trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Iselin Nybø (Venstre), 2017-06-07:
I likhet med representanten Vinje er jeg helt enig i at det har skjedd mye positivt innenfor denne sektoren de siste fire årene. UH-sektoren har vært viktig også for Venstre. Dette har vært et fokusområde i hver eneste budsjettforhandling vi har vært med på, sammen med Kristelig Folkeparti og regjeringen. Det er ikke uten grunn at vi nå starter utbetalingen av 11 måneders studiestøtte. Det er ikke uten grunn at vi har en rekordstor bygging av studentboliger. Vi har økt antall studieplasser. Vi satser på stipendiater. Vi har fått til en strukturendring i sektoren, som har skjedd internt i sektoren – om ikke av seg selv, så har det ikke vært tvang, iallfall ikke fra Stortingets side. Det skjer mye bra i denne sektoren. Samtidig må det – kanskje mer på dette området enn på noe annet område – være en erkjennelse av at en ikke kommer i mål, for en kan aldri komme i mål innenfor akademia. Hele poenget er jo at en alltid må strekke seg lenger, for vi kan alltid bli bedre, og det kan vi også her. Det er derfor Venstre mener at vi må bygge enda flere studentboliger. Vi bør ha 3 000 i året. Det er derfor Venstre mener at når vi er ferdig med å innfase 11 måneders studiestøtte, må vi løfte den og knytte den til grunnbeløpet i folketrygden. Det er derfor Venstre har kjempet inn 250 nye studieplasser i IKT i forhandlingene nå om revidert nasjonalbudsjett. Det er derfor vi alltid er nødt til å strekke oss enda lenger, for vi kan alltid bli bedre. En av de tingene jeg brukte tid på i mitt hovedinnlegg, og som jeg også spurte statsråden om, var dette med mentorordning. Det er en av de tingene jeg mener vi må innføre, nettopp fordi vi må strekke oss lenger, vi kan alltid bli bedre. Dette er et av de punktene som studentene gir tilbakemelding om at institusjonene ikke er gode nok på. De får ikke god nok faglig tilbakemelding, god nok faglig oppfølging, de får ikke den faglige styrken og støtten de trenger gjennom studiet. Derfor ønsker vi en mentor. Derfor har SV og Venstre fremmet et forslag som jeg hadde håpet vi kunne få flertall for. Vi sier ikke noe i det forslaget om hvordan det skal utformes, man står fortsatt fritt til å se på hvordan det skal gjennomføres, men poenget er at en skal ha en person som faglig kan støtte en fra en starter på studiet til en er ferdig. Vi mener at det er skrittet vi skal gå for å komme lenger, for å bli bedre. Når vi nå ikke får flertall for det, vil også vi stemme subsidiært for forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, ikke fordi vi mener at det er det beste forslaget, men rett og slett fordi det iallfall er et lite skritt lenger. Det er ikke der vi burde ha vært, og det er heller ikke dit vi skal, men det er iallfall et lite skritt på veien i rett retning. Når en ikke får det som en vil, får en ta det en får. Venstre vil stemme subsidiært for forslag nr. 2.
Iselin Nybø (Venstre), 2017-06-07:
Først vil jeg takke komiteen for godt samarbeid. Det ble litt kluss i innstillingen da den først ble klargjort, men stortingssekretariatet har hivd seg rundt og rettet det opp. Vi har nå en beriktiget versjon til behandling i dag. I proposisjonen fra regjeringen er det flere foreslåtte endringer, og komiteen slutter seg stort sett enstemmig til de forslagene som ligger der. Det foreslås bl.a. å innføre et krav om at kommuner og fylkeskommuner skal likebehandle friskoler og offentlige skoler når det gjelder å dekke utgifter til spesialundervisning. Komiteen mener det er viktig at elever med behov for spesialundervisning har en likeverdig rett til opplæring, uavhengig av hvilket skoleslag de går på. Videre viser komiteen til at det er et overordnet mål å bidra til at barn og unge som har behov for tilrettelagte tiltak, får et pedagogisk og spesialpedagogisk tilbud av høy kvalitet og opplever økt inkludering i barnehage og skole, uavhengig av om de går på en offentlig skole eller en friskole. Komiteen har på denne bakgrunn fremmet forslag om å få utredet grunnlaget for tildeling av ressurser til friskoler for spesialundervisning og ansvarsdeling mellom hjemkommune og den enkelte friskole for å sikre lik behandling av elevene. Flertallet i komiteen er også enig med departementet i at reglene om elever uten fast tilhørighet bør harmoniseres, og støtter derfor departementet i å gi hjemmel i voksenopplæringsloven hvor forskrift kan begrense inntak ved skoler av søkere uten fast tilhørighet i Norge. Det er det et flertall i komiteen som mener. Som sagt slutter komiteen seg stort sett enstemmig til de forslagene som er framlagt i saken. Det er flere forslag, men jeg går ikke inn på hvert forslag her. Jeg takker nok en gang komiteen for godt samarbeid.
Iselin Nybø (Venstre), 2017-06-07:
Da Trine Skei Grande spurte statsministeren i en spørretime tidligere i vår om hva hun syntes om å beskytte lærertittelen, sa statsministeren som sant var, at det hadde hun ikke tenkt på. Slik sett kan vi kanskje ikke forvente at vi får et svar rett over bordet. Høyre har i dag annonsert at de vil stemme for forslaget som handler om å utrede om det er behov for å beskytte lærertittelen, og det er jeg veldig glad for. Statsråden nevner det selv i sitt innlegg også. Jeg ønsker å utfordre statsråden på om han kunne sagt noe om hvordan han ser for seg at vi kunne gjort det. Hva skal til for å kunne kalle seg lærer? Ser han at det kan være en fordel at det at ikke alle bare kan ta seg en jobb og kalle seg lærer, kan være med på å løfte læreryrkets status?
Iselin Nybø (Venstre), 2017-06-07:
En av de tingene som det er tverrpolitisk enighet om, og som jeg vet at også statsråden er enig i, er at vi må holde byråkratiet i skolen på et minimum, for vi ønsker alle at lærerne skal bruke mesteparten av tiden sin på elevene, på å gi utdanning, på å gi oppfølging og veiledning. Samtidig opplever nok mange som jobber i skolen, at de ikke ser den reduksjonen som det er en politisk vilje til å gjennomføre. Jeg har lyst å utfordre statsråden litt på det. Vi fremmer nå et forslag om helt konkret å redusere byråkratiet med 25 pst. Det vil ikke få flertall, slik det ser ut nå. Allikevel er det et bredt ønske om å redusere byråkratiet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva ønsker statsråden konkret å gjøre for å redusere byråkratiet og lærernes tidsbruk til andre ting enn elevene?
