trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-19:
Eg tok med meg desse to breva som statsråden sende til komiteen. Det eine er skuffande, det andre er svært skuffande. Det er nesten eit halvt år sidan me la fram forslaget om ein nasjonal dugnad mot fattigdom. Derfor må eg seie eg synest det er skuffande at statsråden omtalar forslaga våre som å vedta det over bordet eller å kikke nærmare på dei osv. når det har gått eit halvt år. På eit halvt år hadde det vore mogleg å se mykje på desse forslaga, særleg når Regjeringa har hatt fire år før til å kunne kikke. Eg veit at mange av desse tiltaka og forslaga er blitt sedde på, og er evaluerte og utgreidde før. Men eg skal velje å sjå litt positivt på dette. Det at det skal kome ei eiga stortingsmelding, kan vere bra om ho blir følgd opp. Eg la merke til at statsråden sa at ho legg til grunn at det blir ei god behandling med gode innspel i Stortinget. Kan eg leggje til grunn ein reell vilje til å lytte til tiltak, og eventuelt kanskje eit forlik, når meldinga kjem til behandling i Stortinget?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-19:
Dette er ein spennande og viktig debatt, men eg kjenner at eg reagerer på éin ting. Frå den raud-grøne sida skaper ein stadig vekk det inntrykket at den andre sida – sjøl om det er nokre av oss som trur på noko i midten òg – vil rasere den nordiske modellen. Det er jo ikkje snakk om det. Me er alle einige om at den nordiske modellen er god. Det eg reagerer mest på, er at dersom ein ser på retorikken, dersom ein ser på det skiftet som har skjedd på fem år, så er det ganske så stort. Kvar gong me kjem med forslag, blir det berre høvla over, og ein seier at dette ikkje kan bli behandla no. Det blir skove ut i tid, i staden for at ein kjem med eigne forslag. Det må eg seie er skuffande. Eg tok ordet igjen fordi eg vil følgje opp det interessante innlegget til representanten Steinar Gullvåg. Han peikte på eit innlegg han har i Dagsavisen i dag, der han viser til at 120 kommunar reduserer sosialhjelpa tilsvarande barnetrygda. Det tilsvarer 300–400 mill. kr, som heller burde tilfalle dei fattige barna. Eg kan ikkje vere meir einig. Derfor har me fremma akkurat eit slikt forslag. Ut frå det innlegget Gullvåg heldt no, skjøner eg ikkje korfor han ikkje kan stemme for: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag om å forskriftsfeste at barnetrygd og kontantstøtte holdes utenfor utmålingen av sosialhjelp.» Det eg føler kvar einaste gong me debatterer det, kvar einaste gong debatten om fattigdomen kjem, er at det berre blir skove ut i tid. Eg sa i innlegget mitt i stad at eg er utruleg glad for at eg no såg eit signal, for eg innkasserer det som ein siger at det som opposisjonspolitikar nyttar å presse på med ulike tiltak, eg trur at det av og til blir snappa opp. Men eg må seie at eg er bekymra for om det verkeleg blir noko av når det ikkje blir stemt for det her, og når det blir vist til eit eller anna, f.eks. eit brev frå statsråden, eller ein viser til at ein håper at det kan kome noko. Det hadde vore mykje betre om ein faktisk hadde fått eit forslag gjennom i Stortinget. Så vil eg kommentere det som går på sosialhjelp. Eg er veldig glad for at ein skal vente på fordelingsutval, utgreiing osv. – det er flott! Stortingsmeldingar er flotte å lese, men dersom ein ser på kva Regjeringa har gjort når det gjeld sosialhjelp før, sa f.eks. Bjarne Håkon Hanssen i 2007: «Vi må starte tidenes evaluering.» Pressemeldinga frå Arbeids- og inkluderingsdepartementet i 2007 viste til at det var altfor store forskjellar, at det var for lita oversikt, at me no måtte få vite meir, at det skulle bli sendt på høyring våren 2008, og at forhåpentlegvis skulle det kome forslag i løpet av 2008. Me skriv no 2010, og me skal i gang med nye evalueringar. Eg skulle ønskje at dei raud-grøne kunne vere ærlege. Får sosialklientane ein statleg minstenorm, eller får dei det ikkje?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-19:
Eg må få lov til å kommentere representanten Kari Henriksen sitt innlegg. Eg ønskjer å bekrefte at Kristeleg Folkeparti kjem til å kjempe for eit trygt, offentleg helsevesen, ein trygg og god offentleg skule og òg ei trygg eldreomsorg for alle, uavhengig av økonomisk stand, nettopp fordi me, som fleire har vore inne på, byggjer på den nordiske modellen. Eg synest det er eit interessant perspektiv som er kome opp, at den nordiske modellen, som representanten Solhjell var inne på, skal vere SV sitt program, og ikkje nødvendigvis Finland, Sverige eller Danmark sitt. Eg synest det perspektivet er ganske nyttig. Representanten Henriksen seier at fellesskapen for dagens regjering berre er staten eller det offentlege, medan for Kristeleg Folkeparti er kanskje den viktigaste fellesskapen familien, fordi familien t.d. er nærmast dei fattige barna. Å tryggje familien, å tryggje fellesskapen i familien er noko av det viktigaste – eller den friviljuge fellesskapen der barn kan samlast og kan delta aktivt saman i ein viktig fellesskap.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-19:
Eg tek ordet vel så mykje for å seie at statsråden har registrert riktig, og at eg er einig i veldig mykje av det ho seier i innlegget sitt. Eg syntest det var eit godt innlegg. Mitt spørsmål følgjer opp litt av det den førre replikanten sa. Det gjeld kort tid. Det var flott å høyre at statsråden understreka at det skal vere kort tid. Me har tidlegare i debatten fått litt kritikk, og ein synest at forslaget er useriøst. Mitt spørsmål er derfor til statsråden: Opplever ho at det er useriøst og vanskeleg å kunne komme tilbake med ei sak i løpet av våren 2010?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-19:
Om forslaget er useriøst.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-19:
Som eg var inne på i mitt innlegg, synest eg det er mykje bra som blir føreslått. Sjølvsagt skulle eg ønskje at ein kunne gått lenger med noko, spesielt den saka som bl.a. eg tok opp i eit representantforslag, Dokument 8:10 S for 2009–2010, i fjor. Det galdt rett til omsorgsløn. I denne saka kjem det ein rett til pleiepengar og hjelpestønad i tre månader etter barnets død. Me ønskjer at det òg skal gjelde for omsorgsløn. Kan statsråden seie noko om kvifor omsorgsløn ikkje blir nemnd i denne samanhengen, eller om det er eit ønske å sjå vidare på om det òg bør gjelde for dei som får omsorgsløn?
