trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Petersen (Høyre), 2002-11-06:
Fra norsk side har vi fordømt gisseltakingen i Moskva på det sterkeste. Det finnes ingen sak som rettferdiggjør slike handlinger, som fremstår som terrorisme av det mest alvorlige slaget. Vi må også huske på at gisseltaking i Russland ikke er noe ukjent virkemiddel for tsjetsjenske separatister. I juni 1995 ble mer enn 1 000 personer holdt som gisler i et sykehus i Budjonnovsk i Stavropol-regionen, og i januar 1996 ble et annet sykehus okkupert i Kizljar i republikken Dagestan. Også ved disse tilfellene ble et stort antall uskyldige sivile drept. Forhåpentligvis vil man aldri lykkes i å få internasjonal sympati for sine politiske målsettinger ved bruk av slike virkemidler. Når det gjelder situasjonen i Tsjetsjenia, ligger den norske holdningen fast: Det er av avgjørende betydning at man gjennom kontakt og forsoning legger grunnlaget for en politisk bilegging av denne tragiske konflikten. Den fastlåste situasjonen viser at det nå mer enn noen gang er nødvendig med dialog. Fra norsk side vil vi fortsette å bruke de anledninger vi har, i bilaterale og multilaterale fora, til å oppfordre til en slik dialog. En politisk løsning må finnes innenfor rammen av Den russiske føderasjon. Russland er en sentral alliert i den internasjonale kampen mot terrorisme, og Russland har selvsagt en legitim rett til å bekjempe terror på sitt eget territorium. Samtidig er det viktig å understreke at bekjempelse av terrorisme ikke må stå i motsetning til respekt for menneskerettighetene. Det var blant de saker jeg tok opp med min russiske kollega under vårt møte i Moskva 3. oktober. Fra norsk side vil vi fortsette å følge menneskerettighetssituasjonen i Nord-Kaukasus nøye. Kampen mot terrorisme må føres på bred front og med mange virkemidler. Blant virkemidlene er også økt innsats for demokratisk og sosial utvikling. Fra norsk side er vi opptatt av den humanitære situasjonen i Nord-Kaukasus, og vi har i år bevilget ca. 20 mill. kr til prosjekter og tiltak i den forbindelse.
Jan Petersen (Høyre), 2002-11-06:
Jeg er litt usikker på hva det siste spørsmålet gikk på, for jeg personlig skal – ikke minst – ha et møte med utenriksminister Ivanov i den anledning, og det vil være naturlig å fortsette vår dialog fra tidligere om disse spørsmålene. Jeg legger stor vekt på at når vi uttaler oss om Tsjetsjenia og menneskerettigheter, er det nettopp fordi det også har vært et engasjement fra norske myndigheter tidligere. Det er ikke fordi vi nå har hatt et gisseldrama i Moskva. På det punktet må det være meget tydelig at terrorisme av den typen ikke må lønne seg, og vi må sørge for å gi våre kommentarer på en slik måte at ikke gisseltakerne og terroristene får det inntrykk at det kan lønne seg. Derfor er det viktig for meg å si at vi vil fortsette vår dialog, slik som vi har hatt det før, på dette området. Jeg tror det er viktig at Norge, som tidligere, snakker nettopp om disse menneskerettighetsbruddene.
Jan Petersen (Høyre), 2002-11-06:
Det er selvsagt slik at når Norge har snakket om disse spørsmålene tidligere og vært tydelig på det, er det fordi vi mener at her er det viktige ting å kritisere. Det er jo det som ligger i bunnen for dette engasjementet.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til utenriksministeren: «Det har vist seg vanskelig for Sikkerhetsrådet å komme til enighet om en ny Irak-resolusjon. USA har tidligere gjort det klart at de mener Sikkerhetsrådet har gitt aksept gjennom tidligere resolusjoner for et væpnet angrep på Irak, for å hindre at Irak tilegner seg store lagre av masseødeleggelsesvåpen. Mener Norge at tidligere resolusjoner mot Irak gir mandat for et slikt angrep?»
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Situasjonen nå er jo litt annerledes enn da spørsmålet ble formulert og sendt til Stortinget, fordi det nå ser ut som om det går klart i retning av at det vedtas en resolusjon, at det legges et løp med to resolusjoner. Jeg har et oppfølgingsspørsmål som dreier seg om Norges rolle i den prosessen som nå er i ferd med å bli avsluttet. I internasjonale medier, og i norske medier også, karakteriseres Norges rolle som å være lojale støttespillere for USA. Det er jo ingen tvil om hvem som har presset på for å få en resolusjon som åpner for krig og ikke går i et fredsspor. Jeg lurer på hva som er utenriksministerens kommentarer til de mange internasjonale oppslag som vi har sett, der Norge og USA settes i samme båt.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Et kort oppfølgingsspørsmål som går helt konkret på innholdet i en mulig resolusjon. Jeg er klar over at utenriksministeren ikke kan ta det punkt for punkt, men det er et viktig synspunkt, som dreier seg om hvor mye tid våpeninspektørene skal ha for å kunne gjøre en skikkelig jobb. Hvis man skal true med krig i dette området, vet man jo at det er fryktelig varmt på sommerstid – det kan være godt over 50º i skyggen – og derfor går en del av debatten på å presse fram en kort tidsfrist for at våpeninspektørene skal kunne gjøre en jobb for å ha mulighet til å gjennomføre militære aksjoner før sommeren setter inn. Men da vil våpeninspektørene antakelig ikke være i stand til å gjøre en tilstrekkelig skikkelig undersøkelse, og jeg ønsker å vite hva som er Norges holdning til det og eventuelt andre tiltak som kan hindre at man faktisk gjennomfører en militær aksjon og går til krig mot Irak. Det vil være helt vesentlig at man på en realistisk måte klarer å gå våpeninspektørsporet og forhindre(presidenten klubber) masseødeleggelsesvåpen ved at våpeninspektørene kan gjøre en effektiv jobb som de har gjort tidligere(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Beklager, president!
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Det var meget klart i mitthode.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til utanriksministeren: «I skuggen av den såkalla krigen mot terror ser vi fleire eksempel på brot mot menneskerettane verda over. Russlands krigsovergrep mot Tsjetstjenia er eit slikt eksempel. Gisselaksjonen i Moskva viser at terroren spreier seg snarare enn gjev seg, trass i stor aktivitet i krigen mot terror. Tsjetsjenarane ønskjer forhandlingar med Russland via sin forhandlingsleiar. Kva for initiativ tek Regjeringa for å få i stand forhandlingar mellom Russland og den folkevalde tsjetsjenske presidenten, Aslan Maskhadov?»