Iselin Nybø (Venstre), 2017-06-07:
Venstre slutter seg i hovedsak til proposisjonen om ny adopsjonslov samt å følge opp Adopsjonslovutvalgets innstilling. Det gjelder også på et punkt der komiteen ikke har sluttet seg til proposisjonen, nemlig der departementet har foreslått å senke alderen for adoptivbarns rett til å få vite hvem de opprinnelige foreldrene er – fra 18 til 15 år under forutsetning om nødvendig veiledning. Vi vet at dette var viktig for flere av de organisasjonene som deltok under høringen i komiteen, og i proposisjonen framkommer det også enkelte motforestillinger fra noen av disse organisasjonene, spesielt knyttet til at det kan finnes opplysninger i adopsjonsdokumentene som det kan være en fordel å være litt mer moden før en får vite noe mer om. Men her legger Venstre barns rettigheter til grunn. Vi støtter Adopsjonslovutvalget, Barneombudet og Redd Barna m.fl. når det gjelder å senke grensen om rett til innsyn, og vi støtter ikke regjeringspartienes snuoperasjon i denne saken. Vi legger til grunn at det ikke er en plikt til å dele en sånn informasjon med unger som ikke selv ber om det. Siden det ikke ligger til behandling et forslag om å senke aldersgrensen til 15 år, fremmer vi selv et forslag som er i tråd med Venstres program, og ønsker dermed å senke grensen til 16 år. Jeg tar derfor opp Venstres forslag.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-07:
Jeg vil også gjerne komme tilbake til saken om studentombud, for jeg synes det blir for enkelt å sammenligne studentombud med studentenes tillitsvalgte. De skal være studentenes stemme i universitets- og høyskoledemokratiet, mens en ombudsrolle, som vi her snakker om, ofte kommer inn i det øyeblikket man f.eks. har en konflikt av mer juridisk art mellom en institusjon og en student, som vil være krevende å håndtere både for en student på egen hånd og for de studenttillitsvalgte. Jeg synes det er pussig at regjeringspartiene i innstillingen bruker institusjonenes autonomi som argument, for dette er en regjering som er veldig ivrig på å detaljstyre institusjonene, f.eks. når det gjelder det økonomiske systemet, der statsråden vil pålegge konkurranse og gå langt inn i detaljene rundt hvordan institusjonene skal driftes. Så dette er vel egentlig ikke et prinsippspørsmål om autonomi, men om hva man synes er så viktig at det bør være gjenstand for nasjonal styring.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-07:
En liten stemmeforklaring: Vi har sammen med Venstre foreslått at studenter i høyere utdanning skal få rett til en faglig veileder som vil følge dem gjennom studieløpet. Vi mener at det vil være en viktig ordning for å sikre både faglig inkludering og bedre oppfølging. Et sånt system vil fungere på den måten at en fast veileder tildeles ved studiestart og deretter følger studenten opp gjennom hele studieløpet så langt det er mulig og fungerer som en kontaktperson både for veiledning og for studievalg. Vi tror det vil være viktig for å sørge for at flere får den hjelpen de trenger til å velge en faglig retning for sitt studium. Så oppfatter vi det forslaget som Arbeiderpartiet har fremmet, som noe mindre konkret, men likevel som et forslag som trekker i samme retning. Derfor har vi også tidligere i dag meldt inn at vi vil støtte det subsidiært, og håper med det at vi kan bidra til et flertall for det.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-07:
Jeg tegnet meg for å hjelpe representanten Kristin Vinje med å fullføre skrytelisten, for det var et par ting hun utelot. Det ene var at det var den rød-grønne regjeringen som fremmet forslag om 11 måneders studiestøtte, noe høyresiden fjernet i sitt første budsjett. Det er ikke så mye å feire at det kommer fire år for sent. For det andre synes jeg at når en snakker om hvileskjær, er en ganske modig. For det er denne regjeringen som år etter år har gjennomført såkalte effektiviseringskutt. Man gir til sektoren med den ene hånden, tar med den andre og sier det skal effektivisere. Men i virkeligheten er det selvfølgelig helt reelle budsjettkutt, som f.eks. Forskerforbundet sier rammer forskning og kvalitet. Jeg synes at det også hører med på listen over arven etter denne regjeringen, og det gjør listen betydelig mindre imponerende. Regjeringen har sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre bl.a. saldert sitt siste budsjett ved å hente betydelige summer fra universitets- og høyskolesektoren.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-07:
Det er tydelig at Høyre har gått inn i valgkampmodus, det hører vi på retorikken. Da er det litt synd at Voksen-Høyre i salen her forveksler den retorikken som er naturlig å bruke i en skoledebatt som den vi har her, med den retorikken de brukte i skolevalgdebattene som Unge Høyre-representanter for kort tid tilbake. Det handler ikke om hvem som er for å stille krav. Det handler om hvilke krav som er smarte, og hvilke krav som ikke er smarte. Det denne regjeringen har gjort systematisk, er å innføre noe som ikke er smart. Vi kan slå fast at det ikke er smart, fordi det har gitt dårligere resultater. Ta f.eks. 4-kravet i matematikk. Hva er resultatet av det? Jo, det er at ungdom med høyt karaktersnitt, dem Henrik Asheim vil ha inn på lærerstudiet, ikke kommer inn. Det er ikke et spørsmål om å stille tøffe krav, det er å stille et krav som ikke er smart, og som virker mot sin hensikt. Det som må til for å løse rekrutteringsproblemet i norsk skole, er å gjøre det attraktivt å være lærer. Skal vi gjøre det attraktivt å være lærer, må vi lytte til hva lærerne sier skal til. Vi har den kunnskapen – som jeg nevnte i mitt innlegg, rapporten fra 2012 – som viser hva lærerne ber om, som viser hva vi må gjøre for å gjøre det attraktivt å velge læreryrket, slik at f.eks. snittet hos dem som søker på lærerutdanning, vil gå opp. Vi vet hva som skal til, men vi har en regjering som systematisk lar være å lytte til hva lærerne sier er viktigst, og som gjør det motsatte. Men noen ganger – og i politikken bør det i hvert fall være slik – snakker resultatene for seg selv, mye tydeligere enn retorikken som Høyre prøver seg på. Resultatene er at lærertettheten i grunnskolen går ned, at flere ufaglærte underviser i norske klasserom, og at mange plasser i lærerutdanningen står tomme. Det er resultater man ikke kan snakke seg bort fra. Det er dårlige resultater, og det viser at Høyre har mislyktes i regjeringsposisjon og som kunnskapsparti.