trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
epresentanten Ranveig Frøiland har sittet svært sentralt i forhandlingene med sentrumspartiene for å få til et budsjettforlik, som det heter. Hun har nok derfor hatt stor innflytelse på det resultatet som man har kommet fram til. For meg ser det ut som at det å ha fått til et forlik, har vært avgjørende framfor å få til et resultat. Arbeiderpartiet vil gjerne snakke om det de kaller solidaritetsalternativet. Hva er nå det for noe? Det kan da umulig være resultatet av budsjettforliket? Tror Arbeiderpartiet at hvis man skattlegger de såkalt rike hardere, uten å gi lette for de ikke rike, så er det et solidaritetsalternativ? Fremskrittspartiet har i sitt budsjettforslag gitt lette til de som ikke har for mye, f.eks. unge familier og pensjonister, i form av lavere generell boligbeskatning og lavere elavgift – altså det motsatte av hva Arbeiderpartiet har gjort. Da må jeg spørre representanten Frøiland: Mener Arbeiderpartiet og representanten Frøiland at Fremskrittspartiet fortsatt skal være det partiet som skal ta vare på de minst bemidlede i samfunnet, og hvor er det blitt av solidariteten?
Jan Johnsen (Høyre), 1999-11-25:
I budsjettinnstillingen fra energi- og miljøkomiteen for 1998-99 kan vi lese følgende i merknaden fra Arbeiderpartiet: «Disse medlemmer viser til at avgiftsøkninger påvirker prisveksten. Disse medlemmer mener at utsiktene for norsk økonomi neste år tilsier at en bør være varsom med avgiftsøkninger som bidrar til ytterligere prisstigning. Den særnorske kostnadsutviklingen og faren for internasjonalt tilbakeslag tilsier at norsk næringsliv står overfor store utfordringer kommende år. Arbeiderpartiet går derfor inn for betydelige lettelser i avgiftsopplegget i forhold til Regjeringens forslag. Samlet innebærer Arbeiderpartiets forslag til avgiftsopplegg lettelser på om lag 2,9 mrd. kroner i forhold til Regjeringens opplegg.» Det er neste år vi får dramatikk i norsk næringsliv. Representanten Nordtun sa da han stod her, at det er dramatisk det som rammer det fylket han kommer fra, og at tusenvis av arbeidsplasser står i fare. Dette opplever vi samtidig som Arbeiderpartiet i forhold til Regjeringens budsjett har en skatte- og avgiftsøkning på 600 mill. kr – opp til 3,5 milliarder kr. Hvilke hallingkast er det Arbeiderpartiet tar i denne saken? Representanten Frøiland sa selv: Det koster for mye å skifte kurs. Hva slags kursskifte er det for norsk næringsliv og for norske arbeidsplasser det som vi her ser fra Arbeiderpartiet? Så helt til slutt. Kan Høyre regne med å få Arbeiderpartiets støtte i det Dokument nr. 8-forslaget som nå ligger til vurdering, og som går på mulighetene for å bygge gasskraftverk i Norge?
Trond Helleland (Høyre), 1999-11-25:
Representanten Sandberg var i sitt innlegg opptatt av barnehagenes situasjon. Tall fra departementet viser nå at der fordelingsnøkkelen for utgiftene til barnehager skulle ha vært at staten dekket 40 pst., foreldrene 30 pst. og kommunen 30 pst., dekker kommunen bare 7 pst. av driftsutgiftene i private barnehager. Disse tallene spriker enormt fra kommune til kommune. Realiteten er – og det skriver også departementet selv – at ca. 15 pst. av barnehagene nå står i fare for å bli nedlagt. Representanten Sandberg var på vårparten svært opptatt av det med private barnehager, og sa også selv i sitt innlegg at Fremskrittspartiet hadde satt av midler til dette. Spørsmålet mitt blir: Hvorfor har ikke Fremskrittspartiet hengt seg på Høyres forslag om å bevilge 227 mill. kr til de private barnehagene i neste års statsbudsjett? Har representanten Sandberg gitt opp håpet om å få til noe for de private barnehagene, eller er det rett og slett det at han ikke har fått gjennomslag i egen stortingsgruppe for dette forslaget, som han tidligere selv har lansert?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg synes det er fint at representanten fra Fremskrittspartiet setter søkelyset nettopp på det statlige eierskapet og på hvordan man skal videreutvikle det. Og jeg synes også det er positivt med de signalene som er kommet generelt fra Fremskrittspartiet når det gjelder næringslivet som sådant, der det kan være behov for at staten også er med, når man ser en videreutvikling utenfor landets grenser. Jeg satte søkelyset på det som er usikkert ved denne Regjeringen, det at fokus har flyttet seg fra den som skal iverksette og utøve statlig eierskap, til at man henvender seg mer og mer til Stortinget. Derfor er det meget viktig at enhver stortingsgruppe – og da må jeg selvfølgelig tale for Arbeiderpartiet – angir noen retningslinjer, men ikke går i den fallgruven at en begynner å organisere de enkelte virksomhetene. Det er det faktisk den som skal utøve det statlige eierskapet som skal stå for, og i den sammenhengen er det Arbeiderpartiet nå legger opp til, meget riktig: Retningslinjene legger man her, men utøvelsen skjer fra Regjeringens side.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Arbeiderpartiet er for en tung norsk bank, og i forbindelse med det har en også ønsket at det systemet skal være på plass før en går videre, derfor vedtaket om å vente med et eventuelt salg av Kreditkassen. Når det gjelder rederibeskatningen, er de justeringene og endringene som er blitt gjort i forbindelse med forliket, lik de endringene som sentrumsregjeringen selv la frem i fjor, slik at det er regjeringspartiene som er kommet med de endringene som nå er blitt gjort. Det vil si at Arbeiderpartiet ikke har fremmet noen andre forslag til endringer av det systemet som er etablert.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
I forbindelse med lærerrekrutteringsmeldingen er det mange forhold vi blir nødt til å gå inn på og forbedre i skolen. I tillegg til at vi i de siste ti årene har vært gjennom reformer omtrent på de fleste områdene, blir vi nødt til, tror jeg, å se på kanskje det aller viktigste. Det er å hjelpe både elev og lærer direkte i læringssituasjonen ved å tilføre flere lærere – nettopp fordi den offentlige skolen skal ha en høy kvalitet. Vi blir også nødt til å gå videre på etter- og videreutdanningsfronten, som har vært nevnt av flere. Så til spørsmålet om lønn. Kristin Halvorsen har slått til lyd for at SV bør alliere seg med Høyre i saken om lønnsspørsmålet, og har også antydet relativt store summer, som er konkretisert ved Høyre, lenge før lønnsoppgjøret. Det er en måte å gå frem på som Arbeiderpartiet ikke kan være enig i. Vi har en annen stor gruppe i offentlig sektor, nemlig sykepleierne, som også har et stort etterheng. Derfor kan ikke Arbeiderpartiet – og vil ikke – gå inn og gi et løfte om konkrete økninger i lønnen på forhånd. Men selvsagt vil vi, fordi vi ser at de som jobber innenfor omsorgsyrkene