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Eg takkar utanriksministeren for svaret. Den tsjetsjenske verdskongressen som var samla i København, samla seg heilt om å fordømme terrorhandlingar, også gisseltakinga i Moskva. Etter SVs syn er dette eit signal frå tsjetsjenarane om at ein ønskjer sterkt å få slutt på overgrepa i Tsjetsjenia. Noreg får Putin på besøk snart. Det er då naturleg å ta opp Tsjetsjenia-spørsmålet og andre dokumenterte brot på menneskerettane i Russland. På kva måte vil utanriksministeren gjere dette?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Eg takkar igjen for svaret. Litt om folkeretten oppi dette: Folkeretten med sitt forbod mot bruk av makt er jo lov og rett mellom statar. Vi har i tillegg menneskerettane, som dreg inn enkeltindividets rettar. Eigentleg snakkar vi om gode, gamle dydar som anstendigheit og folkeskikk, som vi heilt tydeleg ser at den russiske staten manglar i si behandling av Tsjetsjenia-spørsmålet. Eg har lyst til å spørje utanriksministeren om korleis han vurderer dei handlingane som den russiske staten driv med i Tsjetsjenia, i forhold til å skape større respekt for folkeretten og menneskerettane.
Børge Brende (Høyre), 2002-11-06:
Som miljøvernminister har jeg ansvaret for å forvalte strandsonen i samsvar med Stortingets forutsetninger, slik at viktige nasjonale interesser blir ivaretatt. I brev av 8. mars i år til kystkommunene, fylkesmennene og fylkeskommunene har jeg påpekt behovet for en streng praktisering av byggeforbudet i 100-metersbeltet langs sjøen. Jeg understreket i brevet kommunalt ansvar for å forvalte strandområdene i tråd med nasjonale interesser, og bad fylkesmenn og fylkeskommuner sørge for at nasjonale retningslinjer følges. Jeg følger med på utviklingen, bl.a. gjennom en halvårlig rapportering til departementet av dispensasjoner i strandsonen. Det er disse retningslinjene også kommunene og fylkesmannen i Vest-Agder må forholde seg til i den aktuelle saken. Dette er altså et ansvar jeg tar alvorlig, og jeg følger derfor disse sakene meget nøye. Det gjelder ikke minst i saken om sjøbodene i Kristiansand, der jeg har gitt svar på tre skriftlige spørsmål fra representanten Rolf Terje Klungland. Samme representant tok også saken opp i et tilleggsspørsmål i en tidligere spørretime her i Stortinget. Så langt jeg kan bedømme, er alle relevante problemstillinger i denne saken tilstrekkelig belyst gjennom disse svarene. Saken håndteres av Kristiansand kommune og fylkesmannen i Vest-Agder. Kommunen vil ta gjeldende kommunedelplan for Flekkerøy opp til revisjon, og fylkesmannen skal medvirke i dette planarbeidet. Det er kommunen som etter plan- og bygningsloven har ansvaret for behandlingen av de enkelte plansaker og dispensasjonssaker. Fylkesmannen skal medvirke og påse at nasjonale interesser blir ivaretatt. Fylkesmannen kan om nødvendig fremme innsigelser til planer som er i strid med nasjonale interesser, slik at de bringes inn til Miljøverndepartementet for avgjørelse. Et eksempel på en slik sak i samme region er reguleringsplanen for Ny-Hellesund i Søgne kommune i Vest-Agder. Her tok departementet innsigelsene til følge, slik at et byggeområde for ti nye hytter i strandsonen ble tatt ut av planen. Begrunnelsen var behovet for streng praksis for å beskytte strandområdene. Det er også kommunens ansvar å håndheve plan- og bygningsloven og følge opp dersom det foretas ulovlige tiltak. Dersom kommunene ikke følger opp dette ansvaret, er det aktuelt for fylkesmannen å gripe inn. Selv om jeg selvsagt har det overordnede ansvaret, betyr det ikke at miljøvernministeren skal behandle alle enkeltsaker. Når ansvar og oppgaver er lagt til kommunen og fylkesmannen – og når det gjøres et arbeid med sakene lokalt – er det ikke grunn for meg til å gripe inn. Men i de tilfellene der det ikke er lokal vilje til å følge opp regelverket og sørge for at nasjonale interesser blir ivaretatt, vil Miljøverndepartementet om nødvendig kunne be fylkesmennene om å gripe inn overfor kommunen.
Børge Brende (Høyre), 2002-11-06:
Som jeg sa i mitt første svar, tar jeg dette ansvaret med stort alvor. Derfor har jeg også presisert ovenfor kystkommunene, fylkeskommunene og fylkesmennene hva som er de nasjonale retningslinjene. Jeg syns ikke jeg inntar noen vente og se-holdning her. Eksemplet om at strandsonen bygges ned har i og for seg ikke så mye med disse sjøbodene å gjøre. Sjøbodene – som også kalles naust – står der fra før. Men det er jo en ulovlig disponering av sjøbodene om de f.eks. omdisponeres fra å være naust til å bli tatt i bruk som hytte. Det har vært påstander om det, og fylkesmannen i Vest- Agder følger dette nøye. Det er klart at det er vanskelig å gå gjennom hver bidige sjøbod og se på hva de benyttes til, men vi slår hardt ned på ulovlig bruk, bl.a. gjennom fylkesmennene, og det må også kommunene gjøre. Det siste halve året har antall bebyggelser i strandsonen gått noe ned, ikke minst, kanskje, etter det brevet jeg sendte ut.
