Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2006-02-08:
La meg først gi ros til interpellanten for en særdeles viktig og også veldig aktuell interpellasjon, at alle har rett til å utøve sin religion, privat og offentlig, uten forfølgelse, uten trakassering. Alle erklæringer og konvensjoner om grunnleggende menneskerettigheter slår fast retten til religions- og livssynsfrihet som et viktig fundament. Religion og religionsutøvelse er en del av enkeltmenneskets identitet. Arbeidet for å sikre religionsfriheten vil alltid være en del av vår samlede innsats for menneskerettigheter. Vi ser at denne retten blir krenket, som også både interpellanten og ministeren har sagt, over hele verden. I Oslo har vi f.eks. noe som heter Ahmadiyya-menigheten, som har flyktet fra forfølgelse i Pakistan. Vi ser at kristne forfølges i Iran og i Palestina. I Kina krever myndighetene at alle religiøse grupper skal registreres og godkjennes. Vi husker alle overgrepene mot all religionsutøvelse i tidligere kommunistiske stater. I Norge slår straffeloven § 135 a fast: «Den som forsettlig eller grovt uaktsomt offentlig setter frem en diskriminerende eller hatefull ytring, straffes med bøter eller fengsel.» Videre står det bl.a.: «Med diskriminerende eller hatefull ytring menes det å true eller forhåne noen, eller fremme hat, forfølgelse eller ringeakt overfor noen på grunn av deresa) hudfarge eller nasjonale eller etniske opprinnelse,b) religion eller livssyn, ellerc) homofile legning, leveform eller orientering.» Det betyr at i Norge har vi faktisk en veldig sterk lovbeskyttelse mot krenking av religioner og av religiøse symboler. Den aktuelle situasjonen gjør at vi likevel må problematisere den fundamentale retten til religionsutøvelse også opp mot andre rettigheter. Utenriksministeren og for så vidt også interpellanten trakk fram forholdet mellom respekten for individets tro og religionsutøvelse og ytringsfriheten, som også har vært tema før i dag. Det finnes kanskje også andre motsetningsforhold mellom ulike deler av Verdenserklæringen om menneskerettighetene. Der slås det fast at hvert enkelt individ, menn, kvinner og barn, er enestående med ukrenkelige rettigheter. Enkeltmennesket skal vernes mot undertrykking, mot fattigdom, mot overgrep og nedverdigelse. Jeg har i flere tidligere debatter i denne salen problematisert forholdet mellom religionsfrihet og grunnleggende menneskerettigheter for kvinner. Det begås overgrep mot kvinner i religionens navn i en rekke muslimske samfunn, men også i små kristne sekter her hjemme. Dersom det oppstår konflikter mellom jenters og kvinners fundamentale menneskerettigheter og rett til religionsutøvelse som virker krenkende og direkte undertrykkende overfor kvinner, så mener jeg at det er individets integritet og menneskeverd som må prioriteres. Menneskerettigheter kan aldri være kulturrelative, heller ikke religionsrelative. Ingen religiøs eller kulturell tradisjon kan forsvare brudd på menneskerettighetene. Jeg vil også vise til det siste utenriksministeren sa, om at man kan bruke religion som virkemiddel i politisk undertrykking. I en global verden kan konflikter mellom religioner og konflikter mellom forskjellige menneskerettigheter best – og kanskje bare – løses gjennom dialog. Derfor må vi støtte interreligiøse økumeniske prosesser i konfliktområder som Midtøsten, samtidig som vi systematisk støtter enkeltindivider og grupper mot undertrykking i religionens navn og sikrer rett til religionsutøvelse som en del av individets personlige integritet, dvs. religionsutøvelse uten forfølgelse og uten trakassering.