trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
I økonomisk politikk og for så vidt også i skattepolitikk er vel virkeligheten den at representanten Jensen og jeg egentlig stiller i hver vår gren, vi konkurrerer liksom ikke i samme sjanger, vi passerer aldri den samme målstreken i hvert fall. Jeg synes ikke det går an å forbigå det faktum at også Arbeiderpartiets alternative budsjett faktisk inneholder samlet sett skattelettelser for rundt 7 milliarder kr. Det blir her fremstilt som skatteøkninger. Vi har bare litt mindre lettelser enn regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, og da skal liksom det bli et uttrykk for store skatteøkninger. Det synes jeg er et vrengebilde. Det er ikke et korrekt bilde av Arbeiderpartiets alternative budsjett. Når det gjelder toppskatt, må jeg si følgende: Arbeiderpartiet foreslo for inneværende år, 2002, å øke innslagspunktet for toppskatten med rundt 50 000 kr. Det var et stort løft som ble gjort, det var faktisk så stort at det var godt nok for Regjeringen. Det var godt nok for finansminister Per-Kristian Foss, han var tilfreds med det. Så Arbeiderpartiet har virkelig gjort justeringer med hensyn til innslagspunktet for toppskatt. Vi justerer det faktisk opp også i år, og øker også i år det innslagspunktet. Hvis det er slik at Fremskrittspartiet og representanten Jensen mener at dette er det beste eksemplet på hvordan Arbeiderpartiets skattepolitikk fungerer, så vil jeg si at det var ikke helt treff. Det er altså slik at vi ikke stiller opp i den konkurransen om å by mest i skattelettelser, og spesielt ikke til dem som har mest. Det som preger Arbeiderpartiets skatteopplegg, er at skatteskjerpelsene først og fremst skjer overfor dem som har mest, ikke minst de som tar ut stort utbytte. Det var en gavepakke til nettopp den gruppen da Regjeringen i fjor, sammen med Fremskrittspartiet, fjernet skatt på utbytte.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Jeg må først si at det er hyggelig at representanten Djupedal fremhever alle de punktene i Arbeiderpartiets opplegg som SV støtter, og også viser til at i finansinnstillingen står Arbeiderpartiet, SV og også Senterpartiet sammen med felles merknader på en rekke områder. Det er viktig at vi også bruker finansinnstillingen til å vise de politiske alliansene som fins i Stortinget. Det er helt klart at det synliggjør vi også i denne innstillingen. Jeg må si at det spørsmålet om pengepolitikken som Djupedal stiller til meg nå, synes jeg å huske å ha fått et par ganger før. Det kommer kanskje også igjen flere ganger. Jeg må da igjen minne Djupedal om at i de premissene som er lagt for det gjeldende pengepolitiske regimet vi har, er det faktisk nedfelt at produksjon og sysselsetting skal vektlegges. Det er faktisk ikke slik at disse forholdene skal settes til side ved utøvelsen av pengepolitikken. Jeg har også ved tidligere svar til Djupedal konkludert på samme måte som Arbeiderpartiet konkluderer i dag. Vi mener det ikke er grunn til å endre forskriftene i forhold til Norges Bank. Men vi ønsker heller ikke å drive den daglige styringen av Norges Bank fra Stortinget. Vi aksepterer den arbeidsdelingen vi har. Dette er finansministerens bord. Den løpende oppfølging av de bestemmelser, retningslinjer og forskrifter som er nedfelt for pengepolitikken, er hans og Regjeringens ansvar, og det er det også Regjeringen som bør følge opp. Vi bør ikke fra Stortingets side opptre på en slik måte når det gjelder pengepolitikken, at vi herfra kan bidra til unødvendig usikkerhet om hva slags pengepolitikk og valutaregime Norge faktisk har.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
La meg først si at jeg ikke et øyeblikk er i tvil om at Kristelig Folkeparti veldig godt vet – det har svært mange representanter fra Kristelig Folkeparti, ikke bare her i salen, men også utover i landet, deres ordførere og tillitsvalgte ute, klart gitt uttrykk for – at dersom Kristelig Folkeparti hadde funnet en løsning med Arbeiderpartiet, ville det ha ligget Kristelig Folkepartis hjerte nærmere. Ja, det tror jeg så gjerne. Det ville i så fall ha vært i tråd med en lang god skikk her i Stortinget, der Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti gjennom mange år har vedtatt budsjettene sammen, og der disse partiene har vært enige om at man har hatt mer felles i fordelingspolitikken spesielt enn det man har funnet med høyrepartiene. Så jeg forstår at det plager mange i Kristelig Folkeparti at situasjonen er blitt som den er. Jeg har ikke spesielt behov for å strø salt i det såret(munterhet i salen) (munterhet i salen) Jeg har for så vidt allerede rost regjeringspartiene for at de til slutt – nå i tilleggsinnstillingen og i avtalen med Fremskrittspartiet – kom til at det var riktig å videreføre nettolønnsordningen og refusjonsordningen for sjøfolk, noe Regjeringen i utgangspunktet hadde kuttet ut. Det har de fått ros for allerede. Og representanten Sørfonn vet meget godt at Arbeiderpartiet har tatt initiativ også i forhold til Regjeringen, ved å henvende seg til næringsministeren og be om at man setter i gang et arbeid for å se hvordan man skal utvide ordningen for å sikre også de øvrige deler av norsk, konkurranseutsatt skipsfart.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Jeg synes dette får preg av et litt underlig ordskifte, for – for å si det litt forsiktig – nå var det den andre representanten som var framme og hevdet at dette med produksjon og sysselsetting ikke er nedfelt i bestemmelsene for utøvelsen av pengepolitikken. Det er der. Det står ordrett slik. Arbeiderpartiet ser ingen grunn til at vi skal gjenta det samme en gang til. Det er nedfelt i regelverket for utøvelsen av pengepolitikken, omtrent ordrett slik som også representanten Enoksen siterte det, om å stabilisere produksjon og sysselsetting. Dersom representanten Enoksen hadde lest alle Arbeiderpartiets merknader om pengepolitikken i innstillingen, hadde han lagt merke til at vi også har framhevet det der. Så det å forsøke å lage noe fikst politisk rundt hva Arbeiderpartiet mener om pengepolitikken, synes jeg egentlig faller på sin egen urimelighet. Vi holder fast ved at den løpende utøvelsen av pengepolitikken ikke skal skje fra Stortinget. Den skal skje fra Regjeringen. Vi kan ikke leve med en pengepolitikk som vi kanskje slutter oss til. Enten har vi et pengepolitisk regime som flertallet i Stortinget står for, eller så må vi umiddelbart endre det. Vi kan ikke ha en «liksom-holdning» til hvordan pengepolitikken i Norge skal være. Her er Arbeiderpartiet krystallklare. Vi står på det regimet vi har. Vi mener at de nødvendige hensyn er nedfelt i de gjeldende retningslinjer, og at det så videre er finansministerens og Regjeringens rolle daglig å følge det opp.