Børge Brende (Høyre), 2002-11-06:
Når det gjelder regelverket for hundremetersbeltet, er det det samme regelverket som nå gjelder, som under den forrige regjering. Jeg har i et brev til de aktuelle aktørene presisert det som er bestemmelsen, nemlig at utgangspunktet er at man ikke skal bygge i hundremetersbeltet. Miljøverndepartementets representanter rundt omkring i fylkene er fylkesmennene. Og som jeg også redegjorde for for representanten Brustad, er det slik at fylkesmennene bruker innsigelsesretten sin der de mener at det er prosjekter rundt omkring i fylkene som er i strid med det Stortinget har vedtatt, og det som ligger i mitt brev. Og den brukes flittig. Jeg har hatt flere slike saker på mitt bord, og jeg har sagt f.eks. i forbindelse med Ny-Hellesund at det var uaktuelt med bygging av ti nye hytter, fordi det var i hundremetersbeltet i akkurat samme region. Når det gjelder sjøbodene, er det kommunens ansvar å påse at naust ikke tas i bruk til bolig. Jeg vet at representanten er kjent med den type problemstillinger. Det går ikke an å ta i bruk en sjøbod til bolig. Da må man søke kommunen om en dispens. Får man ikke dispens, er det ulovlig bruk. Hvis kommunen ikke slår ned på det, sier jeg at da skal fylkesmannen, som er statens regionale representant, gripe inn. Og det er å ta ansvar. Jeg bruker altså det virkemiddelapparatet vi har her. Men jeg kan ikke personlig springe rundt på Flekkerøya som et sjøbodpoliti og sjekke om sjøbodene tas i bruk til ulovlig formål. Jeg har imidlertid gitt så klare beskjeder som det her er mulig å gi. Jeg har svart Stortinget tre ganger, pluss én gang, i tillegg til i dag, så dette syns jeg er en sak hvor statsråden har vært meget klar.
Børge Brende (Høyre), 2002-11-06:
Behovet for økt skogvern er vektlagt i Sem-erklæringen. Jeg arbeider aktivt sammen med landbruksministeren for å finne gode løsninger og nye grep for å forsterke skogvernet. Som en første start sørget Regjeringen for at det i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2002 ble bevilget 25 mill. kr over Miljøverndepartementets budsjett til økt skogvern som skal overføres Landbruksdepartementets jordfond. Parallelt besluttet Regjeringen å endre vedtektene for Jordfondet slik at fondet kunne brukes til å finansiere vern av skog. Samtidig ble det åpnet for at ca. 10 mill. kr, eller om lag halvparten av Jordfondets disponible kapital, også kan nyttes til skogvern i 2002. Dette betyr at Regjeringen har lagt til rette for at det allerede i høst kan vedtas vern som innebærer en økning av bevilgningene til skogvernet på 35 mill. kr i forhold til tidligere plan, bl.a. vern av ca. 40 kvadratkilometer av Trillemarka i Buskerud. Det er videre lagt til rette for at rundt halvparten av det som fremover blir tilbakeført Jordfondet av utestående kapital, også kan brukes til skogvern. Det vil til sammen være i størrelsesordenen 25 mill. kr. Videre ble det åpnet for at salgsinntektene ved salg av deler av Kjeller gård i Skedsmo kommune blir overført fondet for ytterligere å styrke skogvernet. Det er rimelig å forvente at salget av deler av Kjeller gård kan realiseres i 2003. Siden tilførselen av kapital til Jordfondet er avhengig av salg av eiendommer, kan det imidlertid ikke nå fastslås nøyaktig hvor mye som vil kunne brukes til skogvern i 2003 – og dermed hvor stort areal som kan vernes.
Børge Brende (Høyre), 2002-11-06:
Hvis jeg forstod spørreren rett, tror jeg vi er enige om at vi i Norge i dag har et for lavt skogvern. Vi har vernet ca. 1 pst. av skogen vår. Grunnen til at man verner skog, er at mange av de artene som er rødlistet, dvs. truet, befinner seg i skogen. Man må derfor verne en del av disse biotopene. Land som det er naturlig å sammenligne seg med, Sverige og Finland, har et høyere vernenivå enn oss. Derfor er Regjeringen innstilt på å øke skogvernet i årene fremover. Vi avslutter nå det Stortinget vedtok i forhold til verneplan for Østlandet, og vil i forbindelse med fremleggelsen av rikets miljøtilstand invitere Stortinget til å drøfte det fremtidige verneomfanget. Vi har samtidig også tatt kontakt med Skogeierforeningen og Skogeierforbundet for å ha en dialog om hvordan man i fellesskap i større grad kan finne områder som tilfredsstiller de biologiske kvalitetene man er ute etter, og som det kan være aktuelt å verne for å få ned et unødvendig høyt konfliktnivå. Det er et av de virkemidlene som vi bruker.
Børge Brende (Høyre), 2002-11-06:
Det er riktig at Skogforsk og NINA har fremlagt en rapport hvor man anbefaler at vi øker skogvernet i årene fremover. Det fremgår også av Sem-erklæringen at denne Regjeringen ønsker det. I forhold til våre naboland ligger vi lavere, selv om det ikke fullt ut er mulig å sammenlikne fordi de har en mye større skogproduksjon. En del av skogen i Norge verner seg faktisk selv, men når det gjelder den mest interessante skogen i biologisk sammenheng, er Regjeringen innstilt på å jobbe videre med skogvern i årene fremover og å øke skogvernet i tråd med Regjeringens arbeidsgrunnlag. Stortinget vil i forbindelse med meldingen om rikets miljøtilstand som trolig blir fremlagt i februar, bli invitert til å ta del i den diskusjonen og å utforme de nye prinsippene for skogvernet for årene fremover.
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Jeg tillater meg å stille miljøvernministeren følgende spørsmål: «Jeg viser til brev fra statsråden vedr. skogvern til energi- og miljøkomiteen 29. oktober, der det bekreftes at det ikke er foreslått bevilgninger til nytt vern over Miljøverndepartementets budsjett for neste år, men er satt av 110 mill. kr til å betale for tidligere fredede områder, samt at det er rom for å verne nye skogområder i 2003 ved bruk av midler fra Jordfondet. Hvor mye midler stilles til disposisjon for ytterligere vern over Jordfondet, og hvor mye nytt vern er det mulig å oppnå med disse midlene?»
