trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Representanten Sjelmo Nordås tok opp problematikken i forhold til Sverige, og mente at de hadde mye enklere topografi å bygge vei i. Det har representanten mye rett i. Det er ikke slik at de er uten fjell i Sverige heller. Uavhengig av om landet heter Sverige, Finland eller Russland, er det slik at når man kommer fra veistandarden der til en europavei i Norge, er det liten tvil om at denne standarden er av en langt bedre kvalitet enn hva den er i Norge. Det representanten ikke tok opp, er at Sverige over lang tid har hatt utenlandsgjeld, mens Norge er i en situasjon der vi har 4 000 mrd. kr vi kan bygge infrastruktur for. Representanten Langeland tok opp at vi har så mye tunneler i Norge. Det er vel ikke så rart at vi har mange tunneler i Norge. Skulle vi ta Breviksbrua og de tunnelene som er bygd der som et eksempel, må vi se for oss et hundreårsperspektiv. Den første brua og de første tunnelene kom i 1960, så kom det nye bruer og nye tunneler på 1990-tallet. I dag er kapasiteten sprengt. Det vil måtte komme nye bruer og nye tunneler på 2020- og 2030-tallet. Hvis man fortsetter å legge til grunn det denne regjeringen gjør i forhold til dimensjonering, må man bygge nye bruer og nye tunneler på 2060- og 2070-tallet. Da er det ikke så rart at vi får mange bruer og tunneler i Norge når man bruker denne oppskriften. Det er et paradoks at innsynet i glassbollen for framtidige prognoser og bruk av norske veier er nær sagt fullstendig fraværende, og jeg mener faktisk at den er veldig uansvarlig. Vår oppgave som ansvarlige politikere er å bygge veier for framtiden, og ikke, som i mange tilfeller i dag, bygge veier for fortiden. Så kan statsråden få lov til å holde på med å problematisere om ulike normer som blir brukt av ulike aktører. Den avsporeringen – det er det det er – forhindrer ikke at denne regjeringen fortsatt holder på med å underdimensjonere utbyggingen av våre veier. En annen side når vi snakker om trafikken og våre veier, er at man på mange strekninger bygger ut to-, tre- og firefelts veier, og man håper og tror at man skal få en jevn trafikkflyt. Det eneste man skaper, er, som alle forstår, flaskehalser og kork ved å velge denne type løsning. Hvis noen tror at dette er med på å fremme trafikksikkerheten, blir det også fullstendig misforstått og feil. Slik regjeringen og statsråden argumenterer i dag, virker det nær sagt som at det å bygge for framtiden også skal bli misforstått og feil. Det er ikke rart at flere og flere ønsker et skifte til høsten, for skal vi holde på å bygge slik vi har gjort og gjør i dag, sier det seg selv at det er nytteløst å bygge seg ut av den rottefella som vi har havnet i. Tar man med vekstprognoser, vet man også at i deler av Norge vil man ha en utvikling som tilsier at det vil bli produsert fire–fem ganger det volumet som blir produsert i dag. Da må man tenke framtid og ikke, som denne regjeringen gjør, tenke fortid.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2013-03-19:
Jeg tok ordet i debatten fordi jeg hørte representanten Langeland fra talerstolen snakke om Høyres veisatsing. Det var helt galt det representanten Langeland sa, og da er det viktig å få rettet opp i det. Høyre har i våre alternative budsjetter bevilget 4,3 mrd. kr mer enn regjeringen til midtrekkverk. Når representanten Langeland sier at vi ikke har bevilget mer til midtrekkverk enn regjeringen, er det altså feil. Denne uken er det gjort forsøk på å fremstille det som om Høyre bare ville ha bygd 2,3 km mer motorvei enn regjeringen i 2013. Det er ikke riktig. Det er derimot et dårlig forsøk på å snu problemstillingen på hodet. Det er nettopp sånn veibygging vi i Høyre vil bort fra, for vi ser at det tar for lang tid, og vi ser at det blir mye dyrere. Vi vil løfte ut hele strekninger i egne prosjekter. Derfor må jeg gjenta det nå, for å være sikker på at det er ingen grunn til misforståelse, og at alle her i salen vet hva Høyre faktisk har foreslått: Det er galt hvis noen fortsatt prøver å fremstille det som om vi i Høyre bygger 2,3 km med vei med våre alternative budsjetter. I budsjettet gjaldt det en omskriving av budsjettposter som utelukkende skulle gå til 70 km vei med midtrekkverk. Vi har aldri i våre budsjetter foretatt denne klattvise motorveibyggingen som motstanderne våre tolker inn i budsjettene, som man henviste til i går, bl.a. i en dagsrevysending på NRK. Man står fritt til å tolke, men det er likevel greit at man forholder seg til fakta når man går så hardt ut og presenterer de andre partienes politikk. Når det gjelder motorveiprosjekter og store, helhetlige prosjekter, har vi hvert år fremmet forslag om å løfte sånne prosjekter som egne prosjektfinansierte prosjekter, som ville vært enten ferdig eller godt i gang hvis vi hadde fått støtte for det i Stortinget. En ny rapport fra Vista Analyse viser at syv av ti prosjekter som er lovet i Nasjonal transportplan, nå er forsinket. Intet mindre enn 32 år har det tatt å bygge motorvei med akseptabel standard gjennom Vestfold. Det er altfor lang tid. Det viser at dagens stykkevise og delte metode for å bygge veier øker kostnadene med omtrent 30 pst. Det er ikke holdbart. Det bygges for lite vei, det bygges for dyrt, og det bygges for tregt. Det vil Høyre gjøre noe med. Jeg merker meg at Høyres samferdselspolitikk angripes fra mange hold. Det er helt greit, men det må være hold i angrepene. De siste dagene har vi dessverre sett at det ikke er det, og det håper jeg at vi ikke ser flere ganger.
