Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-23:
La meg først få gi en korreksjon til en navneforveksling som ved en inkurie er kommet inn i innstillingen på side 3. Der står det «Hardangerbroen». Jeg brukte det samme uttrykket i mitt innlegg. Det skal være Nordhordlandsbroen, det er det korrekte. Der har det sneket seg inn en sammenblanding av navn, så det bør korrigeres. Så har jeg lyst til å si at jeg ikke er tilfreds med resultatet av behandlingen av dette grunnlovsforslaget, men jeg er i hvert fall litt beroliget ved det som komiteleder og andre har sagt, at de har forsikret Stortinget om at det vil bli satt i verk eller tatt initiativ til en drøftelse av problemstillingene med sikte på – jeg må tolke det dit hen – at noen vil få i oppdrag å utrede/vurdere mulige endringer i det bestående systemet, så saken er i hvert fall kommet ordentlig på dagsordenen. Så har jeg lyst til å si at i alle mine år her har det fra tid til annen dukket opp politiske saker hvor det nettopp er spørsmål om hvorvidt opplysningsplikten er overholdt. Det får vi spørsmål om fra journalister, mediefolk og andre i saker hvor en statsråd har gått av. Og da har jeg av og til sagt at vel, det må i tilfelle være et spørsmål om hvorvidt man må konstatere at – eller vurdere om – det har foregått brudd på ansvarlighetsloven, hvor opplysningsplikten er hjemlet. Da ser ofte journalisten ut som et stort spørsmålstegn og sier øyeblikkelig: Å, mener du da at det kan bli riksrett? Litt av mitt engasjement er å prøve å alminneliggjøre en lovbestemmelse. Brudd på ansvarlighetsloven blir liksom noe kolossalt på grunn av navnet og sammensetningen av domstolen. Ikke i noen annen sammenheng i samfunnet har vi den type ting. Hvis det er snakk om at noen har brutt en lov, så skal noen vurdere om det skal reises sak for domstolene. Her går man i spinn med en gang det er snakk om at det er et mulig lovbrudd, på grunn av navnet og sammensetningen av domstolen. Det ødelegger nettopp samfunnsdebatten omkring hvorvidt det i realiteten er begått et lovbrudd. Det er jo det som er hovedsaken. Er det begått et lovbrudd, bør da vel ikke sammensetningen av og navnet på domstolen være det som medfører at man eventuelt ikke skal gjøre ansvar gjeldende. Men det er det det er i praksis. Jeg synes det er litt leit at ingen har berørt denne forskjellen på Loke og Tor som det er i virkelighetens verden. Og som også Kristin Halvorsen sa, riksretten, som den nå er, er en historisk sak, og den er nullet ut av Stortinget. Det betyr at vi bare skal erkjenne at uansett graverende brudd på norsk lov, her ansvarlighetsloven, som egentlig etter loven kan medføre både straff og bøter, er det ikke snakk om å reise noen sak fordi selve navnet på domstolen og sammensetningen av den og det å reise saksprosessen er så vanskelig. Og det er dette jeg synes er det viktigste: at vi i dag har et system hvor de som sitter høyest i det norske samfunn, har et privilegium, de slipper straff uansett om de har begått straffbare handlinger som har påført det norske samfunn milliarder av årlige utgifter. Det er liksom ikke noe å bry seg med. Men det samme flertallet kaster seg over yrkeskategorier av alle slag, og særlig de små i samfunnet, og forfølger dem med både tilsyn, påtaler, straff og bøter og greier. Det er det som er denne sakens kjerne, det er det ingen av de øvrige talerne som egentlig har berørt. Jeg er glad for at Kristin Halvorsen satte søkelyset på et poeng som jeg ikke har sett godt nok, og det er retten til den det gjelder. I vanlig lovgivning er det slik at en som er siktet – så vidt jeg vet, nå er jeg ikke jurist – og eventuelt veldig nær en rettssak, som man så å si av bekvemmelighetsgrunner lar være