Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2002-11-05:
Som saksordfører for stortingsmeldingen om samfunnssikkerhet vil jeg først si litt om arbeidet med innstillingen. Denne stortingsmeldingen er behandlet parallelt i justiskomiteen og i forsvarskomiteen. I tillegg til saksordføreren har det vært et fellesutvalg – tre av oss fra forsvarskomiteen og tre fra justiskomiteen – som har hatt ansvaret for arbeidet. Både høringer og avgivelse av innstillingen har foregått i møter med begge komiteene til stede. Det er en ny måte å jobbe med saker på at det er to komiteer som skal ha en sak til behandling før avgivelse. Det har vært en utfordring, men etter min vurdering helt avgjørende for å få til en god innstilling. Den observante leser vil vel se at merknadene er sydd sammen. Men som saksordfører var det viktig for meg å få til en bred politisk enighet. Det har vi greid, og innstillingen gir Regjeringen et godt utgangspunkt for den videre prosessen i det meget omfattende og viktige arbeidet som begrepet «samfunnssikkerhet» rommer. Vi har en visjon om et trygt og robust samfunn som avverger trusler og overvinner kriser. Det betinger at tilgjengelige ressurser kan settes inn på en fleksibel måte. Komiteene ser at arbeidsoppgavene er så omfattende, og det er så mange involvert, at vi i flere merknader har presisert viktigheten av klare kommandolinjer og definert ansvar. I dagens situasjon og med framtidens trusselbilde er det nødvendig å gi det videre samfunnssikkerhetsarbeidet en enda klarere prioritering innenfor en mer spesifikk og strukturert ramme enn det meldingen la opp til. Dette er nødvendig dersom framtidige trusler i kjente og ukjente former skal kunne forebygges på en strukturert og effektiv måte. Ved at de to komiteene, justiskomiteen og forsvarskomiteen, har jobbet så tett, har vi avdekket og satt søkelyset på forskjeller i tenkning og vurderinger, bl.a. om totalforsvaret. Ettersom begrepet «totalforsvar» viste seg å ha så forskjellig innhold, har komiteene foreslått at Forsvaret og sivilt beredskap gjennomdrøfter temaet, og at det så legges fram for Stortinget i egnet form. Vi snakker om et totalkonsept for samfunnssikkerhet og sårbarhet som en ramme for arbeidet. Det sentrale må være å løse felles oppgaver, avdekke muligheter for samhandling ved felles eller like utfordringer, synliggjøre viktige berøringspunkter for det sivile og militære med fokus på kompetanse, kvalitet og god ressursutnyttelse. Det er også viktig å ha felles bruk og oppfatning av sentrale sikkerhetsbegreper. Det handler om å ha felles språk – noe som er avgjørende for det omfattende arbeidet denne stortingsmeldingen tar opp, og som i sum skal fungere som en helhet. I dagens moderne, sårbare samfunn vil Forsvarets støtte til det sivile samfunn og den sivile beredskap være en viktig del av totalforsvaret. Ved større katastrofer eller ved terrorangrep vil Forsvaret måtte være en operativ ressurs for politi, helsevesen, transport, redningsmannskaper m.fl. For å sitere direktør Bøsterud i Direktoratet for sivilt beredskap: «Totalforsvar – hele landets ressurser både sivile og militære, skal kunne utnyttes i en krisesituasjon for å verne om nasjonale verdier, territorium, samfunn og befolkning. Totalforsvaret består av den samlede planlegging av tiltak innenfor det militære forsvaret og den sivile beredskap.» Dette tar opp i seg den helhetstenkningen i forhold til ressurser og et samfunnssikkerhetsarbeid som det bør bygges videre på. Flertallet i komiteene mener for øvrig at det bør opprettes et kompetansesenter for totalforsvaret og ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget på en egnet måte. Det betydelige omfanget av utfordringer vi står overfor, er på en kortfattet måte beskrevet i NOU 2000:24 Et sårbart samfunn, og jeg siterer: «Et åpnere verdenssamfunn, mer komplekse teknologiske systemer, avhengigheten av elektroniske informasjons- og kommunikasjonssystemer, tett sammenkoblede produksjons- og leveransesystemer for mat, samferdselssystemer med økt trafikktetthet og høyere hastigheter og et næringsliv i stadig raskere omstilling – alt dette skaper stadig nye og raskere skiftende sårbarhetsforhold. Den åpnere verdensøkonomien