Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-05-02:
Representanten Nesvik peker på sentrale problemstillinger når det gjelder arbeidstakeres muligheter for å nå fram med erstatningskrav i yrkesskadesaker. Den som har vært utsatt for en yrkesskade, bør være sikret en betryggende, forsvarlig og ikke minst effektiv saksbehandling. Dette betyr at den skadelidte skal få utbetalt den erstatningen han eller hun har krav på etter loven, uten å måtte vente i urimelig lang tid på avgjørelsen og uten at prosessen fram til det foreligger en avgjørelse, verken er eller oppfattes som svært tungvint og byrdefull. Dagens ordning for yrkesskadedekning er ikke tilfredsstillende i forhold til denne målsettingen. I Norge har vi to ordninger som gir rett til dekning både ved yrkesskader og yrkessykdommer, som er likestilt med yrkesskader. For det første gir folketrygdloven rett til visse særytelser ved yrkesskader og nærmere definerte yrkessykdommer. Dessuten har vi etter yrkesskadeforsikringsloven en tvungen forsikringsordning som innebærer at arbeidstakere også har rett til ytelser fra det forsikringsselskapet hvor arbeidsgiveren har tegnet yrkesskadeforsikring. Dekningen etter yrkesskadeforsikringen gir rett til ytelser i tillegg til ytelsene etter folketrygdloven og tar sikte på å gi arbeidstakeren full kompensasjon. Kostnadene ved erstatningsutbetalingene blir i stor grad tilbakeført til den skadevoldende virksomhet, som f.eks. kommune eller fylkeskommune, gjennom deres betaling av premie for yrkesskadeforsikringen. Premiebetalingen dekker i praksis også en vesentlig del av folketrygdens utgifter i forbindelse med yrkesskader, siden man har en refusjonsordning som går ut på at forsikringsselskapene skal betale et beløp tilsvarende en viss andel av utbetalt erstatning til folketrygden. Denne andelen er innbakt i premien. De nåværende ordningene for dekning av yrkesskader reiser flere problemstillinger. Jeg viser for det første til det forhold at man har et tosporet system som innebærer at en yrkesskadesak skal vurderes både av trygdemyndighetene og av vedkommende forsikringsselskap. Selv om hovedprinsippene for hvilke skader og sykdommer som skal dekkes etter de to lovene, i hovedsak er sammenfallende, er det også enkelte forskjeller. Saksbehandlingen etter de to ordningene foregår uavhengig av hverandre. Trygdemyndighetene og forsikringsselskapene blir i prinsippet ikke bundet av hverandres avgjørelser, og det er ikke noe overordnet organ som samordner praksis. En yrkesskadesak blir derfor gjerne gjenstand for dobbeltbehandling ved at både trygdemyndighetene og forsikringsselskapet tar stilling f.eks. til spørsmålet om det foreligger en yrkesskade, og hvilken grad av uførhet denne har medført. Yrkesskadesaker kan ofte være vanskelige å ta stilling til fordi de medisinske vurderingene er usikre, f.eks. vurderingen av årsaksspørsmålet. I slike saker kan det bli innhentet flere legeerklæringer, og det kan også være behov for å fremskaffe andre typer opplysninger. Når slike saker skal vurderes både av trygdemyndighetene og forsikringsselskapene, sier det seg selv at behandlingen av en yrkesskadesak kan bli omfattende og tidkrevende. Dagens system reiser fra et samfunnsmessig perspektiv spørsmål om hva som er en fornuftig bruk av samfunnets ressurser. Jeg viser til betydningen den nevnte dobbeltbehandlingen har når det gjelder ekstra administrasjon, bruk av til dels knappe medisinske ressurser og mulighetene for å foreta en samlet oppfølging når det gjelder forebygging og rehabilitering. Ikke minst reiser det seg imidlertid et spørsmål om skadelidtes stilling i det nåværende tosporede systemet. For mange skadelidte – kanskje de aller fleste – vil jeg anta at systemet fremstår som uforståelig og forvirrende. Og for den skadelidte føles det ofte som ekstra byrdefullt i en kanskje vanskelig livssituasjon å skulle forholde seg til to forskjellige og ikke samordnede instanser som krever sitt av medisinske vurderinger og opplysninger. I noen saker opplever den skadelidte dessuten at et krav avvises etter den ene ordningen, selv om skaden har blitt godkjent som yrkesskade etter den andre ordningen. Det er også en utfordring at i noen saker tar saksbehandlingen svært lang tid, slik at den skadelidte i praksis må vente i mange år før han eller hun får endelig svar på om skaden blir godtatt som en yrkesskade og eventuelt størrelsen på erstatningen. På bakgrunn av de problemer jeg nå har omtalt, har Regjeringen en stund arbeidet med disse spørsmålene, bl.a. spørsmålet om harmonisering av reglene. Det har møtt på utfordringer. Regjeringen har derfor for en tid tilbake besluttet at det skal nedsettes et utvalg som skal se nærmere på yrkesskadeforsikringsordningen. Utvalget skal vurdere hvordan yrkesskadesystemet bør organiseres for å møte de utfordringer som jeg har beskrevet. Det skal særlig se på muligheten for forenklinger og på hvordan man best kan sikre skadelidte et raskt, korrekt og effektivt oppgjør. Dette vil stå sentralt i utvalgets arbeid. At vi har to ordninger som gir rett til dekning ved yrkesskade, er historisk begrunnet. Folketrygdlovens regler om yrkesskadedekning har røtter tilbake til vår første trygdelov fra 1894 om ulykkesforsikring for arbeidere i fabrikker. Selv om vi etter hvert har fått et mer generelt utbygd trygdesystem, er særregler om dekning i forbindelse med yrkesskader beholdt. Vedtakelsen av yrkesskadeforsikringsloven i 1989 har aktualisert spørsmålet om grunnlaget for å beholde to parallelle systemer. At folketrygdlovens regler har blitt stående, har imidlertid bl.a. bakgrunn i den kritikken som har vært reist mot yrkesskadeforsikringsordningen. Det er derfor avgjørende å se på mulighetene for endringer i yrkesskadeforsikringsloven før man eventuelt opphever det tosporede systemet. Et av hovedspørsmålene utvalget skal se nærmere på, er etter dette om det kan være hensiktsmessig å overføre yrkesskadefordelene i folketrygden til yrkesskadeforsikringsordningen, men, som jeg nevnte, det forutsetter først endringer i yrkesskadeforsikringsordningen. Det andre hovedspørsmålet utvalget skal vurdere, er hvordan man eventuelt kan organisere saksbehandlingen på yrkesskadeområdet. Utvalget vil bli bedt om å vurdere ulike organisasjonsmodeller, f.eks. om det bør opprettes et såkalt oppgjørskontor eller et klageorgan eller en nemnd til å vurdere yrkesskadesaker. Dette spørsmålet må selvsagt ses i sammenheng med spørsmålet om å avvikle det tosporede system. Jeg håper at utvalgets arbeid raskt kan gi Regjeringen og Stortinget et godt grunnlag for å få gjennomført forbedringer i de nåværende ordningene for dekning av yrkesskader.