Børge Brende (Høyre), 2015-02-05:
Jeg deler representanten Tvedt Solbergs bekymring for menneskerettighetssituasjonen i Aserbajdsjan. Medier, opposisjon og det sivile samfunnet har i den senere tid opplevd tiltakende press fra sikkerhetsmyndigheter, politi og påtalemyndigheter. En rekke personer er fengslet eller utsatt for vold. Samtidig er det sterk tvil knyttet til domstolenes uavhengighet. Fra norsk side har vi gjentatte ganger gitt klart uttrykk for vår bekymring. Vi har bedt om at journalister og menneskerettighetsforkjempere løslates, og vi har oppfordret til at landets sivile samfunn må få utvikle seg fritt. Siden selvstendigheten i 1991 har Aserbajdsjan stått overfor betydelige utfordringer. Landet har et krevende nabolag. Deler av landets territorium er okkupert. Siden krigen om Nagorno-Karabakh har man gjennom årtier måttet ta hånd om hundretusener av internt fordrevne. Utgangspunktet for å utvikle et velfungerende demokrati har ikke vært det beste. Men la meg gjøre det helt klart: Intet av dette kan tjene som unnskyldning for en utvikling som lenge har gått i gal retning når det gjelder demokrati, rettsstat og menneskerettigheter. Flere land i det tidligere sovjetiske området – land som også befinner seg i vanskelige nabolag, og som også står overfor store utfordringer – har klart å ta viktige skritt i riktig retning. Dette viser at det er mulig. Dessverre ser vi en utvikling i Aserbajdsjan og i flere andre tidligere sovjetrepublikker, ikke minst i Russland, som trekker i negativ retning. Myndighetene i Baku er opptatt av å bevare stabiliteten internt i det aserbajdsjanske samfunnet. Men dette burde heller være en ytterligere påskyndelse til å sikre at borgernes grunnleggende friheter og rettigheter respekteres, ikke det motsatte. Levende sivilsamfunn, frie medier og rom for meningsmangfold sikrer et mer velfungerende samfunn – noe som i neste omgang bidrar til stabilitet. Det samme gjelder utviklingen av et rettsvesen som har borgernes tillit. Aserbajdsjan har påtatt seg klare forpliktelser på disse feltene – som medlem av FN, Europarådet og Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa, OSSE, som representanten var inne på. Disse forpliktelsene må etterleves. Vi må stille samme krav til Aserbajdsjan som til alle andre medlemsland. På en rekke viktige punkter etterleves i dag ikke disse forpliktelsene i Aserbajdsjan. Dette må landets myndigheter holdes ansvarlig for. Interpellanten viser til den nylig fremlagte stortingsmeldingen om menneskerettigheter, den første meldingen om menneskerettigheter i utenriks- og utviklingspolitikken på 15 år. Meldingen gjenspeiler hvilken avgjørende vekt regjeringen tillegger fremme av grunnleggende menneskerettigheter, som grunnlag for en positiv og bærekraftig samfunnsutvikling, for stabilitet og sikkerhet. Menneskerettigheter er ofte som kanarifuglen vi kjenner fra gruven: Når det går i gal retning når det gjelder menneskerettigheter og respekten for grunnleggende rettigheter, er det en indikasjon på at det er et samfunn som svekkes. Blant annet på denne bakgrunn er jeg veldig bekymret over det vi nå har sett av forverringer i Aserbajdsjan i de siste ukene, noe interpellanten slo fast. I vår dialog med Aserbajdsjan er det viktig å utnytte de møteplassene vi har gjennom landets medlemskap i OSSE, i Europarådet og i FN. Dette er organisasjoner hvor Aserbajdsjan har påtatt seg fundamentale forpliktelser, noe jeg var inne på. Organisasjonene gir gode rammer både for å ta opp utfordringene på disse feltene og for å gi bistand når det gjelder etterlevelsen av forpliktelsene. Vi – Norge – er ett av få land som ved flere anledninger har