i offentlig sektor har behov for forbedringer, følge opp når forhandlingene er en realitet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Svaret på spørsmålet er ja. Arbeiderpartiet ønsker at kommunene skal få større handlefrihet. Det var bl.a. derfor et av våre krav i disse budsjettforhandlingene var at kommunene måtte få mer frie midler. Regjeringa hadde foreslått et opplegg som nesten var verdensrekord – i hvert fall Norgesrekord – med hensyn til antallet øremerkede ordninger og størrelsen på dem. Noe av forklaringen på det er selvfølgelig reformer som vi har vedtatt i denne salen, som dreier seg om viktige tiltak for folk, bl.a. innen helse og for eldre, og hvor vi har bestemt at vi skal bruke øremerkede ordninger, og det må vi selvfølgelig fortsette med slik det er vedtatt. Men hvis kommunene skal være i stand til å nyttiggjøre seg dette, slik at befolkningen faktisk får et tilbud, så må kommunene i det minste ha noen frie midler for å kunne betale de egenandeler vi krever at de skal betale. Derfor var et av våre krav mer frie midler, og vi er glad for at Regjeringa har blitt med på at størstedelen av beløpet på 1 milliard kr mer som kommunene får, nettopp skal være frie midler. Vi i Arbeiderpartiet mener at detaljstyringen av kommunene har gått for langt. Vi har også sagt klart fra at vi er nødt til å ha en åpen og fordomsfri gjenomgang av dette. Blant annet har vi satt spørsmålstegn ved om bruken av øremerkede midler er for omfattende på noen områder, og om vi bruker det for lenge. Vi har satt spørsmålstegn ved om det byråkratiet vi har bygd opp ved bruken av øremerkede ordninger ved at kommuner må bruke mye penger og mye folk på å sitte og melde fra til staten om hva hver tusenlapp blir brukt til, er riktig bruk av folk. Vi tror ikke det er en riktig bruk av folk. Her er det mye vi kan gjøre. Det er også slik, som representanten Gjedrem helt sikkert kjenner til, at kommunesektoren har om lag 6 000 lover og forskrifter å forholde seg til. Jeg tror det er mye her som både bør og kan gjøres enklere, men jeg synes ikke det er riktig av representanten Gjedrem å beskylde Arbeiderpartiet for at ikke vi skulle ønske at kommunene hadde mer handlefrihet. Det er jo vi som har gått i bresjen for å prøve å gi dem det.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Noe av det som er mest betegnende for Kommune-Norge, er at kommunene våre er så forskjellige, og det inntektssystemet vi har, eller kommer til å ha i framtida, må selvfølgelig også ta høyde for det. I det ligger det bl.a. at vi også har en del distriktskommuner med lange avstander, men det er selvfølgelig også mange andre ting som man må ta hensyn til. Vi tror i Arbeiderpartiet at svært mye av det som er gjort når det gjelder endringer i inntektssystemet, er riktig, men vi har fått inn veldig mange meldinger om at det nok ikke har blitt helt slik som det var tenkt. Det foreligger også etter hvert ganske mange undersøkelser som bekrefter den antakelsen. Derfor har vi sagt at vi tror det nå er behov for å få en helhetlig gjennomgang av inntektssystemet, bl.a. fordi vi har foretatt diverse små og store operasjoner oppå hverandre, uten å ha sett den klare virkninga for hver enkelt kommune. Derfor ber vi, som jeg sa i hovedinnlegget mitt, om at Regjeringa kommer tilbake med den gjennomgangen i kommuneøkonomiproposisjonen til våren, slik at vi da får anledning til å få en runde på det og få en grundig gjennomgang. Med i det bildet hører selvfølgelig også en gjennomgang av forslagene fra det berømmelige Rattsø-utvalget. Er det slik at de som skulle bli vinnere etter Rattsø-omleggingene, har blitt det, eller er det slik at det faktisk ikke har skjedd så veldig mange store endringer når en summerer alt sammen? Det er noen av de tingene som vi er nødt til å ha en åpen og fordomsfri debatt om når vi får den gjennomgangen til våren.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Arbeiderpartiet har på ingen måte fått gjennomslag for alt i dette budsjettforliket, men vi har fått gjennomslag for mange ting som er skritt i riktig retning, ikke minst for det som dreier seg om fordelingspolitikken. Vi har selvfølgelig som ambisjon å komme enda lenger på den vegen, både i fordelinga mellom dem som har mest her i samfunnet, og dem som har minst, og innenfor det som dreier seg om unger, skole, helse, eldre og kommuner, for å nevne noe. Vi er særdeles opptatt av å få til enda mer av en politikk som smaker av fellesskapsløsninger, der vi greier å ta vare på alle i samfunnet. Det betyr selvfølgelig at de som har mest, også bør yte mest. Hvis vi skal greie å få til det i tida framover, tror jeg vi også må være villige til å forbedre den offentlige sektoren der den offentlige sektoren ikke er god nok. Og det er på en del områder nødvendig med en gjennomgang av dette, slik at en unngår at det blir mer privatisering, slik tilfellet nå er i en del av landets kommuner. Jeg vil også legge til at hvis ikke vi greier å følge opp bl.a. med overføringer til kommunene, vil det også i noen kommuner kunne bli brukt som et argument for mer privatisering. Det ønsker ikke Arbeiderpartiet. Derfor vil vi også i tida framover – vi er selvfølgelig glad for at vi har kommet et skritt på den vegen gjennom dette budsjettforliket – være villige til å bruke mer penger på fellesskapsløsninger.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Filosofen Viktor Frankl sa at seier ein til eit menneske korleis, må ein også seia kvifor. Eg vil omskriva dette til å gjelda kommunane. Fortel ein kommunane i detalj korleis dei skal oppføra seg, korleis dei skal handla og elles detaljbestemma deira handlefridom, må dei òg ha ei god grunngjeving. Kristeleg Folkeparti støttar arbeidet med å utvikla eit enklare Noreg, med mindre detaljstyring av kommunane og større fridom. Me har òg støtta Regjeringa sitt tidlegare framlegg om å fjerna øyremerkte tilskot og å gje kommunane ein noko friare skattleggingsrett. Me har òg annonsert at me etter helsereformene, som no er i full gang, vil prøva å skapa større armslag for kommunal fridom – ved å fjerna øyremerking og detaljstyring. Me vil gjerne ansvarleggjera kommunane, og me meiner dette vil gjera arbeidsdagen for lokalpolitikarar og lokalsamfunn meir interessant, og ikkje minst må dei få ein friare økonomi, den er i dag er bunden opp i kontroll, og òg frie stillingar som er laga etter sentrale modellar. Me meinar òg at dette hindrar ei effektivisering og ei god ressursutnytting. Så då er mitt spørsmål til Arbeidarpartiet: Er denne detaljstyringa, som Arbeidarpartiet langt på veg ser ut til å villa føra vidare, verd prisen? Vil Arbeidarpartiet detaljstyra kommunane, eller kan kommunane venta å bli møtte med tillit og fridom under lokaldemokratisk ansvar?
