Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-18:
Stortingsrepresentantene Carl I. Hagen og Jan Simonsen har fremmet følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen omgjøre sitt vedtak om betinget amnesti for utlendinger som omfattes av de såkalte Quetta- og Laos-prosjektene.» Jeg viser da til Dokument nr. 8: 25 for 1998-99. Justiskomiteens innstilling i saken er av 6. mai i år, og jeg har merket meg at komiteens flertall erkjenner at vedtaket om amnestiet er et vedtak som er gjort innenfor det som må antas å være departementets myndighetsområde, og at komiteens flertall med det har tatt departementets behandling av saken til etterretning. Jeg vil likevel gjerne kommentere en del forhold rundt amnestiet i de såkalte Quetta- og Laos-prosjektene, knyttet til både flertallets og mindretallets merknader i saken. Jeg vil innledningsvis understreke at det i departementets pressemelding av 17. desember 1998 fremkommer at amnestiet for de pakistanske og thailandske borgerne som ble omfattet av de såkalte Quetta- og Laos-prosjektene, var en engangsforeteelse. Tidligere justisminister Aud-Inger Aure viste også til at beslutningen var tatt under sterk tvil. Regjeringen fant det imidlertid riktig å gi amnestiet til disse personene, da sakene er spesielle. De fleste av de aktuelle personene har hatt lang botid i og tilknytning til Norge. Noen av familiene hadde bodd i Norge i opptil tolv år uten at endelig vedtak var blitt truffet eller at negative vedtak hadde latt seg gjennomføre. Gruppene omfattet mange barn, og det dreide seg om et begrenset antall saker og personer. Amnestiet ble altså gitt av flere grunner. Samtidig er det særlig viktig å merke seg den forutsetningen som amnestiet bygger på, at de personer som omfattes, må medvirke til å avklare sin rette identitet. Amnestiet er med andre ord gjort betinget. Det er av helt avgjørende betydning at norske myndigheter kjenner nasjonaliteten og identiteten til de utlendinger som bor i Norge. Jeg ser i likhet med komiteen svært alvorlig på at personene knyttet til de såkalte Quetta- og Laos-prosjektene, skaffet seg opphold i Norge ved hjelp av falsk nasjonalitet, identitet og forklaring. Det ble nedlagt et stort og helt nødvendig arbeid fra flere instanser for å avklare disse forholdene. Jeg vil understreke at utlendingsmyndighetene vil fortsette arbeidet med å avsløre utlendinger som søker om opphold på grunnlag av falsk nasjonalitet eller identitet, eller har opphold på grunnlag av falsk nasjonalitet og identitet. Departementet har derfor klargjort overfor de berørte personene og deres advokater at de berørte må dokumentere sin pakistanske respektive thailandske identitet og nasjonalitet ved framleggelse av ekte nasjonalitetspass. Den opprinnelige fristen har ikke gått ut for alle, da underretning om vilkår og frist er gitt den enkelte i egne brev som er sendt på forskjellige tidspunkt. Jeg kan imidlertid forsikre at sakene kontinuerlig blir fulgt opp. Jeg vil informere Stortinget på egnet måte om oppfølgingen av amnestiet. Jeg kan allerede nå opplyse at flere personer som omfattes av prosjektene, har kontaktet departementet og bekreftet at de vil framskaffe ekte nasjonalitetspass ved at de har henvendt seg til aktuell, herværende ambassade. Dette gjelder i hovedsak thailandske borgere. Disse personene har fått forlenget tidsfristen for å framlegge nasjonalitetspass. Ved framleggelse av nasjonalitetspass vil det bli innvilget ny førstegangstillatelse. De aktuelle personene får med andre ord ikke tilbake sine tidligere tillatelser, da disse var gitt på grunnlag av uriktige forutsetninger. Eventuell vurdering av straffansvaret for å framlegge vesentlig uriktige opplysninger i medhold av utlendingsloven § 47 tilligger påtalemyndigheten. Gjeldende retningslinjer fra Riksadvokaten er at brudd på utlendingsloven i stor grad bør løses ved forvaltningsmessig reaksjon fra utlendingsmyndighetene. Vi gjør det ved å vurdere aktuelle personers tillatelser, tilbakekall og utvisning. Det er gjort i disse sakene. Departementet tar ikke sikte på å følge opp med anmeldelser i de sakene som får sin løsning gjennom amnestiet. Jeg vil videre understreke at de personene som omfattes av amnestiet, er blitt informert om at amnestiet kun gjelder dersom de framleger pakistanske respektive thailandske nasjonalitetspass. Om denne betingelsen ikke blir oppfylt, vil de aktuelle personene måtte returnere til hjemlandet. Med henvisning til mindretallets forslag om