Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2015-12-04:
Flyktningstrømmen mot Europa gjør at ingen av oss kan være helt sikre på hvor mange som vil søke asyl i Norge i de kommende årene. Det eneste vi er sikre på, er at det blir mange. Vi står i en situasjon hvor det kommer et betydelig antall flyktninger og asylsøkere til Norge, og de som kommer, skal ifølge statsminister Erna Solberg få et enkelt, men skikkelig tilbud. I Norge er det slik at alle har rett til helse- og omsorgstjenester. Asylsøkere har samme rettigheter til helsetjenester som den øvrige befolkningen. Ifølge Helsedirektoratets veileder skal asylsøkere, flyktninger og familiegjenforente få nødvendig «somatisk og psykisk helsehjelp». Det er vertskommunen som har ansvaret for helsetjenester til asylsøkere og flyktninger, både i mottak og når de bosettes. Norge har en modell for helsetjenester hvor det i ganske liten grad finnes spesialtjenester for flyktninger eller mennesker med en annen kulturell og språklig bakgrunn enn den norske. Helsetjenesten vår skal organiseres slik at det finnes tilstrekkelig kompetanse til at også disse gruppene får de tilbudene de trenger, og ved behov kan kommunene også selvsagt be om råd og støtte fra spesialisthelsetjenesten. I takt med at nye mottak nå opprettes i mange av landets kommuner, må kommunene ta dette ansvaret og planlegge for økte behov i helsetjenesten. Norske lover, internasjonale konvensjoner og fagetiske retningslinjer underbygger at asylsøkere og flyktninger har rett til hjelp, og at helsepersonell har plikt til å hjelpe, også med hensyn til å fremme psykisk helse. Dette gjelder også mennesker som har en usikker juridisk status, eller som med all sannsynlighet ikke kommer til å få bli i Norge. Her har psykologer en viktig fagkunnskap i arbeidet, og den juridiske og øvrige konteksten blir vesentlig i vurderingen av hvilke typer tiltak som vil være mest tjenlige. Det finnes mye erfaring fra internasjonalt katastrofearbeid som kan være relevant også for psykososialt arbeid i Norge. Det gjelder ikke minst behovet for å utforme en helhetlig politikk for å ivareta flyktningers og asylsøkeres somatiske og psykiske helse. Verdens helseorganisasjon understreker behovet for retningslinjer for å hindre at tiltak blir fragmentert, ineffektive, dyre og utilgjengelige, og ofte er det slik at flere ulike sektorer og flere ulike tjenester, som utdanningsinstitusjonene, sosialtjenesten og helsetjenesten, må være involvert. Det finnes flere modeller og retningslinjer for internasjonalt arbeid med psykisk helse i katastrofer. Nå vil jeg presisere at vi står ikke i en katastrofe her til lands, men i en krevende situasjon. Det tror jeg er en beskrivelse som vi kan enes om. Det anbefales at mottakspersonell, fastlege, helsestasjoner, skolehelsetjeneste, flyktningkontakt, bosettingskonsulent og andre relevante aktører samarbeider om å sikre forsvarlige helsetjenester til denne pasientgruppen. Beboere på mottak må få konsultasjon med helsesøster og lege, og det bør legges til rette for fastlegetimer uavhengig av om vedkommende pasient har D-nummer eller fødselsnummer. Vi har jevnt over gode helsetjenester til alle i Norge, men vi kan anta at disse standardene som er etablert for helsetilbudet, både for dem som kommer hit og for den øvrige befolkningen, kan bli utfordret i denne ekstraordinære situasjonen. Vi kan anta det, og dermed bør vi ruste oss. Jeg vil på ingen måte felle noen dom over regjeringen eller helsemyndighetenes mobilisering så langt, men anerkjenne veldig mye av det som er satt i gang. Helsedirektoratet har bl.a. sendt brev til alle landets fylkesmenn med råd og veiledning i denne ekstraordinære situasjonen, og mobiliseringen i kommunene og blant frivilligheten har vært og er stor. I en slik krevende situasjon som mange kommuner nå befinner seg i, får man nærmest en ny pretransittfase og en litt forlenget ventefase mellom transitt og ordinære mottak. Her har også Helsedirektoratet gitt noen anbefalinger til de kommunene som nå tar imot et stort antall flyktninger og asylsøkere. Kommunene anbefales å opprette tverrfaglige flyktninghelseteam med nødvendig kompetanse, som lege, sykepleier, psykolog, helsesøster og eventuelt personer med sosialfaglig og flerkulturell kompetanse. Her bør også kommunepsykologene brukes aktivt til veiledning og identifisering av det som handler om mer traumerelaterte tilstander. Dette er veldig bra, og det høres fint ut og riktig ut, så tommelen opp for det. Utfordringen er at en del kommuner, kanskje særlig i distriktene, allerede har utfordringer med å rekruttere nok og riktig kompetanse til helsetjenesten i en såkalt normalsituasjon, hvis jeg kan bruke det uttrykket. Jeg besøkte mandag Grong kommune i mitt hjemfylke, Nord-Trøndelag. Det er en liten kommune med godt under 3 000 innbyggere, som tar imot et stort antall flyktninger. De har ordinært mottak, har hatt det i mange år, og slik sett har de bygd opp en kompetanse over år. De har 170 plasser i mottak, i tillegg til at de vil bosette 27 flyktninger i 2016 og 2017. Over 10 pst. av kommunebudsjettet knyttes til aktiviteter og ansvar med hensyn til flyktninger i mottak og dem som kommunene bosetter. Det er et høyt tall og viser en omfattende innsats fra et lite lokalsamfunn. Deres innspill til utfordringene i helsetjenesten var relativt enkel: Flere helsesøstre til lavterskelhelsetjenester for å avlaste fastlegene. I andre kommuner kan dette være annerledes, helt avhengig av hvilken aktivitet man har i sin kommune, om det er mottak, transittmottak eller ordinær bosetting. I Grong mente de også at det ville vært rimelig om driver av mottaket også bidro mer til å betale regninger når det gjelder helsetilbudet. Vi har registrert at statsministeren har tatt ordet «krise» i sin munn, men at etablerte beredskapsmessige prosedyrer ikke er iverksatt. Mens denne interpellasjonen behandles i salen, skal de parlamentariske lederne forhandle om de gjenstående elementene i den inngåtte asylavtalen. Der vil helsetjenesten i kommunene og kommunenes øvrige ansvar være et viktig tema knyttet direkte til de økonomiske rammene man har lagt for kommunene i 2016, og som man legger for 2017. Det er selvsagt vanskelig å anslå behovet for helsetjenester til alle som nå kommer til landet vårt på flukt fra krig, og med håp om å få opphold. Men at det er helsekostnader, og til dels store også, knyttet til det antallet som nå kommer, vil jeg si er ganske klart, først og fremst i kommunene, som har ansvar for å sikre likeverdige helsetjenester til hele befolkningen, inkludert flyktninger og asylsøkere, men også i sykehusene, for dem som trenger helsehjelp som er mer spesialisert. I tillegg til økonomiske rammer må vi gjøre jobben smart, effektivt og med tanke på en best mulig integrering. Vi må også tenke nytt i måtene vi gir helsetilbudet på. Derfor er mitt spørsmål til statsråden dette: Hvordan ser statsråden på denne utfordringen for helsetjenesten, og hva gjør regjeringen for å sikre beredskap i helsetjenesten i denne ekstraordinære situasjonen?