trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-07:
Kommuneloven kan du se på som kommunenes egen konstitusjon. Den gir rammene for både selvstyret og folkestyret. Et levende demokrati er helt avhengig av å endre seg med tiden. Derfor var det på høy tid at man nå fikk en ny lov. En av de vesentlige tingene som loven drøfter, og som komiteen har vært opptatt av, er knyttet til åpenhet. Denne loven har en utvidelse av informasjonsplikten for kommunene, slik at den omfatter all kommunal virksomhet, uavhengig av hvor den er organisert. En samlet komité har også framhevet at åpenhet og informasjon om politiske prosesser er et viktig prinsipp i et demokrati. Jeg tror det blir helt vesentlig at man i Kommune-Norge nå stiller seg spørsmålet: Hva betyr det i 2018? Forholdet den enkelte innbygger har til informasjon, og hvilke forventninger man har til å kunne involveres og delta i prosesser, har endret seg betydelig. Jeg mener kommunene bør anstrenge seg og legge til rette for levende distribusjon av kommunestyrets møter, f.eks. Det er ikke et poeng å lovfeste det, men for meg er det viktig å si fra Stortingets talerstol at jeg tror det er en forventning mange innbyggere har. Mange gjør det allerede. Noen har valgt ikke å gjøre det av forskjellige grunner. De bør kanskje tenke på om de kan gjøre det. Hvordan gjør man dokumenter og beslutningsgrunnlag tilgjengelig på en moderne måte for innbyggerne? Hvordan organiserer man beslutningsprosesser, slik at innbyggerne faktisk både er orientert og har mulighet til å delta og involvere seg? Disse spørsmålene bør de nye kommunestyrene og fylkestingene drøfte umiddelbart etter valget i 2019. Jeg er spesielt opptatt av barn og unges mulighet til å medvirke. Barn og unge i 2018 er opplyste mennesker. De er informert og ofte veldig ansvarlige – kanskje i motsetning til hvordan flere av oss i denne salen var da vi var så unge. Derfor kjøper ikke jeg argumentet om at begrunnelsen for at vi ikke skal lovfeste et minimumskrav for organer til barn og unges medvirkning, er at det er en inngripen i det lokale selvstyret. Denne loven har veldig mange bestemmelser som er en inngripen, og som begrenser det kommunale selvstyret. Overfor den gruppen som da ikke har stemmerett, og som har de minste ressursene til å ivareta sine egne interesser, bruker vi argumentet at det ikke er viktig nok til å gjøre en inngripen, mens vi på en lang rekke andre områder faktisk begrenser kommunenes egen organisasjonsmulighet. Jeg kjøper ikke det argumentet. Jeg mener regjeringspartiene har trukket streken på feil side. Jeg er glad for at det er flertall i salen for å gjøre noe annet. Jeg forventer at statsråden også på dette området følger opp med forskriftsarbeidet som følger til denne loven. La meg bruke de siste sekundene til å si tusen takk til statsråden, som har satt folkevalgtes velferdsgoder og godtgjørelser på kartet. Det er et viktig arbeid.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-07:
Da Stortinget behandlet regionreformen, stemte Arbeiderpartiet imot tvangssammenslåing av fylker. I tillegg forsøkte vi gjennom flere representantforslag før jul i fjor å få omgjort de tvangssammenslåingene, men igjen valgte stortingsflertallet å stemme imot våre forslag og se bort fra lokale ønsker. Gjennom det har regjeringspartiene og de andre som har stemt imot dette, tatt på seg et stort ansvar for de prosessene som nå pågår ute i de fylkene. Mange tror at dette er en enkel sak, og at navn er bare navn. Men navn er så mye mer enn navn. Det er både kulturhistorie og ikke minst en identitetsmarkør. Derfor opptar det svært mange. Navn er ikke noe som skiftes ut ofte; de skal i prinsippet stå til evig tid. Vi har vært kritiske til den prosessen som regjeringen har lagt opp til. Å ikke forankre utgangspunktet for så viktige beslutninger i en faglig vurdering mener vi er en stor svakhet ved prosessen. Departementet har riktignok bedt Språkrådet om å vurdere navnespørsmålet ved flere av fylkessammenslåingene, men de berørte fylkeskommunene har i varierende grad bedt om Språkrådets uttalelse før fylkestinget har tatt sin beslutning om navnespørsmålet. Det ville åpenbart ha vært en fordel om Språkrådet hadde blitt gitt muligheten til å komme med innspill til fylkestingene på et tidligere tidspunkt, slik at de vurderingene også kunne blitt tatt med i den regionale behandlingen. Det ville også gitt en bedre forankring. Til tross for at det har vært en debatt om fylkesnavn, ville det gitt en enda bedre forankring av et viktig spørsmål hvis man hadde tatt seg tid til å sende spørsmålet ut på en ordinær høring. Valg av fylkesnavn berører ikke bare de fylkene som omfattes av sammenslåingsvedtakene. Det har betydning også for omkringliggende fylker og for så vidt også andre i landet. Diskusjonen om hvorvidt sangen «Å Vestland, Vestland» må omskrives, siden den heretter avgrenses til å omhandle bare ett fylke, er en litt humoristisk inngang på det spørsmålet. Det som er bra her, er at vi får på plass et offisielt samisk navn på Trøndelag fylke. Det er bra, for den norske staten er grunnlagt på territoriet til to folk. Jeg vil benytte denne anledningen til å oppfordre også de andre fylkeskommunene som har en betydelig samisk befolkning, til å sette i gang nødvendige prosesser for å få Stortinget til å fastsette ved lov et samisk navn på deres fylker.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-07:
Det er fylkeskommunene som har ansvaret for å ta initiativet til å fastsette samiske navn på fylkene. Det ansvaret er klart definert. Jeg lurer likevel på om statsråden kunne være villig til å ta et initiativ overfor fylkeskommunene for å oppmuntre dem til å sette i gang de nødvendige prosessene, der hvor det nå ikke har skjedd.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2018-06-07:
Det er noen forskjeller mellom Nord-Norge og resten av landet. En av forskjellene har vært åpenbar de siste ukene. Det er forskjellen på været. Det har vi smertelig blir minnet på hver eneste dag når vi har hørt værmeldingen. Den forskjellen må vi leve med. Men i år har vi også fått synliggjort en ny forskjell mellom Nord-Norge og resten av landet. Jeg har opplevd den absurde situasjonen at etter værmeldingen på radioen har det kommet melding om hvor mange ambulansefly som har stått på bakken den dagen. Den forskjellen kan vi ikke leve med. Den er ikke akseptabel. I skyggen av den aktuelle saken har det foregått en del andre endringer. Man har i det nye anbudet i ambulansehelikoptersaken mot faglige råd og faglige tilrådinger valgt mindre helikopter. Det fører til at man har begrensninger på hvilken type operasjoner og hvilke pasienter man kan hente, i tillegg til at det fører til økt tidsbruk, i motsetning til hvis man hadde valgt et større helikopter, som var anbefalingen. Da statsråden ble konfrontert med dette i Stortinget, var svaret at dette er Helse Nords ansvar – på samme måte som i dag – det er noen andre som har ansvaret for situasjonen som oppstår. Da man vurderte ambulansejetfly, valgte man av kostnadsmessige årsaker ikke å gå for to, som var den faglige tilrådingen, men man valgte ett. Det ambulansejetflyet ble ikke plassert i Nord-Norge. Nei, det ble plassert på Østlandet – med den begrunnelsen at det også kan brukes i Nord-Norge. I vår har jeg flere ganger blitt kontaktet av ordførere i Nordland, som er bekymret fordi de på grunn av endringer i ambulansebiltjenesten opplever flere samtidighetsutfordringer og konflikter enn man gjorde før. I likhet med representanten Moxnes har jeg også besøkt akuttklinikken i Tromsø. Mitt besøk var derimot veldig ufrivillig. Selv om jeg bokstavelig talt er nabo til Nord-Norges neste største sykehus, måtte jeg til Tromsø for å få behandling. Jeg måtte reise til Tromsø. Avstanden er lengre enn avstanden Oslo–Bergen. Jeg reiste til Tromsø i helikopter. Jeg kom tilbake i ambulansefly. Da er det ikke så vanskelig å forstå den utryggheten, den frustrasjonen og det raseriet som folk i Nord-Norge føler når de ikke blir tatt på alvor. Det er provoserende å høre representanter og statsråden her i dag være så lite ydmyk overfor disse problemstillingene og ta så lite selvkritikk. Det å skape trygghet for befolkningen er et politisk ansvar. Her feiler statsråden fundamentalt i dag.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2018-06-07:
Representanten Trellevik hadde et av de artigste argumentene for kommunesammenslåing jeg har hørt på lenge, og det var at når vi nå innfører ungdomsråd, vil det tvinge fram nye kommunesammenslåinger, fordi en del kommuner ikke vil klare å fylle kravet til et ungdomsråd. Kan statsråden gi meg eksempel på noen kommuner som ikke vil være i stand til å fylle kravet til et medvirkningsorgan for ungdom?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2018-06-07:
Komiteen er enig med regjeringen i at kommunene skal ha stor frihet til å etablere de organer de trenger, og stor frihet til å organisere virksomheten sin slik de ønsker. Når det gjelder hvem som skal kunne representere kommunene i det som etableres av kommunale foretak eller interkommunale selskap, er komiteen imidlertid uenig med departementet og kommunelovutvalget. Vi støtter ikke forslaget om at medlemmer og varamedlemmer av kommunestyrer eller fylkesting ikke skal være valgbare til styrer for kommunale eller fylkeskommunale foretak. Det ville gitt kommunene og fylkene mye mindre handlingsrom enn det som er gjennom dagens lov, og det ville være en innskrenking av det kommunale selvstyret. Slik bør det ikke være når vi nå formålsfester nettopp det kommunale selvstyret. Regjeringen viser til at en bør unngå at politikere får en dobbeltrolle gjennom å være styremedlem i et foretak som rapporterer til og skal kontrolleres av folkevalgte organer i kommuner eller fylkesting. Komiteen mener en slik dobbeltrolle godt kan håndteres gjennom habilitetsreglementet, som selvsagt skal følges. Jeg mener det er viktig at styremedlemmer i foretak og i interkommunale selskap har de kommunale skoene på. De må kjenne kommunenes prioriteringer og mål for virksomheten. Det kan gjerne velges folk utenfor de folkevalgte organene, men det vil ikke være klokt å ekskludere folkevalgte politikere fra denne typen verv. Kommunelovutvalgets forslag om å fjerne rådmannstittelen har ikke fått gjennomslag hos komiteen. Komiteen mener at det skal være opp til kommunene og fylkene om de vil bruke tittelen rådmann eller kommune-/fylkesdirektør som tittel på øverste administrative leder. Personlig vil jeg advare mot å vrake rådmannstittelen. Det er et godt innarbeidet begrep, og jeg tror de mange kvinnelige rådmenn som vi heldigvis har, ikke opplever tittelen som særlig kjønnsdiskriminerende. Vi har andre innarbeidede titler, som jordmor og fylkesmann osv., som heller ikke ekskluderer noen fra de stillingene. Direktørtittelen brer seg i offentlig forvaltning. Jeg mener det ikke er en god utvikling, men at det mest dreier seg om å hente inn betegnelser som er innarbeidet i den private sektoren, og det ser jeg ikke hensikten med. Senterpartiet er tilfreds med at det i kommuneloven nå innarbeides lovfesting av folkevalgtes rettigheter til ytelser under lønn og sykdom. De som har vervet som sin hovedbeskjeftigelse, skal ha samme velferdsytelser som lønnstakere. Det innføres også en bestemmelse om ettergodtgjøring til folkevalgte som i hovedsak har hatt sin hovedinntekt gjennom vervet. Regjeringen og regjeringspartiene mener det skal kunne søkes om ettergodtgjøring for seks måneder. Senterpartiet mener at kommunene bør fastsette regler for ettergodtgjøring slik at det er samme lengde som alminnelig oppsigelsestid.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2018-06-07:
Den 14. mai holdt Finnmark folkeavstemning om stortingsflertallets vedtak om å slå sammen Finnmark og Troms med tvang. Resultatet ble at fylkestingets motstand mot sammenslåing hadde overveldende støtte blant innbyggerne i fylket. 87 pst. sa nei til at Troms og Finnmark skulle bli ett fylke. Fylkesordfører Ragnhild Vassvik har møtt statsministeren og overlevert et brev etter folkeavstemningen. Der ber hun om at finnmarkingene må respekteres. Hun reagerer sterkt på at kommunalministeren har gitt uttrykk for at folkeavstemningen ikke betyr noe som helst, fordi Stortinget har vedtatt at Troms og Finnmark skal slås sammen. Dette aksepterer ikke fylkesordføreren og sier at folkeavstemningen og resultatet av den gir henne og fylkestinget et mandat til å fortsette motstanden mot sammenslåingsprosessen. Det er bare en utvei for regjeringen, sier fylkesordføreren i Finnmark, nemlig å behandle tvangssammenslåingen på nytt. Jeg tillater meg et kraftfullt sitat fra fylkesordføreren. Hun sier i sitt brev til statsministeren: «Finnmarkingene er nå så forbannet at nær sagt ett hvert løsningsforslag som innebærer en sammenslåing vil møte massiv motstand i befolkningen.» Jeg tror mange i Finnmark, og også i Troms, finner det provoserende at Stortinget i dag behandler navn på et sammenslått Finnmark og Troms som om ingenting har skjedd. Flertallet overser de konklusjonene som innbyggerne i Finnmark har trukket. Det nytter ikke å skjule seg bak et vedtak fattet av et knapt stortingsflertall i 2017. Alle vet at regionreformen står svakt, både ute i de fylkene som er berørt, og her på Stortinget. Jeg må i den sammenhengen få rette en særlig oppmerksomhet mot Kristelig Folkeparti. Flere av partiets ledende politikere har gitt uttrykk for at de har lite til overs for vedtakene de har vært med på, men at de har sett seg nødt til å stille seg bak vedtak om sammenslåing av Troms og Finnmark og andre steder fordi de har en avtale om det med regjeringen. Spørsmålet er: Hva har partiet fått igjen? Det synes jeg de bør fortelle folk som nå undrer seg over hvorfor det er gjort vedtak på Stortinget mot både innbyggernes og fylkeskommunenes vilje, og som det også ser ut til at kanskje er mot Stortingets egentlige vilje. Regionreformen ble startet av regjeringen i 2015 som en invitasjon til naboprat. Fylkene tok nabopraten og ga beskjed tilbake om at de kom fram til at oppgavene, både gamle og nye, best kunne løses innenfor dagens struktur. Nå fastsetter man navn uten at utredningsinstruksen er fulgt, uten høringsrunde og uten at Språkrådet har vært involvert, og før fylkene har fattet sine vedtak.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2018-06-07:
Når en hører på debatten, er det nesten så en lurer på om det er mange i salen som ikke har lest innstillingen. Den er ganske kort og lyder følgende: «Stortinget sender Prop. 65 L(2017–2018) tilbake til regjeringen. Stortinget ber regjeringen innhente en samlet vurdering fra Språkrådet til valg av nye fylkesnavn og sende saken på alminnelig høring i samsvar med utredningsinstruksen før saken fremmes for Stortinget til endelig behandling.» (2017–2018) Det betyr ikke at vi ønsker å overkjøre fylkespolitikerne. Det betyr ikke at vi har foreslått nye navn i salen i dag. Det betyr ikke at vi ikke skal lytte til lokaldemokratiet. Men det betyr at vi skulle ønske at utredningsinstruksen hadde vært fulgt. Vi skulle ønske at dette hadde vært ute på vanlig høring. Vi skulle ønske at fylkestingene hadde fått rådene fra Språkrådet før de fattet vedtakene sine om navn, ikke, som det har skjedd i mange av tilfellene, etter at vedtakene allerede var fattet. Dette har altså ingenting med omkamp å gjøre, det har å gjøre med at vi skulle ønske at denne prosessen hadde foregått etter boken. Representanten Bransdal var overrasket over mitt innlegg. Dette er ikke sitat, men slik jeg kommer på det, sa Toskedal i salen da vi behandlet reformen: Dette er en inndeling ingen i salen er fornøyd med. Da må vi kanskje kunne si at det sannsynligvis ikke er flertall i salen for dette, men det er et resultat av en forhandling. Partilederen i Kristelig Folkeparti har sagt noe sånt som at vi nå må prøve noen år med Finnmark og Troms, og se når de nye oppgavene kommer, og så får vi eventuelt vurdere det. Slik var det i alle fall framstilt i media. Senterpartiet mener at vi har slagkraftige fylkeskommuner allerede i dag, og at vi har 19 fylkeskommuner som fint kunne ha tatt alle de nye oppgavene som ekspertutvalget foreslo. Jeg er grunnleggende uenig med Skjelstad når han sier at det bare er der det ikke var lokal enighet, de overkjører fylker. Det var lokal enighet mellom Oppland og Hedmark om at de ikke ønsket fylkessammenslåing. Det var lokal enighet om at de ville fortsette for seg selv, og det fikk de ikke lov til. I forrige uke fikk jeg tilbud om en bok av Are Eivind Brænne om sammenslåingsprosessen når det gjaldt kommunereformen. Den hadde tittelen «Nye Kristiansand unnfanget ved voldtekt». En tilsvarende tittel tror jeg hadde vært veldig dekkende også for regionreformen.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2018-06-07:
Senterpartiet støtter regjeringens forslag om at medlemmer i barnefamilier og enslige mindreårige over 16 år med begrenset oppholdstillatelse i påvente av dokumentert identitet får rett og plikt til deltakelse i introduksjonsprogram og opplæring i norsk og samfunnsfag. Det er en fornuftig utvidelse av personkretsen for opplæring. Jeg tror det er bra at flyktninger som oppholder seg i Norge over lang tid, blir gitt muligheten til å lære norsk og tilegne seg kunnskap om det norske samfunn. I revidert nasjonalbudsjett ligger det forslag om at barnefamilier og enslige mindreårige som har fått begrenset oppholdstillatelse i påvente av dokumentert identitet, skal kunne bosettes i kommunene. Departementet viser til at det i denne gruppen er flere som har oppholdt seg på asylmottak i mange år. Det er kommunene som får ansvaret for at opplæringen gjennomføres. Det gir kommunene større kostnader. Departementet viser til at bosetting av barnefamilier med begrenset oppholdstillatelse er beregnet å gi en økning i bevilgningsbehovet for 2018 på 34 mill. kr til integreringstilskudd og på 3,9 mill. kr til gjennomføring av opplæring i norsk og samfunnsfag. På den annen side vil kortere botid i mottak føre til reduksjon i utgifter til mottaksdrift. Jeg forutsetter at dette er tall som departementet og KS er omforent om. Siden forslagene ikke har vært på høring, vet vi ikke noe om det. I en fellesmerknad sier Arbeiderpartiet, SV og Kristelig Folkeparti at det er viktig at vi som samfunn legger til rette for at integrering kan starte så snart mulig. De viser til at det finnes barn som har levd med begrenset oppholdstillatelse i åtte år i mottak. Derfor bes det om at regjeringen iverksetter det nye regelverket så snart som mulig. Senterpartiet er enig i dette, men ved en inkurie står vi ikke inne i merknaden.