å omgjøre amnestiet, er det nødvendig for meg å påpeke at saken også har en juridisk side. Amnestiet har gitt de berørte personene et forhåndstilsagn om at det vil bli gitt oppholdstillatelse dersom de oppfyller betingelsen satt i amnestiet. De aktuelle personene har derfor en berettiget forventning om å få en tillatelse. Og som jeg nevnte tidligere, har flere personer gjort forberedelser for å imøtekomme den betingelsen som må oppfylles for å bli omfattet av amnestiet. Det er også viktig å merke seg at alminnelige forvaltningsmessige regler på området setter klare begrensninger i adgangen til å omgjøre tilsagn på et senere tidspunkt. Det er alminnelig antatt at hensynene som tilsier omgjøring, må være vesentlig mer tungtveiende enn hensynene som tilsier opprettholdelse. Det vesentligste argumentet mot amnestiet er at det kan gi uheldige signaleffekter. Skadevirkningene i denne forbindelse er imidlertid redusert ved at det i amnestiet er presisert at dette er en engangsforeteelse, at det omfatter et begrenset antall personer og at det er satt bestemte vilkår. Jeg mener at hensynet til dem som omfattes av amnestiet, må veie tyngre. En omgjøring vil ramme en rekke enkeltpersoner som allerede har fått en berettiget forventning om at oppholdstillatelse vil bli gitt. Oppholdstillatelsen er av vesentlig betydning for dem det gjelder, da den er grunnlaget for deres framtidige tilværelse i Norge. På denne bakgrunn er jeg derfor av den mening at det betingede amnestiet som er gitt, verken bør eller kan omgjøres. Når dette er sagt, vil jeg gjenta og understreke at arbeidet mot organisert kriminalitet, og også menneskesmugling, fremdeles er et prioritert mål for denne regjeringen. Det arbeides kontinuerlig med disse spørsmålene, og jeg kan nevne at Norge bl.a. har hatt en sentral rolle i den såkalte Budapest-prosessen, som er et bredt europeisk samarbeid med sikte på å håndtere ulovlig innvandring og menneskesmugling. Jeg vil også knytte følgende kommentarer til saken: Det er ikke noe i denne saken som tilsier at utlendingsmyndighetene skal slappe av på det kontrollarbeidet de utfører generelt i utlendingssaker. Det vil bli videreført med den styrke som disse sakene tilsier. Jeg vil også gjøre oppmerksom på at vi for øyeblikket har til behandling nye regler for tilbakekall av oppholdstillatelse. Vi har dette til vurdering, og jeg vil så snart som mulig komme tilbake med opplysninger om dette på en egnet måte. Det er også i løpet av debatten reist opplysninger som jeg må få korrigere. Det ble hevdet av representanten Hernæs at jeg som samferdselsminister med levende engasjement hadde uttalt meg om denne saken. Det er ikke riktig. Jeg var ikke samferdselsminister i september 1997, men det er helt korrekt at jeg som kandidat til Stortinget uttalte meg med det nevnte engasjement. Så der har representanten Hernæs helt rett, men det var ikke samferdselsministeren som gjorde det. Representanten kan nok si at jeg ved sider av saken møter meg selv i døra, og det vedstår jeg meg helt klart og tydelig når man legger fram saken slik som den er. Jeg vil understreke at det som er myndighetenes plikt når man behandler en sak som dette, er å forholde seg til de forpliktelser som følger av å ha opphold i Norge, og utgangspunktet for dette. Utgangspunktet for dette er dokumenter som må kunne identifiseres. Det kan hende at folk første gang de kommer til Norge, må bruke falsk identitet for å komme hit, men de plikter da å gjøre myndighetene oppmerksom på dette. Det er slik spillereglene må være dersom man skal håndtere det på en skikkelig måte. Det er også antydet i løpet av debatten at saken skulle være fremmet fordi tidligere stortingsrepresentanter som nå er regjeringsmedlemmer, skulle ha skapt en forpliktelse. Mitt utgangspunkt for å stå i denne saken er de argumenter som er framført i saken. Den lange botiden, den lange tiden uten effektiv gjennomføring av vedtak eller tilbakesendelse er de reelle argumenter som ligger til grunn for amnestiet, og amnestiet er gitt på de vilkår som jeg nå skisserer, og som for øvrig er kjent for komiteen gjennom komiteens saksbehandling, noe jeg også har presisert ved det innlegget som jeg har holdt her i dag. Det er på det grunnlaget vi håndterer saken, og det kan ikke være noe annet grunnlag i saken. Jeg vil også si det slik at en plikter å forholde seg til den innsikt en har i en sak, og jeg mener å ha gjort det ved det standpunkt jeg har tatt ved det innlegget som jeg nå har holdt.