trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-10-13:
Først vil jeg si at statsministerens redegjørelse var bred og god. Saken vi nå behandler, gjelder på en måte de praktiske implikasjonene av noe av det som statsministeren trakk opp. Det er kommet fram i saken at det er uenighet i virkemiddelapparatet. Jeg vil peke på noe av det som statsministeren var inne på i sitt innlegg. Hun pekte på at den største trusselen ikke er faren for at det skal komme IS-soldater til Norge. Den største trusselen mot å lykkes med å ivareta denne situasjonen er framveksten av høyreekstreme grupper i Europa. IS-soldater utsetter seg ikke for farlig transport over Middelhavet. De flyr, og de bor her fra før. Men de høyreekstreme gruppene bor her også fra før. Og hva vil de? Jo, de vil skape konflikter, de vil skape splid, og de vil skape utrygghet. Det er en stor oppgave for oss som nasjon å håndtere. Vi må ha et lederskap som taler med én tunge for å samle oss som nasjon i den retningen vi nå må gå, nettopp for å unngå at vi skal oppleve mer konflikt, større motsetninger og derved også dårligere integrering. Statsministeren har en stor oppgave med å sette seg i førersetet når det gjelder den type retorikk og den type samtale. Jeg synes statsministeren gjør en god jobb, men jeg tror hun har store utfordringer framover. Jeg vil knytte noen kommentarer til det som er sagt her om at det ikke har vært særlig forutsigbart. Jeg var i FN i 2013. Da var Syria det viktigste temaet vi fikk informasjon om. Vi hadde en ny regjering. Og hva gjorde den? Jo, den foreslo kutt i nødhjelp til FN. Statsministeren brukte også Sverige som argumentasjon for teltleirer. Sverige har en helt annen situasjon enn Norge når det gjelder mottak av flyktninger. Jeg mener derfor at den sammenlikningen ikke er riktig, og at vi ikke er kommet så langt som Sverige når vi skal finne løsninger. Er denne krisen en kort krise, en situasjon som vil gå over? Nei, den er kommet for å bli, og det er ikke noe nullpunkt å returnere til. Vi har bare en fortid, og hvis vi ikke klarer å dempe konfliktnivået i Norge, vil framtida bli vanskeligere enn den trenger å være.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2015-10-13:
Det er en krevende situasjon for Europa og for Norge. Men la oss aldri glemme at det er ikke vi som bor i den mest beskyttede delen av verden, som står overfor de vanskeligste tidene. Det er det verdens flyktninger som gjør. Det er ikke vi som er et offer, det er det Syrias befolkning som er. Millioner av mennesker er drevet på flukt i den største humanitære katastrofen i vår tid. Jeg hører mange sier at dette er en uventet situasjon. Men er det egentlig det når millioner av mennesker er drevet på flukt og hundretusener av mennesker er drept på grensen til Europa? Er det da uventet at mange søker trygghet? Overraskelsen er egentlig ikke at de kommer nå. Overraskelsen er at dette ikke har kommet før. Verdenssamfunnet har mislyktes i Syria, politisk med å finne en fredsløsning, humanitært med å beskytte flyktningene. Vi snakker om en akutt situasjon nå, men på bakken i Syria er det lite som har forandret seg. Men flyktningene har kommet nærmere oss selv. Verdenssamfunnet er nødt til å ta lærdom av denne situasjonen; la oss unngå at lignende situasjoner skal kunne gå så langt igjen. De som kommer hit, har hatt en lang vei. De har levd i krig, vært på en farefull vei. Vi kan bare tenke oss den frykten de har levd med, de smertene de har opplevd på veien, og det viktigste vi kan si til dem som kommer hit, er: Velkommen, her er dere i trygghet. Det er flott å se den hjertevarmen folk viser – barn og unge som gir av sitt, organisasjoner som stiller opp, bedrifter som vil bidra. Den varmen og den viljen må vi gjøre til noe som vi kan ta vare på. Det er ikke jeg ofte jeg siterer Angela Merkel, men jeg gjør det i dag, for hun sa så klokt tidligere i høst: Kunne vi redde bankene, så kan vi redde flyktningene. I Sverige ser vi en stor humanitær statsmann i Stefan Löfven. Men det står i kontrast til mange av våre fremste i vår egen regjering. For mens Europas ledere satt i krisemøter, mens det norske folk samlet inn penger, mat og klær til dem som var her, og dem som var ute, sto Siv Jensen på torget i Ålesund og sa til kommunene at de skulle si nei. Stortingspolitiker Tybring-Gjedde mente at bildene fra Middelhavet var propaganda fra mediene, og Fremskrittspartiets ordførerkandidat i Oslo mente at båten i Middelhavet skulle brukes til å sende flyktningene tilbake. Det er trist, men egentlig ikke så overraskende utspill, for det er ikke noe nytt at Fremskrittspartiet sier dette. Det som er nytt, er at de sitter i regjering. Det som også er nytt, er at der vi tidligere hadde mange tydelige Høyre-politikere som sa tydelig mot, er det nå stille med reaksjoner på Fremskrittspartiets utspill. Jeg håper denne debatten nå vil komme til å ta en ny form, for ord og holdninger har også mye å si i politikken. Derfor har mange av oss fra Arbeiderpartiet brukt denne debatten til å si tydelig fra. Dette skal vi få til. Det blir ikke bare lett, det kommer til å være utfordringer, men vi skal få det til sammen.
