Kari Lise Holmberg (Høyre), 2008-11-14:
Jeg vil starte med noe positivt. Det er all mulig grunn til å rose skolene i Oslo og Akershus med gode resultater i nasjonale prøver i lesing og regning – i år som i fjor. Kartlegging av elevenes ferdigheter, systematikk og åpenhet om resultater har gitt suksess. Dette er imponerende, ikke minst fordi 38 pst. av elevene i Oslo-skolen har minoritetsspråklig bakgrunn. Resultatene av de nasjonale prøvene viser at det nytter. Det nytter å jobbe systematisk, og det nytter å satse. Tiåringen Martin forklarte det på sin måte: Det er fordi vi har konsentrert oss og fokusert mer på lesing. Skoletestene viser at det er store variasjoner fylkene imellom og kommuner og skoler imellom. Men nå kan alle se bak tallene og se hva som fungerer, hva som kan bli bedre, og hvor det bør bli bedre. Med dagens situasjon i videregående skole der mange elever velger å avbryte sin skolegang, har ikke bare norsk skole et problem. Hele det norske samfunnet står overfor en stor utfordring. Derfor er det så positivt at det nytter å sette inn tiltak. Barn som er gode lesere, vil stå godt rustet til både utdanning og arbeid. Barn som blir sett i skolesituasjonen, og får muligheter til å utvikle seg positivt, dropper sjelden ut av videregående skole. Hva gjør vi feil når tall fra Statistisk sentralbyrå viser at rundt én av fire som begynner i videregående opplæring, slutter før skolegangen er gjennomført? Forskningsresultater viser at foreldrenes syn på utdanning og foreldrenes eget utdanningsnivå er viktige faktorer. Elever som ikke bor sammen med begge foreldrene, har også større risiko for å avbryte opplæringen. Dersom elevene har mye fravær i grunnskolen, dårlige prestasjoner, lav arbeidsinnsats, atferdsavvik eller generelt lave ambisjoner om utdanning, er sjansene store for at de vil avbryte opplæringen på videregående nivå. I videregående vil manglende innfrielse av førsteønsket også kunne øke sjansen for avbrudd ytterligere. Avbrutt utdanning er ofte et resultat av mangelfull skolegang allerede fra grunnskolen av. En PISA-undersøkelse avdekker da også at den norske skolen ikke ser ut til å ha like høye ambisjoner på vegne av alle elevene. Noen av dem som avbryter utdanningen, finner veien tilbake til skolen igjen – heldigvis – men altfor mange gjør det ikke. For disse øker sjansene til å falle utenfor arbeidslivet, og det er nærliggende å tenke at veien til passivitet og en kriminell løpebane kan bli kort. Et eksempel er den gruppen som blir kalt gjengangerne. Noen få gutter utøver den alvorligste ungdomskriminaliteten. Dette er en liten gruppe som er vanskelig å stoppe. De kalles tidligstartere. De opplever mye risiko i oppveksten. De skiller seg tidlig ut på skolen og kommer på ville veier. Ofte blir de kriminelle. Politiet strever med å fange dem opp så tidlig at de kan hindre en videre og varig kriminell løpebane. Disse er ofte i 15–16-årsalderen, og da er det for sent. Vi må løse problemene tidligere, sier politiet. Ifølge voldsforsker Ragnhild Bjørnebekk ved Politihøgskolen i Oslo viser all erfaring at man ved å gå inn svært tidlig kan oppnå best resultater – oftest så tidlig som når gutten eller jenta er under ti år. Naturlig nok er det en klar sammenheng mellom skoleprestasjoner og i hvilken grad en elev fullfører skoleløpet eller gir opp og dropper ut. VG Fakta viste den 6. november statistikken over grunnskolepoengene for fylkene. Ikke uventet kom fylker som Østfold og Telemark dårlig ut, det gjorde de også nå ved de nasjonale prøvene. Begge er gamle industrifylker, der det ikke har vært påkrevd med høyere utdanning. Begge har en gjennomsnittsinntekt i kommunene som ligger under landsgjennomsnittet, og det betyr at begge fylkene har mindre penger å bruke på skolene enn man har ellers i landet. I Telemark – som er mitt hjemfylke – er drop-out altfor høy og til stor bekymring, nettopp fordi vi ofte finner igjen de som dropper ut, på trygdestatistikken på et senere tidspunkt. Så mye som 20 pst. av elevene går hvert år ut av grunnskolen med svake lese- og skriveferdigheter, så svake at de kan få problemer med den videregående opplæringen. Blant disse er det et urovekkende høyt antall elever med innvandrerbakgrunn. Forskning viser at den viktigste grunnen til at enkeltelever gjør det dårlig på skolen, er foreldrenes sosiale bakgrunn. Hvis vi ikke klarer å snu denne utviklingen, vil vi om noen få år stå overfor store sosiale problemer, som kan skape politisk uro. Tallenes dystre tale er at vi kan være i ferd med å skape en ny generasjon tapere. PISA-tall viser at 29 pst. av de norske guttene kommer i den svakeste