Abid Raja (Venstre), 2010-03-19:
Min innvandrerfar aksepterte å bli kalt Raja. Jeg som nordmann ønsker, forventer og håper på korrekt uttale, som er «Radsja». Det er 85 000 fattige barn i Norge, 33 pst. av alle ikke-vestlige innvandrerbarn er under fattigdomsgrensen, med de følger det får for oppvekst, utdanning, sosiale utfordringer, psykiske og fysiske lidelser, kriminalitet, og alt dette går i arv til neste generasjon. Jeg er utålmodig, jeg blir svært utålmodig, og Venstre vil ha løft nå når det gjelder Norges fattigste. Hvorfor er ikke Regjeringen like utålmodig? Og har vi råd til ikke å være like utålmodige? Hvordan mener statsråden at en forsterket innsats mot fattigdomsbekjempelse blant barn og barnefamilier vil foregå gjennom en redegjørelse av en prosess og en stortingsmelding uten konkrete løfter?
Abid Raja (Venstre), 2010-03-19:
Representanten Gullvåg repliserer til representanten Røe Isaksen med å generalisere opposisjonen til å si at opposisjonen ikke har noen forslag til løsninger. Jeg undres på om representanten har lest Venstres og Kristelig Folkepartis forslag om fattigdomsbekjempelse. Om du er fattig, hvilke muligheter har du da? Du har ikke penger til leker, ikke til å gå ut og spise, ikke til å dra på kino eller andre aktiviteter som å delta på fotballag eller i fritidsklubb, ikke til å dra på ferie – aldri til å kunne dra på ferie. Jeg tror nesten ikke det er noen i denne salen som kan forestille seg hvordan det oppleves å være fattig barn. Og fattigdommen blir med deg gjennom hele livet. Når det gjelder skole og innvandrergutter, er det nettopp innvandrerguttene som faller utenfor i den videregående skolen. Når det gjelder arbeid, er det blant innvandrere en høyere arbeidsledighet enn ellers. De gjør arbeid som de er overkvalifiserte til å gjøre. Asylsøkere gis ikke rett til å jobbe fra Arbeiderpartiets og SVs side, som sitter i Regjeringen med makten. Hva lærer vi da nyankomne innvandrere når de ikke har rett til å jobbe? Midlertidige ansettelser i privat næringsliv vil ikke LO ha noe av, og det vil ikke regjeringspartiene ha noe av. Dette bidrar til å holde innvandrerne utenfor arbeidslivet. Dette forplanter seg videre på overforbruk av velferdsordninger, og selvfølgelig på kriminalitet osv. Denne salen bidrar til å holde de fattige fattige, og denne salen bidrar til å skape underklasser av innvandrere. Det ser ikke bare ut som om man ikke har evnen, men man har heller ikke viljen. Jeg blir lei meg, jeg blir irritert, jeg blir deppa, og jeg blir kamplysten når jeg ser at minoriteter kommer systematisk dårlig ut gang på gang på dette området. Jeg blir overrasket over ordskiftet. Jeg vil ha satsing og løft, og jeg vil ikke ha den gode viljen. Jeg er glad for den gode viljen fra representanten Karin Andersen, men det er ikke nok med ord og løst prat og å vise omsorg for hverandre. Jeg vil ha konkrete løfter, konkrete tiltak og konkret handling. Lykkes vi ikke med minoritetene i dette landet, vil vi som nasjon mislykkes, og det er på tide at denne salen tar det inn over seg. Jeg vil gjerne se at denne nasjonen lykkes. Denne innvandrergruppen er kommet for å bli i Norge. Gjestearbeiderne dro ikke tilbake, og vi, barn av innvandrere, betrakter oss som nordmenn. Det er på tide at vi blir tatt på alvor. Det er på høy tid at politikken innrettes slik at den treffer målrettet, at den hjelper innvandrere. Det å hjelpe innvandrere er å hjelpe Norge. Det er faktisk hjelp til selvhjelp. Venstre er parat til å ta ansvar, og jeg håper at Regjeringen og regjeringspartiene vil se at kampen mot fattigdom haster. Denne kampen har dessverre ikke mange sterke talerør der ut, og det bør forplikte denne salen. At de fattige ikke har sterke talerør der ute til å kjempe sin sak, bør forplikte denne salen. Hva annet er vi ellers folkevalgt til å gjøre?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Jeg ber om forståelse for at jeg ikke kan avkrefte eller bekrefte noen lekkasjer fra behandlingen av budsjettet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Hvorfor vi understreker og viser til den nordiske modellen, er nettopp fordi det faktisk viser seg at i det store og hele har man mindre forskjeller og mindre utstøting av samfunnet i de nordiske landene enn man har i mange andre land. Jeg er helt enig med representanten i at for dem som faktisk er utstøtt av samfunnet eller opplever at de ikke kommer inn i det samfunnet som vi andre er en del av, hjelper ikke det. Derfor har jeg også understreket at Regjeringen fører en politikk hvor man prøver å være målrettet i forhold til nettopp de gruppene, i tillegg til at man må ha de store overordnede, universelle ordningene. Vi vet at særlig det å ha en god barnehage, leksehjelp og et utdanningssystem er av de tingene som nettopp hindrer en reproduksjon av fattigdom. Det bryter på en måte den reproduksjonen som ligger der. Derfor er det noe av det Regjeringen fokuserer mest på.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
For å starte med det siste først: En reell vilje til å lytte vil jeg understreke at vi har – jeg må passe på at jeg ikke understreker for mye, det er blitt påpekt at jeg understreker veldig mye – og det mener jeg også er hele grunnlaget for at vi har denne diskusjonen. Som jeg understreket i mitt første innlegg, er det veldig positivt at vi i det store og hele har et veldig sammenfallende syn på dette problemet. Så har vi noe ulikt syn når det gjelder hvordan vi skal løse det. Til de to brevene. Jeg beklager hvis jeg har skuffet representanten. Poenget er at veldig mange av de tingene som allerede ligger i disse forslagene, jobber vi med kontinuerlig. I mitt brev til Stortinget har jeg også vist hvordan veldig mange av de tingene som ligger i forslagene, faktisk turneres og behandles, på noen ulike måter, men følges opp. Så er vi nå opptatt av at vi på en måte må se på helheten i dette – ikke bare de ulike fragmentariske forslagene, men en helhet basert på Fordelingsutvalgets innstilling. Jeg tror, og jeg er glad for, at det blir oppfattet som at det er en styrke at vi får en melding hvor vi nettopp ser på den helheten.