og endringer i det politiske landskapet har dessuten ført til at også trusselbildet når det gjelder kriminelle handlinger er vesentlig endret.» Dette setter på en kortfattet måte litt perspektiv på hvor omfattende arbeidet med samfunnssikkerhet er, og at det angår alle komiteer her i Stortinget. Komiteene har satt den enkelte borgers individuelle sikkerhet i sentrum. Demokratiet som styringsform, og grunnleggende verdier og normer, skal forsvares. Det forebyggende arbeid er viktig, og den grunnleggende kunnskapen om hva som skaper sårbarhet, bør prioriteres. Nasjonen skal ved en samordnet nasjonal og internasjonal bruk av ressursene forsvares mot enhver nåværende og framtidig tilsiktet trussel mot den enkelte borgers sikkerhet. St.meld. nr. 17 bygger på prinsippene om ansvar, nærhet og likhet. Ansvarsprinsippet betyr at den som har ansvaret i en normalsituasjon, også har ansvaret ved ekstraordinære hendelser. Dette prinsippet gjelder alle offentlige og private virksomheter. Den enkelte borger har også et ansvar for egen trygghet. Det vil verken være hensiktsmessig eller ønskelig å gi pålegg eller retningslinjer for hvilke tiltak den enkelte bør iverksette for å ivareta egen sikkerhet. Arbeidet må mer gå på informasjonsmessig materiell om hvilke forholdsregler som kan være fornuftige å iverksette for å ivareta egen trygghet i tilfelle kriser. Men for svært mange av oss handler det også om å ha en bevisst holdning til og kunnskap om sårbarhet for å sikre en beredskap mot et bredt spekter av farer. Komiteene vil understreke at skal samfunnet ha en tilfredsstillende beredskap i krise og krig, må det stilles krav til beredskapsforberedelsene på alle forvaltningsnivå. Like viktig er det å ha et ledelsesapparat som kan håndtere kriser. Øvelser er viktig både for bevisstgjøring, erfaring og for å høyne graden av aktsomhet. Målgruppen for øvelser er alle som har ansvar og oppgaver innen sikkerhet, beredskap og krisehåndtering. Det er nødvendig å gi den videre prosessen i samfunnssikkerhetsarbeidet en enda klarere prioritering innenfor en spesifikk og strukturert ramme for å ivareta prinsippene om ansvar, nærhet og likhet, og komiteenes flertall ber Regjeringen legge fram forslag om en sentral krisehåndteringsenhet som ved kriser skal ha koordineringsansvar av departement og etater som må være operative i beredskapsarbeidet. Formuleringene tilkjennegir at det er Regjeringens oppgave å legge fram forslaget, men vi har merket oss både Sem-erklæringens formuleringer og at det i stortingsmeldingen står om Justisdepartementets samordnings- og tilsynsrolle. På bakgrunn av ansvarsprinsippet og nærhetsprinsippet i beredskapstenkningen vil det mest berørte departement ha ansvaret for å håndtere krisen i utgangspunktet. Statsministerens kontor vil alltid være sentralt i forbindelse med håndteringen av alvorlige kriser. Det er rutiner for varsling av Statsministerens kontor, og de vil raskt ta stilling til om det skal etableres en spesiell organisering av arbeidet ut fra situasjonens art. Statsministerens kontor må også ta stilling til når og hvordan Regjeringen skal bringes inn. Komiteens flertall går inn for å etablere et nytt direktorat for beredskap og samfunnssikkerhet. Det må utvikles til en bred og slagkraftig beredskapsorganisasjon. Det samlede ansvaret for brann sammen med ansvaret for store ulykker bør overføres til det nye direktoratet. Det er viktig at det etableres så raskt som mulig. I den varslede tilsynsmeldingen vil Regjeringen komme tilbake til lokalisering og eventuelt overføring av andre ansvarsområder. Til slutt vil jeg presisere at vi er i begynnelsen av en prosess. Vi har startet med Bondevik I, som satte ned Sårbarhetsutvalget. Nå har vi Bondevik II, som har lagt fram denne meldingen. Men dette arbeidet stopper ikke her. Det er en prosess som fortsetter i alle departementer, og det er et kontinuerlig arbeid som en bør komme tilbake til Stortinget med i form av proposisjoner og på annen egnet måte. I tillegg bør vi ha samme rullering av langtidsplaner for Forsvaret og planer for sivilt beredskap, for det er viktig å se det i sammenheng for å få til den helhetstenkningen som egentlig ligger til grunn i meldingen.