Annelise Høegh (Høyre), 2000-12-14:
Jeg vil begynne med å være litt tilbakeskuende. Noen vil kanskje si at det bare er naturlig tatt i betraktning at det er en konservativ som taler, men slik er det ikke. Mitt poeng er nemlig at det meste er blitt så meget bedre i løpet av de snart 20 årene jeg har vært her, når vi snakker om helsepolitikken. For snart ser det ut som pasienten virkelig blir satt i sentrum, det er ikke lenger bare munnsvær. Vi har faktisk på disse 20 årene gått fra formynderstyring til brukerstyring. Vi har gått bort fra styring ovenfra gjennom rammefinansiering, sentrale planer og vanntette skott mellom fylkene, med stor tro på at det bare er politikere, embetsverk og helseprofesjoner som kan og vet alt, og over til styring nedenfra, med pasientenes rett til helsehjelp og valg av sykehus. Dette er en svært gledelig og nødvendig utvikling, som nå alle ser ut til å være med på, kanskje med litt varierende entusiasme. Vi har fått konkurranse, og vi har fått brukermakt. Dette gjelder selvsagt ikke bare pasienter i det somatiske helsevesen, det gjelder i like stor grad funksjonshemmede og eldre som trenger ulike omsorgs- og hjelpetjenester, og det gjelder psykiatrien. Konkurranseutsetting er et virkemiddel for å gi brukerne, pasientene – funksjonshemmede og eldre – mer innflytelse og makt over tjenestetilbudet. For at de skal ha rett til å stille krav – også kvalitetskrav – må de gis et valg mellom forskjellige tilbydere. Først da blir brukerinnflytelsen reell. Brukerne og deres foreninger stiller krav, de er blitt en motekspertise til byråkrater og politikere. Det er også et godt tegn. Derfor gikk det heller ikke an i lengden å motsette seg rett til behandling eller helsehjelp. Derfor gjorde Stortinget det vedtak det gjorde i forbindelse med behandlingen av pasientrettighetsloven. Spørsmålet er altså hvordan departementet følger opp Stortingets vedtak om ny pasientrettighetslov. De forskrifter som helseminister Tønne nå har sendt ut, vil jeg si er betydelige forbedringer av det forskriftsforslaget som Høybråten, hans forgjenger, sendte ut. Det er et langt skritt i riktig retning. Men jeg må nok si at også den nåværende helseminister og hans departement tolker bestemmelsene innskrenkende. Flertallet i Stortinget mente – alle var vel med på det, selv om det var litt ulike syn på retten til helsehjelp – at også i prioriteringsgruppe III skulle en del av pasientene omfattes av retten til helsehjelp. Det gjør ikke departementet. Jeg synes nok også at forskriftene setter svært strenge kriterier, tre kumulative kriterier, for i det hele tatt å kunne bli omfattet av retten til helsehjelp, enten man tilhører gruppe I eller gruppe II i det såkalte Lønning II-utvalget. Det er også stilt et krav om god dokumentasjon for den behandlingen som skal gis. Det kan jo lyde naturlig, men når man vet at faktisk 70 pst. av alt som skjer i medisinen, ikke er godt dokumentert, men baserer seg på erfaring – god erfaring – så kan man iallfall, tror jeg, gjøre klokt i å stille spørsmål om det er for strengt å kreve god dokumentasjon, for det er altså ikke i alle tilfeller så stor forskjell på den såkalte skolemedisinen og alternativ medisin. Veldig mye baserer seg på erfaring, men god erfaring. Når Høyre heller ikke er helt fornøyd med retten til behandling, henger jo det sammen med at vi var i mindretallet når det gjaldt hvordan denne skulle lovfestes. Jeg føler meg likevel trygg på at fremtiden kommer til å gi oss rett i at det må være en frist for behandling, en personlig, individuell frist, og at det også selvfølgelig må være konsekvenser av å bryte denne fristen. For det kan jo ikke i lengden være slik at den informasjonen som helseministeren nå vil at legen skal gi pasienten, om når han kan forvente at behandling blir gitt, ikke skal være bindende for helsetjenesten. Men det står det faktisk i de nye forskriftene. Men hva slags rett blir det da? Også stortingsflertallet ville at pasientene skulle kunne påklage en brutt frist, men hvis den fristen ikke er bindende, ja, hva står pasienten da igjen med? Jeg tror vi gjør klokt i å komme tilbake til disse tingene. Etter Høyres syn snublet fastlegeordningen i starten. Nå