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2013-03-19:
Debatten så langt har klart å holde seg til menneskerettigheter, likeverd og likestilling. Jeg tror det er første gangen jeg har opplevd så tydelig i denne salen at debatten ikke har handlet om helsetjenester eller særtiltak eller annerledesordninger for annerledesfolket, som er verdens største minoritet. Det er en opptur, og for å være helt ærlig: Jeg synes det er grådig kjekt! Men jeg vil ta opp en ting som vi så langt ikke har omtalt, og det er at Norge har et ansvar også når vi jobber ute. Så jeg vil bare referere et avsnitt fra innstillingen som vi har skrevet inn i teksten, og som en samlet komité har sluttet seg til: «… det er viktig at mennesker med nedsatt funksjonsevne er et sentralt tema i vår utenriks- og utviklingspolitikk. Norge har allerede et bredt engasjement knyttet til funksjonshemmedes rettigheter internasjonalt, men vi ber regjeringen tydeliggjøre denne innsatsen. Det er også viktig at hensyn til personer med nedsatt funksjonsevne inkluderes i programmer og prosjekter som gjennomføres av frivillige organisasjoner og internasjonale programmer.» Vi gir et oppdrag til regjeringen fra salen her i dag. Vi skal styrke dette arbeidet når vi jobber ute, slik at når vi jobber ute, så gjør vi det i samme form som vi skal gjøre her hjemme. Så vil jeg si at en del av de historiene som vi nå møter rundt omkring som gjelder manglende tilgjengelighet og manglende adkomst, kan av og til gi oss hakeslepp. Kristian hadde f.eks. trøbbel med toget i dag – men når jeg leser et oppslag fra Gjøvik på nrk.no, så blir jeg faktisk litt satt ut. Man velger å gjennomføre en utstilling om og for funksjonshemmede i et flott, verneverdig bygg. Utfordringen er at bygget ikke er tilgjengelig, spesielt ikke for rullestolbrukere, og det er fordelt på to etasjer. Og svaret er at bygget var så pent og gammelt og verneverdig at det var en glede å få lov til å ha utstillingen der. Jeg føler at noen har misforstått noe. Hadde ikke dette huset vært universelt utformet, ville ikke dette huset vært egnet til å bruke i et moderne samfunn. Slik er det med verneverdigheten. Det kan godt hende at vi skal verne og ikke endre, men kanskje kan det da ikke brukes og benyttes til hverdagsaktivitetene. Og noen aktiviteter er viktigere enn andre aktiviteter: Denne salen, og dette bygget, skal være tilgjengelig i alle former. Men det skal også aktivitetene som alle i forvaltningsnivået – og da inkluderer jeg kommunene – legger til rette for sine innbyggere. Derfor poengterte jeg at forvaltningsnivåene har selvstendig ansvar for å ta de selvstendige valgene og de selvstendige vurderingene.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
I mitt innlegg ramset jeg opp mange gode forslag som Fremskrittspartiet har fremmet, men som har blitt stemt ned av regjeringen. Min påstand er at hvis disse forslagene hadde fått flertall, ville situasjonen vært mye bedre, og de funksjonshemmede ville vært mye mer likestilt enn de er i dag. Selv om man har ryddet i eget hus, har man ikke, slik jeg ser det, ryddet opp med hensyn til å se på hvilke gode ordninger som bør tre i kraft. Mitt spørsmål er da: På hvilken måte vil de som omfattes av denne konvensjonen, merke at deres rettigheter er styrket, og på hvilke konkrete områder vil statsråden sørge for at det kommer ordninger som gjør at personer med nedsatt funksjonsevne, blir mer likestilte, at de får bedre muligheter til arbeid, at de får bedre muligheter til å ha et godt sosialt liv, til å bo i egen bolig – og i det hele tatt dette med universell utforming? Jeg kunne tenke meg at statsråden sa litt konkret om hva som vil skje etter juni.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Det er lett å vedta lover som andre skal betale, slik som å bygge nye boliger. Det jeg er ute etter å få svar på, går på at når regjeringen nå har brukt seks år på å forberede denne ratifiseringen, forventer veldig mange at det skal bli noe konkret, at man merker forskjell, og at man også fra statens og regjeringens side ønsker å bidra til å bedre forholdene. Det dreier seg faktisk også om helsetjenester og sosiale tjenester. Det dreier seg om habilitering, om rehabilitering, om tilgang på tjenester, om tilgang på hjelpemidler, om en brukerstyrt personlig assistentordning og likeverdig behandling uansett hvor du bor i landet osv. Det er faktisk forventninger til at vi som politikere har tenkt noen tanker rundt hva vi skal gjøre, hva vi kan bidra med for at flere skal kunne oppfatte det samfunnet vi i dag har, som likestilt. Det er ikke for at de skal ha fordeler fremfor andre, men de skal ha mulighet til å delta på lik linje med andre, og jeg kunne tenke meg noen konkrete eksempler på hva statsråden vil gjøre.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Det er mange tilskuere på galleriet i dag, og jeg vet at det sitter mange rundt omkring foran PC-ene sine og følger denne debatten. Mange har forventninger til hva som kommer fram av denne debatten – hva får vi vite nå, hva kan vi forvente? På tross av at regjeringspartiene har hatt utallige innlegg på talerstolen, har det ikke kommet fram én eneste konkret ting som vil bidra til at personer med nedsatt funksjonsevne skal få det bedre etter juni. Ikke ett eneste konkret tiltak. Ikke ett eneste løfte. Ingen forpliktelser – utover at vi har en veldig gledelig dag i dag fordi vi skal ratifisere, vi skal godkjenne noe. Det er skuffende. Attpåtil har de benyttet anledningen til å skjelle på Fremskrittspartiet på grunn av at vi ikke mener at alle – altså 100 pst. av alle studentleiligheter og boliger – må ha universell utforming. Det har de brukt en masse tid på. Det sier seg jo selv at da har regjeringen lite å fare med. Fremskrittspartiet har fremmet et forslag for eksisterende boliger for alle, en tilskuddsordning som skal bidra til å tilrettelegge – og hvor er regjeringen da? Da er de totalt fraværende, for da må de ut med penger, og da må de ta ansvar. Denne saken dreier seg i aller høyeste grad om å ta politisk ansvar og ta et økonomisk ansvar for at flere skal klare seg, og da hjelper det lite å skremme med at hvis Fremskrittspartiet kommer i regjering, så blir det ikke sånn! Ingen av regjeringspartiene har fremmet så gode forslag til å fremme likestilling for funksjonshemmede som det Fremskrittspartiet har gjort, og ingen av regjeringspartiene har lagt inn i budsjettene sine penger som kunne bidra til å gi en bedre hverdag, bedre muligheter til arbeid og et bedre sosialt liv. Dette er forslag som har bred støtte i de funksjonshemmedes foreninger. År etter år er det etterspurt forbedringer på det ene området etter det andre, og regjeringen lukker ørene. De vet hvor behovet er, de vet om ting som kan forbedres, men selv etter seks år med planlegging på denne saken kommer de ikke med ett eneste konkret forslag om hva de vil gjøre som vil bedre tilværelsen. Det er skuffende. Jeg tror mange med meg er skuffet i dag. Heller ikke statsråden kunne nevne en eneste ting. Jeg spurte to ganger om å komme med noe konkret, men det var ikke noe konkret, forandringene vil ikke være der. Når da også SVs representant sier at det kanskje ikke er så nøye at Norge undertegner den tilleggsprotokollen, for vi er jo så flinke og vi har det så bra, men det er jo et signal utad – ja, da er det et tegn på at man ikke vet hvor mange som ikke får oppfylt sine rettigheter i dag, og at man dessverre heller ikke vil ta hensyn til det i fremtiden.
