Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Dagens budsjettdebatt foregår samtidig med at kommunene legger siste hånd på sine budsjetter for neste år. Det er mange kommunepolitikere som ikke vet hvordan de skal finne de pengene som er nødvendig for å kunne tilby sine innbyggere bra nok velferdstilbud, og til en pris som befolkninga kan betale. Foreldrebetalinga for f.eks. barnehage og skolefritidsordning er på vei oppover, noe som gjør at vi i enkelte kommuner kan få et skille på hvilke barn som kan, og hvilke barn som ikke kan benytte seg av disse viktige tilbudene. Mange av våre skoler har også behov for et løft, men på grunn av trang kommuneøkonomi ser vi at skoler i stedet trues av nedleggelse. Situasjonen ved våre sjukehus er et annet eksempel. Dette er bekymringsfullt, og det kommer samtidig med at vi får melding om at fjoråret var det dårligste året på ti år med hensyn til underskudd i kommunene. Av ulike grunner har kommunene opparbeidet seg et underskudd på 6,7 milliarder kr, og hvis vi ikke tar denne situasjonen på alvor, vil det bli færre og dyrere velferdstilbud til befolkninga. Vi må nå i fellesskap sette oss ned og finne måter å løse dette på. Jeg er glad for at det i budsjettforliket med sentrumspartiene er blitt oppslutning om Arbeiderpartiets krav om 1 milliard kr mer til kommunene neste år. Hoveddelen av dette kommer som frie midler og er helt nødvendig for at kommunene skal ha råd til å betale sine egenandeler og for bl.a. å kunne satse mer på skolen. Men vi er nødt til å gå videre på den veien, og jeg er derfor glad for at det også er en enstemmig komite som ber om at Regjeringa gjennomgår og evaluerer inntektssystemet for kommunesektoren. Det må bl.a. legges vekt på å belyse hvilke økonomiske virkninger det har hatt for kommunene at deler av Rattsø-utvalgets forslag er gjennomført i forhold til det som var forutsatt i 1997. Denne gjennomgangen bør legges fram i løpet av våren 2000, for i tillegg til at det er helt åpenbart at kommunesektoren trenger mer penger, er det også viktig å se på hvordan pengene fordeles. Mye tyder på at vi ikke har fått den fordelinga som var tenkt, og da må vi gå gjennom dette på en åpen og fordomsfri måte. I denne sammenhengen ber vi også om en gjennomgang av tildelinga av skjønnsmidler. Jeg vil også nevne et annet forslag vi fremmer, nemlig at vi ønsker en helhetlig gjennomgang av kompensasjonsordninga for særlig ressurskrevende brukere, med sikte på at ordninga skal bli enda mer forutsigbar og treffsikker. Vi ber også om at Regjeringa utreder en statlig toppfinansieringsordning og kommer tilbake til Stortinget med det til våren. Det er bra at Regjeringa har foreslått en ordning for neste år, der kommuner med mange ressurskrevende brukere kan få noe ekstra fra staten. Men ut fra de signaler vi har fått fra mange kommuner, tyder mye på at ordninga, slik den nå er lagt opp, er for lite treffsikker i forhold til å nå dem vi virkelig ønsker å nå. Vi mener at kriteriene er for vide og for uklare, og vi mener at det trengs en presisering og en innskjerping. Å være senildement bør f.eks. ikke være et kriterium for å komme inn under denne ordninga. Målsettinga må være at de brukere som trenger det mest, får den hjelpen de trenger. Da må det litt ekstra bistand til fra staten, men det må være som en forutsigbar ordning. Derfor er det veldig interessant å få utredet en statlig toppfinansieringsordning, nettopp for å ivareta dem som trenger det aller mest. Stortinget har tidligere sagt ja til forsøket der 20 kommuner skulle få forsøke å innlemme flere øremerkede tilskudd og bruke det som frie midler. Signaler vi har fått fra flere av de kommunene som er med i dette, tyder på at kommunene så langt har fått mindre penger å bestemme over enn det som var forespeilet dem da de søkte om å bli med i forsøket, og derfor understrekes det i innstillinga at Stortinget forventer at forsøket blir reelt, og at en forventer at statsråden ordner