Michael Tetzschner (Høyre), 2015-10-13:
Hvis jeg kan få si noe som en delvis oppsummering mot slutten av debatten, vil jeg si at denne delen av debatten har manglet noe av den realistiske tilnærmingen som jeg synes preget statsministerens redegjørelse, som vi begynte dagen med. I det vi omtaler som asylsøkere i Norge, inngår jo også asylsøkere, reelle nok, som skulle fått sin søknad behandlet i et første ankomstland. Av naturlige grunner er det i utgangspunktet relativt få personer som har Norge som sitt første ankomstland. Derfor er det i Norges interesse å få en tilbakevending til praktisering av Dublin-forordningen, som vi har hatt et unntak fra i høst. Heldigvis ser det ut til at også Tyskland har innsett at man må legge til grunn prinsippene i både Schengen-avtalen og Dublin-forordningen. Samtidig inngår det også migranter som ikke fyller kravene til flyktningstatus, men som inngår i det som kalles «mixed flows». Det bør stilles et spørsmål på dette stadium i debatten om hvorvidt antallet migranter som utløser krav om integrering, er så uavvendelig økende som man kan få inntrykk av ved å lytte til denne debatten. Jeg kan også gi den opplysningen at EU for tiden forhandler med Tyrkia for å etablere Tyrkias grense som en yttergrense, en forsterket førstelinje for Schengen-området, selvfølgelig mot ytelser til Tyrkia. Det er snakk om å opprette plasser, halvannen million flyktningplasser, slik at man kan få behandlet søknader i ordnede former, og slik at mennesker ikke føler seg tvunget til å ta en farefull og ofte fatal ferd over Egeerhavet. Det er meget viktig. Det er kanskje her de store tallene og kanskje her de største humanistiske gevinstene nå forberedes. Ulovlig innvandring og ulovlig opphold kan medføre økt kriminalitet og få sikkerhetsmessige konsekvenser også i mottakerlandene. Ifølge FN er menneskesmugling og menneskehandel de nest mest innbringende virksomhetene innen internasjonal organisert kriminalitet, etter handel med våpen, og er i dag fremtredende elementer i både internasjonal migrasjon og flyktningsituasjoner. Menneskesmugling finner man langs alle migrasjonsrutene, men det er vanskelig å anslå hvor stor del av migrasjonen som finner sted med bistand av slike smuglere. Kriminelle nettverk tjener store summer på kynisk å utnytte vanskeligstilte, og da er det veldig viktig at vi beholder en realisme i vår egen debatt, slik at vi ikke understøtter den trafikken.
Michael Tetzschner (Høyre), 2015-10-13:
Det siste innlegget, fra representanten Christoffersen, gledet meg, fordi jeg er en stor tilhenger av Meld. St. 9 for 2009–2010. For dem som er interessert i å studere Arbeiderpartiets endrede posisjoner i flyktningpolitikken, burde nettopp den stortingsmeldingen trekkes frem, for det er en helt annen retorikk som brukes i dag. Det er nettopp dette som nå er hovedprioriteten i EU, at de har prøvd seg, særlig i Tyskland, med å suspendere en meget praktisk ordning, nemlig Dublin-ordningen, som understøtter Schengen-samarbeidet. Hvorfor er Schengen-samarbeidet så viktig? Det er fordi man, hvis man har en felles grensepolitikk og en felles håndhevelsespolitikk og de som søker om asyl, får avklart hvor de kan søke om asyl og få det behandlet bare ett sted, nettopp kan gjøre det som representanten Christoffersen var inne på, nemlig å foreta en byrdefordeling som gjør at det ikke blir bare frontstatene i migrasjonssammenheng som må ta trykket. Schengen er ikke verdt å la dødsklokkene kime for, slik representanten Karin Andersen gjorde i et tidligere innlegg. Det er nettopp det som nå er oppgaven i Europa, og som – ikke bare kanskje – jeg er overbevist om vil være med på å lette også presset mot det norske asylinstituttet, når man igjen får diskutert hvordan man kan oppdatere både Schengen og Dublin-avtalene til de nye realitetene.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-10-13:
Dagens debatt har i og for seg understreket det vi egentlig alle har visst, at det kommer til å kreve mye av mange i tida som kommer. Likevel har jeg lyst til å minne om følgende, nemlig at det er lett å undervurdere den kraften og den betydningen som ligger i hvordan vi tar imot sårbare og utsatte mennesker, og at vi bør gjøre det på en god og hjertevarm måte. En bekjent av meg og hennes familie kom fra Bosnia på 1990-tallet. De ble møtt på følgende måte, slik mange blir møtt: av en politimann som så på papirene deres. Han så på dem, han smilte, og så sa han: Velkommen til Norge! Det øyeblikket har brent seg fast i denne familiens bevissthet som veldig fint og varmt, som representerte det norske samfunnet. Og da de kom og skulle ta fatt på tunge hverdager, ga det dem styrke. Det tror jeg vi skal ha med oss, at medmenneskelighet og et smil faktisk er gratis. Det handler om holdninger, og vi skal vise gode holdninger til alle dem som kommer. Når det er sagt, er utfordringene mange, men det er et felt som jeg mener trenger mer oppmerksomhet, og som kan være skummelt å nedprioritere, og det er det som handler om utdanning. For utdanning er broen over i et liv med egen inntekt, selvstendighet, nettverk, sosial omgang med andre, språk, selvrealisering og selvrespekt. En god del av dem som kommer, har et yrke og en utdanning med seg i kofferten. De kan et fag, og de har en utdanning å bygge på. Andre har det ikke. Uansett må den kompetansen kartlegges, og det må ikke nedprioriteres. For hvis vi gjør det, vil det straffe seg på lengre sikt. Da vil vi ikke lykkes med integreringen. Og når vi har fått kartlagt hva folk kan og vil utdanne seg til og utvikle seg videre på, må vi fylle på med studiepoeng, videregående opplæring, grunnskole for dem som trenger det – for så å gjøre dem i stand til å tjene egne penger og leve sitt eget liv i dette nye samfunnet. Dessverre synes jeg den norske debatten og tiltakene i for liten grad har fokusert på akkurat det, og det mener jeg vi alle må ta inn over oss og huske på ikke å nedprioritere, sånn at de som kommer, og som kommer til å være her en god stund – kanskje de kommer til å være her resten av livet sitt – får et sted å bo og får noe å holde på med som gir dem mening i tilværelsen. Det hører med til historien at deler av denne familien fra Bosnia reiste tilbake igjen da det var blitt fred. Noen ble værende, giftet seg med nordmenn og etablerte seg her, og sånn kommer det antakeligvis også til å gå med mange av dem som vi ser flykter til Norge nå i høst.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2015-10-13:
Jeg har sittet og lyttet til debatten i formiddag, og jeg har lyst til å starte med å si at jeg synes debatten i det alt vesentlige har vært preget av den saklighet og fremoverlenthet som denne situasjonen krever. Det er en krevende situasjon som skal håndteres, og det er en situasjon som krever politisk samarbeid i Stortinget, og som krever samarbeid på tvers av både forvaltningsnivåer og etater og også med det sivile samfunn og frivillige organisasjoner. Det er viktig at vi nå klarer å håndtere situasjonen i dag, men at vi også ser fremover – i tre år, fem år og kanskje ti år. Det betyr at vi må tenke bolig, integrering, og som Marianne Aasen også understreket: Utdanning er en viktig del av dette arbeidet. Innenfor boligområdet gjøres det mye. Vi har løftet antall utleieleiligheter som det gis tilskudd til, fra 1 000 i 2013 opp til 1 700 i år. Men som det også ble understreket i høringen komiteen hadde, så har Husbanken en rekke andre tilskudd som også må brukes i den situasjonen vi er i nå. Vi må bruke det private markedet gjennom bostøtte, grunnlån og boligtilskudd, som til sammen utgjør kraftfulle tilskudd, og som kan bidra til at vi avhjelper den situasjonen som vi er i i dag, og som vi vil være i fremover. Det vises vilje fra kommunenes side til å bosette, og da er det viktig at vi også har virkemidler som gjør at kommunene kan håndtere denne situasjonen. Det er – som det også er understreket fra Husbankens side – fleksibilitet i regelverket, som gjør at man kan imøtekomme en del av ønskene fra kommunene om å kunne rehabilitere og sette i stand boliger til dem som skal bosettes i kommunen. Så vil jeg også vise til et viktig møte som statsråd Solveig Horne, kulturministeren og jeg hadde med de frivillige organisasjonene på nasjonalt plan. Det er en betydelig vilje og evne i de frivillige organisasjonene til å stille opp, og vi har nå oppfordret kommunene til å ha tilsvarende møter og få til et godt samarbeid mellom kommunene og de frivillige organisasjonene. Det ville være en god vei inn til videre integrering. Så til slutt: Det har også vært stilt spørsmål ved kommuneøkonomien. Etter vår vurdering er de tilskuddene som er, tilfredsstillende og fanger opp den situasjonen vi er i, nemlig vertskommunetilskuddet og integreringstilskuddet og kommunenes inntektssystem. Vi mener disse tilskuddene er tilfredsstillende for å fange opp, men det er klart at vi følger opp situasjonen for å se hvordan det utvikler seg også for kommunene og vertskommunene som har mottak.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2015-10-13:
Jeg stemte feil.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2015-01-27:
Takk til statsråden for ei god utgreiing og for gode svar på mange av spørsmåla mine. Det er veldig gledeleg å høyre at arbeidet med å innføre personval til Stortinget er i gang. Det gler eg meg til å sjå resultata av. I så måte kunne det vere interessant å høyre om statsråden har nokre tankar om det skal vere ei form for grense for dette, tilsvarande det ein har ved fylkestingsval eksempelvis, eller om ein ser for seg ein modell meir lik han vi har ved kommuneval. Det er samtidig synd at regjeringa foreløpig ikkje ønskjer å gjeninnføre moglegheita til stryking. Det er noko vi veit veldig mange veljarar nytta seg av, og som fekk konsekvensar då det var mogleg. Eg tolkar likevel innlegget til statsråden slik at det er ei viss opning for at vi kan diskutere dette framover, og iallfall frå Venstre si side ønskjer vi å signalisere at det er noko ein definitivt bør gjere. Så deler nok eg statsråden sitt syn på dette vesenet med interkommunalt samarbeid. Frå min ståstad må eg seie at det å få større kommunar bør og vil føre til at vi får færre av dei, og at ein får større folkevald kontroll over viktige oppgåver som i dag blir løyste gjennom interkommunalt samarbeid, alt frå avfallshandtering til barnevern. Så er det eit stort spørsmål, som statsråden seier, om regionreforma vil få konsekvensar for valdistrikta våre ved stortingsval. Eg er einig i at dette er eit spørsmål som Stortinget sjølv må ta stilling til. Det er jo eit grunnlovsspørsmål, og det vil måtte vere gjenstand for ei stor utgreiing, men samtidig trur eg nok det er viktig at vi i denne salen er bevisste på at når ein no går inn i ein prosess med regionreform, vil det vere naturleg at ein etter kvart tenkjer i dei baner. Samtidig vil eg gjerne ha svar på nokre av spørsmåla som statsråden ikkje var inne på. Det eine er dette med stemmerett for 16-åringar. Eg er som sagt glad for at regjeringa vidarefører prosjektet – det er veldig bra – men eg er spent på om det var noko ved det førre forsøket som regjeringa og statsråden meinte var negativt, som talte imot at vi skal utvide demokratiet vårt også nedover. Det ville ha vore flott dersom den kommune- og regionreforma vi skal gjennomføre, også kunne ha vore ei stor reform for å inkludere mange fleire i demokratiet vårt. Så har eg også eit spørsmål som er litt meir, eg heldt på å seie, ope for drøfting. Det går på bruken av lokalutval og bydelsutval, som er ei moglegheit i dag, men som blir lite brukt. Store kommunar som Bergen f.eks. har hatt det, men gått vekk frå det, mens i Oslo opplever ein at det fungerer godt. Eg meiner, som eg sa i hovudinnlegget mitt, at det å få større kommunar tilseier at også dette kan bli ei meir aktuell moglegheit, så eg lurer på om statsråden har nokre tankar rundt det.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2015-01-27:
Utgangspunktet for interpellasjonen er at eg meiner at kommune- og regionreforma også kan bli ein viktig demokratireform dersom vi diskuterer ein del av dei store spørsmåla som gjeld dette. Men eg vil understreke at eg meiner at reforma i seg sjølv også er ein demokratireform, nettopp fordi ein no får større styring over dei interkommunale selskapa. Eg synest det er synd at representantane frå Arbeidarpartiet og Senterpartiet ikkje er villige til å sjå det poenget. Det er rett, som representanten Arnstad seier, at interkommunalt samarbeid er minst like vanleg også i store kommunar, men det har jo nettopp med bl.a. avstandar å gjere. Det er jo ikkje slik at kommunereforma berre er aktuell i små distriktskommunar, ho er minst like aktuell i nokre av våre mest tettfolka område for å få bu- og arbeidsmarknadsområde som er reelle i dag, til å hengje saman med det demokratiske nivået i det området. Eg vil også seie at kva Arbeidarpartiet meiner om denne kommunereforma, framleis er eit av livets store spørsmål etter debatten i dag. Men det er klart at skal ein sørgje for at dette fungerer, må fleire oppgåver også ned. Større kommunar vil kunne ta på seg større oppgåver, større regionar vil kunne ta på seg større oppgåver. Og når det blir vist til at erfaringar med kommunedelsutval, bydelsutval, er litt variable både i Noreg og i Danmark, som det vart vist til, så meiner eg at det også har med viljen til å delegere ned makt å gjere, at ein må vere villig til å gje desse utvala reelle oppgåver dersom det skal gje noka meining å engasjere seg der. Så vil eg seie at det er veldig gledeleg det som statsråden bekreftar i dag, at det kjem endringar når det gjeld personval til Stortinget bl.a. Det er svært positivt. Vi gleder oss til å jobbe vidare med det, og vi håpar også at høvet til å stryke kandidatar vil kome på dagsordenen snart. Det er kjekt å få positive signal frå representanten Andersen i så måte her i dag. Til sist tilbake til dette med stemmerettsalder: Det er ikkje slik at stemmerettsalderen nødvendigvis treng å hengje saman med myndigheitsalderen. Det har den då heller ikkje alltid gjort i norsk historie. Det er heller ikkje slik at vi tek frå umyndiggjorde personar stemmeretten i Noreg. Stemmeretten er ei konkret vurdering som ein må ta ut frå – der er eg einig med representanten Andersen – at bevisbyrda må vere på dei som vil nekte nokon å delta i demokratiet. Det skal ein ha veldig gode grunnar for å gjere. Og når vi ser på 16- og 17-åringar, kva er det dei har til felles? Jo, dei kan bli dømde etter straffelova, dei kan stifte familie, dei har gjennomført det vi har av obligatorisk skulegang og utdanning i landet vårt, dei kan bevege seg i trafikken – og dei bør også kunne delta i demokratiet. Til slutt vil eg få lov til å takke dei som har delteke, for ein god debatt. Eg håpar definitivt at det ikkje blir med dette.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2015-01-27:
Igjen: Jeg mener det er svært viktig at vi har en åpen diskusjon om disse spørsmålene i samfunnet generelt, men i Stortinget spesielt. Jeg mener at det har stor verdi at vi har denne debatten. Det skaper tillit, og det skaper også forankring. Den tilliten til vårt valgsystem er helt fundamental, og det er derfor jeg er opptatt av at i denne typen spørsmål er det også viktig at det er bred tilslutning. Det er grunnen til at regjeringen ikke nå har noen planer om å ta opp diskusjonen om stryking, men jeg lytter til den debatten som eventuelt måtte komme på dette området i Stortinget, og til samfunnsdebatten. Når det gjelder spørsmålet om 16-åringers stemmerett, er regjeringspartienes holdning at stemmerettsalderen bør følge myndighetsalderen. Det er et prinsipielt standpunkt. I tillegg hadde også den rapporten som kom etter forrige forsøk, nyanser hvor det ble trukket frem både positive og ikke fullt så positive sider. Men med bakgrunn i Venstres initiativ har jeg sagt at vi viderefører forsøket, og det at vi viderefører forsøket også i noen av de kommunene som hadde det sist, gir oss et godt grunnlag. Så til spørsmålet om personvalg ved stortingsvalg. Vi har ikke nå tatt stilling til hvilken modell man skal velge, men vi har sett på de modellene som har vært utprøvd i Sverige og også i flere av våre andre naboland. Det er viktig at vi lytter til de land som kanskje ligger oss nærmest i både valgordning og demokratisk tradisjon. Vi vil sende et forslag på høring i løpet av våren – det er i hvert fall det vi tar sikte på – og så ser vi frem til en videre god diskusjon om dette spørsmålet i Stortinget. Når det gjelder det siste spørsmålet som representanten Rotevatn tar opp, nemlig spørsmålet om kommunedelsutvalg, mener jeg at det er en interessant modell. Bodø og Skjerstad, som nå har slått seg sammen, har opprettholdt kommunedelsutvalg. Det er syv mil fra Skjerstad til Bodø sentrum. Det at de har et kommunedelsutvalg, bidrar til at de sikrer nærheten, og at direktevalgte politikere på Skjerstad også har en reell innflytelse når det gjelder bl.a. reguleringssaker. Så det er en modell som er prøvd ut der, og som virker godt, og nettopp gjennom det arbeidet som distriktssentrene nå gjør, ønsker vi systematisk å samle informasjon om hva som er gjort ulike steder, og bidra til at denne informasjonen spres. Men jeg er enig i at med større kommuner kan det være en modell som bidrar til å forsterke lokaldemokratiet vårt. Det er et viktig mål for regjeringen og også blant partiene i Stortinget at vi bruker kommunereformen til å vitalisere lokaldemokratiet vårt, som har en god del utfordringer i dag.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2015-01-27:
La meg også slutte meg til at dette er interessante spørsmål som fortjener bred debatt. En del av de problemstillingene som har kommet opp, er relativt velkjente. Vår bekymring har vært at Norge har opplevd en sterk sentralisering de siste tiår. Det gjelder dels gjennom en økende sentralstyring av kommunene, og det knytter seg til et økt omfang av interkommunalt samarbeid. Interkommunalt samarbeid er kommet for å bli, og på mange områder kan det være fornuftig. Men når kommuner er helt avhengig av interkommunalt samarbeid for å få løst helt fundamentale velferdsoppgaver, er det et tydelig tegn på at kommunene er for små. Det er realiteten – at mange kommuner er for små for mange av de oppgavene de har i dag, og at et økende antall derfor er nødt til å ha et interkommunalt samarbeid, noe som gjør at den reelle innflytelsen og makten i kommunestyresalen blir betydelig svekket. Jeg må også minne representanten Marit Arnstad om den rapporten som Høgskolen i Nord-Trøndelag la frem for et år siden. I Trønderavisa ble det betegnet som at lokaldemokratiet er i krise. Jeg vil ikke benytte den typen ord om dagens situasjon, men jeg mener at vi har betydelige utfordringer i dag som