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Først vil jeg beklage at jeg uttalte navnet til representanten feil. Så vil jeg bare si at man ikke må fremstille dette som om Regjeringen ikke gjør noe og venter på en melding. Jeg synes det ble foretatt en veldig god gjennomgang av saksordfører Karin Andersen av alle de tingene som faktisk er gjort og blir gjort. Det er helt grunnleggende. Så er jeg veldig glad nettopp for spørsmålet i tilknytning til innvandrere, for vi vet at veldig mye av fattigdomsproblematikken er nettopp der. Men det som også er bra å se, er jo at desto lengre botid, desto mindre problemer har vi, og at veldig mye tyder på at forskjellene både i utdanning og levekår endres i 2. generasjons innvandrermiljøer. Det er veldig bra. Det arbeidet har vi nettopp vært opptatt med å jobbe med, gjennom barnehager, gjennom utdanning, gjennom leksehjelp, og vi skal fortsette å gjøre det. Vi venter ikke med den jobben til meldingen foreligger.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Ikke overraskende får ikke representanten et ja eller nei, for det er ikke et ja- eller nei-svar på det. Jeg var nettopp inne på det i innlegget mitt også. Hvordan vi definerer fattige, er også en utfordring vi må se litt på. Hvis vi bruker denne 60-prosenten, marginalgruppene, vil vi nok få flere fattige i Norge, ja, om noen år, for vi får flere fattige i Norge i forhold til den definisjonen ettersom vi generelt øker levestandarden i Norge. Jeg mener ikke at det ikke er en viktig norm, for nettopp den relative fattigdommen er også viktig. Men vi må på en måte være villig til å problematisere det spørsmålet også, ellers tror jeg vi kommer litt feil ut å kjøre. Det er viktig å understreke at man må gå noe gruppevis til verks her, man må ikke snakke om fattige som én gruppe, da klarer du ikke å innrette virkemidler som virker. Og som jeg nettopp var inne på, vet vi at innenfor innvandrergruppene har man et økende problem, og så har man et problem når det gjelder rus, og man har et særlig problem når det gjelder personer som f.eks. er under kriminalomsorg. Der må vi sette inn støtet – det er jeg helt enig i.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Representanten Røe Isaksen framstiller det som om jeg mer eller mindre har kastet Soria Moria over bord. Jeg vil bare si at poenget her er at vi har hatt en enorm velstandsøkning for folk flest i Norge de senere årene. Det er også en enorm økning i forbruk. Finanskrisen har vi kommet godt igjennom, og etter noe nedgang ventes det at vi igjen vil ha en økning i veksten i forbruket vårt. Poenget mitt var at da kan antallet fattige, målt etter EUs inntektsgrense, øke dersom vi ikke makter å trekke med oss de marginale gruppene som faller utenfor denne velferdsøkningen. For familier med to barn er denne grensen nå 331 000 kr pr. år i netto kjøpekraft etter skatt. Jeg tror vi skal være klar over at det har vært en betydelig reallønnsvekst for personer med vedvarende lav inntekt i Norge i denne perioden. Jeg er enig i at selv om det har vært en sånn vekst, så er ikke denne veksten tilstrekkelig for dem som faller utenfor og ikke er med i denne veksten. Jeg tror det er veldig viktig å ha med dette bildet når vi skal diskutere hva som er hensiktsmessige tiltak i kampen mot fattigdom, nettopp fordi at vi ikke snakker om fattige som én gruppe, at vi ikke snakker om fattige som oss og dem – jeg hører delvis litt tendenser til det i denne debatten – for da tror jeg ikke vi klarer å innrette gode ordninger, som er målrettet mot dem det gjelder. Vi vet hva som generelt virker for å dra folk med i velstandsøkningen. Det er barnehager, det er skoler, det er utdanning, og det er arbeid. Jeg kan understreke igjen at på disse områdene har Regjeringen en god politikk, og vi skal ikke vente med å utvikle den videre til meldingen kommer våren 2011.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Jeg opererer her med alminnelig høringsfrist. Det er de reglene som gjelder. Så vidt jeg erindrer fra min tid med høringsfrister, er det tre måneder. Men den kommer raskt, så jeg vil tro at Stortinget vil kunne behandle den hvis de ønsker å behandle den. Men det er ikke min jobb å organisere hvordan Stortinget behandler sine saker.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Jeg tror først at jeg må understreke at jeg nå ikke helt husker hvordan høringsfristene er etter regelverksinstruksen, så jeg må ta forbehold. Jeg sender dette ut på alminnelig høring etter de reglene som gjelder. Jeg tror at jeg tok litt for hardt i. Men spørsmålet var om jeg kan understreke at det kommer i løpet av 2010. Var det det som var spørsmålet?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Vi vil legge fram et forslag på høring som inneholder den måten som departementet og jeg mener dette bør behandles på. Jeg vil ikke karakterisere andres forslag. Jeg tror, etter å ha hørt debatten og innleggene her, at alle har grunnlag for å kunne være fornøyd med det som kommer til å komme på høring.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Jeg tror jeg skal nøye meg med å vise til det helseministeren har vært inne på i det svaret som jeg for så vidt også refererte, og som jeg også mener å huske at representanten selv viste til, dette hurtigarbeidende utvalget som også vil ta opp spørsmålet om omsorgslønn. Så den saken vil belyses da, hvis vi snakker om det samme, og det tror jeg vi gjør.