Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2008-06-12:
Nær sagt alle faktorer i verdenshandelen taler til Norges fordel. Vi eksporterer olje og gass til rekordhøye priser, vi importerer forbruksvarer fra utviklingsland til rekordlave priser, og vi har tilgang til ekstra arbeidskraft gjennom EØS-avtalen. Norge er pr. i dag muligens det landet som tjener mest på en liberal verdenshandel, og vi burde alle fremstå som varme forsvarere av frihandel. Felles for utviklingstrekkene er at de skyldes faktorer som norske politiske myndigheter i liten grad påvirker. Med et slikt utgangspunkt påhviler det oss et stort ansvar å forvalte våre unike muligheter til beste for hver enkelt og for fellesskapet. Det er i gode tider Regjeringen plikter å legge til rette for dårligere tider. Her svikter beklageligvis Regjeringen på de aller mest sentrale områdene. For mens norsk økonomi går så det suser, velger Regjeringen å sitte musestille og håpe på at de gode tidene vedvarer. Regjeringen reduserer satsingen på forskning, nedprioriterer satsingen på alternativ energi, opprettholder et rekordhøyt skatte- og avgiftsnivå og overser fullstendig behovet for investeringer i infrastruktur som vei, bane, utstyr til forsvar og politi samt offentlige bygg. Istedenfor håper Regjeringen at den vil bli målt etter hvor mye penger den klarer å spare i et fond investert i våre konkurrentlands bedrifter. Mens gresset gror, dør kua! I løpet av Regjeringens tre leveår har argumentasjonen knyttet til den såkalte handlingsregelen variert. I 2006 var hovedargumentet for å holde seg til handlingsregelen at Norge ville trenge de oppsparte midlene til fremtidige pensjoner. Etter hvert som Pensjonsfondet vokste med rekordfart, innså Regjeringen at størrelsen på fondet ville overgå behovene med tanke på fremtidens pensjoner. Ikke minst ble det stadig vanskeligere å forklare hvorfor akkurat Norge trengte tusenvis av milliarder på bok, samtidig som andre land i samme demografiske situasjon ikke ser et tilsvarende behov. I 2007 var kronargumentet at det ikke er mulig å bruke mer penger over statsbudsjettet enn nøyaktig det beløpet som Regjeringen selv foreslo, fordi Norge manglet arbeidskraft. Ifølge Regjeringen ville mer bruk av penger straks bli etterfulgt av krav om høyere lønninger, slik at samfunnsøkonomien totalt sett ville være negativ. Denne påstanden viste seg imidlertid også å være gal. EØS-avtalen sikret tilgang på arbeidskraft innenfor de områdene hvor behovet var størst, og arbeidskraft fra Øst-Europa utvidet kapasiteten i norsk økonomi uten at lønnsøkningen ble uforholdsmessig høy. I debatten om årets statsbudsjett var det igjen en ny vinkling på argumentene. Fokuseringen på den angivelige mangelen på arbeidskraft ble tonet ned og erstattet med argumentet om at enhver tilleggskrone over statsbudsjettet ville føre til uhåndterbart press i norsk økonomi. Og igjen tok Finansdepartementets tallknusere grundig feil. Ja, jeg vil påstå at aldri har Finansdepartementet tatt mer feil med hensyn til utviklingen i norsk økonomi enn akkurat i 2007. I saldert budsjett viste det seg at skatteinntektene fra Fastlands-Norge var 41,8 milliarder kr høyere enn Regjeringen hadde beregnet i statsbudsjettet elleve måneder tidligere. Dersom man beregner en gjennomsnitts moms/skattesats på 25 pst., innebærer en skattegevinst på 41,8 milliarder kr en tilleggsaktivitet i norsk økonomi på ca. 160 milliarder kr - 160 milliarder kr! Med andre ord, norsk økonomi klarte en aktivitetsvekst på hele 160 milliarder kr uten at dette førte til uventet press på krona, inflasjon eller utflagging av norske arbeidsplasser. La oss for argumentasjonens skyld akseptere Regjeringens og de øvrige partiers påstand om at norsk økonomi er på bristepunktet, og at ytterligere bruk av penger over statsbudsjettet vil føre til inflasjon, press på kronekurs og utflagging av arbeidsplasser. Dersom Regjeringen faktisk tror at det forholder seg slik, er det jo komplett umulig å forstå at Regjeringen opprettholder bevilgningene til eksempelvis Innovasjon Norge. Dette er jo en organisasjon som har i oppdrag å skape aktivitet og press i norsk økonomi. Det er faktisk organisasjonens eksistensberettigelse! Regjeringen skryter av bevilgninger i inneværende år til Innovasjon Norges virksomhet, og når vi vet at hver krone bevilget til IN skal skape 4 kr i økt aktivitet i norsk økonomi, blir Regjeringens finanspolitikk helt uten sammenheng og logikk. Samtidig som Regjeringen selv velger å øke presset i norsk økonomi, advarer den mot forslag fra Fremskrittspartiet om å bruke penger på utstyr og tjenester kjøpt i utlandet - anskaffelser som har nesten ingen virkning på norsk innenlandsøkonomi. Sannheten er at Regjeringen ikke har tatt inn over seg at Norges finansielle rammebetingelser er totalt annerledes enn de var for kun ti år siden. Mens man på midten av 1990-tallet slet med å få statsbudsjettet i balanse, salderes i dag budsjettet med enorme overskudd. Til