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Det var eiendommelig å sitte og lytte til finansministerens raljering over partier på Stortinget som sier at man har som intensjon å samarbeide til tross for at man faktisk er uenig på noen områder. Det blir spesielt eiendommelig når Regjeringen, der finansministeren har en av de viktigste posisjoner, har virret rundt i Stortinget i ukevis. De startet hos Fremskrittspartiet, så en runde til Arbeiderpartiet, ja sågar en tur innom SV for å se om det var mulighet for et napp, for så igjen å lande hos Fremskrittspartiet. Med en slik historie bak seg i budsjettbehandlingen synes jeg det er et drøyt å gå på talerstolen og raljere over at opposisjonspartiene på Stortinget snakker om mulig samarbeid framover. Det syns jeg finansministeren skulle latt være. Jeg vil også si at jeg synes finansministeren må bestemme seg for hvilken argumentasjon han skal bruke når det gjelder budsjettets stramhet. I vår kom finansministeren til Stortinget med et budsjett med en historisk økning i utgiftsveksten på 2 1/2 pst. Da vi stilte spørsmål om det, var ikke det noe problem, for budsjettets stramhet knyttet seg til handlingsregelen og bruken av oljepenger. Da var det det viktigste. Men en finansminister kan ikke velge den argumentasjonen som passer best for øyeblikket. Og jeg merket meg at finansministeren ikke med ett ord sa at Arbeiderpartiet, som han faktisk brukte litt tid på, i sitt alternative budsjett bruker mindre oljekroner enn det Regjeringen gjør, og mindre enn det som blir vedtatt i dag. Mitt spørsmål er: Hva er det egentlig finansministeren legger til grunn når han bedømmer budsjettets stramhet? Er det slik at det betyr noe hvor mye oljepenger som brukes, eller er det slik at man velger den argumentasjonen som passer best for øyeblikket?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Etter replikkvekslingen mellom finansministeren og finanskomiteens leder har egentlig begrepet harrypenger fått et helt nytt innhold, så jeg finner det for så vidt ikke nødvendig å ta opp den utfordringen igjen i forhold til finansministeren. Men jeg vil tilbake til det som var min første replikk, og som jeg synes finansministeren unnlot å svare på. For når finansministeren i sitt innlegg skal forsøke å underkjenne virkningen av Arbeiderpartiets alternative budsjett som et stramt budsjett, viser han til utgiftsveksten. Da er det altså slik at utgiftsveksten i Arbeiderpartiets budsjett er om lag 1 pst. Per-Kristian Foss og Regjeringen skriver til Stortinget i nasjonalbudsjettet at det er et siktemål at den underliggende utgiftsvekst skal være lavere enn veksten i verdiskapingen i Fastlands-Norge. Det siste – verdiskapingen i Fastlands-Norge – er anslått til å være 1,8 pst. til neste år. Vårt alternativ ligger altså godt under det. Jeg håper at finansministeren kan bekrefte at det er en riktig forståelse av det han har skrevet i nasjonalbudsjettet til Stortinget. Men hvis det er slik at utgiftsveksten med Arbeiderpartiets alternative budsjett er et problem i forhold til kronekurs og rente, må finansministeren svare på følgende: Kan det være slik at den høye renten vi nå har, bl.a. er en konsekvens av at Regjeringen og finansministeren i vår, i mai, kom til Stortinget med en revisjon av statsbudsjettet der man la til grunn en utgiftsvekst på 2,5 pst.? Da mente man at det var ansvarlig. Kan det da være slik at det har bidratt til at vi har den høye renten som vi faktisk har? Og helt til slutt: Jeg regner med at finansministeren fortsatt ikke vil svare på hvorvidt et budsjett der man bruker 2,2 milliarder oljekroner mindre, er strammere enn alternativet.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-12-02:
La meg først berømme Fremskrittspartiet fordi partiet ville være med og ta ansvar i forbindelse med budsjettet. Det var konstruktive forhandlinger, og det ble et resultat som jeg er glad for at Fremskrittspartiet kan leve med, og som også regjeringspartiene lever godt med. Vi får et budsjett som bidrar til å trygge arbeidsplassene. Det er mange langs vår langstrakte kyst som har vært bekymret for arbeidsplassene sine denne høsten. Vi får nå vedtatt et stramt budsjett som bidrar til å dempe presset. Vi får et budsjett som vil være med og skape ny vekst og ny utvikling ved at det satses mer på høyere utdanning, mer på forskning og utvikling, og ved at skattene reduseres. Vi får et budsjett med en god sosial profil ved at det satses mer på fattigdomsbekjempelse, både hjemme og i fattige land, og velferden bygges ut ved at det satses mer på både sykehus, psykiatri og på barnehager. Jeg registrerer at Siv Jensen snakker om besvergelsene om et stramt budsjett. Når vi har snakket om et stramt budsjett, er det for å bidra til å trygge arbeidsplassene i konkurranseutsatt sektor. Det er jo ikke slik at dette budskapet først og fremst har kommet fra økonomene på Sosialøkonomisk institutt. Dette er budskap som har kommet fra bedriftene, fra næringslivet som lever i den konkurranseutsatte virkeligheten. Det har vært budskapet fra Næringslivets Hovedorganisasjon, det har vært budskapet fra LO, og det har vært budskapet fra de mange små og mellomstore bedriftene langs kysten vår. Det er de som snakker om behovet for et stramt budsjett. Da Regjeringens budsjett ble lagt frem, var næringslivets dom positiv, fordi man ville bidra til å dempe presset og dermed trygge arbeidsplassene. Jeg spør ikke representanten Jensen hvorfor hun ikke lytter til økonomene, for det har vi hørt før. Men hvorfor vil ikke representanten Siv Jensen lytte til næringslivet selv når de ber om et stramt budsjett for å få trygge arbeidsplassene?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-12-02:
Representanten Hill-Marta Solberg raljerte i et tidligere replikkordskifte over noe hun kalte for Siv Jensens subsidiære virkelighet. Når man hører på Arbeiderpartiets innlegg kan man undres over hvilken virkelighet Arbeiderpartiet lever i. Man har i hvert fall glemt å slå på lyset, for maken til svartmaling skal man lete lenge etter. Det er rett og slett ikke seriøst og heller ikke særlig troverdig når Arbeiderpartiet hamrer løs mot det de kaller for usosiale kutt. Aldri før har det blitt satset mer på fattigdomsbekjempelse i Norge og i den fattige verden. Bistanden økes. Bostøtten for de fattigste økes. Det innføres en egen tak 2-ordning som gjør at personer med ekstra store helseutgifter får dekket sine utgifter i større grad enn før. Velferdssamfunnet bygges ut ved at det satses mer på sykehus, mer på psykiatri og mer på barnehager. Med Arbeiderpartiets opplegg må 250 000 flere nordmenn med vanlige inntekter betale toppskatt. Ellers registrerer jeg Arbeiderpartiets krokodilletårer når det gjelder industri og næringsliv. Hva hjelper det å snakke varmt om bedriftene i konkurranseutsatt sektor, når man samtidig klasker til med store, nye skatteøkninger som rammer næringslivet, som rammer eierne som investerer sine egne penger i bedriftene? Resultatet av Arbeiderpartiets politikk vil være at bedrifter flytter ut, og at arbeidstakere mister jobben. Når Arbeiderpartiet snakker – ikke i denne debatten, men i andre debatter – om behovet for å styrke det nasjonale eierskapet, hvordan i all verden skal man styrke det nasjonale eierskapet, når man så til de grader går løs på det private eierskapet i Norge?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-12-02:
Når jeg er nødt til å bruke litt av min tilmålte taletid til også å snakke om Arbeiderpartiets budsjett, er det fordi Arbeiderpartiet ikke vil gjøre det selv. Vi har nå gjennom to måneder fått det ene angrepet etter det andre på regjeringspartiene og på Regjeringen uten at Arbeiderpartiet har vært villig til å snakke om sitt eget budsjett. Denne gangen ventet Arbeiderpartiet med å legge frem sitt alternativ til etter at finanskomiteen hadde foretatt den reelle avgivelsen av finansinnstillingen. Det viser hvor engstelig Arbeiderpartiet har vært for å vise frem sitt eget budsjett. Den endringen som nå foretas i dagpengesystemet, er en helt riktig reform. Målet med den reformen er å få folk raskere tilbake i arbeid. Vi gjør to ting som er viktig. Det ene er reformen av dagpengesystemet, og det andre er å styrke arbeidsmarkedsetaten. Vi sørger for at den enkelte arbeidsledige får en sterkere og mer målrettet oppfølging. Hele poenget er å få folk raskere tilbake i arbeid. Det er riktig, som Tore Nordtun sier, at statsbudsjettet inneholder en rekke målrettede tiltak. Ja, målrettet mot dem som trenger det mest. Når vi foretar endringer i gravferdsstøtten, innebærer det at folk med relativt god råd ikke får støtte, samtidig som vi sørger for at de som har dårlig råd, skal få mer støtte. Når det gjelder medisin på blå resept, er det et tilsvarende eksempel, fordi vi sørger for at minstepensjonister blant pensjonister og uføretrygdede skal få gratis medisin, mens andre med bedre råd ikke får det. Da sørger vi heller for å innføre en egen tak 2-ordning i egenandelssystemet, som innebærer at de med de største utgiftene skal få dekket mer. Dette er god sosialpolitikk – å sørge for at de som har de største behovene, skal få mer hjelp, og sørge for at de som trenger mer, også skal få mer.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-12-02:
La meg først si at jeg er enig med Gjermund Hagesæter i at det er et godt budsjett. Jeg er også glad for at vi kom frem til en løsning med Fremskrittspartiet som gjør at også Fremskrittspartiet har fått satt sitt preg på budsjettet. Jeg må nok erkjenne når det gjelder firmabilbeskatningen, at jeg ikke anser meg selv som en ekspert på den. Selv om jeg er vel kjent med at mange av mine velgere gjerne hadde sett at vi hadde funnet rom for å redusere firmabilbeskatningen, har vi rett og slett ikke prioritert dette. Det er vel også det å si at firmabileiere ikke er en spesielt utsatt gruppe. Når vi har valgt å prioritere annerledes, er det fordi vi mener at andre skattelettelser har vært viktigere. Slik er det når man setter sammen et budsjett, i hvert fall hvis man skal holde seg innenfor det man mener er forsvarlige økonomiske rammer. Da må man prioritere mellom ulike skattereduksjoner. Denne gangen mente vi at det var viktigere å redusere toppskatten. Og da er det jo en realitet at med vårt opplegg, som får Fremskrittspartiets subsidiære støtte, blir det 250 000 færre som betaler toppskatt. Det er folk med vanlig inntekt. Med Arbeiderpartiets opplegg ville sykepleiere og lærere måtte betale toppskatt, mens vi med vårt opplegg har sørget for at det blir færre. Vi har funnet det riktigere å prioritere skattelettelser for bedrifter som satser på forskning og utvikling, og vi har funnet det riktigere å prioritere boligskattreduksjoner i dette budsjettet.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-12-02:
Det er alltid fascinerende når SV-ere snakker om skattelettelser. Det er vel ikke med den største overbevisningens kraft at slike budskap fremføres. Vi har prioritert skattereduksjoner for folk flest. Det er det som er realiteten. Det vi har foreslått, er å heve innslagspunktet for toppskatten, noe som bidrar til at folk med vanlig inntekt – folk som jobber innenfor helsevesenet vårt, lærere osv. – skal slippe å betale toppskatt. Vi har økt minstefradraget, noe som innebærer at folk med de laveste inntektene får lavere skatt. Vi har også redusert boligskatten, noe som kommer folk flest til gode. Men det er samtidig riktig observert at vi også har redusert skatten for næringslivet, og det har vi gjort av to grunner. Den ene er at det i dag er viktig at vi trygger arbeidsplassene i den konkurranseutsatte del av næringslivet vårt, og samtidig er det viktig at vi legger til rette for ny vekst, ny utvikling og nye arbeidsplasser. Det er det vi skal leve av i morgen, og derfor har vi vært opptatt av at vi skal bedre rammebetingelsene for næringslivet. Ellers er det ikke riktig at Høyre «fossror bort fra sine skoleløfter». Jeg kan ikke skjønne hvor representanten har det fra. Vi har en utdanningsminister som virkelig har tatt tak i skolens største problem, nemlig mangelen på kvalitet. Vi har fått en utdanningsminister som nå målretter reformene for å gi skolene større pedagogisk frihet, og samtidig sørge for at kunnskapsnivået blir løftet. I dette budsjettet har vi prioritert gjennomføringen av kvalitetsreformen innenfor høyere utdanning, slik at vi nå virkelig har fått et løft innenfor høyere utdannelse i Norge. Det er forslag som alle regjeringspartiene er svært stolte av, og som også er viktig i forhold til å skape ny vekst og nye muligheter for fremtiden.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-12-02:
Jeg registrerer at Senterpartiet nå også har begynt å bruke Arbeiderpartiets retorikk om at det er en Høyre-regjering og et Høyre-budsjett. Jeg registrerer at Marit Arnstad sier at først har Høyre nedkjempet den ene, og så har vi nedkjempet den andre. Jeg synes det er litt respektløst. Vi har en samarbeidsregjering, bestående av tre partier, som samarbeider meget godt. Når man på den måten forsøker å slå kiler inn i et samarbeid, viser det vel kanskje hvor langt man selv er fra regjeringsmakt. Vi er opptatt av å samarbeide for å gjøre alle til vinnere, og vi har gått inn i forhandlinger i Stortinget for å finne løsninger som begge parter kan leve med, enten det var i samtalene med Fremskrittspartiet eller om det var i samtalene med Arbeiderpartiet. Den holdningen at man skal samarbeide for å ydmyke andre, kommer man ikke langt med. Ellers er vel kanskje en av forskjellene mellom Senterpartiet og Høyre at vi ikke har noe imot at det private forbruket øker. Vi er for at det skal skapes større rom for privat sektor. Det er en realitet at det private forbruket økte sterkt også den gangen representanten Marit Arnstad satt i regjering, men vi har altså ikke noe imot at det skjer. Så er det spørsmål om skolepolitikken. Hvis det var så enkelt at det bare var et spørsmål om penger, ja, så ville vi allerede hatt verdens beste skole i Norge. Vi ligger på verdenstoppen når det gjelder ressurstilgang, mens vi ligger sånn omtrent midt på treet når det gjelder innhold. I de arbeiderpartiregjeringene vi hadde på 1990-tallet, gjennomførte man reformer fra grunnskolen og til høyere utdanning. Ingen av de reformene hadde som mål å øke kvaliteten i skolen, og det er kanskje noe av årsaken til at vi står der vi står. Derfor var noe av det første utdanningsminister Kristin Clemet tok tak i, å sette i gang et arbeid med å snu enhver stein for å se på hvordan vi kan skape en skole med høyere kvalitet og med mer innhold. I fjor økte vi timetallet i grunnskolen, i år sørger vi for at høyere utdanning får et skikkelig løft.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-12-02:
Jeg oppfattet ikke helt spørsmålet. Den omleggingen som vi nå foretar i budsjettet, har først og fremst som formål, som representanten er inne på, å sy skreddersøm, og det er for å sørge for at det enkelte menneske som har ekstra store utfordringer, skal få mer hjelp. Det jeg tror vi må erkjenne, alle som også har vært tilhengere av universelle ordninger, er at de velferdssystemene som vi har hatt, ikke har klart å hjelpe det enkelte menneske som har ekstra store problemer. Det må jo være et paradoks, også for Arbeiderpartiet, at vi i et av verdens rikeste land opplever nyfattigdom. Da gjør vi noen grep for å sørge for at vi klarer å hjelpe dem som har de største problemene, bl.a. gjennom den fattigdomspakken som Regjeringen har lagt frem, hvor man bl.a. øker bostøtten for pensjonister med ekstra dårlig råd og for barnefamilier med ekstra dårlig råd. Når det gjelder ordningen med blå resept, er ikke det en ordning som har levet i all sin tid. Dette var en ordning som ble innført fra 1. oktober i år, så det er en ordning som har vart i en drøy måned. Det vi nå gjør, er å sørge for at minstepensjonistene blant uførepensjonister og alderspensjonister fortsatt skal få gratis medisin, og samtidig sørger vi for at folk med ekstra store utgifter i forbindelse med sykdom skal få dekket mer av det gjennom en såkalt tak 2-ordning. Det viktigste vi kan sørge for, er at folk er i arbeid. Det er derfor det er så viktig at vi nå får vedtatt et budsjett som bidrar til å trygge arbeidsplassene i konkurranseutsatt sektor, og et budsjett som vil fremme vekst og ny utvikling i næringslivet. At folk er i arbeid og at de har en lønn som de kan leve av, må tross alt være det viktigste. Derfor er vi også opptatt av å redusere skattene på vanlige inntekter.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Komiteens leder bruker mye tid på å si at virkeligheten har forandret seg, og dermed må man fram med nye virkemidler knyttet til industrien. La meg først bare ta en liten parentes om dette, for hvis det virkelig var slik, burde Fremskrittspartiet nå være enig i at det ensidige inflasjonsmålet som man har innført, var det i utgangspunktet Fremskrittspartiet som var alene om i denne sal. Så fikk man plutselig lurt med seg stortingsflertallet, og etter den tid har det altså virkelig gått unnabakke for norsk industri, med en rekordsterk krone og et rekordsterkt rentenivå, som i all hovedsak kan tilskrives at vi har fått et helt nytt mål for hvordan dette skal fastlegges. Vi skal altså ikke ha sammenheng lenger i den økonomiske politikken. Finanspolitikk og pengepolitikk henger altså ikke lenger sammen, og det er det industrien som må blø for, og industrien kan sende en lite vennlig tanke til Fremskrittspartiet som har vært de som har målbåret dette