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Egenmeldingsdagene under reglene om sykelønn er forbeholdt egen sykdom. Så jeg forholder meg til det som et utgangspunkt. Så har man her foreslått en ordning, ikke for å kompensere, men for å gi personer fri der det dreier seg om andre omsorgsbehov enn det som gjelder egen sykdom. Jeg mener at det er nettopp det man tar høyde for her, og det er det man ønsker å regulere og få en helhet i, gjennom det forslaget vi har lagt på bordet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Jeg hører debatten, og at man mener at dette kravet på tre år er for strengt. Jeg vil bare understreke at her har man gjort en vurdering nettopp for å se på hva det er denne regelen skal sikre. Den skal sikre at personer som har opplevd en så traumatisk ting, og som da også har vært utenfor arbeidslivet på grunn av dette, skal ha en mulighet for å områ seg for å kunne komme seg inn i arbeidslivet igjen. Man har vurdert det slik at tre år er et skjæringspunkt i forhold til tilknytning til arbeidslivet og om man fortsatt vil ha rett til dagpenger eller ikke. Ved ett år vil man ha mange av disse reglene. Vi må huske på at de som har denne ordningen må ha tilknytning til arbeidslivet for å få pleiepengene. Så vårt syn er at behovet er et annet når man har hatt en kortere pleieperiode, og derfor har man falt ned på tre år.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
I går hadde avisen Vårt Land et oppslag om barnevern som fattigkasse, i den forstand at barnevernet betaler plasser i barnehage, SFO og fritidsaktiviteter for barn fra fattige familier. En rapport som er laget av førsteamanuensis Ingunn Studsrød ved Universitetet i Stavanger viser at barnevernet har endret karakter, hvilket selvfølgelig også kan være vel og bra. Tidlig innsats overfor både barn og familier er viktig i kampen mot fattigdom. Jeg føler imidlertid grunn til å understreke at barnevernet først og fremst må være et barnevern, ikke et foreldrevern eller familievern. Den siste tida har vi dessverre hatt noen barnevernssaker i mitt fylke der hensynet til foreldrene og mangelen på tidlig innsats har endt i overgrep og betydelig omsorgssvikt. Når jeg finner grunn til å peke på dette i denne sammenhengen, er det fordi rus, fattigdom og omsorgssvikt overfor barn gjerne henger sammen. Et langt liv har lært meg at vi som samfunn beklageligvis er nødt til å bryte opp familier med tungt rusmisbruk av hensyn til både barna og misbrukerne selv, og at vi altfor ofte venter altfor lenge med å gripe inn. Da må vi styrke barnevernet. Ikke det at jeg vil gjeninnføre løsgjengerloven, men at den i sin tid bidro til å holde liv i en del tunge rusmisbrukere, er hevet over tvil. Derfor trenger vi nå en langt bedre rusomsorg med kapasitet nok og med gode tilbud, slik at vi kan bringe de rusavhengige tilbake til samfunnet. Det er krevende, men det er mulig, og det nytter. Arbeidsmarkedsbedriftene – og vi har besøkt noen av dem den siste tida – er fulle av eksempler på det. Det er også en del av fattigdomskampen. Så til slutt: Jeg synes det er prisverdig at Kristelig Folkeparti inviterer til en dugnad i kampen mot fattigdom. Den dugnaden kommer, men jeg er ikke så sikker på om alle kommer til å delta i den. Når jeg f.eks. hører representanten Eriksson si at han for sin del tror at skattelettelser vil bidra til å løse fattigdomsproblemene i dette landet, så er representanten Eriksson på en helt annen arena enn det vi andre er, for all statistikk viser at de fattige i Norge ikke har skattbar inntekt. Det er det som er hovedproblemet.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Rent bortsett fra at skattelettelser nær sagt løser alle problemer som høyrepartiene møter, må jeg konstatere at jeg, Røe Isaksen og Eriksson har en vidt forskjellig virkelighetsoppfatning. De tror at det er skattebyrden som gjør at ungdom, innvandrerkvinner og eneforsørgere velger sosialhjelp framfor lønnet arbeid, underforstått at de ikke gidder å delta i arbeidslivet fordi de har så gode ordninger at det ikke lønner seg å arbeide. Det tror jeg er en fullstendig gal oppfatning. Det er antakeligvis derfor vi tilhører forskjellige partier.
Bente Stein Mathisen (Høyre), 2010-03-19:
Det er veldig mye bra som er blitt foreslått her i dag, men jeg har lyst til å utfordre statsråden på dette med å motta ytelser i form av pleiepenger og hjelpestønad i tre måneder etter at et barn dør. Vi synes at grensen på tre år er veldig streng. Det vil heller ikke koste så mye om denne ordningen utvides til å gjelde dem som har mottatt stønad i ett år, for det dreier seg ikke om veldig mange mennesker. Det er heldigvis få som opplever at et barn som de pleier, dør. Jeg ber statsråden: Kan hun vurdere dette på nytt? Kan man gå en runde til for å se om denne ordningen kan utvides til å gjelde flere? For det er jo faktisk snakk om småpenger.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Jeg vet ikke hvor mange fattige mennesker som sitter og hører på denne debatten. Men om de egentlig hadde skjønt at det var dem det handlet om, er jeg heller ikke sikker på, for vi er flinke til å diskutere tekniske ting, det politiske spillet, alle de gode poengene vi skal få fram i en politisk debatt. Men det er kanskje ikke det som er med på å hjelpe folk ut av fattigdom. Én ting som jeg stusser over – i all vår velvilje – enten det dreier seg om frafall i den videregående skolen eller annet, er at det er noen som i sin iver har gått så langt som å kalle mennesker for en kostnad og et problem. Hvordan går det an å omtale mennesker på den måten? Fattigdom handler ikke bare om penger. Det handler om verktøy for å mestre sitt eget liv, og det handler også om en følelse av å bli sosialt ekskludert. Den rørende omsorgen som Fremskrittspartiet også legger for dagen for samfunnets fattige, er litt av et signal når man vet hvordan de tidligere har skjelt ut alenemødre, sosialhjelpsmottakere og innvandrere som ikke er i jobb. Det er det stikk motsatte av å invitere mennesker inn. Men det kan også hende at noen fra våre egne rekker av og til har ordlagt seg på en litt dårlig måte. Når man tror at det å bekjempe fattigdom og komme seg ut av en sånn situasjon, handler om å stå opp om «morran», vet man kanskje ikke all verden om den sosiale angsten som mennesker i fattigdom