Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Dette er en omfattende og vanskelig sak. Da Arbeiderpartiets stortingsgruppe hadde fattet sitt avgjørende vedtak om å bygge ut Regionfelt Østlandet, ble jeg spurt – og jeg tror mange andre ble spurt – om jeg jublet over resultatet, eller om jeg så det som en stor seier. Svaret var da som nå: Nei. Knapt noen går med glede til vedtak om betydelige inngrep av det slaget det her er snakk om. Og neppe noen går inn for slike vedtak om en ikke kjenner seg sikker på at det er nødvendig for å ivareta overordnede nasjonale mål. En kan ikke forvente at alle uavhengig av sin geografiske og ideelle plassering og sitt nærmiljø skal mene det samme om disse målene. Men Stortinget har et overordnet ansvar og en plikt til å veie ulike hensyn mot hverandre. Vi har ikke et forsvar for generalenes skyld eller av hensyn til forsvarskomiteens prestisje, som noen har vært opptatt av. Enkelte innspill i en ellers god offentlig debatt gjør det nødvendig å slå fast akkurat dette. Vi trenger Forsvaret av hensyn til landet og alle som bor her. Våre dyrekjøpte historiske erfaringer og vår evne til å delta i internasjonale militære operasjoner tilsier ikke at vi kan legge avgjørende vekt på summen av lokal motstand mot regionfeltet, selv om denne motstanden er forståelig nok. Det er riktig at vi lever i en ny tid etter Murens fall, der andre sider enn den rent militære er blitt en viktigere del av vår samlede sikkerhetspolitikk. Det er også denne utvikling som har gjort det mulig å gjennomføre bortimot en halvering av vårt kvantitative landforsvar på bare få år. Men det har i mange år nå vært en integrert del av denne omlegging at investeringer i avansert materiell skulle øke de militære avdelingenes effektive stridsevne, slik at ikke også den ble halvert. Det politiske mål – og det har Stortinget behandlet mange ganger – har vært et mindre, men mer effektivt forsvar. Heller ikke det er et prestisjespørsmål for noen få. Ikke minst skylder vi å gi norsk ungdom og vårt befal optimale muligheter for å klare seg og utføre sine mulige oppdrag med det best mulige utstyr, som de vel å merke må ha realistiske muligheter for å øve med. Det dreier seg ikke lenger, som mange fortsatt tror, om å stå ett sted og skyte på blink et annet sted. Vårt og våre alliertes forsvarskonsept legger avgjørende vekt på mindre, mobile og fleksible enheter og på samspillet mellom våpenartene, som artilleri, kavaleri og infanteri. Dette samspillet må øves i et lende som passer, og som er stort nok til at det kan gjennomføres realistiske øvelser. Allerede i 1980 gav Stortinget sin prinsipielle tilslutning til etablering av tre regionale skyte- og øvingsfelter tilpasset behovet i hver enkelt landsdel. Avviklingen av de mange avdelinger i Trøndelag har gjort Fosenfeltet uaktuelt, mens Mauken-Blåtindfeltet er vedtatt, snart ferdig, og skal dekke Nord-Norges behov. Også den etableringen møtte sterke protester, både fra reindriftsnæringen og fra lokalt hold, og det ble presisert både fra Stortingets side og fra andres side at etableringen ikke skulle gi økt øvingsvolum, men konsentrere øvelsene i nord bedre. Om alt øvings- og skytebehov i Sør-Norge skulle kunne dekkes av Mauken-Blåtind, ville det være i direkte strid med Stortingets egne forutsetninger. Kapasiteten i feltet er tilpasset landsdelens behov, og selv om kapasiteten hadde vært større enn det, ville det ifølge departementet kostet 65-75 mill. kr i året å frakte personellet nordover. I tillegg kommer avdelingenes effektive øvingstid, som i så fall måtte økes med 30 pst. Det kan sammenliknes med å sende soldater og befal fra Rena leir, Haslemoen og Terningmoen til Nord-Italia for å øve. I sum ville det etter noen få år bli like dyrt som kostnadene ved et nytt regionfelt. I Hedmark finner vi hovedbølene