Mathias Bernander (Høyre), 2018-06-07:
Ungdomsmedvirkning er viktig for demokratiet vårt. Det er det bred politisk enighet om. Derfor finnes det i dag gode og aktive ungdomsråd i de fleste kommuner og fylkeskommuner. Men Høyre er uenig i flertallets innstilling om å pålegge kommunene å etablere ungdomsråd gjennom lov. Bakgrunnen for forslaget til ny kommunelov er ønsket om å styrke det kommunale selvstyret. Å pålegge formaliserte ungdomsråd vil være med på å redusere den lokale friheten og skape utfordringer for de minste kommunene. Det er dessverre sånn at rekruttering til og deltakelse i denne typen medvirkningsorgan er vanskelig flere steder i landet. Men svaret på det kan ikke være å si: Vil du ikke, så skal du. Vårt ansvar må være å føre en politikk som øker samfunnsengasjementet, som lar kommunene tilpasse medvirkningsarbeidet til lokale forhold, og som sørger for å gjøre påvirkningsarbeid for ungdom spennende. Høyre mener at de som vet best hvordan vi kan øke engasjementet hos de unge, er de som allerede er aktive i lokalsamfunnet. Det er de yngre politikerne som stiller til valg for første gang, med ungdomstiden friskt i minne, det er fotballtreneren som sitter i kommunestyret, og det er de lokale politikerne som har egne barn i ungdomsmiljøene. Ungdomsmedvirkning vil være et viktig spørsmål, uavhengig av hvilke vedtak vi fatter her i dag. Høyre mener samfunnet bygges best nedenfra og opp, og vår oppgave er å sørge for at kommunene har det de trenger for å engasjere ungdom. For de fleste kommuner er ungdomsråd et godt verktøy for å få det til. Det heier vi på, og lokale Høyre-politikere har gått foran. Sånn vil det også være i neste valgperiode. Vi lover å stå klar med en rekke kandidater som har barn og unge som sin hjertesak, og som kjemper for ungdomsmedvirkning. Det vil Høyre gjøre fordi vi mener det riktig og viktig, ikke fordi vi må. At et lite mindretall av kommunene ikke har opprettet ungdomsråd, har ulike årsaker, men det trenger ikke å bety at ungdommen ikke blir hørt. Vi behandler forslaget til ny kommunelov fordi vi ønsker å styrke det kommunale selvstyret. Da bør vi unngå å vedta forslag som i realiteten bidrar til det motsatte.
Mathias Bernander (Høyre), 2018-06-07:
I forbindelse med permisjonen til stortingsrepresentant og saksordfører Norunn Tveiten Benestad presenterer jeg komiteens Innst. 333 L for 2017–2018, om endringer i introduksjonsloven. I proposisjonen foreslås det at medlemmer av barnefamilier og enslige mindreårige over 16 år med begrenset oppholdstillatelse i påvente av dokumentert identitet, får rett og plikt til deltagelse i introduksjonsprogrammet og opplæring i norsk og samfunnskunnskap. For å få denne retten og plikten må personene med begrenset oppholdstillatelse på lik linje med andre nyankomne innvandrere også oppfylle de øvrige vilkårene i introduksjonsloven. Rett og plikt til deltagelse i introduksjonsprogrammet skal inntre fra det tidspunktet vedkommende blir bosatt i kommunen. Rett og plikt til opplæring i norsk og samfunnskunnskap skal for enslige mindreårige inntre ved første gangs innvilgelse av oppholdstillatelse, og for medlemmer av barnefamilier skal den inntre ved første gangs fornyelse av oppholdstillatelse. Retten til deltagelse vil gjelde i tre år. De økonomiske konsekvensene av endringene er beregnet til 34 mill. kr i økt integreringstilskudd til kommunene og er lagt inn i regjeringens forslag til revidert nasjonalbudsjett. Hensikten bak endringene i introduksjonsloven er å sikre at barnefamiliene og de enslige mindreårige over 16 år raskt får et kvalifiseringstilbud de kan komme i gang med. Behovet for å få det på plass så fort som mulig er også begrunnelsen for at regjeringen ikke har sendt saken på høring. Begrenset oppholdstillatelse gir med gjeldende lov rett til å ta arbeid, men uten tilstrekkelig kompetanse er det vanskelig å få jobb. Språk og samfunnskunnskap er viktig for å fungere og føle seg inkludert i det norske samfunnet. Rett og plikt til deltagelse i introduksjonsprogrammet vil gjøre det lettere å komme inn på arbeidsmarkedet. Det vil styrke inkluderingen og gi muligheten til å bidra i samfunnet på lik linje med andre. Til slutt: På vegne av saksordføreren ønsker jeg å takke komiteen for et godt og konstruktivt samarbeid i denne saken og på vegne av en samlet komité råde Stortinget til å fatte vedtak i tråd med innstillingen.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2018-06-07:
I Oslo syder det av lokalt engasjement i alle bydelsutvalgene i våre 15 bydeler. Gjennom direktevalg har byens innbyggere mulighet til å stemme fram sine kandidater lokalt i bydelene. Derfor er sammensetningen av partiene ulik i alle de 15 bydelene. Bydelsutvalgene har ansvar for store budsjett med en oppgaveportefølje som betyr mye for folk der de bor. Ett eksempel er Bydel Alna med nesten 50 000 innbyggere – den har et budsjett på nesten 2 mrd. kr og 1 700 dedikerte ansatte. Her har lokalpolitikere bl.a. gjennom lokale prioriteringer sikret full jordmor- og helsesøsterdekning i bydelen. Det er lokale prioriteringer som gjør at de er best i byen og gjør en forskjell for småbarnsforeldrene i bydelen. Det å ha en lokalpolitiker man kan snakke lokale saker med, er av stor betydning – også i Oslo. Jeg heier på alle dem som legger ned mye frivillig arbeid for å skape gode, trygge nabolag i byen vår. Deres innsats i politikken betyr mye. I ny kommunelov foreslår statsråd Mæland å begrense muligheten for bydelsutvalg til å oppnevne underutvalg, slik ordningen er i dag. Dette har vi i komiteen heldigvis fått ryddet opp i. Vi skal være takknemlig for alle de lokalpolitikerne som gir av sin fritid for å gjøre lokalsamfunnet sitt bedre. Og vi som er så heldige å få gjøre dette på heltid, bør ikke lage unødvendige hindringer for lokalt engasjement og lokal innsats. Derfor er jeg utrolig glad for det flertallet vi har fått til i komiteen, som åpner for fortsatt å kunne organisere bydelsutvalgene med underkomiteer, slik at de folkevalgte ute i bydelene kan jobbe for saker de brenner for, til det beste for dem som bor i deres nabolag.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2018-06-07:
Igjen får vi et lite vink om statsråd Sanners integreringsløft, som snart skal komme. Denne dugnaden har det altså blitt snakket om et helt halvår, uten at noe politikk er blitt lansert. Endelig har vi nå fått to små signaler om endringer som kan bety noe for dem som ønsker å bli kvalifisert til arbeid gjennom introduksjonsordningen. Dette er langt fra godt nok, men et lite skritt på veien. Vi støtter forslagene i dagens lovforslag, som vil gi flere mennesker mulighet til gratis norskopplæring og samfunnskunnskap, men vi er utålmodig etter mer. Vi står nå overfor en ny frihetskamp. Veien til selvforsørgelse og muligheten til å stå på egne bein er lang for mange. Vi må skape frihet for den enkelte, formet av og i et fellesskap. Skal vi få flere i jobb, må vi stille krav til opplæringen og kvalifiseringen som tilbys. Hvordan vi skal få til dette, gleder jeg meg til å diskutere med statsråden når han og regjeringen er klar for debatt etter snart fem år i regjering. Selv har vi fremmet en rekke forslag i denne salen som regjeringspartiene har stemt ned. Jeg håper statsråden nå viser seg å være mer framoverlent enn sin forgjenger, slik at vi kan få flere kvalifisert for jobb.