skal den likevel settes ut i livet fra 1. juni neste år. Og jeg vil si det slik at mange av Høyres innvendinger mot tidligere helseminister Hernes" opprinnelige forslag er blitt ryddet av veien i den prosessen som har skjedd siden den gang. Men fortsatt er det et stort spørsmål om den skaper flere problemer enn den løser. Det er likevel mitt håp at fastlegeordningen kan bli en ubyråkratisk og fleksibel ordning, slik at de som virkelig trenger legehjelp, får bedre og lettere tilgang til legene. Er det fristilling Tore Tønne og Arbeiderpartiet legger opp til med sitt ellers gledelige vedtak om statlig overtagelse av sykehusene? Blir det fristilling hvis helseministeren skal ha «direkte linje, tydelig styring og full kontroll», slik det stod i Aftenposten den 2. november i år? Vi mener at sentralisering av det politiske ansvaret for sykehusene på statlig nivå må kombineres med fristilling som gir det enkelte sykehus utstrakt lokal frihet til å drive profesjonelt uten politisk og byråkratisk overstyring. I så måte er jeg helt enig med Are Næss, som sa at spørsmålet er «hvordan sykehusene skal eies og drives». Og med statlig ansvar for sykehus bør det kunne bli slutt på spill og ansvarsfraskrivelse mellom forvaltningsnivåene. Det ville vært enklere å være trygg på det dersom Arbeiderpartiet også hadde tatt skrittet fullt ut og gått inn for å oppheve fylkeskommunen. Det er vel kanskje også et tidsspørsmål. Men det er gledelig at det i alle fall går i riktig retning. Ansvaret blir nå plassert der det hører hjemme – hos storting og regjering. Men offentlig ansvar for å tilby helsetjenester og kontrollere at kvaliteten er høy, betyr ikke et offentlig ansvar for å produsere helsetjenestene, slik Høyre ser det. Derfor vil vi slippe private til innenfor rammen av et offentlig finansiert helsevesen. Vi vil legge til rette for konkurranse mellom private og offentlig eide sykehus. Og jeg understreker at vi er tilhengere av statlige sykehus på tross av – ikke på grunn av – driften av Rikshospitalet og Radiumhospitalet så langt. Vår modell er et nasjonalt ansvar, men lokal frihet, fristilling og konkurranse. Vi vil ha en nasjonal sykehusplan som fastlegger funksjonsfordelingen mellom sykehusene og en egen sykehusbevilgning som består av ramme og stykkpris, eller innsatsstyrt finansiering. Så utfordringen til helseministeren må bli: Lag ikke et stalinistisk system. Hør på Jan Grund og andre fra Hellandsvik-utvalget – unngå detaljstyring. De peker på at ansvar må desentraliseres så langt det er mulig, og at en statlig styring skal omfatte prioriteringer og funksjonsfordeling. Dette er også Høyre enig i. Det viktigste er at sykehusene får en friere stilling i forhold til sin eier, sier Jan Grund. Det er vi også helt enig i. Når det så gjelder Kreftplanen, går heldigvis det aller meste etter planen, men, som også komitelederen var inne på, stråleterapikapasiteten og lindrende behandling henger etter, og det er alvorlig. Derfor øker og forserer Høyre bevilgningene i Kreftplanen med til sammen 100 mill. kr. Bevilgningene til offentlig medisinsk forskning henger også etter. Skal Kreftplanen bli et varig løft for offentlig finansiert forskning og ikke bare et – jeg hadde nær sagt – pust i sivet, et skippertak, må det gjøres vedtak om at bevilgningen på de 100 mill. kr til Kreftplanen må være varig, ikke bare et engangstiltak. Det uroer Høyre at staten som eier ikke synes å ha prioritert Radiumhospitalet. Sykehuset burde vært motoren i Kreftplanen. Hvordan kan man gi en så lite tilfredsstillende statusrapport som budsjettet gir for sykehuset – de må avvise pasienter og har altfor lang ventetid – uten å foreslå forbedringer? Høyre vil gi sykehuset mulighet til å forsere utbyggingen av de to stråleterapimaskinene og bedre ressurssituasjonen. Vi øker med 70 mill. kr. Til slutt vil jeg bare si at det er gledelig at en enstemmig komite ber om at det skjer en effektivisering av saksbehandlingstiden for søknader om blåreseptrefusjon innen fristen på 90 dager.(Presidenten klubber) Det var alt jeg rakk. (Presidenten klubber) Jeg tillater meg å ta opp de forslag Høyre har, enten alene eller sammen med andre, i budsjettinnstillingen.