lever med, og som ikke vet hvordan de skal få betalt regningene sine. Jeg sa tidligere, da vi diskuterte Nav, at for meg er det faktisk et viktig mål at det er flere som kommer til å oppsøke Nav for å få sosialhjelp. Vi vet at den opplevelsen mange har når de med bøyd rygg går inn på et sosialkontor, er et resultat av våre holdninger til mennesker som sliter. Det er mange som kunne ha fått hjelp tidligere enn det de gjør i dag. Men dette handler grunnleggende sett om hvilket menneskesyn vi alle har. Det er enkelt å være enige om at vi skal hjelpe disse barna. Men hvordan er det vi av og til omtaler foreldrene til disse barna, enten de har behov for rusomsorg, er på vei ut av fengsel og skal prøve å komme tilbake til samfunnet? Jeg tror vi i denne salen skal ta et litt større ansvar for hvordan vi omtaler medmennesker som ønsker å komme tilbake, nettopp ved å invitere inn, ikke ekskludere ved å si at de er et problem. Avslutningsvis …(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Representanten Raja var inne på det med midlertidig arbeidstillatelse for asylsøkere. Nå ser jeg at representanten har forlatt salen, men han har kommet med gjentatte angrep på SV og Arbeiderpartiet for en slik type politikk. Men det kunne jo kanskje være bedre å rette pekefingeren mot seg selv når det var egen regjering, Bondevik II-regjeringen, som faktisk sørget for at asylsøkerne ikke lenger fikk midlertidig arbeidstillatelse. Engasjementet til SV blir latterliggjort litt, og det blir veldig fort trukket fram i denne debatten at det handler om politisk vilje. Selvfølgelig handler dette om politisk vilje. Det å bekjempe fattigdom handler om å være medmennesker, men det handler også om vår vilje til å investere i de menneskene som ramler utenfor. Det er både Fremskrittspartiet og Høyre som i sin kroniske angst for å bidra gjennom skatteseddelen nettopp for å finne fram til tiltak som gjør det mulig å løfte mennesker ut av en trang livssituasjon, som gjør at man egentlig blir litt diskvalifisert. For det koster penger å ha folk ansatt enten det dreier seg om å styrke rusomsorgen, Nav, Kriminalomsorgen eller barnevernet, fordi det er altfor mange mennesker som fortsatt ikke blir sett og hørt, og som fortjener at vi stiller opp. Da må det faktisk være sånn at særlig vi i denne salen, som består av relativt velfødde folk, må være villig til å gi noe av oss selv for at andre skal kunne få det bedre. Det er det som er solidaritet. Det er det som er å stille opp for andre – ikke bare som Fremskrittspartiet så altfor ofte gjør: stjeler fra neste generasjons barn.
Ingjerd Schou (Høyre), 2010-03-19:
Jeg er litt overrasket over at denne debatten finner sted, for ifølge statsråd Halvorsen ble fattigdommen avviklet i forrige stortingsperiode. Så litt ydmykhet i forhold til et komplekst saksfelt hadde vært på sin plass, etter at jeg har hørt debatten så langt. Bondevik II-regjeringen var den første som hadde fattigdom som eget saksfelt. Jeg var ansvarlig statsråd på området. Det ble satt på dagsordenen. Det var første gang fattigdomsbekjempelse ble tilgodesett med en egen tiltaksplan. Det var et gjennombrudd, og det var et nødvendig gjennombrudd, ettersom det i et velferdssamfunn som vårt er helt uverdig at mennesker ikke skal kunne komme seg ut av en vanskelig livssituasjon. Samtidig var det et startskudd. Det var en begynnelse. Vårt utgangspunkt i fattigdomsdebatten er at fattigdomsproblemer er sammensatte, de er komplekse, og det er ingen enkle løsninger. Regjeringen gjorde dette til et spørsmål om politisk vilje i 2005. Det er slik sett sikkert noen som i dag kan beklage de ordene. Det ble vel også gjort av statsråd Halvorsen da Regjeringen kom med løfter for denne regjeringsperioden. Men det var altså nok et løftebrudd. Mye av den økningen som har vært satt på dagsordenen av Stoltenberg II-regjeringen, har dreid seg om å diskutere sosialhjelp, om den skulle økes eller ikke – som om fattigdom skulle vært bekjempet ved at man økte sosialhjelpen med x antall kroner. Alle som har drevet innenfor dette feltet, vet at dette er langt mer sammensatt enn som så. Om man hadde gitt noen hundrelapper mer i sosialhjelp, ville fortsatt antall fattige vært det samme. Problemet ligger i at det ikke gjøres nok for å få folk ut i arbeid, og det satses for lite på det som går på arbeidskvalifisering. Det satses, men ikke tilstrekkelig. Slik jeg ser det, virker det som om Regjeringen ikke er i stand til å prioritere. Det er den offentlige pengebruken som blir det kvalitative mål på om man oppnår noen løfter på dette området. På dette feltet blir det, som på så mange andre, lite handling. Bondevik II-regjeringen hadde lagt en perfekt ball for den rød-grønne regjeringen i 2005. Fattigdom var satt på dagsordenen, arbeidsmarkedet var på full fart i positiv retning, og man hadde målrettede fattigdomstiltak. Regjeringen skuslet bort muligheten. Ballen lå altså for åpent mål, og man bommet. Det er utrolig godt gjort! Jeg tror ikke det er siste gang vi kommer til å diskutere fattigdom i denne salen, men jeg håper at tiltakene blir mer nyanserte, og at innleggene blir litt mer ydmyke.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-19:
Det er klart at om ein lèt vere å gå i gebursdagen til barnebarnet sitt fordi ein ikkje har råd til å kjøpe presang, eller om ein har eit barn som har ein draum om å verte dansar, men ikkje har råd til å la barnet få danseundervisning, er det dårleg trøst i det store biletet. Men eg vil likevel våge meg til å seie at eg på mange måtar ser litt positivt på denne debatten med tanke på kva som har skjedd i eit lite tiårsperspektiv. For det første har det faktisk skjedd ein del forbetringar. Sosialhjelpsatsane er auka, vi har gjennomført ei stor barnehagereform, ei førebyggingsreform, og kvalifiseringsprogrammet er i full innfasing. For det andre: Mange forslag som SV for mange år sidan stod heilt aleine om i den politiske debatten, er det no betydeleg oppslutning om – ikkje minst forslaget om normerte sosialhjelpsatsar, som eg trur vert veldig viktig å debattere vidare i åra som kjem, kanskje aller mest fordi eg har merka meg at alle no snakkar om kor utruleg viktig velferdsstaten og dei universelle velferdsordningane er for å kjempe mot fattigdom. Representanten Ropstad vart litt provosert over at det vart antyda noko anna. Eg noterte meg at representanten Røe Isaksen sa i ein replikk før han heldt sitt kjensleladde innlegg: «Vi diskuterer jo ikke de store, brede velferdsordningene som det er politisk enighet om i Norge.» Han er representant for Høgre her. Altså: Ikkje meir debatt om sjukelønskutt, rett til vidaregåande opplæring, opplagt rett til barnehageplass og SFO – og den nedlatande omtalen av det. Slutt med dette, må det bety. Då kan vi jo begynne på ein viktig debatt, nemleg korleis byggjer vi vidare ut mange av dei velferdsordningane som har så stor betyding for å kjempe mot fattigdom, f.eks. barnehagar. Av alle dei som ikkje går i barnehage før dei begynner på skulen, er dei med minoritetsbakgrunn sterkt overrepresentert. Den same gruppa er sterkt overrepresentert når det gjeld barnefattigdom. Vi må ta debatten om eit tilbod før skulegang, slik at alle møter opp til første skuledag med ein viss språkleg og sosial kompetanse. Vi må tore å ta den debatten. Det same må vi gjere når det gjeld SFO, for vi har kunnskap om kor viktig SFO er både for integrering og læring og for barns utvikling. Det må vere eit tilbod til alle i ein betydeleg del av skuledagen, slik at alle vert betre integrert i skuledagen. Så meiner eg at for få her har teke opp spørsmålet om kultur og frivilligheit. Fattigdom i Noreg i dag handlar ikkje mest om å ha råd til mat, men om ikkje å kunne vere med på det andre kan vere med på. Eg har lagt merke til at kulturbyråd i Oslo, Torger Ødegaard, har sagt at Anniken Huitfeldt har eit instrumentelt kultursyn, fordi ho seier at det er nødvendig å tenkje meir på sosial inkludering enn å gjere det til ein berebjelke i kulturpolitikken. Eg er heilt ueinig, for eg meiner det er ein viktig del av denne debatten. Til slutt: Eg trur òg at vi alle skal innrømme at møtet med systema, anten det er med Nav eller andre institusjonar, er ein dimensjon ved det å vere fattig som er kraftig undervurdert. Der må alle partia og det offentlege gå i seg sjølve i åra som kjem.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Vi har hatt en debatt om et viktig tema, og vi er stort sett enige om mål, viktighet og kompleksitet på dette området. Både opposisjonens og posisjonens politikere har pekt på forhold som virker: Barnehager, utdanning, dropout-tiltak og ikke minst arbeid til alle – og handlingsplan vil de fleste av oss ha. Men jeg må si at det jeg ikke forstår, er sammenhengen mellom opposisjonens kritikk og hva de selv faktisk gjør. De kritiserer Regjeringen for at det jobbes for lite og for sent med dette, og de sier at Regjeringen har hatt fire år på seg. Samtidig bruker de ord som «dugnad», stå eller gå sammen. Representanten Ropstad fra Kristelig Folkeparti tar det for en sannhet at vi alle i denne salen er for den nordiske modellen, og Høyres representant Røe Isaksen mener det er enighet om de brede velferdstiltakene i Norge. Da er det mer enn paradoksalt at de selv ikke har lyktes i å bli enige om denne dugnaden eller om å stå sammen om de forslagene som de selv faktisk leverer i denne saken. Nok en gang i en viktig sak står de ikke sammen, og det er interessant å merke seg at dette gjelder saker som omhandler dem som har lite. Jeg lurer på om ikke enigheten er noe større når vi kommer til næringspolitikk og skatt. Jeg opplever derfor denne argumentasjonen og de prioriteringene som opposisjonen har, som ganske fragmenterte. Tilslutningen til det solidariske fellesansvaret for dem som faller utenfor, er det aller, aller viktigste politiske grep vi kan ta. Det er bærebjelken i velferdssamfunnet, og der spriker høyresiden i alle retninger. Fremskrittspartiet ville forandre Norge på 100 dager, og høyresiden generelt vil ha mindre til fellesskapet og mer til den enkelte. Det er det solidariske fellesansvaret som har løftet mange ut av fattigdom, og det er det som kommer til å gjøre det i framtiden også. Jeg må tillate meg å komme med en liten historie fra Setesdal. Der var det en dame som var litt oppgitt over ungdommens forhold til penger. Hun sa: «Peninge heve dei ikkje, men kvite mopeda det ska dei have.» Og slik oppfatter jeg at argumentasjonen til høyresiden er i denne saken. De vil gjerne ha alt, men ikke det som virkelig virker.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Fattigdomsdebatten i dagens Velferds-Norge kan være et sårt og vanskelig tema å ta opp, men fattigdomsproblemene skal ikke skjules, og de skal heller ikke diskuteres i det lukkede rom. Av den grunn er debatten i dag særdeles viktig. Fattigdomsbegrepet er mangfoldig, og det kan også være svært synlig. Ser vi ut av vinduet fra denne salen, kan vi se mennesker som tigger, og som leter etter verdier i søppelkasser. Slikt gjør inntrykk på oss, og jeg tror ingen er upåvirket av det som skjer, og av det man ser. Men all fattigdom er ikke synlig i gatebildet. Alle som har hatt ordet tidligere her, har vært opptatt av dem som er født inn i fattigdomsstatistikken, nemlig barna. Det er ikke hyggelig å registrere at stadig flere barn blir en del av denne statistikken. Arbeidet med å få barna ut av statistikken blir vår felles utfordring. Det handler om svært mange tiltak. Arbeid for alle er det viktigste. Forebyggende innsats gjennom oppvekstmiljø og utdanning er andre tiltak. Når undersøkelser viser at barn fra inntektsfattige husholdninger deltar i mindre grad i aktiviteter i fritiden enn andre barn og unge, så er det grunn til ekstra bekymring. Vi snakker her om hverdagen til mange barn. En av våre viktigste oppgaver er å gi disse barna muligheten til å være barn på lik linje med andre barn