å reise, kan begjære seg tiltalt for via en domstolsbehandling å få en dom på at vedkommende er uskyldig anklaget. Man har en mulighet til å framprovosere en domstolsbehandling nettopp for å bevise sin uskyld. Det har man ikke når det gjelder riksretten i virkelighetens verden. Man har det heller ikke i lovgivningen. Stortinget kan altså med bred penn si at den og den tidligere statsråd har forbrutt seg mot opplysningsplikten. Vedkommende er av en helt annen oppfatning, men kan ikke begjære saken inn for en domstol for å bevise at han er uskyldig. Vedkommende har altså av praktiske årsaker færre rettigheter på dette området til å få bevist sin uskyld enn vanlige folk som blir siktet og får frafalt en siktelse. Det er også en svakhet ved det bestående system. Så sa Kristin Halvorsen at det kun er Stortinget, for så vidt de forskjellige stortingsgrupper, som kan vurdere om tilleggsopplysninger eller mer korrekte opplysninger ville ha medført et annet standpunkt fra gruppen, f.eks. en værrapport. Det er jeg langt på vei enig i. Konsekvensen av feilen er det nok først og fremst Stortinget som kan vurdere. Men lovbestemmelsen har flere ledd. I § 9 heter det: «Undlater noget medlem av Statsrådet under behandlingen av en sak forsettlig å gi oplysninger som han forstår eller burde forstå kan ha betydning for saken, …» Her er det en del skjønnsmessig i vurderingen. Nå vil jeg hevde at påtalemyndigheten også har en del kompetanse for å vurdere det. Om denne mangelen eller feilen er slik at den ville ha medført endringer, kan ikke påtalemyndigheten avgjøre. Det er det kun Stortinget som kan vurdere, selv om vi også kan det dårlig i ettertid, for det er veldig vanskelig for Stortinget i dag å vite hva de forskjellige stortingsgrupper, også ens egen stortingsgruppe, ville ha ment for en god del år siden. Det gjelder f.eks. dette med Gardermoen Lufthavn og en værrapport, fordi situasjonen er helt annerledes i dag enn den var den gangen. Men det står videre: «… eller gir han forsettlig uriktige oplysninger, straffes han med bøter eller med hefte eller fengsel inntil 5 år.» Altså: «gir han forsettlig uriktige oplysninger» – det har ikke noen bevisbyrde om at det skal være en konsekvens av de uriktige opplysningene. Det er straffbart å gi Stortinget uriktige opplysninger i seg selv. Og det behøver man ikke være stortingsrepresentant for å vurdere, det kan også en påtalemyndighet og en helt ordinær domstol vurdere. Å gi uriktige opplysninger er f.eks. å si at et eller annet bedriftsøkonomisk prosjekt er lønnsomt, når det er åpenbart at det er en uriktig opplysning. Jeg ville bare nevne, til det Kristin Halvorsen sa, at det er to ledd i denne paragrafen. Det forsettlig å gi uriktige opplysninger til Stortinget, altså med viten og vilje, er i seg selv straffbart, og det behøver man ikke være stortingsrepresentant for å kunne sjekke og kontrollere. Ellers vil jeg fastholde at hovedgrunnen vår er at vi ikke lenger vil akseptere forskjellsbehandling av Loke og Tor. Det er slått fast gjennom denne debatten at mange av de øvrige ser det slik at riksretten er skrinlagt, det vil ikke komme på tale å benytte den uansett situasjon. Og det betyr i realiteten et virkelig stort behov for Stortinget å komme med noe i stedet. For den meldingen stortingsflertallet sender til de nåværende og fremtidige regjeringsmedlemmer, er at uansett feil de måtte begå, uansett om de ljuger, jukser, trikser, mikser og fører Stortinget bak lyset, så skjer det ingenting allikevel. Den beskjeden kan i hvert fall ikke Stortinget leve med – eller, som Eivind Smith sa, man bør ikke kunne leve med å gi en slik beskjed til de mennesker som har en enorm makt i det norske samfunn, bl.a. statsråder.