for kavaleriet, artilleriet og infanteriet, etter hvert godt utstyrt med rakettartilleri, stridsvogner, panservogner, beltevogner, snøscootere, terrenggående motorsykler osv., som alt inngår i vårt moderniserte landforsvar. Nettopp derfor er Hedmark fylkeskommune kommet mer helskinnet gjennom de store nedskjæringene i Forsvaret som nesten alle andre fylker, bortsett fra Troms, har vært igjennom, og som har laget så mye brudulje i Stortinget hver gang det skulle nedlegges en militær arbeidsplass i distriktene. Hadde det vært klart i utgangspunktet at en bare var opptatt av arbeidsplassene og ikke var innstilt på å innfri øvingsbehovet, med de ulemper som følger med det, kunne kanskje et og annet ha fått et annet forløp når det gjelder lokaliseringsdebatter her i Stortinget. St.meld. nr. 11 inneholder en god og sammenhengende faktisk gjennomgang av regionfeltspørsmålet. Denne sammenheng strekker seg over ti kapitler der det redegjøres utførlig for bakgrunn, behov og opplegg, før Regjeringen så i kapittel 11 tar styringen i noen knappe setninger der det kort og godt står at en helhetsvurdering tilsier et annet opplegg enn det man har produsert. Slik sett representerer meldingen et konstitusjonelt misfoster og et stykke oppsiktsvekkende politisk akrobatikk. Bortsett fra de nevnte knappe setninger er meldingen egentlig en proposisjon som innbyr til vedtak, som saksordføreren var inne på. Og om Stortinget vil det, har Regjeringen til og med et standpunkt, Gravberget, som de riktignok prinsipielt er imot. Jeg finner denne måten å håndtere nasjonale forsvarsspørsmål på kritikkverdig, særlig når en vet at Regjeringens forslag, utredning av det såkalte 0-alternativ, med utvidet bruk av Hjerkinn og andre felt, er avvist av Forsvaret som utilstrekkelig. En ny utredning tar dessuten tre år og koster flere titalls millioner kroner. En slik utredning av Hjerkinn ble ikke iverksatt av den forrige regjering bl.a. fordi det ville skape forlenget og økt usikkerhet om den nye landsplanen for nasjonalparker, som nå gir oss en enestående mulighet for et sammenhengende verneområde knyttet til Dovrefjell, Sunndalsfjella og Rondane nasjonalparker, som vil være unikt i europeisk sammenheng. Det vil regjeringspartiene sette store spørsmålstegn ved, om en skal tro dagens opplegg. Det gjøres overhodet ikke noe forsøk fra Regjeringens side på å underbygge at det utvidete 0-alternativ er et reelt utspill. En sitter igjen med inntrykket av at dette var det beste Regjeringen greide å finne på i farten, når de indre prosesser i regjeringskoalisjonen gjorde det opprinnelige opplegg for skytefeltet politisk umulig. Dette holder bare ikke. Det kunne kanskje vært fristende for Arbeiderpartiet å si at når Regjeringen ikke tar belastningen ved å bære fram regionfeltsaken, kunne også Arbeiderpartiet la saken ligge noen år. Kanskje ville det kortsiktig være noe å vinne på det, og vi tenker alle på Hedmark Arbeiderparti. Men – og det har vært det viktigste for oss – det ville vært et taktisk betinget brudd med den omlegging av Forsvaret vi selv og Stortinget har gått inn for gjennom mange år. Hva slags signaler ville slik taktikk ha sendt til alle dem som i så fall ville vite dette, som ikke står høyest oppe på banen når det er laurbær å hente, men som gjør jobben sin i Forsvaret i troen på at Stortinget skal skaffe dem så gode muligheter til å gjøre jobben som mulig, og særlig hvis det blir aktuelt å tre inn i alvorlige konflikter. Dette har med vår forsvarspolitiske troverdighet å gjøre, ikke minst når det gjelder evnen til å samvirke effektivt med allierte og andre styrker i internasjonale operasjoner. Seinest i forgårs betvilte lederen i en av våre store befalsorganisasjoner, BFO, jeg tror feilaktig i den sammenheng det ble nevnt, at norske soldater var godt nok trent til den type operasjoner