Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-29:
Det å eksportere våpen setter store krav til oss som nasjon. Det krever streng kontroll og høye standarder. Vi skal jo selge et produkt som vi strengt tatt ikke ønsker at de som kjøper, skal bruke. Det som er viktig, er også å ha mest mulig like standarder, derfor er det veldig viktig at vi nå får til ordentlige avtaler innenfor NATO om sluttbrukererklæringer, at vi har like standarder med dem som vi er i forsvarsallianse med. Vi mener at det er viktig å arbeide for gode regler, og at vi klarer å korrigere underveis. Representanten Høybråten kalte det etterpåklokskap. Jeg liker heller å kalle det erfaringslære, at vi nå har lært at noen av de reglene vi hadde, ikke var gode nok. Det tar vi et felles ansvar for. Jeg mener at eksporten til Libya var en liten oppvåkning om at vi nå står overfor andre utfordringer også på dette området. Vi har stilt spørsmål til utenriksministeren om akkurat det tilfellet og ble egentlig ikke veldig beroliget av svaret. Vi vet jo at det vi her eksporterer, bl.a. gikk til Khamisbrigaden, en av de verste brigadene rett under diktatoren i Libya. Så fasiten har vi på en måte. Når da kommunikasjonssjefen i UD svarer på en e-post at man er kjent med at det var en elitebrigade, men at det avgjørende ved eksporten av forsvarsmateriell er at forsvarsmakten står som sluttbruker for materiellet, skjønner jeg det formalistiske, men det er også viktig at UD skjønner hva det egentlig impliserer at vi faktisk eksporterer våpen til en sånn type brigade. Vi har også lært at vi har eksportert våpen til et land der vi etterpå sender våre soldater inn for å gjøre en jobb. Det var ikke direkte våpen vi eksporterte, det var datautstyr og utstyr til lyskastere, men veien fra en lyskaster til nattlige flytokt med norske soldater er ikke veldig lang. Det er en oppvåkning når man ser at en diktator bruker våpenmateriell fra Norge mot sin egen befolkning. Så jeg syns at vi skal gjøre sånn som de andre vestlige landene har gjort, nemlig behandle dette som en oppvåkning som fører til at vi må se på regelverket vårt. Vi ser jo at land som Sverige og Storbritannia, som er blant verdens største våpeneksportører, har gått inn og endret dette. Etter den arabiske våren har begge landene strammet inn i forhold til eksport til undertrykkende regimer. Storbritannia har satt inn krav som gjør det lettere å stoppe våpeneksport fort hvis man ser utviklinga i et land. I Sverige har regjeringspartiene og sosialdemokratene nå gått sammen om en ny krigsmateriellovgivning som har til hensikt å skjerpe kontrollen når det gjelder eksport, spesielt til ikke-demokratiske stater. Jeg skulle ønske at vi i Norge også kunne ha en bred politisk enighet om at det som skjedde i Libya, var en oppvåkning for oss, som gjør at vi må se på vedtaket. For det holder ikke bare med sympati – det vet vi i politikken – vi må ha stemmer bak forslagene også. Jeg mener merknaden er for svak. Den ber bare om en vurdering. De vurderingene føler vi oss ikke helt bekvemme med når vi har sett svarene fra utenriksministeren på spørsmål fra Venstres gruppe. Vi ønsker en egen sak om skjerping av eksportkontrollen. Det betyr at man må se både på håndhevinga av regelverket og på regelverket. Målet er at vi må se på om vi kan forhindre eksport til autoritære regimer som kan bruke våpen mot egen befolkning, og der det i verste fall kan ende, sånn som det kunne ha endt når det gjaldt Libya, med at vi opplever at norske våpen blir brukt mot norske soldater som kjemper og gjør en jobb som de har blitt satt til å fullføre av internasjonale myndigheter. Det må vi sørge for ikke skjer igjen, og det må vi kunne lære av uten av noen skal tape ansikt. Jeg tar hermed opp Venstres forslag.