Sylvi Graham (Høyre), 2013-03-19:
Høyre har respekt for regjeringens ønske om grundighet i ratifikasjonsprosesser. Men som alle som har snakket med funksjonshemmedes organisasjoner vet, er ratifisering av tilleggsprotokollen viktig, og Høyre mener derfor at det er viktig å få en grundig gjennomgang av alle sider av den saken. For bare noen få måneder siden, den 29. november, fikk et forslag med i praksis nøyaktig samme ordlyd støtte fra alle partiene på Stortinget, og den eneste forskjellen var at det dreide seg om FNs barnekonvensjon. Så mitt spørsmål til statsråden blir derfor: Hvorfor denne forskjellsbehandlingen? Hvorfor vil regjeringen utrede fordeler og ulemper ved tilleggsprotokollen til Barnekonvensjonen, men ikke det samme når det gjelder konvensjonen om handikappedes rettigheter?
Sylvi Graham (Høyre), 2013-03-19:
Både statsråden nå og representanten Karin Andersen har sagt fra denne talerstolen nettopp at det ikke var nødvendig å stemme for noe som regjeringen har sagt at den jobber for, og hun sa også at det var mange som jobbet for denne tilleggsprotokollen. Da blir mitt spørsmål til statsråden dette: Hvor langt har regjeringen kommet, og når kan vi vente noe til Stortinget?
Sylvi Graham (Høyre), 2013-03-19:
Én ting er lovverket, og hva lovene sier om det ene eller det andre, som vi har diskutert her i dag. En annen ting er hvilken praksis man fører som arbeidsgiver. Det er normgivende. Jeg mener f.eks. at staten i mange tilfeller bør gå foran som et godt eksempel i sin arbeidsgiverpolitikk. Det kan gjelde det å ansette funksjonshemmede, eller det kan gjelde det å legge til rette for eldre i arbeidslivet. Dessverre er det ikke alltid slik. Den siste måneden har vi f.eks. sett at Sykehuset Innlandet har sendt et brev til sine ansatte over 66 år og bedt dem si opp innen ti dager, ellers vil man sette i gang en oppsigelsesprosess. Det synes ikke jeg er en god arbeidsgiverpolitikk fra et offentlig foretak. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Hva bør regjeringen gjøre for at staten og det offentlige som arbeidsgiver skal legge til rette for eldre arbeidstakere og bidra til endrede holdninger?
Sylvi Graham (Høyre), 2013-03-19:
Jeg ønsker å få høre noe mer håndfast om regjeringens holdninger. Nå har jeg dessverre ikke med meg utklippet, men jeg lurer på om det var Gudbrandsdølen Dagningen eller en annen avis som kunne fortelle at da denne saken fra Sykehuset Innlandet ble kjent, spurte man arbeidsministeren. Så tror jeg man spurte en annen statsråd, og så spurte man til og med finansministeren. Ingen av disse tre statsrådene ville svare avisen i denne saken. Jeg kan forstå at man ikke ønsker å drive med sølete ledelse. Men det er likevel viktig at disse statsrådene har en holdning, og denne anledningen burde kanskje statsråden benyttet til å gi oss den.
Sylvi Graham (Høyre), 2013-03-19:
Jeg vil, som sakens ordfører, gjerne få takke for debatten og for arbeidet i komiteen. Jeg er veldig glad for den store tilslutningen – til den brede gjennomgangen sammen med partene – av alle aldersgrensene vi har løftet fram i dag, både når det gjelder arbeidsmiljøloven, tjenestemannsloven, bedriftsinterne aldersgrenser og særaldersgrensene, eller eventuelt ingen: Som det står i innstillingen: «heving eller fjerning». Jeg er også glad for at man har samlet seg om det prinsipp at ingen arbeidsføre nordmenn lenger skal behøve å ha et «best før»-stempel i panna. Statsråden skal samle et utvalg. Det er et verktøy hun har. Hun har fått en forventning med seg fra Stortinget i dag: Når vil hun eller hennes etterfølger komme tilbake til Stortinget? Regjeringen har selvfølgelig også flere redskaper i verktøykassen. Eldre arbeidstakere har en kompetanse som arbeidslivet og næringslivet har bruk for. I norsk statlig sektor er 24 pst. av de ansatte 54 år pluss. Arbeidsministeren sa i dagens Dagens Næringsliv: «Den aller største utfordringen i dag er at få ansetter arbeidstakere over 55 år.» OECD har pekt på noen viktige policy-valg for å oppmuntre til å stå lenger i jobb, eller å rekruttere voksne arbeidstakere. De ga i 2006 medlemslandene anbefalinger om tiltak på tre områder for å øke sysselsettingen blant eldre. Ett av disse var at arbeidsgiver må endre holdninger. Det er det siste jeg ønsker å sende med fra denne salen i dag, og det er noe av det samme jeg var inne på i spørrerunden. Dette er nemlig verktøyet for å kunne gå foran å være normgivende og eksempelgiver, i dette tilfellet i statens egen arbeidsgiverpolitikk. Jeg ønsker å si tydelig fra denne talerstolen at her må det også et girskifte til, for her kan vi faktisk beskikke vårt eget hus – ikke fordi det ikke er godt, men fordi det også på dette området kan bli enda bedre.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-19:
Jeg tror det er litt misforståelser knyttet til dette med at det selvfølgelig er mange ordninger i dette samfunnet som trenger å forbedres. Men det å ratifisere denne konvensjonen har handlet om at lovverket spesifikt som sådan skal oppfylle konvensjonens forpliktelser. Det er det som har vært forventningen. Det er ingen som har påstått at alt er i sin skjønneste orden, at samfunnet er universelt utformet, og at alle ordninger som vi skulle ønske er på plass, er der. For det er de ikke. Det har vært nevnt flere her som det er mange av oss som jobber for. Jeg har bare lyst til å si det, for det er to litt ulike ting, sjøl om det ene – eller det andre, for å si det sånn – selvfølgelig er veldig viktig for at man skal realisere dette målet om likestilling. Så har jeg behov for å lese opp igjen svaret på et skriftlig spørsmål knyttet til tilleggsprotokollen. Der står det: «Arbeidet med å legge til rette for norsk ratifikasjon av konvensjonen krevde en omfattende gjennomgang av norsk lovgivning og praksis, og dette arbeidet ble gitt prioritet. Vi vil, etter at konvensjonen er ratifisert, foreta en gjennomgang av konsekvensene av ratifikasjon av protokollen om individuell klagerett innen vi tar en beslutning i