Abid Raja (Venstre), 2016-06-02:
I forbindelse med boken «Dialog – om vold, undertrykkelse og ekstremisme», som jeg ga ut i 2010, møtte jeg en av verdens fremste forskere på radikal islamisme, professor Gilles Kepel, i Frankrike. Han snakket om vendepunktet i vår samtid: «battle of hearts and minds of muslims» – kampen om muslimers hjerter og sinn – og unge muslimer. Det er det radikalisering og islamisme i svært stor grad dreier seg om i europeisk kontekst. Vi vinner kampen mot ekstremisme bare om vi er like iherdige som de som forfekter den. Det er viktig at man engasjerer seg der kampene om «hearts and minds» utspiller seg, og det er først og fremst på sosiale medier, men også på skoler, fritidsklubber og andre arenaer der unge møtes. Dette engasjementet er viktig på to nivåer: både som forebyggende faktor når det gjelder utbredelsen av voldelig og militant islamisme, og overfor storsamfunnet og økende skepsis og frykt for muslimer på grunn av terrorangrep i Europa. Terroristene i IS ønsker nettopp å skape en polarisering og stimulere til hat mellom majoritet og muslimer, og dette er noe vi må være bevisste på. Derfor er det spesielt viktig at politikere og landets ledere går foran med et godt eksempel og bruker en inkluderende og samlende retorikk – vi må erkjenne at der er det et forbedringspotensial hos enkelte statsråder i Norge. De siste årene har vi sett at norske statsborgere drar til bl.a. Syria og Irak for å slutte seg til terrorgrupper som Den islamske stat og al-Nusra/al-Qaida. Radikalisering og voldelig ekstremisme, gjerne med et religiøst og ideologisk fortegn, er globale problemer som må takles både på hjemmebane og gjennom internasjonalt samarbeid. Aller viktigst er forebygging. Den 4. april i år arrangerte Stortingets regligionsfrihetsgruppe, som jeg har æren av å lede, en høring om forebygging av religiøs ekstremisme. Representanter fra 14 forskjellige instanser med relevant kompetanse på området bidro, inkludert PST. Deres innspill demonstrerte at det er et stort stykke arbeid som må gjøres for at vi skal kunne lykkes i kampen mot ekstremisme. Problemstillingen er kompleks, og ekstremisme generelt er ikke avgrenset verken av landegrenser, religion, ideologi eller kultur. Men den kommer ofte i religiøs drakt og er mange ganger rettet mot annerledestroende. Det er et svært lite antall beboere i Norge som regnes som ekstremister i dag, og som man vet kan tenke seg å bruke vold i religionens navn. Når det er sagt, er ekstrem islamisme likevel vurdert av PST som den største terrortrusselen mot norske interesser. Kampen mot terror og voldelig ekstremisme er reell, og må tas i alle deler av samfunnet. Radikalisering er begrepet som brukes om en prosess hvor en person i økende grad aksepterer bruk av vold for å nå sine politiske mål, men er ikke knyttet til en spesifikk religion, politisk retning eller ideologi. I noen tilfeller fører radikalisering til voldelig ekstremisme, altså at en person faktisk blir villig til å bruke vold for å nå sine politiske mål. I verste fall kan dette ende i terror. For å unngå hele denne kjeden som starter spredt med radikalisering, må vi komme på banen tidlig. For det må vi ha klart for oss: Det starter ikke med terror. Det starter med jenta som ikke føler seg verdsatt, som ikke har en trygg vennegruppe, som ikke har tillit til politiet eller andre rundt seg. Det starter med gutten som føler seg urettferdig behandlet. Og det kan være bare det – en følelse. Uavhengig av om urettferdigheten er reell eller ei, kan slike følelser vokse og bli destruktive dersom man ikke har noen man kan snakke med, og som kan vise veien ut. Veien er vanligvis lang før disse ungdommene potensielt ender opp som ekstremister. Men det er altså en sammenheng mellom det mistilpassede individet, radikalisering, ekstremisme og i verste fall terror. La meg illustrere denne følelsen, som ikke nødvendigvis er reell, på en spisset måte. Det er svært mange muslimer i Norge, Norden og Europa som mener oppriktig at de er undertrykt på kontinentet, at de er stigmatisert, og at de ikke kan praktisere sin religion fritt. Dersom dette får etablere seg som det muslimske narrativet, er det svært farlig. Det skaper utenforskap – «vi» og «dem». Men først og fremst er hele virkelighetsbeskrivelsen fullstendig feil. Derfor vil jeg spørre mine muslimske medborgere i Europa: Er det vanskeligere å være muslim i Europa enn det er å være kristen, hindu, bahai eller Ahmediyya-muslim i f.eks. Iran, Saudi-Arabia eller Pakistan? Faktum er at det er mye lettere å være minoritetsreligiøs muslim i Vesten enn det er å tilhøre en minoritetsreligion i et muslimsk land. Her vil kanskje noen muslimer argumentere mot og si at min sammenligning ikke er gyldig. Til dem vil jeg påpeke følgende tankekors: Det er faktisk lettere å være muslim i Europa enn det er å være muslim i de fleste muslimske land. Så hva er det vi da klager over? Vi er nødt til å forandre det muslimske narrativet: Muslimer er ikke som gruppe undertrykt – tvert om, vi har alle muligheter til å lykkes og til å integrere oss i det europeiske fellesskapet. Det har også svært mange muslimer faktisk klart å gjøre i Norge. I Justisdepartementets handlingsplan mot radikalisering og voldelig ekstremisme overses i stor grad, dessverre, tros- og