Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-06-15:
Det er en utvikling i Europa – fra en finanskrise til en gjeldskrise og over til det alvorligste, nemlig en politisk krise. Dette er sjølsagt ikke et resultat av tilfeldigheter. Det er resultat av en politisk mote. Det er resultat av ideologi. Det er internasjonalt, ikke bare europeisk. Det internasjonale pengefondet, som skulle sikre stabilitet, har gjennom sin politikk på slutten av 1980- og 1990-tallet medvirket til situasjonen, fordi det gjennom sine råd og sin atferd har medvirket til finansspekulasjon. Innenfor Den europeiske union ble det innført en felles valuta, med en felles økonomisk politikk – uten en politisk union. De som analyserte situasjonen før dette ble innført, sa veldig tydelig fra om at dette måtte gå galt. Vi som er motstandere av Den europeiske union, har fått så rett, så rett. Men noen ganger er det trist å få så rett som det vi erfarer når vi ser de enorme konsekvensene. For meg var det sterkt å oppleve daværende leder i Det internasjonale pengefondet, Strauss-Kahn, holde sin tale i regjeringskvartalet rett etter at statsråd Sigbjørn Johnsen hadde tiltrådt. Han snakket uten manuskript i nærmere 1 time om finanskrise og krig. Det var et skremmende foredrag, som i liten grad ble referert i norsk presse. Det er derfor utrulig vesentlig å ha for seg alvoret i situasjonen vi nå er inne i, både økonomisk og politisk. Jeg vil også si: Det er viktig at Norge i denne situasjonen ikke er seg sjøl nok, det må være annerledeslandet som ikke er seg sjøl nok. Regjeringspartienes hovedmerknader i dagens innstilling til revidert nasjonalbudsjett fokuserer på tre hovedområder. Det ene er todelinga i næringslivet, mellom det næringslivet som har god lønnsomhet, og det som har svakere lønnsomhet, og som har sitt tilhold i Fastlands-Norge, i fastlandsindustrien. Det er viktig på dette punktet at en bedre balanserer konkurransesituasjonen mellom de to næringsliv, og det er en folkevalgt oppgave. Vi kan ikke pålegge næringslivet noe annet enn det som er næringslivets egne lønnsomhetskrav, slik at det er de rammene som skal legges, som er de folkevalgtes ansvar her, og der kreves det større innsats. Det andre området som blir påaktet i regjeringspartienes hovedmerknader, er den geografiske ubalansen – ubalansen mellom at Innlands-Norge blir hengende spesielt etter i forhold til de deler av landet som får del i de enorme investeringene og den enorme produksjonen av innsatsfaktorer knyttet til olje- og gassindustrien. Dette er også tilsvarende et folkevalgt ansvar, som en må ha langt større aktsomhet overfor i åra framover, ja også på svært kort sikt. Det gir sånn ubalanse og sånne krefter i samfunnet at det blir svært vanskelig å korrigere det med avbøtende tiltak, hvis en ikke går til hovedproblemet. Det tredje problemet – og utfordringa – som regjeringspartiene anfører, er todelinga i arbeidslivet. Lønnsstatistikken fra Statistisk sentralbyrå i perioden 2000–2010 viser at de høyeste lønnsinntektene også hadde den høyeste lønnsveksten – også den høyeste lønnsveksten i prosent og dermed sjølsagt i kroner. For regjeringspartiene er hensynet til jambyrdighet avgjørende viktig, og statens rolle er sentral. Jeg kan ta et eksempel fra Buskerud fylkesting i går som viser forskjellen mellom regjeringspartiene og opposisjonen. Senterpartiet fremmet der forslag om at man skulle ha en lønnsvekst for ledelsen i Buskerud fylkeskommune på 5 pst. Det fikk støtte fra Venstre, SV og Arbeiderpartiet, mens Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet fremmet forslag om en lønnsvekst for ledelsen i Buskerud fylkeskommune på 10,7 pst. Det er å utvise lederskap, i den situasjonen vi er inne i. Det viser hva slags holdninger som rører seg i disse partiene, i den situasjonen vi er inne i. Det er trist å oppleve slike prioriteringer. Vi i Senterpartiet er glad for Landsorganisasjonens påpeking av todelinga i arbeidslivet, med lønns- og arbeidsvilkår, og vi er glad for det som der