Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Det finnes grovt sett tre tilnærminger til IKT. Det ene omhandler grunnleggende kunnskap om IKT. Det andre er kompetanse i bruk. Det tredje er bruk av IKT som virkemiddel og pedagogisk verktøy. I det siste ligger framtiden. Det vil forandre skolen fullstendig de neste årene og vil gjøre tilpasset opplæring realiserbart. Det vil også snu opp ned på hva man bruker arbeidskraften i skolen på. Oppgaveløsningen blir interaktiv, slik at man kan se tilbakemeldinger umiddelbart. Lærere kan bruke tid på dem som trenger å bli sett, få ting bedre forklart, få støtte og hjelp. Det handler om smarte skoler og Det omvendte klasserom. Det omvendte klasserom innebærer at læreren lager videoer av forelesningene og forklaringer som elevene kan studere hjemme, og at man på den måten kan få tid til å veilede elevene i klasserommet når de skal gjøre sine oppgaver. Leksene bringes inn i klasserommet, hvor lærerne veileder underveis, og forelesningene tas hjemme. Variantene innenfor dette er mange, men har det til felles at de legger til rette for tilpasset opplæring. IKT og moderne teknologi gir nye muligheter for å legge til rette for mer aktiv læring og tilpasset opplæring for elevene. Så hvordan står det til med IKT i skolen? Senter for IKT i utdanningen presenterte tidligere i år den femte IKT-monitoren for den norske grunnopplæringen. I videregående opplæring er situasjonen gjennomgående god. Det gjøres mye bra arbeid som et resultat av bevisst satsing gjennom de siste fire–fem årene. Det skal regjeringen ha mye skryt for. I grunnskolen er situasjonen noe mer utfordrende. Det er riktignok mer tid som brukes foran datamaskinen nå enn før. Men kvalitet og tilgang på utstyr oppleves nok som dårligere enn i videregående skole. Jeg er bekymret over forskjeller mellom fagene når det gjelder bruk av IKT i undervisningen og læringen, selv om det skjer mye spennende innenfor IKT i undervisningen også i grunnskolen. At det er viktig å satse på IKT i framtiden, er det ingen tvil om. Når en ikke kan bruke dette, faller en ut av en del av samfunnets daglige infrastruktur. Det å kunne bruke digitale verktøy handler om grunnleggende ferdigheter som er nødvendige i samfunnet. Derfor er det bra at det å kunne bruke digitale verktøy ble innført med Kunnskapsløftet i 2006 som en del av de fem grunnleggende ferdighetene. Norge var et foregangsland med dette. Grunnleggende digitale ferdigheter er mye mer enn å kunne trykke send på en e-post eller bruke en nettleser til å lese nyheter. Det er synliggjort gjennom rammeverket fra Utdanningsdirektoratet. Blant annet er digital dømmekraft trukket fram som ett av fire mestringsområder i en ny definisjon av hva som er digitale ferdigheter. Det er nasjonal testing av grunnleggende ferdigheter i lesing, skriving og regning. Det å framføre muntlig skjer jevnlig i norske klasserom, og testen kommer også i form av muntlige eksamener. En må hele tiden ha et fokus på hvordan en tester digitale ferdigheter. Det er IKT-baserte nasjonale prøver, og det er et sterkt behov for å utvikle en prøve også i digitale ferdigheter. Internasjonale undersøkelser som PISA og mange andre styringsdokumenter understreker de utfordringene vi har ved å kunne tilby elever en relevant, motiverende og utfordrende undervisning. Det gjør alltid at en må videreutvikle politikken på området. På andre områder skapes en nasjonal IKT-politikk, som i stortingsmeldingen om digital agenda. Dette er interessant og et arbeid som bør følges. Når det gjelder IKT i skolen, spiller Senter for IKT i utdanningen en viktig rolle, og også skolen og læreren selv. For å utstyre dagens mediebrukere og morgendagens arbeidstakere med digital kompetanse og digital dømmekraft må det sikres tilstrekkelig lærerkompetanse. Det er ikke antallet maskiner som avgjør om ungene får gode digitale ferdigheter eller