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Jeg takker for svaret og har følgende oppfølgingsspørsmål: En lang rekke skogområder i Norge er registrert som svært verneverdige, deriblant flere store områder i Øst-Norge, slik som Skjellingshovde i Oppland og Buskerud. Dette er unike naturdokumenter som bør tas vare på. Disse områdene er imidlertid uten beskyttelse som følge av lavt verneomfang. Den manglende satsingen på å finansiere mer vern i Regjeringens budsjettforslag gjør disse områdene til spesielle konfliktområder og vanskeliggjør derfor prosessen med videre vern. Hva kan statsråden gjøre for å dempe disse konfliktene, og for at de registrerte verneverdige områdene ikke blir ødelagt i påvente av vedtak om mer vern?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-06:
Jeg takker for svaret. Jeg registrerer at statsråden selv i brevet til energi- og miljøkomiteen av 29. oktober har påpekt at det verneomfanget vi vil få når den vedtatte barskogverneplanen er gjennomført, om lag 1 pst. av produktivt skogareal, er relativt lite i forhold til det faglig anbefalte minimumsnivå. Hva vil statsråden gjøre for at vi skal kunne komme opp på det faglig anbefalte minimumsnivå for skogvern, som er 4,6 pst. av det produktive skogareal?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-11-06:
Jeg ønsker å stille landbruksministeren følgende spørsmål: «I Hedmark, som i resten av landet, står mange landbrukseiendommer uten fast bosetting, til sammen ca. 46 000. Dette skyldes et regelverk som er for firkantet og gammelmodig. Vil statsråden, slik FrP ønsker det, bidra til at disse kan komme på det åpne markedet og dermed bidra til vekst, både økonomisk og bosettingsmessig, ute i landets kommuner?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-11-06:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg tolker positivt, i og med at landbruksministerens syn samsvarer mye med mine tanker om å få distriktene til å få nye eiere på eiendommer som har mistet mye av sin betydning som tradisjonell arbeidsplass innenfor landbruket, og som dermed har fått større betydning som bosted enn som arbeidssted. En økning til 100 mål, hvorav maks 20 mål må være dyrket, er jo et spørsmål, men det er i hvert fall et viktig skritt i riktig retning for å vitalisere bygdene. Dagens makspris på eiendommer, altså gårdens avkastning, bestemmer pris, og selgeren synes ofte at hans/hennes livsverk ikke kan selges til gi bort-pris. Da beholder man heller bruket, og forfallet fortsetter kanskje, og forgubbingen fortsetter, ikke minst. Ser statsråden denne utviklingen som en fare – altså at maksprisen også må gjelde bruk over de 100 dekar vi snakker om her?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-11-06:
Jeg nikket flere ganger til landbruksministerens svar, og vi er mer enige på dette området enn i andre saker. Så jeg ser positivt på dette. Jeg har vært i kontakt med en del eiendomsmeklere i forbindelse med dette spørsmålet, og det står folk i kø for å kjøpe denne type eiendommer. Så fort vi får ordnet dette, tror jeg dette blir en stor vitalisering for distriktene.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-11-06:
For å stimulere til økt omsetning av bl.a. ubebodde eiendommer ble konsesjonsloven endret 4. mai 2001. Konsesjonsfriheten for bebygd eiendom ble hevet fra 5 dekar til 20 dekar. Endringen bygde på et ønske om hyppigere omsetning av landbrukseiendommer i distriktene for bl.a. å sikre bosettingen i et langsiktig perspektiv. I Sem-erklæringen foreslo Regjeringen at arealgrensen ved erverv av konsesjonspliktig eiendom bør være 20 dekar fulldyrket mark og 80 dekar annet areal. Landbruksdepartementet sendte i mai–juni ut et forslag til ny konsesjonslov på høring og har i tråd med Sem-erklæringen foreslått en arealgrense på 100 dekar. Forslaget bygger på de samme synspunktene og forutsetningene som lå til grunn for endring av arealgrensen i 2001. Jeg deler representanten Bredvolds bekymringer over at det står altfor mange ubebodde landbrukseiendommer både i Hedmark og i andre deler av landet. Om dette skyldes at regelverket er for firkantet og gammelmodig, vil jeg ikke uttale meg skråsikkert om. Det er etter mitt syn en rekke ulike faktorer som har ført til at vi i dag har den situasjonen representanten Bredvold beskriver i sitt spørsmål. Ikke minst har den generelle samfunnsutviklingen vi har sett over mange år, med en flyttestrøm av mennesker og arbeidskraft fra bygd til by, vært en avgjørende faktor. Dersom vi skal endre denne utviklingen, er det avgjørende at flere får muligheten til å leve sitt gode liv også utenfor de sentrale byområdene. Politikernes oppgave må være å tilrettelegge slik at flest mulig får denne adgangen. De fleste av dagens små bruk har hatt en synkende betydning som arbeidsplass i landbruket. Etter hvert er det funksjonen som boplass som er mest interessant både for den enkelte og for samfunnet. En slik lovendring som Regjeringen foreslår gjennom endring i konsesjonsloven, vil stimulere til et større marked og en hyppigere omsetning av de mindre eiendommene. Dette vil gi langt bedre muligheter for de som ønsker en slik boform, og det vil gi en mer aktiv bruk og forvaltning av eiendommer som i dag i mange tilfeller ligger mer eller mindre brakk. Bruken av alle de mindre eiendommene vil være en avgjørende faktor for framtidig bosetting og aktivitet i mange bygdesamfunn.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-11-06:
Jeg er veldig opptatt av disse spørsmålene, for jeg syns det er en dypt ulykkelig situasjon med et økende antall veldig små bruk som ikke er landbrukseiendommer i økonomisk forstand som vil gi noen inntekt av betydning fra landbruk, og som er ubebodde. Litt av årsaken til dette, tror jeg – og det er bakgrunnen for at Regjeringen arbeider med dette spørsmålet, som jeg har sagt – er at det ikke er mulig å selge dette og få en pris som er rimelig. Vi kan se eksempler på eiendommer som etter dagens regler vil være helt nede i 40 000–50 000 kr ved salg, og svært ofte er blod tjukkere enn 40 000–50 000 kr, og så blir det liggende der. Derfor er det vi ønsker å få en friere prisdannelse på de helt minste eiendommene, slik at unge mennesker som vil bosette seg i bygdene og ikke vil tvinges inn i et lite trangt kommunalt boligfelt, får så mye leverom at det er mulig å leve den type liv på bygdene som bygdene har tradisjon for. Så er det selvsagt en bekymring i forhold til prisdannelsen på litt større landbrukseiendommer. Det er et paradoks at på den ene side får ikke de som eier større landbrukseiendommer, fram verdiene sine, og på den annen side at det skal være mulig for noen å overta de eiendommene og kunne betjene den kapitalen. Derfor er det viktig, og det har vært en utvikling hvor man legger noe mer vekt på boligverdi også på den type eiendommer.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-11-06:
Det er jeg veldig enig i. Vi har sett en utvikling i andre land hvor stadig flere unge mennesker ønsker å skape seg en ramme for sitt liv utenfor byene og flytte ut og kanskje ha noe mer tomteareal enn de aller minste vanlige kommunale tomtene. Det har vi bl.a. sett gode eksempler på i England. Jeg er helt overbevist om at et forslag om å løfte de minste eiendommene – vi snakker kanskje om et 20-talls tusen eiendommer i Norge – ut av prisreguleringen, vil aktivere mange bygder og ikke virke slik som bondeorganisasjonenes kampanje i dag går ut på, at dette er vondt og vanskelig og uheldig for bygdene.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-11-06:
Mitt spørsmål er til justisministeren: «Ser statsråden mulighet for å innføre nye typer straffarter/soning utenfor fengslene slik at særlig yngre lovbrytere gis bedre muligheter for å komme bort fra en kriminell løpebane slik at belastningen på soningskøene kan reduseres?»
