Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-03:
La meg først gi honnør til de to senterpartirepresentantene for å ha tatt opp en viktig sak i Stortinget. Det kan ikke være sånn at regjeringspartienes stortingsrepresentanter er avskåret fra muligheten til å fremme fornuftige forslag i Stortinget. Tvert imot. Det styrker Regjeringens arbeid at det også kommer positive innspill her. Jeg mener dette er en viktig sak, for - som en rekke talere har vært inne på på mange gode måter - kvalitet, sikkerhet og langsiktighet må være de sentrale hensynene. Det skal være god kvalitet på vannet. Folk skal være trygge på det vannet de får. Det skal være sikkerhet for at vannet er godt nok, og at man får det. Og det må være langsiktige investeringer i denne sektoren for å få det til. En arbeidsgruppe ledet av Statens forurensningstilsyn har konkludert med at det er en rekke faktorer som taler for at infrastrukturen fortsatt bør eies av det offentlige eller forbrukerne, og at dette bør lovfestes. Her har man altså en faglig innstilling som understreker poenget til de to forslagsstillerne. Så er det, som Høie og andre har vært inne på, en rekke spørsmål i grenselandet som må avklares. Det vil kunne avklares nettopp når et lovforslag blir framlagt for Stortinget. En eventuell lovfesting må gjøre unntak for private andelslag, og det må ikke være til hinder for at kommunene fortsatt kan sette ut driftsoppgaver til private, slik det gjøres i dag. Jeg er glad for at et flertall i Stortinget ønsker å følge opp det som ligger i innstillingen fra Statens forurensningstilsyn og i forslaget fra forslagsstillerne. Jeg ser ikke noe behov for en egen lov for vann og avløp. Jeg tror også det bare vil forsinke prosessen. Regjeringen vil da ta fatt på arbeidet med å legge fram et forslag for Stortinget i tråd med det som blir vedtatt her. Hvis jeg til slutt kan bringe opp to litt videre spørsmål, er det helt riktig som både Rolf Reikvam, Vedum og andre har vært inne på, at dette føyer seg inn i et internasjonalt mønster. Det er riktig at det er veldig få land i verden som i utgangspunktet har en slik sikkerhet for godt drikkevann som det Norge har. I realiteten er det slik at nesten hele verden misunner oss på det området. Men kamp om vann er et stadig viktigere stridstema mange steder, ikke bare i form av direkte potensiell krig, men også i form av stor sosial mobilisering. I Sør-Amerika f.eks. har det i flere byer vært såkalte vannkriger, og det har dreid seg om nøyaktig det spørsmålet som står på dagsordenen her: Hvem skal eie vannforsyningen? Skal det være det offentlige, eller skal det være private vannselskaper som kan ta ublu fortjeneste? I Bolivia snakker man f.eks. om den såkalte vannkrigen i Cochabamba, som er en av de største sosiale mobiliseringene i landets historie, knyttet til et spørsmål som de fleste av oss tar som en selvfølge. Privatisering av noe så grunnleggende som vannforsyning tilhører det jeg vil kalle Reagan-Thatcher-ekstremismen. Den framføres heller ikke med noen stor entusiasme av høyresiden her i Stortinget. Det var altså en periode hvor man trodde at den i utgangspunktet i og for seg gode idé om at det bør være konkurranse på mange av livets områder, også egnet seg på det Lundteigen kalte naturlige monopoler. Privatisering egner seg nettopp ikke der det er naturlige monopoler. Jeg ser det sånn at 100 års debatt om forholdet mellom statlig og privat eierskap i bunn og grunn har avklart de to grunnleggende prinsippene, nemlig at den avgjørende infrastrukturen i samfunnet, de store naturlige monopolene, egner det seg å ha i offentlig eie. Det er nesten alltid den beste løsningen. Så er det tilsvarende riktig at alle støttefunksjonene, de mange små virksomhetene på dette området, f.eks. reparasjoner av anlegg eller kommunale tjenester knyttet til dette, kan det være mange mulige måter å organisere på, og det er områder som egner seg for konkurranse. Men jeg tror vi fra norsk side burde kunne avslutte det jeg igjen kaller Reagan-Thatcher-ekstremismen. Denne typen naturlige monopoler, som hele samfunnet, samtlige innbyggere, er avhengig av, egner seg for offentlig eie. Selv om en lov ikke i utgangspunktet forandrer vesentlig ved det som er realiteten i dagens Norge, gir den et bedre vern om menneskeheten igjen skulle gå inn i en slik ekstremisme som det vi hadde på 1980-tallet.