tatt opp situasjonen i Aserbajdsjan i FNs menneskerettighetsråd. Det er det tyngste organet når det gjelder denne type spørsmål. Vi vil fortsette å reise dette i FNs menneskerettighetsråd. Da Aserbajdsjan avsluttet sitt formannskap i Europarådet, sto vi sammen med våre nordiske naboer bak et felles innlegg hvor det ble rettet klar kritikk mot utviklingen i landet gjennom dets formannskapsperiode. Arbeidet i OSSE gir jevnlig anledning til å drøfte aktuelle saker i medlemslandene – med myndighetsrepresentanter fra vedkommende land. Også her kommer Norges syn klart til uttrykk. Jeg tok personlig opp Norges bekymringer med Aserbajdsjans utenriksminister på utenriksministermøtet i Basel før jul. Minst like viktig som dialog – om nødvendig, kritisk dialog – er det å støtte arbeidet for å bedre situasjonen, bl.a. ved å støtte det sivile samfunnet og andre aktører som fremmer verdiene som landet har forpliktet seg til å bygge på. Gjennom mange år har Norge gitt slik støtte – og gjennom flere kanaler – gjennom vår utviklingshjelp. Ikke minst kan Europarådet bistå på en god måte. Generalsekretæren i Europarådet, Thorbjørn Jagland, er meget opptatt av dette spørsmålet, og han har Norges fulle støtte til å fortsette å holde «trøkket» i denne saken. Dette fordrer imidlertid at landets egne myndigheter er rede til et slikt samarbeid. Norge støtter Europarådets handlingsplan for Aserbajdsjan og håper på en reell dialog mellom Europarådets generalsekretær, Thorbjørn Jagland, og president Aliyev i Baku. Vi håper at dette samarbeidet vil utvikle seg slik at det gir grunnlag for å øke våre bidrag til dette arbeidet. Videre har vi fra norsk side lenge forsøkt å støtte opp om fremveksten av et levende aserbajdsjansk sivilsamfunn. Dette er i dag under sterkt press, som interpellanten var inne på. Ny lovgivning har dessverre gjort det svært vanskelig å gi direkte økonomisk støtte til aserbajdsjanske frivillige organisasjoner, noe vi nå også opplever i Russland. I den forrige debatten kom det opp at selv Nordisk råds representasjonskontor i St. Petersburg blir tvunget til å registrere seg som en fremmed agent. Det er helt uakseptabelt. Det setter grenser for Norges støtte og aktivitet når denne type begrensninger settes fra myndighetenes side. Gjennom mange år har vi dessuten – på den positive siden – støttet norske organisasjoner som gjør en verdifull innsats i Aserbajdsjan. Det vil vi fortsette å gjøre. Også deres samarbeid med aserbajdsjanske partnere er dessverre blitt vanskeligere. De har imidlertid ikke gitt opp, og vi vil fortsette å gi vår støtte til disse positive kreftene. I dette arbeidet må vi samtidig innse begrensningene ved våre påvirkningsmuligheter. Det har vi sett gjennom flere år. Stortingsmeldingen beskriver en rekke verktøy i verktøykassen, og vi bruker dem. Det vil vi fortsette å gjøre. Vi vil fortsette å bruke de kanaler og fora vi har til rådighet, for å ta opp utfordringer knyttet til menneskerettigheter – gjennom vår direkte politiske dialog så vel som i internasjonale rammer. Vi vil fortsette å bidra til et mest mulig samlet påtrykk fra det internasjonale samfunn for å bedre situasjonen for det aserbajdsjanske folk, for sivilsamfunnet, for menneskerettighetsforkjempere, som er utsatt for et stort press. Og vi vil fortsette å bidra til konkrete tiltak og prosjekter, det være seg i regi av det sivile samfunn, norske organisasjoner eller gjennom aktører som Europarådet. Støtten til menneskerettighetsforkjempere er en sentral del av dette, som jeg var inne på. Vi har ingen garantier for snarlig fremgang i Aserbajdsjan – men vår innsats for menneskerettighetenes gjennomslag er langsiktig.