Julie Christiansen (Høyre), 2002-11-14:
I forbindelse med ratifiseringen av EØS-avtalen i 1992 understreket Høyre at avtalen er av grunnleggende viktighet for norsk næringslivs adgang til EUs indre marked, med like konkurranseregler, men at den aldri vil bli noe annet enn en mellomstasjon på vei mot fullt medlemskap. Vårt standpunkt hang sammen med vårt syn på internasjonalt samarbeid. I innstillingen fra 1992 uttalte Høyres representanter: «Nasjonalstaten står i økende grad overfor utfordringen å påvirke de beslutninger som fattes utenfor nasjonale politiske fora, men som likevel har virkning på innenlandske forhold. Det blir nasjonalstatens oppgave å fylle dette «demokratiske underskudd» gjennom forpliktende internasjonalt samarbeid.» Videre: «Ved å delta i internasjonalt forpliktende samarbeid kan Norge gjenvinne selvråderett.» Globaliseringen og utviklingen i EU etter 1994 har forsterket denne utviklingen. Stadig flere beslutninger – politiske så vel som økonomiske – som fattes utenfor Norges grenser, får direkte betydning for norske innbyggere og norsk næringsliv. Det samme gjelder utviklingen innen internasjonal forskning og teknologi. Grunnen er at både norske innbyggere generelt og norsk næringsliv er en del av globaliseringen og i større og større grad opererer internasjonalt. Det gjelder alle våre store næringer, som f.eks. olje, gass, sjømat og skipsfart. Også andre mindre næringer er avhengige av det som skjer internasjonalt. Det blir derfor helt galt å fremstille det som om norske beslutningstakere lengter etter å få sitte på møter sammen med alle de andre i Brussel for sin egen skyld. Det er av hensyn til norske innbyggere og norsk næringsliv at det er viktig å øve innflytelse og å delta der andre deltar. Etter åtte år med EØS-avtalen holder vi derfor fast ved vårt opprinnelige standpunkt. Åtte år med EØS-avtalen har vist enda tydeligere at det er svært krevende for Norge å dekke opp for det demokratiske underskuddet uten å være deltaker i beslutningsprosessene. I forhold til utviklingen i EU kan Norge bare sikre seg stemmerett og innflytelse ved å bli fullverdig medlem. Vi må imidlertid slå fast at den politiske situasjonen i opinionen og i Stortinget gjør at vi ikke tror det har noe for seg å sette medlemskapsspørsmålet på dagsordenen nå. Høyre vil imidlertid bidra til en debatt om EUs utvikling og konsekvenser for Norge. Regjeringens stortingsmelding om EØS-avtalen er et godt utgangspunkt for en slik debatt. Det er ingen tvil om at utviklingen i EU skaper nye utfordringer for EØS-avtalen. Samarbeidsregjeringen peker selv på en lang rekke av dem i meldingen. De finnes i stor grad på områder som EØS-avtalen ikke dekker, og som den heller aldri var ment å dekke. Likevel er det grunn til å peke på at forvaltningen av selve avtalen er blitt mer problematisk. Det har sammenheng med særlig to forhold: at styrkeforholdet mellom de to pilarene i avtalen er endret, og at EUs oppmerksomhet nå rettes mot de nye medlemslandene som er på vei inn. Regjeringen viser selv til konsekvenser dette har fått. Man har sett en tendens til at EU ikke vil godta at godkjenning fra ESA skal ha virkning også i EU. Ubalansen mellom EFTA og EU fører også til at reservasjonsretten, eller vetoretten, som EØS-avtalen på papiret gir, er blitt en lite attraktiv rett for den svakeste part i avtalen. Den løpende samrådsprosessen som vi ble forespeilet i avtalen, har ikke fått det omfang som man forutså, den politiske dialogen er begrenset, og vi møter mindre forståelse nå enn før når det gjelder våre spesielle behov. En bilateral frihandelsavtale med EU hadde imidlertid vært et enda verre utgangspunkt for å finne kompromissløsninger med EU. Gjennom EØS er vi tross alt sikret en fase med forhandlinger dersom det oppstår uenighet mellom EFTA og EU. EØS-avtalen er også helt unik, fordi den etablerer et eget overvåkings- og domstolssystem som avgjør saker som gjelder mulige brudd på EØS-avtalen. EØS-avtalen sikrer oss også mot at partene anvender sanksjoner som straffetoll og antidumpingtiltak mot hverandre i en konflikt. Med en frihandelsavtale overlater vi, som tidligere talere har vært inne på, helt og holdent til EU å vurdere hvorvidt Norge opererer med konkurransevridende tiltak eller statsstøtte, eller skaper handelshindringer. Det vi risikerer å tape, er ikke først og fremst tollfri adgang, men viktigere: like konkurransevilkår og forutsigbarhet for norsk næringsliv. Det er liten tvil om at utvidelsen av EU vil sette topilarsystemet under ytterligere press. Det