Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-03-27:
St.meld. nr. 26 for 1999-2000, Om verdiar for den norske helsetenesta, ble fremmet av sentrumsregjeringen og legger i likhet med St.meld. nr. 28 for 1999-2000, Innhald og kvalitet i omsorgstenestene, Omsorg 2000, opp til en bred debatt om verdier og etikk innenfor hele spekteret av helse- og omsorgsarbeidet. Fra Senterpartiets side ønsker jeg å presisere at hele vår helsepolitikk må bygge på respekt for menneskeverdet og dets ukrenkelighet. Ut fra det enkelte menneskets ukrenkelige verdi er det viktig å motarbeide en utvikling som legger opp til en sortering av mennesker. Ethvert menneskes liv er i seg selv et mål, og respekten for enkeltmennesket må føre til at brukerens erfaring og valg tas på alvor, slik det også slås fast i innstillingen. Et slikt utgangspunkt gir økt kvalitet og kvalitetssikring av helsetjenestene og styrker også den enkeltes evne til å mestre sitt eget liv. Menneskelivet har sin største sårbarhet ved livets begynnelse og ved dets slutt. Det er derfor av største viktighet at menneskeverdet i disse livsfasene prioriteres høyt. Det er av stor betydning at vårt helsevesen har så høy standard og kvalitet som mulig, bl.a. gjennom tilføring av ressurser, gjennom oppdatert medisinsk-teknisk utstyr og metoder og gjennom utdanning, forskning og utvikling. Skal en imidlertid oppfylle målsettingen om å sette pasienten og enkeltmennesket i sentrum, og ikke la dette bare bli fine talemåter, må spesielt ett forhold prioriteres, og det er tid – tid til diagnostisering, tid til behandling og tid til pleie, rehabilitering og omsorg. Som en samlet komite uttrykker det: «…den enkelte pasient må bli møtt og «sett» av helsearbeiderne ut fra sine egne forutsetninger og ut fra et helhetlig syn på mennesket.» Et viktig moment i den sammenheng er selvsagt utviklingen av individuelle planer for behandling og pleie. Men skal disse planene kunne realiseres, må det være tid til å følge dem opp, ved å ha tid til pasienten. Det gjelder for alt fagpersonell som har med pasienten å gjøre, og for alle forhold i behandling og pleie. Dette omsorgsaspektet har lett for å tape i forhold til kravet om effektivisering, rasjonalisering og økonomisk drift. I det øyeblikk vi er ferdig med denne saken i dag, vil helsedebatten igjen preges av struktur- og styringstiltak for å øke effektivisering og skape et mest mulig rasjonelt og kostnadseffektivt helse- og sykehusvesen. Selvsagt skal vi også ha disse perspektivene med oss, og arbeidet for å fjerne unødvendige kostnader og effektiviseringssperrer er viktig. Men vi oppfyller ikke fellesintensjonen i denne innstillingen vi nå behandler, dersom vi ikke erkjenner at helse- og omsorgsarbeid må koste noe ekstra om vi skal ta større hensyn til pasienten. Retten til rask og trygg behandling, uavhengig av forhold som bosted, økonomi og sosial og funksjonell status, må innebære at vi ikke kan rendyrke struktur- og effektiviseringshensynene, men gi innrømmelser i forhold til at et helsevesen som setter enkeltmenneskets verd først, i form av hensyn til pasientenes sikkerhet, må koste mer enn et helsevesen tuftet på en form for samlebåndstenkning. Det er viktig at omsorgsetikk preger vårt helsevesen fra a til å. Og det er også viktig at dette preger oss politikere, som legger rammevilkårene for det samme helsevesenet. Senterpartiet mener at viktige oppgaver som vårt helse- og omsorgsvesen må være det offentliges ansvar. Da må vi som representerer det offentlige, også være oss vårt ansvar bevisst. Det private tjenestetilbudet har alltid vært der, og det bør også for framtiden stimuleres når det gjelder de frivillige organisasjonenes store og uegennyttige innsats. Men det private tilbudet må i størst mulig grad innlemmes i offentlige helseplaner og være et supplement til det offentliges ansvar og tilbud. Etikkarbeid må prioriteres og følges opp i det praktiske arbeidet. Det er derfor viktig at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med en redegjørelse for status og framdrift når det gjelder opprettelse av kliniske etikkkomiteer ved alle våre sentral- og regionsykehus. Det er viktig at slikt etikkarbeid foregår kontinuerlig ved alle våre helseinstitusjoner, og at Senter for medisinsk etikk kan koordinere dette på nasjonalt plan. Her har også Statens helsetilsyn en viktig rolle. Ved våre universitet og utdanningsinstitusjoner må etikk settes klarere på dagsordenen, og verdidebatten må være en kontinuerlig debatt i forhold til utdanning og bevisstgjøring av alle aktører innen helse- og omsorgssektoren. Utviklingen innen bioteknologi gjør at viktige etiske grunnholdninger må være generelle veivisere, slik at dette ikke ender helt på ville veier. Mulighetene og utfordringene er mange innenfor dette feltet, men i alt dette arbeidet må det legges til grunn at integriteten til hvert enkelt menneske er ukrenkelig. Vi må ha mer ressurser og gjennom den erkjennelsen ha mer tid til pasienten i vårt helsevesen. Allikevel må vi prioritere. I den sammenheng er det viktig at Nasjonalt råd for prioritering i helsevesenet er opprettet, og at vi får medisinske faggrupper innenfor de ulike felt. Til slutt vil også jeg berømme saksordføreren for framleggingen av komiteinnstillingen her i dag. Jeg har en del momenter til som jeg antakeligvis vil komme tilbake til.