og, ikke minst, sammen med andre barn. Regjeringen har i Soria Moria vært svært tydelig på at barn og unge skal gis mulighet til å delta og utvikle seg i samfunnet, uavhengig av foreldrenes økonomiske og sosiale situasjon, og at barn ikke skal oppleve den sosiale ekskluderingen som følge av familiens økonomi. Vi er alle enige om at det må en kraftinnsats til for å fjerne fattigdommen i Norge. Den veien kan være lang, men vi er i gang. Opposisjonen har i denne debatten framstilt det som at intet skjer, men det er også viktig å få fram at det er blitt vedtatt mange konkrete tiltak spesielt rettet mot denne gruppen barn og unge. Jeg skal nevne noen få. I statsbudsjettet er det avsatt vel 3 mill. kr til tiltak for å styrke arbeidet med inkludering og fattigdom, som omfatter alle grupper og individer som faller utenfor fellesskapet. Vi vet at idretten og det øvrige Frivillighets-Norge gjør et fantastisk arbeid for å få barn integrert i et fellesskap. For å styrke dette arbeidet ytterligere, og da spesielt i byområdene, er det opprettet en ordning for å inkludere spesielt unge innvandringsjenter i ulike idrettslag. Vi kan videre nevne kulturskoletilbud som Den kulturelle skolesekken og kulturkort for ungdom. Felles for disse er at de er viktige tilbud til den mest utsatte gruppen av barn og unge. Det er også viktig å nevne det mangfold av tilbud som ligger under ordningen Frifond. Som representanten Gullvåg var inne på, er det også viktig å få fram at barnevernet har en viktig jobb å gjøre i forhold til fattigdomsinnsatsen i vårt land. Tiden er ute, så det er like godt å stoppe. Takk.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-19:
Nokre av oss i denne salen set meir pris på omsorg enn andre. Eg har eit spørsmål til ministeren. Det vi ser i dag, er at eigenmeldingsdagane blir brukte til dette føremålet, utan at ein får kompensert for dei dagane ein tek ut for å driva omsorg. Kva meiner ministeren om det, og vil ho sjå på det i neste diskusjon om IA-avtalen?
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-03-19:
Aller først: Når det gjelder prosessen, er det jo sånn at EUs medlemsland skal legge fram sine handlingsplaner fram til sommeren. Som ikke-medlemsland ligger vi naturlig nok etter i den prosessen, for EØS-landene kommer inn etter at beslutningene først er tatt i EU. Sånn sett er det ikke noe spesielt med tidsbruken til Norge i det hele tatt. Prosessen har vært ganske parallell med prosessen i andre land; vi har bare en faseforskyvning i forhold til EU-landene. Så brukte representanten Solvik-Olsen tid på et resonnement som også har vært framme før, for å si det forsiktig, at alt hadde vært løst hvis vi bare hadde presentert en energimelding for Stortinget. Når det gjelder de problemene som er tatt opp, kan jeg kommentere dem slik: Det har vært et problem, og er et problem, med dårlig nett. Det gjør vi noe med i de planene som nå ligger hos Statnett. Det har vært et problem med dårlig saksbehandlingskapasitet. Det gjør vi noe med i tilknytning til tilgangen på ressurspersoner hos NVE. Det har vært, og er, et problem, en utfordring, med et sertifikatmarked som ikke er der. Det gjør vi noe med, ved at jeg og Maud Olofsson har forhandlet fram det vi har gjort. Det har vært et problem at det har vært for lite penger til satsing på fornybar energi i Norge under tidligere regjeringer. Det har vi gjort noe med, for vi har puttet mye mer penger inn i Enova og sånn sett fått fram flere prosjekter. Jeg mener at hele poenget med tanke på energisektoren er å sørge for å forbedre politikken på de områdene hvor politikken ikke er god nok. Det er det vi holder på med. Jeg mener også at kontrasten til hva andre regjeringer før oss har gjort, er slående. Så tar representanten opp to spørsmål. Det ene går på strømforbruket framover i Norge og i Norden. Jeg tror vi fort kan bli enige om at det er en del parametre, en del faktorer, som vi skal være forsiktige med å konkludere på grunnlag av. Vi ser i Norge at store og ønskede industrietableringer bidrar med en betydelig vekst i strømforbruket. Det er noe vi ønsker å få til – miljøvennlig, god industriutvikling i Norge. Får vi mer framover av det som vi har sett særlig i Midt-Norge den siste tiårsperioden, vil det bidra til økt strømforbruk. På motsatt side mener jeg det vi ser gjennom Enovas arbeid med energieffektivisering, bidrar til å få strømforbruket ned, slik at strømforbruket per produsert enhet i Norden er jeg overbevist om at vi skal få ned framover. Så tror jeg ingen av oss er i stand til å konkludere med hensyn til hvor mange enheter, hvor stor produksjon, vi vil ha i Norge og i Norden, særlig innenfor industrien, i årene som ligger foran oss.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-03-19:
Aller først mener jeg vel generelt at representanten Solvik-Olsen bør skille mellom Stortingets mindretall og Stortinget når han omtaler ulike situasjoner i innleggene sine. For å ta det som går på det substansielle i forhold til spørsmål som er kommet opp: Representanten Astrup hadde et spørsmål til meg om Europa som en sjølforsynt region når det gjelder fornybar energi. Mitt svar er at der tror jeg vi vil ha et noe bedre presisjonsnivå når handlingsplanene foreligger. Det er ikke så mange månedene til det. Jeg tror ikke jeg skal spekulere mer i det nå, men at det er planer om en betydelig utbygging av fornybar energi, er helt uomtvistelig. Når det gjelder spørsmålet om Europa som sådant kommer til å bli et område med økt produksjon, er svaret på det ja, og så er vi noen måneder unna å ha en nærmere fasit på det. Så spør også representanten om jeg er enig i at EU spiller en stor rolle i Norge. Som vår største og viktigste nabo er det klart at EU gjør det. Som følge av EØS-avtalen er det sjølsagt slik at EU er viktig for Norge. Så er det også slik i denne saken at vi nå har en god prosess med EU for å finne en løsning som er bra for Norge. Norge har ikke noen betydelig