i denne salen. Det betyr at hvis man mente at man skal ha nye virkemidler, ville det første være å få en penge- og finanspolitikk som henger sammen, og en mindre uavhengig sentralbank. Fremskrittspartiet er i stor grad skyld i at norsk industri nå blør, og det må også Fremskrittspartiet ta innover seg. Så legger jeg merke til følgende, og det er i grunnen det som er min utfordring til Fremskrittspartiet: Fremskrittspartiet har klart det beundringsverdige kunststykket å late som at de er innenfor, og late som at de er utenfor, på samme tid. Det er det sterkeste opposisjonspartiet, samtidig som det ved alle viktige korsveier har gitt støtte til den sittende regjering. Det betyr at Regjeringen nå er bastet og bundet til Fremskrittspartiet, og jeg antar at Fremskrittspartiet på samme måte er bundet til Regjeringen, i en litt merkelig symbiose. Her om dagen var Carl I. Hagen på Shippingklubben og gjorde sine hoser grønne, eller kanskje han gjorde sine hoser blå. Iallfall slapp han der katta ut av sekken og sa at hans mål var en regjering av Fremskrittspartiet og Høyre. Det betyr altså at man i dag på en måte later som at man er både innenfor og utenfor – man er i opposisjon til Høyre-politikk, og man er i posisjon når det er nødvendig. Det interessante spørsmålet til Siv Jensen blir følgende: Er hun enig i dette? Er Fremskrittspartiets langsiktige prosjekt en regjering av Fremskrittspartiet og Høyre? I så fall betyr jo det at Fremskrittspartiets retorikk på mange felt må endres.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Det er mange ting i Arbeiderpartiets budsjett som SV ser med sympati på, for Arbeiderpartiet har nå i opposisjon funnet tilbake til mye av det som har vært savnet gjennom mange år, ikke minst fokusering på rettferdig fordeling, som nå har blitt vesentlig større. Det er jeg hjertens enig i og glad for. Det betyr også at det er positivt at SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet nå har klart å skrive seg sammen om viktige politiske utfordringer for landet vårt i innstillingen. Det er et godt signal om at det går an å tenke seg at det på et gitt tidspunkt kan etableres et alternativt flertall i Stortinget, og det er positivt. For den politikken som i dag føres, er for nasjonen meget uheldig. En svak mindretallsregjering som hangler videre med Fremskrittspartiets støtte, er ingen tjent med, verken innbyggerne eller industrien. Men la meg så ta det som er min utfordring til Hill-Marta Solberg. Jeg er enig i veldig mye av det Arbeiderpartiet sier om utfordringene knyttet til arbeidsledigheten, som nå står i fare for å stige opp imot 100 000 gjennom vinteren. Det er et urovekkende høyt tall. Svært mange livskraftige norske lokalsamfunn og livskraftige norske bedrifter legger nå ned bl.a. fordi rentenivået er høyt, og fordi kronekursen har steget med mer enn 10 pst. det siste året. Det som er bekymringsfullt med dette, er at vi har fått et pengepolitisk regime som Arbeiderpartiet faktisk foreslo, men som før den tid bare Fremskrittspartiet i Stortinget hadde vært enig i, hvor man vektlegger inflasjonen ensidig og ikke alle disse andre viktige forhold i økonomien som skal til for å skape en fornuftig helhet man er nødt til å ta hensyn til. Det gjelder produksjon, det gjelder sysselsetting, og det gjelder ikke minst kronekursen. Det vi nå har fått, betyr at industrien straffes av at man rir prinsipper i Norges Bank, og Stortinget er ikke villig til å ta de nødvendige grep for å få tilbake helheten, få tilbake en viss grad av styring knyttet til kronekurs og rente. Jeg er overrasket over at Arbeiderpartiet så stivnakket forsvarer dette systemet som åpenbart ikke fungerer. Mitt spørsmål til Hill-Marta Solberg er: Mener hun ikke det vil være nødvendig å presisere i forskriften at man også skal vektlegge sysselsetting og produksjon i den situasjonen norsk industri nå er i?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Jeg takker for en veldig vennlig replikk. Jeg kan uten videre si at jeg er enig i alt det representanten Sandal sier. Vi kan nok være uenige om doseringen på enkelte felt, men det kan vi komme tilbake til på et annet tidspunkt. Den retningen som jeg ser i Arbeiderpartiets alternative budsjett, er god. Det er en retning som jeg tidligere har gitt honnør til Arbeiderpartiet for. De har funnet tilbake til mye av det som har vært Arbeiderpartiets mangelvare gjennom mange år. Nå har de kommet tilbake der de hører hjemme, og det skal Sandal og Arbeiderpartiet ha honnør for. Det er klart at det Regjeringen sammen med Fremskrittspartiet gjør, er en katastrofe for dem som er opptatt av velferdsproduksjon i Norge. Det det betyr, er at man later som om man gir noen penger, og later som at man gir en styrking, mens alle landets ordførere, alle landets kommunepolitikere, jo ser at dette ikke er realiteten. Det å sitte i et vanlig norsk kommunestyre i dag er bare en kamp om hvor man – på en måte – skal hindre nedskjæring, ikke om hvor man skal bygge ny velferd. Regjeringen har jo et slikt mantra: Kommunene bruker pengene sine feil. Hvis de bare lager større kommuner, har mer konkurranseutsetting, mer privatisering, vil dette gå så uendelig mye bedre. Men alle vet at dette ikke er riktig. Alle vet at situasjonen ikke er slik. Til og med Høyre-ordførere, når de kommer til Stortinget, høres ut som SV-ere hele gjengen, for de har selvfølgelig et press fra sine velgere. De krever også gode og anstendige skoletilbud, gode og anstendige tilbud for de eldre, som vi fra SVs side er opptatt av, og som jeg vet at Arbeiderpartiet også er opptatt av. Det betyr at i den situasjonene vi nå er i, hadde det eneste riktige vært å gi kommunene mer penger for å løse de mange viktige utfordringene som norske kommuner står overfor. Det er innenfor eldreomsorgen, det er innenfor skolen, ja det er innenfor hva det måtte være av viktige fellesskapstjenester. Det vi fra SVs side har som perspektiv, er at mange av de viktigste oppgavene i vårt samfunn løser vi best i fellesskap. Det betyr at vi betaler skatt inn til et samfunn og får tilbake ting i form av velferdsproduksjon: barnehager, skoler, eldreomsorg og hva det måtte være. Jeg er glad for av SV og Arbeiderpartiet i mange henseender kan være enige når det gjelder dette.