blir påpekt om forskjellene mellom dem som er født i Norge, kontra personer født i andre land som arbeider i Norge. Regjeringas innsats mot sosial dumping og allmenngjøring av tariffavtaler er bra, men problemet er sjølsagt EØS-avtalen, som har en kraft som er langt sterkere, og som gjør at folkevalgte får svakere kraft. Det føres i dag en ekspansiv pengepolitikk i den vestlige verden og også i Norge. Risikoen kan være at vi over lang tid vil ha et lavt rentenivå. Det kan også gå lang tid før vi får et normalnivå på renter, slik at det altså skal være en viss lønnsomhet i å spare og en viss kostnad i å låne. Dette har store konsekvenser. Boligprisene er svært høye, ja, de har aldri vært høyere. Husholdningenes gjeld er i tilsvarende posisjon og har heller aldri vært høyere. Et vedvarende lavt rentenivå vil gi en uforsvarlig høy gjeld, og det må ha den høyeste oppmerksomhet i tida framover. Konsekvensene for boligsituasjonen er at når vi kombinerer et næringsliv som er svært sentraliserende, med dette rentenivået, presser en prisene på bolig oppover i bystrøk, noe som er svært komplisert og problematisk. En presser også fortjenesten opp for investorer som kjøper bolig for utleie. I distriktene er det omvendt. Ja, enkelte steder er det tomme hus på grunn av fraflytting. Dette må bli et sentralt element i regjeringas varslede stortingsmelding om boligpolitikken. Når det gjelder disse tre hovedutfordringene, med disse ubalansene, har de rød-grønne den beste forutsetninga for å kunne rette det opp, fordi velgerne på vårt grunnplan er opptatt av jambyrdighet, og fordi mange med tilknytning til de rød-grønne har en forankring til det praktiske, konkurranseutsatte arbeids- og næringsliv, slik at en kjenner dette på kroppen. Derfor må vi fornemme hva som rører seg, og ha en vilje til pragmatisk holdning i bruk av statens finansielle ressurser, slik at vi kan korrigere markedskreftene. En av de store utfordringene våre er knyttet til treforedlingsindustrien. Der gjør regjeringa en første jobb i revidert nasjonalbudsjett, og det skal finansministeren ha all honnør for. Det som er klart, er at skog og skogsprodukter står helt sentralt i den internasjonalt kommende bioøkonomien. Norge har et særlig stort handlingsrom på dette området, bl.a. som følge av store skogressurser, som kan utnyttes langt bedre i et verdiskapings- og – jeg understreker – flerbruksperspektiv. Det høye kostnadsnivået i Norge krever imidlertid målrettet satsing på lange verdikjeder med høy betalingsevne for skogbaserte produkter som kan oppnå en stadig bedre anvendelse. Innenfor enkelte deler av trekjemien har Norge globale fortrinn som må ivaretas. Dette forutsetter imidlertid utvikling av en tydelig offentlig strategi med hensyn til eierskap, forskningsinnsats, flerbruk og markedsorientering, for å sikre at dette internasjonale satsingsområdet kan videreutvikle de gode forutsetninger Norge har. Dette er hva jeg vil kalle testen på om vi greier å gjøre noe med de ubalansene jeg har anført, og det er en næring som altså har potensial både med hensyn til positiv klimaeffekt, positiv distriktseffekt, positiv næringseffekt, positiv effekt for ungdom som ønsker seg et allsidig næringsliv, slik at de kan få oppfylt sine muligheter. Til slutt Det internasjonale pengefondet og lånerammen. Den 9. desember 2011 ble eurolandene enige om å stille 150 mrd. euro til disposisjon for IMF gjennom bilaterale lån. EU-land utenfor euroområdet var også oppfordret til å delta. Sverige og Danmark fulgte opp. Den 21. desember 2011 sendte finansministeren brev til IMF om at Norge var villig til å stille opp med 54 mrd. kr ut fra valutakursen per 10. mai i år. Det er en dobling av våre forpliktelser, det har en løpetid på inntil 15 år, og det er en sikkerhet som er solidarisk med alle IMFs 188 land. Den bør være betryggende, det er riktig å gjøre det, men det forutsetter, som nevnt tidligere, at IMF har en kultur hvor en legger an til finansiell stabilitet og demping av spekulasjon på alle områder.