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2018-06-07:
Forrige torsdag debatterte vi også introduksjonsloven. Da hørte vi i denne sal både statsråden og representanter fra regjeringspartiene si at de irriterte seg over opposisjonens utålmodighet og så på mindretallets forslag fra kommunalkomiteen som innspill til eget arbeid med integreringsstrategi. Mitt spørsmål er derfor: Ser statsråd Sanner på kommunalkomiteen som en høringsinstans, også i denne saken?
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2018-06-07:
Så det betyr at statsråd Sanner vil fremme opposisjonens forslag som sine egne til høsten?
Mari Holm Lønseth (Høyre), 2018-06-07:
Det er bra at Stortinget i dag i all hovedsak slutter seg til regjeringens forslag om den nye kommuneloven. Det blir lettere å finne fram for folk, folkevalgte og administrasjon. Men i denne saken diskuterer vi også hvilke økonomiske ordninger folkevalgte i kommuner og fylkeskommuner skal ha. Det er ikke noe nytt for meg at særlig Arbeiderpartiet vingler i store, politiske spørsmål for tiden, men det overrasker meg hvor mye det egentlig er mulig å vingle når det kommer til etterlønn for politikere eller folk som har politikk som sin hovedbeskjeftigelse. I 2016 mente Arbeiderpartiet nemlig først at politikere som sitter på Stortinget, skulle ha krav på to års etterlønn, mens de i denne saken kutter adgangen til å få etterlønn for folk som har politikk som heltidsbeskjeftigelse, ned til tre måneder. Det skulle for øvrig vise seg at Arbeiderpartiets stemmegivning om to års etterlønn for stortingsrepresentanter var et såkalt arbeidsuhell, derfor sluttet Arbeiderpartiet seg til en mulighet for ett års etterlønn for stortingsrepresentanter. Men for Arbeiderpartiet er det tilsynelatende så stor forskjell mellom dem som sitter på heltid på Stortinget, og dem som sitter på heltid i kommuner og fylkeskommuner, at en kommunepolitiker aldri skal ha adgang til å få mer enn tre måneders etterlønn, kontra politikere på Stortinget, som altså skal ha adgang til ett års etterlønn. Som folkevalgt har man ingen oppsigelsestid, og man har ikke noe stillingsvern. Man kan miste jobben, eller vervet sitt, over natta. Sånn skal det selvfølgelig fortsatt være, men at mange kan bli stående uten inntekt over natta og ikke ha mulighet til å kunne skaffe seg en ny jobb, kan også heve terskelen for at folk ønsker å påta seg folkevalgte verv. Derfor synes regjeringen og Høyre at det er helt rimelig at det skal kunne være mulig å få en etterlønnsordning på et halvt år for politikere på det lokale plan som har hatt politikk som sin heltidsbeskjeftigelse. Det er heller ikke en veldig unormal ordning for mange i det private næringslivet. Det ville ha vært bedre om vi i dag vedtok en klar regel om at kommunene hadde mulighet til å gi et halvt års etterlønn, kontra en litt vag bestemmelse om alminnelig oppsigelsestid.
Mari Holm Lønseth (Høyre), 2018-06-07:
Det er et flertall i Stortinget som ønsker at vi fortsatt skal ha tre forvaltningsnivåer, og det er et flertall i Stortinget som ønsker at strukturen på de fylkeskommunene vi har, skal være annerledes enn det den er i dag. Det er også bakgrunnen for at Stortinget i to omganger har fattet vedtak om en ny regionstruktur, hvor vi går fra 19 fylkeskommuner til 11 regioner. Strukturen gjør fylkeskommunene bedre i stand til å ivareta sin rolle som samfunnsutvikler, og de nye fylkeskommunene vil ha bedre forutsetninger for å kunne påta seg flere oppgaver. Det er også en debatt vi kommer til å følge i tiden framover. Disse nye regionene er i gang med arbeidet for slå seg sammen. For mange skal flere kulturer og organiseringer smeltes sammen til én. En viktig del av det arbeidet er å bygge en felles identitet. Her vil navnet som fylkene velger, selvfølgelig ha betydning. Når vi skal ta stilling til hvilke navn fylkene skal ha, ja, da mener jeg at vi bør legge avgjørende vekt på hvilke navn fylkene selv har ønsket seg. Å lytte til dem som er nærmest beslutningene, er det regjeringen har gjort når den har fremmet forslag til navn for Stortinget. Det er fattet gjensidige vedtak i folkevalgte organer om de nye navnene i alle fylkene, bortsett fra Finnmark. Det har vært en bred debatt om de nye fylkesnavnene, og fylkene har brukt god tid til å diskutere og fatte de vedtakene de har gjort. Det er også verdt å merke seg at da komiteen hadde høring om saken, var det ikke en eneste fylkeskommune som meldte seg for å fortelle hva de mente om det nye navnet sitt. Jeg stoler også på at de lokale folkevalgte rundt omkring i fylkene har lyttet til folket i sin egen region. Det opposisjonen nå egentlig legger opp til, er at vi skal gå nok en runde, som forsinker noe de selv egentlig ønsker seg, nemlig en ny regionstruktur, hvor fylkene settes bedre i stand til å gi gode tjenester til folk og til næringslivet i sin region. Det legges også opp til en prosess fra opposisjonen hvor man på sett og vis undergraver sine egne lokalpolitikere som har fattet vedtak om fylkesnavnet. Jeg er glad for at opposisjonen ikke får flertall for dette her i dag. Nå skal man fortsette arbeidet med å bygge nye, mer bærekraftige regioner som kan gi gode tjenester til folk. Og hvis jeg kan få avslutte med å si: Hvis Arbeiderpartiet er opptatt av at man skal forankre, skulle jeg tro at det beste kanskje var å lytte til sine egne lokalpolitikere. Med dette tar jeg opp det forslaget som ligger i innstillingen.
