trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bent Høie (Høyre), 2001-05-31:
Det er grunn til å understreke glede over den brede politiske enigheten som er om det meste av innholdet i denne meldingen og i innstillingen. Men det er ett punkt i innstillingen som både overrasker og provoserer meg, og det er Kristelig Folkepartis punkt om forskning på årsaken til homofili. Provokasjonen ble ikke noe særlig mindre etter det siste innlegget. Jeg er ingen teolog, men med min vestlandsbakgrunn har jeg såpass mye søndagsskole at jeg har fått med meg at innenfor den religionen som også jeg tilhører, er vi opplært i at det ikke er alle spørsmål som vi som mennesker møter, som vi vil få svar på. Og det fremheves ofte. Ikke minst fremheves det av Kristelig Folkeparti når det gjelder diskusjonen om genforskning. Det er derfor veldig overraskende at en her velger å markere at en ønsker en forskning på årsaken til homofili. Samtidig blir dette forsterket gjennom at en i en annen merknad ikke er med på å fordømme alle forsøk på å helbrede dette. Dette er nødt til å ses i en sammenheng. Men helbredelse må jo ha bakgrunn i at en ser på noe som en sykdom, som noe som mennesker bør gå vekk fra. Det er etter min mening et sterkt angrep på oss som homofile, og et såpass sterkt angrep kan ikke bli stående uimotsagt. Det er overraskende at Kristelig Folkeparti, som Anders Hornslien var inne på i sitt innlegg, som har prøvd å reise en verdidebatt i dette landet, går inn for et slikt standpunkt. Jeg mener det siste innlegget krever et nytt svar fra Kristelig Folkeparti på hvorfor de går inn på denne merknaden.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Det var ikke så overraskende at representanten fra Kristelig Folkeparti tok opp temaet. Det var mer overraskende at han erklærte at det ikke var en fanesak for partiet, for det er godt kjent at fengselspreststillingene har vært et godt forhandlingskort å ha i mangt et budsjettkompromiss opp gjennom de årene jeg har vært her i hvert fall. Det vi gjør i innstillingen til denne nye loven, er å lovfeste retten til å utøve sin religion eller sitt livssyn. Jeg har lyst til å sitere fra innstillingen hvor alle, unntatt Fremskrittspartiet, sier at de «viser til at behovet for å utøve sin religion eller sitt livssyn kan være spesielt stort når man soner, og støtter en lovfesting av retten til å få mulighet til slik utøvelse. Det innebærer også at det legges til rette for tilgang til prest eller annen livssynsveileder». Derfor er jeg ikke så bekymret. Vi lovfester altså retten til å legge mulighetene til rette for å utøve sin religion og sitt livssyn, og det er det primære. Hvordan det løses i praksis, om man engasjerer en prest, eller om man har en fast prestestilling, hvem som skal ta seg av det i praksis, er ikke jeg så bekymret for så lenge vi har lovfestet retten til muligheten til å utøve dette på en ordentlig måte. Vi har jo i dag ganske mange prestestillinger som har kommet til gjennom alle budsjettkompromissene våre, og jeg er ærlig talt ikke særlig bekymret for at noen av dem vil forsvinne. Der det viser seg at de fungerer godt, kan jeg ikke se noen grunn til at de ikke skal fortsette å fungere. Men på steder hvor de kanskje vil finne andre løsninger som vil fungere bedre i praksis, skal ikke vi lovfeste at det skal løses akkurat sånn eller sånn i praksis.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Jeg har egentlig ikke noe nytt å tilføye utover det jeg sa i stad. I Arbeiderpartiet mener vi også at det spesielt når man sitter i fengsel, kan være viktig å ha mulighet til å utøve sin religion eller sitt livssyn, og at forholdene blir lagt til rette for det på en skikkelig måte. Det er selvfølgelig ikke noe mål for Arbeiderpartiet å fjerne prestestillinger som måtte være tilknyttet fengsler i dag, eller å fjerne dem i framtida. Men samtidig mener vi at det er et praktisk spørsmål, som må løses på en mest mulig hensiktsmessig måte. Og jeg føler meg ganske trygg på at det vil bli ivaretatt på en skikkelig måte også i framtida, selv om ansvaret overføres til et annet departement, og at man selvfølgelig også vil ta vare på den kompetansen som ligger hos folk som er ansatt i dag. Og hvis man, som representanten viste til, har hensiktsmessige kurs- og opplæringsprogrammer som disse prestene eller livssynsveilederne kan gå igjennom, så er det ingen grunn til å sette strek over noe som fungerer godt pr. i dag. Men poenget må være å finne den praktisk beste løsningen tilpasset hver enkelt anstalt og hvert enkelt fengsel.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Det er mye i innlegget fra komiteens leder det kunne være grunn til å reagere på. Men noe av det jeg reagerte aller mest på, var det hun sa rett ut, og som lå under i flere av hennes påstander, nemlig at det er en devaluering av domstolenes utmåling når kriminalomsorgen faktisk bestemmer innholdet i soningen. Det er kriminalomsorgens oppgave! Det er derfor vi har et opplegg for hva som skal skje etter at dommeren har slått klubba i bordet og avsagt dommen og straffeutmålingen. Det å bli overført til en overgangsbolig etter å ha sonet en del av straffen, det å få en prøveløslatelse når det er riktig i forhold til å få en progresjon i soningen, det unntaksvis å benytte seg av § 16 når minst halvparten av soningen er gjennomført, er jo ikke å slutte å sone. Det er snakk om å fortsette soningen med et annet innhold og i andre former. Det er selvfølgelig noe domstolen utmerket godt vet at skjer, og som den tar hensyn til ved utmålingen av straffen. Først får vi den dømte inn i systemet, og så ser vi på hva som er riktig å utsette vedkommende for når det gjelder typen soning og innholdet i soningen, for at vedkommende skal kunne komme på bena igjen. Jeg vil tro at Høyres representant også mener at det er avgjørende viktig at når man blir løslatt, så har vi, så langt vi har muligheter til det, gitt vedkommende forutsetninger for å kunne fortsette et liv uten kriminalitet. For hvis poenget bare skal være at vedkommende sitter inne så lenge som mulig uten noe relevant innhold, da er vi jo like langt, for da kommer vedkommende tilbake igjen. Den trenden har vi dessverre sett så altfor mange ganger.