som kan bli aktuelle på Balkan. Som sagt tror jeg det er feil, men vi kan ikke ta lett på den type bekymringer. Det er bl.a. det dagens sak dreier seg om. Meldingen og de underliggende dokumenter inneholder et omfattende materiale også om de ulemper som ulykkeligvis følger med et slikt skyte- og øvingsfelt. De er det ingen grunn til å bagatellisere. Jeg viser til meldingen, til konsekvensutredningen og til underliggende rapporter. Men ulempene bør heller ikke forstørres. Det er ikke meningen å få 240 km2 til å se ut som en stor, ødelagt slagmark. I minst 75 pst. av feltet vil det med visse begrensninger fortsatt være mulig å drive med friluftsliv, jakt, fiske, skogsdrift og bærplukking. Jeg minner også om at Forsvaret gjennomgående har et meget godt rykte som forvaltere av naturen, og at flora og fauna ofte trives vel så godt i skyte- og øvingsfelt som utenfor. Mange tror ikke det når det sies, men jeg viser til komiteinnstillingen og ikke minst til de spørsmål som er blitt stilt fra miljøkomiteen til departementet. Selv bjørnestammen har tatt seg opp i Älvdalen skytefelt i Sverige gjennom feltets levetid, selv om jeg er fullt på det rene med at det er et dårlig argument på Hedemarken. Arbeiderpartiet har sett det som et selvstendig mål å innføre ytterligere begrensinger i virksomheten i feltet i forhold til det som er meldingens opplegg, slik at større deler av året kan skjermes. Den såkalte virksomhetsfrie perioden, bortsett fra rydding, vil bli utvidet med flertallets opplegg, slik at til sammen tre måneder i perioden fra St. Hans til 1. november vil være stille. Dermed er to sommermåneder og en høstmåned berget. Vi er alle glad for at flertallet står sammen om dette. Jeg minner også om at de største øvelsene normalt bare skal finne sted en gang om året, og med mindre enn en ukes varighet. Noen spør: Hva er poenget med et så stort prosjekt hvis det bare skal øves en uke i året? Jeg viser til virksomhetsplanen. Det er selvfølgelig en lang rekke andre aktiviteter, men på lavere nivå enn de som krever innsats av opptil fire bataljoner, derfor trenger en selvfølgelig feltet i langt større grad enn det den ene uken vitner om. Bruk av fly bør begrenses til et minimum, og komiteinnstillingen setter bruken ved Hjerkinn, der fly brukes 8-12 timer i året, som en mal. Det skal ikke øvelsesskytes eller bombes i øvingsøyemed fra flyene. Komiteens flertall finner det riktig å øke rammen for de avbøtende tiltak utover Regjerings beløp på 200 mill. kr for ytterligere å begrense skadevirkningene på naturmiljøet, redusere støyproblemene mv. Disse tiltakene må planlegges nøye og gjennomføres i nært samråd med fylkesmannen i Hedmark og hans miljøvernavdeling, Hedmark fylkeskommune og de direkte berørte kommuner. Jeg ser for min del støyen som den største ulempen, men minner også om at det utvidete 0-alternativ vil gi atskillig flere støyrammede i Elverum gjennom økt aktivitet på Terningmoen, enn de som rammes ved Gråfjellalternativet. Saksordføreren har begrunnet flertallets valg: Holmsjøen er minst egnet også fordi støybelastningen der uten sidestykke er størst. Og i valget mellom Gravberget og Gråfjellet har flertallet etter en grundig vurdering kommet til at det vil støtte Forsvarets prioritering, men det er ikke med lett hjerte. Jeg tror likevel at om en ti års tid, når feltet er fullt opparbeidet og helt operativt – så lang tid kan det ta – vil de negative følelsene ved dette være mindre enn i dag. Det er nemlig erfaringene fra alle andre slike utbygginger av skyte- og øvingsfelt. Men det krever selvsagt et nært og konstruktivt samarbeid mellom Forsvaret, Åmot kommune, Hedmark fylkeskommune og fylkesmannen og andre direkte berørte kommuner, og det er det departementets plikt å sørge for at skjer når denne saken er sluttbehandlet gjennom kveldens votering.