Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2011-10-27:
Jeg vil også takke interpellanten for å reise en viktig og alvorlig debatt. Når over 500 mennesker hvert år, mange av dem svært unge, velger å avslutte sitt liv, er dette et dramatisk varsel om at vår ytre velstand står i skarp kontrast til den indre smerte mange føler. Historien om enkeltmenneskene bak tallene er det som gjør sterkest inntrykk. Sammenhengen mellom psykiske lidelser og selvmord er velkjent. Studier fra flere land tyder på at ca. 90 pst. av dem som velger å ta sitt eget liv, har en psykisk lidelse ved tidspunktet for selvmordet. Opptrappingsplanen for psykisk helse, som de avsluttet i 2008, har gitt mange viktige resultater når det gjelder å styrke det psykiske helsevernet. Det er allikevel åpenbart at mange av de kvantitative resultatene som er oppnådd, i mange tilfeller står i sterk kontrast til hvordan psykisk syke og deres nærmeste opplever tilbudet. Undersøkelser viser at den psykiske helsen til ungdom har forverret seg i løpet av en tiårsperiode. På bakgrunn av Handlingsplan mot selvmord ble det, som representanten Høie nevnte, iverksatt en rekke tiltak. Det har imidlertid ikke ført til reduksjon i antall selvmord de siste ti årene. Derfor er det behov for en forsterket innsats. Selvmord er mer utbredt enn det vi tror. I 2009 var det, som flere har nevnt, 573 mennesker som tok livet sitt. Det skaper også en stor gruppe etterlatte. Hvert år opplever vel 30 000 mennesker at noen som står dem nær, eller som de kjenner godt, begår selvmord. Spesielt unge etterlatte sliter i lang tid med angst, frustrasjon og depressive tanker og følelser. De sliter med konsentrasjonsproblemer, søvnproblemer og økt forekomst av somatiske sykdommer. De som opplever selvmord blant nærstående personer, har også en større risiko for både å få selvmordstanker og å begå selvmord enn etter tap ved naturlig død. Nesten alle har behov for hjelp og støtte både fra det profesjonelle hjelpeapparatet og fra et sosialt nettverk. Kommunene har imidlertid et svært ulikt hjelpetilbud. Ikke alle kommuner definerer selvmord som en krise. Dette innebærer at etterlatte ved selvmord i noen kommuner får tilgang til kommunens kriseapparat og krisehjelp og opplever sterk støtte, spesielt i tiden rett etter selvmordet. Andre igjen møter et hjelpeapparat uten klare rutiner for oppfølging, og hvor tilbudet er svært mangelfullt. Landsforeningen for etterlatte ved selvmord – LEVE – har nettopp vært inne til høring i komiteen og kunne fortelle at mange etterlatte har vist til manglende hjelp fra det profesjonelle hjelpeapparatet, og at hjelpen er for kortvarig eller uteblir helt. Jeg vil også gi honnør til organisasjonen LEVE, til Landsforeningen for forebygging av selvskading og selvmord og andre brukerorganisasjoner for det arbeidet de gjør. De gir et verdifullt tilbud. Likemannsarbeid og selvhjelpsgrupper er et viktig supplement til den profesjonelle hjelpen. De trenger all den støtte vi kan gi dem. Det er viktig, som flere har vært inne på her, at vi gir disse organisasjonene gode arbeidsbetingelser, slik at de kan fortsette dette viktige arbeidet. Selvmordsforebyggende arbeid er svært viktig. Tilbudet ved helsestasjonene, i skolehelsetjenesten, i PP-tjenesten, i barnevernet, hos fastlegen, i spesialisthelsetjenesten og i de distriktsmedisinske sentrene må styrkes betydelig. Noe av det viktigste vi kan gjøre, er å styrke det forebyggende arbeidet i vid forstand og på alle arenaer. Men fordi årsaksforholdene er sammensatte, trenger vi konkrete tiltak og brede strategier mot store deler av befolkningen for å forebygge selvmord. Forebygging er en oppgave for helsevesenet, men på langt nær helsevesenet alene. I alle miljøer kan mekanismer som utstøting, avvisning, fattigdom, mobbing, overgrep, arbeidsledighet, krenkelse osv. føre til selvmordstanker. Forebygging må derfor skje på mange arenaer utenfor helsevesenet – på skolen, på studiesteder, i arbeidslivet, i forskningsmiljøer, i politiet og i det politiske arbeidet. Det handler om å fange opp tidlig dem som er i faresonen, og å gi dem et godt og bredt tilbud. Jeg er glad for at helseministeren nå varsler en ny handlingsplan, at det spesielt vil legges vekt på forebygging, sårbare grupper og etterlatte, og at man også ser på brede tiltak utenfor helsetjenesten.