Mari Holm Lønseth (Høyre), 2018-06-07:
La meg starte med å si at jeg ikke er enig i at det ikke har vært en grundig prosess rundt dette. Det har vært bred debatt i flere flater, lokalt og nasjonalt, om disse sakene, så det stemmer ikke, det som representanten Nordlund sa før meg. Det er grunn til å minne om at vi to ganger har fattet vedtak om ny fylkesstruktur. I 2017, før valget, ble det vedtatt en ny fylkesstruktur til beste for folk og for næringsliv, hvor man klarer å flytte makt nærmere folk. Vi hadde et stortingsvalg i 2017 der regjeringen ble gjenvalgt. Så hadde vi et representantforslag – bakstreversk, riktignok – som skulle reversere regionreformen, men som ikke fikk flertall. Når representanten Andersen sier at dette er imot folks vilje, stemmer ikke det, for regjeringen gikk til valg på å gjennomføre den regionreformen som man i dag prøver å ta nok en omkamp på, og vi fikk flertall til å gjennomføre den. Til tross for at opposisjonen hadde rent flertall for å gjennomføre en regionreform som de selv var for, klarte de altså ikke å gjennomføre den i den tiden de selv satt i regjering. Hører man på debatten i dag, er det kanskje ikke så veldig vanskelig å forstå hvorfor man ikke klarte å gjennomføre en regionreform når man ikke engang klarer å komme noen vei med å bestemme fylkesnavn – selv når deres egne lokalpolitikere ønsker seg de navnene som regjeringen i dag har fremmet forslag til Stortinget om, og som vi senere i dag forhåpentligvis også blir enige om. Det stemmer heller ikke at folk ikke har vært hørt i saken. Det har vært høring i komiteen, og som jeg nevnte innledningsvis, har også navnene vært gjenstand for bred debatt. Fra høringen i komiteen er det også grunn til å nevne at det var seks stykker som kom til oss og hadde innspill. Ingen av dem kom fra fylkene, men det har vel sammenheng med at fylkene selv har ønsket seg disse navnene. Jeg er også glad for at Språkrådet har sagt hva de mener om disse navnene, og jeg registrerer at ingen av fylkene har endret mening om hvilket fylkesnavn de ønsker seg, etter at de har fått en anbefaling fra Språkrådet. Nå er jeg glad for at vi endelig kan gå videre, og jeg sier igjen, som jeg gjorde før jul, at nå er omkampenes tid forbi, nå må vi gjennomføre denne reformen, som det også er flertall for i folket.
André N. Skjelstad (Venstre), 2018-06-07:
Jeg er godt fornøyd med at fylkene nå har kommet fram til nye fylkesnavn, etter gode prosesser i fylkestingene. Men jeg er litt forundret over at en i en del saker ønsker å overstyre fullstendig det fylkene selv mener. En skal i større grad lytte til naboene. Jeg skjønner selvfølgelig at noen navn kan være omdiskutert, men representanten Andersen, som var her på talerstolen i stad, vil altså overstyre de to fylkestingene i Hedmark og Oppland. Selvfølgelig kunne vi her i denne salen ha funnet flere navn, men dette er jo virkelig medvirkning. I neste åndedrag velger en å kritisere det. Jeg må si jeg er overrasket. Jeg er overrasket og må si at dette er å prøve på en omkamp om det en har tapt i to omganger. Jeg trodde virkelig at vi skulle la de nye fylkeskommunene få lov til å bestemme navnene sine selv. Dette må jeg si er overraskende. Venstre kommer uansett til å stemme for forslaget fra mindretallet i komiteen, bestående av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, med de inndelingene som ligger der. Jeg er for øvrig ikke uenig med representanten Sivertsen i at en gjerne kan se på om det er naturlig med samiske navn, slik det ble gjort for Trøndelag. Jeg må spørre – når det gjelder det som flere fra opposisjonen her sier, at dette er tvang: Er det tvang hver gang Stortinget gjør et flertallsvedtak i denne sal? Det var helt tydelig hva som var prosessene rundt fylkene: Vi kom til å trekke opp linjene hvis det ikke ble en lokal enighet. Det handler ikke om tvang; det handler om styringsretten til Stortinget. En bruker uttrykk som «annektere». «Annektere» bruker jeg om en del andre ting enn det at vi tar viktige beslutninger i et demokratisk organ. Jeg reagerer på en språkbruk som er splittende, men det er tydeligvis helt bevisst – en ønsker å ha en splittende språkbruk for at dette ikke skal hales i land på en god måte. Det synes jeg er bemerkelsesverdig.
