbet i skolen i mange år og gjerne vil fortsette i skolen. Her ligger et kjempepotensial. Jeg er sikker på at mange av dem som i dag underviser i skolen, men som sorterer under gruppen «ufaglærte» og dermed går på «løse» kontrakter fra år til år fordi de ikke kvalifiserer for fast ansettelse, gjerne skulle ha skaffet seg formell kompetanse dersom arbeidsgiveren la til rette for dette. Ofte er dette voksne som ikke har mulighet til å studere på heltid, ikke bare av økonomiske årsaker, men også fordi familiesituasjonen gjør det vanskelig å ta et heltidsstudium på en høgskole. Tilsvarende utfordring har vi hatt i barnehagesektoren og da vi innførte 6-årsreformen. Da ble behovet løst gjennom at det ble opprettet flere desentraliserte tilbud, der arbeidsgiverne samarbeidet med høgskolene og la til rette for en kombinasjon av studier og arbeid. Det gis tilbud om desentraliserte lærerutdanninger i dag. Jeg tror opplysning om flere slike tilbud vil være en god løsning for å øke kompetansen blant mange av dem som arbeider i klasserommene.