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-11-06:
Jeg takker for svaret. Det hadde vært et godt svar hvis det hadde vært svar på det spørsmålet jeg har stilt. Svaret blir på mange måter et godt symptom på hvordan kriminalpolitikken utfordres, for jeg spør faktisk etter nye straffereaksjoner utenfor fengslene, utover dem vi har i dag. Jeg oppfatter at debatten rundt bekjempelse av kriminalitet i stor grad har blitt et økonomisk og tallmessig spørsmål, hvor vi teller antall soningsplasser og teller hvor mange som står i kø. Vi ser også hvor raskt det går å få særlig et ungt menneske gjennom strafferettsapparatet uten egentlig å stoppe opp og spørre: Hva er det som skjer med vedkommende? Har vi noen mulighet til å sikre en tilstrekkelig rehabilitering? Jeg kan bare nevne ett eksempel i forhold til en relevant soningsform utenfor anstalt som kunne vært et alternativ til betingede dommer særlig for yngre mennesker, nemlig hjemmesoning, der det ville vært interessant å høre om justisministeren deler oppfatningen til det flertallet som var på Stortinget rundt 1998, da man sa at det var verdt å utrede.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-11-06:
Jeg takker for svaret. Det er nettopp denne debatten jeg mener vi i større grad bør ha når vi diskuterer kriminalpolitiske utfordringer. I altfor stor grad har vi begitt oss inn på en debatt hvor stadig strengere straffer og mer politi er løsningen i forhold til de kriminalpolitiske utfordringene som foreligger, samtidig som vi løser opp på det forebyggende feltet ved å nedlegge det som er aktivt forebyggende tiltak ute i kommunene bl.a. Det som vel også er et annet tankekors her, er jo at vi er i ferd med å få en fangebefolkning av særlig yngre gutter som i stor grad er preget av rusproblemer, tung psykiatri og også ADHD-diagnosen. Jeg er glad for at man i årets budsjett styrker nettopp § 12-soning, muligheten for behandling. Men ser justisministeren noen strukturelle muligheter og endringer i forhold til strukturen, slik at det blir lettere for dem som kommer inn i strafferettsapparatet, å komme direkte over i relevant behandling, i stedet for å måtte sone nesten hele straffen inne og bare ha noen måneder igjen før man havner på et eller annet relevant behandlingskollektiv?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-11-06:
Som både representanten Storberget og jeg er kjent med, innførte vi en ny straffereaksjon utenfor fengsel da den nye straffgjennomføringsloven trådte i kraft 1. mars i år. Samfunnsstraffen er en ny hovedstraff som erstatter den tidligere samfunnstjenesten og betinget dom med tilsyn, og den er et godt alternativ til ubetinget fengsel for yngre lovbrytere. Samfunnsstraffen slik den er utformet, forventes å bli et viktig redskap for å forebygge ny kriminalitet. Den er en restriktiv og krevende straff. Den skal være et troverdig alternativ til fengselsstraff, og det skal være en lav terskel for å reagere på brudd på vilkår for gjennomføring av samfunnsstraff, f.eks. ved gjeninnsettelse i fengsel. Domstolen er gitt stor frihet til å finne anvendelsesområdet av samfunnsstraffen, og jeg tror at unge lovbrytere vil utgjøre en betydelig andel av dem som blir idømt samfunnsstraff. Samtidig er friomsorgen gitt stor frihet til å bestemme innholdet i den enkelte dom med utgangspunkt i vedkommendes kriminalitet og forankring i den enkeltes behov. Når det gjelder representantens henvisning til soningskøene, er jeg svært tilfreds med at pr. 15. oktober har friomsorgen mottatt 321 rettskraftige samfunnsstraffdommer. Jeg er også meget tilfreds med å kunne bekrefte at av de 321 dommene er 226 på det samme tidspunkt iverksatt. Dette forteller noe om at det har vært foretatt en hurtig og effektiv saksbehandling i straffesakskjeden. Samfunnsstraffen har jevnlig vært tema på strafferettskonferanser. Jeg har med tilfredshet registrert at påtalemyndigheten ved statsadvokatene har iverksatt en rekke tiltak for å sikre at ordningen blir tatt i bruk. Våre egne tilsatte i kriminalomsorgen deltar også aktivt over hele landet med informasjon i ulike fora hvor dommere og påtalemyndighet møtes for å rette søkelyset mot samfunnsstraffen. Jeg har avtalt et møte med riksadvokaten for å kunne diskutere hvordan samfunnsstraffen enda bedre skal brukes som et godt og troverdig alternativ til ubetinget fengsel. Tatt i betraktning at loven bare har vært gjeldende siden 1. mars i år, ser det ut som at samfunnsstraffen vil kunne være en medvirkende årsak til at soningskøene kan reduseres. Vi skal følge utviklingen av samfunnsstraffen nøye, og jeg tror vi da vil se at dette er en hensiktsmessig straff for unge lovbrytere. Spesielt har jeg forventninger til bruk av konfliktråd i samfunnsstraffdommer som vedrører de yngste.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-11-06:
Hjemmesoning kjenner vi fra Sverige. Der erstatter hjemmesoningen stort sett det vi i Norge har i åpne institusjoner, og det har samme kostnadsnivå som det å ha de åpne fengselsinstitusjoner i Norge. Det kan se ut som at det man har tatt i bruk som hjemmesoning i Sverige, nærmest har ført til en barskere situasjon for dem som sitter inne. Men jeg skal ta representantens utfordring direkte, for jeg oppfatter at han er på jakt etter en reaksjon som er noe annet enn å sette noen inn i fengsel. Det er klart at jeg vil gjerne søke etter en mulighet for at vi f.eks. kan utvide den hjemmelen vi har, ved å la noen gjøre nytte for seg, f.eks. arbeidsmessig i en eller annen forstand, slik at man faktisk opplever at man får en atferdskorreksjon, man opplever at noen reagerer, og man opplever at man får en meningsfylt ballast med seg videre i livet. Men da må vi ha lovendringer. Da vil jeg strekke tanken, nettopp fordi representanten utfordrer meg til å tenke i nye baner, og fordi jeg tar hans engasjement på alvor. Han vil at folk ikke skal bli opplært til å bli kriminelle, men få en sjanse til å rette seg opp i tide.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-11-06:
Representanten tok opp mange spørsmål. Jeg ønsker å være ordentlig mot den som spør ordentlig. La meg ta det siste. Det er klart at når vi satser så mye på psykiatri som vi gjør, gjelder det hele den norske befolkningen. Det gjelder også dem som sitter inne. Det er ingen tvil om at vi i de situasjonene som representanten her sikter til, er nødt til å skape et forvaltningssamarbeid som er mye bedre enn i dag. Det er heller ingen tvil om at når det gjelder mennesker som trenger f.eks. legemiddelassistert behandling, og som er narkomane, trenger vi et helt annet forvaltningsregime for å være sikre på at de ikke møter stengte dører. Noe av det som ligger i Regjeringens rusplan, er at vi, for å si det slik, skal senke terskelen for å komme inn og gjøre terskelen høy for å komme ut, slik at man drar sammen, både på den legemiddelassisterte siden og den legemiddelfrie siden. Når det gjelder andre deler av representantens spørsmål til meg, går de i praksis på: Kan man tenke seg andre strukturer? Det forsøkte jeg å gjøre i sted. Jeg satser veldig mye på at man skal fange opp folk tidlig. Når jeg nevnte samfunnsstraffen, er det fordi jeg føler at den ikke er tatt ut på en skikkelig måte, og jeg må agitere for den. Selv om representanten har spurt om det før, må jeg gjenta det og faktisk komme med en gledelig nyhet i forhold til tidligere svar. Så åpnet jeg for en tenkning hvor jeg sier: Skal vi kanskje utvide hjemmelsgrunnlaget for å la folk gjøre opp for seg på andre måter? Der er jeg gjerne med på en diskusjon, men jeg rekker ikke å svare mer nå innenfor den tiden jeg har til rådighet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-11-06:
Regjeringens overordnede mål er å redusere rusmiddelproblemene i samfunnet. Som ledd i oppfølgingen av Sem-erklæringen satte Regjeringen i fjor ned et statssekretærutvalg som fikk i oppgave å utarbeide en handlingsplan mot rusmiddelproblemer. Dette arbeidet resulterte i handlingsplanen mot rusmiddelproblemer som ble framlagt i tilknytning til statsbudsjettet. I handlingsplanen er Regjeringen spesielt opptatt av at ansvaret for rusmiddelmisbrukere skal være tydelig, og ikke minst at behandlingskjeden skal henge sammen og ha tilgang på et differensiert behandlingsopplegg. Når det gjelder oppfølgingen av innsatte i form av soning i behandlingsinstitusjon, § 12, eller oppfølging ved behandling etter endt soning, erkjennes det at det ikke er et likeverdig tilbud uavhengig av bosted og økonomi. Enkelte fylkeskommuner har problemer med å dekke den fylkeskommunale garantien som skal til for å dekke opphold på institusjon. Allerede denne høsten vil Sosialdepartementet legge fram et høringsnotat som berører problemstillingen med finansieringstiltak for rusmiddelmisbrukere i de fylkeskommunale behandlingstiltakene. På bakgrunn av høringsrunden vil det bli framlagt en ny odelstingsproposisjon som vil berøre forvaltningen av de fylkeskommunale behandlingstiltakene, også kalt rusreform II. Det er under disse tiltakene Tyrilisenteret finansierer sine behandlingsplasser. En stor andel av de innsatte i fengselsvesenet har rusproblemer. Regjeringen ønsker derfor å øke ressursinnsatsen for denne gruppen, slik at flere skal gis mulighet til å gjennomføre hele eller deler av fengselsstraffen i behandlingsinstitusjon. I denne forbindelse kan nevnes at det i budsjettet for 2003 foreslås å øke innsatsen til § 12-soning med 5 mill. kr. Det er av stor betydning for Regjeringen at rusmiddelmisbrukere som har behov for behandling, gis de samme rettigheter som befolkningen for øvrig og behandles med samme respekt og omsorg som andre behandlingstrengende. Regjeringen vil derfor satse på å gjøre behandlingsressursene på alle nivåer bedre i stand til å ta imot rusmiddelmisbrukere som trenger hjelp på lik linje med andre behandlingstrengende. I St.prp. nr. 1 for 2002-2003 uttrykkes følgende om forvaltningssamarbeidet med russektoren: «Et viktig område fremover er å intensivere samarbeidet med etater som kan bistå rusmiddelmisbrukere med å komme i behandling. Kriminalomsorgen vil ta initiativ til et mer forpliktende samarbeid med helse- og sosialetaten.» For Regjeringen er det en prioritert oppgave å bygge ned stengslene mellom hjelpetilbudene og løse opp i fordommer overfor stoffmisbrukere/rusmisbrukere. Avslutningsvis vil jeg understreke at for meg som justisminister vil arbeidet med rusmiddelmisbrukere være et viktig område i tiden framover. Ikke minst vil et godt forvaltningssamarbeid være av avgjørende betydning for å sikre helhetlige og gode tilbud og for å sikre muligheter for fortsatt behandling etter løslatelse.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-11-06:
Jeg kjenner meg veldig godt igjen i den virkelighetsbeskrivelsen som representanten Rui her presenterer. Det som er uttrykt i handlingsplanen i forbindelse med tiltak mot rus, skal jo handle om at forvaltningssamarbeidet skal fungere, og at disse stengslene ikke skal være der, og at tiltakene, når man skal fatte beslutninger, skal synkroniseres. Jeg vet, på samme måte som representanten kjenner til gjennom sin livserfaring, at det er ofte det ikke er sånn, og jeg vil forsikre om at jeg der jeg er, skal gjøre det jeg kan for at dette endres. Jeg bruker faktisk en del tid bl.a. til å besøke fengsler, for å registrere at det er et forvaltningssamarbeid. Jeg prøver å initiere at det skal foregå både i forhold til Aetat, sosialkontor og andre deler av samfunnet som folk har krav på hjelp fra, så på dette området har jeg et engasjement. Og her tror jeg at den politiske ledelsen delvis kan uttrykkes gjennom den reform sosialministeren kommer med, men også gjennom praktisk direkte arbeid – rett og slett «leadership by walking around», for å si det på den måten. Jeg kan forsikre representanten om at det er jeg sterkt engasjert i.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-11-06:
Spørsmålet mitt til justisministeren er følgende: «Stifinnerprosjektet i Oslo fengsel gir et unikt behandlings- og rehabiliteringstilbud til innsatte med rusproblemer. For at stifinnerne skal klare å komme seg ut av rusmisbruket, er det avgjørende at behandlingen fortsetter etter endt soning. I dag vil flere fylker ikke gi garanti om videre behandling ved Tyrilisenteret etter endt soning på Stifinner"n. Hva vil statsråden gjøre for å sikre innsatte i norske fengsler et behandlingstilbud etter endt soning?»