André N. Skjelstad (Venstre), 2018-06-07:
Som forrige taler, representanten Bransdal, sa, dreier dette seg om å desentralisere – desentralisere makt. Det er helt uforståelig for meg at Senterpartiet inntar den posisjonen, fordi jeg trodde i utgangspunktet at det partiet var opptatt av akkurat det. Men jeg ser fra denne talerstolen, som jeg opplevde i fjor vår og også før jul da vi diskuterte tilsvarende sak, at det er antakelig ikke det man er opptatt av. Det er antakelig noe helt annet. Jeg trodde det var en sentrumsposisjon i norsk politikk å bringe makten nærmere innbyggerne, ved også å gjøre dem til slagkraftige fylkeskommuner. Det er ikke til å komme fra – og som tidligere fylkespolitiker vet jeg det utmerket godt – at i hovedtrekk er det fylkesveier og videregående skoler som det holdes på med i fylkeskommunen. Nå gir flertallet en mulighet til at de skal få større, tyngre oppgaver – mer makt til fylkeskommunene. Ikke minst trodde jeg i hvert fall at den tidligere fylkesråden fra Nordland skjønte dette, men jeg har tydeligvis gått glipp av et eller annet, for i denne saken handler det egentlig ikke om det, tydeligvis. Det handler om retorikk. Det er mye viktigere å ha en splittende retorikk, slik at det skal virke som om noen ikke vil påføre innbyggerne noe som er bra. De rød-grønnes prosjekt – som strandet – som i realiteten egentlig var en overføring av en del riksveier uten å ha kostnadsdekning for det, var den forrige regionreformen. Det var ikke mye å rope hurra for. Nå, som representanten før meg sa, kommer det oppgaver, som var et av premissene da vi vedtok dette i fjor. Jeg må si at jeg også reagerer på representanten Karin Andersen, som også var med i tilsvarende debatt både i fjor vår og før jul. Hun sier at flertallet moraliserer. Nei, flertallet har faktisk en så stor tiltro til demokratiet at når det blir fattet et flertallsvedtak i denne sal, følger vi det opp. Det er det det handler om. Vi følger opp demokratisk fattede vedtak. Det er ikke å moralisere fra flertallet.
André N. Skjelstad (Venstre), 2018-06-07:
President! Jeg stemte feil.
Geir Adelsten Iversen (Senterpartiet), 2018-06-07:
Egentlig trenger jeg ikke si så mye, det meste er sagt av de andre – de som vil høre på hva folk i Finnmark sier. Men allikevel kan jeg si litt om dette, for jeg har vært ganske mye med på prosessen. Det er riktig: Folk i Finnmark er sinte. Jeg tror ikke det bare gjelder folk i Finnmark, jeg tror det gjelder folk i Troms også. Troms og Finnmark er flotte navn, men hver for seg. Man trenger ikke slå sammen disse to fylkene. Det er kjempefylker som er store nok – det er areal nok, og det er folk nok. Vi kunne også godt ha vært mye flere folk hvis vi hadde hatt mer arbeid. Det er der vi skulle ha satt inn trykket: få mer arbeid til disse to fylkene. Det er mye som trenger å gjøres i fylkene, både når det gjelder havner og å få gjort veiene bedre, og slike ting. Men vi skal være opptatt av dette med å slå sammen med tvang. Jeg tror ikke det er noen – det er ingen – som ønsker å bruke tvang når man skal slå sammen noen. Men her gjør man det. Så mange finnmarkinger gikk og stemte – 58 pst., tenk på det! Det var gamle folk som brukte en hel dag for å komme seg bort for å få stemt og vist at de ville være Finnmark fortsatt. Man må ha respekt for det som har skjedd, respekt for det valget finnmarkingene viser. Tvangssammenslåing har ingen legitimitet i Finnmark. Jeg har ikke ord. Jeg synes folk skal tenke seg litt om, og spesielt dem som vil slå oss sammen.
Geir Adelsten Iversen (Senterpartiet), 2018-06-07:
Jeg var på det samme besøket som Lundteigen, i Alta. Han sa kanskje ikke at han hadde vært i Alta, men jeg var der, og han var der også. Det pilotene i luftambulansetjenesten i Alta sier, er at de er utrolig stolte av jobben de gjør. Men det var veldig mye usikkerhet. De hadde fått tilbud om andre jobber, som var mye bedre betalt enn de jobbene de hadde i dag. Men de hadde veldig lyst til å fortsette, for de var stolte av å jobbe i luftambulansetjenesten, de trivdes godt der. De var opptatt av å gi gode tjenester i Finnmark. De beskrev Finnmark som tøft å fly i, for det kunne være utfordrende med mye dårlig vær, men de var villig til å ofre det meste for å berge liv. Som det er nå, er det ofte at fly ikke fungerer. Da må man hentes med helikopter – eller hva det måtte være. Hvis et fly er ute på oppdrag ved et slagtilfelle i Alta, og fly nr. 2 er uten bemanning, må man vente på fly, eventuelt helikopter, fra Lakselv eller Troms. Det vil forlenge transporten med flere timer, med de helsemessige konsekvenser det gir. Det samme vil det være ved hjertefeil, hvor reisetiden til Hammerfest blir forlenget med over en time. Disse minuttene og timene er kritiske med tanke på ettervirkninger og senskader – som helseministeren og leger vet noe om. Det gjelder i høyeste grad hele Finnmark. Og det kan være mye verre andre plasser enn i Alta. Anbudspraksisen utsetter beredskapen for kritisk sårbarhet i overgangsperioden, og dette er ikke forsvarlig. Jeg viser til at Akuttutvalget også pekte på at offentlig drift av luftambulansetjenesten var en løsning. Luftambulansetjenesten er en så viktig del av beredskapen at den ikke kan settes i spill, slik det er gjort i Alta og områdene rundt Alta og i resten av Vest-Finnmark. Kan vi få orden på dette nå? Kan vi være trygge igjen? Og hva vil regjeringen gjøre?