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Vi kan helt sikkert diskutere rekkefølgen på ting, men sannheten er at i denne perioden har det kommet større endringer for norsk høyere utdanning enn sannsynligvis på 20 år. Vi la frem en langtidsplan – og det er helt riktig, den kunne nok hatt enda mer om høyere utdanning – som satte en ny standard for forskningspolitikken i Norge gjennom å ha forpliktende konkrete løfter om opptrapping. Vi mente at det var viktig å sette i gang med det som hadde fått henge og forstyrre sektoren i mange, mange år, nemlig ideen om samarbeid og konsentrasjon, altså strukturreform. Det tok mye energi i sektoren at man hadde uforpliktende samtaler og flørt uten at man fikk ekteskap og sammenslåinger. Det var det første vi satte i gang med, men selvfølgelig med kvalitet som utgangspunkt. Det er en helt naturlig oppfølging av det at vi går i gang med utdanningskvalitet og leverer denne meldingen. Så synes jeg meldingen, og i og for seg også støtten den får fra flertallet på Stortinget, viser at det har ikke vært noen mangel på gode ideer og gode tiltak.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Selv om det selvfølgelig er sånn at vi gir informasjon til dem på Stortinget som sitter og forhandler, har ikke jeg sett på de endelige tallene i budsjettavtalen. Den kom kl. 10, da jeg satt her inne. De detaljene må jeg ta neste gang. Men når det gjelder disse 500 studieplassene som kom i budsjettet, er det helt riktig som representanten Aasen sier – og som også står i budsjettavtalen – at det er 500 nye studieplasser, men det finansieres ikke nye kull. Det vil si at en får finansiert ett kull, men ikke nye kull. Når det gjelder tallet 136 fra Samordna opptak, gir ikke det det fulle bildet. Vi har undersøkt litt rundt dette. De fleste institusjonene kan vise til en økning i tråd med forutsetningene. Men det er sånn at én institusjon har et litt lavere opptak fordi det tilbys et ekstra dyrt studietilbud. Tre av institusjonene har behov for å bruke ressursene til å utvikle studietilbudet før oppstart, en forskyvning fra 2017 til 2018. To av institusjonene har valgt å fordele opptaket jevnt over tre år, som gir lavere opptak det første året og så en gradvis oppbygging. Det er også verdt å nevne at det er flere studieplasser som er IKT-relevante uten at de dermed havner i IKT-kategorien i Samordna opptak.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Hele utgangspunktet for denne meldingen er, for å si det litt forenklet, at det studentene ble lovet i forbindelse med den store universitets- og høyskolereformen på begynnelsen av 2000-tallet, Kvalitetsreformen, ikke ble oppfylt. Det ble ikke mye tettere oppfølging av studentene eller mye høyere undervisningskvalitet etc. Det betyr bl.a. at alle grepene vi gjør, f.eks. for å styrke undervisere, for å styrke studieprogrammene, har til hensikt at studentene skal få bedre oppfølging og bedre undervisning. Det er flere forslag her som forskjellige mindretall stiller seg bak, som i og for seg er gode forslag. Det er en veldig god idé hvis et universitet har lyst til å ha en mentorordning. Jeg tror også det er noen som jobber med det, som Universitetet i Bergen. Problemet er at summen av alle disse detaljreguleringene blir for stor. Jeg mener at vi må, i det store og hele, sette noen rammer, men ikke gå inn og detaljstyre institusjonene på den måten.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Nei, det kan jeg ikke gjøre. Det er bra med studentombud, men jeg mener at det igjen er en av de sakene som er unødvendig detaljstyring av universitetene og høyskolene, og som de må få lov til å avgjøre selv. Det er verdt å huske at i motsetning til f.eks. mobbeombud, som vi diskuterer i denne salen, som skal representere barn og unge som går i skole, har manpå universitetene et utviklet studentdemokrati. Man har selvfølgelig elevråd og slikt på skolen også, men det er en annen situasjon. Det betyr at studentdemokratiet, de folkevalgte, studentvalgte representantene, også er ombud. Det er en god idé med studentombud, for all del, hvis man vil starte det. Men jeg er altså litt skeptisk til å si at hvis man ikke har et studentombud, har studentene ingen talsmenn, for det mener jeg ikke er en riktig beskrivelse av universitetene og høyskolene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
I hvert fall er det sånn, som vi bl.a. også skriver i meldingen, at det er veldig synlig når man blir belønnet for forskning, f.eks. publisering eller tildelinger fra Forskningsrådet. Mens undervisningskvalitet, som egentlig utgjør en mye større del av det universiteter og høyskoler får betalt for, fordi nettopp gjennomføring og avlagte studiepoeng er det viktigste, er litt mindre synlig. Det kan nok ha ført til, og har nok ført til, at forskning har blitt satt høyere, blitt prioritert høyere enn god undervisning. Det er nettopp derfor denne meldingen kommer, og det er nettopp derfor denne meldingen er så viktig. Jeg mener at vi på en god måte har rammet inn prosessen for å bli universitet, for å sikre at det også skal føre til en kvalitetsøkning. Men det er viktig å si at en universitetstittel i seg selv ikke automatisk gjør at man er blitt flinkere til f.eks. å gi god undervisning.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Det er jeg ikke enig i. Universiteter og høyskoler har veldig stor selvbestemmelse når det gjelder økonomi, men at vi også har meninger om hvordan finansieringssystemet skal bygges opp, det er helt åpenbart. Det er en selvsagt politisk oppgave at vi skal mene noe om hvordan finansieringssystemet er. Men det er noe ganske annet å gå inn i universiteter og høyskoler og detaljstyre hvordan de styrer sin økonomi. Når det gjelder studentombud, er det mye positivt ved den ordningen. Det er vel også grunnen til at det vokser frem flere steder. Vårt argument er rett og slett at hvis vi skal gjøre alle disse enkelttiltakene som forskjellige mindretall på Stortinget ønsker, blir summen av det en større detaljstyring av universitetene og høyskolene. Det er ikke noen grunn til å tro at det vil slutte her, det vil sannsynligvis komme flere slike forslag i fremtiden også. Da er det viktig å si nei. Så er det bare verdt å nevne til slutt at Norsk studentorganisasjon, som er veldig for studentombud, nok ikke får gjennomslag for det, men de har fått veldig stort gjennomslag i resten av denne meldingen – så stort at de lagde kake da den kom.