innflytelse over hva som blir prosessen i Italia eller i Spania, men jeg tror heller ikke f.eks. Danmark har all verdens innflytelse. Representanten Solvik-Olsen nevner noen sektorer hvor han skulle ønske en mer offensiv politikk fra Regjeringen. Bare for å ta opp tråden når det gjelder det siste, som vel er et nytt tema som ble tatt opp av representanten Solvik-Olsen i debatten i dag, nemlig bioenergi: Det syns jeg er et godt eksempel på hvor polarisert debatten kan gjøres, når Solvik-Olsen sier at det ikke er gjort noe, det skjer ikke noe på bioenergi. Det sier han samtidig som at det viktigste kravet som bioenergifolket i Norge har kommet med, var å få bort den såkalte utkoblbarforskriften som har bidratt til et ganske skeivt konkurranseforhold mellom biobransjen og den øvrige energibransjen. Den er nå på vei ut. Vi har nå bygd ut en infrastruktur for varme, som fører til at biobransjen har et marked å selge produktene sine til. Det var ikke der for noen år tilbake. Det er en liten revolusjon i forhold til biobransjen, og Solvik-Olsen er også klar over at Regjeringa har gått inn med flisstøtte for å sørge for mer lønnsomme prosesser i skogen. Dette er et ytterligere eksempel på at det skjer mye godt innenfor energibransjen.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Som følge av antydninger om at vårt forslag om å hindre kommunepolitikeres muligheter til å dra utilbørlig fordel av egne vedtak på et lokalt boligmarked kan komme til å påvirke en pågående etterforskning, vil jeg på vegne av Sonja Mandt, Inga Marte Thorkildsen og meg selv trekke dette forslaget.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Jeg vil på vegne av Sonja Mandt, Inga Marte Thorkildsen og meg selv fremme et forslag om å vurdere endringer i lov om bustadbyggjelag eller annet lovverk for å hindre innsidehandel og spekulasjon.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2010-11-30:
Jeg vil på vegne av Harald T. Nesvik, Ib Thomsen, Øyvind Korsberg og meg selv fremme forslag om lov om endringer i lov 24. februar 1995 nr. 12 om helligdager og helligdagsfred – avvikle åpningstidsbestemmelsene, herunder avskaffing av den såkalte Brustad-bua.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-11-30:
Jeg har den glede å overrekke et representantforslag fra representantene Trine Skei Grande og meg selv om vridning av offentlige hjelpemidler i startfasen for oppstartsselskaper med stort vekstpotensial.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-11-30:
I et brev til komiteen skriver statsråden: «I min vurdering ser jeg også til våre naboland som har tallfestede mål allerede, særlig Sverige og Danmark. Selv om dette har bidratt til å redusere de administrative byrdene der, er likevel erfaringene noe blandede når det gjelder effektene av målsettingene.» Så mitt spørsmål er: Hva er det negative ved effektene av målsettingene? Jeg skjønte ikke helt den siste setningen der.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-11-30:
La meg innledningsvis berømme forslagsstillerne for et velbegrunnet og godt dokument. Det er ingen tvil om at innovasjon er helt avgjørende for om vi skal lykkes i fremtiden. Det er avgjørende for om vi om ti eller 15 år fortsatt kan stå her på denne talerstol og skryte av at Norge er verdens beste land å bo i. Avgjørende for en slik utvikling er om vi lykkes i å gjøre Norge konkurransedyktig internasjonalt når det gjelder satsing på innovasjon, kunnskap og forskning. Det er kanskje banalt å si det, men for å skape og sikre arbeidsplasser er det viktig med generelt gode rammevilkår for alle deler av næringslivet, kombinert med en målrettet innsats for å sikre undervekstene av ufødte bedrifter og utvikling av flere og bedre kunnskapsbedrifter. Vår offentlige velferd er helt avhengig av verdiskapingen i det private næringsliv, og av at initiativrike personer satser, tar risiko og omsetter ideer til handling. Det offentlige virkemiddelapparatet må derfor i sterkere grad stimulere til omstilling og nyskaping fremfor tradisjonell næringsvirksomhet, geografiske hensyn og bevaring. Næringslivet er avhengig av fornying og nyskaping for å være konkurransedyktig og møte fremtidens utfordringer. Venstre vil slippe kreativiteten og skaperkraften løs. Det må satses på gründere og entreprenører, og det må være mindre regelverk og regulering. Nettopp derfor er en kraftig satsing på forbedring av rammevilkårene for norsk næringsliv generelt og småbedriftene spesielt hovedprioriteringen i Venstres alternative statsbudsjett for 2011. Vi satser på fremtiden ved spesielt å forbedre vilkårene for det nyskapende miljø- og klimavennlige næringslivet. Mange av de forslagene som fremmes i innstillingen, har Venstre helt eller delvis fulgt opp i vårt alternative statsbudsjett for 2011. Her er det et betydelig sammenfall av standpunkter med den øvrige opposisjonen. Jeg vil også henlede oppmerksomheten på et forslag som jeg fremmet her i Stortinget tidligere i dag. Det er en stor utfordring å skape bedre markedsbaserte muligheter for å støtte de mest lovende ideene og innovasjonene med risikokapital, slik at prosjekter med et stort verdiskapende potensial får bedre muligheter til å lykkes gjennom en sterkere oppskalering i tidlig fase. For å skape en mer dynamisk kultur for entreprenørskap og verdiskapende innovasjon trengs det en nyorientering i norsk innovasjonspolitikk knyttet til det offentlige virkemiddelapparatet. Derfor har Venstre i dag fremmet forslag om å vri de offentlige hjelpemidlene som er rettet mot startfasen til selskaper og bedrifter med stort vekstpotensial. Den største utfordringen for disse selskapene er utvilsomt tilgangen på kapital akkurat i den perioden hvor idé og innovasjon skal omstilles til produksjon og forhåpentligvis lønnsomhet. Som jeg sa innledningsvis, er det grunn til å berømme forslagsstillerne for gode forslag i tråd med Venstres politikk. Venstre støtter derfor alle mindretallsforslagene i innstillingen.