vi er nødt til å diskutere. Derfor er kommunereformen en invitasjon, både til Stortinget og til kommunene, til å diskutere hvordan vi kan styrke lokaldemokratiet. Jeg mener at gjennom større kommuner bidrar vi til det, og vi vil rundt påske legge frem forslag om å overføre flere oppgaver, mer ansvar og større innflytelse til større kommuner. Det vil styrke lokaldemokratiet i vårt land. Hvis det er slik at man måler lokaldemokrati i antall rådhus, hadde det vært Frankrike som ville vært målet på lokaldemokrati i Norge. De har 37 000 kommuner. Men der har lokaldemokratiet meget begrenset makt, for å sette det litt på spissen – de ønsker de høye herrer fra Paris velkommen og arrangerer sommerfest. I våre kommuner har man ansvar for barnevern, for skoler, for rus, for psykisk helse, for eldreomsorg, og slik ønsker vi at det skal være. Det er en norsk og nordisk tradisjon som er viktig for oss å videreføre. Dette har vært en diskusjon som har gått på mange plan. Det er viktig for oss at vi bidrar til å styrke lokaldemokratiet gjennom kommunereformen, og jeg er glad for de mange positive innspillene og diskusjonene som representanten Rotevatn har reist, bl.a. om hvordan vi kan bidra til økt personvalg ved stortingsvalg. Det vil også kunne øke både interessen og velgernes innflytelse.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2015-01-27:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var en gjennomgang av hva man har bidratt med fra norsk side, og hva man har jobbet med å få på plass i den senere tid. Men en av hovedhensiktene med min interpellasjon var knyttet til at situasjonen for flyktninger i verden eskalerer, og den eskalerer fort. Det er stadig nye kriser, og det er kriser som utvikler seg. Jeg nevnte Syria, som er det verste eksempelet. Det er bred enighet om at der er det ingen løsning i sikte i nær framtid, og det vil føre til at situasjonen forverrer seg. Jeg er litt betenkt, i hvert fall når det gjelder det jeg oppfatter som en defensiv holdning fra regjeringen, over hvordan vi møter alle disse utfordringene. Statsråden svarte f.eks. heller ikke på om man vil imøtekomme de forslagene som Flyktninghjelpen og Rederiforbundet har skissert som nødvendige for å avhjelpe den situasjonen de opplever. Det må jo åpenbart sies å være i norsk interesse å hjelpe norsk skipsfart og næringsliv som opererer i de områdene. Jeg er glad for at man følger opp sin egen europastrategi og får etablert ordninger for å hjelpe flyktninger i nærområdene, så nært som mulig, som statsråden var inne på i sitt innlegg – knyttet til syriske flyktninger. Det er også positivt om man tilbyr ressurser til operasjonen Triton, men det kunne være fint om statsråden bidro til å opplyse oss om hvilke ressurser Norge faktisk har tilbudt, som Frontex-samarbeidet har takket nei til, siden man beskriver situasjonen som ikke tilstrekkelig for å løse de utfordringene som er der. Så tror jeg at vi nok må komme tilbake til dette, og komme med flere konkrete forslag. Vi har i løpet av høsten hatt mange diskusjoner om kvoteflyktninger, og jeg har tidligere stilt spørsmål om regjeringen vil ta initiativ for å få til en europeisk dugnad knyttet til den særskilt vanskelige situasjonen i Syria, slik som vi gjorde da det var en ekstremt vanskelig situasjon på Balkan på 1990-tallet. Det oppfatter jeg at ikke var et tema her i dag, men som jeg igjen ber statsråden gi tilbakemelding på, hva man tenker om det. Flyktninghjelpen lanserte også før jul et spørsmål om man skulle ta i bruk midlertidig opphold for grupper av flyktninger fra Syria, igjen med henvisning til situasjonen på Balkan og en lovbestemmelse som kom i utlendingsloven etter Balkan. Er det noe regjeringen vil vurdere?
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2015-01-27:
Vi kan i hvert fall være enige om etter denne debatten at det er bred enighet om at vi har et ansvar. For å si det med statsrådens ord: Europas yttergrense er også vår yttergrense. Denne yttergrensen er selvfølgelig viktig for å ha kontroll med innvandringen til Europa, men den skaper også noen uholdbare og vanskelige situasjoner som vi har diskutert her i dag. La meg også benytte anledningen til å takke for de innleggene som har vært holdt i saken. Statsråden svarte på spørsmålet om hva Norge tilbyr i forbindelse med Triton. Jeg håper det er i tråd med de ressursene vi har, som har vært etterspurt. Derimot stusser jeg litt over at man, snart et halvt år etter at forslagene fra Flyktninghjelpen og Rederiforbundet ble satt fram, ennå ikke har vurdert dem og konkludert om man skal gå videre med et eller flere av disse forslagene. Jeg synes det er en veldig passiv holdning. Så velger statsråden å trekke fram diskusjonen om statsbudsjettene og hvor mange kvoteflyktninger Stortinget har prioritert på ulike tidspunkt. Den debatten har vi hatt før. Det har jeg ikke til hensikt å svare på, annet enn å si at denne interpellasjonen var ment å dreie seg om framtiden. Men hvis statsråden fortsatt har tenkt å diskutere antall kvoteflyktninger under den rød-grønne regjeringen, får han gjøre det, og så får vi andre ta et ansvar for å diskutere hvordan framtiden skal være. Hvis jeg skal oppsummere debatten, må jeg få lov til å si at jeg er skuffet over den passive holdningen. Representanten Karin Andersen sa det i sitt innlegg: Dette er en situasjon som eskalerer. Det blir vanskeligere og vanskeligere. Vi kommer også i 2015 til å se tv-bilder av skrøpelige farkoster med mennesker som ligger stablet under dekk, og der det er fullt på dekk – båter som det er stor fare for vil gå ned. Det er ingen positiv utvikling å spore, det er tvert imot en negativ utvikling. Da kan ikke svaret være at vi bare skal sitte og vente og ha en løpende dialog med våre samarbeidspartnere. Selvfølgelig skal vi ha det, men vi må også fatte noen beslutninger, og vi må iverksette noen tiltak. Jeg håper at denne interpellasjonsdebatten i hvert fall har gitt noen signaler fra Stortinget til regjeringen om at dette er et område man må følge opp nærmere. Det vil i hvert fall vi fra Arbeiderpartiet gjøre. Vi har nå ved gjentatte anledninger tatt opp ulike problemstillinger uten å få noe særlig gehør fra regjeringen, så vi får vurdere hvordan vi skal fortsette å gjøre det i framtiden.
