Sofie Marhaug (Rødt), 2022-03-17:
Saken om vindkraftverk på Fosen var første gang berørte samiske parter vant fram i en inngrepssak i Høyesterett gjennom å vise til menneskerettighetene. I 2010 vedtok NVE å gi konsesjon til vindkraftverkene Roan og Storheia på Fosen i Trøndelag. Vindkraftutbyggingen skulle skje innenfor Fosen reinbeitedistrikt, området til to siidaer, Sør-Fosen sitje og Nord-Fosen siida. Selv om reindriftssiidaene mente at utbyggingen ville krenke deres rettigheter til kulturutøvelse, opprettholdt Olje- og energidepartementet vedtaket om konsesjon. De ga tillatelse til en rettsprosess for ekspropriasjon og erstatning, og det ble tildelt erstatning til samene, en erstatning staten ved Statnett var med på å ta videre i rettssystemet for å redusere erstatningen, og departementet ble med som partshjelp etter hvert. I oktober 2021 kom Høyesterett enstemmig fram til at vedtaket om konsesjon for vindkraftutbygging på Fosen var ugyldig og utgjorde et brudd på artikkel 27 av FN-konvensjonen om sivile og politiske rettigheter, også kjent som SP 27, som Norge er forpliktet til etter menneskerettsloven. Utbyggingen truet reindriftens eksistens på Fosen og innebar en krenkelse av rettighetene til reindriftssamene på Fosen og den muligheten de har for kulturutøvelse. Dette var et stort og historisk tap for staten i rettssalen. Vindkraftutbyggingen på Fosen er allerede sluttført, og situasjonen er altså at det er gitt tillatelse til og gjennomført en stor utbygging som har vist seg å være ugyldig og i strid med menneskerettighetene. Vindkraftanlegget gjør tradisjonell reindrift på Fosen svært vanskelig, for ikke å si umulig, for å ivareta sin kultur, og reindriften er fortsatt i en uavklart situasjon. For en ukes tid siden vedtok Sametinget en kraftig innsigelse mot at vindturbinene ennå ikke er tatt ned, og det er rimelig å forvente at regjering og forvaltning tar effektive grep for å forhindre at slike folkerettsstridige utbygginger skjer igjen. I høyesterettsdommen vektlegges betydningen av andre tiltak som påvirket reindriften i området, både tidligere og planlagte, og at utbyggingen på Storheia og Roan måtte ses i sammenheng med disse. Videre vektla Høyesterett at minoriteters rettigheter til å utøve sin kultur under SP 27, altså sivile og politiske rettigheter, ikke kan settes opp og vektes mot andre samfunnshensyn på den måten som har skjedd. Samtidig vet vi at reindriftssamer flere steder i landet nå står i lignende situasjoner, hvor eksisterende og framtidig utbygging av veier, hyttefelt, gruver og vindkraftanlegg med tilhørende infrastruktur, slik som vei, innskrenker deres arealgrunnlag, og hvor hensynet til reindriftssamers kulturutøvelse settes opp mot hensynet til arbeidsplasser og økonomisk aktivitet, det vi ofte kjenner som «samfunnsøkonomisk nytte». Stortingsmeldingen om vindkraft på land legger opp til å styrke den lokale og regionale forankringen av vindkraftutbygginger. Det er veldig bra at man ønsker å styrke lokal påvirkning, men spørsmålet er hvilke kjøreregler kommunene og andre deler av forvaltningen, slik som statsforvalteren, nå skal forholde seg til. Norges institusjon for menneskerettigheter påpeker behovet for klargjøring og regulering som kan bidra til nettopp å klargjøre terskelen for sivile og politiske rettigheter og etterlevelse av disse, og det støtter jeg og Rødt. Så mitt spørsmål og min utfordring til statsråden er: Hva vil statsråden gjøre for å sikre at menneskerettighetene ikke brytes i arealsaker?