dette spørsmålet.» Så dette blir gjort. Jeg vil bare si det. Jeg har vært i Stortinget lenge, også da både Høyre og Kristelig Folkeparti satt i regjering. Da var de ganske konsekvente i Stortinget, de fremmet ikke eller stemte for forslag som deres egen regjering sa de satt og jobbet med og skulle gjennomføre. Så dette blir gjort – uansett. Jeg mener at det er viktig. Jeg mener også at når man skal bruke en slik tilleggsprotokoll, er man nødt til å utnytte eller utprøve alt med hensyn til norske klagemuligheter og til å bruke alle rettsinstansene før man kan komme fram til en slik ordning. Det er derfor jeg mener at dette antageligvis ikke er det mest effektive virkemiddelet i Norge, men at dette er en veldig viktig mulighet internasjonalt fordi det er mange land der denne rettsmuligheten ikke er til stede, sånn som den er i Norge. Så kan vi være uenige om vi har kommet langt nok med alle de ulike ordningene, osv. Det har vi selvfølgelig ikke gjort. Det er mye igjen på mye her. Men poenget er at denne tilleggsprotokollen – og virkningen av den – er en veldig viktig symbolsak internasjonalt, og den er nok først og fremst et instrument for mennesker som bor i andre land enn Norge.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-19:
Først vil jeg slutte meg til innlegget fra representanten Gullvåg. Det er logisk at når pensjonsreformen gir muligheter til opptjening av pensjon fram til 75 år, har man da også et vern mot aldersdiskriminering inntil 75 år. Fleksibiliteten i det nye pensjonssystemet vil ikke være ordentlig reell for alle hvis ikke den muligheten er der. Så er det nok sånn at blant dem som ikke har tjent opp nok pensjon, eller full pensjon, innen de er 67 år, er det kanskje noen som ikke har noen særlig helsemessig mulighet til å jobbe særlig lenger. Det er mange kvinner som har tunge yrker, og som kanskje til og med har måttet jobbe deltid for å klare det. Men muligheten bør være der. Det er jo faktisk mange som benytter denne muligheten i dag, for det er ikke alle arbeidsgivere som bruker arbeidsmiljøloven, eller som har særaldersgrenser som de hevder med nidkjærhet. Jeg mener at dette spørsmålet bør løses, men det bør løses sammen med partene i arbeidslivet i en omforent forståelse som ikke skaper konflikter. Jeg har diskutert dette spørsmålet i flere år, og jeg har nok opplevd både gode og dårlige argumenter mot å fjerne aldersgrensen. Jeg ser det sånn at hvis det er forhold knyttet til arbeidstaker og arbeidsplass der det er behov for oppsigelse, kan det inntre på hvilket som helst alderstrinn. Det kan like gjerne hende med en 30-åring eller en 40-åring som det kan hende med en som er 67 år eller 70 år. Så hvis det er det det handler om, må nok de arbeidsgiverne som føler at det er det som er problemet deres, skaffe seg bedre prosedyrer og greie å håndtere oppsigelsessaker på en ordentlig måte. Det kan ikke være et godt nok argument for å opprettholde aldersgrensen på 70 år. Det er riktig at veldig mange er spreke og har lyst til å jobbe utover dette tidspunktet, og det mest prinsipielle i det mener jeg er at pensjonssystemet gir mulighet for opptjening opp til 75 år, og for at vi med loven i hånd ikke skal kunne hindre folk i å bruke den muligheten. Så jeg ser fram til at dette spørsmålet blir utredet, og at man jobber aktivt sammen med partene for å løse det. Jeg ønsker en løsning på det. Men jeg vet jo også at det kommer til å bli en hard debatt rundt noen av særaldersgrensene, fordi mange organisasjoner ser på det som et gode de har forhandlet seg fram til. Derfor er jeg nok litt overrasket over Fremskrittspartiet, som mener at de med et pennestrøk skal kunne fjerne dette, uten at det har vært forhandlinger rundt det, og at man vurderer dette opp mot andre forhold som kanskje de organisasjonene har behov for å få løst i en slik prosess. Det mener jeg er rimelig, for det er et samspill når det gjelder denne typen avtaler, om hvor aldersgrenser skal gå opp mot andre typer ytelser, og også pensjonssystemer som forhandles i mange private bedrifter. Men det politiske signalet herfra er entydig, fra et samlet storting, om at det er et ønske om at man ser over dette, og at man så får forandring på noen av disse aldersgrensene som ikke er helt i samsvar med verken enkeltmenneskenes behov, eller behovet samfunnet har for at flere skal stå lenger i arbeid.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-03-19:
Jeg synes det er veldig bra at det klargjøres så sterkt at man skal konsekvensutrede, og at man allerede er i gang. Det som kanskje er litt oppsiktsvekkende med det, er at det på Handikapforbundets hjemmesider i dag står at de er kjempeglade for at man ratifiserer, men skuffet og forundret over at tilleggsprotokollen ikke blir ratifisert, og – skriver de – at regjeringspartiene heller ikke ønsker å utrede. Da antar jeg at deres oppfatning må være feil. Jeg håper at regjeringen og statsråden vil kunne si til disse organisasjonene at man er i gang med dette, og at vi også kan gå ut og si at dette faktisk kommer til å skje. Jeg vil gjerne ha en bekreftelse på det. Det andre spørsmålet mitt er: Man har ofte blitt sett på som syk når man har nedsatt funksjonsevne. Har likestillingsministeren noen tanker om at en del av de tiltakene vi har, egentlig burde vært likestillingstiltak og ikke helsetiltak, f.eks. BPA?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-03-19:
