Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Barn på flukt er sårbare. Mange har traumer og bagasje med seg som krever oppfølging resten av livet. Særlig er dette viktig i akuttfasen. Alle trenger trygge rammer, stabilitet og omsorg for å komme seg videre og bli en del av det samfunnet vi ønsker de skal leve i. Fra 2014 til 2015 kom det 2 176 enslige flyktninger. I 2015 kom det 5 297 barn. Den siste statistikken fra UDI viser at 61 av disse er forsvunnet. I løpet av de siste fire årene er det rapportert om 248 unger som er borte. Hvert år forsvinner mellom to og fem barn under 15 år fra barnevernets omsorg, og resten, det vil si de over 15 år, forsvinner fra UDIs mottak. Det finnes ingen statistikk som viser om ungene blir borte også etter at de er kommet til kommunene, noe som klart bør følges opp. Dette er barn som skal bosettes, barn som er her på tidsbegrenset opphold, men det er barn som vi skal sørge for får det bedre. Hadde 248 norske barn under statens ansvar forsvunnet uten at noen visste hvor de var, eller at vi ikke hadde hatt tiltak for å sørge for å lete etter dem, hadde det skapt store overskrifter. Det hadde skapt ramaskrik, og det hadde ført til krav om å gjøre noe. De barna vi snakker om, får nesten ingen oppmerksomhet, og det skylder vi dem. Vi skylder dem å lage gode rammer rundt oppholdet, slik at de ikke stikker av. Det må skapes rutiner for å finne dem som blir borte, og for å få dem tilbake til det omsorgsnivået de skal ha. En ungdom på 15–16–17 år er for meg et barn, selv om vårt regelverk og UDI definerer dem som voksne og ikke under barnevernets ansvar. I Norge pleier ikke ungdom under 18 år å klare seg selv på gata. I Norge er også ungdom over 15 år barnevernets ansvar fordi de fremdeles er barn. De er ikke regnet som voksne som skal ta vare på seg selv – alene. Hvem som skal ta det ansvaret, er en annen diskusjon enn den jeg tar opp her, men den bør nevnes også i denne saken. Det er viktig å huske på at de har med seg en ballast som ikke våre unger har. Dermed er de ekstra sårbare. Mange har mye sinne og usikkerhet i seg, de har vært på flukt, og de har fått erfaringer om livet som vi helst ikke vil tenke på at de har. Derfor trenger de mer beskyttelse, mer hjelp og mer omsorg. Spørsmålet er om de får det. UDI har ansvaret for barn mellom 15 og 18 år, og de skal sørge for oppfølging. Men siden avdelingene på mottak er et frivillig botilbud, kan ikke de ansatte nekte barna å dra. Da må rammene være trygge nok til at de velger å bli. Lager vi gode nok rammer, og gir vi god nok trygghet? Er det stabilt nok? Får de oppfølging nok? Hva gjøres når de blir borte? Er det politiets ansvar så fort de stikker av? Denne saken ble også drøftet i innstillinga til representantforslaget Dokument 8:13 S for 2015–2016 rett før påske, der det ble foreslått en del tiltak, som å styrke bemanningen i hele asylkjeden og få barnefaglig kompetanse. Før jul i 2015 var et enstemmig storting enig om å be «regjeringen sikre at barn som forsvinner fra asylmottak blir ettersøkt og at det settes inn særlige tiltak for å hindre at de blir utsatt for menneskehandel og utnyttet i prostitusjon.» Nå er vedtaket fattet nok en gang, 15. mars, i vedtak 529. Vi vet ikke hvor barn som forsvinner, blir av. Det kan være flere årsaker til at de velger å stikke av, som frykt, tilknytningsproblemer, mistrivsel, savn og leting etter andre familiemedlemmer, eller konflikter der de bor. De har fått livet satt på vent, og håpet om et bedre liv ble kanskje ikke innfridd. Frykten for å bli sendt ut er en årsak til at de frivillig forsvinner, men disse barna er sårbare og kan lett bli ofre for mennesker med ulike motiver. Noen velger bare å dra videre for å finne et bedre liv. Disse ungene har ingen rettigheter eller muligheter til å skaffe seg penger på redelig vis. De må ty til ulovligheter for å skaffe seg inntekter til eget forbruk, og de er lette å misbruke for de rette menneskene. De har et liv uten rettigheter, er papirløse og uten id-papirer. Ikke kan de få jobb, ikke kan de få mobiltelefon, ikke kan de få adresse og ikke har de inntekt. De kan ikke gå til legen, de kan ikke anmelde ting til politiet. Vi vet at de i stor grad lever fra hånd til munn. De er også veldig lette å utnytte på det svarte arbeidsmarkedet fordi de ikke kan si fra. Faren for at de kan utsettes for radikalisering er også til stede, og vi vet at miljøer er på utkikk for å rekruttere. Min bekymring er de ungene som ingen finner, eller som ingen leter etter. Det er mange organisasjoner som roper varsko, som Røde Kors, Barneombudet, Redd Barna og mange andre. Hva gjøres for å finne ungene? Er det planmessig, er det konkrete tiltak, er politiet opptatt av å finne dem, og hva gjør de? Hva gjøres med de ungene som eventuelt finnes – får de ekstra oppfølging og sikkerhet rundt seg? Får de hjelp til å komme seg ut av gjeld som de kan ha pådratt seg? Får de hjelp til å takle de psykiske problemene som de kanskje har? Et spørsmål til statsråden er om det er vurdert å ha andre typer mottak for barn mellom 15 og 18 år for å sikre bedre tilbud og forhindre at de stikker av. Hvilke tiltak ser statsråden på som mest effektive for å få barna til å bli – og for å bli funnet? Hvilke tiltak tenker statsråden er de mest effektive for å fange opp disse ungene – de 250 ungene som er borte, som ingen vet hvor er?