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Denne debatten har vist den store enigheten som ligger til grunn i Stortinget. Når vi nå vedtar en helt ny lov om hvordan straffen skal gjennomføres, som erstatter en gammel ufullstendig lov fra 1950-tallet og går inn på et ikke-lovregulert område, så går altså de aller fleste replikkene på hva slags organisatoriske ansettelsesforhold fengselspresten skal ha. Det ser jeg på som et godt tegn på at det er stor enighet i det politiske Norge om hvordan straffegjennomføringen skal skje. Men i debatten er det sagt en del ting som kan etterlate et noe feilaktig inntrykk. Derfor vil jeg bare presisere et par ting. Det ene er det som dreier seg om kontroll av narkotikainnførsel i fengsel med lavere sikkerhetsnivå. Det ble sagt at etter flertallets innstilling kan man ikke lenger ta stikkprøver der. Men det er jo ikke riktig. Man skal ha full mulighet til å kontrollere når man finner grunn til å gjøre det. Og jeg kan da berolige mindretallet med at dersom de ansatte på en anstalt med lavere sikkerhetsnivå finner grunn til å begynne å foreta stikkprøver, så kan de også gjøre det. Ellers ser vi også at de fengslene som har lite narkotika, ofte ikke er de som har høyest kontrollregime, men de som har et tett og nært forhold mellom innsatte og ansatte. Og så dette som statsråden også var inne på, med direkte innsettelse på åpen soning. Fortsatt er jo den klare hovedregelen at det her gjelder en grense på inntil to års ubetinget fengsel, men så åpner vi altså for muligheten til unntaksvis å vurdere det også når det dreier seg om en dom på over to år. Og det eksemplet med voldtektsmannen vil jeg med respekt å melde si var helt søkt. Det dreier seg selvfølgelig ikke om den type kriminelle. Jeg kan ikke forestille meg i hvilke tilfeller det ikke ville stride mot den alminnelige rettsfølelse å sette en voldtektsmann direkte inn på åpen soning. Det dreier seg f.eks. om en førstegangsdømt ung mann som trenger et helt spesielt tilbud som er helt nødvendig for at han skal kunne rehabiliteres, og der det tilbudet bare kan gis under en type åpen soning. Så til dette med at når domstolen har foretatt en utmåling, så skal man følge den. Ja, selvfølgelig. Og derfor går vi heller ikke inn for direkte innsettelse i overgangsboliger, men i en fengselsanstalt. En som er dømt, skal selvfølgelig sone straffen helt ut i henhold til det som domstolen har sagt; det er formen på soningen og innholdet i soningen man skal se på innenfor kriminalomsorgens rammer. Jeg er glad for at hele komiteen går inn for hovedprinsippene her. Nå er altså verktøyet gitt fra en avtroppende justiskomite. Heldigvis er det tatt i bruk allerede, og utfordringen nå både for ansatte i kriminalomsorgen og for politikerne er å bygge verktøyet ferdig i praksis og vedlikeholde det gjennom oppfølging og de nødvendige årlige bevilgningene.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Jeg bad om ordet til en stemmeforklaring, fordi det her egentlig ikke er noen saklig uenighet i komiteen. Det det dreier seg om, er om vi skal bruke ordet «bør» eller «kan» i § 58 annet ledd. Innholdet er egentlig bare juridiske spissfindigheter som det ikke er verdt å votere over. Men siden Høyre og Fremskrittspartiet er så sta og opprettholder sitt forslag, har resten av komiteen sagt at da støtter vi det, og jeg vil anbefale representantene å gjøre likedan.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-04-04:
Kristelig Folkeparti står sammen med Arbeiderpartiet i omtrent alt som står i komiteens merknader. Vi har imidlertid ett punkt som er viktig for oss, ikke fordi det skulle være noen fanesak for Kristelig Folkeparti, men fordi vi mener det er vesentlig av hensyn til dem som soner i norske fengsler. Det dreier seg om at man nå fjerner lovhjemmelen for fengselsprester. Det synes vi er dramatisk fordi det i sin tur kan resultere i at man tar bort et viktig hjelpeorgan for dem som er innsatt, ikke bare i forhold til det som går på den åndelige dimensjon, men også når det gjelder sosiale aktiviteter av ulike slag. Når Arbeiderpartiet ikke vil være med på å ha dette lovfestet, sies det gjennom meldingen at grunnen er at man har foretatt en ansvarsoverføring fra Justisdepartementet til Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, og at fengselsprestene derfor nå hører inn under det departementet. Men det er ingen lovhjemmel der heller for fengselsprestene. De må høre hjemme et eller annet sted. Mitt spørsmål til Arbeiderpartiet er derfor: Betyr det at Arbeiderpartiet ønsker å fjerne lovhjemmelen for fengselsprester i norske fengsler, at man anser at sognepresten i det angjeldende område kan ta det ansvaret som fengselsprestene har pr. i dag?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-04-04:
Jeg sa sikkert dette på en noe forkjært måte ettersom representanten Tømmerås oppfattet det som at dette spørsmålet kanskje ikke var av noen betydning for Kristelig Folkeparti. Selvfølgelig er det av betydning, men det er ikke fordi det er viktig for Kristelig Folkeparti, vi tar det opp, men fordi vi mener det er viktig for de innsatte. Det er det som er hovedpoenget med spørsmålet. Jeg tolker videre Arbeiderpartiet dit hen at man egentlig ikke ønsker å fjerne prestestillingene, og vil gjerne at representanten Tømmerås svarer meg på om man ønsker å fjerne prestestillingene og overlate dette til – det er kanskje noe uærbødig – en tilfeldig tilkalt prest istedenfor en person som – slik som i dag – har spesialutdannelse, og som får både spesialoppfølging og videreutdanning osv. innenfor dette feltet. Ta f.eks. Ullersmo, hvor det virker to prester. Betyr det at man kan forvente at menighetsprestene i det området vil bli tilført det tilsvarende hvis man fjerner de prestestillingene som fengselet har pr. i dag? Dessuten: I Kristelig Folkepartis forslag til lovparagraf er det en lovfesting av prestestillinger i den forstand at de skal virke ved enhver anstalt, og det betyr i praksis – slik vi leser det og tolker det – at det åpnes for at det kan ansettes flere enn det som er pr. dags dato.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-04-04:
Jeg er fullstendig klar over at jeg i dag kan komme til å bli beskyldt for å være en møteplager. Jeg er meg det faktisk så bevisst at jeg kanskje kan få lov til å si til presidenten at jeg er bevisst i gjerningsøyeblikkene. Jeg kommer til å stille de samme spørsmålene til samtlige partier. Derfor stiller jeg også Høyre spørsmålet: Mener Høyre at fengselspresttjenesten vil bli ivaretatt for framtiden ved at man fjerner lovhjemmelen for disse stillingene? Dersom man i framtiden går inn for å fjerne fengselspreststillinger i forhold til det man har i dag, vil Høyre motsette seg det? Vil man støtte forslag om å opprette nye stillinger? Hva er Høyres standpunkt?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-04-04:
Det forundrer meg at komiteens leder går inn for et forslag uten å skjønne rekkevidden av det. Det er litt overraskende. Det pleier komiteens leder sjelden å gjøre. Men ettersom hun av og til har behov for å konsultere en lege, en prest, så regner hun med at slik er det også for den som sitter i fengsel, og det skal ikke jeg protestere på. Jeg tror sikkert at det kan være på den måten. Men jeg tror faktisk det kan være noe forskjell på komiteens leder og en innsatt og de behovene som gjør seg gjeldende, og ikke minst behovene for den som skal veilede. Den som selv har vært i prestetjeneste, hvilket jeg selv har, vet noe om hvilken situasjon arbeidsmessig prester og andre menighetsledere rundt omkring i Norge er i, og da å antyde at man bare kan henvende seg til sognepresten, så ordner han opp i den saken, og så får man tilgang på et større utvalg av åndelige veiledere, er litt for enkelt. Jeg er overrasket over komiteens leders lemfeldige holdning til et såpass viktig spørsmål, og jeg formulerer meg såpass krast fordi jeg regner med at komiteens leder kan ta litt igjen for å markere hva i all verden det er Høyre tenker på.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-04-04:
Fremskrittspartiet og Høyre pleier jo som regel å følge hverandre noenlunde som skygger når det gjelder justispolitikk – den ene vokter på den andre. Derfor tillater jeg meg å stille spørsmålet også til representanten Simonsen: Mener Fremskrittspartiet, slik som Høyre åpenbart gjør, at ved å fjerne lovhjemmelen for fengselspreststillinger øker partiet de innsattes mulighet til utøvelsen av religion og livssyn?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-04-04:
Jeg kan ikke si meg tilfreds med svaret fra representanten Nymo. I Budsjett-innst. S. nr. 4 for 1998-99 og 1999-2000 uttaler komiteen at man er tilfreds med at det legges opp til en styrking av fengselspresttjenesten, og at man forutsetter at overføringen av fengselspresttjenesten fra Justisdepartementet til Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet ikke skal svekke fengselsprestenes stilling og samarbeidsmulighet innenfor kriminalomsorgen, og at funksjonen deres også utvikles i overensstemmelse med innholdet i St.meld. nr. 27 for 1997-98, altså kriminalomsorgsmeldingen. Jeg vil gjerne spørre representanten Nymo om hans standpunkt i dag er i overensstemmelse med det han var med på å vedta i de to nevnte innstillinger.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-04-04:
Jeg har ett hovedspørsmål og to tilleggsspørsmål til justisministeren. Hovedspørsmålet mitt er: Dersom man fjerner en lovhjemmel for stillinger, gjør man ikke da disse stillingene usikre i framtiden med tanke på deres eksistensberettigelse? Hvis man fjerner lovhjemmelen, gjør man ikke da stillingene mindre sikre? Jeg spør ut fra statsrådens egen gjennomgang hvor hun sier at man nå innfører hjemler for å gjøre det og for å gjøre det, nettopp for å sikre at tingene skjer. Hvis man fjerner hjemler, må vel det motsatte bli resultatet, nemlig at man gjør det usikkert. Da blir det neste spørsmålet: Hvis man fjerner lovhjemmelen fordi man – som man bruker som begrunnelse i meldingen – har foretatt en ansvarsoverføring til Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, og derfor er det naturlig å ta lovhjemmelen bort fra fengselsloven, har da statsråden drøftet med sin kollega i Regjeringen at den bør inn som en lovhjemmel i en annen lov, f.eks. i kirkeloven eller en annen dertil egnet lov? Eller har man hatt som hensikt å gjøre denne type stillinger usikre for framtiden? Jeg tror ikke på det siste.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-04-04:
Jeg vil understreke at når det gjelder dette med narkotika i fengslene, står vi ved det som vi har sagt i innstillingen. Jeg vil også understreke at det er ikke bare kontroll, men også hjelp til de innsatte slik at de kan bli kvitt et rusproblem, som er en utfordring for Kriminalomsorgen – kanskje i samarbeid med andre institusjoner. En enstemmig komite mener at det skal være alkoholforbud under permisjon, og det mener vi i Kristelig Folkeparti er riktig. Vi vet alle at alkohol er en viktig faktor når det gjelder mange kriminelle handlinger. Dersom de innsatte f.eks. oppfører seg slik at farlige situasjoner oppstår, må de ansatte i fengslene kunne reagere mot slike handlinger. Komiteen har derfor sett det som viktig at fengslene får mulighet til å benytte forskjellige typer tvangsmidler. Graden av maktbruk og typen tvangsmidler må ikke være strengere enn nødvendig. Oppmerksomheten rundt bruk av tvangsmidler og holdningen til dette må være et tema både under utdannelsen og i den daglige driften. Prøveløslatelse skal bare skje etter en individuell vurdering, og vi vil understreke at ingen har rett til eller krav på løslatelse før tiden. Også her skal de sikkerhetsmessige hensynene være overordnet. Det er mange hensyn som kan hindre en prøveløslatelse, bl.a. tvil om det vil bli begått nye lovbrudd og krenkelse av den alminnelige rettsfølelsen. Ved gjennomføring av straff må det hele tiden være flere hensyn som blir ivaretatt. I dag har vi snakket mye om rehabilitering av innsatte og hvordan vi kan hjelpe dem tilbake til samfunnet igjen. På den annen side må vi også huske på at samfunnet skal utføre straffen på vegne av ett eller flere offer. Da må også hensynet til offeret være med når det gjelder hvordan vi gjennomfører straffen. Blir ikke offeret ivaretatt godt nok, vil ikke samfunnet ha oppfylt sin oppgave.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2001-04-04:
Jeg vet ikke om jeg har så veldig god greie på prester, men jeg bruker dem av og til. Jeg bruker også leger, psykolog – jeg har ikke brukt det ennå, men jeg får sikkert bruk for det – kiropraktor, fysioterapeut og en del andre. Og jeg tror at hvis jeg ble satt i fengsel, ville det være viktig for meg å ha tilgang på en gode lege, kanskje en god prest, en god kiropraktor, kanskje en god lærer. Det viktigste for den innsatte må være å ha krav på de samme gode tjenestene som dem som er utenfor fengselet. Derfor spør jeg: Er det slik at en fengselslege vil være bedre enn det alminnelige helsetilbudet utenfor fengselet? Er det slik at en fengselsprest vil være bedre enn en flink prest utenfor fengselet? Som innsatt tror jeg faktisk at jeg ville foretrukket å ha mulighet til å kunne treffe mer enn én bestemt person. Ved de fleste sogneprestkontorer er det som oftest mer enn en prest. Jeg tror at innsatte ikke skiller seg så veldig mye fra alle andre brukere, og at det viktigste for dem er å få tilgang på den tjenesten de etterspør. Hvem som er arbeidsgiver, og hvor de sitter til daglig, tror jeg er mindre viktig. Hvis representanten Marthinsen, som er prest, og jeg kan bli enige om at det viktigste er at de som ønsker et tilbud, får det, så tror jeg ikke det er så viktig her og nå å lande på om vedkommende skal være ansatt i fengselet eller et annet sted.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2001-04-04:
For å ta det siste først: Selvfølgelig er Høyre opptatt av at en som har sittet inne til soning, kommer ut igjen som et bedre menneske. Det er jo derfor vi er med på så mye av det som står i denne proposisjonen, knyttet til krav om utdanning, krav om tilstrekkelig lufting, krav om livssynsveileder og krav om gymnastikk – en rekke krav som nå faktisk lovfestes for den innsatte, fordi den innsatte skal få et helhetlig tilbud som ivaretar menneskelige hensyn. Det at vi også går inn for et «slusesystem» i soningen, der en begynner i lukket soning, så går over til åpen soning og deretter over til overgangsfengsel, går på det samme. Det er en mulighet for den enkelte ved å oppføre seg skikkelig, ved å vise vilje og evne til å lære å forbedre seg, slik at man kan få bedre og bedre vilkår inne i fengselet. Det støtter vi fullt ut. Det jeg mener er en devaluering av domstolenes ansvarsområde, er hvis vi har det slik at de fleste slippes ut etter 2/3 tid. Domstolene dømmer en til fengsel i tre år, og så sier kriminalomsorgen at det er lik to år. Den vurderingen synes jeg domstolene skal ta, og så synes jeg det skal være noe spesielt til stede for at man faktisk slippes ut etter to år. Og ingen kan benekte at det å si at tre år blir til to år i hvert fall er en minking av effekten av den straffen. Så til det andre punktet som går på § 16, der man nå altså har anledning til å slippe folk ut etter halv soning. Det å sone i sitt eget hjem eller i en fast bolig er for folk flest ikke det samme som soning i fengsel. Jeg føler meg relativt trygg på at når både Riksadvokaten og forbundet går mot denne paragrafen, slik Høyre gjør, så er det nettopp med den begrunnelsen som jeg har gitt.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2001-04-04:
Jeg tror nesten jeg må si takk for tilliten i og med at representanten Marthinsen mente det kunne være en forskjell på meg og en innsatt. Jeg vil også si at det kan godt hende at det finnes mange forskjellige typer innsatte, på samme måte som det finnes mange forskjellige mennesketyper både her i Stortinget og i komiteen. Hele poenget mitt med første svarreplikken til representanten Marthinsen var å si at vi må ta utgangspunkt i brukernes behov. Og det var det jeg forsøkte å gjøre. Fordi brukernes behov kan være forskjellig, og fordi jeg forsøkte å sette meg inn i en situasjon som bruker, vil jeg ikke gjøre det representanten Marthinsen prøver å få meg til å gjøre, nemlig konkludere med at den eneste gode løsning er å fortsette fengselsprestordningen. Jeg vil ikke strekke meg til å si det, for jeg er rett og slett ikke sikker på om det er riktig. Jeg er heller ikke sikker på at det er det motsatte som er riktig, men jeg vil rett og slett holde muligheten åpen for at her kan det være ulike løsninger som kan være gode, ikke bare den ordningen vi har i dag. Bortsett fra det konkluderer jeg altså ikke her i dag med at det bør være på den ene eller andre måten, for det synes jeg ikke er naturlig.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2001-04-04:
Jeg synes nok at den gamle sjømannspresten er vel mye opphengt i sin egen yrkesgruppe. Både som tidligere medlem av kirke- og undervisningskomiteen og som medlem av justiskomiteen har jeg delt ut prestestillinger i hytt og vær. Det er jo helt umulig hvis en skal i budsjettforlik med Kristelig Folkeparti, ikke å ha noen prester i baklommen. Jeg synes at representanten Krohn Devold gav et utmerket svar på det samme spørsmålet. Jeg slutter meg til alt det hun sa, og jeg vil bare legge til at det selvfølgelig ikke er intensjonen verken fra Høyre, er jeg overbevist om – det er vel ikke riktig å snakke på vegne av Høyre, men jeg går ut fra det – eller fra Fremskrittspartiet å svekke de innsattes muligheter til å få det de har behov for når det gjelder prestetjenester – eller imamtjenester for den saks skyld.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2001-04-04:
Representanten Marthinsen og hans forgjenger i justiskomiteen i forrige periode er utmerket godt kjent med Senterpartiets og mitt syn når det gjelder den svært viktige jobben som norske fengselsprester gjør. Det jeg imidlertid har svært vanskelig for å tro, er at den endringen som flertallet nå går for, vil gi de innsatte dårligere mulighet til å få de tjenester som fengselsprestene tidligere har gitt dem. Det vi gjør, er at vi holder mulighetene åpne for at det finnes ulike løsninger som primært ivaretar de hensyn som Marthinsen har gitt uttrykk for er til stede, og som for så vidt vi også mener. Jeg kan ikke se at det vi nå har gjort, endrer mulighetene til tjenester i forhold til det vi var med på i de budsjettinnstillingene som Marthinsen refererte til.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
Det siste kan jeg i alle fall bekrefte: Det er ingen målsetting for Regjeringen og heller ikke for et enstemmig odelsting, slik jeg oppfatter det, å gjøre prestetjenesten mer usikker for fremtiden i forhold til fengsler og de innsatte. Bakgrunnen for måten vi har foreslått å gjøre dette på i den nye straffegjennomføringsloven, er at vi har snudd perspektivet, vi har sett på det ut fra den enkelte innsatte og den enkelte innsattes rett til religionsutøvelse, og for så vidt også rett til religionsutøvelse uavhengig av religionsbakgrunn. Og dermed er lovhjemmelen blitt formet på den måten og ikke i form av en lovhjemmel om bestemte stillinger. Vi har veldig mange stillinger i dette landet rundt omkring som alle er enig i skal opprettholdes, og som vi fortsatt skal bruke penger på, men hvor det ikke finnes noen lovhjemmel for det. De punktene hvor det er viktig å ha en lovhjemmel, er jo når samfunnet skal gripe inn overfor borgerne, ikke når man skal gi dem et tilbud. Den viktigste begrensningen for at man skal ha prestetjenester i fengslene i fremtiden, er ikke lovhjemmel/ikke-lovhjemmel, det er spørsmål om tildelte budsjettrammer fra Stortinget i det enkelte år. Og så lenge Kristelig Folkeparti har den posisjonen de har hatt til nå, er det vel – som enkelte andre har sagt – relativt godt grunnlag for å tro at her vil det fortsatt tildeles rimelig med midler for å opprettholde en god prestetjeneste i fengslene.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-30:
St.meld. nr. 19 for 1999-2000, Om norsk landbruk og matproduksjon, og Stortingets behandling av den, viser at det er bred enighet om målene for landbrukspolitikken. Gjennomføringen av de endringene som er forutsatt som følge av stortingsbehandlingen, må skje i etapper. Den første etappen som gjelder endringer i areallovgivningen, er nådd når vi nå behandler forslagene i Ot.prp. nr. 33 for 2000-2001 om opphevelse av forkjøpsrett, endring i boplikt og heving av arealgrensene i konsesjonsloven og odelsloven. Når disse endringene blir satt ut i livet, er tiden inne for å arbeide ut de øvrige forslagene til endringer i areallovgivningen som ble fremmet i landbruksmeldingen. Sentralt i denne sammenheng er oppnevnelse av et utvalg som skal vurdere virkningene av odelsloven, generell revisjon av konsesjonsloven og regler knyttet til jordleiesituasjonen. Forslagene i Ot.prp. nr. 33 har vært sendt på en bred høring. Høringsinstansene har i hovedsak sluttet seg til forslagene. Proposisjonen inneholder forslag om opphevelse av forkjøpsretten etter konsesjonsloven. I kombinasjon med dette er det foreslått endringer i konsesjonsloven § 8, med sikte på å styrke mulighetene for å nå de mål som er satt i jordloven. Endringene innebærer at konsesjonsavslag kan nyttes som virkemiddel for å innvirke på bruksstrukturen i landbruket. Jeg oppfatter innstillingen fra næringskomiteens flertall slik at konsesjonsavslag etter lovendringen kan nyttes for å innvirke på bruksstrukturen dersom avslaget klart kan gi en bedre samfunnsmessig løsning i tråd med konsesjonslovens formålsbestemmelse. Dette gir rom for å bruke konsesjonsavslag for å oppnå kostnadsreduksjoner ved sammenslåing av bruk og arealer der dette også ut fra bosettingsmessige hensyn er ønskelig. Jeg har merket meg at en samlet komite synes å mene at fylkeslandbruksstyrets praksis knyttet til reglene om forkjøpsrett har bidratt til å avfolke bygdene og hindret utviklingen av næringer som drives i kombinasjon med, eller som alternativ til, tradisjonelt landbruk. – President, jeg føler meg i litt dårlig form – jeg har litt trøbbel med å fortsette. Jeg lurer på om jeg kan få ta en kort pause?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-30:
Takk for det. Jeg ble bare så svimmel at jeg fant ut at det var lurt å ta en pause. Jeg er tung å flytte på hvis jeg ramler.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2001-03-30:
Kristeleg Folkeparti støttar forslaget om i hovudsak å heva konsesjonsgrensa for jordbrukseigedomar til 20 dekar. Dette ser me på som ei tilpassing til lovverket, etter den forventninga folk har. Mange små eigedomar kan ikkje lenger gje eit vesentleg lønsbidrag til familien, unnateke intensiv drift, t.d. veksthusdrift. Derfor meiner me det er rett å gjera desse fritt omsetjelege. Me gjev med dette ein ny reiskap til distriktskommunane for å styrkja busetjing – ein konkurranseføremon. Under eit besøk på New Zealand fekk eg sjå små landbrukseigedomar på 15 – 20 dekar som var lagde ut som bustadeigedomar. «Lifestyle properties» kalla dei desse. Desse livsstilseigedomane var eit attraktivt tilbod og ei god ramme for oppvekst og familieliv. Nokre blei tilplanta med oliventre, frukttre, grønsaker eller blomar. Det var stor interesse for desse eigedomane, sjølv om ein ikkje fekk statsstøtte til nokon produksjon. For New Zealand var det òg eit poeng at dei ikkje ville ta den beste jorda til slike bustadeigedomar. Dette vil òg vera eit viktig omsyn å ta for lokalsamfunn, og vera ein prøvestein for lokalsamfunnet si forvaltning av landbrukseigedomar. Ei viktig side ved endringa i dag er at ei stor gruppe eigedomar under 20 dekar vert naturbruk og ikkje lenger tradisjonell landbrukseigedom. Eg trur òg at desse eigedomane vil tilby ein positiv livsstil som gjev ro, arbeid ute i naturen og gode oppvekst- og samlivsvilkår. Kristeleg Folkeparti er òg glad for at konsesjonslova § 5 tredje ledd framleis vil gje kommunar tilgang til