Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-10-04:
Fryktpolitikken har gode kår for tida. Demagogar, opportunistar og politiske rørsler frå dei politiske ytterkantane vinn fram i mange land i Vesten. Ved å spele på frykt i befolkninga har dei lukkast med å vinne ei folkerøysting mot flyktningar i Ungarn, å melde Storbritannia ut av EU og å nominere Donald Trump som presidentkandidat. Desse rørslene har ikkje så mykje til felles, men noko er det som bind dei tett saman, og det er motstanden mot globalisering. Det er det som verkeleg gjev grunn til uro, fordi den enorme framgangen vi har sett i verda sidan den andre verdskrigen, står no i heilt reell fare for å stoppe opp. Den velstandsutviklinga har nemleg vore tufta på handel. Vareeksporten som del av det globale bruttonasjonalprodukt auka frå 8 pst. i 1950 til 20 pst. ved årtusenskiftet. Denne eksportdrivne veksten har ført hundrevis av millionar menneske ut av fattigdom i land som Kina, og han har omforma land som Sør-Korea og Irland – ja i og for seg også Noreg, som har ein svært open og eksportdriven økonomi. Det å ha ein open og rettferdig verdshandel er i høgste grad i vår nasjonale interesse. I tillegg til fordelane som har kome frå den frie flyten av varer, har verda også dratt fordelar av ein relativt open migrasjonspolitikk. Det at folk kan søkje lukka på tvers av landegrenser, har bidratt til å løfte dei sjølve ut av fattigdom. Det bidrar positivt til økonomien i vertslandet, og dei fleste sender også betydelege verdiar til sine gamle heimland. At det liberale credoet om opne grenser har vore så dominerande i vestleg politikk over mange år, har vore den viktigaste grunnen til at vi har klart å utjamne økonomiske forskjellar i verda og å auke levestandarden for vanvitig mange menneske. Utfordringa med det vi no ser, er at det også påverkar meir moderate politiske krefter. Motstanden mot handelsavtalar har no vorte så stor at det er alvorleg tvil om ratifisering av TPP, ein handelsavtale som vil kunne bidra til enorm verdiskaping og styrking av bl.a. arbeidstakarrettar i Søraust-Asia, og det blir stadig større tvil om det vil bli noko av TTIP, ein planlagd handelsavtale mellom EU og USA, som vil kunne styrkje dei transatlantiske banda og setje høge standardar for handel og for investeringar, som også resten av verda ville måtte rette seg etter. Det kan vere veldig freistande å innføre straffesanksjonar mot økonomiske konkurrentar under dekke av å skulle ta omsyn til eiga befolkning, men det dei som jobbar mot globalisering, ofte gløymer, er at det nettopp er deira eigne borgarar, ikkje minst dei fattigaste blant deira eigne borgarar, som vil tape dersom vi får ei meir lukka verd. Det var sikkert fint då USA i 2009 slengde på straffetoll på kinesiske dekk, slik at dei kunne verne om 1 200 amerikanske arbeidsplassar, men resultatet vart altså at for kvar arbeidsplass ein redda, kosta det amerikanske forbrukarar ca. 7 mill. kr i auka utgifter. Så har globaliseringa klare utfordringar. Store multinasjonale selskap organiserer seg slik at dei knapt betaler skatt der verdiar blir skapte. Arbeidstakarar blir pressa av urettferdig konkurranse frå land som ikkje følgjer akseptable standardar, og klimautsleppa kjenner som kjent ingen landegrenser. Men løysinga på dei utfordringane er ikkje å skru tida tilbake. I Venstre er vi optimistar på vegner av framtida, optimistar på vegner av teknologi og ikkje minst på vegner av menneske sin kreativitet i møte med nye utfordringar og nye moglegheiter. Når bedrifter, menneske og klimaendringar ikkje lenger kjenner landegrenser, kan ikkje politikken gjere det heller. Difor må Noreg ha ei framoverlent haldning. Vi må engasjere oss i forhandlingar om friare handel med tenester, slik at vi kan jobbe for standardar for bl.a. arbeidstakarar og miljø som vi kan vedkjenne oss. Vi må engasjere oss i det felleseuropeiske arbeidet som no pågår med å sikre ein felles flyktningpolitikk, slik at alle nabolanda våre kan bidra til den solidaritetsoppgåva det er å ta imot menneske som er på flukt frå krig og konflikt. Vi må også engasjere oss ved å kutte dei globale klimagassutsleppa både gjennom å vere aktivt til stades ute og ikkje minst gjennom aktiv politikk her heime. I møte med politiske trendar som set framgangen vi har opplevd, i heilt reell fare, må Noregs rolle vere å stå opp for fredeleg internasjonalt samarbeid, for handel på tvers av landegrenser og for ein migrasjonspolitikk som sikrar både økonomisk vekst og grunnleggjande humanitære prinsipp.