Erna Solberg (Høyre), 2011-06-17:
Den måten Det norske storting har arbeidet på i denne saken, er vel noe utradisjonell – med om ikke blanke ark, så i alle fall ikke proposisjoner eller forslag fra regjeringen i bunnen. Det har selvfølgelig også gjort at det av og til har vært en litt vanskelig prosess å forholde seg til – og kanskje også å se hvordan man skulle komme igjennom. Når vi til slutt har kommet igjennom med et forlik som alle partiene på Stortinget står bak, er det en ganske betydelig bragd, for dette er et område hvor meningene i de partiene som er representert her, i realiteten er noe forskjellig, og hvor følelsene knyttet til debattene rundt dette er ganske sterke. Likevel er det en seier for ønsket om stabilitet, forsvarlighet og langsiktighet, men man er også nødt til å gjøre noe for å få redusert konfliktnivået i en del områder og i en del lokalsamfunn i Norge som i dag opplever en ganske betydelig følelse av belastning på grunn av storsamfunnets ønske om å bevare flere rovdyr i vårt samfunn. Da er det utrolig viktig at det samme storsamfunnet, representert ved oss som politikere, evner å se hvordan vi kan gjøre konfliktene mindre, samtidig som vi når målet, nemlig at vi skal ta vår del av internasjonale forpliktelser til å bevare våre store rovdyr og sørge for at de kan videreutvikle seg. Men vi må se det i en sammenheng, ved å se hvilken stamme rovdyret tilhører, for vi er en del av det skandinaviske området, og derfor må vi også se på hvordan vi sammen med våre naboland skal gjøre dette. For oss har det vært viktig hvis vi skal få til konfliktreduserende tiltak, å gi mer lokal råderett i disse sakene, gi bedre mulighet for forvaltningen lokalt, som er tett på beslutningene, til større makt og større innflytelse. Vi hadde nok et ønske om å få dette til enda tydeligere, men dette er et kompromiss hvor vi har slått fast at siden vi har nådd bestandsmålene på ulv, på jerv og på gaupe, er det nå regional forvaltning som skal være svaret, for det er det som sto i 2004-forliket. I tillegg er vi blitt enige om regional forvaltning på et tidligere tidspunkt enn ved fullt bestandsmål på bjørn. Vi tror at dette vil bidra til mindre lokale konflikter, og vi har understreket at regionalforvaltningen er første instans, og at klageadgangen skal gå videre til Miljøverndepartementet. I tillegg har vi fått til en reduksjon når det gjelder bestandsmålene på bjørn, og det er stor enighet om at den belastningen en del hannbjørner utgjør, er for stor til at vi fortsatt skal beregne to hannbjørner per binne. Vi har i stedet gått ned til 1,5. Det betyr at det blir færre av de bjørnene som kanskje oppleves som mest konfliktskapende, fordi det er de som gjør mest skade når de vandrer rundt. Det vil altså bli en endring på det. I tillegg er det et vesentlig punkt som jeg tror er viktig, og det er at vi er blitt enige om beitenekt. Selv om målsettingen vår er at det ikke skal bli beitenekt etter dyrevelferdsloven i årene fremover med en bedre forvaltning av rovviltet, er vi altså blitt enige om det grunnleggende prinsippet – synes jeg – for enhver forvaltning av storsamfunnet når det gjelder privat eiendomsrett, nemlig at hvis det blir ilagt beiterettnekting, skal man samtidig kompenseres fullt ut fra dag én. Reglene skal lages av departementet, men det er nå stadfestet at det er full kompensasjon. Det tror jeg det er mange som vil bli glade for. Dette er jo et område hvor det for øyeblikket er betydelig uro ute, for det er ganske mange bønder som har fått varsel fra Mattilsynet om beitenekt. Derfor ser jeg fram til at man skal klare å løse dette i årene fremover. Det er mange små og store tiltak som vil bidra til bedre forvaltning i årene fremover. Det kanskje vanskeligste temaet har vi i realiteten utsatt, nemlig den langsiktige politikken for ulv. Det betyr at vi vil komme tilbake til dette. Forhåpentligvis klarer vi å få til en felles skandinavisk forvaltning av ulven og få klare prinsipper for det. Det vil i så fall gjøre det mulig å opprettholde ikke bare bærekraften, men også en forsvarlig forvaltning i de områdene som i dag opplever størst belastning.