Thore Vestby (Høyre), 2015-01-27:
Jeg hører representanter fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet så tvil om de interkommunale selskapene og deres styresett. Jeg har god og lang erfaring fra kommuner og kjenner best kommuner i størrelsesorden 15 000–20 000 pluss med et vell av interkommunale selskaper, og det er uten tvil sånn at når en tjeneste legges ut til interkommunale selskaper, forlater den kommunestyresalen og går over til å leve sitt eget liv. Jeg har gjentatte ganger vært med på å forsøke å få den styring som man har ellers i linjen, inn i kommunestyret. Det har vi ikke lyktes med. Det er veldig vanskelig for den vanlige kommunestyrerepresentant å følge med det selskapet. Det er ingen tvil om at en reduksjon av interkommunale selskaper – og legge det i linjen – vil styrke den demokratiske styringen av dem.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-01-27:
La meg først si litt om hva slags teknisk utstyr og personell det faktisk er i Triton-operasjonen. Frontex vil ved operasjonen koordinere syv skip av ulik størrelse, to fly og et helikopter. I tillegg vil fem debriefingsteam støtte italienske myndigheter i å samle inn informasjon om menneskesmuglernettverk som opererer i opprinnelses- og transittland, i tillegg til to screening-team. Det er på en måte operasjonen sånn sett. Norge har tilbudt kompetanse på screenere/debriefere, altså en del av intervjukorpsene, dokumenteksperter og hundeførere. Vi tilbød et betydelig antall månedsverk, som dette regnes i, for 2015, men det var ikke behov for alt det vi tilbød. Samtidig er det viktig å understreke at vi på tilbydersiden er opptatt av å ha et godt og nært samarbeid med EU om disse spørsmålene. Samtidig gjorde jeg også rede for en rekke av de tiltakene som vi har iverksatt med hensyn til nærområdene, og forslagene fra Flyktningerådet og Rederiforbundet vil selvfølgelig bli vurdert av regjeringen. Alle gode forslag som kan bidra til å avhjelpe en vanskelig situasjon, er viktige å ha med seg. Men jeg har også lyst til å peke på at Norge nå tar en betydelig større andel av og et større ansvar for flyktningene som kommer fra Syria, enn det man gjorde tidligere. I 2013, da interpellantens parti var i regjering, tok Norge imot 1 120 flyktninger. I 2014, etter regjeringsskiftet, var tallet 1 620. I budsjettet for 2015 er det vedtatt at vi skal ta imot 2 120 flyktninger. Så vil alle være enig i en betraktning som sier at det er en dråpe i havet når man ser den enorme flyktningkatastrofen som nå rammer Syria og nærområdene. Derfor er den innsatsen som gjøres i nærområdene i samarbeid med EU og for så vidt også dels på norsk kjøl via andre samarbeidspartnere, f.eks. FN, helt avgjørende for at man skal kunne hjelpe flest mulig av dem som er i den fryktelig vanskelige situasjonen som disse flyktningene befinner seg i. Vi vil hele tiden foreta en løpende vurdering av både forespørsler fra våre samarbeidspartnere og om det er ytterligere tiltak som vi kan gjøre på egen kjøl. Det er en god og nær dialog, dette er temaer på de møtene som vi har i relevante fora, og det følges således godt opp fra norske myndigheters side.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-01-27:
La meg først si at det er veldig positivt at virkelighetsoppfattelsen er ganske lik blant dem som har deltatt i denne debatten. Det er en stor flyktningkatastrofe, og den vokser for hver dag. De menneskene det er snakk om, er i en dyp og alvorlig krise. Jeg tror også, selv om ikke alle har vært veldig tydelige på det, at det er ganske bred enighet om at hovedinnsatsen må rettes inn mot nærområdene, for det er der vi faktisk kan hjelpe flest. Det å sikre at vi i så stor grad som overhodet mulig har gode og trygge nærområder er en viktig forutsetning for de aller fleste flyktningene, for de kommer ikke over Middelhavet, og de ender ikke i Europa. Derfor er det også viktig at en ikke bare ser på noen deler av denne utfordringen, men at en ser hele bildet. Det er, så vidt jeg har fått ut av debatten, en klar oppfatning at vi alle har felles interesse av det perspektivet, og det er også, så vidt jeg skjønner, stor støtte til at vi skal hjelpe gjennom de mulighetene vi har til å bistå gjennom EU, og det er viktig for alle at vi sikrer kampen mot menneskehandel. Jeg synes det er gode utgangspunkt. Så vil utenriksministeren, europaministeren og justis- og beredskapsministeren på ulike områder gjøre det vi kan for å ta initiativ til både å følge opp og å bidra inn i operasjoner som er relevante, hvor Norge kan bidra enda mer enn det vi gjør i dag. Jeg har lyst til å minne om at i siste runde ga vi altså uttrykk for at vi ønsket å bidra mer, men ressursene ble ikke akseptert fordi de ikke hadde behov for så mye ressurser. Jeg synes egentlig det er et positivt bilde ved det, som ikke kommer så tydelig frem, at det er mange som ønsker å bidra. Det ville vært mye verre hvis vi var i en annen situasjon, hvor det var få som ønsket å bidra – at det var press på ressursene på en sånn måte at det hadde skapt et problem. Hvis en ser dette i det litt store bildet, er det egentlig bra at det er så mange som ønsker å bidra til å gjøre denne operasjonen så god som mulig, at noen av de norske bidragene ikke har nådd frem i konkurransen. Foreløpig skal jeg ta oppfordringen til ikke å diskutere flyktningtall under den forrige regjeringen og den sittende, men det er likevel et ubestridt faktum det jeg nevnte i mitt forrige innlegg, selv om representanten Andersen kanskje forsøkte å indikere noe annet: Vi tar et større ansvar nå enn det vi noen gang har gjort. Det kommer vi til å fortsette å gjøre, men det ansvaret kan ikke bare tas gjennom flyktningkvoten i Norge, det må også tas på en rekke andre områder, og der mener jeg at regjeringen er fremoverlent.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-01-27:
Innspillet om et logistikksenter er et kjempegodt innspill, som er en naturlig del av den oppfølgingen vi kommer til å ha i forbindelse med arbeidet med svalbardmeldingen. Jeg har også lyst til å understreke at på tross av at Store Norske nå har nedbemannet med bortimot 90 personer, som egentlig er fase 2, for det ble gjennomført en nedbemanning for ikke lang tid tilbake også – det er vel bortimot 60 av disse personene som har fast bopel i Longyearbyen, og det påvirker selvfølgelig hele lokalsamfunnet – synes jeg likevel det er interessant å merke seg det engasjementet som er i lokalsamfunnet for å sikre nødvendig omstilling, og for å bidra til at man skal klare å finne alternativer. Det er, som interpellanten er inne på, økt skipstrafikk i dette området. Det stiller også krav til at vi har en god SAR-beredskap. Nå har SAR-beredskapen på Svalbard blitt vesentlig forbedret den siste tiden. Det er to fullverdige Super Puma-redningshelikoptre der, som er en vesentlig forbedring av tidligere beredskap. Det er også på plass et nytt sysselmannsskip, i tillegg til at det er en ny operasjonssentral hos Sysselmannen, som samlet sett gjør at vi har en beredskap på Svalbard som er svært, svært god. Det er nødvendig med den økte skipstrafikken som vi ser. Så kan ikke jeg gå inn og vurdere de konkrete forholdene og spørsmålene rundt Store Norske. Det er næringsministeren som følger opp de omstillingsplanene i eiersporet. Men jeg er helt overbevist om at en samlet sett, når en kjenner på engasjementet både på Svalbard og i det politiske miljøet i Norge, vil finne gode løsninger for å sikre at vi vil ha et levekraftig, godt og sterkt miljø i Longyearbyen også fremover. Jeg tror heller ikke at vi skal undervurdere det arbeidet som vi har satt i gang knyttet til fremtidig energiforsyning i Longyearbyen. Det vil kunne ha et potensial til å utvikle teknologi og kompetanse, som også kan være en attraktiv – jeg hadde nær sagt – levevei for deler av den infrastrukturen og det arbeidet som gjøres der. Så på tross av at det er noen skyer i horisonten, tror jeg at det er mange muligheter i den situasjonen som nå foreligger, og jeg er veldig opptatt av at vi i fellesskap, fordi svalbardpolitikken er et område hvor det er veldig stor politisk enighet, skal finne de løsningene som gjør at vi sikrer en levekraftig Longyearbyen i tiden fremover, uavhengig av kulldriftens skjebne.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-01-27:
La meg først få takke for en svært god og samlende debatt som viser at Stortinget i stort har felles utgangspunkt når det gjelder viktigheten av å videreutvikle Longyearbyen og Svalbard. Jeg tror nok at vi må ta inn over oss at de for så vidt er vant til og godt forberedt på omstillingsarbeid på Svalbard, men jeg tror nok, som interpellanten var inne på, at omstillingen nå kommer mye raskere enn det som var utgangspunktet. Det var lagt opp til at en over tid kunne se på videreutvikling av ulike næringstyper osv., men det er klart at den situasjonen som vi nå ser, vil tvinge frem en raskere omstilling enn det som nok var utgangspunktet. Derfor er jeg veldig glad for at alle som har vært der oppe, har uttrykt støtte til at det nå kommer en ny stortingsmelding om Svalbard som kan vurdere disse spørsmålene i helhet. Det er mange departement som vil være involvert i det arbeidet, og det er viktig at vi sikrer den nødvendige forankringen for det arbeidet som der gjøres. Jeg er også glad for at dette blir tatt godt imot, til tross for at det egentlig er en fremskyndig av det som normalt ville vært fremleggelsesfase for en ny stortingsmelding om Svalbard. Men vi mener det er viktig, og det forstår jeg Stortinget er enig i, at vi tilpasser oss den situasjonen som faktisk er der, og at vi legger så godt til rette som vi kan gjøre for å sikre en videreutvikling av Longyearbyen, men også av de andre svalbardsamfunnene. Der er det kommet mange gode innspill, ikke minst innspill som viser at det er et godt grunnlag for det arbeidet vi nå skal igangsette. Jeg har lyst til å si at i en sånn situasjon er det viktig å ta hensyn til innspill som kommer fra ulike aktører, som kan tenke seg en fremtid på Svalbard. Det kan være helt nye ting som vi i utgangspunktet ikke har tenkt ut i dag. Det å være kreativ og konstruktiv for å se hvordan vi kan bidra til å opprettholde både Longyearbyen og de andre svalbardsamfunnene, er veldig viktig. Og så er jeg veldig glad for at Stortinget har dette glødende engasjementet for Svalbard. Svalbard er en utrolig viktig – strategisk viktig – del av Norge. Det er viktig for norske interesser, og det er viktig at vi klarer å legge forholdene til rette for at vi fortsatt har levekraftige lokalsamfunn på Svalbard. Det er noen utfordringer nå, det er noen skyer i horisonten, men jeg er helt overbevist om at det jeg etter hvert, etter å ha vært på Svalbard noen ganger, kaller svalbardånden, vil bidra til at vi kommer til å lande dette på en god måte.
Marie Ljones Brekke (Kristelig Folkeparti), 2015-01-27:
Først vil jeg takke interpellanten for å reise denne viktige debatten om et alvorlig tema. Tusenvis av mennesker forsøker, som det er blitt sagt, å komme seg over havet til Europa. De har mistet håpet i eget hjemland og opplever kanskje dette som den eneste muligheten de har for et bedre liv. I overfylte båter er sannsynligheten for ikke å overleve overfarten høy. Samtidig trappes innsatsen ned, noe som fører til større usikkerhet for flyktningene som prøver å komme seg over havet. Triton, som er en fellesinnsats fra EU, har nå erstattet Mare Nostrum, og Triton tar seg bare av de båtflyktningene de kommer over der de patruljerer, i motsetning til de skipene som aktivt leter etter båter med flyktninger i havsnød. De ankommer Europa, og da er det gjerne først Italia, men det er et felles ansvar, fordi Europas yttergrense er vår yttergrense i Schengen-samarbeidet. Det er jeg glad for at ministeren påpeker. Dette var også tema i spørretimen 5. november. Da ble det stilt spørsmål om Norge ville ta initiativ overfor EU for å sikre at det ville bli en mer helhetlig koordinert innsats fra et samlet Europa i den situasjonen vi opplever i Sør-Europa. Utenriksminister Børge Brende ga oss den forsikringen at Norge skulle være med og ta et slikt initiativ. Jeg vil takke for ministerens svar, men skulle gjerne også høre svar på om et slikt initiativ er tatt. Det er viktig å ha flere tanker i hodet samtidig. For Kristelig Folkeparti er det viktig å bidra slik at flyktninger får hjelp i det landet de kommer fra, slik at de slipper å bli drevet på flukt i utgangspunktet. Samtidig har vi vært opptatt av at Norge skal ta imot flere kvoteflyktninger, og det er viktig at flyktningene kanaliseres gjennom FN-systemet, slik at de ikke havner i hendene på kyniske menneskesmuglere. Jeg er glad for at vi i årets budsjettforlik mellom regjeringen, Venstre og Kristelig Folkeparti ble enige om at Norge skulle ta imot 500 ekstra kvoteflyktninger. Det viktigste Norge kan gjøre, er å engasjere seg aktivt i fredsbygging, og med forebygging og håndtering av konflikt, slik at fattige og krigsrammede barn og voksne får håp om en framtid i sitt eget land, og at de slipper å bli drevet på flukt.
