Abid Raja (Venstre), 2009-10-12:
Jeg skal ikke legge skjul på at jeg virkelig ønsket å komme inn på Stortinget. Det er jo et plaster på såret å være vararepresentant i disse to første ukene i stortingssesjonen. Nå holder det jo ikke med to uker på Stortinget for å snikislamisere Stortinget eller innføre såkalt radikal islam, så gamle og nye representanter fra Oslo og Buskerud bør være beroliget. Men det er allikevel et stort privilegium å kunne stå her i dag og snakke direkte til nasjonalforsamlingen – i alle fall til de av dem som er her. Jeg er glad og ikke rent lite ydmyk for at jeg har fått denne muligheten. Norge er et godt land å bo i, men det betyr ikke at alle har det bra. Det betyr ikke at dagens løsninger og tilbud ikke kan gjøres bedre eller organiseres på en annen måte. På grunn av min bakgrunn er jeg særlig opptatt av minoritetenes levekår i Norge. Altfor mange såkalte innvandrerbarn vokser opp i fattigdom. En fersk Fafo-rapport viser at hvert tredje innvandrerbarn i Norge med ikke-vestlig bakgrunn lever i husholdninger med inntekt under fattigdomsgrensa. Opp mot 60 pst. av såkalte innvandrergutter står i fare for ikke å fullføre videregående skole. Prosenten for frafall ellers er 30. Videre står ikke-vestlige innvandrerkvinners delaktighet på arbeidsmarkedet ikke i proporsjonalt forhold til det antall som faktisk bor og lever her. Hvilke verdier fremmer det? Jeg vet selv hva det vil si å ha en forelder som er analfabet. Min egen mor er det. Men jeg vet at det nytter å gå på skolen. Det nytter å jobbe, og det nytter å ta i et tak og strekke seg etter noe. Det nytter å snakke om temaer som oppdragervold og likestilling. Den kunnskapen vi har om skadevirkningen av vold i familien må deles med innvandrerne. Det holder ikke å si: Det er forbudt å slå. Adferd kan endres, men først om vi gjør en forpliktende innsats. Vi kan ikke fortsette sviket mot de barna som lever under fattigdomsgrensa. Hvilke odds gir vi 8 pst. av barna og hvert tredje ikke-vestlige innvandrerbarn? Dette håper jeg vi virkelig kan gjøre noe med. Dette håper jeg dere kan gjøre noe med. Vi er nødt til å ta et krafttak for å likestille innvandrerkvinner. Mahatma Gandhi sa: Utdanner du en mann, har du utdannet mannen, men utdanner du en kvinne, utdanner du hele familien. Blir innvandrerkvinnen selvstendig, vil hele familien bli likestilt og kreve seg frigjort fra undertrykkelse, tvangsekteskap og kjønnslemlestelse. Noe av det viktigste vi kan gjøre for å likestille ikke-vestlige innvandrerkvinner, er å få kvinnene ut i arbeid. Dette kan by på utfordringer som vil kreve både politisk og praktisk tilrettelegging. Nobelkomiteen har priset visjonene til president Obama – dette for hans uttrykte vilje til nedrustning, vilje til dialog med den muslimske verden samt evnen til å sette miljøproblematikken på dagsordenen. Verdens rikeste land må også ha noen visjoner. Vi har et særlig ansvar, ansvaret for å bekjempe global fattigdom og ansvaret for å legge om vårt energiforbruk – et ansvar vi ikke bare kan kjøpe oss fri ifra. Verdens rikeste land må gå foran og også ta betydelig kutt hjemme skal vi i det hele tatt ha troverdighet i internasjonale klimaforhandlinger. Jeg er svært skuffet over miljøkapitlet i Soria Moria II. SV forhandlet bort asylpolitikken sin, men de har fått skuffende lite igjen konkret i miljøpolitikken. Jeg er ikke imponert over at de norske klimareduksjonene skjerpes fra 30 pst. til 40 pst., når de i all hovedsak vil gjennomføres ved økte kvotekjøp og flere tiltak i utlandet. Jeg er skuffet over at det ikke legges opp til en forpliktende og omfattende omstilling. Soria Moria II hadde hatt godt av Venstres skattepolitikk, som ville ha gjort det mer lønnsomt å arbeide og investere i norske bedrifter og arbeidsplasser, og mindre lønnsomt med miljøfiendtlig forbruk og forurensing. Norge alene kan ikke redde verden. Men Norge kan gjøre mye for å hjelpe mange. Vi kan bidra til at folk i neste omgang makter å hjelpe seg selv. Alle vi kan ikke gjøre alt, men vi alle kan gjøre litt. Årlig dør 2 millioner mennesker av malaria, hvorav 75 pst. er barn i Afrika. 1,2 milliarder av verdens befolkning lever i absolutt fattigdom, og over 800 millioner mennesker lider av sult og underernæring. Skal vi først snakke om folk flest, er det en relativ marginal problemstilling at man ikke kan få kjøpt alkohol på norske bensinstasjoner – folk flest har ikke tilgang på rent vann og strøm. Skal vi gjøre noe for å hjelpe folk flest, må vi bidra til å utvikle rettferdig handel. Befolkningen i utviklingsland må gis adgang til globale markeder og mulighet til emigrasjon. Vi må redusere handelsbarrierer og handelsvridende subsidier som favoriserer rike land. Dette ble min første, men forhåpentligvis ikke siste anledning til å holde innlegg i Stortinget. Jeg håper Stortinget har fått en sammensetning som anerkjenner integreringsutfordringene, Norges ansvar i kampen mot fattigdom og som forstår omfanget av klimautfordringene.