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Tusen takk for debatten. Jeg vil si noe om de to helt konkrete spørsmålene jeg fikk, det første fra representanten Tingelstad Wøien. Det er helt riktig at spørsmålet om en femårig masterutdanning for lærere ikke er oppe til behandling i denne stortingsmeldingen, og det er selvfølgelig fordi det er bestemt og vedtatt. Så er det også sånn at i praksis har dette ligget inne i budsjettdokumenter, og det har vært omtalt i budsjettdokumenter, så jeg mener at Stortinget har fått god anledning til å stanse det, hvis man var interessert i det. Flertallspartiene har også selvfølgelig fått anledning til å gi innspill til det. Så kom vi faktisk i går med en strategi for lærerutdanningene, ikke en ny reform, men en strategi for lærerutdanningene, som bl.a. sier noe om antall praksisdager – som for øvrig er et minimum og ikke et maksimum. Minst like viktig er hvordan praksisdagene brukes, hvordan opplegget for praksis er ute i skolene. En av tingene vi kunngjorde i går, var at vi skal bruke – pengene lå inne fra før, men vi fordelte – 44,5 mill. kr til lærerutdanningsinstitusjonene over hele landet, nettopp for å finansiere partnerskap med praksisskoler. Noen har tidligere snakket om sånne universitetsskoler. Vi har valgt ikke å kalle det det, for det er selvfølgelig flere enn universiteter som har lærerutdanning. De største lærerutdanningene ligger jo på høyskoler, så vi har kalt det lærerutdanningsskoler og lærerutdanningsbarnehager. Det betyr ikke at man kan ha en spesialavtale med hver eneste praksisskole – som gjør dem til eller bygger på modellen universitetsskoler, som de f.eks. har i Trondheim – men de skal være modeller for å utvikle praksisarbeidet. Så spør Marianne Aasen om studentene som ikke får godkjenning av utdannelsen sin. Bare for å si det så er det ikke noe vanskelig å forstå frustrasjonen til studentene. Representanten Aasen og andre har vært opptatt av dette tidligere også, og kjenner jo godt til systemet hvor autorisasjonen ligger i det enkelte departement. Med andre ord er det Helsedepartementet som konkret har ansvar for disse autorisasjonene, men jeg tror jeg helt sikkert kan si at på samme måte som alle andre ting Stortinget ber regjeringen om å gjøre, vil også dette følges opp dersom det skulle få flertall. Vi har også gjort ganske mye med godkjenningen av utenlandske utdanninger og autorisasjoner, bl.a. har vi varslet i en melding at vi skal forenkle systemet, samle informasjonen og gjøre det smidigere for brukerne. Vi har også gitt NOKUT nye oppgaver, bl.a. med å godkjenne fagopplæring og fagskoleutdanning, sånn at de nå har godkjenningsansvar for hele løpet. Det ligger også nå inne i revidert budsjett at disse 10 mill. kr som gikk ut i forrige budsjettforlik, nå har kommet inn igjen, så NOKUT vil da få enda litt mer muskler til å gjennomføre oppgavene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Lovproposisjonen foreslår flere endringer i friskoleloven, voksenopplæringsloven og folkehøyskoleloven, og i høringene har det vært bred tilslutning til forslagene. Det synes det å være også på Stortinget, så det er ikke nødvendig å gå gjennom alle i detalj. Jeg vil bare nevne et par elementer. Når det gjelder dekning av utgifter til spesialundervisning i friskoler, foreslår regjeringen å tydeliggjøre kravet til finansiering og samtidig bidra til likebehandling av elever i friskoler og offentlige skoler, ved at det innføres krav om at kommuner og fylkeskommuner likebehandler friskoler og offentlige skoler når det gjelder dekning av utgifter til spesialundervisning. Jeg har merket meg både merknadene fra komiteen og anmodningsvedtaket om å utrede bl.a. ansvarsdelingen mellom hjemkommune og den enkelte skole, og jeg vil selvsagt følge opp det. Når det gjelder tilsyn med kommunenes og fylkeskommunenes plikter etter friskoleloven, foreslår vi å presisere friskoleloven og si at Fylkesmannen har hjemmel til å føre tilsyn med kommunens plikter overfor elever i friskoler. Lovfestingen av krav om at friskoler skal ha vedtekter som angir at alle offentlige tilskudd og skolepenger skal komme elevene til gode, er et krav om å lovfeste det som er etablert regelverk også i dag. Men Stortinget ba oss om å utrede nettopp et slikt krav, og det vil gjøre det enda tydeligere – hvis det er mulig. Tilsvarende er det forslag om å pålegge friskolene en meldeplikt ved salg, fusjon, fisjon og nedleggelse, nettopp for å sikre god kontroll. Når det gjelder å begrense andelen elever uten fast tilhørighet i Norge ved skole godkjent etter voksenopplæringsloven kapittel 4, mener jeg – i tråd med det vi har foreslått – at denne kvoteregelen er fornuftig. Jeg tror at det vil være fullt mulig å praktisere på en god måte. De siste endringene dreier seg om elevtall etter voksenopplæringsloven og bestemmelse i folkehøyskoleloven, hvor vi legger til grunn det samme som i dag er praksis, nemlig at vi også der skal la tilskudd og elevbetalinger komme elevene til gode.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Jeg er ikke tilfreds, men det er ikke hvorvidt det oppstår problemer eller utfordringer, man måles på i regjering. Det er hvordan man håndterer de utfordringene som oppstår. La meg ta et eksempel: I nord har vi over flere år hatt et problem med rekruttering av lærere, særlig til de yngste trinnene. Vi har vært på besøk der, vi har tilbudt hjelp og støtte til kommuner, fylker og universiteter, som selv også skjønner at dette er helt avgjørende. Da søkertallene for nord forelå 20. april, var det en økning på 45 pst. til lærerutdanningene i Nord-Norge. Det er ett eksempel på at det fungerer. Vi har lansert det kanskje mest kraftfulle virkemidlet som tenkes kan, nemlig at man kan få avskrevet opp mot 160 000 kr av studielånet. Det er et kjempeklart og stort økonomisk incentiv og en oppmuntring til å ta lærerutdanning. Ved siden av innføring av femårig masterutdanning mener jeg at det gir grunn til å tro at vi vil klare å nå målene våre fremover.