Abid Raja (Venstre), 2010-03-23:
Skatt og skattepolitikk er et område hvor det tradisjonelt har vært betydelig uenighet mellom regjeringspartiene og opposisjonen, selv om graden av uenighet har en tendens til å bli overdramatisert i debatter rundt budsjetter og i valgkamp – spesielt i retorikken fra regjeringspartienes side. Uansett har det i det minste vært en viss logikk i argumentasjonen fra Regjeringen og regjeringspartiene i de fleste skatte- og avgiftsspørsmål, slik at det vi har stått igjen med, er en saklig uenighet om pengebruk eller effekten av skatte- og avgiftsendringer. Men i denne saken skjønner jeg virkelig ikke logikken fra Regjeringens og regjeringspartienes side. Man skryter uhemmet av tiltaket Raskere tilbake, men vil straffe økonomisk dem som ikke er heldige nok til å komme inn under ordningen, men som har en arbeidsgiver som får dem raskere tilbake under en svært hul argumentasjon, at det vil få en uheldig fordelingsvirkning. Den eneste uheldige fordelingsvirkningen i dagens ordning kontra det som Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre foreslår i denne innstillingen, er den skatteregningen som en arbeidstaker som får behandlingskostnadene sine dekket av arbeidsgiveren sin, sitter igjen med – dette på tross av at den samme arbeidstaker sparer staten for betydelige kostnader ved å komme raskere tilbake i arbeid. Jeg husker da både nåværende medlemmer av Regjeringen og representanter fra regjeringspartiene tidligere argumenterte for at de var mot skatt på sykdom, den gangen adressert til en ganske beskjeden økning i egenandelen i forhold til det den nåværende finansministeren sysler med – om vi skal tro lekkasjene fra Thorbjørnrud. Men det er jo nettopp den politikken Regjeringen og regjeringspartiene nå fører, som er skatt på sykdom. Dersom du er heldig nok til å ha en arbeidsgiver som har økonomi til – eller har så mye omsorg for deg – å betale for kostnadene knyttet til behandling av sykdom, slik at du selv kommer raskere tilbake igjen i arbeid og dermed bidrar til økt verdiskaping, økte skatteinntekter og reduserte kostnader for arbeidsgiver – og folketrygden – skal du straffes økonomisk for dette gjennom å fordelsbeskattes av kostnadene. Det er skatt på sykdom! For meg og Venstre henger ikke dette på greip. Det er ingen som ønsker å være syk, og det er definitivt ingen som ønsker å stå unødig lenge i kø for å få behandling for sin sykdom eller skade. Jeg er enig i at det kan stilles både ett og to spørsmål ved forslaget om skattefritak, f.eks. ved arbeidsgiverbetalte månedskort til kollektivtransport, selv om det er miljømessig riktig, og, som i denne saken, ved arbeidsgiverbetalte treningskort, selv om det er helsemessig riktig. Dette er åpenbart fordi det er en økonomisk fordel for arbeidstaker som i utgangspunktet gjelder for alle, men det er heldigvis slik at ikke alle av oss har bruk for at arbeidsgiver betaler behandlingsutgifter knyttet til sykdom for å få oss raskere friske og tilbake i jobb. At det er en økonomisk fordel, er også en sannhet med mange modifikasjoner. For en som vil måtte være sykmeldt i seks måneder i stedet for to måneder, betyr det ingen verdens ting økonomisk, men det betyr en hel del for arbeidsgiver, og det betyr ikke minst mye for staten knyttet til reduserte skatteinntekter og økte trygdeutbetalinger. Hadde det enda vært slik at alle som ville det, fikk hjelp av Raskere tilbake-ordningen, hadde det muligens vært noe hold i argumentasjonen fra Regjeringen og regjeringspartiene. Men slik er det jo ikke. Faktum er jo at køene vokser, og at det for enkelte sykdommer, f.eks. fedmeoperasjoner – fedme blir et stadig mer utbredt problem – er en ventetid på flere år i det offentlige helsevesenet. Vi politikere i denne salen, og i Regjeringen, er ment å se enkeltindividet, enkeltmennesket, og av og til bør vi som politikere lykkes med å klare å se enkeltmenneskene som rammes av regelverket, og ikke stirre oss blinde på systemet. Det er dessverre nettopp det motsatte flertallet gjør når de argumenterer mot skattefritak for arbeidsgiverbetalt sykdomsbehandling, med den begrunnelse at dette kan gi incentiver til skattemessige tilpasninger i valg av avlønningsform.