nullgrense for busetjingskrav. Om lag 70 kommunar nyttar i dag denne tilgangen til å styrkja busetjinga og framtida for sine lokalsamfunn, og å halda eigedommane i hevd. Kristeleg Folkeparti meiner det er positivt og rett å senda signal om styrkt busetjingskrav ved denne ordninga. Å eiga landbrukseigedomar er eit privilegium, og gjev både rettar og plikter. Styrking av buplikta er både naturleg og ynskjeleg. Eg konstaterer at departementet vil ta opp dette temaet om nullgrense med kommunane, og eg har tillit til at det vert funne fram til ein fornuftig praksis som er distriktsstyrkjande. Denne nye føremonen for distriktskommunane bør gje desse eit godt verkemiddel for å styrkja busetnaden. Etter at den offentlege forkjøpsretten til landbrukseigedomar fell bort, vil det vera meir aktuelt å gje konsesjon på vilkår. Dette har etter kvart vorte eit føremålstenleg og sterkt verkemiddel for å oppnå fornuftige arronderingar og ei fornuftig fordeling av jordressursar. Tilgangen til å avslå konsesjonssøknader er òg føremålstenleg, og gjev tilgang til å finna gode løysingar på busetjingsomsyn og omsynet til ei god forvaltning av jordressursar og natur- og kulturverdiar. Kristeleg Folkeparti ser òg fram til å få odelslova til revisjon. Då vert det naturleg at bulyst og forvaltningsglede vert viktige omsyn for å få eit styrkt landbruk. Dette omsynet er svært viktig for ei trygg matforsyning og for ei trygg lokalsamfunnsutvikling.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2001-03-30:
Jeg vil først ta opp de forslagene som Høyre har fremmet, og som er referert i innstillingen. Det er selvfølgelig all grunn til å glede seg over de små steg man kommer fremover i riktig retning, selv om Høyre gjerne skulle ha sett at vi kunne ha gått atskillig friskere opp og fram i disse spørsmålene. Det er positivt at man er et steg videre på veien med hensyn til å øke arealgrensen, og det er positivt at man gjør forsøk på delvis å oppheve forkjøpsretten. Men jeg tror at når man bruker mange honnørord om «å bevare grunntrekkene i bosettingen», og når man ønsker å unngå oppdeling av eiendomsstrukturen på landsbygda, bør noen i denne salen stikke fingeren i jorda, noen bør se hva som er virkelighetsbildet. Bygde-Norge avfolkes, og antallet spredte eiendommer er ikke blitt færre. I mitt hjemfylke, Nordland, har vi i dag ca. 3 500 såkalte aktive bønder, med bruk fra 5 dekar og oppover. Disse bøndenes antall eiendommer er 17 000, et nivå som er det samme som for 50 år siden. Da må man ikke her stå fram og erklære seg som tilhenger av robust eierskap, når det ikke finnes et eneste incitament for å sørge for at det blir fremmet en politikk som gir bonden mulighet til å være eier av eget bruk. I dag ser vi at opp til 70 pst. av de aktive bøndene er nødt til å leie seg jord, som et tillegg til den de eier selv. Sønner og døtre – som selvfølgelig ikke får lov til å kjøpe seg verken en fradelt gård eller grunn – blir nærmest bedt om å investere kapitalen sin i byen, og det gjør de gladelig. Her kan de kjøpe 100 m2 for 1 mill. kr – 3 mill. kr – uten at engasjementet for å gjøre noe med det er så veldig stort. De samme sønner og døtre får anledning til å sitte i byen og være utleiere til de bøndene som vi helst skulle ha sett i større grad kunne ha fått lov til å bli eiere av egen gård og grunn. Det er min henstilling til statsråden – når han kommer seg, og det håper jeg at han gjør svært kjapt. Jeg skjønner godt at han har mange store og tunge oppgaver, som i disse dager ligger på hans skuldre. Når det gjelder neste steg i hans reformarbeid, vil jeg ønske ham lykke til med å ta fatt på opphevingen av den offentlige prisfastsettingen, for det er den veien man er nødt til å gå videre, hvis man ikke fortsatt skal rendyrke en politikk som sørger for å ha det reneste lavprisstempel på Bygde-Norge. Det har ikke satt fart på Bygde-Norge, det har ført til at man blir bedt om å investere kapitalen sin og interessen sin i byen. Dette er en politikk som Høyre ønsker å snu på. Det trenger vi styrke for å få oppslutning om. I alle fall bør statsråden nå ta et initiativ til å ta noen steg videre i riktig retning.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-03-30:
Innholdet i odels- og konsesjonslovgivningen vedrørende personlig boplikt, driveplikt, prisreguleringer og statlig forkjøpsrett burde vært avskaffet for lengst her i Norge, som i de fleste andre land. Odels- og konsesjonslovgivningen representerer en reguleringspolitikk bare for dem som ennå ikke har sett strukturproblemene i norsk landbruks- og distriktspolitikk. Slipp omsetningen fri, og la landbrukseiendommene bli solgt friest mulig! Markedet må få avgjøre distriktsstrukturen i jordbruket fremover, fremfor lovverk, politikere, byråkrater og subsidier. Dagens gjennomregulerte landbruks- og distriktspolitikk er på avveie. Den gir enorme systemkostnader og liten eller ingen verdiskaping. Offentlig styring av selvstendige bønder er etter mitt syn uhørt i dagens moderne Norge. Dagens mislykkede, gjennomregulerte landbrukspolitikk må erstattes med generelle rammevilkår for landbruket og bruk av markeds- og prismekanismer, fremfor statlige reguleringer og subsidier. I lengden har vi lite eller intet å vinne på å detaljregulere landbruket og Bygde-Norge gjennom lovgivning og byråkrati. Det som har skjedd de siste 25 årene, beviser nettopp dette. Landbruket går sakte, men sikkert nedenom og hjem, og flyttestrømmen fra distriktene inn til byene er større enn noen gang. Bygdene må åpnes for folk utenfra, uten de store lovhindrene som vi har i dag. Kreative bønder må få slippe til. I dag utestenges disse på grunn av lovverket. Derfor må Distrikts-Norges største hemsko, odels- og konsesjonsloven, lempes på – ja, spør en meg, bør de helst oppheves. Enhver eiendom i dette landet bør omsettes fritt, uten statlig innblanding, og til den pris som noen er villig til å betale. Enhver privat eiendom bør kunne benyttes til det formålet eieren selv mener er det beste, uten statlig pålegg om bo- eller driveplikt eller annet. Helt til slutt vil jeg si at selv om landbrukspolitikken er en vesentlig pilar i distriktspolitikken, er det likevel slik at uendret folketall og bosettingsmønster på bygdene i seg selv ikke er noe mål. Men skal vi lykkes bedre i å oppnå dette målet, må et slikt lovverk som odels- og konsesjonslovgivningen i Norge lempes sterkt på og aller helst fjernes fullstendig.