Representanten Brandvik var inne på at vi har diskutert rettigheter, og vi har klart å diskutere på et overordnet, prinsipielt nivå. Det er sant, og denne saken fortjener det, samtidig som vi, i hvert fall jeg, tenker at det som skal skje nå i ettertid, er at vi som er politikere i dag og i morgen – denne regjeringen og nye regjeringer – er nødt til å se konsekvensene av det vi nå holder på å gjøre. Representanten Kari Henriksen var inne på at man jobbet med flere av de sakene som noen av oss har nevnt. La meg ta ett eksempel som jeg mener vil ha veldig stor betydning når vi nå ratifiserer. Det er brukerstyrt personlig assistent, som regjeringen har jobbet med i syv år. Det er en ordning som ikke er en helsetjeneste, slik jeg ser det, men den er på mange måter en betingelse for selvstendighet for mange mennesker. Den gir virkelig frihet, den gir styring i eget liv. Det er snart to år siden hele helsekomiteen ba regjeringen om snarlig å komme tilbake med en rettighetsfesting av brukerstyrt personlig assistent. La meg ta et eksempel. Hvis en kommune innvilger 5, 10 eller 20 timer, er det ikke vanskeligere enn at den som trenger den hjelpen, kan velge å ta det ut som en BPA-ordning. Istedenfor hører vi ofte at det blir så veldig dyrt. Det blir ikke det. Mange av disse assistentene er faktisk billigere enn f.eks. hjemmesykepleiere, som ofte har vært brukt til dette. Det er så utrolig viktig, og for min del føler jeg som politiker et ansvar for at nettopp denne typen ordninger, som går på selvstendighet i hverdagen, går på å styre sin egen hverdag, må vi faktisk – enten denne regjeringen eller den kommende – ta ansvar for å gjennomføre, og aller helst så fort som bare mulig. Jeg fortviler over at vi ikke har klart å få det til. Jeg fortviler også over den saken jeg tok opp tidligere, om døvetolker – som også er en ubegripelig sak – selv om vi skal diskutere på et litt overordnet nivå i dag, men vi må ha lov til å eksemplifisere når vi ser at det går gal vei. Så håper jeg at alle, dvs. alle statsrådene – vi har møtt to stykker her i salen i dag – og regjeringen ser dette ansvaret. Det tror jeg de gjør, så jeg forventer at det skjer mye fremover.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-03-19:
Dette er en viktig sak, ikke minst fordi det er avdekket i Norge og i andre land at det er store mørketall knyttet til misbruk av velferdsordningene. Mange høringsinstanser støtter arbeidet for å hindre og å avdekke trygdesvindel. Flere av dem er i tillegg opptatt av at personvernet må vurderes nøye. Det er også komiteen opptatt av, noe som innstillingen viser, og som flere før meg har vært inne på. Vi har tidligere vedtatt ved lov og satt i verk tiltak for å forebygge og avdekke trygdemisbruk. Men det viser seg at ytterligere innsats på dette området er nødvendig, ikke minst fordi vi ser en utvikling i organisert trygdemisbruk gjennom stadig nye og kreative metoder, som kan være vanskelig å avdekke. Vi har mange og gode velferdsordninger i Norge, og det er helt avgjørende for oss alle at vi kan ha tillit til at utbetalinger bare kommer dem til gode som har rettmessige krav. Men vi må også ha gode systemer knyttet til personvern, slik at ingen urettmessig blir mistenkt eller kontrollert unødig og feilaktig. Det er positivt at regjeringen har endret forslag i tråd med innspill i høringsrunden, og det er også positivt at et flertall i komiteen ytterligere har kommet med forslag knyttet til personvernet. Samtidig erkjenner vi alle at flere tiltak må til. For eksempel er tiltak mot falsk identitet og legitimasjon nødvendig å iverksette raskt. Vi ber her spesifikt om at regjeringen må fremme forslag om endringer i regelverket, slik at problemer med falsk identitet og legitimasjon reduseres. Jeg er også veldig glad for at hele komiteen er positiv til de endringer som regjeringen foreslår i folketrygdloven, og også enige om å videreutvikle og effektivisere eksisterende kontrolltiltak. Høyre og Kristelig Folkeparti har spesielt vært opptatt av problemstillingen knyttet til registersamkjøring, noe vi også har vært opptatt av tidligere i saker som har gjeldt andre registre – ikke minst da det var debatter om helseregistre i denne sal. I denne saken har regjeringen klokelig lyttet til Datatilsynets påpeking om bedre ivaretakelse av personvernet. I tillegg sier flertallet i komiteen at lovverket klart og tydelig bør sette grenser for hvilke opplysninger som kan hentes inn, og at aktuelle opplysninger som kan innhentes, eksplisitt blir nevnt i lovverk eller forskrift. Informert samtykke er også viktig. Jeg tror også det er uproblematisk – gitt god håndtering. Derfor ønsker komiteens flertall også at den enkelte gis denne muligheten til informert samtykke. Jeg tror de aller fleste ønsker å være lovlydige, og ikke gjøre feil. Men da er presis, forståelig og lett tilgjengelig informasjon om rettigheter og plikter helt avgjørende. Til slutt er det et forslag, som også representanten Røe Isaksen nevnte, som Kristelig Folkeparti og Høyre står alene om. Vi ønsker, og mener det er viktig, med en helhetlig gjennomgang av hvordan personvernet skal søkes ivaretatt i Nav-systemet. Det gjelder i særlig grad spredning og tilgang til lagret informasjon om enkeltpersoner. Jeg mener at regjeringspartiene også godt kunne vært med på dette forslaget.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-03-19:
Det er et velkjent faktum at Norge vil stå overfor store utfordringer i fremtiden når det gjelder behovet for arbeidskraft, på grunn av økt levealder i befolkningen, som de aller fleste har vært inne på. Dette gjelder spesielt innen helse- og sosialsektoren ifølge tall fra SSB. Vi må derfor legge til rette for at flere kan stå lenger i arbeid. Heving av aldersgrensen i arbeidsmiljøloven vil da være ett tiltak for å fremme dette. Men for å sikre at arbeidstakere får mulighet til å avslutte sin yrkeskarriere på en verdig måte, mener Kristelig Folkeparti likevel at det er hensiktsmessig å bevare en øvre grense for pensjonering. En god seniorpolitikk skal både hindre utstøting og motivere seniorene til å stå lenger i arbeid. Derfor må personalpolitikken, både i offentlig og i privat sektor, sette arbeidsmiljøet og kompetanseutvikling for seniorene på dagsordenen i langt større grad enn det vi ser i dag. En samlet komité har uttalt at det er viktig at de ulike aldersgrensene i lovverket i størst mulig grad samsvarer med hverandre. Ved opptjening av pensjonsrettigheter medfører levealdersjusteringen at arbeidstakere må stå lenger i arbeid for få full opptjening. Med dagens regler om 70-årsgrensen i arbeidsmiljøloven kan man