Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2008-05-20:
Jeg vil takke representanten Høglund for å gi meg muligheten til å presentere nærmere Regjeringens arbeid for å styrke FNs menneskerettighetsmaskineri. Representanten tar i sin interpellasjon utgangspunkt i påstanden om at FNs menneskerettighetsråd er blitt et organ der verdens verste regimer kan blokkere forsøk på å få satt søkelyset på overgrep i eget land og samtidig kritisere andre. FN er ikke ment å være en forening for likesinnede. I FN er alle verdens stater representert, demokratier som diktaturer, de som står oss nær, og de som politisk og kulturelt befinner seg et stykke borte fra Norge. Dette er FNs svakhet, men det er i sannhet også FNs styrke, ikke minst på menneskerettighetsfeltet, der ansvarliggjøring av stater er en hovedutfordring. Jeg skal ærlig innrømme at det ikke alltid er lett å arbeide for å nå internasjonale mål gjennom FN-systemet. Derfor er da heller ikke FN-systemet den eneste mekanismen vi har for å påvirke stater og bidra til at de overholder menneskerettighetene. Vi kommer imidlertid ikke utenom at FN er viktig, ikke minst for et land som Norge, som ikke kan basere seg på den sterkestes rett, men er avhengig av klare internasjonale kjøreregler. Det er i år 60 år siden verdenserklæringen om menneskerettighetene ble vedtatt. La meg minne representanten om at det var i MR-kommisjonen under ledelse av USAs FN-ambassadør Eleanor Roosevelt at verdenserklæringen ble framforhandlet. Med utgangspunkt i denne erklæringen utviklet MR-kommisjonen den internasjonale lovgivningen på menneskerettighetsfeltet. Dette normative arbeidet kan ikke overvurderes. Konvensjonene om sivile, politiske, økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, torturkonvensjonen, barnekonvensjonen, kvinnekonvensjonen og rasediskrimineringskonvensjonen har gitt mennesker verden over et rettslig, bindende grunnlag for å ansvarliggjøre sine myndigheter. Det er dette jeg mener når jeg sier at det rettslige grunnlaget er klart. Det er også en påminnelse om hvor det er blitt utviklet, nemlig i MR-kommisjonen. Jeg er overbevist om at disse konvensjonene har bidratt til å gjøre livet bedre for millioner av mennesker verden over. Så vil jeg gi representanten Høglund rett i at MR-kommisjonen til tider var preget av sendrektighet og mangel på oppslutning om kommisjonens mandat. Men gir dette oss grunn til ikke å bidra til endring? Og representanten peker på to strategier: Gå inn og forsøke å påvirke, eller ikke - men det er et legitimt spørsmål. Hvem ville vinne, allikevel, på at vi trakk oss tilbake og ikke deltok i FNs eget organ for beskyttelse av menneskerettighetene? Hvilket signal ville det være? Én ting er sikkert: Taperne ville først og fremst være de som trenger denne beskyttelsen, mener jeg. Så kan vi være frustrerte over manglende effektivitet og at arbeidet ikke går så raskt som vi skulle ønske. Til tider er vi det, og med god grunn. Men det ligger i sakens natur at arbeidet for menneskerettighetene er politisk sensitivt. I menneskerettighetsregimet er det stater som er overgripere, og det er stater som plikter å beskytte mot overgrep. Dette er kjernen i utfordringen. Det er de samme stater som er overgripere, som også er ansvarlige for å sikre beskyttelse. Hva betyr dette? Det betyr at vi ikke kan forvente at stater som bryter menneskerettighetene på hjemmebane, vil være pådrivere for å styrke den internasjonale overvåkingen. Det betyr at vi heller ikke kan forvente at vi kan organisere oss bort fra de sterke politiske motsetningene som har preget menneskerettighetsarbeidet i lang tid. Disse motsetningene vil derfor prege arbeidet i MR-rådet. Vi ser det allerede: Fortsatt fører politiske motsetninger til at noen regimer slipper unna fokus og kritikk, mens andre får det kanskje ensidig for mye. Men vi kan bruke dette maskineriet til å holde statene ansvarlige, og det er det denne regjeringen ønsker gjennom å søke aktivt medlemskap og påvirkningsmulighet i rådet. Da MR-rådet ble opprettet, ble det lagt direkte under FNs generalforsamling. Dette innebærer en oppgradering av status i forhold til MR-kommisjonen. I dette lå en bekreftelse av menneskerettighetenes sentrale rolle. Når et nytt organ nå overtar, kan vi konstatere at det normative rammeverket er solid, som jeg sa. Igjen, det viser tross alt at arbeidet gjennom nesten 60 år har gitt resultater. Utfordringen ligger i å styrke FNs arbeid for å sikre gjennomføringen av menneskerettighetene. Derfor arbeider Norge for å øke MR-rådets fokus på gjennomføring. Menneskerettighetsrådet gir oss en rekke mekanismer for å gjøre nettopp dette, for å ansvarliggjøre stater som bryter menneskerettighetene, og dette er en del av vår hovedstrategi. La meg nevne noen punkter. For det første: De faste årlige sesjonene i MR-kommisjonen gjorde det