André Oktay Dahl (Høyre), 2004-03-05:
Vi har nylig hatt flere EU-debatter, og det er ikke grunn til å gjenta alle argumentene for at EU og annen regionalisering er en nødvendig faktor for på sikt å sikre globalt forpliktende samarbeid. Men det er spesielt at enkelte her i dag har dristet seg til å fokusere på at denne type samarbeid innebærer blokkdannelser som virker negativt i forhold til internasjonalt samarbeid, f.eks. i forhold til miljøproblematikk og forholdet mellom fattige og rike land, all den tid representanter for denne type tilnærming samtidig inntar en seg-selv-nok-holdning i spørsmål hvor den reelle viljen til forpliktende samarbeid med en rettferdig fordeling av henholdsvis fordeler og ikke minst ulemper, blir satt på prøve. Og når jeg f.eks. leser: «Betydelige deler av velstandsøkningen i vår del av verden i forrige århundre fant sted under betydelig regulering og politisk styring» – dette er uttalt av Senterpartiets representant i komiteen er – det verdt å minne om at denne velferdsøkningen logisk nok skjedde på bekostning av de fattigste landene, som vi valgte å regulere og styre vekk fra markedene våre. Jeg registrerer at sammenhengen mellom frihandel på den ene siden og demokrati og velstandsøkning for folk flest på den andre siden er sammenhenger man til dels forsøker å late som ikke finnes, med forklaringer som vel ikke akkurat står til laud. Økt internasjonal handel, slik den nå virker, er imidlertid ikke uten utfordringer. Den kan undertiden også føre til økte miljøproblemer. Det er et uttrykt behov for å reformere og styrke de FN-institusjonene som er ansvarlige for å sikre en bærekraftig bruk og forvaltning av jordas miljø- og naturressurser. Det er behov for grunnleggende miljøstandarder, men samtidig synes jeg det er grunn til å understreke komiteens poeng om at ulike miljøtiltak ikke bare skal tjene som skjulte handelsbarrierer, men med en annen og politisk korrekt, og kanskje pen, fasade. I tillegg er det grunn til å gjenta at det ikke er de største visjonene etterkommerne kommer til å dømme oss etter når det gjelder miljøutfordringene, men de visjonene og løsningene vi greier å realisere. Et godt utgangspunkt for Norges og det internasjonale samfunns miljøpolitikk bør være at vi konsentrerer oss om å gjennomføre de avtaler vi allerede har blitt enige om, og som er utfordrende nok i seg selv, før vi kaster oss inn i nye. Det er nesten for fristende og nesten umulig ikke til slutt å kommentere at Senterpartiet er opptatt av at «Norge må innta en posisjon i WTO som innebærer et klarere engasjement for de fattige landene». Dette er med respekt å melde nesten på linje med den ovenfra-og-ned-holdningen enkelte hadde da de tidligere misjonerte på både den ene og den andre måten i u-landene. Når Senterpartiet snakker om solidaritet og å hjelpe de fattige, men i realiteten avviser u-landenes eget viktigste løsningsforslag gjennom å nekte dem adgang til våre markeder, er det riktignok et klart engasjement, men definitivt for helt andre interesser enn u-landsinteressene. Jeg har lyst til å avslutte med noe en diplomat fra Gabon sa da han ble hindret av demonstranter fra å delta på WTO-møtet i Seattle i 1999. Han sa da at demonstrantene forstår ingenting, og er så fjernt fra våre problemer som man kan vente seg av hvit middelklasse. Det utsagnet synes jeg i dag har en viss overføringsverdi i forhold til enkelte representanter fra Senterpartiet i denne salen.