Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-11:
Trosfrihet og ytringsfrihet henger nært sammen. De er grunnleggende deler av de universelle menneskerettighetene. Trosfriheten er solid innstøpt i FNs menneskerettserklæring, i artikkel 18 første ledd, som slår fast: «Enhver har rett til tanke-, samvittighets- og religionsfrihet. Denne rett omfatter frihet til å skifte religion eller tro, og frihet til enten alene eller sammen med andre, og offentlig eller privat, å gi uttrykk for sin religion eller tro gjennom undervisning, utøvelse, tilbedelse og ritualer.» Overgrepene mot denne menneskeretten er flere og grovere enn vi i vårt samfunn kan forestille oss. En internasjonal undersøkelse konkluderer slik: Nær 70 pst. av verdens 6,8 milliarder mennesker lever nå i land med høye restriksjoner på religiøs tro og praksis. Denne studien måler ikke bare begrensningene på religiøs frihet på grunn av regjeringers politikk, lover og myndighetsorganers handlinger. Den måler også restriksjoner og sanksjoner som andre samfunnsaktører enn de offentlige myndigheter legger på enkeltmennesker, organisasjoner og sosiale grupper. Denne nyanseringen mellom ulike typer overgrep mot trosfriheten er viktig, ikke bare for å få en dekkende situasjonsforståelse, men også for utformingen av vår strategi overfor forskjellige land for å styrke menneskerettighetene. Hva er status for trosfriheten rundt i verden i dag? På den ene siden har vi noen land, som Kina og Vietnam, som preges av strenge restriksjoner og kontroll fra myndighetenes side. På den annen side har vi land som Nigeria, hvor det i en del regioner er bitre fiendtligheter mellom folkegrupper, men hvor myndighetenes restriksjoner er moderate. Også økende religiøs nasjonalisme kan føre til drap og andre overgrep mot religiøse minoriteter. Dette har vi sett i en del asiatiske land, som India og Sri Lanka. La meg ta et eksempel: Høsten 2008 ble mer enn 50 000 kristne drevet på flukt, 5 000 bygninger eid av kristne ble ødelagt, og om lag 130 kristne ble drept på en måned i den indiske delstaten Orissa. Rangerer man land hvor myndighetene står ansvarlig for de alvorligste og groveste brudd på trosfriheten, er nok Nord-Korea den som topper verstinglisten. Der blir enhver religiøs aktivitet sett på som et opprør mot regimets sosialistiske prinsipper. Deretter følger land som Iran og Saudi-Arabia, hvor det i stort omfang er både myndighetsovergrep og andre sosiale sanksjoner mot trosfriheten til dem som ikke følger flertallets muslimske rettesnor. Det er noe av et tankekors at noen av disse verstinglandene i FN, herunder i FNs menneskerettighetsråd, leder an i framstøt for å begrense friheten for de 30 pst. av menneskeheten som fortsatt nyter godt av stor religiøs frihet. I november sist høst samlet noen organisasjoner et stort fakkeltog til støtte for trosfriheten og ofrene for de overgrep som skjer mot religiøse minoriteter. Det gjelder ikke minst friheten til å skifte tro. De som rammes av dette, er ikke minst kristne, men det er også andre trosretninger og minoriteter. I en del muslimske land er det til og med dødsstraff for å forlate islam til fordel for en annen tro. En årvåken verdensopinion redder nok livet til mange av dem som blir tatt, men om de i stedet får fengselsstraffer, tortur eller represalier mot sine familier, er også det alvorlige overgrep og menneskerettsbrudd. Selv i land vi regner som mer moderate, som Egypt, opplever konvertittene alvorlige overgrep. Din religiøse tilhørighet er skrevet på ditt identitetskort, som du ikke kan være foruten. Står du oppført med muslimsk tilhørighet og vil konvertere, må du søke om nytt identitetskort. Det kan du bli nektet. Og det kan få alvorlige konsekvenser for både deg og din familie. Her er ingen likhet for loven: Vil du skifte fra en annen tro til islam, legges ting til rette. Vil du derimot konvertere fra islam til en annen tro, oppstår en farlig situasjon. Du har frihet til å bli muslim, men ikke frihet til å forlate islam. Det er altså ikke trosfrihet – rett til å skifte tro – for mennesker med muslimsk bakgrunn. Tvert imot løper de en stor risiko om de prøver. En slik ensretting er en fornektelse av FNs menneskerettighetserklæring. Trosfriheten er også under press i våre nærområder. Jeg så nylig på den russiske engelskspråklige tv-kanalen RT, som den 26. januar i år meldte at den russiske dumaen nå vurderer et lovforslag fra justisdepartementet som begrenser