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-11-06:
Jeg takker statsråden for svaret. Vi vet jo, som statsråden også var inne på, at det er utrolig mange som sitter i norske fengsler som har rusproblemer. Som han også var inne på: De bør få bedre og likere behandling i fengselet. Men vi har en annen problemstilling i forhold til dette samme problemet, og det er de kommunale og de fylkeskommunale garantiene, som det er vanskelig både å få til å dra sammen og å få på det tidspunkt man trenger det. Hvis justisministeren kunne tenke seg å prøve også innad i Regjeringen å få de tingene til å gå smidigere, hadde det hjulpet mang en rusmisbruker.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-06:
Jeg har tidligere redegjort for Stortinget for hvordan jeg arbeider i forhold til denne saken. Jeg viser til interpellasjonsdebatten i denne sal 21. februar i år. Jeg vil også vise til omtale av dette i St.prp. nr. 59 for 2001-2002 og i St.prp. nr. 1 for 2002-2003. Arbeidet er lagt opp etter de retningslinjer som ble trukket opp i disse sammenhengene. Under den forrige regjeringen gav daværende Sosial- og helsedepartementet Helse Nord i oppdrag å utrede hvordan en innkjøpsenhet i Vadsø kunne organiseres. I utredningsoppdraget lå også å skissere hvordan denne eventuelt kunne utformes. Den videre oppfølging av saken fra Helsedepartementets side skulle så skje på dette grunnlaget. Jeg oppfatter det slik at det til grunn for oppdraget fra regjeringen Stoltenberg lå en klar intensjon om at det skulle etableres en innkjøpsenhet i Vadsø. Jeg følger opp saken ut fra denne intensjonen. For meg er det samtidig avgjørende at de løsninger som velges, må sikre foretakenes muligheter til å løse innkjøpsoppgaver på en rasjonell måte. Det er også avgjørende at løsningen er forankret i de regionale helseforetakene. Arbeidet med kartleggingen av innkjøpsfunksjoner som skal lokaliseres i Vadsø, er organisert i en arbeidsgruppe bestående av representanter fra de regionale helseforetak. Denne gruppen skal finne frem til områder og funksjoner man kan samarbeide om, og som skal lokaliseres til Vadsø. Videre er det etablert en styringsgruppe bestående av representanter fra de regionale helseforetak samt en representant fra Helsedepartementet. Styringsgruppen skal se til at løsningsforslagene blir tilfredsstillende i forhold til de premisser som er lagt, som jeg har redegjort for i mitt svar. Gjennom arbeidet skal det klarlegges muligheter for nasjonalt innkjøpssamarbeid og hvilke funksjoner som skal lokaliseres til Vadsø. Jeg legger vekt på at det i planleggingsfasen er et godt samarbeid med de regionale helseforetakene, med god forankring i foretakene. Jeg vil påse at de områdene som identifiseres for etablering, vil bli fulgt opp tidlig, med tilfredsstillende fremdrift. Departementet står nå overfor overgangen fra en utredningsfase til en gjennomføringsfase. Før årsskiftet vil arbeidet med den organisatoriske etableringen av innkjøpsenheten bli igangsatt, og det vil bli tatt kontakt med kommunale myndigheter for å drøfte praktiske forhold i forbindelse med etableringen. Innkjøpsenheten vil bli etablert i Vadsø i første del av 2003. Denne enheten skal medvirke til en rasjonell og økonomisk gunstig innkjøpsordning, med mulighet for videre utvikling, ut fra den særlige kompetansen som over tid vil bli utviklet og etablert i dette miljøet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-06:
La meg kort gjøre klart at jeg akter å gjennomføre dette tiltaket ut fra de beslutninger og de intensjoner som jeg har redegjort for i mitt svar. Det vil bli en innkjøpsenhet i Vadsø med funksjoner som de regionale helseforetakene er tjent med, og som samtidig – som jeg er helt enig med representanten Schjøtt-Pedersen i – vil representere et tiltak av regionalpolitisk betydning.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-06:
Jeg kan bekrefte at det ikke er snakk om å frata de regionale helseforetakene og helseforetakene deres ansvar for innkjøp. Det er snakk om å samle et kompetansemiljø på nasjonalt nivå som helseforetakene ser seg tjent med, i forhold til den samordning som kan ligge i det. Det er svært viktig at vi får til et slikt nasjonalt miljø, og at det samtidig er forankret i helseforetakene på en slik måte at det faktisk kommer til nytte og ivaretar de intensjoner som ligger i den beslutningen som representanten Schjøtt-Pedersen viste til. Det arbeider jeg med sikte på å sørge for.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-06:
Høreapparater dekkes av folketrygden innenfor fastsatte prisgrenser. Dersom brukeren skal ha dyrere apparat enn prisgrensen, må brukeren selv betale differansen. Hørselssentralene ved offentlige sykehus har ansvaret for formidling av høreapparater. En offentlig hørselssentral kan gi fullmakt til leger med nødvendige lokaler og nødvendig utstyr om å stå for en del av arbeidet, som særlig dreier seg om undersøkelser av pasienten og rekvirering av apparat for trygdens regning. Enten disse undersøkelsene skjer på sykehuset eller hos private avtaleleger, betaler pasienten vanlig egenandel for legeundersøkelsen. Offentlige hørselssentraler kan også inngå avtale med forhandlere av høreapparater om deler av formidlingsarbeidet, f.eks. tilpassing og utprøving av apparater. I så fall avtales hvilken godtgjøring forhandleren skal motta for dette arbeidet, men pasienten skal ikke betale noe for dette. Ifølge Rikstrygdeverket utleveres halvparten av høreapparatene fra offentlig hørselssentral og halvparten fra lokal forhandler