Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-10:
Med dette forslaget oppfyller Regjeringa et viktig løfte fra Soria Moria-erklæringa. Men det er også et viktig håndslag til alle dem som bor i Norge, og særlig kvinnene. Kvinnediskrimineringskonvensjonen inneholder grunnleggende verdier som ikke skal måtte vike i møtet med nasjonal lovgivning. Det er hovedbegrunnelsen for det vi nå gjør: å gi konvensjonen forrang. Forslaget vil styrke og sikre kvinners rettigheter for framtida, og jeg vil understreke det siste: sikre kvinners rettigheter for framtida. Så om man nå i dag kan konstantere at det ikke har noen særlig materiell rettskraft at man løfter dette opp en trinnhøyde, mener jeg det er avgjort viktig at vi i større grad har fokus på å sikre kvinners rettigheter for framtida, enten det gjelder nye rettigheter, eller det gjelder å ta vare på de etablerte rettighetene som man allerede har. Det er det god grunn til. Når vi hører representanter fra Fremskrittspartiet ønsker å nærmest rasere det man har bygd opp institusjonelt for det å ta vare på likestilling, det å dyrke fram likestilling, mener jeg det er behov for – mer enn noen gang – å slå ring rundt dette, bl.a. ved å styrke vernet på den måten vi i dag gjør. Da menneskerettsloven ble vedtatt i 1999, ble de tre såkalte hovedkonvensjonene, Den europeiske menneskerettskonvensjon og FN-konvensjonene om henholdsvis sivile og politiske rettigheter og økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, inkorporert i menneskerettsloven med forrang. Flertallet i justiskomiteen mente da at også barnekonvensjonen og kvinnediskrimineringskonvensjonen burde ha samme status. Flertallet bad Regjeringa komme tilbake med forslag om dette. Barnekonvensjonen kom inn i menneskerettsloven i 2003. I 2005 valgte den daværende regjeringa, Bondevik II, å ta inn kvinnediskrimineringskonvensjonen i likestillingsloven. De nåværende regjeringspartiene argumenterte den gangen for at konvensjonen heller burde tas inn i menneskerettsloven, men fikk ikke gjennomslag for det. Det er derfor ekstra gledelig å se at det er et bredt flertall i komiteen – og nå i Odelstinget – som går inn for å gi kvinnediskrimineringskonvensjonen forrang. Så et par ord, veldig kort, om mindretallets merknader. Fremskrittspartiet betegner forslaget som et «meningsløst stunt fra Regjeringen» og et «populistisk symbolforslag». Jeg kunne ikke vært mer uenig. Saken gjelder tvert imot usedvanlig viktige verdispørsmål. Det er grunnleggende basisspørsmål for velferden, ikke bare for kvinner, men for menn også, etter min mening. Det har en generalitet i seg som gjør sitt til at denne konvensjonen fortjener samme trinnhøyde og samme status som dem jeg har vært inne på. Det er krevende verdispørsmål, som byr på krevende jus og krevende politisk balansegang. Likevel – eller kanskje nettopp derfor – ser vi at spørsmålet har engasjert mange, og vi har hørt mange sterke og gjennomtenkte innlegg i saken, både i forbindelse med høringen og i debatten i media. Vi står rett og slett overfor en viktig og engasjerende prinsippdebatt. Jeg skal være enig med mindretallet i én ting: Vi ser ikke for oss at forslaget får noen umiddelbare konsekvenser for norsk lovgivning. Men uten realitetsinnhold er det likevel ikke. Den symbolske verdien er viktig. Det samme er signalet vi sender til andre land og andre stater. Som på mange andre felt, er dette viktige signaler. Disse sidene er allerede godt belyst. Det gjenstår å trekke fram den rettslige betydningen av forslaget. Noen verdier er så grunnleggende at de ikke bør vike i møte med regler i vanlig lov. En del slike verdier finner vi i Grunnloven, og også i de helt sentrale menneskerettighetskonvensjonene, herunder kvinnediskrimineringskonvensjonen. Det er viktig å beskytte slike grunnleggende verdier, bl.a. ved å sikre dem en særskilt status i lovgivningen. Forrangsbestemmelsen i menneskerettsloven skal sørge for at de grunnleggende verdiene får gjennomslag i forhold til andre verdier som også kan være viktige, men som likevel hører hjemme i en slags lavere divisjon eller «liga». Selv om vi i dag anser norsk rett for å være i tråd med konvensjonen, kan det være viktig å sikre de grunnleggende verdiene for politisk mer usikre tider enn dem vi er vant til nå. Samtidig gjør Regjeringa det klart at vi ikke ønsker å ta inn flere konvensjoner i menneskerettsloven. De fem konvensjonene som etter endringen vil være omfattet av loven, utgjør en grunnstamme i menneskerettighetsvernet. Hvis vi tar inn flere og mer spesielle konvensjoner på samme nivå, kan vi ende opp med å svekke det vernet vi ønsker å oppnå. Får alt forrang, er det ingenting som har forrang. Derfor er jeg stolt av det systemet og den fordelingen vi i dag får med de fem sentrale konvensjonene i en klasse for seg.