ofte vanskelig å gripe fatt i de dagsaktuelle utfordringene verden står overfor. Det var derfor et klart framskritt at det ble besluttet at det nye Menneskerettighetsrådet skal kunne tre sammen ved behov. Det gir rom for at rådet kan bli en viktig aktør i krisesituasjoner og ved grove brudd på menneskerettighetene. Krisen i Midtøsten ledet til at det i fjor ble avholdt tre spesialsesjoner i MR-rådet. To av disse førte til svært konkret oppfølging på bakken. En delegasjon ble sendt for å undersøke forholdene i det palestinske området, mens en undersøkelseskommisjon gransket menneskerettighetssituasjonen i Libanon. For det andre: Alle land skal nå undergis en gjennomgang i rådet, som Morten Høglund var inne på. På denne måten imøtegår man kritikk om forskjellsbehandling av enkeltland i spørsmålet om vurdering av MR-situasjonen. Ordningen kalles universell, periodisk rapport og vil etter hvert kunne gi oss et verktøy for vurdering og overvåking av menneskerettighetssituasjonen i de fleste av verdens land. For det tredje har vi FNs spesialrapportører. Dette er mekanismer som ble utviklet under Menneskerettighetskommisjonen, ikke alltid på grunnlag av enighet i kommisjonen, og ofte med mandater som kunne vært skarpere, men sterke nok til at de dedikerte menneskerettighetsekspertene, som har fylt noen av disse mandatene, har kunnet gjøre en forskjell. Norge gikk for flere år siden i bresjen for å styrke situasjonen for verdens MR-forsvarere gjennom etableringen av mandatet for en spesialrapportør for menneskerettighetsforsvarere. Dette arbeidet fortsetter under rådet. Under denne vårens sesjon gikk fornyelsen av mandatet gjennom enstemmig og uten svekkelser. Spesialrapportøren gjennomfører landbesøk og følger opp individuelle klagebrev fra MR-forsvarere. Siden mandatets opprettelse har spesialrapportøren rettet flere tusen henvendelser til stater og bidratt til konkret beskyttelse av svært mange MR-forsvarere. Gransking av menneskerettighetssituasjonen i enkelte land står sentralt i flere av spesialrapportørenes arbeid. Et eksempel er torturrapportørens nylige reiser til Kina, Jordan og Sri Lanka. Hans sterke rapporter og klare anbefalinger er blitt et viktig verktøy for MR-forsvaret lokalt. Rapportene presenteres også i MR-rådet og er sentrale i forbindelse med den universelle, periodiske gjennomgangen. Granskingsrapportene kan gi et tidlig varsel om bekymringsfulle utviklingstrekk. Et stort antall land dekkes, også land som Kina og Russland, land som ellers er sterkt beskyttet mot kritikk. Norge har derfor lagt vekt på å arbeide for at spesialrapportørene har et så sterkt og uavhengig mandat som mulig. I forbindelse med Darfur-sesjonen satte MR-rådet sammen et team av MR-eksperter for å granske situasjonen. Granskernes fellesrapport gav et solid grunnlag for den videre innsatsen for Darfurs befolkning. Dette er et nytt og virkningsfullt verktøy presset fram av EU, Norge og andre vestlige land. La meg i denne forbindelse kommentere en utfordring som det nye rådet har gitt oss. Et lavere antall medlemmer og en endret sammensetning har stilt oss overfor en mer krevende hverdag, som jeg var inne på i min redegjørelse tidligere i dag. Vestlige land, latin-amerikanske land og enkelte land fra det tidligere Øst-Europa samarbeider tett i MR-rådet. Denne gruppen av land er nå i mindretall, og for å få gjennomslag for vedtak må man ha støtte fra asiatiske og afrikanske land. Norge har derfor bevisst jobbet for å opprette allianser mellom moderate land på tvers av regioner. Et eksempel er det norskledede arbeidet med menneskerettigheter og næringslivet, hvor vi samarbeider tett med India, Nigeria, Argentina og Russland. Gruppeposisjoner utgjør en betydelig utfordring for denne tilnærmingen, men vi har flere ganger sett at det er mulig å bygge brede koalisjoner som kan gi gode resultater. Jeg er av den faste oppfatning at verdenssamfunnet i MR-rådet har fått et instrument som kan gjøres slagkraftig. Så er det opp til verdens politiske ledere å bruke instrumentet. Det skjer ikke automatisk. Vi må faktisk jobbe for det. I dette arbeidet vil vi ikke sitte på gjerdet, men delta aktivt i forsvaret av en internasjonal rettsorden. Vi velger altså den canadiske strategien framfor å stå utenfor. For å oppnå resultater kan vi ikke bare snakke med dem vi er enige med. Vi må også bringe det noen vil kalle «verstingene» inn i det internasjonale normskapende arbeidet, sette søkelys på dem. Vi skylder verdens millioner av undertrykte å stå opp for deres rettigheter. For meg er dette solidaritet i praksis. Det å utebli kan jeg i dagens situasjon vanskelig se ville sende et slikt budskap. Vi vil være med og ta ansvar for en bedre verden. Vi må ha målet klart for oss og lete etter de politiske mulighetene. Menneskerettighetsrådet er, sine innebygde svakheter til tross, en slik mulighet.