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-25:
Kommuneøkonomien er en vesentlig del av statsbudsjettet, og kommuneøkonomien var også Arbeiderpartiets representant inne på i sitt innlegg her. Stortinget behandlet i 1996 en revisjon av inntektssystemet for kommunene med en intensjon om større objektivitet i overføringene. Dette var utredet. Men overgangsordningene har i realiteten torpedert all utredet objektivitet. Høyre har tidligere blitt nedstemt når vi har etterlyst metoder for avvikling av overgangsordninger som upresist bærer navnet tapskompensasjon. I år har vi fått bevegelse i flertallet, som representanten klart gav uttrykk for. Det kunne vært fristende å spørre hvorfor det gikk så mange år før Arbeiderpartiet innså at overgangsordningene, som partiet stod fadder for gjennom departementet, måtte få en planlagt oppfølging. Og er det virkelig slik at Arbeiderpartiet har forståelse for at de som betaler festen gjennom tapskompensasjonen, mangler forklaring på hvorfor? Har Arbeiderpartiet reell vilje til å gi objektive og kanskje også forbedrede kriterier så stor plass at disse ikke blir overskygget av akkumulerte skjønnsposter, noe som kommunalstatsråden tidligere har antydet kunne bli resultatet, altså en forlengelse av skjønn? I Høyres budsjett blir det foreslått frys av tapskompensasjon og regionaltilskudd nettopp for å imøtekomme dette kravet som de såkalte teoretiske Rattsø-vinnerne har. Det ligger også en begrunnelse i at veksten har kommet på tapskompensasjon, i regionaltilskudd og øremerkede tilskudd, og ikke i innbyggertilskudd, som var ønskelig.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Representanten Sandberg tar opp et svært viktig område. Det vi har sett av saker i media den siste tiden, er det grunn til å reagere på. Jeg kan forsikre representanten Sandberg om at vi fra Arbeiderpartiets side vil komme til å følge opp disse sakene. Det er helt klart at det som gjelder de aller, aller svakeste i vårt samfunn, må få en skikkelig oppfølging. Jeg forventer at de som har ansvaret, nemlig Regjeringen og statsråden, tar tak i disse tingene og følger opp. Men jeg føler at representanten legger mye av skylda for alt det som skjer i dagens samfunn, på Arbeiderpartiet og den politikken vi har stått for de siste årene. Hvis Fremskrittspartiets politikk hadde fått gjennomslag, tror jeg ikke vi hadde sett mindre vold og mindre kriminalitet i vårt samfunn. Jeg vil be representanten gå tilbake igjen til sitt eget alternativ og virkelig vurdere en del av de formuleringene man faktisk bruker, for det er ganske utrolig å påstå at den samfunnsforvitringen vi ser skje, skyldes den politikken som har vært ført her til lands de siste årene. Jeg tror det er mange årsaker til det, men å henge ut ett parti for det som skjer på dette området, syns jeg er å overdrive.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Det er helt riktig, Arbeiderpartiet rakk faktisk ikke alt på den tiden vi satt i regjering. Nettopp det området som representanten Aarrestad tok opp, fikk ikke Arbeiderpartiet gjort noe med, men vi støtter selvfølgelig at fedre skal få egne opptjeningsrettigheter. Men nå er det også slik at det forslaget som Regjeringen har lagt fram, ikke betyr fulle rettigheter. Det er viktig at fedre deltar i det som skjer i hjemmet. Arbeiderpartiet innførte en egen fedrekvote, som jeg tror er noe av det viktigste likestillingspolitiske tiltaket vi har hatt det siste tiåret. Det gjør at far har sett verdien av å ta omsorg for sine barn og ta del i husarbeidet på en helt annen måte enn det vi har sett tidligere. Disse reformene til fordel for barnefamiliene er det Arbeiderpartiet som har gått i bresjen for og ikke Senterpartiet.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg syns representantene fra Høyre i kveld virker litt såre. Dette kom veldig tydelig til uttrykk da vi hørte representanten Hellelands innlegg tidligere i kveld. Budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og Regjeringen har muligens laget et lite sår mellom kontantstøttevennene, som kanskje kan vise seg vanskelig å lappe sammen igjen etter disse to årene. Jeg merker meg at Høyre nå kan slå seg litt på brystet og si at deres alternative budsjett er så mye bedre, og de kan vise til x antall millioner i satsing overfor barnehagene. Sannheten så langt har jo vært at Høyre og de fire andre partiene ikke har fulgt opp det de selv har sagt i kontantstøtteavtalen. De har formulert som mål «likebehandling mellom kommunale og private barnehager». Så langt har ingenting skjedd. Den politiske hukommelsen kan også være ganske kort for flere her i salen. Jeg vil bare minne representanten Solberg om den renteoppgangen vi opplevde for et par år siden, og at det var manglende innstramminger i budsjettet som var en del av årsaken til det. Og hvem var det som ble rammet? Jo, det var småbarnsfamiliene som slet med høye boliglån. Innstrammingene i budsjettet den gang var altfor svake, det var småbarnsfamiliene som måtte betale, og vi vet hvem som hadde hånda på rattet i den økonomiske politikken den gangen. Jeg må spørre tilbake: Hva slags håndslag har Høyre gitt til småbarnsfamiliene utenom kontantstøtten disse to årene? Ingenting. Hva med den oppsiktsvekkende lave barnehagesatsingen? Hva med de private barnehagene, som vi har sett Høyre har gjort seg til talsmann for gang på gang? Ja, det unnlater Høyre elegant å snakke om i dag. Når det gjelder Arbeiderpartiets troverdighet i barne- og familiepolitikken, vil jeg igjen vise til de reformene vi har fått på plass. Vi vet hva Høyre gjorde da de satt i regjeringsposisjon. Det var ikke mange nye dager til barnefamiliene da.