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Hvor representanten Hansen tar sine tall fra, får være opp til ham. Men det er riktig at vi øker de totale skatteinntektene til staten i dette budsjettet med ca. 3,6 milliarder kr. Disse pengene vil vi bruke på velferd. Men næringslivet totalt sett kommer ut med pluss, fordi vi vil treffe en masse ulike tiltak for derved å skape omstilling i norsk næringsliv. Det betyr at hovedgrepene vi gjør, gjør oss mindre oljeavhengig. Det betyr at vi ønsker å frigjøre kapital som i dag går til oljesektoren, for å investere den i livskraftige grønne arbeidsplasser i fastlandsøkonomien, fordi Norge er veldig eksponert ved å ha en så stor del av sin industri knyttet til én sektor, og dermed knyttet opp til svingninger i dollarkursen eller i oljeprisen. Norsk næringsliv hadde levd meget godt med SVs budsjett, for vi tar tak i det som er framtiden for norsk næringsliv, nemlig det å være konkurransedyktig på tross av at vi har et kostnadsnivå som selvfølgelig ikke kan konkurrere med asiatiske land eller hvilke som helst andre lavkostland. Det vet vi utmerket godt. Og norske bedrifter som allerede i dag er dyktige, er dyktige fordi de har mer kompetanse, mer kunnskap i produktet, som gjør det konkurransedyktig på tross av at lønnsnivået i Norge er høyere enn i sammenlignbare land. Det betyr at det må vi legge til rette for fra Stortingets side. Men norsk konkurransekraft er mer enn bare akkurat hva Stortinget gjør for hver enkelt bedrift. Konkurransekraft, f.eks. i distriktskommuner med store hjørnesteinsbedrifter, er å ha et velfungerende velferdssystem. Det er å ha en offentlig skole som er god, det er å ha universiteter og høgskoler som er gode, det er å ha et helsestell som er godt, og det er å ha barnehager til sine ansatte. Det er jo ingen som vil finne på å flytte til en hjørnesteinsbedrift hvis det ikke fins en barnehageplass slik at en kan få ungene i barnehage, eller ikke fins en plass på sykehjemmet eller på skolen. Det er her Høyre går seg helt vill, fordi de ønsker å strupe kommunene mens de sier at da skal vi få det bedre i Norge! Gå ut og snakk med bedriftsledere, gå ut og snakk med ansatte, gå ut og snakk med folk i kommunene og si at bare Høyres skattepolitikk blir vel gjennomført, får vi det fryktelig mye bedre i denne kommunen. Det er ikke én velger som tror på dette, og heller ikke én bedriftsleder.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Det var da et aldeles merkelig eksempel som ble trukket fram! Hvis man går ut og kjøper en halvliter til 50 kr, er de totale avgiftene som staten tar inn på denne, i størrelsesorden 6–7 kr. Det var det aller dårligst tenkte eksempelet man kunne trukket fram, for resten av disse pengene går jo til restauratørene, eller til det som måtte være av lønninger og utgifter for dem. Det fins ingen del av norsk alkoholomsetning der det er større fortjeneste enn akkurat på å selge en halvliter på en restaurant. Men la det ligge her, jeg har forstått poenget til representanten Hagesæter: Han mener at SV burde ha gått inn for lavere alkoholavgifter og lavere tobakksavgifter. Svaret på det er nei! Vi nuller ut egenandelene i vårt budsjett. Vi har en sosial profil på vår skatte- og avgiftspolitikk som gjør at de med lave inntekter faktisk får mer med SVs budsjett. Det betyr at vi bruker disse pengene som staten tar inn, på en sosialt rettferdig måte. Vi nuller f.eks. ut hele kuttet på blåresept, som Fremskrittspartiet nå går inn for, som gjør at 650 000 pensjonister får økte egenandeler – med Fremskrittspartiets stemme, som sagt. Alle disse pensjonistene får nå større kostnader knyttet til helt elementære medisiner, noe som Fremskrittspartiet nå støtter. Vi har ikke sagt til dem at de skal få lavere sprit- eller tobakksavgifter med SVs budsjett, men vi har sagt at vi skal fjerne egenandelen. Og det står vi da virkelig oppreist på og gjør. Samtidig er det selvfølgelig også slik at vi ser at det fins et tak, en grense for hvor høye tobakks- og alkoholavgiftene kan være. Og vi har ikke foreslått å øke dem! Vi har ikke foreslått å øke dem! Vi har her fulgt akkurat det samme framlegget som Regjeringen har. Det har vi gjort i mange år. Men å tenke seg hvordan man skal gjøre dette, det er snakk om en prioritering. Fremskrittspartiet prioriterer altså lavere spritavgifter og lavere tobakksavgifter. Dem om det! Det legger ikke SV seg opp i. Vi prioriterer lavere skatt for dem med lave inntekter, at man kan leve av eget arbeid. Vi prioriterer å få ned egenandelene i helsevesenet og til medisiner. Vi prioriterer å få ned egenbetalingen i skolen, og vi prioriterer å få ned egenbetalingen i barnehagene. Det er SVs valg, og det er et valg vi står meget oppreist på. Så får det heller være at jeg får tåle litt kjeft for dette fra Stortingets talerstol.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Det burde ikke overraske noen av SV er imot kontantstøtten. Det har vi vært siden dag én. Vi mener at det er riktig å satse på barnehager og en omsorgsform som er til gagn for barna. Vi er stolte av at SV sammen med Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Fremskrittspartiet har framforhandlet en avtale som fører til at barnehagesektoren i Norge til neste år får nesten 2 milliarder kr mer. Fra 1. august neste år får vi en gjennomsnittspris på 2 500 kr og fra 1. januar 2004 – altså om et års tid – får vi en makspris på 2 500 kr. Året deretter får vi en makspris på 1 500 kr pluss den prisstigning som måtte ha vært i perioden. I tillegg får vi en massiv utbygging av barnehageplasser, slik at mange som i dag ikke har mulighet til å få en barnehageplass, vil kunne få det. Det største problemet i dag er mangelen på barnehageplasser for barn under 3 år. Etter at kontantstøtten kom, har det i praksis nesten ikke vært bygd ut barnehageplasser for de aller minste barna. Det gjør at svært mange, i