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen og Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Selvsagt er det enkeltskjebner blant alle disse tusener der det kan være vanskelig å forstå hvorfor de får akkurat den behandlingen. Jeg får mange brev, og jeg får en rekke henvendelser både fra Aetat lokal, Aetat fylke og Aetat Arbeidsdirektoratet, der de ber om å bli forklart hvorfor de og de disposisjonene er gjort. Enkelte ganger har det vært gjort feil – det kunne vært mulig å ha gjort noe bedre for å hjelpe et enkeltmenneske. Men tross alt, som jeg sa i stad, har vi 60 000 personer i året på ulike tiltak for å kvalifisere dem til arbeid. Det viser jo at det offentlige Norge tar dette på alvor og forsøker å gjøre noe med det. Jeg kan nevne andre eksempler. De som er mest sinna på sosialkontoret, er de som er mest avhengige av sosialhjelp for å overleve, så det er noen sammenhenger her som vi også må være klar over når vi forholder oss til den kritikken som kommer. Jeg føler ikke at dette er et spørsmål om å løfte oppgaver ut av Aetat, for det er jo Aetat som forutsettes å skulle finansiere dette. Det står ingenting i forslaget som er lagt fram her, at finansieringen skal komme fra noen annen plass, og det er det budsjettet som Stortinget selv vedtar, og fordelingen av de ulike tiltakene, som gir de rammene som er disponible for de ulike tiltakene. Tar man noe ut av Aetat – og det må jo da Stortinget vurdere om de kan gjøre – så tar man ut ikke bare oppgaver, men også pengene. Og da må man være ganske sikker på at man har gjort en skikkelig vurdering og en grundig saksforberedelse av hensyn til dem det gjelder, før man gjør eksklusive vedtak. Men som jeg sa i stad: Jeg har ikke noe imot å gjøre et forsøk der man kombinerer arbeidsmarkedsetatens kompetanse og ressurser med både det frivillige organisasjonslivet og andre for å bli bedre. Men det er en annen historie.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Jeg tror alle her har sagt at skal vi klare disse kjempeutfordringene i framtiden, må vi ha større grad av fleksibilitet, større muligheter for den enkelte saksbehandler til å foreta individuelle vurderinger og individuelle valg alt etter funksjonsmuligheten til den enkelte. Det er helt opplagt at slik skulle det ha vært for lenge siden. Men for at saksbehandlerne i Aetat skal få den oppgaven, må en jo forandre reglene først. En kan ikke stå her og forutsette at de skal forholde seg annerledes til de regler som storting og regjering og departement har fastsatt, enn det som framgår. Vi må jo forandre reglene først. Derfor har vi sendt på høring en omfattende endring og forenkling og tilnærming til større grad av fleksibilitet. Når vi da får gjort de regelendringene, kan vi altså stille nye krav til dem som jobber innenfor arbeidsmarkedsetaten, i forhold til dette som vi ønsker med fleksibilitet. Men vi forutsetter jo alle sammen at vi tar ting i rett rekkefølge, det er viktig, for vi ser jo når Riksrevisjonens rapporter behandles i dette hus, hvordan det går med folk som ikke forholder seg til reglene. Så skal vi da selvsagt innenfor de områdene der vi har mulighet til både å eksperimentere og prøve ut nye ting, være fleksible og sørge for å få det til. Da må vi ha gode prosjekter. Det kan ikke være slik at vi skal si ja til et prøveprosjekt bare fordi en organisasjon, en sanitetsforening eller hvem som helst kommer med det. Vi må si ja hvis det er et godt prosjekt og vi ser at det er fornuftig ressursbruk. Jeg får mange slike søknader inn, og ærlig talt: Det er ikke alle som er opptatt av fornuftig ressursbruk, og det er ikke alle som er opptatt av den yrkesvalghemmede, men det skal vi være.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Det oppdraget som jeg i og for seg har fått av Stortinget, og som jeg har skissert tilbake til Stortinget at vi skal arbeide med, er å få lagt fram for Stortinget i løpet av vårsesjonen, slik at Stortinget skal få behandlet det, fremtidig organisering av arbeidsmarkedsetaten både sentralt og lokalt, samtidig som jeg skal beskrive hvordan vi skal håndtere de utfordringene vi har ved videreutvikling av Aetat Bedrift, altså betalingstjenestene innenfor dette. Om jeg i tillegg til det greier å bake inn noen forslag til nye forsøksordninger, skal jeg prøve å bestrebe meg på, men jeg er ikke sikker på om vi klarer det. Det viktigste av alt nå er å sørge for å få vedtatt i Stortinget en organisasjonsplan, en organisasjonsutvikling, der det er sammenheng mellom de ressurser vi har tilgjengelig, og de oppgaver vi påtar oss å løse. Det verste som kan skje for Aetat i framtiden, er at vi velger en for stor organisasjon i forhold til det vi har ressurser til, slik at vi bruker penger på lønninger og administrasjon istedenfor å bruke dem på tiltak rettet mot den enkelte. Det er et ganske tøft løp både for de ansatte i arbeidsmarkedsetaten og for systemet som sådant å klare å få dette ferdig så tidlig at Stortinget skal rekke å gå gjennom det og behandle det til våren. Men det er min ambisjon. Så får vi jo da se samlet sett på hva som blir resultatet av behandlingen i Stortinget, og i neste omgang hva som blir resultatet av den høringsrunden som vi har nå om regelverket for å stimulere til større grad av fleksibilitet. Uansett hvilket område vi snakker om, om vi snakker om uførepensjonerte eller vi snakker om yrkesvalghemmede, eller om vi snakker om langtidssykmeldte, så er det altså fleksibilitet i systemet som gjør at vi kan etterspørre(presidenten klubber) folks funksjonsmulighet istedenfor folks begrensninger, som er helt avgjørende for om vi skal kunne klare å komme i mål. (presidenten klubber) Jeg beklager at det tok litt tid.