blir altså enda mer krevende enn det har vært til nå, å nå frem overfor EU, selv i saker hvor vi mener vi har EØS-avtalens tekst på vår side i en eventuell tvist. Stålsaken, hvor EU brøt EØS-avtalen og så på Norge som et hvilket som helst tredjeland, er ett eksempel på en type problemer vi må være forberedt på å møte. Disse endringene understreker behovet for en god forvaltning og effektiv oppfølging av EØS-avtalen for å understøtte bildet av Norge som en seriøs avtalepartner. Det blir galt å se det som uttrykk for husmannsånd eller overdreven innsats at Norge nå nærmest er europamester i implementering av EU-direktiv. Det er viktig å arbeide for dette, fordi det er i norsk interesse. Den oppmerksomhet vi kan vinne i EU-systemet ved å ligge etter alle frister, er ikke av stor verdi, for å si det forsiktig. Men også de omfattende endringene i samarbeidet innad i EU – både i omfang og i form – gjør at EØS-systemet kommer til kort som eneste grunnlag for å ivareta norske interesser. Vi er f.eks. nødt til å få til en enda tettere norsk tilknytning til Lisboa-strategien og iverksette tiltak som gjør det mulig for norsk næringsliv å holde tritt med utviklingen der. Når EU ensidig iverksetter tiltak for å gjøre EU-området mer konkurransedyktig, kan det på sikt svekke prinsippet om konkurranse på like vilkår i hele EØS-området. De tiltakene Regjeringen skisserer i sin europapolitiske plattform for å kople oss til Lisboa-prosessen, er derfor svært viktige for å ivareta grunnlaget og forutsetningene for EØS-avtalen. Regjeringen har meget fortjenstfullt brakt debatten om Europas fremtid – eller den såkalte konventdebatten – til Norge. EU forbereder gjennom konventet større traktatendringer i 2004. Giscard d"Estaing, som leder arbeidet i konventet, fremla nylig det foreløpige rammeverket for en konstitusjonell traktat. EUs videre institusjonelle utvikling vil ha betydning for Norge og EØS – helt uavhengig av medlemskapsspørsmålet. Gjennom bidrag til ARENAs konferanse om temaet og ved å arrangere en egen konferanse om nordiske perspektiver på Europas fremtid bidrar Regjeringen aktivt til å spre informasjon om debatten som nå pågår i EU-landene og i kandidatlandene. Under begge konferansene glimret imidlertid norske stortingspolitikere med sitt fravær. Det er en kjensgjerning at EØS-avtalen ikke ivaretar behovet norsk fiskerinæring har for sikker markedsadgang til EU. Norsk eksport av sjømat til EU utgjorde i 2001 om lag 17 milliarder kr, eller 55 pst. av total norsk eksport av sjømat. Eksportandelen målt i verdi er redusert fra 63 pst. i 1998, men EU utgjør fremdeles det viktigste markedet for norske eksportører av sjømat. Det er særlig lakseeksporten som er redusert. Årsakene til reduksjonen er flere: økt markedsføringsarbeid i andre og nye markeder, økt kjøpekraft i Asia og Russland osv. Men den tidvise dårlige markedsadgangen til EU må ta sin del av skylden. Norsk sjømatnæring for øvrig møter både tollsatser og et komplisert system med tollfrie kvoter og forskjellige opprinnelsesregler i EU. Dette har også medvirket til at en fallende del av norsk sjømateksport kanaliseres til EU. Søkerlandene til EU har i det siste tiåret blitt stadig viktigere markeder for norske eksportører. Med en vekst i kjøpekraften i søkerlandene tilsvarende det Portugal og Spania opplevde da de ble EU-medlemmer, vil EU som marked for norsk sjømat kunne dobles i løpet av en tiårsperiode. Sild og makrell er de klart viktigste produktene, men også eksporten av laks er i fremgang. Dette viser hvor viktige de forhandlingene Norge nå går inn i med EU, blir. Målet er å få kompensert bortfallet av dagens tollfrie markedsadgang i kandidatlandene. Det blir uten tvil en tøff forhandlingsoppgave. EU har vært gjennom vanskelige forhandlinger med søkerlandene i øst, og jeg tror det vil være klokt av oss ved inngangen til disse forhandlinger å ta innover oss hvilket enormt løft østutvidelsen er for EU-landene. Man kan kanskje spørre hvorfor flertallet i Stortinget, på tross av de utfordringene EØS-avtalen møter, holder fast ved den. Avtalen gir oss begrenset adgang til EUs politiske prosesser, både de som påvirker det indre marked, og de som påvirker andre politiske rammebetingelser for Norge. Men EØS-avtalen er likevel så viktig for norske næringsinteresser at vi ikke kan være den foruten. Det kommer sikkert til å bli gjentatt i denne debatten, men hele 70 pst. av norsk eksport går altså til dette markedet. Det er titusenvis av norske arbeidsplasser vi snakker om ved å ta vare på denne avtalen.