Jenny Klinge (Senterpartiet), 2015-05-05:
Anten ein er politikar eller ikkje: Det å bli overvakt er å bli utsett for eit særs inngripande tiltak. Ulovleg overvaking truar demokratiet vårt, og får vi inntrykk av at det grip om seg, vil det skape tvil om myndigheitene er i stand til å beskytte innbyggjarane. Då den saka vi debatterer i dag, vart avdekt av media, kunne ein setje store spørsmålsteikn ved måten sikkerheitsmyndigheitene handterte saka på. Det var også mykje av årsaka til at justisministeren måtte kome til Stortinget for å gjere greie for saka. Ulovleg overvaking er alvorleg uansett kven det er retta mot, men saka får ein heilt annan dimensjon når det kjem opp at heilt sentrale samfunnsinstitusjonar kan vere overvakte. Ekstra beklageleg er det at media, i dette tilfellet Aftenposten, er dei som avekkjer det, og ikkje sikkerheitmyndigheitene sjølve. Ei sentral oppgåve for dei er jo nettopp å beskytte oss mot ulovleg overvaking. Det Aftenposten avdekte, fekk dei til ved hjelp av forholdsvis enkelt utstyr. Stortinget må stille seg spørsmålet: Er det som har kome fram, godt nok, og er det slik vi vil ha det? Falske basestasjonar utanfor Stortinget, regjeringskontora og statsministerbustaden er sjølvsagt noko vi ikkje vil ha. Så blir spørsmålet kva det er mogleg å verne seg mot, og kva som kan gjerast for å unngå dette. Eg er tilbøyeleg til å vise forståing for at PST og andre sikkerheitsmyndigheiter påpeikar at dei ikkje kan hindre all slags ulovleg overvaking. Likevel vil eg sterkt åtvare mot at dei demonstrerer noko ein best kan beskrive som ansvarspulverisering og maktesløyse, slik det vart gjort då Aftenposten gjekk ut med funna sine i desember 2014. Som eg påpeika i innlegget mitt i ordskiftet etter utgreiinga frå statsråden tidlegare i år, er det i dag for uklåre grenser mellom dei ulike etterretningstenestene. Trass i at eg risikerer å framstå som ein smule sjølvoppteken, tek eg meg lov til å sitere meg sjølv, frå innlegget mitt den 7. januar, der eg sa: «No har eg forståing for at sikkerheitmyndigheitene og etterretninga vår ikkje kan brette ut alt dei gjer, og alt dei ikkje gjer, men det er ein fordel om dei gjer det dei skal, og at dei kommuniserer på eit slikt vis at det står fram som at dei enkeltvis og samla sett har kontroll.» Eg håpar at statsråden i innlegget sitt kjem innom dette, korleis han vil sikre at dei statlege aktørane på dette feltet er samkøyrde og koordinerte, og at det til kvar tid er klårt kven som har ansvaret for kva, og helst også at dei er i stand til å kommunisere dette ut, slik at vi – når vi har grunn til å vere trygge på det – kjenner oss trygge på at sikkerheita vår for å kunne kommunisere fritt er best mogleg vareteken. Eg ber regjeringa bruke tid og gjennomføringskraft på sikkerheitstenesta vår, og på det viset sørgje for at vi helst unngår slike situasjonar i framtida. Eg forventar også at politiet og PST framover intensiverer arbeidet for å hindre overvaking, anten det er frå framande statar eller andre. Denne aktuelle saka har hatt ei utvikling, og ho er enno ikkje avslutta. Eg håpar at det etterforskande arbeidet Aftenposten gjorde, om ein skal kalle det det, vil føre til at dei eventuelle endringane som kan gjerast for å redusere og helst hindre ulovleg overvaking, blir gjennomførte.