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Når det gjelder representanten Orheims bekymringer over Fremskrittspartiets alternative budsjett, vil jeg anbefale representanten å holde ut kvelden og lytte til mitt innlegg senere i kveld. Men det jeg gjerne vil utfordre representanten Orheim på, er: Når vi kikker tilbake, har det seg slik at Arbeiderpartiet gjennom 1990-årene har bygd opp et barne- og ungdomsvern som inneholder en hel rekke forebyggende tiltak og en hel rekke tiltak for styrking av oppvekstvilkår for barn og unge. Uavhengig av dette registrerer vi fortsatt en økning av antall innmeldte saker og saker som er under behandling hos barne- og ungdomsvernet. Uavhengig av dette fortsetter også den negative utviklingen med barne- og ungdomskriminalitet og økende uro i barne- og ungdomsskolene. Etter at Arbeiderpartiet i fjor hadde lagt fram sitt budsjett, dukket denne problemstillingen opp for fullt. Da gikk Arbeiderpartiet meget høyt på banen og tryllet plutselig fram en antivoldspakke til 50 mill. kr. Når jeg kikker i innstillingen som foreligger i dag, ser jeg at i forliket omhandles barne- og ungdomsvernet i fem setninger. Mitt spørsmål til Arbeiderpartiet og representanten Orheim er: Mener Arbeiderpartiet og representanten at denne problemstillingen omkring barne- og ungdomskriminalitet og uro i barne- og ungdomsskolene ikke eksisterer lenger nå, siden antivoldspakken ikke har fått en eneste plass i budsjettet for år 2000?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Ja, jeg har full forståelse for at representanten Fossum ville betrakte det som en katastrofe hvis Fremskrittspartiet skulle få gjennomslag for sin politikk. For det vil selvfølgelig medføre at politikere av Fossums karakter og hennes kolleger ville få mindre utøvende makt over innbyggerne i dette landet. Er det noe Arbeiderpartiet frykter, så er det selvfølgelig det. Fremskrittspartiet er av en motsatt oppfatning. Vi ønsker å delegere makten og bestemmelsen og myndigheten til folket, slik at politikere av representanten Fossums karakter skal lytte til det som er ønskene og behovet ute blant folk. Arbeiderpartiet driver altså en motsatt politikk. Når det gjelder Fremskrittspartiet og forholdet til organisasjoner og fagforeninger, så er vi fullt ut innforstått med at fagforeningene skal ha en så fri rolle som overhodet mulig. Men det innebærer ikke at vi i Fremskrittspartiet ønsker å tillate et avtaleverk som medfører at andre innbyggere i dette landet får økte utgifter med det. Ordninger som boliglån og ventelønn, som medfører flere hundre millioner i utgifter for de menneskene som har inngått disse avtalene, er vi imot. Det skal være likhet og rettferdighet i forhold til det. Så må jeg få lov til å si avslutningsvis: Når vi i vårt budsjett ønsker å ta bort disse ordningene, så er det selvfølgelig et signal om at hvis vi hadde hatt makten hadde det ikke vært mulig å inngå slike avtaler, for da måtte avtalene vært inngått på lokalt plan, individuelt mellom arbeidstaker og arbeidsgiver. Det skulle ikke være generelle avtaler som gjelder hele befolkningen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Jeg holdt på å si at en blir sulten av mindre. Jeg er veldig glad for at representanten Lånke i hvert fall brukte halvdelen av sin replikk på å konstatere at Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet har områder vi er enige om. Det er ikke alle som ønsker å fremstå med det heller. Når det gjelder politisk partistøtte – ja, vi er helt klinkende klar på det. Vi ser ikke at det skal være nødvendig at det offentlige skal drive og gi partistøtte i den formen en gjør nå. Jeg ser også at andre partier og politikere i andre partier etter hvert har de samme tankene, om ikke i så stor grad som Fremskrittspartiet. Når det gjelder skatter, avgifter og kultur, så er det klart at vi må se en sammenheng i det. Når vi opplever at vi subsidierer teaterbilletter med opp mot 800 kr, så er det klart at det må ha innvirkning på inntekten. Vi trekker inn en hel masse skatter og avgifter for igjen å gi ut 800 kr pr. billett til dem som eventuelt går i teater. Når det gjelder opera, vet Lånke mye mer om subsidieringen av prisene der, så det skal ikke jeg ta opp. Men indirekte vil det si: Vi trekker inn en hel masse skatter og avgifter for å gi tilbake til kulturinstitusjoner. Det betyr at vi reduserer folks egen valgfrihet gjennom å pålegge dem skatter og avgifter fordi politikerne – de andre politikerne – ønsker å sitte og styre kulturen og hvilke kulturelle opplevelser folk flest skal ha. Det er vi uenig i. Når vi ser på den nye Operaen som skal settes opp etter hvert, når vi ser at Operaen i dag subsidieres med 160-170 mill. kr og vi vet at dette kanskje kommer til å øke til 250 mill. kr i året, og vi fram til år 2007 skal bruke mellom 500 og 600 mill. kr i året på Operaen, så sier det seg selv at de 600 millionene blir tatt fra norske skatte- og avgiftsbetalere.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Jeg registrerer at Høyre nå har lagt inn 227 mill. kr i sitt alternative budsjett. Spørsmålet fra representanten Helleland var hvorfor Fremskrittspartiet ikke har gjort dette for år 2000. Mitt spørsmål tilbake til Helleland må bli: Hvorfor fulgte ikke Høyre Fremskrittspartiet da vi la det inn for inneværende år? Der ble vi stående alene. Det var et kontringsspørsmål. Utover det er jeg helt enig med representanten Helleland. Man skal ikke frykte Fremskrittspartiet i denne saken. Vi skal stå på barrikadene for de private barnehagene. Men hvis spørsmålet er om vi ønsker å gi ytterligere midler til barnehagene, må jeg skuffe representanten Helleland, for midlene ligger der. Det problemet vi kikker på, er dette med likestilling mellom private og offentlige barnehager. Når vi vet at kommunene får overført mellom 3 og 4 milliarder kr i sine rammeoverføringer som skal gå til denne gruppen, er det tydelig at det er kommunene som har problemer med å prioritere midlene. Der skal vi i hvert fall være med på å få tilbake 40-30-30-fordelingen. Det er helt riktig. Men poenget nå må først og fremst være å få i gang en omfattende undersøkelse av hva kommunene gjør med de 3–4 milliarder kr som de her får, om de bruker dem på barna, eller hvorvidt de går til andre formål. Vi må også se på hva de forskjellige arbeiderpartistyrte kommunene har gjort i forhold til barnehagene og barnehageloven, for det er ikke til å legge skjul på at man i mange arbeiderpartistyrte kommuner har lagt nye restriksjoner og nye regler på de kommunale barnehagene. For at private barnehager skal få inngå i det samme mønstret, må de utvide både personalet og arealet, osv. Det medfører problemer for de private barnehagene i kommunene. Det er også derfor jeg har pekt på i mitt innlegg at det er merkelig at vi skal bruke mange millioner på å bygge nye barnehager, når vi ser at 15 pst. av dem er i ferd med å gå konkurs.