muligheten for det de omtaler som «sekter», til å misjonere. Forslaget forbyr bl.a. misjonsaktivitet på det som kalles «territoriet til andre trosretninger» og rekruttering der folk vil være mer åpne for påvirkning – som på sykehus og i hæren. Forslaget gir ingen definisjon av hva som anses som en sekt. Jehovas vitner er allerede forbudt i tre regioner i Russland, og de frykter at dette lovforslaget vil innebære enda mer forfølgelse. Men også baptistene uttrykker stor bekymring for at nye begrensninger nå kan bli vedtatt. Overgrepene mot mennesker som bare vil gjøre bruk av sine selvsagte menneskerettigheter, er mange og alvorlige. Ofrene får ikke den støtte de trenger, og kampen for trosfrihet får ikke høy nok prioritet på den politiske dagsordenen. Derfor må vi styrke Norges menneskerettspolitikk på dette området. Fra Kristelig Folkepartis side har dette vært et forpliktende engasjement over tid. Den siste interpellasjonen som min gode forgjenger som stortingsrepresentant og parlamentarisk leder Jon Lilletun hadde her i salen, var nettopp om trosfrihet. Under debatten den 8. februar 2006 løftet han fram åtte konkrete forslag til en mer aktiv kamp for trosfriheten. Når vi nå, fire år senere, gjør opp status, ser vi at oppfølgingen fra norske myndigheter kunne vært langt bedre. I denne interpellasjonen reiser jeg derfor to overordnede problemstillinger. Den første gjelder praksis og erfaringer med de virkemidlene vi har i dag. Hvilke virkemidler har vist seg egnet til å fremme trosfrihet, og i hvilken grad har Norge bilateralt og gjennom internasjonale organisasjoner prioritert trosfriheten de senere år? Den andre problemstillingen gjelder veien videre. Hvilke tiltak mener utenriksministeren nå bør gjennomføres for å styrke Norges og relevante internasjonale organers arbeid for trosfriheten? La meg konkretisere dette i form av seks spørsmål, som jeg gjerne vil at utenriksministeren kommenterer i sitt svar. For det første: Kan utenriksministeren vise til nye virkemidler som Norge siden 2006 har tatt i bruk i arbeidet for trosfriheten i utsatte land, og vurdere erfaringer og resultater av disse virkemidlene? Til nå er de prioriterte gruppene i norsk menneskerettspolitikk begrenset til menneskerettsforkjempere, barn, kvinner, minoriteter og urfolk. Mitt andre spørsmål er derfor om Regjeringen nå vil ta med dem som forfølges for sin tros skyld, blant de grupper som Utenriksdepartementet gir en særlig prioritet i sitt menneskerettsarbeid. For det tredje: Støtter utenriksministeren ideen om at Norge – i likhet med flere andre land – utnevner en menneskerettsambassadør, som blant sine prioriterte arbeidsoppgaver har vern om trosfriheten? For det fjerde: Kan utenriksministeren si noe om hvorvidt støtten til organisasjoner som spesielt arbeider for dem som utsettes for overgrep mot trosfriheten, er økt i takt med den samlede budsjettøkningen til Utenriksdepartementet – hvordan dette forholder seg? For det femte vil jeg spørre om Regjeringen vil følge opp forslaget som bl.a. ble framsatt under den nevnte aksjonen for trosfrihet her utenfor Stortinget i november i fjor, om å etablere et konsultativt råd for Utenriksdepartementet i arbeidet med trosfrihet. For det sjette vil jeg spørre om hva som konkret kan gjøres for å sikre retten til å skifte tro og bedre konvertitters rettigheter i utsatte land under Norges periode som medlem av FNs menneskerettighetsråd. Det er et engasjement på vegne av minoritetene som gjør at jeg reiser denne interpellasjonen her i dag. Det er et engasjement for universelle rettigheter, som gjelder alle troende mennesker, uansett hva slags religion de hører til, som er utgangspunktet for at jeg reiser denne saken her i dag. Og det er et engasjement på vegne av mennesker som i altfor stor grad glemmes i den store oppmerksomhet som det naturlig er om mange internasjonale spørsmål, også mange menneskerettighetsbrudd som skjer i de forskjelligste land. Jeg er trygg på at disse temaene har den norske utenriksledelsens oppmerksomhet, men vi i Kristelig Folkeparti er opptatt av å løfte den oppmerksomheten høyere opp prioriteringsmessig og i forhold til virkemidler, slik at Norge kan gjøre en forskjell – et uttrykk utenriksministeren av og til har brukt. Jeg tror at Norge kan gjøre en forskjell for enkeltmennesker og for grupper av mennesker som lider i verden, og at vi med forholdsvis enkle virkemidler kan gjøre mer enn det vi har gjort til nå.