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Når det gjelder konkurranse, skulle jeg ha ønsket at det var en større konkurranse blant arbeidsgiverne om å ansette denne gruppen. Nå forekommer det meg at vi vrir oppmerksomheten over på dem som har kunnskaper, og som bl.a. etter instruks fra denne salen har muligheter til å gjøre noe. Vi vrir oppmerksomheten dit istedenfor å se på hva vi gjør overfor dem som må ansette dem. Jeg tror vi er enige om at ikke alt er bra i forhold til denne gruppen. Men som jeg sa i mitt innlegg, er det arbeidsgiverne som ansetter dem, og så kan vi alle bestrebe oss på å gjøre disse folkene mer attraktive for markedet. Som sagt, individuelle planer og tverretatlig samarbeid er påpekt som viktig, og jeg kan etter beste evne ikke skjønne at lokale aktører skal ha forutsetninger for å klare den jobben.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Ingen har vel monopol på kreativitet. Men Stortinget har bedt om å få en melding om Aetats framtidige organisering, og i tillegg har hele komiteen sagt at vi må få en gjennomgang av de samlede tiltakene som Aetat har, på et generelt grunnlag. Så kan en jo spørre om kreativiteten ikke har vært stor nok hos oss. For vi har vitterlig sagt at vi skal ha mange forskjellige tiltak, og vi har nevnt dem, lønnstilskudd, offentlig sysselsetting – i det hele tatt, det er veldig mange tiltak som Aetat har. Da kan en jo si at kreativiteten burde kanskje vært større hos oss her i Stortinget for å finne tiltak som er gode nok. Når det gjelder servicekontor, er vi i Arbeiderpartiet veldig for at en skal få trygdekontorets, Aetats og sosialkontorets tjenester på ett og samme sted. Så jeg ser ingen motsetning i forhold til det Velferdsalliansen i går sa, og det vi i Arbeiderpartiet mener.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Jeg tror Arbeiderpartiet og representanten Meltveit Kleppa er nokså enige i forhold til at det her må gjøres en god jobb overfor arbeidsgiverne, slik at vi får et mer fleksibelt og mer tilpasset arbeidsliv for dem vi her snakker om. Det er ingen tvil om at en i altfor stor grad fokuserer på det en arbeidstaker ikke kan gjøre, i forhold til det en arbeidstaker kan gjøre. Så blir det framstilt som om Arbeiderpartiet skulle være mot at unge uføre kommer seg i jobb. Jeg har mange ganger brukt eksemplet om en 28-åring som tre år etter en trafikkulykke satt der og var arbeidsufør, med en amputert fot. Jeg mener at det skulle ikke ha vært lov i dagens Norge å ende opp slik, så jeg er veldig opptatt av at de unge uføre også kommer seg ut i arbeid. Det tror jeg alle politiske partier er. En ting som bekymrer meg: Vi ser jo stadig søknader til Aetat. Den siste søknaden så jeg kom fra mitt eget fylke og heter noe slikt som «et arbeid som passer meg». Det er kostnadsberegnet til 400 000 kr. Den type tiltak mener jeg ikke er godt nok kvalitetssikret. Det høres veldig greit ut til å begynne med, men jeg må si at den kunnskapen og erfaringa som Aetat har, ønsker jeg å beholde i Aetat, og jeg ønsker også at de som trenger hjelpen, får nyttiggjøre seg den kunnskapen istedenfor nærmest å bli overlatt til private. Og som sagt, jeg stiller også et spørsmålstegn ved personvernet i den type tiltak som også Magnhild Meltveit Kleppa i dag er med på å si at vi bør forsøke.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Vi har en situasjon i enkelte distrikt, gjerne litt grissgrendte, der vi har problem med geografisk uførhet fordi det er mangel på arbeidsplasser. Spørsmålet mitt er: Hvem er de lokale aktørene i et slikt distrikt som kan bidra til at flere kommer seg ut i arbeid, når vi snakker om geografisk uførhet?
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2001-02-20:
Avstemningen foregikk alternativt mellom I og forslaget, og forslaget ble vedtatt med 50 stemmer mot 49 stemmer. Vi har gått inn for I, mot II og mot forslaget. Når forslaget fra mindretallet nå er vedtatt, er det vel ingen vits i å vedta II.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-02-20:
Saksordføraren har, som underteikna, møtt dei funksjonshemma sine organisasjonar. Vi veit begge at både dei yrkeshemma og faktisk kommunane opplever at alt slett ikkje vert gjort for at yrkeshemma skal koma inn på arbeidsmarknaden. Individuelle opplegg, etterlyser dei funksjonshemma. Ja, det er det som kan skje dersom monopolet vert utfordra. Fleire interessentar, fleire hjelparar for å møta dei yrkeshemma vil nettopp auka denne gruppa sin attraktivitet. Mange fleire vil då kunna få jobb og tena samfunnet og seg sjølve, slik som dei ynskjer. Innser ikkje representanten at det er ein viss konkurranse som skal til for at desse menneska si restarbeidsevne – eller arbeidsevne, for nokre er faktisk det tilfellet – skal koma til nytte? Det er jo dette dei ynskjer.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-02-20:
Slik eg oppfattar denne saka, er den eit forsøk på å lyfta nokre oppgåver over frå Aetat til andre som kanskje gjerne vil ta eit tak nettopp på det området som vi alle er opptekne av, å få yrkeshemma ut i arbeidslivet. Som eg sa i ein replikk tidlegare her, har eg hatt mange møte med dei funksjonshemma sine organisasjonar. Dessverre er gjennomgangstonen – og eg må seia til mi undring som ny i denne komiteen – at Aetat ikkje prioriterer dei som arbeidskraft, at dei ikkje vert tekne på alvor, at dei stiller bakarst i køen, også i Aetat-samanheng, og at dei ikkje har ein sjanse i havet til å få vist kva dei kan. Det er den gjennomgangstonen som eg iallfall har høyrt. I går hadde vi ein heil dag med arbeidsinnvandring som tema, og eitt er sikkert: Vi treng meir restarbeidsevne inn i produksjonen. Har statsråden inga forståing for at Aetat kunne trenga ein smule konkurranse for å skjerpa seg i forhold til dei yrkeshemma? Kva er statsråden eigentleg bekymra eller redd for dersom private, same kva slag, fekk høve til og faktisk klarte å få nokre yrkeshemma inn i jobb? Det ville jo vera eit pluss på alle budsjett, og slett ikkje noko negativt for Aetat eller nokon andre heller.