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-11-25:
Representanten Orheim var innom likestilling i innlegget sitt. Då må det vera fint at Regjeringa nå føreslår å innføra sjølvstendig oppteningsrett til fødselspengar for fedrar neste år, noko Senterpartiet har kjempa for lenge. Til nå har dette berre vore knytt til mora sine rettar. Dermed ville familiane ofte gå ned i inntekt når faren tok ut permisjon. Ennå er det slik at fedrane sine inntekter er gjennomsnittleg høgare, dessverre. Men det har òg samanheng med at kvinnene meir har jobba deltid eller vore heime med andre born. Derfor er det så viktig at alle fedrar får sjølvstendige rettar i folketrygda basert på eiga inntekt. Det må vera rett at òg far kan ta ut denne permisjonen og dermed få høve til å verta skikkeleg kjend med nykomlingen i familien. Til nå har berre 2/3 av fedrane faktisk nytta seg av dei fire vekene dei hadde rett på til pappapermisjon. Svært få tok ut meir. Elles er det ingen grunn til at ikkje far skal kunna ta sitt ansvar og få sin kos på dette feltet – altså likestilling på sitt beste! Eigentleg er det merkeleg at ikkje Arbeideapartiet gjorde noko med dette i si regjeringstid. Nå seier Arbeidarpartiet her i budsjettinnstillinga når det gjeld likestilling: «Disse medlemmer mener en må arbeide videre for en likere og riktigere fordeling av muligheter og plikter for begge kjønn.» Dette verkar mildt sagt nokså diffust. Kva konkret er det eigentleg Arbeidarpartiet meiner her?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Jeg tilhører dem som kanskje ikke har vært mest begeistret for et forlik med sentrumsregjeringen, men etter å ha hørt Sandberg fortelle at dette var både innholdsløst og en skuffelse for de fleste, har jeg skjønt at Arbeiderpartiet er på rett spor. For jeg tror at Sandbergs fremskrittspartibudsjett ikke bare hadde vært innholdsløst og skuffende, det hadde også vært en katastrofe for det norske folk. Jeg tillater meg å gripe fatt i nettopp det ordet som representanten Sandberg brukte, ordet «bløff», fordi han mente at samarbeidet og den politikken som vi førte, kanskje var å lure det norske folk. Men Fremskrittspartiet er veldig begeistret for fagorganiseringen og LO når de er i valgkamp. De sier at inntektspolitisk samarbeid mellom partene i arbeidslivet er viktig, det er viktig for landets økonomi. Fremskrittspartiet sier også at en avtale er en avtale. Det er bare så trist at når avtalen gjøres av partene i arbeidslivet, så gjelder det ikke for Fremskrittspartiet. I budsjettet for 1999 gikk man imot avtalen om ventelønn, avtalen om boliglån for statsansatte og AFP-ordningen. Den eneste avtalen som Fremskrittspartiet synes å ha hellig, er kontantstøtteavtalen. Så spørsmålet til Sandberg er faktisk slik: Kan de fagorganiserte stole på Fremskrittspartiet i år også ved at partiet underkjenner alle de avtalene som er inngått med partene i arbeidslivet, og Fremskrittspartiet dermed fremstår som organisasjonenes fiende nr. 1?
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-11-25:
Representanten Sandberg holdt seg stort sett til sine egne budsjettområder, som han sa, og han har også ansvar for kapitlet som omfatter støtten til de politiske partier. Fremskrittspartiet går som kjent inn for å kutte hele partistøtten. Ja, jeg sier ikke noe på om de av og til også følte at det var like greit å bli kvitt hele partiet. Familiepolitikken hører også inn under Sandbergs område. Jeg merket meg at Sandberg er opptatt av de samme satsingsområdene innen familiepolitikken som Kristelig Folkeparti og Regjeringen er, med unntak av noen områder som likestillingspolitikken, hvor Fremskrittspartiets politikk ikke er så velutviklet, egentlig. Det vi er enige om, er ikke minst forslaget om full innfasing av kontantstøtten til barn under 3 år, og der foreligger det jo en avtale mellom oss. Det er den største familiepolitiske reformen på lang tid. Det er også utvidelsen av barnetrygden fra 16 til 18 år, som vil vise seg å bli en svært positiv ordning for familiene. Men så er det på et av Sandbergs komiteområder hvor vi alle skiller lag med Fremskrittspartiet, og det er kulturpolitikken. Fremskrittspartiet ville allerede fra år 2000, hvis de fikk flertall, kutte 1 milliard i kulturbudsjettet. En av konsekvensene av det ville være at tusener av kulturarbeidere i Norge ble uten arbeid. Men for Sandberg og Fremskrittspartiet er jo det viktigste av alt i livet å redusere skatter og avgifter. Det har allerede tidligere i debatten vært sitert fra en av Fremskrittspartiets merknader i innstillingen fra finanskomiteen hvor det bl.a. heter at: «alminnelige lønnsmottagere skatter så mye at de må gi avkall på daglige middagsmåltider fordi det skal subsidieres operabilletter.» Denne merknaden må også kulturpolitikeren Sandberg svare for. Mitt spørsmål er: Mener virkelig også Sandberg at utgiftene til kultur fratar norske lønnsmottakere de daglige middagsmåltider?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-20:
Jeg foreslår Øyvind Korsberg og Per Ove Width.