Gerd Eli Berge (Senterpartiet), 2015-01-27:
Eg òg vil takka interpellanten for å ta opp ei sak som skakar oss alle. Han viser til at over 3 200 drukna i løpet av fjoråret etter at dei la ut på den utruleg farefulle reisa som båtflyktningar på Middelhavet frå det afrikanske fastlandet til Europa. Det er krig og forfølging i heimlanda som i stor grad skapar flyktningrutene over Middelhavet. Europa løyser ikkje problemet gjennom overvaking og kontroll åleine. Skal flyktningstraumen stoppast, må me òg bidra til å avgrensa forfølgingane desse menneska er utsette for i landa dei kjem frå. Dødstala er så dramatiske, på søkkande, utrangerte båtar og gummiflåtar, at me frå dei europeiske landa si side må gjera meir for å stoppa dei som tener seg rike på å organisera dødsreisene over Middelhavet. Italia, som tek mot dei fleste båtflyktningane, kan ikkje bli ståande åleine i denne kampen. Flyktninghjelpen og Norges Rederiforbund har gått saman om å slå alarm og om å lansera tiltak dei meiner norske og internasjonale myndigheiter må setja i verk. Eg vil nytta høvet til å rosa tilsette på norske skip for innsatsen deira i å redda menneske i naud på ope hav. På nettsidene til Rederiforbundet ser eg at dei kan fortelja om at dei berre på éin dag i fjor haust fekk meldingar om ni samtidige redningsaksjonar med over 100 flyktningar i kvar båt. Eg deler òg vurderinga til Jan Egeland i Flyktninghjelpen når han seier at ansvaret må delast. Norske skip blir nærmast flytande flyktningleirar, lasta med kvinner, born, unge menn og familiar. Båtane er avhengige av eit fungerande mottaksapparat, og me er også avhengige av tiltak som avgrensar flyktningstraumen og den kyniske utnyttinga av flyktningane av dei som organiserer trafikken. Eg ser at det frå FN-hald er oppgitt at det i haust var rundt 750 000 menneske i Nord-Afrika som venta på ei moglegheit til å ta seg over Middelhavet. Mange av desse vil aldri koma levande i land på vår side av havet. Frå Flyktninghjelpen og Norges Rederiforbund er det fremja konkrete forslag til tiltak som dei meiner må følgjast opp, og interpellanten har lista opp desse, så eg skal ikkje gjenta dei. For Stortinget har det derfor vore, og er det, viktig å få eit svar frå regjeringa på om ho er samd i desse tiltaka frå Flyktninghjelpen og Rederiforbundet, og om korleis ho planlegg å følgja dei opp. Det gjeld òg andre tiltak for å betra situasjonen, for det er ein situasjon som me, som eit sivilisert samfunn, ikkje kan leva med. Noko må gjerast. Statsråden har peikt på ein del her i dag, og eg takkar for svar som han har gjeve interpellanten. Så er spørsmålet om regjeringa er offensiv nok. Må me gjera nye tiltak for å betra denne fryktelege situasjonen?
Gerd Eli Berge (Senterpartiet), 2015-01-27:
Eg vil òg takka interpellanten for å reisa eit viktig spørsmål til debatt i stortingssalen. Spørsmålet er viktig både for å belysa korleis Noreg hevdar suverenitet, og for å belysa korleis me forvaltar det ansvaret me har for området. Det er, som det er sagt her, brei semje i denne salen om hovudmåla i svalbardpolitikken. Måla skal liggja fast, og historia har vist at forvaltinga etter dei måla har vore vellukka. Korleis me opptrer i Arktis og på Svalbard er viktig for å hevda suverenitet, men me møter også på vanskelege avvegingar. Kryssande omsyn som miljø, industri og det å hevda suverenitet møter kvarandre. Som interpellanten påpeikar, kan ein på generell basis seia at svalbardsamfunnet står på tre viktige føter: gruvedrift, kunnskap og forsking – og i tillegg kjem turisme. Eg vil òg gjerne starta med å seia at eg ser det som uaktuelt å innføra tiltak som vil svekkja busetnaden på Svalbard. Store Norske har over mange år vore heilt avgjerande for busetnaden på Svalbard. Dei har òg levert gode resultat og pløgd pengar inn i statskassa. Men som interpellanten heilt rett påpeikar: Kol er ein viktig del av historia, men ikkje av framtida. Ikkje berre på verdsbasis er det problematisk med utvinning av kol, men også fordi det skjer i eit av dei mest sårbare naturområda i verda. Når ei eventuell endring av kolproduksjonen på Svalbard kan skje, er vanskeleg å seia. Nyskaping er difor viktig for å nå dei måla me må ha. Den delen av busette personar som er knytte til gruvedrift, er òg fallande. Noreg har i alle år vore tydeleg på at Svalbard er norsk område, det følgjer bl.a. av Svalbardtraktaten. Ei svært uheldig hending hadde ein difor i fjor vår då det blei spørsmål om eigarskap til norsk eigedom på Svalbard. Ein såg ein situasjon der ein større eigedom kunne bli seld til utlandet. Rett nok er synet på offentleg eigarskap delt i denne salen, men dersom eigedomen hadde blitt seld til utlandet, hadde det berre vore uttrykk for svært dårleg politisk handverk frå norske myndigheiter si side. Til no har Longyearbyen vore eit gruvesamfunn. I framtida vil Longyearbyen bli eit viktig strategisk knutepunkt i Arktis, med flyplass, hamn og eit velfungerande lokalsamfunn. Det vil også vera eit samfunn som den norske staten har investert, og vil investera, store summar i. Det er difor positivt at Store Norske sjølv tek initiativ til ny næringsverksemd gjennom eit nytt utviklingsselskap. Når det gjeld utviklinga av Arktis, er ein avhengig av langsiktige planar som sikrar at det er føreseieleg for næringane, og som gjer at ein hevdar suverenitet over området i uoverskodeleg framtid. Senterpartiet ser i møte den varsla nye stortingsmeldinga om Svalbard, og me ser at det hastar med å koma i gang med omstillingstiltak, slik som interpellanten har påpeika.