hovedsak mødre, som hadde ønsket å være ute i arbeidslivet, som hadde ønsket utdanning, som hadde ønsket å delta i samfunnslivet, ikke har mulighet til det. Når staten nå har en ordning med kontantstøtte, velger man selvfølgelig å ta imot den. Svært mange av disse ville ha valgt annerledes hvis de hadde hatt valgfrihet, men realiteten er at kontantstøtten ikke har skapt valgfrihet. Den har skapt det motsatte, for man har ikke et valg når det gjelder å få barna inn i barnehager hvis man ønsker det. Barnehagekameratenes store forlik om barnehager gir en reell valgfrihet, og det er jeg meget stolt av. Så til skattebiten av forliket. Det er ingen hemmelighet at dette har vært Fremskrittspartiets ønske i disse forhandlingene. De har fått gjennomslag for det, og som motytelse har vi fått gjennomslag for det som har vært viktig for oss, nemlig utbygging og lavere pris. Samtidig skal man også huske på at Dagens Næringslivs reknestykke er feilaktig, for når vi får en makspris på 1 500 kr, er effekten av skattefradraget helt marginal. Da får vi en total kostnad på barnehager for hver enkelt familie som er langt lavere. I tillegg vil man ikke ha de samme kostnadene i skattesystemet som før.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
La meg bare oppklare en åpenbar misforståelse. Den finansieringsmodellen for barnehager som Senterpartiet er med på, er identisk med den finansieringsmodellen som lå i SV og Fremskrittspartiets første forslag. Det betyr at det er ingen endring på dette overhodet. Den finansieringsmodellen har vi gått inn for, og det er en god finansieringsmodell. Den gir kommunene stor grad av innflytelse på barnehagesektoren. De får innflytelse på samtlige områder, men staten tar altså regningen for dette, og det tror jeg alle landets småbarnsforeldre er glade for, for på den måten får vi altså nå den store barnehagereformen realisert. Det vi dessverre har sett gjennom de siste årene, er at når Stortinget har bevilget mye penger til barnehager, har disse på grunn av kommunal armod gått i mange andre sluk innenfor kommuneøkonomien enn til barnehager. Det er derfor dette store løftet har vært nødvendig, og vi er glade for at Senterpartiet har vært med på det. Men finansieringsmodellen er, som sagt, identisk med det opprinnelige forslaget. Vi ønsker større frihet for kommunene. Det er klart vi ønsker det. Vi ønsker at det skal være attraktivt å være lokalpolitiker. Vi ønsker at det skal være attraktivt å være med og utforme velferdssamfunnet der velferdssamfunnet fungerer, nemlig ute i kommunene. Men vi er ikke enig i at kommunene skal ha muligheten til å velge ikke å være med på en stor statlig reform, og heller ikke i at en kommune skal ha vetorett i forhold til reformarbeid som stortingspolitikere og regjering mener er nødvendig. Vi er heller ikke enig i at det skal være en fri beskatningsrett. Vi føler oss ganske trygge på at en fri beskatningsrett vil føre til at rammetilskuddet vil bli kuttet tilsvarende, og på den måten vil vinningen gå opp i spinningen. Derimot ønsker vi å styrke kommuneøkonomien med ca. 8,5 milliarder kr, som er langt mer enn det Senterpartiet ønsker, og jeg er glad for at Senterpartiet også er på det sporet. Vi gir omtrent halvparten av dette i frie, ubundne midler til kommunene, slik at kommunene selv kan velge hvor skoen trykker. Vi må satse på skole, helse, eldreomsorg, på hva som er problemet i den enkelte kommune. Så gir vi gjennom en rekke andre tiltak ca. det samme beløpet til kommunene. Dette ville ha skapt velferdskommuner, og det er SV stolt av.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Jeg tror jeg kan berolige presidenten med at det ikke kommer til å skje. Grunnen er selvfølgelig helt åpenbar. En finansminister og en regjering har bestandig visse muligheter og visse friheter som et stortingsflertall aldri kan tillate seg – da ville det bli kalt uansvarlig, det ville bli kalt harrypenger. Hvis jeg ikke tar mye feil, var det vel finansministeren selv som oppfant dette begrepet for noen år siden. Det betyr at dette vil vi leve med under ulike regjeringer. Harrypenger vil nok eksistere i norsk politikk uavhengig av hvem som sitter i regjering. Men la meg droppe det. Det er to ting som jeg synes er påfallende i finansministerens innlegg. Det første er at han skylder på alle andre enn Regjeringen. Han skylder på partene i arbeidslivet, han skylder på tidligere regjeringer, og han skylder på andre partier i Stortinget. Han sier at nå har vi liksom levert varen, så hvis ikke arbeidsledigheten går ned og industrien går godt, er det andres skyld, og ikke vår. Vi har levert, vi har gjort alt man har bedt oss om. Maken til ansvarsfraskrivelse er det veldig sjelden å høre av en finansminister fra Stortingets talerstol. Det andre som er påfallende, er at han bruker store deler av sitt innlegg til å raljere over, eller prøve å latterliggjøre, opposisjonen i Stortinget og det som eventuelt kan bli et eller annet en eller annen gang. At han velger å bruke deler av sitt innlegg i finansdebatten, som er finansministerens debatt om nasjonal- og statsbudsjettet, på opposisjonen, er for så vidt hyggelig. Han prøvde å late som om dette var en honnør, selv om det selvfølgelig fra hans ståsted var det motsatte. Det sier vel et og annet om at finansministeren muligens er presset på det han har fått til her, er usikker eller ikke synes det er spesielt genialt, for jeg har ikke opplevd at en finansminister velger ikke å forsvare offensivt det Regjeringen har fått til i Stortinget, men isteden bruker taletid – en tilmålt taletid – til å raljere over opposisjonen. Hvordan dette skal tolkes, kan andre avgjøre, og ikke bare jeg, men jeg synes det er mer enn påfallende. Jeg frykter det som kan skje gjennom vinteren, for hvis Regjeringen skal fortsette å skylde på andre og ikke ta ansvar for egne gjerninger, vil det bety at når arbeidsledigheten stiger, når kommunene får stadig mer trøbbel, vil denne regjeringen si: Dette er ikke vårt ansvar, det har alle andre enn Regjeringen – kanskje det til og med er opposisjonens!