Børge Brende (Høyre), 1999-05-20:
På vegne av representanten Christopher Stensaker og meg selv vil jeg fremme forslag om tilbaketrekking av pålegg til Trondheim kommune om å bygge kjemisk renseanlegg ved Høvringen.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-05-20:
Den saka vi i dag handsamar, er ei grenseregulering mellom Østre og Vestre Toten som gjeld tettstaden Kolbu. Sjølve saka har hatt ei lang historie, som eg ikkje finn det rett å gå inn på. Når det gjeld grensereguleringssaker, er det slik at det i veldig mange av dei blir gitt høve til at Kongen i statsråd kan avgjere dei. Når det gjeld denne saka, er det ei regulering som gjeld 2,5 pst. av Vestre Toten sitt areal, som då blir foreslått overført til Østre Toten. Dette vil føre til at 546 innbyggarar må skifte kommune. Dette er veldig lite når ein veit at Vestre Toten har om lag 13 000 innbyggarar og Østre Toten har om lag 15 000 innbyggarar. Derfor meiner fleirtalet i komiteen at dette er ei sak som departementet kunne ha avgjort. Når det er sagt, synest fleirtalet, medlemene frå Arbeidarpartiet, Framstegspartiet, Høgre og Sosialistisk Venstreparti, at departementet og fylkesmannen ikkje har gjort nok for å få til eit forslag som ein kunne ha fått større semje om, fordi det er ein realitet at kommunane ikkje er samde. Det har vore gjort nokre undersøkingar som peikte i motsette retningar. Vi er av den meining at denne saka vil stå seg på å bli send tilbake til departementet, at ein gjer eit nytt forsøk på å finne fram til ei løysing som kan samle større oppslutning blant dei innbyggarane i Kolbu dette gjeld, og også kan få dei to kommunane til å bli samde om ei naturleg grense. Lat det vere sagt – det meiner heile komiteen: Det bør gjerast ei grenseregulering i dette området, for slik grensene er i dag, er dei ikkje naturlege, dei er ikkje tenlege og svært lite praktiske. Eg vil peike på at departementet den 16. oktober 1997 sende eit brev til fylkesmannen i Oppland, der det blei stilt ein del spørsmål – 12 i talet, trur eg. Det blei bedt om ei utgreiing av konsekvensane for tenesteytinga i området, problematisering av dei aktuelle grenselinene, status for planarbeidet i Kolbu, arbeidsmønster og ekspansjonstrekk for tettstaden. Fleirtalet meiner at fylkesmannen her kanskje ikkje har svart grundig nok på desse spørsmåla – ikkje av vrang vilje, men på grunn av tidsaspektet, at det var for kort tid til å gå djupare inn i desse spørsmåla og problemstillingane. Det er også semje i kommunane og folket der, hos fylkesmannen og departementet, og for så vidt også blant alle her i salen, om at det trengst ei grenseregulering. Det fleirtalet i dag vil foreslå, er at saka blir send tilbake til departementet, og at dei tek ein ny runde med dei impliserte partane i samråd med fylkesmannen. Framstegspartiet, Høgre og SV meiner at det kanskje er naturleg at det resultatet som ein då kjem fram til, blir lagt fram for ei folkerøysting i krinsen og dei partane det gjeld, slik at ein kan få eit fleirtal på ei eller anna side som gir eit signal. Derfor synest vi det er naturleg at departementet legg opp til ei slik folkerøysting, men det meiner for så vidt ikkje fleirtalet. Fleirtalet innstiller på at saka blir send tilbake til departementet for avgjerd. Med det tilrår eg Stortinget å gjere vedtak i tråd med innstillinga.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-05-20:
Det undrar meg litt at det partiet som har slåst med Framstegspartiet om å vere folkerøystingspartiet i dette landet, ikkje vil ta på alvor ei så klar folkerøysting som i dette tilfellet. Representanten Kongshaug sa at det var urimeleg at enkelte gjennom ei folkerøysting skulle bestemme noko som for andre igjen skulle få ulike konsekvensar. Men her gjeld det den naturlege delen av ein kommune. Og eg går ut frå at representanten Kongshaug er kjend i Møre og Romsdal fylke og veit kvar Åram krins ligg, og veit at dette er ein del av fastlandet og ein naturleg del av ein annan kommune enn Sande. Då forundrar det meg at han set til side ei så klar folkerøysting i Åram krins – dei stemmer over seg sjølve. No prøver Kongshaug å gjere denne folkerøystinga om til tre av fem. Vitterleg er det vel nærmare to av tre i så måte. Og ved ei folkerøysting med eit såpass klart fleirtal som 63 pst. mot 37 pst. undrar det meg litt, må eg seie, at partiet som har stått fram som ein forkjempar for folkerøysting, lokaldemokrati, nærleiksprinsippet osv., no slår seg saman med SV, i merknads form nærmast, her frå denne talarstolen. Det undrar meg også at Venstre ikkje er villig til å høyre meir på folket i Åram krins enn det dei gjer.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-05-20:
Når ein skal ta det prinsipielle og stille spørsmål om kven det er som skal spørjast, ville det ikkje då vere naturleg å spørje folk i Åram krins? Og dei har sagt eit klart ja! Det ville vere unaturleg å stille spørsmål til Gjerdsvika slik sett. Men de fakto, Høgres representant var inne på i stad at eg la vekt på det som var sagt i kommunestyret før folkerøystinga. Men det gjorde eg ikkje. Eg la vekt på folkerøystinga 16. mars 1998, og kommunestyret gjorde vedtak 17. desember 1998, altså eit halvt år etterpå og vel så det. Ti representantar i Sande kommunestyre, og det er fleire enn dei frå Åram krins – det er korrekt at det ikkje er sikkert at alle i Åram krins var med der – godkjende at folk i Åram krins ønskte overføring. Og så snakkar Kongshaug om konsekvensar. Rådmannen skriv at det ikkje vil ha økonomiske konsekvensar med den organiseringa som Sande kommune har. Og viss representanten Kongshaug kikkar i kommuneøkonomiproposisjonen for 2000 og ser på inntektsgrunnlaget i Sande kommune, er faktisk det betre enn i Vanylven kommune. Fylkesmannen har sagt klart ja til dette. Så snakkar Kongshaug om fylkeskommunen. Ja, fylkeskommunen! Det var fylkesutvalet som sa dette. Og holdninga i fylkesutvalet var at dette var fylkesmannens sak. Ein såg ikkje denne saka som så stor at ein eingong prøvde å legge den fram for fylkestinget, som ville vore det naturlege viss ein skulle legge stor vekt på kva fylkeskommunen i Møre og Romsdal hadde å seie i denne saka. Og det var i den perioden også snakk om ei større konsekvensutgreiing for heile regionen.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-05-20:
Eg synest denne debatten har vore avklarande på eit punkt som eg tok opp i mitt første innlegg, nemleg at det ikkje står eksplisitt i fleirtalsforslaget at saka eventuelt må tilbake til Stortinget. No har Arbeidarpartiet signalisert at dei står på det som eg oppfattar har vore tradisjonen i Arbeidarpartiet, at dei ser denne saka slik at departementet kan avgjere den. Statsråden har også tolka det slik, og sagt at han er budd på å ta ei avgjerd i denne saka så lenge eit fleirtal i denne salen har gitt han fullmakt. Eg kan også seie på vegner av Senterpartiet, Kristeleg Folkeparti og Framstegspartiet, som representerer mindretalsforslaget, at vi også er budde på at statsråden kan ta avgjerd i denne saka. Eg vil dermed på vegner av desse tre partia omgjere vårt forslag til eit oversendingsforslag, i von om at statsråden handsamar denne saka og tek ei avgjerd i tråd med mindretalets forslag.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Regjeringen har fremmet en proposisjon med forslag om å endre grensen mellom Østre Toten kommune og Vestre Toten kommune, slik at kretsene Smågarda og Kolbu, som utgjør den delen av Moen skole som ligger i Vestre Toten kommune, overføres til Østre Toten kommune. Dette er en grenseregulering som berører om lag 550 personer. Innbyggertallet i de to kommunene, Vestre Toten og Østre Toten, er henholdsvis ca. 12 000 og 14 000. Det er med andre ord to jamnstore kommuner vi har med å gjøre når det gjelder folketall. Som i svært mange grensejusteringssaker er det ikke enighet mellom de kommunene som er berørt. Østre Toten kommune ønsker en slik grenseregulering, mens Vestre Toten kommune ikke ønsker den foreslåtte grensereguleringen. Regjeringen har derfor valgt å sende saken til Stortinget til avgjørelse. Nå er det ikke slik at Regjeringen mener at dette er en sak som klart skal sendes til Stortinget, og som Regjeringen selv ikke kunne ha avgjort. Statsråden skriver i brev til komiteen, datert 29. april 1999, at dette er en sak som ligger i en «gråsone» for om den skal betraktes som en sak av «ikke mindre omfang», og dermed avgjøres av Stortinget. Statsråden mener at reguleringen får konsekvenser for et forholdsvis stort antall personer, ca. 550, men at dette likevel utgjør en forholdsvis liten andel av det totale innbyggertallet i de berørte kommunene. Geografisk er det også snakk om et lite areal. Statsråden argumenterer med andre ord for at dette er en forholdsvis mindre endring, som dermed hører hjemme til avgjørelse i departementet. Et flertall i komiteen, inklusiv medlemmene fra Arbeiderpartiet, mener også at dette er en sak som Regjeringen kunne ha avgjort, men likevel havner altså saken i Stortinget. Det burde vært unødvendig. Dette er en gammel sak. Derfor mener Arbeiderpartiet at det burde vært tid til å utrede saken skikkelig. Det er den ikke. Det virker som om dette har blitt en hastesak nå rett før valget. Det er heller ikke gjort nok fra Regjeringens side for å finne en løsning som begge parter er tilfreds med. Mange spørsmål svirrer i luften og har ikke funnet sin løsning. Grensejusteringer er ikke noe man driver med annethvert år. Derfor må det gjøres skikkelig når det først skal skje en endring. Arbeiderpartiet er enig i at det er behov for en grensejustering i Kolbu sentrum. Og under høringene med de berørte aksjonsgruppene var det også enighet om at det er behov for en grensejustering, men at det forslaget som Regjeringen har fremmet, ikke løser de problemene som er i tettstedet Kolbu og omegn. At begge aksjonsgruppene mener at det er behov for justeringer, burde være et ypperlig utgangspunkt for Regjeringen til å komme fram til en løsning som begge kommunene aksepterer som fornuftige og framtidsrettet, og som de kan leve med. Derfor er Arbeiderpartiet ikke i tvil om at dette er en sak som Regjeringen kan avgjøre. Her er det bare snakk om vilje. Arbeiderpartiet støtter flertallsinnstillingen om å sende saken tilbake til Regjeringen for ny behandling og avgjørelse.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Regjeringen foreslår i St.prp. nr. 44 å endre kommunegrensen mellom Sande og Vanylven kommuner i Møre og Romsdal fylke, slik saksordføreren har gjort rede for. I denne saken er ikke kommunene enige om grensereguleringen. Kommunesammenslåinger er ikke enkelt, men grensereguleringer er ikke alltid enkelt det heller. Det er kanskje ikke så rart, fordi her er det snakk om tilhørighet for den enkelte innbygger, som vi må legge vekt på, og hensyn må veies opp mot hverandre. I tillegg kan det ikke være slik at fordi én gruppe ikke liker kommunen sin lenger på grunn av en sak eller to, er det bare å flytte over til nabokommunen. Nå er det ikke slik bestandig at gresset er så mye grønnere på den andre siden av gjerdet. En må også vektlegge og vurdere hva konsekvensene blir for det som blir igjen av en kommune som mister et areal og en del av befolkningen, og veie det opp mot eventuelle fordeler ved en grenseregulering. Statsråd Enoksen skriver i brev til komiteen 6. mai i år at han mener at reguleringen ikke er av mindre omfang og derfor må avgjøres av Stortinget. Nå har jo denne saken, som så mange andre, en forhistorie. Tidligere statsråd Queseth Haarstad var i hvert fall i tvil om dette var en sak som burde sendes til Stortinget. Arbeiderpartiet ble rådspurt i saken, og vårt råd var at dette var en sak som Regjeringen kunne avgjøre. Likevel valgte Regjeringen å sende saken til Stortinget. Den nye statsråden har et annet syn, og mener at det ikke er tvil om at denne saken er av så stort omfang at den må avgjøres i denne salen. Arbeiderpartiet er overrasket over at saken ikke ble avgjort av departementet, spesielt på bakgrunn av at departementet jo måtte mene at dette var en sak som hastet med sikte på valget til høsten, lister i de enkelte kommunene osv. Eller er dette et eksempel på beslutningsvegring? Arbeiderpartiet ser det som naturlig at kommunegrensene er gjenstand for vurdering, men da må også det forarbeidet som skal gjøres, være skikkelig gjort. Vi ønsker en rask behandling av saken, og opprettholder vårt tidligere standpunkt om at dette er en regulering som kan og bør avgjøres av Regjeringen, og vi går inn for å sende saken tilbake til Regjeringen for ny behandling.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-05-20:
Det er klart at hver gang det skjer en grensejustering, vil det være et skjønn om saken skal sendes til Stortinget eller ikke. Jeg mener det er flere punkter som kan være med i det skjønnet. Det gjelder areal og det gjelder innbyggerne, men det gjelder også inntekter til kommunene. Og for noen år tilbake, nærmere bestemt den 4. mars 1994, hadde vi også en justeringssak, der nesten halve Alstahaug kommunes areal ble overført til Vefsn kommune som sikkert statsråden kjenner til i og med det er i hans fylke. Dette gjaldt hundre mennesker, men det var mye areal, og det gjaldt også konsesjonsinntekter av kraftutbygging, som var meget vesentlig for Alstahaug kommune. Dette avgjorde departementet, dvs. arbeiderpartiregjeringen, den gangen. Det ble også den gangen avholdt folkeavstemning, og de to berørte kretsene mente at det var greit. Flertallet ville overføres, men Alstahaug kommunestyre gikk imot med stort flertall. Og da spør jeg statsråden: Mener statsråden at den saken var så mye mindre vesentlig enn den saken vi nå behandler, og at denne saken, mellom Vanylven og Sande, må til Stortinget, mens arbeiderpartiregjeringen avgjorde saken mellom Alstahaug kommune og Vefsn kommune? Jeg vil også få statsråden til å bekrefte at det ikke er slik som representanten Inga Kvalbukt sier, at dersom kommunene er uenige, skal saken til Stortinget uansett. Og jeg gjentar det som jeg tidligere har sagt om at Ragnhild Queseth Haarstad mente at dette var en vurderingssak, og at saken kunne avgjøres av departementet.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-05-20:
Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet meiner at dette er ei sak av avgrensa omfang, og eg har for så vidt sansen for den konklusjonen som føregåande talar hadde, nemleg at dette er ei sak som departementet bør kunna avgjera. Me har likevel fremma eit forslag om at me burde vedta den tilrådinga som Stortinget fekk frå departementet. Bakgrunnen for dette er at me meiner at tida er inne til å skjera gjennom og ta ei avgjerd. Dette distriktet har lenge nok vore plaga av kjensleladde stridar og konfliktar for å få til ei løysing, og det er eit stort fleirtal som ynskjer den løysinga som Regjeringa har lagt opp til i sitt forslag til Stortinget. Derfor meiner desse to partia at me burde ha teke ei avgjerd i dag og lagt denne striden død. I departementet sitt forslag er det også teke med at fylkesmannen skulle ha dei beste føresetnadene for i detalj å vurdera kor grensene skal gå i det omstridde området rundt «Smågarda», men at omfordelinga mellom Østre og Vestre Toten elles i hovudsak burde vera grei. Desse kommunane har gjennom ein lang prosess prøvd å bli einige, men dei har ikkje klart det, og det er belastande for eit distrikt å ha ein slik tvist i lang tid. Det går alltid an å forlengja ein slik prosess ved å be om meir utgreiing, meir detaljutgreiing og fleire svar. Men eg trur det er lite nyttig å gjera noko særleg meir enn det som allereie er gjort. Kjensgjerningane er etter vurderinga vår klare nok til å ta ei avgjerd, slik at dette nærområdet i Kolbu kan verta tilslutta Østre Toten kommune på ein meir naturleg måte. Ut frå dette foreslår då Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti at me støttar Regjeringa sitt framlegg, og eg tek med dette opp mindretalet sitt framlegg.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-05-20:
Kristeleg Folkeparti støttar Regjeringa sitt forslag om å overføra Åram til Vanylven kommune frå 1. januar 2000. Bakgrunnen for denne klare konklusjonen er det grunnlaget som er skapt i og med den folkerøystinga som er gjennomført i Åram. Den gav eit klart mandat og uttrykk for ei folkemeining lokalt, som eg respekterer. I ei totalvurdering inngår det òg at Åram på mange måtar er vendt mot Vanylven i og med at Åram krins ligg på fastlandet, og at dei i dag òg brukar ein del av dei tenestene som denne kommunen tilbyr. Me ser vel òg på departementet si oversending til Stortinget som respekt for Stortinget i ei sak der det var noko tvil om storleiken skulle gje grunnlag for at departementet sjølv kunne ta avgjerd. Dette er ei sak der ein ikkje kan få ein situasjon der alle vinn og føler seg tilfredse. Men eg meiner det er grunn til å leggja avgjerande vekt på at grensa går ved tettbygt område, at eit uttala ynske frå innbyggjarane skal respekterast, og at grensa skal vera føremålstenleg for dei som bur der. Etter debatten i dag konstaterer eg at Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti støttar Regjeringa sitt forslag. Eg tolkar vel Arbeidarpartiet sitt innlegg på ein slik måte at dei vil at statsråden skal ta ei ny behandling av saka, og at statsråden, om han sjølv ynskjer det, då har fullmakt til å ta avgjerd i denne saka. Eg konstaterer at det er tre andre parti som har bede om at Stortinget skal få saka tilbake igjen, og med denne tolkinga kan Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti støtta dette subsidiært.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-05-20:
På bakgrunn av debatten vil eg rå Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti til å stemma for innstillinga, og samtidig be om at mindretalsforslaget som eg har sett fram i debatten, blir gjort om til oversendingsforslag.