som har avtale med hørselssentral. Det er bare hørselssentraler og leger med fullmakt fra helseforetakene som har anledning til å rekvirere apparater for trygdens regning. Legene skal rekvirere apparatene gjennom hørselssentralen eller forhandler som har avtale med hørselssentralen. Bortsett fra egenandelen for konsultasjon hos lege og eventuelt beløp utover prisgrensen for selve apparatet betaler ikke brukeren noe for høreapparatet. Det er trygden som kjøper og deretter eier høreapparatet. Et høreapparat skal således leveres tilbake og kan resirkuleres etter bruk. Det gjelder også i de tilfeller der brukeren har valgt et dyrere apparat enn det trygden dekker, og selv har betalt mellomlegget. Mye tyder på at enkelte forhandlere tar seg betalt av pasienten for sitt arbeid. Det er ikke i tråd med intensjonene i regelverket for anskaffelse og formidling av høreapparater. Jeg forstår at denne praksisen har bidratt til at systemet for formidling av høreapparater er blitt uoversiktlig for brukerne, og at de ikke kjenner seg informert om sine rettigheter. Det er ikke bra. Departementet vil derfor foreta en gjennomgang av hele systemet for formidling av høreapparater. Gjennomgangen skal være fullført før 1. mars 2003 og vil vise om det er behov for å rydde opp i ansvarsforholdene og presisere regelverk og rutiner på dette området. I det konkrete tilfellet med Strømmen Høresenter har fylkeslegen i Akershus tatt et initiativ for å undersøke den praksis for utdeling av høreapparater som følges ved dette høresenteret. Denne undersøkelsen vil vise om pasientene har krav på å få tilbakebetalt noe, og hvor de i så fall kan reise krav om dette.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-06:
Ikke annet enn at jeg vil følge opp den gjennomgangen av rutiner, regelverk og organisering som jeg varslet. Jeg vil også gjøre meg kjent med resultatet av fylkeslegens undersøkelse i den konkrete saken.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-06:
Jeg har gitt en omtale av dette prosjektforslaget i St.prp. nr. 1, og jeg vil vise til at jeg i mitt svar gav en klar utfordring til kommuner og helseforetak generelt om å videreutvikle denne type samarbeidstiltak. Det er Helse Sør og Horten kommune som i denne sammenheng bør søke å utvikle dette som et samarbeidstiltak. Jeg for min del jobber nå med å legge de generelle rammebetingelsene til rette for en videreutvikling av en desentralisert spesialisthelsetjeneste, og får vi det til, på grunnlag av Hagen-utvalgets innstilling, vil det også lette grunnlaget for å sette i gang nye slike tiltak, f.eks. slik som i Horten. Jeg kan også nevne at jeg arbeider med en vurdering av om ansvaret for finansiering av syketransporten bør overføres fra trygdeetaten til helseforetakene, noe som vil gi mulighet for å se disse utgiftene i større grad i sammenheng.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-06:
Det er ca. halvannen måned til Hagen-utvalget skal levere meg sin rapport. Den vil bli sendt på høring og vil bli fulgt opp gjennom 2003. Mitt siktemål er at vi skal kunne foreslå endringer i budsjettopplegget for 2004. I tillegg vurderer jeg altså endringer i ansvaret for syketransporten og finansieringen av den, som fra flere av dem som har drevet forsøk på dette området, er påpekt som en hindring for å utvikle denne type tjenester. Faktum er nemlig at de innsparinger som åpenbart skjer i syketransportutgifter ved desentraliserte tjenester, ikke kommer dem til gode som driver tjenestene, men kommer statskassen og Rikstrygdeverket til gode. Det å overføre ansvaret for syketransporten, som jeg vurderer, vil være ett virkemiddel i tillegg til det som for øvrig er nevnt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-11-06:
For å kunne svare på spørsmålet fra representanten Stenberg Ryen vil jeg først si noe om det generelle styringssystemet for spesialisthelsetjenesten som er nedfelt i helseforetaksloven. På bakgrunn av budsjettvedtaket i Stortinget utformer departementet et styringsbudskap til de regionale helseforetakene for det påfølgende år. For å oppfylle lovens intensjon er det viktig at styringsbudskapet i størst mulig grad vektlegger krav til resultat i forhold til de mål som er satt for tjenesten, og ikke i detalj på hvilken måte resultatene skal oppnås. Når det gjelder investeringer i bygg og utstyr, er det avgjørende at de regionale helseforetakene selv får vurdere hvordan de vil investere midlene innenfor de ressursrammer og resultatkrav som er stilt, herunder hvordan det tas hensyn til rammer og retningslinjer som trekkes opp fra sentrale myndigheter. Fra Helse Sør har jeg fått opplyst at man vurderer bygging av en ny intensivobservasjonspost ved Spesialsykehuset for epilepsi som et viktig tiltak. Helse Sør har imidlertid ikke funnet det mulig å inkludere utbyggingen ved Spesialsykehuset for epilepsi innenfor de foreslåtte rammer for 2003. Departementet vil med utgangspunkt i den omtale som har vært, både fra departementet og fra Stortinget, følge opp saken i den kommende styringsdialogen med Helse Sør, også med hensyn til den helhetlige vurderingen som Helse Sør har gjort så langt. Helse Sør peker også på utfordringer ved finansiering av landsfunksjoner. En avklaring av finansieringen av landsfunksjoner vil gi et bedre grunnlag for å vurdere denne type investeringer. Jeg vurderer å komme tilbake til Stortinget med forslag om endring i finansieringsordningen for landsfunksjoner. Et slikt eventuelt forslag vil ta utgangspunkt i Hagen-utvalgets innstilling, som overleveres meg før jul.