ikke. Det er bruken som er viktig. Ser vi inn i norske klasserom, er bruk, tilgang, kompetanse, forståelse og prioritering av dette feltet ulik. Teknologien gir nye muligheter. Det må vi bruke aktivt også når det er skolen og lærerne som velger arbeidsmåter. Den aller viktigste faktoren for å kunne gi alle elever digitale ferdigheter er digitalt kompetente lærere og ledere. Digital læring handler om mer enn å lære elevene å skrive i Word, putte tall i Excel eller være for eller kanskje imot Facebook. Det er når elevene får være kreative og skapende med digitale verktøy at pedagogiske læringsmål kan nås. Og det er når digitale verktøy benyttes til å tilpasse læringen til hver enkelt elev, at mestringsfølelsen blir større og effekten av læringsarbeidet blir synlig. Det vet de mange kreative lærerne rundt om i landet. Det må være en systematisk satsing på lærerutdanning eller etter- og videreutdanning på dette området. Jeg ser fram til statsrådens tanker om hvordan denne rollen kan ivaretas. Det er mange gode eksempler en kan trekke på. I Sverige har de noe som heter PIM – praktisk IT- og mediekompetanse. Det består av ulike nivåer i et titrinns opplegg og er noe veldig mange lærere er med på. Det er nå slik at flere og flere kommuner stiller krav om at lærere skal ha nådd et visst nivå i PIM for å få jobb i skolen. Det gjelder bl.a. Ängelholm kommune. Slike prosjekter er viktige læringseksempler. De digitale læremidlene er også viktige. Det benyttes egenprodusert materiale, gratis enkeltinnhold og kjøp av digitalt innhold. I tillegg er det for videregående opplæring etablert NDLA. Digitale læremidler er en forutsetning for god læringseffekt ved bruk av digitale verktøy. Det må derfor også utvikles digitale læremidler for alle fag på alle nivå. Digitale læremidler er avgjørende for at IKT blir en integrert del av all læring. Her har staten et stort ansvar. I 2006 ble det bevilget 50 mill. kr til digitale læremidler. Det var fylkeskommunene som kunne søke om midlene. Alle fylker bortsett fra Oslo gikk da sammen om å etablere en nasjonal digital læringsarena. I 2007 ble det bevilget i underkant av 400 mill. kr til å sikre gratis læremidler til elever i videregående skole. En del finansieres av fylkene selv. Skal vi lykkes med IKT i utdanningen, og elevene faktisk få digitale ferdigheter, bør en vurdere å ha også læremiddelsatsing der skolene kan vurdere tilbud fra ulike tilbydere. I dag går majoriteten av alle midler fra fylkene til digitalsatsingen i NDLA. I år trakk Akershus fylkeskommune seg ut av ordningen. Om det er flere fylker som trekker seg ut av ordningen, vet vi ikke per dags dato, men det er veldig viktig å følge med på denne utviklingen. Infrastruktur i form av maskiner og nett må være på plass for at lærere og elever kan få full læringseffekt. En bør vurdere en felles innsats av stat, kommune og fylkeskommune. Relativt sett er utfordringen tilgang til utstyr i grunnskolen. I videregående skole eier eller leier elevene stort sett utstyret selv. Dette må vi være klar over i det videre arbeidet. Innkjøps- og bestillerkompetansen bør styrkes, og det må alltid sikres at det er de pedagogiske formål som styrer innkjøpene til skolen. Det er viktig at Senter for IKT i utdanningen er aktivt med i utformingen av den videre politikk. IKT og moderne teknologi gir nye muligheter for å legge til rette for mer aktiv læring og tilpasset opplæring for elevene. Men det krever forankring av bruk hos alle tilknyttet skolen, inkludert elever, lærere, skoleledere, skoleeiere og foreldre. Det krever også at lærerne er trygge på og kompetente når det gjelder teknologien, slik at de opplever den som et nyttig supplement, og at de er i stand til å reflektere sammen med stadig mer teknologikompetente elever. Hvordan vil statsråden legge til rette for systematisk og kompetent bruk av IKT i skolen for å styrke elevenes læring?