Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-11-27:
Lover og statsbudsjett er de viktigste styringsredskap for Norge. Prioriteringene gir svar på det. Det sentrale spørsmålet er: Hva vil vi med Norge? Det folkevalgte Stortinget er vår øverste demokratiske myndighet. Vi står til ansvar overfor folk i valg. Det norske folk er privilegert, jf. folk innenfor Den europeiske union. Der viser stadig flere avmakt gjennom store demonstrasjoner i gatene, med vold og hærverk, fordi en mister mer og mer tru på de demokratiske fora. Tilliten forvitrer. Det er skremmende. I Norge er det rød-grønne velgergrunnlaget den største tryggheten for at Norge skal ledes og styres i retning av Samholds-Norge og ikke Markeds-Norge. Det er min og Senterpartiets klare og erfarte overbevisning. Det norske samfunn er som enhver levende organisme i endring. Nå er det norske samfunn i stor og rask endring som følge av fri arbeidskraftinnvandring fra hele EØS-området og ekstremt lav pris på kapital. Det lønner seg å spekulere i bolig, enn så lenge. Det er videre svært høy lønnsomhet i høsting av våre olje- og gassressurser gjennom en liberal konsesjonspolitikk, og svært gunstige skatteregler for bransjen gir historisk høye investeringer. Summen av dette er en sterkere og sterkere todeling i næringslivet, arbeidslivet og mellom geografiske områder. Dette utfordrer den norske modellen i sine grunnvoller – den norske modellen med jambyrdighet og jambyrdige forhold mellom folk, næringer og regioner. Høyres politikk presenteres i dag som en snill pus. Men Høyres tradisjon og program er Forskjells-Norge. Den rød-grønne regjeringa har gjennomført store velferdsforbedringer innenfor barnehage og helse og realisert ekstremt stor reallønnsvekst for gjennomsnittlige inntektsmottakere i Norge i perioden 2000–2013: hele 43 pst. inntektsvekst i reallønna. Sverige har tilsvarende 22 pst. og de 15 indre EU-land, 8 pst. Framtidas utfordringer krever nye løsninger, og den rød-grønne regjeringa har store utfordringer i 2013 knyttet til det å sikre jambyrdigheten mellom folk og opprettholde tilliten mellom folk samtidig som konkurranseevnen til utlandet forsterkes – ikke svekkes – og langsiktigheten i forvaltninga av våre fornybare naturressurser forbedres. Dette er til de grader krevende i ei tid med mye penger. Det skal god rygg til å bære gode tider, og det trengs et framtidsrettet lederskap som kan gi svar på hva vi vil med Norge for å skape trygghet – trygghet for ungdom, trygghet for innbyggerne. Næringslivs- og arbeidslivspolitikken må derfor, etter min mening, få økt fokus. Omstilling av næringslivet til naturressursforvaltning som gir lange, fornybare verdikjeder med godt betalte produkter, er et godt eksempel – et godt symbol – på hva vi står overfor. Konkret kan dette være foredling av trevirke – fra papirindustri til biokjemi. For å realisere det i ei tid hvor det til de grader er krevende og vanskelig – og med en skremmende utvikling – trengs det kraftfulle foretaksøkonomiske virkemidler. Vi bruker i dag CO2-avgift på den oljekjemiske industrien, og de CO2-avgiftene må vi bruke til å stimulere framtidas biokjemi: et enestående godt eksempel på hvordan du kan gjennomføre skatteveksling. Videre må vi bruke den statlige investeringskapitalen i samvirke med tålmodige, private eiere som vil bygge framtidas industribedrifter. Det er konkrete utfordringer som denne regjeringa står overfor når det gjelder å gi et praktisk, konkret innhold til klimapolitikken, arbeidslivspolitikken, næringslivspolitikken og distriktspolitikken framover.