Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2007-03-20:
To store forvaltningsreformer ligger i Stortinget nå. Det er regionreformen og velferdsreformen. Begge har i seg utfordringer knyttet til å etablere et bedre fungerende partnerskap mellom statlige direktorater på den ene siden og kommuner/fylker på den andre. Det er innbyggerne som skal høste den største gevinsten i form av sømløse tjenester og en mer oversiktlig og effektiv offentlig forvaltning. NAV-reformen er vedtatt og under gjennomføring. St.meld. nr. 9 er oppfølgingen som skal gi vår nye velferdsetat virkemidlene til å nå de ambisiøse målene vi har satt oss for utvikling av tjenestetilbudet til de ofte svakest stilte i samfunnet. Folk som er langvarig syke, som ikke finner sin plass i arbeidslivet, eller som sliter med store sosiale problemer, trenger bistand. Målet er at vi skal over fra et altfor oppdelt og regelstyrt system til et individorientert system, hvor standardløsninger skal avløses av skreddersøm. Det blir viktig å følge utviklingen i det nye NAV for å se om vi når disse målene gjennom de endringer vi nå legger til rette for. Komiteens innstilling forteller at Stortinget er ganske samlet når det gjelder mål og innhold i reformen. Fremskrittspartiet skiller seg ut ved å videreføre sitt engasjement for å redusere kommunenes rolle på sosialområdet. Det er vanskelig å forstå at et parti som så ofte fokuserer på individorientering, er det fremste til å kreve standardiserte og statlige løsninger. Kommunene, med sin nærhet til folk og kunnskap om lokale forskjeller, som man må tilpasse seg i oppgaveløsningen, har jo klare fortrinn framfor statlig myndighet i dette arbeidet. Det er også noen ulikheter mellom oss andre partier i vurderingene av hvordan vi best etterlever overordnede ambisjoner om å styrke velferdspolitikken. Hovedmålet med meldingen er, som flere har understreket før, å fremme tiltak for å styrke inkluderingen av dem som har problemer med å få innpass i arbeidslivet, eller som er i ferd med å falle ut av arbeidslivet. Vi skal styrke virkemidlene som stimulerer til å bruke den enkeltes arbeidsevne gjennom å innføre velferdskontrakter som gjennomgående system og et nytt kvalifiseringsprogram kombinert med økte ytelser, spesielt rettet mot langtidsmottakere av sosialstøtte. Vi skal innføre en ny tidsbegrenset inntektssikring i folketrygden som erstatter rehabiliteringspenger, attføringspenger og tidsbegrenset uførestønad. I Senterpartiet mener vi dette er riktige grep som gir rom for større grad av individrettet fokusering og muligheter til å kunne bygge opp velferdsordningene slik at de gir samfunnets ryggvarme til dem som sliter med å finne sin plass i arbeids- og samfunnsliv. Et kvalifiseringsprogram med rett til kvalifiseringsstønad er en viktig håndsrekning til personer som trenger omfattende bistand før de kan komme i arbeid. Altfor mange har blitt gående på sosialhjelp som en mer eller mindre permanent form for å få penger til et minimum av livsopphold. Det å kunne etablere avtaler med denne gruppen om å inngå i et opplegg for å få kompetanse og arbeidstrening er et av de aller viktigste løft denne meldingen gir folk som er blitt gående ut og inn av sosialkontorene. Kvalifiseringsprogram følges av retten til kvalifiseringsstønad på ca. 125 000 kr – 2 G. Jeg glad for at ansvaret for denne ordningen legges til kommunene og er derfor tilfreds med at Regjeringen så snart denne meldingen er behandlet av oss, vil komme tilbake med forslag til det lovmessige grunnlaget som setter ordningen i system. Det er viktig for Senterpartiet at kommunene gis kompensasjon for de merkostnader som vil følge. Det har Regjeringen forsikret og har allerede for inneværende år bevilget 53 mill. kr som vil gå til pilotkommunene i NAV, som blir de første til å iverksette programmet. Så er deler av opposisjonen redd for at vi skal skape A- og B-lag blant sosialhjelpmottakere. Høyre mener 53 mill. kr ikke er mye å skryte