livssynsperspektivet. Det må ses på som en stor mangel, da manglende respekt for menneskers rett til tros- og livssynsfrihet, til å ha en tro etter eget ønske, skifte tro og utøve og praktisere sin tro ofte spiller en stor rolle i rettferdiggjøringen av voldelig ekstremisme og terror. Dette er noe regjeringen straks bør ta tak i. Organisasjoner som IS er også drevne i formidling av og undervisning i sine religiøst begrunnede dogmer. Det holder uansett ikke bare å sette inn tiltak i Norge, vi er nødt til å samarbeide med internasjonale allianser, som f.eks. IPPFoRB, et internasjonalt nettverk bestående av parlamentarikere som er forpliktet til å jobbe for å fremme religionsfrihet. Oppstartskonferansen ble faktisk holdt i Stortinget for snart to år siden, hvor presidenten som sitter her nå, deltok, og hvor ikke minst den norske regjeringen ved utenriksministeren bidro. For å studere det store bildet: Vi vet at menneskerettigheter, især tros- og livssynsfrihet, brytes over store deler av verden, men særlig i konfliktområder. Statistikken viser at religiøst mangfold i et land ikke forklarer nivået på religiøs konflikt eller forfølgelse, det gjør derimot myndighetenes og samfunnets regulering av religion og livssyn. Ifølge Pew forum lever 77 pst. av verdens befolkning i land der tros- og livssynsfrihet begrenses sterkt, enten fra myndighetenes side eller av samfunnet generelt. Når myndighetene diskriminerer på grunnlag av tro og livssyn og ser gjennom fingrene med brudd på rettigheter, legitimerer de også vold i samfunnet. Voldelig ekstremisme og militarisering har økt kraftig i det utvidede Midtøsten og Sør-Asia bare de siste årene. Ifølge Global Terrorism Index var det i 2013–2014 en større økning i antallet mennesker som ble drept av terrorisme, enn noen gang tidligere. 80 pst. av ofrene kom fra Afghanistan, Irak, Nigeria, Pakistan eller Syria. Blant dem som skårer høyt på Pews forum på disse målingene, er religionsfrihet ikke tilstedeværende. For å sette det på spissen: På det internasjonale kartet er det slik at «the bad guys are winning». Det blir mindre frihet i verden år for år. Jeg ser fram til å høre justisministeren på vegne av regjeringen svare på hvordan vi kan gjøre verden bedre der ute, ikke bare her hjemme i Norge. Støtte til organisasjoner som jobber for å fremme tros- og livssynsfrihet som en grunnleggende rettighet for alle, er særs viktig. Stefanusalliansen er en slik norsk aktør, som blant både grasrot og ledere i en rekke land bidrar til økt forståelse og respekt for denne sentrale rettigheten. Selv om det meste av den voldelige ekstremismen vi ser i verden i dag, foregår utenfor våre landegrenser, vet vi at det foregår religiøst begrunnet radikalisering i enkelte miljøer på hjemmebane også her i Norge. I høringen 4. april på Stortinget påpekte mange kritisk tenkning. Vi må sette ungdom i stand til moralsk refleksjon og til å sette spørsmålstegn ved totalitære og voldelige ideologier. Noen løftet fram familiens betydning og den rollen oppvekstvilkår har for rekruttering til ekstremisme. Dette må man se nærmere på. Oslo-politiet brukte ordet «hverdagsforebygging» når det gjelder ekstremisme. Vi skal integrere, men ikke bare for å forebygge radikalisering, vi må ha et ordentlig godt integreringsopplegg som gjør at våre nye landsmenn føler seg som en del av samfunnet vårt og deler grunnleggende verdier med oss. Vi må integrere for å skape et godt samfunn, men god integrering betyr også mindre radikalisering. Det var voldsforsker Ragnhild Bjørnebekk som under seminaret i april påpekte at det er forsket for lite på familiens betydning for radikalisering: Hva gjør det med barn og unge å vokse opp i voldelige hjem? Kan oppdragervold øke risikoen for å akseptere vold senere? Og med den grad av respekt man har for sine foreldre og imamer, kan heller ikke sviket som foreldrene eller andre har utsatt dem for som barn, tas ut mot foreldrene eller samfunnet som de stammer fra. Dette hatet rettes derfor utad til storsamfunnet. Dette behøves det mye mer forskning på, for jeg er overbevist om at Bjørnebekk er inne på noe; de barna som ikke har blitt møtt med kjærlighet i barndommen, kan lett bli «mat» for sjarmerende radikalister. Trossamfunnet må vi våge å utfordre. For eksempel er det helt uakseptabelt at en norsk imam deltok til støtte for drapsmannen til den pakistanske guvernøren Salmaan Taseer. Likeså må miljøet utfordres når ledende muslimske skikkelser i utlandet preker ekstrem retorikk, slik det nylig ble illustrert i Aftenposten ved at Islamsk Råd i Pakistan vil at en ektemann skal kunne utøve vold mot sin ektefelle dersom hun ikke adlyder ham seksuelt eller på annet vis. Skal vi lykkes som samfunn, må vi våge å utfordre det etablerte. Da må alle våge å ta i et tak. Vi kan ikke være redde for å bli svertet og for egen posisjon, og vi kan ikke la onde krefter dure fram uimotsagt. Vi må kjempe denne kampen ikke bare for oss selv, men også for våre barn og barnebarn. Det er ikke tid til å tie, men til å kjempe. Vi har ikke råd til å tape denne kampen om unge muslimers hjerter og sinn. Derfor ser jeg fram til justisministerens innspill om hvordan de har tenkt å jobbe, både nasjonalt, internasjonalt og tverrdepartementalt, for å bekjempe religiøs ekstremisme.