Torill Selsvold Nyborg (Kristelig Folkeparti), 2007-11-13:
Jeg vil takke representanten Gunvald Ludvigsen for at han tar opp dette viktige spørsmålet om bruk av tvang innen sosial- og helsesektoren. I mitt vesle innlegg vil jeg først og fremst fokusere på psykiatrien, der Norge gang på gang er blitt kritisert for hyppig bruk av tvang. Så sent som i juni i år uttalte menneskerettighetsforsker Gro Hillestad Thune at norsk psykiatri bruker tvang, selv om det er i strid med menneskerettighetene. Det dreier seg om tvangsinnleggelser, tvangsmedisinering, håndjern og fotlenker. Det er ikke lenge siden en norsk behandlingsinstitusjon ble dømt for brudd på menneskerettighetene, fikk vi høre gjennom NRK. Dette er alvorlig. En rapport fra SINTEF viste store geografiske forskjeller i bruk av tvang i psykiatrisk helsevesen her i landet. Og som representanten Ludvigsen nevnte, slo rapporten i tillegg fast at pasienter som tvangsinnlegges, har lavere inntekt, lavere utdanning og dårligere boforhold enn pasienter som er under frivillig behandling. Organisasjonen Mental Helse har vært opptatt av den høye tvangsbruken i mange år – det nevnte jo også statsråden. De representerer en rekke brukere som har svært negative og ofte traumatiske erfaringer etter å ha blitt utsatt for tvang i den psykiske helsetjenesten. Gang på gang, år etter år, har de påpekt overfor stortingskomiteen at det såkalte behandlingskriteriet i psykisk helsevernlov må gjennomgås og utgå som grunnlag for tvangsinnleggelse. Det har til nå vært slik at de fleste pasienter som tvangsinnlegges, legges inn med grunnlag i behandlingskriteriet, altså fare for tap av behandlingsmuligheter. Færre legges inn med grunnlag i farekriteriet. I et brev til statsråd Sylvia Brustad fra Mental Helse og Norsk Psykologforening sier de følgende: «En tvangsinnleggelse er en alvorlig krenkelse av en persons integritet og bør bare skje dersom det er vektige grunner for det.» De to organisasjonene er enige om at vi må se nærmere på behandlingskriteriet som grunnlag for tvangsinnleggelse, sett i lys av menneskerettighetsprinsipper. De påpeker behovet for å se på forholdet behandling/omsorg versus retten til selv å bestemme. Det var gledelig at helse- og omsorgskomiteen i forbindelse med revisjon av lov om endringer i psykisk helsevernlov i 2006 sluttet seg til et forslag om å be Regjeringen vurdere behovet for behandlingskriteriet i loven, sett i lys av erfaringene. Det er også positivt at statsråden har igangsatt arbeidet. Jeg har merket meg at det i Regjeringens forslag til statsbudsjett for 2008 sies at det knytter seg vanskelige dilemmaer av etisk, klinisk og juridisk karakter rundt en eventuell fjerning av behandlingskriteriet. Det foreslås å nedsette en arbeidsgruppe som skal belyse problemstillingene. Etter at dette er gjort, skal det tas stilling til om det bør foretas et omfattende utgreiingsarbeid. Etter det jeg forstår, vil hele dette arbeidet trekke ut i tid. Når vi står i en situasjon der flere instanser påpeker at Norges praksis hva gjelder tvang, er brudd på menneskerettighetene, vil jeg mene at arbeidet må forseres og prioriteres. I og med Stortingets klare holdning vil jeg innstendig be statsråden om å se nærmere på hensiktsmessigheten av å ha to løp, med to ulike arbeidsgrupper/utvalg. Av hensyn til pasienter som til stadighet opplever å bli utsatt for tvangsbruk, haster dette.