risikere å måtte avslutte arbeidet ved fylte 70 år og dermed ikke få full opptjening. For kort tid siden ble det kjent at Sykehuset Innlandet i sin pensjonsavtale med KLP har en særbestemmelse som sier at ansatte over 65 år som har full opptjening, kan bli bedt om å avslutte arbeidsforholdet, og blir det visstnok, har jeg hørt. Staten som eier av de regionale helseforetakene må etter min mening sikre god seniorpolitikk også her og spesielt i sine egne organer. Derfor vil jeg be statsråden, eller regjeringen – det er jo en annen statsråd som kanskje også bør se på det – se på den aktuelle saken og sikre at arbeidstakere ikke blir uforbeholdent diskriminert på grunn av alder. Aldersgrensen i arbeidsmiljøloven har, som mange har sagt her i dag, stått fast siden 1917. Med tanke på den store endringen i levealderen vår er det på høy tid at aldersgrensen i arbeidslivet blir utvidet. Det er derfor bra at regjeringen i samarbeid med arbeidslivets parter når det er legitimt – der har vi jo spilleregler også – ser på konsekvensene av en heving eller eventuelt fjerning av 70-årsgrensen, for så å komme tilbake til Stortinget med en sak om dette. Dette har Kristelig Folkeparti sluttet seg til. Til sist vil jeg bare nevne at Kristelig Folkeparti i dagens program har en grense på 72 år. Derfor støtter vi intensjonen i forslaget og håper at regjeringen kommer etter om ikke veldig lenge.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-19:
Det var nesten et spørsmål som egner seg for en interpellasjon – det var et veldig omfattende spørsmål. En del av dette har vi behandlet både i merknader og i selve proposisjonen, men vi vil måtte komme tilbake til svaret på en del av de enkeltpunktene som representanten tok opp. Jeg tror, som jeg sa, at kanskje den største endringa med denne konvensjonen dreier seg om hvordan vi tenker rundt dette, at det ikke bare handler om sosialpolitikk og helsepolitikk, men det handler om likestilling. Det handler om hele grunnlaget for hvordan vi utformer politikken på alle samfunnsområder, og da dreier det seg om å sikre likeverdig deltakelse. Jeg vil trekke fram skole som et område som det er særlig viktig at vi bidrar til å få gjort forandringer på framover, ikke minst på IKT-sida innenfor skole. Der kommer vi til å jobbe hardt for å få til endringer. Så dreier det seg også om å sikre at vi ikke tar skritt tilbake. Representanten Andersen nevnte dette med bolig – vi må se at hvordan vi bygger i dag, kommer til å få betydning langt fram i tid for muligheten til å være likeverdig.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-19:
Jeg tror nok at vi må belage oss på å jobbe systematisk med dette området i all framtid. Det krever at vi er framoverlente, og at vi integrerer likestillingsperspektivet for mennesker med nedsatt funksjonsevne på alle samfunnsområder. Det er det jeg håper at nettopp denne konvensjonen og ratifiseringen av den skal bidra til. Jeg er helt enig i at når det gjelder sosiale tjenester og helsetjenester, er dette særdeles viktig, men det er også viktig på de andre områdene, og det er ikke bare viktig fordi det angår en liten gruppe mennesker, men det handler om oss alle sammen. Det handler om at vi i ulike faser av livet også kommer til å ha varierende grad av funksjonsevne, og det handler om at i dag er det du som trenger bistand, i morgen kan det like gjerne være meg. Så vi må planlegge, for dette handler om oss alle, egentlig om solidaritet, «opplyst egeninteresse», som det er blitt definert som. Så vi jobber bl.a. ut fra at samfunnet skal være universelt utformet i 2025, og det må vi jobbe med på alle samfunnsområder.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-19:
La meg som barneminister først få lov til å understreke at jeg er glad for at vi skal se på de ulike sidene ved å ratifisere tilleggsprotokollen til Barnekonvensjonen, som jeg ser på som viktig. Så vidt jeg vet, har det ikke vært vanlig at man har ratifisert en tilleggsprotokoll samtidig som man ratifiserer selve konvensjonen, men som det ble sagt både fra representanten Brandvik og fra representanten Andersen, er dette noe som regjeringa allerede tar tak i. Så man kan ikke lese dette som at regjeringa ikke ønsker å se på de ulike sidene, men det har noe med tradisjonene i forholdet mellom storting og regjering å gjøre.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-19:
Dette er strengt tatt et spørsmål til utenriksministeren, så jeg må nesten be om at spørsmålet om framdriftsplanen og når dette skal være i havn, rettes dit. Men representanten kan være trygg på at jeg syns det er viktig at Norge har en framoverlent holdning til dette spørsmålet, særlig av de grunnene som representanten Karin Andersen trakk fram, de internasjonale. Når det gjelder tilleggsprotokollen til Kvinnediskrimineringskonvensjonen, er det, så vidt jeg vet, ingen som har brukt klageadgangen noensinne, så det er ikke gitt at det kommer til å bli et veldig stort omfang her. Men det å få utredet de ulike sidene, som vi nå er i gang med når det gjelder Barnekonvensjonen, vil også være viktig på dette området, og regjeringa ønsker å se på det. Så det er ingen grunn til å legge for mye i dette fra representanten Sylvi Graham.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-19:
For å ta det første først vil jeg henvise til svaret fra min kollega, utenriksministeren. Det kan hende vi skal sende akkurat det svaret til Handikapforbundet så de får det, med mindre de har sett det. Jeg vil i hvert fall understreke at dette er noe vi er i gang med. Til det andre spørsmålet: Jeg synes det er et veldig godt spørsmål. Noe av det har vært reist fra interesseorganisasjonenes side også, at det ofte ikke er enkeltpersonene som har feil og mangler ved seg, men samfunnet og det at vi ikke tilrettelegger for at ulike mennesker skal ha de samme mulighetene – så langt det er mulig, i hvert fall – som er problemet. Vi må ha et mye sterkere kritisk blikk på vårt eget samfunn og tenke likestilling i langt større grad.
