Trond Helleland (Høyre), 2009-12-04:
Det finnes et stort utviklingspotensial i migrasjonen. Europa – og Norge – trenger en arbeidskraftreserve. Mennesker kommer hit med kunnskaper og kompetanse, samtidig som de fører ressurser tilbake til hjemlandet. Frivillig migrasjon skaper positive drivkrefter. Migrasjonspolitikk, handelspolitikk, utviklingspolitikk og bistandspolitikk kan ses i en positiv sammenheng. Frivillig migrasjon og utvikling henger sammen, og både opprinnelsesland og mottakerland vil i de fleste tilfellene være økonomisk tjent med kontrollert migrasjon. Blant unntakene er faren for tap av kompetanse som de fattige landene sårt trenger selv. Globaliseringen og den økende åpenheten i verden stiller oss overfor stadig nye utfordringer. Nye kulturer kommer tett innpå oss, og vår egen kultur utfordres. Mye er berikende, noe er krevende, og noe er uakseptabelt. Mye av migrasjonen i verden er utenfor kontroll, og for Europa har migrasjonsstrømmene blitt en hovedutfordring. Vi kan bruke situasjonen i Norge som et eksempel. Asylstrømmen har økt fra 5 500 til 18 500 bare de siste fire årene. Svært mange av asylsøkerne har grunnløse søknader. Folk risikerer alt de eier og har i et forsøk på å komme til Norge, og ender opp med avslag. Mange livnærer seg på menneskehandel, og mindreårige barn sendes verden rundt mens de utsettes for de største, og ofte umenneskelige, prøvelser underveis. Kostnadene er store både for den enkelte og for samfunnet som helhet. Til tross for reglene i EUs statusdirektiv og andre forsøk på harmonisering er det fortsatt store forskjeller mellom landene i Europa på flere områder innen asylpolitikken. Visumregler eller sikring av flyktningers rettigheter kan framstå som eksempler på dette. Selv om Norge står utenfor EU, har vi på en rekke områder et formelt samarbeid med EU om asylpolitikken. På andre områder har vi et indirekte samarbeid. Samarbeidet gjør Norge medansvarlig for den politikken som utformes, men det gir oss også muligheter til å være premissleverandør og pådriver. Vi har lenge vært klar over at EU innen 2010 skal ha arbeidet med et felles europeisk asylsystem endelig på plass. Saker har vært ute på høring, og det har vært mulig å komme med innspill, endringer og forbedringer. Høyre har vært opptatt av at Norge skulle benytte både de formelle og de uformelle kanalene for å være med og utforme en felles europeisk politikk på asylområdet. Dette var også noe av bakgrunnen for vårt representantforslag høsten 2007, som Stortinget sluttet seg til. Med det svenske formannskapet har Norges tilgang til Europas beslutningstakere vært bedre enn på svært lenge. Jeg håper Norge har benyttet seg av denne muligheten. Hvert femte år oppdaterer EU sin femårsplan for politi- og tollsamarbeid, asyl- og migrasjonssamarbeid, strafferettslige og sivilrettslige samarbeid, for å nevne noe. Tampere-programmet ble etterfulgt av Haag-programmet, og nå er det Stockholm-programmet som står for tur. Hensikten er å bedre samarbeidet om å bekjempe kriminalitet og harmonisere asyl- og migrasjonspolitikken i Europa. Forsvarerne av programmet mener at det er modig og ambisiøst, og at den enkelte borgers og innvandrers rettssikkerhet øker fordi reglene skal bli tydeligere og mer rettferdige. I tillegg mener de at samarbeidet om kriminalitetsbekjempelse gjør Europa tryggere. Kritikerne av programmet mener på sin side at prisen som betales for økt trygghet, er økt overvåking av borgerne og høyere terskler for dem som søker seg en nødhavn. Enkelte røster har også ment at det ikke er tilstrekkelig fokus på å bekjempe illegal innvandring og på å sikre at innvandring til Europa skjer i overensstemmelse med medlemslands ønsker og behov. Jeg ser fram til å høre justisministerens refleksjoner og betraktninger rundt dette. Jeg håper diskusjonen i dag vil handle om de europeiske landenes gjensidige påvirkning og avhengighet innenfor dette området, hvordan utfordringene som oppstår som et resultat av dette, kan løses i fellesskap, hvordan den nye politikken i Europa vil påvirke Norge, men ikke minst hvordan justisministeren ser for seg at vi skal forholde oss til det. EU er bokstavelig talt helt i sluttfasen av behandlingen av Stockholm-programmet. I Ministerrådet ble det denne uken, 1. desember, oppnådd enighet om substansen i programmet. Neste uke, 10.