gruppen. Samtidig er unge menn under 30 år den gruppen uføretrygdede som øker mest. Yrkesdeltakelsen for menn i alderen 25–34 år faller dramatisk, og det er definitivt ikke bare NHO som tror det er en sammenheng mellom de svake leseferdighetene, det store frafallet av gutter i videregående skole og uføretallene. Norsk skole må rett og slett på rett kjøl igjen! Hvis ikke er vi i ferd med å få et samfunn med en ekstremt stor gruppe som utdannes for trygd, fordi de ikke vil være i stand til å finne sin plass i arbeidslivet. Innvandrerungdommen sier selv følgende: For det første gjør skolen ungene slappe, og når de kommer på videregående, har de ikke nok norskkunnskaper. De sier: De som kan godt norsk, klarer å følge med i skolen. De som ikke kan, skjønner ingenting og dropper ut av skolen. Og de sier: Alle dører er stengt så lenge du ikke kan norsk, det går ikke an å følge med da. Språket er nøkkelen til alt. Naturlig nok må elevene ha lært det grunnleggende for å ha muligheten til å henge med i videregående skoleløp. Derfor bør midlene til spesial- og støtteundervisning og tilpasset opplæring i større grad rettes mot barnehage og grunnskole. Barn utvikles i den nærmeste utviklingssonen, og skolen har så langt ikke klart å bidra godt nok til utjevning. Det er mer enn et tankekors at ressursinnsatsen er større jo høyere opp i utdanningssystemet en kommer. For å kunne yte hvert barn den nødvendige hjelp og støtte må ressursene i langt høyere grad enn dagens ordning rettes inn mot grunnskole og barnetrinn. Grunnskolen må kunne legge til rette for enkeltelevers utvikling. Det oppnår vi best gjennom å være tydelig på hvilke mål elevene skal nå, gjennom å stille krav til dem, ved å tilby god undervisning og ved å måle resultatene. Det er ingen tvil om at det er karakterene fra grunnskolen som har størst effekt på hvordan ungdommene klarer seg gjennom videregående utdanning. Sammen med sosial bakgrunn og kjønn er karakterene fra ungdomsskolen avgjørende for hva de oppnår i videregående. Ikke alle møter på videregående skole med faglig tung nok skolesekk. Norske 16-åringer har så ulike utgangspunkt at en ikke ubetydelig andel av årskullene mangler de nødvendige forutsetningene nettopp for å klare de vanskelige kravene som må til for å oppnå studie- eller yrkeskompetanse. PISA-undersøkelser viser at norske elever ikke har et realistisk bilde av hva de selv presterer. Slik blir det når man ikke får gode og konkrete tilbakemeldinger. Bedre elevvurderinger er derfor et helt sentralt tiltak. Ifølge tall fra SSB dropper 35 pst. av alle førstegenerasjonsinnvandrergutter ut av videregående. Halvparten av guttene med afrikansk bakgrunn slutter underveis. Til sammenligning dropper én av fem etnisk norske gutter ut, og dette er en dramatisk forskjell. Jeg tror løsingen ligger i bedre oppfølging på barne- og ungdomstrinnet. Hvis guttene ikke har fått skikkelig opplæring i grunnskolen, forstår de ikke hva som foregår på videregående. Erfaringen er at mange skoler og lærere ofte har for lavt ambisjonsnivå, både knyttet til egeninnsats overfor minoritetselever og til resultatene for disse elevene. Det somaliske innvandrermiljøet mener f.eks. at det er diskriminerende at deres barn skal ha en egen læreplan i norsk. De skal ha de samme krav som andre norske barn, sier de, noe for øvrig Høyre lenge har framholdt og foreslått. Grunnskolen må sørge for å gi barna et svært godt grunnlag før de sender dem til videregående skole. Skoleeier må sørge for at den enkelte skole fokuserer på dette. Men staten må sette kommunene i stand til å løse skoleverkets utfordringer. Da kommer vi ikke utenom å snakke om kommuneøkonomi og prioriteringer. Det er dessverre et faktum at mange barn og unge med en annen etnisk bakgrunn føler seg fremmedgjort og tilsidesatt i det norske samfunnet. Selv om ungdommene er født og oppvokst her, føler de seg ikke akseptert. Samtidig strekker de heller ikke til i forhold til eget hjemmemiljø. Dette bryter ned all følelse av tilhørighet. Man godtas ikke for den man er, man passer ikke inn i noen bås og har en følelse av å være uønsket. En ny rapport fra Statistisk sentralbyrå bekrefter dette. Unge med tyrkisk og pakistansk bakgrunn sier at de føler seg diskriminert, sliter med dårlig psykisk helse og har lavere samhørighetsfølelse med Norge, og det gjelder også somaliere. Ingen av oss er tjent med at vi ikke sørger for en best mulig skole og en best mulig integrering. Hver enkelt elev bør uansett bakgrunn få de beste muligheter til å lykkes i livet. Dette er bakteppet for min interpellasjon og refleksjon rundt tema, og med håp om gode innspill fra statsråden.