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Ja, det gjør jo det, fordi det kraftigste virkemidlet vi kan bruke, er nettopp et rekrutteringsstipend, men også at vi samarbeider med kommuner, fylker og universiteter for å få lærerutdanningen opp. Særlig i nord har det vært ekstra utfordrende, og der ser det ut til at innsatsen gir resultater. Men jeg er ikke tilfreds med det, og derfor ønsker jeg at denne regjeringen skal fortsette i fire år til. Men vi må også tillate oss å ta en liten titt på alternativet: Arbeiderpartiet er for 4-kravet i lærerutdanningen, så det kan jo ikke være utgangspunktet for Arbeiderpartiets kritikk, selv om de kanskje skal inn i regjering med to partier som er imot det. Arbeiderpartiet har når det gjelder et av de viktige grepene, nemlig masterutdanning, hatt fire eller fem forskjellige standpunkter i løpet av perioden. De klarer fortsatt ikke å svare klart på om alle lærerstudenter skal ha en mastergrad. Når det gjelder rekrutteringsstipend, hadde Arbeiderpartiet i sitt alternative budsjett noen skarve millioner til en forsøksordning. Det er ikke spesielt handlekraftig. Det som er handlekraftig, er å gjøre det og å gjennomføre det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
Det er ganske imponerende at representanten Skei Grande klarer å få statsministeren til å innrømme at hun ikke har tenkt på noe. Det skjer ikke ofte, det kan jeg love. Som jeg sa: På en måte har vi jo allerede en beskyttet tittel. Tittelen er ikke beskyttet, men det å få fast jobb i skolen forutsetter at man har lærerutdanning. Det mener jeg det er veldig viktig å holde fast på. Det er grunnlaget for at vi kan snakke om en lærerprofesjon. Jeg mener at det er en god idé å vurdere hvordan man eventuelt kan lovbeskytte lærertittelen. Det som er de praktiske problemene med det, er selvfølgelig knyttet til hensynet til andre områder i samfunnet, som ikke har med skolen å gjøre, hvor man kaller seg lærer. Skal det da bli forbudt? Hva med en musikklærer på en musikkskole eller en privat musikklærer, som kanskje ikke har formell utdannelse i musikk, men som gir pianotimer? Skal det være forbudt å kalle seg lærer da? Det er en del slike problemstillinger. Men kjernen i det som representanten Nybø tar opp, er: Burde vi sikre at det er kvalifiserte lærere med lærerutdanning som er i skolen? Svaret på det er ja.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-06-07:
La meg si tre ting. For det første: Hva har vi gjort? Denne regjeringen har bl.a. fjernet en obligatorisk prøve i skolen. Det gjorde ikke den forrige regjeringen, og man skulle kanskje ikke tro at en Høyre-ledet regjering gjorde det. Vi har redusert antallet skriftlige underveisrapporteringer. Vi har fjernet et krav om at man skal dokumentere at skriftlig underveisvurdering er gitt. Det holder å gi skriftlig underveisvurdering. Man trenger ikke å dokumentere det også. Vi har gått igjennom alle de nasjonale tilsynene og rapporteringene der for å sørge for at det blir forenklet. For det andre: Det som flest lærere melder fra om er tidstyver, har ofte opphav i kommunen eller på skolen selv. Meningsløse møter er det som flest lærere oppgir. Jeg bestemmer ikke at skoler skal ha meningsløse møter. Jeg skulle gjerne forbudt meningsløse møter, men det er litt vanskelig å gjøre. For det tredje: Igjen, jeg er enig i Venstres intensjon, og jeg tar gjerne imot flere konkrete forslag, men å sette et slikt tall mener jeg er gal måte å gjøre det på.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2017-06-07:
De siste tiårene har det blitt en større selvstendighet og autonomi for universitetene og høyskolene våre, og det er bra. Autonomi innebærer at institusjonene selv langt på vei har ansvaret for kvalitet i utdanningen. Men det betyr likevel ikke at det politiske ansvaret fjernes. Når vi behandler denne stortingsmeldinga her i dag, er det på mange måter den siste biten i puslespillet i denne stortingsperioden selv om kvalitetsarbeid er en kontinuerlig prosess. Målene som trekkes opp i meldinga, skal bidra til at utdanningsfokuset i UH-sektoren blir like tydelig og sterkt som forskningsoppdraget har vært. Det vil styrke både kvaliteten og gjennomføringen. Vi har i denne prosessen og i dag hørt at opposisjonspartiene – med fingeren på «repeat»-knappen – snakker om for lite for sent. Men jeg mener regjeringa har lagt sten på sten i kvalitetsarbeidet – med langtidsplanen for forskning og høyere utdanning høsten 2014, med stortingsmeldinga om struktur i høyere utdanning våren 2015, med fagskolemeldinga, som tydeliggjør yrkesfagenes plass i det høyere utdanningssystemet, og ikke minst ved å gi studentene makten tilbake i samskipnadene, og med de andre tiltakene som har styrket studentenes rettigheter og situasjon i denne stortingsperioden. Denne regjeringa har tatt studentene på alvor. Når studentene langt på vei oppfatter dette som sin stortingsmelding, handler det om at de ønsker seg og skal få en utdanning som er relevant for arbeidslivet, og som ruster dem for framtida. Dette er en tydelig oppfordring til universitetene og høyskolene om å ta lederrollen og sikre at studentenes evne til tilpassing, omstilling og fornyelse øves opp gjennom studiene, slik at de blir innovative, attraktive og produktive arbeidstakere – ikke bare den første tida etter studiene, men også på lengre sikt. Det er mye i meldinga jeg kunne ønsket å kommentere, men jeg er særlig opptatt av arbeidslivsrelevans. Det er stor forskjell på hvordan institusjonene samarbeider med arbeidslivet i dag. Samtidig vet vi at dette er viktig for studentenes motivasjon. Ved Universitetet i Agder gikk nylig rektor Frank Reichert ut og sa at i løpet av 2017 skal universitetet ha en plan for hva som skal til for at samtlige 13 000 studenter skal få muligheten til å teste ut kunnskapen sin i en arbeidslivspraksis i løpet av studietida. Det er flott og ganske ambisiøst. Jeg håper at denne kvalitetsmeldinga vil bidra til at studentene opplever at samspillet mellom forskning, utdanning og praksisfeltet blir bedre og tettere. Det er alle tjent med.