–11. desember, skal Stockholm-programmet behandles av stats- og regjeringssjefene. Mye tyder på at programmet går gjennom også her. Hvis programmet blir vedtatt og gjennomført, går EU inn i en ny fase som den enkelte EU-borger vil merke – alt fra felles regler innen det sivilrettslige området til et felles asyl- og innvandringssystem og til et mer tverrfaglig politisamarbeid og bekjempelse av terror. Når det gjelder innvandrings- og immigrasjonspolitikken, som jeg har hatt som utgangspunkt for denne interpellasjonen, er det enighet om at EU trenger en fleksibel innvandringspolitikk for å møte framtidens behov for arbeidskraft. Mange mener f.eks. at Stockholm-programmet legger større vekt på lovlig innvandring enn det en tidligere har sett. Det skyldes nok også at EU har behov for arbeidskraft på flere områder, og at det er stor konkurranse mellom vestlige land om å tiltrekke seg høyt utdannede innvandrere. I dag er det f.eks. slik at ca. 5 pst. av dem med høy utdannelse fra Afrika velger å reise til Europa, mens 95 pst. velger USA. Det er et reelt behov for en mer fleksibel politikk som i større grad tar høyde for arbeidslivets behov. Det har vi også flere eksempler på i Norge. Men det er også enighet om at den ulovlige innvandringen må bekjempes – selv om noen mener at man burde ha gått lenger – og det er enighet om at det er et stort behov for mer solidaritet og byrdefordeling mellom medlemslandene. På grunn av sin geografiske beliggenhet bærer f.eks. et av Europas fattigere land, Hellas, en uforholdsmessig stor del av byrdene for asyltilstrømmingen i Europa sammenlignet med andre land. Felles regler er selvsagt ingen garanti for at de implementeres likt. Kommisjonen har derfor – så langt jeg forstår – foreslått det de kaller treningsmoduler, som vil bli obligatorisk for alle nasjonale asylmyndigheter, og at det skal være langt strengere kontroll med hvordan landene anvender reglene. Dette skal også etterfølges av en evaluering av praksis. Dersom dette vil påvirke Norge som tredjeland, vil jeg gjerne at justisministeren kommenterer det. Det nye med Stockholm-programmet vil derfor være at justispolitikken blir til et mer integrert samarbeidsområde på linje med andre politikkområder i EU. EUs arbeid er derfor omfattende og viktig, og får konsekvenser også for Norge. Som justisministeren er kjent med, etterlyste Høyre allerede i sesjonen 2007–2008 en stortingsmelding om norsk asyl- og innvandringspolitikk i europeisk perspektiv. Denne stortingsmeldingen er fortsatt ikke kommet, men jeg registrerer at den er varslet i løpet av 2010, dvs. mer enn to år etter initiativet fra Høyre. I Europautvalgets møte 23. januar i år, hvor også justisministeren var til stede, etterlyste Elisabeth Aspaker fra Høyre hva Norges posisjon i arbeidet med Stockholm-programmet har vært og hvilke konkrete initiativ Norge har tatt. Spørsmålet ble ikke besvart den gang, og jeg antar at det kan skyldes at Norges engasjement og innspill kanskje ikke har vært så mange som vi kunne ha håpet. Så vidt jeg har registrert, sendte Regjeringen sine innspill i oktober – dvs. i arbeidets absolutt siste fase. Om jeg har lest disse korrekt, var det primære fokus et forsøk på å få forståelse for Norges posisjon som EØS- og Schengen-medlem, men de inneholdt få substansielle politiske innspill og forslag. For selv om Stockholm-programmet på mange måter også kan betraktes som programerklæringer, ser det imidlertid også ut til at EU nå er opptatt av å få til konkrete tiltak og handling. Stockholm-programmet synes å være et resultat av en modningsprosess innenfor et område hvor EU har fått mye erfaring og kunnskap. Denne modningsprosessen har også vært nødvendig og viktig, nettopp fordi programmet omhandler et stort og til dels kontroversielt politikkområde som er viktig for Norge. På mange måter er det en erkjennelse i Europa av at vi sitter i samme båt. Praksis i ett land kan få til dels store konsekvenser for et annet land. Dette merker i høyeste grad Norge. Når f.eks. Sverige og/eller Danmark strammer inn sin asylpolitikk, ja, så øker også tilstrømmingen til Norge. Løsningene må derfor søkes i fellesskap. Norge er direkte berørt av EUs migrasjonspolitikk, og vi må derfor være opptatt av det som skjer i EU og påpasselig med å delta på de arenaene der det er viktig for oss å være til stede. Jeg imøteser derfor å høre mer om hvilke konkrete innspill Norge har spilt inn, og hvilke innspill Regjeringen vil spille inn når den europeiske handlingsplanen skal utarbeides i 2010.