Ivar Odnes (Senterpartiet), 2018-06-07:
Namnet skjemmer ingen, heiter det, men samtidig er det viktig for identiteten til han eller ho som ber namnet. I ei regionreform som har svært lita tilslutning i befolkninga i enkelte delar av landet, har namnet på dei nye fylka vore og er svært viktig for å skapa både identitet og eigarskap til desse nye fylka. For fylka Oppland og Hedmark – som no er vedteke skal slåast saman med tvang – er det særleg viktig for å kunna sørgja for ei god forankring av namnevalet for det nye storfylket. At namneforslaget som ligg på bordet i ei så viktig sak, ikkje har vore ute på høyring, er svært kritikkverdig. Namnet Innlandet er ein nyare konstruksjon. Det har vore argumentert med at dei to høgskulane i dei to fylka no har teke namnet Høgskolen i Innlandet, men vi har samtidig ein høgskule på Gjøvik som har vorte ein del av NTNU i Trondheim, og er då ein utdanningsinstitusjon som ikkje har namnetilhøyrsel til fylket. Sykehuset Innlandet er brukt som eit argument, men det dekkjer ikkje heile det nye fylket, sidan helseministeren flytta sjukehuset i Kongsvinger-regionen inn under Ahus. Det er altså ikkje særleg slagkraftige argument som har vorte brukt for å hevda at storfylket må heita Innlandet – fordi ein høgskule og eit helseføretak har Innlandet i namnet sitt. Noko anna er kva det motsette av Innlandet skal vera. Er dei som ikkje bur i Innlandet, då utlendingar? Det vert svært misvisande å bruka dette namnet på Oppland og Hedmark. Det historiske regionnamnet på desse to fylka – som har vore eitt fylke tidlegare – er Opplandene. Det var nemnt om militære einingar, som Opplandske infanteriregiment, og Oplandske Dampskibsselskap, etablert i 1852, som framleis eig og driftar Skibladner på Mjøsa. Eit anna alternativ som har vore nemnt, er å kalla det nye storfylket for Hedmark og Oppland. Vi kjem framleis til å ha Møre og Romsdal. Vi har Sogn og Fjordane, og det skal no heita Vestfold og Telemark fylkeskommune. Venstres representant her er overraska over at vi ikkje lèt det nye fylket bestemma namnet på den nye konstruksjonen. Tja, både Hedmark og Oppland røysta mot samanslåinga av fylka. Fleirtalet – med Venstre i spissen – lytta heller ikkje til det, men no er det altså viktig at vi skal lytta til det nye fylket sitt val av namn. Senterpartiet meiner at namnet på det nye fylket treng å verta forankra gjennom ein grundigare prosess, for å skapa eit breitt eigarskap til fylkesnamnet. Det er framleis tid til å lytta til råd frå innbyggjarar og faginstansar gjennom ei høyring før det endelege namnevalet.
Ivar Odnes (Senterpartiet), 2018-06-07:
Det er godt at fleirtalet her er einige om at vi no har ei ordning som vi ynskjer å fjerna – om ikkje totalt, så i alle fall få kraftig endra. Statistikkar kan brukast til mangt, og det har vore brukt frå talarstolen her for å underbyggja argumentet om at dette kravet framleis må gjelda, bl.a. ved å visa til ulykkesstatistikken frå 2017. Det er bra at vi ser at vi greier å redusera talet på drepne og skadde i trafikken, men blant dei 33 drepne over 65 år vart dei fleste drepne eller skadde som mjuke trafikantar. Det var berre tre eldre som sjølve sat i bilen som førarar. Meiner statsråden at vi burde dreia innsatsen for trafikksikkerheit for dei eldre frå helseattest og over på andre ordningar?
Ivar Odnes (Senterpartiet), 2018-06-07:
Takk for svaret. Statsråden skal ha ros for å fortsetja det gode arbeidet med å sørgja for å få ned ulykkestala. Som statsråden seier her: Det er nokre av dei dårlegaste opplevingane vi har, å vera med på ei minnemarkering. Vi har fått god informasjon. Vi har gode statistikkar frå andre land som syner at dette har litt dårleg dokumentert effekt på trafikksikkerheita. Eg er glad for at statsråden er i gang med arbeidet, men eg vil gjerne spørja han: Kor lang tid har han tenkt at dette arbeidet skal ta? Og når skal vi få det attende til Stortinget til behandling?
Ivar Odnes (Senterpartiet), 2018-06-07:
Det er gledeleg at det er så stor einigheit om at dette kravet må fjernast eller endrast vesentleg fordi det har så liten effekt på trafikksikkerheita. Eg skal gje representanten Hoksrud ros for å ha teke opp denne saka allereie for to år sidan. I avisa GD stod representanten Hoksrud saman med den opphavelege saksordføraren, Tor André Johnsen, på Mesnabrua på Lillehammer og sa at dette var ei forferdeleg urettferdig og diskriminerande ordning, som han ville fjerna. Det er to år sidan. No har det plutseleg vorte slik at denne regjeringa er proaktiv og på, og at vi er seint ute. Eg vel å sjå bort ifrå det. Det viktigaste med det arbeidet – som ifølgje statsråden no er sett i gang – er at ordninga vert sett på med auge for korleis ein faktisk gjennomfører desse testane. Senterpartiets inngang er at helseattestkravet i hovudsak bør fjernast, eventuelt leggjast til rette i tråd med det nabolanda våre har, for det er lite grann spesielt når vi kan risikera at sjåførar frå Sverige og Danmark køyrer inn i Noreg – med heilt andre krav til sitt førarkort og sin rett til å køyra bil enn det vi har i Noreg. Eg trur at dette vil kunna verta ei god sak for våre eldre, og eg veit at det gjeld mange. Eg har fått mange historier – som òg fleire har vore inne på – om kor nedverdigande det er å gjennomføra ein slik test, og kva for stressfaktor dette er. Bilen er eit nødvendig verkemiddel for å kunna bu rundt om i landet, og for å kunna koma seg til og frå nødvendige institusjonar, om det er butikk, helseteneste eller arbeid – uansett kvar ein bur, og kva alder ein har.
Arne Thomassen (Høyre), 2018-06-07:
På lik linje med representanten Bransdal ble jeg veldig overrasket over hva vi skulle debattere. Jeg trodde det var navnene, og så ender vi opp med det som er nærmest et forsøk på en omkamp. Jeg tilhører en del av landet som er veldig godt fornøyd med at vi nå skal slås sammen. Jeg er veldig glad for at regjeringen viste lederegenskaper, var dyktige og tok noen valg – og Stortinget har også sagt sitt om denne saken. For meg minner dette mye om en omkamp, og jeg tenker at det er manglende respekt for hva stortingsflertallet har vedtatt. Regjeringen gjør den jobben som et flertall har sagt veldig tydelig at den skal gjøre. Jeg håper vi kan lande denne saken på en god måte, og at vi kan fortsette med en helt nødvendig reform. Jeg håper også at vi får oppgaver nærmere befolkningen og innbyggerne, at vi får en større interesse rundt det å drive med regionalpolitikk, at vi får større og mer håndfaste regioner, og at vi da kan la regjeringen gjøre den jobben. Vi ser at man kan holde på med disse prosessene i mange år. I Agder jobbet vi med frivillig sammenslåing i 40–50 år. De siste årene prøvde vi med folkeavstemning og ulike måter å løse dette på – det strandet. Så jeg er glad for denne saken, og så håper jeg vi kan komme oss over til selve navnedebatten.