Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2009-05-14:
Jeg vil begynne mitt innlegg med å kommentere replikken fra representanten Carl I. Hagen. For jeg ble faktisk rørt av å høre representanten be for seg selv, at han ikke skulle være noen belastning for framtidssamfunnet når han blir pensjonist. Det er altså mannen som har rakket ned på enslige mødre! Det er mannen som skjelte ut latsabbene fra Finnmark! Det er mannen som vil ha et innvandrerregnskap for å se hvor mye det koster å ha innvandrere i Norge! Hvis vi nå bruker tankegangen til Fremskrittspartiet, er det faktisk slik at jeg vet ikke om én innvandrer som har vært til større belastning for det norske samfunnet enn Carl I. Hagen. Til og med mulla Krekar må komme billig ut i det regnskapet, hvis vi setter det opp. La meg så gå over til det jeg egentlig skulle si, men jeg følte behov for å si dette, for jeg mener det må finnes grenser for frekkhetens nådegave også i den norske nasjonalforsamling. Hvis vi ikke greier å skape en bærekraftig utvikling i framtiden, vil den historiske dommen bli hard. Kampen mot krig og sult, fordelingen av ressurser, klimatrusselen, jord og vann er internasjonalt sett de viktigste utfordringene vi står overfor. Dem løser vi sammen med andre land – eller vi løser dem ikke i det hele tatt. Men vi kan også gjøre mye nasjonalt. Det har historisk vært en sterk sammenheng mellom menneskelig aktivitet, altså produksjon og forbruk, på den ene siden og belastningen på miljøet på den andre. Jordas befolkning vokser, og for store grupper vil økonomisk vekst være en forutsetning for et bedre liv. Vår tids utfordring er hvordan vi kan skape fortsatt velstandsvekst samtidig som vi reduserer de negative effektene på miljøet. For at den globale temperaturøkningen skal begrenses til 2 grader fra førindustrielt nivå, må reduksjonen i globale utslipp begynne innen 2015, og utslippene må mer enn halveres fra dagens nivå innen 2050. Dette forutsetter at det snarlig settes i gang omfattende tiltak i alle land. Forhandlinger om en ny internasjonal klimaavtale skal sluttføres i København i 2009. Vi ønsker en ambisiøs avtale som omfatter alle land og alle sektorer, og som kan tre i kraft i 2012. Vi ønsker at Norge skal overoppfylle sine internasjonale forpliktelser. Framskrivninger som tar utgangspunkt i dagens virkemiddelbruk, viser at utslippene i 2020 er klart høyere enn de målene som Stortinget har fastsatt. Det kan derfor bli behov for ytterligere tiltak i klimapolitikken. Det er nødvendig med en sterk og målrettet offentlig støtte til forskning og utvikling av ny klimateknologi. Mye av det opposisjonspartiene skriver i sine merknader, er det lett å være enig i. Alt det Jan Tore Sanner sa tidligere i dag, er det også lett å være enig i. Jeg mener f.eks. at medlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre har rett når de skriver at det bør satses mye mer på energieffektivisering, da dette gir størst miljøeffekt pr. krone investert. Jeg merker meg ellers at opposisjonspartiene synes å ha forskjellige løsninger på klimaproblemet. Mens Høyre og Fremskrittspartiet peker på støtteordninger og skattelette i form av fradrag og gunstige avskrivningsregler, ønsker Venstre mer skatt på miljøfiendtlig atferd. Videre er Fremskrittspartiet og Høyre opptatt av at vi skal ha en langsiktig strategi for å utvikle vår petroleumsnæring og stimulere oljeselskapene til å investere i Norge, mens Venstre går inn for at vi gradvis skal redusere utvinningen av olje og gass til fordel for en sterkere satsing på fornybar energi. Når vi sier at Norge i mange år har vært en miljøpådriver, er det en sannhet med forbehold. Det siste hundreåret