opp i dette, slik at det blir en hensikt med forsøket. La meg så gå over til et annet viktig punkt, nemlig integreringspolitikken vår. Mye tyder på at det er en god del av den politikken som ikke fungerer bra nok. Mange hendelser den senere tida tyder på at det her er behov for mer samordning og et bedre system. Det er en uholdbar situasjon at nesten 14 000 mennesker sitter i asylmottak. Altfor mange blir værende der altfor lenge, dessverre en del også under kritikkverdige forhold. Vi må sørge for at våre nye landsmenn kommer i aktivitet og arbeid i stedet for å bli sittende i mottak uten å ha noe å ta seg til i måned etter måned og noen faktisk i flere år. Det verste for dem dette gjelder, er å bli sittende passive på et asylmottak, samtidig som det også for samfunnet er den dårligste og dyreste løsningen. Derfor ber vi i komiteen Regjeringa om å gjennomgå alle sider ved vår asyl-, innvandrings- og integreringspolitikk og komme tilbake med en egen sak om dette, gjerne en stortingsmelding. Der må Regjeringa se på hva som er flaskehalsene i systemet. Hvorfor tar saksbehandlinga i mange tilfeller så lang tid som den faktisk gjør? Hvorfor går bosettinga i kommunene så sakte? Og er f.eks. de kompensasjonsordningene som eksisterer for asylmottak, for bosetting i kommunene og for norskopplæringa for voksne asylsøkere god nok? Jeg tror ikke det, og her har staten et betydelig ansvar. Jeg tror vi kan få til de beste løsninger for våre flyktninger, asylsøkere og innvandrere i et samspill mellom stat, kommune og andre involverte, ikke ved at en part skal tvinge den andre. Vi ber også spesielt om en gjennomgang av situasjonen for enslige mindreårige asylsøkere og flyktninger som det nå er mange av i våre mottak. Der er det den senere tida blitt avdekket mye forskjellig. Er det f.eks. fornuftig å plassere så mange mindreårige sammen på ett sted, slik som det nå skjer i enkelte av våre kommuner? Er kompetansen hos dem som er satt til å følge opp de enslige mindreårige, alltid god nok? Hvordan er egentlig tilbudene de får? Og hva med dem som forsvinner? Hvem har ansvaret for å følge opp dem? Det er grunn til å stille spørsmålstegn ved systemet når vi kan lese at enslige mindreårige har forsvunnet fra asylmottak, og at saker er blitt erklært avsluttet uten at en er sikker på hvor barna er blitt av, eller om det er tilstøtt dem noe. Dette er ikke bra nok, dette må det ryddes opp i. Vi har et ansvar for å integrere våre nye landsmenn på en skikkelig måte, og vi er ikke gode nok på det i dag. Her må vi også ta i bruk utradisjonelle virkemidler. Det har bl.a. vist seg at hvis en får språkopplæring samtidig som en er i arbeid, lærer en språket hurtigere. Dette burde gjøres til en landsdekkende ordning så snart som mulig. Det ville være en billig investering for samfunnet. Og hvis det skulle være penger det står på, får Regjeringa komme til Stortinget og be om mer penger. Er det andre ting, så får vi få beskjed om det. Lykkes vi ikke med integreringsarbeidet, vil det gi grobunn for økt rasisme. Det må vi gjøre alt vi kan for å unngå, for alle mennesker er like mye verdt. Og det skulle bare mangle om ikke vi som et av verdens rikeste land skulle hjelpe folk fra andre land som trenger en utstrakt hånd. Fungerer ikke integreringsarbeidet bra nok, gjør vi både dem dette gjelder, og samfunnet en bjørnetjeneste. Derfor bør det være i alles interesse at vi får ryddet opp i dette. La meg så rette opp en feil i innstillinga, da det ved en inkurie dessverre har blitt en feil på side 21, 2. spalte, siste setning. Her skal flertallet rettes til komiteen, og setningen skal lyde som følger: «Komiteen vil på denne bakgrunn fremme følgende forslag:» Det er altså en samlet komite som står bak forslaget øverst på side 22 om en gjennomgang og evaluering av asyl-, innvandrings- og integreringspolitikken. Helt til slutt vil jeg ta opp det forslag som er omdelt i salen på vegne av Arbeiderpartiet og sentrumspartiene.