av, og Fremskrittspartiet sier – de fortjener å bli sitert på det: «Disse medlemmer vil imidlertid ikke støtte innføring av en kvalifiseringsstønad på 2 G, og mener at det er et rimelig krav at sosialhjelpmottakere skal gjøre den innsats som skal til for å bli selvhjulpen også innenfor dagens rammer.» Jeg er redd vi må lese dette som en tydeligere melding til den store gruppen av sosialhjelpmottakere som kan hjelpes ut av rollen som passive stønadsmottakere, enn de generelle ord og vendinger partiet ellers bruker om å stille opp for de svakest stilte. Vi skal selvsagt være redd for å skape A- og B-lag, men det virkelig viktige for å få flere i arbeid, er å se hver enkelt stønadsmottakers situasjon, se mulighetene hos hver og en av dem, og sammen med den enkelte legge et løp for å komme seg videre. Det er det jeg oppfatter at kvalifiseringsprogrammet skal bidra til. Til Høyre er det vel i denne sammenheng å si at det mer må være et uttrykk for mangel på gode argumenter når en velger å knytte sin merknad til at ordningen med kvalifiseringsstønad starter med 19 pilotkommuner og 53 mill. kr. Vi vet jo alle sammen at det var noe Regjeringen la inn i budsjettet for 2007 for å vise vei. De store summer, de virkelige reformer vil komme i 2008–2009 og være sluttført innen 2010 – om ambisjonene kan etterkommes, for da har vi etablert NAV-kontor i alle kommuner. Dette er jo en kjempereform både økonomisk og når det gjelder innhold, som virkelig vil bli noe som står igjen etter denne regjeringen. Samling av dagens ordninger med rehabiliteringspenger, attføringspenger og tidsbegrenset uførestønad i én samlet ordning – tidsbegrenset inntektssikring – er også et avgjørende grep. Vi vil i framtiden kunne møte folk med langt mer individtilpassede løsninger, hvor rehabilitering, kompetanseoppbygging og arbeidstrening ses integrert, og ikke som nå, at det kommer etter hverandre i et årelangt løp. Jeg oppfatter derfor denne midlertidige inntektssikringen og det at vi ser dette i sammenheng, som en veldig viktig del av denne meldingen. En samlet komite understreker betydningen av at en fortsatt prioriterer brukere med behov for varig tilrettelagt arbeid og arbeid med bistand. Det er viktig at vårt mål om inkludering i arbeidslivet også gjelder dem som vil måtte basere seg på trygd som hovedinntektssikring. VTA-bedriftene er bl.a. sentrale i omsorgen for mange psykisk utviklingshemmede. Skal arbeidslinjen gjelde som rettesnor for velferdspolitikken, må den selvsagt også inkludere personer som har arbeidslyst og -vilje, men hvor yteevnen er begrenset, og behovet for trygge rammer er avgjørende for å kunne delta. Kommunene er sentrale som eiere av VTA-bedriftene. Det er viktig at vi i fortsettelsen kan vise til at NAV-samarbeidet mellom stat og kommune også dreier seg om videreføring av varig tilrettelagt arbeid for dem som er helt avhengige av et slikt tilbud for å få en plass i arbeidslivet. Jeg er glad for at vi kan slå dette fast. Til slutt noen ord om den prosessen vi nå er midt inne i for å etablere NAV-organisasjonen. For noen dager siden ble opplegget for lokalisering av spesialenheter lagt fram. Reaksjonene var naturlig nok preget av om en opplever seg som vinner eller taper i de omrokeringer av arbeidsplasser som følger av dette. Prinsippet om etablering av spesialenheter ble foreslått av Bondevik II-regjeringen og godkjent i forrige stortingsperiode. Komiteen understreker i sine merknader betydningen av at førstelinjen ikke svekkes av at enkelte oppgaver nå trekkes ut av NAV-kontorene og inn i spesialenhetene. Arbeids- og velferdsdirektoratet vil bli nøye fulgt i sin oppfølging av de fullmakter som er gitt, ikke minst ute i kommunene og blant brukerne som er nervøse for at kompetansen og muligheten til å utvikle individtilpassede løsninger kan svekkes av at en del av vedtakene skal skje utenfor NAV-kontoret. Det må ikke få skje, og jeg er glad for at en samlet komite stiller seg bak en slik forutsetning.