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Først er det grunn til å gje ros til Framstegspartiet, som på opplaupssida tok ansvar og medverka til ei fleirtalsløysing for budsjettet og aksepterte regjeringspartia sine rammer og stramheit i budsjettet. Det er ein god eigenskap å leggja eigne primære prinsipp til sides når situasjonen krev det. Så avla Siv Jensen Kristeleg Folkeparti ein liten visitt i slutten av sitt innlegg. Til det er det å seia at Kristeleg Folkeparti sjølvsagt stiller seg 100 pst. bak budjsettavtalen. Me står godt oppreist med budsjettavtalen. Han har ein profil og mange gode saker som Kristeleg Folkeparti står 100 pst. inne for. Eg nemner her ein offensiv profil som vil medverka til både å berga eksisterande arbeidsplassar og til å skapa nye, ein fordelingsprofil spesielt med sikte på å få bukt med fattigdom både i vårt eige land og ute blant dei fattigaste av dei fattige, betra rammevilkår for frivillige lag og organisasjonar, vidareføring og vidareutvikling av valfridommen til småbarnsforeldre osv., osv. Eg har likevel nokre spørsmål til Framstegspartiet og til deira primære budsjett. Når dei vil bruka 15 milliardar kr meir av oljeinntektene, noko som dei aller fleste fagmiljøa åtvarar mot og seier vil skapa sjokkverknader i norsk økonomi, uroar det ikkje Framstegspartiet av og til at dei kanskje kan ta feil? Hadde det ikkje vore betre iallfall å prøva seg med småskalaforsøk – i tilfelle dei, heilt teoretisk, skulle få fleirtal for sin politikk – dersom skadeverknadene vart store? Har dei tenkt slike tankar? Det andre gjeld at dei vil kutta i pressestøtta med 50 pst., noko som vil innebera dauden for fleire meiningsberande aviser. Me veit at media er avgjerande viktige i eit demokrati. Har Framstegspartiet tenkt gjennom det, dersom dei med sin politikk fører til at dei meiningsberande avisene forsvinn? Kva slags samfunn ville me då få?
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Arbeidarpartiet klagar over ein usosial profil i budsjettet. Arbeidarpartiet hadde sjansen til å vera med og påverka budsjettet gjennom ein avtale, men dei valde sjølve å stilla seg utanfor innverknad. For Kristeleg Folkeparti er det viktig å poengtera at budsjettet har ei innretning som m.a. sikrar ein god sosial profil, inklusiv kampen mot fattigdom både heime og ute. Det har ein offensiv profil når det gjeld å ta vare på eksisterande arbeidsplassar og på nyskaping. Det gjev betre vilkår for frivillige lag og organisasjonar. Budsjettet er godt for familiar, for småbarnsforeldre osv. Men Arbeidarpartiet kritiserer altså regjeringspartia for usosiale kutt og for ein usosial profil. Då kan det vera naturleg å stoppa litt opp og stilla nokre spørsmål. For Arbeidarpartiet er sjølv med i eit fleirtal som – så langt eg skjønar – gjer det til eit svært lukrativt frynsegode å ha born i gratis bedriftsbarnehage. Ein kan spara fleire titals tusen kroner på dette. Er det ein slik sosial profil Arbeidarpartiet ønskjer? Eller er dette eit lite arbeidsuhell? Vidare har Arbeidarpartiet dei siste åra hatt eit vekslande engasjement når det gjeld reiarlagnæringa og arbeidsplassar knytte til sjøfart. I forslaget frå fleirtalet ligg det inne ei vidareføring både av refusjonsordninga og av nettolønsordninga for ferjereiarlag, i tillegg til at tonnasjeavgifta vert redusert med 30 pst. Og det er ein del andre omleggingar innan reiarlagnæringa. Eg har registrert at næringspolitisk talsmann i Arbeidarpartiet, Olav Akselsen, ved fleire høve har teke til orde for ei generell nettolønsordning. Mellom anna seier han til lokalavisa Sunnhordland sist fredag at han «kan garantera … at Ap no vil arbeida for å sikra norsk sjøfart og norske sjøfolk» gode vilkår «som konkurrentane har». Vidare seier han: «Me går inn for ei nettolønsordning.» Mitt spørsmål er: Kvifor kjem ikkje dette til uttrykk i budsjettforslaget frå Arbeidarpartiet?
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Fyrst av alt må eg berre bekrefta at me stiller oss 100 pst. bak budsjettforslaget. Det er det i det heile ikkje tvil om. Når det gjeld arbeidsplassar, har det vore eit samstemmig krav frå næringslivet om at budsjettet må vera stramt. Både frå det distriktet eg kjem frå, og utover i landet vårt, er det tydeleg at den høge kronekursen har vorte eit betydeleg problem for næringslivet. Så den fyrste og einaste bodskapen eg har fått frå næringslivet frå tidleg i vår og framover, er: Få til eit stramt budsjett! Derfor kom det òg så gode signal frå næringslivet om at Regjeringa no tek det på alvor. Faktisk kunne eg registrere at konsekvensane i mitt nærområde vart at bedrifter som hadde utflaggingsplanar, la dei på hylla, nettopp på grunn av at dei hadde tillit til det som Regjeringa no legg opp til i sitt budsjett. Når det så gjeld ei interessant kopling mellom alkoholavgifter og distriktsutvikling, greier eg å følgja resonnementet til representanten Rudihagen, men det haltar ein smule. Det kuttet som det er snakk om på til saman 100 mill. kr, er fordelt på to postar. Det er 50 av dei som fyrst og fremst går på regional utvikling. Så vidt eg hugsar, dreiar den posten seg om nærmare 1,2 milliardar kr. Han vart styrkt med 50 mill. kr i prisauke og 50 mill. kr reelt i år. At ein då får ein liten reduksjon, vil neppe få dei store konsekvensane, og spesielt ikkje på bakgrunn av at budsjettavtalen òg inneber ei styrking av kommuneøkonomien på 1 milliard kr. Ser me på auken i kommuneøkonomien totalt i dette budsjettet, er den på 3,6 milliardar kr, og til fri inntekt 1,3 milliardar kr, så vidt eg hugsar tala.