Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2001-11-16:
Det nordiske samarbeidet har gått gjennom ulike faser i de nesten 50 årene Nordisk Råd har eksistert. Kristelig Folkeparti mener at det politiske samarbeidet som er utviklet mellom de nordiske land gjennom disse årene, både gjennom felles prosjekter og tiltak, utforming av en felles politikk på en rekke områder, og også gjennom det uformelle nettverk og vennskap som bygges mellom politikere i medlemslandene, er meget verdifullt. For Norge er deltakelse i Nordisk Råd ikke blitt mindre viktig etter hvert som andre nordiske land er blitt medlemmer av EU. Norge er som ikke-EU-medlem kanskje det land hvor betydningen av å være med i Nordisk Råd er størst. Det synes noe overilt for meg når Fremskrittspartiet nå kort og godt foreslår at Nordisk Råd skal legges ned. For oss er det viktig at vi kan bidra til å utforme en felles nordisk politikk som kan fremmes i EU. Nordisk Råd blir dermed en meget viktig kanal for å fremme norske interesser inn i EU. Den kontakt vi har gjennom Nordisk Råd, er viktig for oss, både når det gjelder informasjonsutveksling og påvirkningsmuligheter i forhold til EU. Dette gjelder selvsagt spesielt når et av de nordiske land har formannskapet i EU. Når Fremskrittspartiet nå foreslår at man skal legge ned Nordisk Råd, synes jeg det er nokså merkelig. Jeg synes faktisk at Fremskrittspartiet kunne nøyd seg med å foreslå at Norge melder seg ut, og ikke i tillegg begynne å engasjere seg i at også de andre nordiske land må avslutte sitt samarbeid. Dersom Sverige, Danmark, Finland og Island vil fortsette sitt samarbeid, så burde Norge holde seg unna å foreslå at dette samarbeidet skal avsluttes. Og jeg lurer på: Dersom Fremskrittspartiet skulle ha et tilsvarende syn på eksempelvis Europarådet, betyr det at Fremskrittspartiet ikke ville nøye seg med å foreslå at Norge skulle melde seg ut, men at de 42 andre europeiske land også burde avslutte sitt samarbeid? Det er jo på denne måten at man nå må forstå Fremskrittspartiets forslag om at Nordisk Råd skal nedlegges. Kan vi ikke la de andre nordiske land få lov til å fortsette samarbeidet, så får heller Fremskrittspartiet foreslå at Norge melder seg ut? Som det fremgår av St.meld. nr. 56 for 2000-2001, er det utviklet et samarbeid på en lang rekke områder, og jeg vil spesielt fremheve det vi kan gjøre sammen på miljøsektoren. De nordiske miljøvernministrene har gjennom flere år søkt å påvirke internasjonalt i miljøspørsmål av felles interesse. Forurensning kjenner ingen landegrenser, og det er viktig at vi sammen kan bidra til å få knesatt prinsippet om at forurenser skal betale. Det står også i meldingen at det er en del av basisen for det nordiske samarbeidet. Utslippet av technetium 99 fra Sellafield i Storbritannia og La Hague i Frankrike truer det marine miljø over hele Norden, men særlig Norge. Dette er spørsmål som de nordiske miljøvernministrene har tatt opp gang på gang i høflige former, særlig overfor den britiske regjering. Jeg må si at jeg har fått nytt håp nå etter at miljøvernminister Børge Brende har satt dette så sterkt på dagsordenen, men jeg tror det er viktig at vi kan få en samlet front fra nordisk side når det gjelder angrepene på ømfintlige organismer i havområdene. Vi vet at radioaktiviteten akkumuleres. Halveringstiden er 200 000 år. Det truer ikke bare et rent miljø, men det truer våre eksportinteresser. Da er det veldig viktig at vi sammen i Norden kan arbeide for en bindende konvensjon om miljø. Det mangler vi faktisk. Vi har ca. 130 konvensjoner om miljø nå som er av internasjonal karakter, men det er bare to av dem som er bindende. Det er Kyoto-avtalen – det er i hvert fall intensjonen at den skal bli bindende, når den nå skal ratifiseres – og Konvensjonen om biologisk mangfold. Men vi trenger en europeisk konvensjon om miljø og sanksjonsmuligheter. Beskyttelse av havet er meget viktig, og det er en felles nordisk oppgave. Jeg synes derfor det var flott å høre statsråden snakke om mulige samarbeidsprosjekter som involverer Shetland, Orknøyene og Hebridene. Da vil dette med radioaktiviteten og forurensningen måtte komme på dagsordenen. Siden det er skrevet inn i alle dokumenter at det er enighet i Norden om at forurenser skal betale, har vi alvorlige mangler i våre lovverk, ikke minst i de internasjonale bestemmelser. Vi har bestemmelser for personer og for selskaper, men når det kommer til stater og det statlige rettslige ansvar, mangler vi bestemmelser. Derfor er det så viktig å få en bindende avtale. Og en av de aller viktigste utfordringer for det nordiske samarbeidet vil etter min mening være om vi kan bidra til å få en bindende konvensjon av europeisk karakter, i første omgang for miljøet.