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2013-03-19:
Som saksordføreren sa, er ratifikasjonen av FN-konvensjonen vi gjør i dag, et viktig steg i riktig retning for rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Jeg vil i mitt innlegg fokusere på bolig og universell utforming, som også er en del av konvensjonen, nettopp fordi personer med nedsatt funksjonsevne skal få et selvstendig liv og kunne delta fullt ut på alle livets områder. Regjeringens mål er at bolig- og bygningsmassen skal kunne brukes av alle. Universelt utformet vil si at de aller fleste skal kunne bruke det bygde miljø uten spesiell tilrettelegging eller spesialløsninger. Vi fikk en ny handlingsplan for universell utforming og økt tilgjengelighet, som ble lagt fram i mai 2009. Dette er et viktig dokument fordi det viser hvilken vei vi ønsker å gå for at Norge skal bli mer universelt utformet. Sammen med de årlige statsbudsjettene er dette rettesnoren for regjeringens arbeid med universell utforming. Regjeringens visjon er at Norge skal være universelt utformet innen 2025. Det er svært ambisiøst, men mulig å få til. Det forutsetter at Fremskrittspartiet ikke får så mye å si i en eventuell ny regjering, for jeg ser at deres boligpolitiske talsmann, Gjermund Hagesæter, i Hegnar Media 12. mars i år ønsker å fjerne reglene for universell utforming. Representanten Giltun tror det er en utopi å få til universell utforming i 2025 – det blir svært vanskelig med hennes parti. For noen uker siden kom regjeringen med stortingsmeldingen om bolig med undertittelen «Ein bustadpolitikk for den einskilde, samfunnet og framtidige generasjonar», som viderefører arbeidet med universell utforming. Er det slik at vi i 2013 skal tillate oss å bygge boliger og andre bygg som kommer til å stå der i 50 år – kanskje 100 – men som ikke er tilgjengelige for alle? Framover vil folk i Norge leve stadig lenger, og den eldste delen av befolkningen blir stadig større. Det er en positiv kvalitet ved det norske samfunnet. Vil det ikke være fryktelig lite framtidsrettet hvis disse nye leilighetene ikke er universelt utformet, slik at vi kan bo hjemme lengst mulig? De mest sentrale funksjonene i hverdagen som mange av oss tar for gitt, skal være tilgjengelig også om man av en eller annen grunn får nedsatt bevegelighet permanent eller i perioder. Det kan være graviditet, små barn i barnevogn, et brukket bein, en ryggplage, alderdom eller varige funksjonsnedsettelser som fører til at tilgjengelige omgivelser blir nyttige. Jeg tenker det er viktig at vi etter valget til høsten får en regjering som ønsker å ha boliger og bygg med universell utforming. Fremskrittspartiet må bli enige med seg selv – Vigdis Giltun og Gjermund Hagesæter er i hvert fall uenige – så kan vi snakke om det å rydde opp i eget hus.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-03-19:
Jeg vil også stille meg i gratulantenes rekker, og ikke minst vil jeg gratulere til de mange brukerorganisasjonene som har stått på og jobbet for at dette skal bli en realitet. Det er veldig bra. Det er en viktig dag i dag. Linjene går tilbake til 1948, da FN vedtok verdenserklæringen. I 1950 trakk EU inn juridiske forpliktelser, i 1987 behandlet man for første gang rettighetene til personer med nedsatt funksjonsevne, og i dag står vi altså her i Stortinget – jeg vet ikke om vi skal ratifisere konvensjonen eller vedta ratifiseringen, men i hvert fall er det en gledens dag. Samtidig er det et paradoks her. Trenger vi en egen konvensjon for mennesker med nedsatt funksjonsevne – som om de ikke omfattes av konvensjonene som gjelder alle? Men det gjør de. Denne konvensjonen sikrer at menneskerettene blir tilgjengelige for alle. Det er en liten, men viktig forskjell. Ikke alle har visepresidenter som Lenin Moreno i Ecuador, som ble foreslått til Fredsprisen i 2012 for sitt arbeid for funksjonshemmede. «Å være lykkelig er både lett og morsomt», er tittelen på en bok han har skrevet, og som rullestolbruker er han nok klar over hvor mye lettere det kan bli, og hvor mye morsommere det er når alle får tilgang til alle deler av samfunnet. Når jeg trekker inn et land som Ecuador, stiller jeg meg i rekken av dem som framstiller det sånn at det er i utlandet, der ute, at det er mest påkrevd med tiltak og konvensjoner. Men jeg vil snu spørsmålet: Er det mulig for en norsk politiker å bli foreslått til Nobels fredspris for å legge til rette for funksjonshemmede? Det burde det være, men da må vi først rette blikket mer innover, mot oss selv og mot eget land. Skal vi lykkes med full realisering, krever det hardt arbeid hjemme, men blikket må også rettes utover. Vi må være tydelige og kompromissløse i vår vilje til å bedre funksjonshemmedes vilkår i alle land. Vi har virkemidlene, vi er på vei, og vi er på rett vei. I dag kan vi glede oss over at vi forplikter oss overfor en hel verden. Opposisjonen peker på flere forhold de mener regjeringen ikke følger opp. Flere av tiltakene som ble nevnt fra både Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet, jobbes det med i regjeringen. Noe de ikke har nevnt, men som imidlertid er like viktig etter mitt syn, er de reelle politiske forskjellene: synet på sykelønnsordningen, faste arbeidsplasser og omfordeling av skatteinntektene for å ta tre store forskjeller mellom høyre- og venstresiden. Disse vil etter min mening ha stor betydning for mulighetene til å leve gode hverdagsliv for alle, også de som omfattes av denne konvensjonen. Vi er ikke i mål, vi har mer å gjøre. Vi må forene kreftene for å bli bedre. Konvensjonen får virkning fra 1. juni, men omforming fra teori til praksis skjer ikke ved dette. Når det gjelder det som ble nevnt av representanten Hilde Magnusson om Fremskrittspartiets stilling med tanke på universell utforming, vil jeg bare si at det i hvert fall ikke er framskritt.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-03-19:
Som de fleste har understreket, er det gledelig og på høy tid at Norge nå ratifiserer FN-konvensjonen om rettigheter til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Ikke fordi verden forandrer seg fra i går til i morgen, men fordi vår tilslutning til konvensjonen har stor symbolverdi internasjonalt så vel som nasjonalt, og symboler er som kjent viktige i politikken. Det betyr ikke at konvensjonens mål og hensikt er nådd på de fleste områdene. Vel har vi vedtatt et lovverk som i det store og hele ivaretar funksjonshemmedes rettigheter, men det er i dagliglivet at konvensjonens rettigheter skal prøves. Jeg erkjenner at det ennå er langt fram til vi har et universelt utformet samfunn, eller et arbeidsliv som gir arbeid til alle som vil og kan arbeide. På galleriet i dag sitter Kristian Hansen fra Tønsberg. Han er leder av handikapforbundet i Vestfold, Buskerud og Telemark, og han har kommet hit for å høre på denne debatten. Typisk nok måtte Kristian stå over et tog på Vestfoldbanen fordi rullestolrampa ikke fungerte på det toget han skulle ta. Slik er hverdagen for våre funksjonshemmede. Selv om vi altså har laget ordninger som utvilsomt letter inngangen til arbeidslivet for mennesker med nedsatt funksjonsevne, er det aldeles ikke slik at bedriftene – og da inkluderer jeg også det offentlige – åpner dørene for alle som ifølge FN-konvensjonen har rett til arbeid, og da understreker jeg at retten til arbeid er en menneskerett. Vi må selvfølgelig sette vår lit til at ulike støtteordninger, som ordningen med arbeids- og studiereiser og lønnstilskuddsordningen, vil hjelpe flere funksjonshemmede til lønnet arbeid, men vi ser likevel gang på gang at funksjonshemmede med god og relevant utdanning blir forbigått av funksjonsfriske konkurrenter når stillinger skal besettes. Jeg tror dette har med holdninger å gjøre, og med uvitenhet. Forestillingen om at mennesker med nedsatt funksjonsevne er sykere enn andre og derfor har lengre sykefravær er ganske utbredt i næringslivet, selv om all erfaring tilsier det motsatte, altså at mennesker med nedsatt funksjonsevne faktisk er mer stabil arbeidskraft enn ordinære arbeidstakere.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2013-03-19:
Jeg er ikke det minste overrasket over Fremskrittspartiets opptreden i salen i dag. Det er ikke noe nytt at Fremskrittspartiet ønsker å overkjøre partene i arbeidslivet. Det er faktisk i partiets egen tradisjon, og jeg synes at Fremskrittspartiet, slik de opptrer nå, bare bekrefter sin holdning til organisert arbeidsliv. Jeg understreker at partene i arbeidslivet åpenbart har sitt å frykte dersom dette partiet skulle komme til regjeringsmakt etter stortingsvalget til høsten. Men det var egentlig ikke derfor jeg tok ordet, det var for å understreke at det viktige ved vurderingen av aldersgrenser, er oppsigelsesvernet. Jeg er enig med statsråden i at det ikke er noen prinsipiell forskjell på å ha en aldersgrense på 70 eller 75 år, så lenge alder betraktes som eneste oppsigelsesgrunn. Derfor har flertallet i denne salen lagt fram et forslag om å be om en vurdering av konsekvensene av å heve eller fjerne aldersgrensen. Det er dessuten med en 70 års-grense i behold fullt mulig å åpne muligheten for at arbeidstakerne kan fortsette i arbeid utover 70 år. Men jeg står ikke her for å diktere hvilket syn partene i arbeidslivet skal ha til et slikt spørsmål. Jeg ønsker at vi skal medvirke til å åpne adgangen til å gjøre pensjonsreformens mulighet reell for alle arbeidstakere i norsk arbeidsliv – ikke bare for dem som er i frie yrker, og som i dag er de som fortsetter utover den lovbestemte aldersgrensen. Hovedsaken er etter min oppfatning i første omgang å bli kvitt aldersgrenseloven, som representerer en plikt for arbeidstakerne til å gå av ved første månedsskifte etter fylte 70 år, noe som etter min oppfatning er åpenbart diskriminerende for eldre arbeidstakere.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Jeg er veldig glad for de signalene statsråden gir om at det er gode grunner til å endre regelverket, sånn at Nav kan gi beskjeder videre når man ser det er folk i Norge som oppholder seg her ulovlig, og som har tilgang på våre velferdsytelser. Så har jeg forstått det slik at hjemmelen for at det er mulig å utbetale dette, ligger i forskriften til sosialtjenesteloven. Da har jeg to spørsmål til statsråden. Det ene er: Når kan vi forvente oss en lovendring fra regjeringen som sikrer at Nav kan gi informasjon videre når det er borgere som ulovlig oppholder seg i Norge, og som søker om velferdsytelser? Og det andre er: Vil statsråden gå igjennom den forskriften som ble innført 1. januar 2012 for å se om det er endringer som også må gjøres der, og som vil forhindre at man får tilgang på velferdsytelser når man oppholder seg ulovlig i Norge?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Jeg skal være veldig kort og bare redegjøre for en inkurie som har oppstått i innstillingen. Jeg ser at Fremskrittspartiet er ute av bokstav C og D i innstillingen. Det er en inkurie; Fremskrittspartiet støtter og vil stemme for både bokstav C og D. Så reelt sett er det en samlet komité bak de to forslagene.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Jeg har selv vært arbeidsgiver; jeg har egen bedrift og har ansatt en del folk. Jeg skjønner ikke retorikken. Kan statsråden være så vennlig å forklare meg hvorfor hun frykter at arbeidsgivere vil kvie seg for å ansette hvis de ikke har en lovfestet rett til å sparke disse ved å opprettholde en grense på 70 år? Hvorfor blir det da vanskeligere å ansette seniorer – eller som det står: Å heve aldersgrensen gjør seniorer mindre attraktive. Hvorfor blir seniorene mindre attraktive i arbeidslivet ved at man hever aldersgrensen i arbeidsmiljøloven i forhold til at man skal ha en lovfestet rett til hvilken alder man skal ha for at man har rett til å sparke folk? Jeg klarer ikke å henge med på den retorikken. Det er mulig det er noe vesentlig her jeg ikke har skjønt, men jeg vil gjerne få det grundig forklart, sånn at jeg skjønner det.