har vi i den vestlige verden og spesielt i Norge hatt en formidabel vekst i forbruket, og det kan ikke fortsette. Jeg vil likevel ta avstand fra dem som hevder at dette skyldes ensidig økonomiske vekst, for det gjør det ikke. Jeg husker f.eks. godt da det ble innført tvungen renovasjon i min kommune. Før kastet folk søppelet i bekker, eller de brente det. I dag ser vi nesten ikke søppel i naturen. Det var sterk motstand mot innføring av tvungen renovasjon, men det skapte økonomisk vekst. Det samme gjelder mange rensekrav som er pålagt bedrifter. Det viser seg at når kravene blir satt, kommer en som regel fram til ordninger som er til å leve med, ja ordninger som faktisk ofte fører til økonomisk vekst. Det Regjeringen nå driver med på Mongstad med hensyn til å håndtere CO2-utslipp, fører også til økonomisk vekst. Politikerne er derfor en viktig brikke i å være pådrivere for å forme samfunnsutviklingen. Derfor er denne meldingen viktig. Her varsler vi at vi vil ha en offensiv miljøpolitikk inn i framtiden, og i den sammenheng er det særdeles viktig å forholde seg til den virkelighet vi befinner oss i. Utfordringen er å få et framtidsrettet og fornybart samfunn. At det fører til økonomisk vekst, er kjempefint. I et kapitalistisk samfunn tror vi i Arbeiderpartiet at det er en virkelighet vi må forholde oss til. Samtidig er politikerne satt til å styre utviklingen dit vi ønsker. I Arbeiderpartiet tar vi derfor avstand fra Fremskrittspartiets holdning om at det bare er å ture fram. Hvis det partiet hadde styrt, tror jeg ikke det hadde vært tvungen renovasjon ennå – med de følgene det ville medføre. Fremskrittspartiets holdning også til klimapolitikken er alvorlig og etter vår mening reaksjonær. Den tilhører ikke den virkeligheten vi befinner oss i internasjonalt. Norge er en energinasjon. Vi har mange år framfor oss med bruk og verdiskaping av ikke-fornybare ressurser. Det må vi utnytte til å skape et bærekraftig samfunn. I dag sender vi f.eks. gass tilsvarende flere hundre gasskraftverk ut av landet, uten krav til rensing av klimautslipp. Likevel er det faktisk bra for miljøet fordi det erstatter alternative energikilder som er mer forurensende der de bruker gassen. Men vi har en plikt til å utvikle en energiindustri som er bærekraftig. Spesielt Norge, som har blitt styrtrik på ikke-fornybare ressurser, har et ansvar for å arbeide med klimautfordringene. Derfor er jeg glad for at Arbeiderpartiets landsmøte vedtok at vi skulle være i førersetet med hensyn til CO2-håndtering av gasskraftverk – som kommer. Framtidens gasskraftverk vil være kraftverk med CO2-håndtering, men utfordringen er samtidig å hindre situasjoner der industri og private strømkunder går dukken fordi strømregningen blir høy. Vi er teknologioptimister. Det bør alle være fordi alternativet er at vi ikke greier å håndtere den største miljøutfordringen vi står overfor. Jeg kan med fordel også anbefale det – fordi det gir framtidshåp, økt realisme i den politiske hverdagen og totalt sett et positivt liv. Men teknologien kommer ikke av seg selv. Kun gjennom politisk handling og et næringsliv som er på hugget, vil vi greie dette. I den politiske verden som vi lever i, er det helt rett at for fire år siden samlet opposisjonspartiene seg om denne perspektivmeldingen. Jeg synes det er et tankekors nå å se at de som ville ha en annen kurs, ikke greier å samle seg bedre enn det vi ser her i dag. Det er noe som vi tar til etterretning. Jeg ser òg fram til valgkampen, der resultatene av vår politikk kommer til å bli lagt fram. Så får de andre heller hakke på at de vil ha lengre arbeidsdager, kutt i kommuneøkonomien og mindre til skole og eldreomsorg.