Sivert Bjørnstad (Fremskrittspartiet), 2017-06-07:
Nesten 290 000 mennesker, over 35 pst. av dem mellom 19 og 24 år, studerer i dag ved en høyere utdanningsinstitusjon. På ti år har antallet økt med formidable 66 000 studenter. Det er først og fremst jentene som har tatt et stort magadrag i antall, og de er i dag i klart flertall blant studentene. Det var kvantiteten – hva så med kvaliteten, som er utgangspunktet for dagens debatt? For to år siden debatterte Stortinget og kirke-, utdannings- og forskningskomiteen Meld. St. 18 for 2014–2015 Konsentrasjon for kvalitet – Strukturreform i universitets- og høyskolesektoren. Noen måneder før ble den første langtidsplanen for forskning og høyere utdanning behandlet. Og selv om kultur spiser struktur til frokost, som en statssekretær i Kunnskapsdepartementet pleier å si, la de på mange måter grunnlaget for det vi debatterer i dag. Å ha en hensiktsmessig struktur er helt avgjørende for å få til en bedre kultur for kvalitet. Strukturreformen ble en reform som er særdeles lite omdiskutert i dag, som ble godt mottatt i sektoren, og som allerede kan vise til positive resultater. Den institusjonen jeg kjenner best, NTNU, utdanner i dag ikke bare sivilingeniører, men også ingeniører. Den utdanner ikke bare psykologer, men også sosialantropologer. Den utdanner ikke bare leger, men også sykepleiere. Jeg tror det er få som ønsker seg tilbake til den tiden da legene og sykepleierne i all hovedsak ikke snakket sammen før de begynte å jobbe ved St. Olavs Hospital eller et annet sykehus. Det er klart at det gjør noe med kvaliteten på utdanningen. Det er klart det gjør noe med kvaliteten når institusjonene får en stortingsmelding med konkrete opptrappingsplaner, som attpåtil følges opp år for år, slik man har gjort med langtidsplanen. Derfor synes jeg det er en litt hul og grunnløs kritikk opposisjon kommer med når de hevder at denne regjeringen ikke har gjort noe for å fremme kvalitet innenfor utdanningen. Det er selvfølgelig opposisjonens privilegium å kritisere – noe som denne opposisjonen for øvrig gjør til gangs, det har vi blitt vant til – men jeg skulle ønsket at den av og til var bedre adressert enn hva den er. Det er heldigvis noe selvkritikk også – det tror jeg er fornuftig – når de viser til Riksrevisjonens rapport og evaluering av Kvalitetsreformen, som tar for seg årene fram til 2013. Jeg synes regjeringen har lagt fram en god, men ikke minst konkret stortingsmelding. Jeg mener at det til syvende og sist koker ned til at det må bli mer attraktivt å undervise i høyere utdanning. Som mange har vært inne på før i dag, har man internt i sektoren lenge snakket om «undervisningsplikt» og «forskningsfri». Det er blant begrepene som har bygd opp om det kunstige skillet mellom forskning og utdanning. Jeg er glad for at dette adresseres med konkret politikk, og at det forhåpentligvis endelig skjer noe med det.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2017-06-07:
Tatt i betraktning at dette kanskje er en av de viktigste debattene denne komiteen har i løpet av stortingsperioden, må jeg si at jeg fullt ut deler min medrepresentant Marianne Aasens undring over at dette er en sak som kommer helt på tampen av en fireårsperiode. I åtte år hørte vi at særlig Høyre, men også Fremskrittspartiet var utålmodig med tanke på hva den rød-grønne regjeringen leverte. Man skulle tro at man satt ytterst på stolen med masse iver etter å sette i gang med alle sine nye ideer og bedre løsninger, men så går det altså fire år før man får en stortingsmelding som vi i all ærlighet må si er forholdsvis spinkel når det gjelder de store tiltakene. Vi har hatt en fireårsperiode med en veldig lav vekst i antall studenter, i en tid da vi har 70 000 unge mennesker under 30 år utenfor arbeid og utdanning. Vi har knapt hatt nyinvesteringer i sektoren. Det har på mange måter vært et hvileskjær. For 16 år siden gjennomførte man en stor reform i høyere utdanning. Man endret cand.mag.-en og hovedfaget til bachelor og master, vi innførte konverteringsordninger på studielånssiden, vi økte stipendandelen med 10 000 kr, vi gjorde store endringer i styringsstrukturen – ingenting av dette ser vi i den meldingen som ligger her nå. En regjering som snakker om produktivitet og effektivitet i økonomien burde jo være enormt opptatt av det sløseriet som ligger i at titusenvis av studenter bruker mange år ekstra på sin utdanning. Det koster ikke samfunnet 60 000 kr ekstra i studiegjeld, det koster 600 000, 700 000, 800 000 kr i året i tapt BNP per år per student. Det er titalls milliarder kroner som forsvinner i samfunnsøkonomien, i tillegg til at kvaliteten og intensiteten i utdanningen er for lav. Dette burde man jo gjøre noe med. Men dette gjentar seg på reform etter reform etter reform – politi, kommune, universitet og høyskoler. Hva handler det om? Det handler om å slå sammen, få større enheter, og det er jo det letteste man kan gjøre, egentlig, uten å gjøre det som er vanskelig, nemlig å gjøre noe med innholdet, styringsstrukturen, kvaliteten, ressurstildelingen – det som faktisk foregår. Nå er vi i ferd med å avvikle høyskoler i statens regi. Alle kommer til å bli universitet før eller siden. Er det en bevisst handling? Er det et ønske fra Høyre om at det nå ikke skal være en forskjell? Nå er Nesna blitt universitet, og nå er Høgskolen i Nord-Trøndelag blitt universitet. Man har ikke en høyskole i statens regi nord for Dovre. Dette skjer nesten uten debatt, uten mål og uten mening. Det kommer til å bli et annet trykk på dette etter valget. Da skal vi ha oppmerksomhet på gjennomstrømning, kvalitet, intensitet, styringsstruktur, ressursbruk, investere i flere studieplasser, investere i bygningsmasse og ikke minst legge til rette for det livslange læringsprosjektet som framtidens næringsliv og offentlig sektor og utdanningssystem trenger.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2017-06-07:
Selvsagt har representanten Nybø rett i at det har skjedd positive ting. Det skulle jo bare mangle når man har doblet oljepengebruken i løpet av fire år, at ikke noe også skulle dryppe på universitets- og høyskolesektoren. Det hadde vært en helt katastrofal krise om ikke det hadde skjedd. Venstre og Kristelig Folkeparti skal også få ros for å ha lagt inn f.eks. ekstra studieplasser i forlikene. Hvis man fortsetter med det nå, gjør man det i revidert igjen og fortsetter med det i noen år, får man kanskje de 400 IKT-studieplassene man har lovet. Så det bidrar. Men det beskriver jo hvor lite som har skjedd, når representasjonen i styret i studentsamskipnadene her blir heist fram som en av de store tingene som har skjedd i løpet av de fire årene. Det viser hvor smått man tenker i en teknologisk og utdanningsmessig revolusjonerende tid – som gjennomgripende forandrer hele samfunnet. Da må vi spørre oss: Har vi steget på rangeringene i disse årene mens Høyre har sittet? Har man økt studiegjennomstrømningen mens Høyre har styrt sektoren? Har man fått flere heltidsstudenter? Har det blitt lettere å få boliger for studenter? Har man fått en økning i studieplasser? Den tilsvarer jo ikke engang økt studietilbøyelighet, og så har vi en rekordstor arbeidsløshet og et stort behov for flere utdannede mennesker. Jeg husker den kritikken vi hadde av antall ingeniører – husker dere den, fra forrige periode – da Høyre hadde som sitt glansnummer at dette var så katastrofalt. Livslang læring, studieplasser som er tilpasset folk som skal ta etter- og videreutdanning – har det skjedd noe her? Med tanke på IKT: Komiteen var i Boston og så hvordan MIT og Harvard investerer millionbeløp i dette. Er dette noe statsråden tar initiativ til og får til å skje i sektoren? Overhodet ikke! Stans, stans, stans, stans. Drypp, drypp, drypp, drypp. Og for å ta det som Høyre sa var det viktigste, den viktigste jobben, nemlig læreren: Hvordan ser det ut med statusen til, rekrutteringen til og gjennomstrømningen i lærerutdanningen? Vi har altså – her vil jeg virkelig bruke ordet «krise» – hundrevis av plasser som står ledige, kraftig fall i søkningen til lærerutdanningen for 1.–7. trinn. Enkelte høyskoler forteller om klasser der det bare er jenter igjen, det er nesten ikke gutter på studiet. Det er 50 pst. gjennomstrømning etter fem år i GLU 1–7, og én av tre – rapporteres det fra sektoren – nyutdannede lærere slutter etter kort tid. I Høyres viktigste prosjekt har man altså mislyktes totalt i å øke lærerens status, attraktiviteten til læreryrket, rekrutteringen til lærerutdanningen og gjennomstrømningen. Og hva er svaret? Jo, det er å utvide med ett år, hvor man skal legge inn ti dager med ekstra praksis, og man vil redusere pedagogikkfaget ved å presse KRLE inn. Det er i stikk motsatt retning av dit man burde gå, for man burde heve den faglige statusen til lærerne, gi større tillit, sørge for at yrket er attraktivt, øke rekrutteringen og sørge for at den viktigste jobben i skolen blir godt ivaretatt også i framtiden. Igjen: fire tapte år.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2017-06-07:
Handlekraft måles ikke først og fremst på hvor mange besøk man har på ulike skoler, eller hvor mange kronikker man skriver i Morgenbladet. Handlekraft måles først og fremst på resultater. Hva står igjen etter fire år med læreren som den viktigste i skolen – status, posisjon, rekruttering? Jo, vi står rett og slett oppe i en rekrutteringskrise. Søkningen til lærerutdanningen er lav. På noen områder har den gått kraftig ned. Mange hundre plasser står tomme. Skoler rundt omkring i landet, særlig i distriktene, forteller om at det er vanskelig å få søkere, og vi har flere ukvalifiserte lærere enn på lenge. I dette skryter altså statsråden av sin handlekraft. Fire år er lenger enn man går i ungdomsskolen, fire år er lenger enn man går i videregående skole, fire år er like lenge som man går i en lærerutdanning per i dag. Det er altså en lang nok periode til å bli målt på sine resultater. Kanskje skulle man i stedet lytte til lærerne: Hva gjør skolen mer attraktiv for dem som jobber der? Hvordan kan man bidra til at læreren har tid, rom og tillit til å bruke det yrket man har utdanning, erfaring og innsikt i? Hvordan kan man øke lærertettheten så alle elever blir sett? Hvordan kan man virkelig redusere byråkratiet så lærerne slipper å oppleve, som en professor uttalte det, å være en fjernstyrt drone? Hvordan kan man sørge for at det er kvalitet og intensitet i lærerutdanningen? Hvordan kan man sørge for at det lokale læreplanarbeidet reduseres til et minimum og man får enkle, oversiktlige mål? Hvordan kan man unngå meningsløse møter? Jo, det kan statsråden gjøre noe med – det beskriver bare handlingslammelsen – ved å fokusere på god skoleledelse, god praksis for hvordan man jobber i den enkelte skole, hvordan man motiverer sine medarbeidere og driver skoleutvikling. Statsråden skryter av at man nå øker stipendet med 50 000 kr for dem som tar en bestemt utdanning eller jobber i en bestemt landsdel. Men jeg tror ikke det er økonomi som er avgjørende. Hvis økonomi var avgjørende, var vi på en skummel vei, for ett års ekstra lærerutdanning, som Arbeiderpartiet er for – fem år lærerutdanning, statsråden er litt treg i oppfattelsen på det – koster ett års lønn. Så en lærer som tar et år ekstra utdanning, vil miste et år i jobb. Hvis lønnen og økonomien – regnestykket – var avgjørende, skal man ikke ha matematikkunnskaper langt over statsrådens for å regne ut at ett års tapt lønn er mer enn 50 000 kr ekstra i stipend. Det er fagligheten, muligheten til å gjøre jobben, kvaliteten i utdanningen, erfaringen, mestringen, praksisen, pedagogikken, jobben med å kunne se i øynene på elevene at de faktisk lærer det de skal, opplever å lykkes, at man har tid til å hjelpe dem, som bidrar til å løfte lærerstatusen. Nå er den på vei ned.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2017-06-07:
Det er tydelig at Høyres representanter leser meningsmålinger, for de øver seg nå godt på opposisjonsrollen og kritiserer opposisjonspartiene – selv Senterpartiet og SV – for forslag som de fremmer her i salen. Men det er jo de fire årene med Høyre i utdanningsministerstolen som nå er til vurdering, det er det vi nå kan se fruktene av. Spørsmålet til representanten Asheim – og for så vidt til statsråden – er: Er læreryrkets status hevet på disse fire årene? Er rekrutteringen blitt bedre? Er gjennomstrømmingen i lærerutdanningen styrket? Representanten Asheim sa noe veldig interessant. Han sa at det er høye krav for å komme inn på legeutdanningen fordi det er vanskelig å være lege. Nei, det er ikke det, det er fordi det er enormt mange flinke elever fra videregående skole som søker til legeutdanningen. Vi har ingen vedtatte krav om at man skal ha 6 i snitt for å komme inn på legeutdanningen. Det er fordi det er beinhard kamp om å komme inn på studiet, for det er et godt studium, et intensivt studium, med god oppfølging, mye praksis og – som Henrik Asheim må få med seg – ingen masteroppgave. Betyr det at legestudentene ikke har en mastergrad eller en høyere utdanning tilsvarende det nivået? Selvfølgelig, men de går i klinikk, i praksis, følger de beste legene ut i geriatri, i kirurgi, i ulike utøvende situasjoner og blir eksperter på sitt felt. Slik burde vi bygge en lærerutdanning, at man øvde seg i praksis, øvde på pedagogikken, hevet den faglige statusen. Ville vi drømt om å prøve å fjernstyre legene på Ullevål, Rikshospitalet eller Radiumhospitalet på samme detaljerte, byråkratiske måte som det Høyre står for i skolepolitikken, hvor hvert skritt man tar, skal dokumenteres, rapporteres, testes, prøves, skrives? Man må gi faget tillit. Selvfølgelig hjelper økonomi. Som utdanningsminister bidro jeg til at lærerlønnen økte med 50 000 kr i året. Jeg har ikke sett snurten av en millimeter av dette. Noen få titalls ekspertlærere – fint og flott – men ikke noe løft for den generelle lærerstanden. Men man må sørge for at den faglige respekten øker. Etter fire år hvor vi har fått beskjed om at det viktigste for å styrke norsk skole er bedre lærere – les: det største problemet i norsk skole er for dårlige lærere – er det ikke rart at folk skyr skolen. Vi må slutte å snakke som Høyre – slutte å snakke læreryrket, lærerne, de som er i skolen, ned. Vi må skryte av dem som gjør Norges viktigste jobb: å utdanne en ny generasjon. Så må vi sørge for at fagligheten, statusen og tilliten til og satsingen på læreryrket kommer i gang. Det skal jeg love: Det starter 12. september.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2017-06-07:
Det som fikk meg til å ta ordet, var at det er i hvert fall veldig stor avstand i virkelighetsbeskrivelsen av hvordan sektoren der ute opplever regjeringens arbeid – tydeligvis. Når representanten Giske f.eks. prøver å tegne sitt bilde, er avstanden egentlig veldig stor til hvordan rektoren ved Universitetet i Tromsø opplever sin hverdag under denne regjeringen. Det er ingen tvil om at de grepene som har vært tatt opp gjennom årene med borgerlig flertall i Stortinget, har gjort at både universitets- og forskningssektoren har hatt betydelig bedrede vilkår for å drive fremragende undervisning, for å drive fremragende forskning og ikke minst for å legge til rette for at studentene skal ha en god studiehverdag, både økonomisk, bomessig og når det gjelder undervisningskvalitet ellers. Det er kvalitet vi diskuterer her i dag. Jeg vil si at det er veldig gledelig å se hvor mange som har gitt ros for og positive tilbakemeldinger om nettopp denne kvalitetsmeldingen, som er det vi skal diskutere her i dag. Da synes jeg fokuset burde være der. Det er et problem at bare 40 pst. av studentene våre fullfører på normert tid. Da må vi stille oss spørsmålet om vi innenfor universitets- og høyskolesektoren evner å levere den kvaliteten og de rammene som er nødvendig for at dette landet skal kunne møte sine utfordringer i framtiden på en bedre måte. Det er også et faktum at gjennom strukturreformen har vi gjort noen av institusjonene våre bedre til ikke bare å levere kvalitet i Norge, men til å levere kvalitet i verden. Universitetet i Tromsø – som jeg igjen vil bruke som eksempel fra min landsdel – konkurrerer nå mye bedre på de internasjonale arenaene, spesielt i EU-systemet, når det gjelder forskningsmidler og fremragende miljøer. Det gjør jo også min landsdel mye bedre rustet til å stå i den internasjonale konkurransen i den globale verden, som blir stadig mindre fordi både teknologi og kommunikasjon gjør at den kommer tettere på. Da må vi ikke late som om det som har skjedd de siste årene, ikke har hatt betydning. Tvert imot, det har hatt en enorm betydning for vår evne som nasjon til å ta i bruk de mulighetene som ligger foran oss. Så vil jeg bare bemerke en annen ting, selv om vi skulle fokusere på kvalitet: Det er også levert betydelig når det gjelder volum. Jeg snakker ikke bare om kroner og øre, men om studieplasser. Hvis vi ser på de studieplassene som er levert under denne regjeringen og man akkumulerer dem fullt innfaset, er det bortimot 8 000 flere studieplasser fullt innfaset. Det er ikke et helt ubetydelig antall studieplasser, må jeg få lov til å si. I så måte synes jeg det meste av kritikken som har kommet fra opposisjonen her i dag, egentlig er ganske meningsløs.