tross for dette er debattene i dette huset knyttet til statsbudsjettet, omtrent som før. Det er akkurat i disse fantastisk gode tidene at Regjeringen burde lansere noen visjoner for fremtiden, skape en infrastruktur i verdensklasse som danner grunnlag for fremtidig vekst, et læremiljø med fokus på fremtidens krav, en inntektsbeskatning som gjør at arbeidstakere i større grad kan ivareta sin egen velferd, og et investeringsklima som gjør Norge attraktivt for utenlandske kapitalister. Istedenfor velger Regjeringen å klatte på alt eksisterende, mens budsjettdebattene forblir innadvendte og preget av millimeterjustis. Det er min påstand at denne regjeringen har latt en unik mulighet gå fra seg. Istedenfor å bruke de store pengene på de store tingene, slik Jens Stoltenberg lovet i valgkampen, har Regjeringen valgt å bruke de store pengene på å investere i de store bedriftene i våre konkurrentland. Og det er nå vi betaler prisen. Offentlig infrastruktur forfaller, riksveinettet og jernbanen mangler penger selv til vedlikehold, Forsvaret og politiet mangler helt nødvendig utstyr, sykehusene mangler medisinske apparater som kan gi bedre behandling, og forskningsinstitutter mangler forskningsverktøy. Samtidig som den offentlige fattigdommen vokser, øker den private rikdommen. Regjeringens svar på denne utfordringen er å nekte private institusjoner å tilby sine tjenester. I sosialismens likhetsverden er det åpenbart bedre at vi alle blir klienter i det offentlige velferdsapparatet enn at køene reduseres ved at noen mottar disse tjenestene av private aktører. Dette er å gå baklengs inn i fremtiden. Fremskrittspartiet ønsker en motsatt tilnærming til statens enorme inntekter. For oss representerer våre gigantinntekter et fantastisk handlingsrom som gir oss unike muligheter. Til tross for Regjeringens uttalte overbevisning om handlingsregelens velsignelser, er det merkelig å konstatere at Regjeringen i praktisk politikk velger å tøye regelens innhold til det ugjenkjennelige. Statsregnskapet viser nemlig at Regjeringen benyttet 1,3 milliarder oljekroner i 2007, noe som utgjorde ca. 0,1 pst. av forventet realavkastning av Statens pensjonsfond - Utland. Vi skriver nå 2008, og igjen kommer de samme advarslene fra Regjeringen. Igjen ropes det ulv, ulv. Etter å ha bommet i sine økonomiske beregninger to år på rad, hvorav 2007 var året med størst feilmargin, forlanger Regjeringen å bli trodd når den påstår at i 2008 vil prognosene slå til - det til tross for at pengene flommer inn i striere strømmer enn noen gang tidligere, rekrutteringsselskaper som Manpower melder om avtagende interesse for faglært arbeidskraft, og norske bedrifter reduserer sine ordrereserver. Under høringen om kredittmeldingen uttalte sentralbanksjefen at han ikke hadde tro på Arbeiderpartiets planøkonomi fra 1960-tallet. Det har heller ikke Fremskrittspartiet. Det triste er imidlertid at regjeringspartiene har gjenskapt planøkonomien som økonomisk idé, og verktøyet som benyttes, er handlingsregelen i alle dens former, varianter og avskygninger. I St.meld. nr. 16, som Stortinget skal behandle senere i dag, presenterer Regjeringen nye oppdaterte estimater for verdiutviklingen til Statens pensjonsfond. De fremskrivninger som der presenteres, er at fondet nesten vil dobles innen utgangen av 2011, til om lag 3 500 milliarder kr. Dersom man legger dagens oljepriser til grunn, noe de fleste vil betrakte som konservativt, og samtidig tar hensyn til selskapenes produksjonsestimater, vil Statens pensjonsfond passere 10 000 milliarder kr innen 2022. Dette er åtte år tidligere enn Regjeringens anslag fra i fjor. Dersom man legger en slavisk tolkning av handlingsregelen til grunn for et slikt beløp, vil den i år 2022 være på hele 400 milliarder kr. Det bør være åpenbart for alle at en budsjettpolitikk som automatisk knytter seg opp mot en regel som på få år inviterer til slike enorme svingninger i statsbudsjettet, verken er fornuftig eller bærekraftig. I et historisk perspektiv gav handlingsregelen oss mulighet til å benytte 4 pst. av 100 milliarder kr i 1998 og altså 4 pst. av 10 000 milliarder kr i år 2022. Fremskrittspartiet mener derfor at dagens handlingsregel er uegnet som budsjettpolitisk verktøy, og vi frykter at den på sikt vil gjøre et enda høyere antall nordmenn til passive mottagere av stønadsordninger. Fremskrittspartiet ønsker istedenfor en regel som skiller på hvordan pengene over statsbudsjettet blir brukt. Vi ønsker å skille investeringer og forbruk, vi ønsker langtidsbudsjettering, og vi ønsker at utgiftsveksten på forbrukssiden knyttes opp mot den reelle veksten i norsk økonomi. Vi ønsker med andre ord å sette tæring etter næring. For å få dette til må vi som nasjon legge grunnlaget for at landet har næringer å leve av etter at oljen og gassen er ferdig utvunnet. En slik målsetting kan best nås ved å satse på forskning og utdanning kombinert med massiv satsing på utbedring og utvikling av nasjonal infrastruktur.