Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-05-07:
Norge er et langstrakt land med en liten befolkning. Det hadde vært mange mulige måter å innrette dette samfunnet på. Mange land med liten befolkning har valgt å konsentrere bosettingen om noen områder. Andre har valgt en relativt sterk konsentrasjon innenfor den enkelte landsdel eller region. I Norge har vi valgt å bevare mangfoldet – med en spredt bosetting, med en mangfoldig kultur. Det er dette som er Norge. Det beriker oss gjennom sitt mangfold. Det skaper nærhet mellom de ressursene som vi bygger vår rikdom på: fisk, skog, vannkraft og olje, og utnyttelsen av dem. Det gir oss en identitet, et rotfeste, en kultur forankret i landsbygd og fiskevær. Men det har også en pris – med lange transportstrekninger og få mennesker som grunnlag for de lokale velferdstjenestene. Derfor er distriktspolitikken også et spørsmål om vilje – politisk vilje – ikke minst i en tid da både den internasjonale kulturpåvirkningen gjennom ulike medier, teknologi og globalisering har en sterkt sentraliserende kraft. Derfor må vi ha politisk vilje til å sette inn en ekstra innsats i distriktene for å sikre bosettingen der. Jeg ser at statsråden i flere avisartikler har beskrevet distriktspolitikk som noe særnorsk. Det er riktig. I de fleste land er regionalpolitikk et spørsmål om å utjamne forskjeller i levekår – om å løfte utkantområdene opp på et nasjonalt velferdsnivå. Det er ikke problemstillingen i Norge. Gjennom vår aktive distriktspolitikk har vi skapt rimelig likeverdige levekår i alle deler av landet. Men vi har et mål utover det. Vi vil at hele landet skal være i bruk – hevde vår suverenitet, utnytte ressursene og bevare mangfoldet. Men da blir også distriktspolitikk et spørsmål om hva vi vil, hva vi strekker oss etter. Derfor reagerer mange av oss når Regjeringen reduserer ambisjonsnivået. Regjeringen vil ha vekst i alle landsdeler. Alle ser at det skjer endringer i den enkelte bygd og i den enkelte kommune. Men et mål på landsdelsnivå kan også nås ved at Tromsø og Bodø vokser, mens kysten av Nord-Norge tynnes ytterligere ut. Derfor blir Regjeringens ambisjon for passiv, og den bryter med det vi tidligere har stått sammen om. Så blir det neste spørsmålet: Har vi nådd disse målene? Ja. Og nei. Vi har klart å opprettholde en mer spredt bosetting enn kanskje noe annet land. Men vi har ikke nådd målene. Nord-Norge har hatt en nettoutflytting på over 100 000 personer de siste 50 år. Når vi tar med fødselstallene, har landsdelen samlet sett likevel hatt vekst i folketallet. Utviklingen i Finnmark er alvorlig, særlig langs kysten. Åtte av kystkommunene i Finnmark har hatt en befolkningsnedgang på over 25 pst. siden 1980 – Måsøy på hele 45 pst. Utfordringene i kystsamfunnene i Nord-Norge og i særlig grad i Finnmark er den største distriktspolitiske utfordringen som Norge har stått overfor. Og utfordringen er ikke ny. Den har vært der i flere tiår. Vi må derfor stadig vurdere hvordan vi kan gjøre de distriktspolitiske virkemidlene enda mer målrettet. Arbeiderpartiregjeringen satte ned et ekspertutvalg for å gå igjennom virkemidlene. Vi har også stilt oss positive til å opprette en distriktskommisjon for å gjennomgå virkemidlene. I 1990 gav jeg ut en bok som grep fatt i de utfordringene særlig Nord-Norge står overfor. Tittelen var: «Fra problemer til muligheter». Jeg er overbevist om at vi må fokusere mye mer på de mulighetene som finnes i distriktene, og at politikken må innrettes slik at vi omgjør muligheter til lønnsom næringsvirksomhet. Arbeiderpartiet ønsker en strategisk innsats i distriktene. Vi må utvikle robuste arbeids-, bo- og serviceregioner hvor befolkningen kan finne et mest mulig helhetlig tilbud som dekker deres ønsker og behov. Vi må bygge opp under et lønnsomt og konkurransedyktig næringsliv i alle deler av landet. Da må vi bygge på de fortrinn som finnes i den enkelte region. Vi må erkjenne at kunnskap betyr stadig mer. Da må vi bygge et sterkt utdanningstilbud i distriktene. Vi må styrke forskningen og ikke minst forskningsformidlingen ut til næringslivet i distriktene. Vi må utvikle regionale verdiskapingsmiljøer der nettverket mellom bedriftene i regionen og bedriftene utenfor og nettverket mellom bedrifter, kompetansemiljøer og myndigheter styrkes. Vi må redusere avstandsulempene ved å ta i bruk ny teknologi, bruke de nye teknologiske mulighetene til å bryte ned avstandshindre. Vi må ha en bevisst statlig lokaliseringspolitikk hvor vi nettopp bruker de mulighetene ny teknologi gir. All ny statlig virksomhet må legges utenom Oslo, med mindre helt særskilte forhold foreligger. Vi må ha et sterkt offentlig velferdstilbud som er likeverdig i alle deler av landet. Og vi må styrke kreativiteten, men også identiteten og tilhørigheten, gjennom et aktivt lokalt kulturliv. Men en slik strategisk innsats krever virkemidler. Samtidig som vi er ydmyke i vår søken etter virkemidler som bringer oss enda nærmere målet, må vi konstatere at mange av virkemidlene faktisk fungerer godt. Vi vet at kommunale næringsfond bidrar til nye arbeidsplasser i distriktene. Derfor er det alvorlig når Regjeringen fjerner alle bevilgninger til slike fond. Vi vet at fiskerinæringen betyr mye langs kysten. Derfor er det alvorlig når Regjeringen kutter innsatsen i marin forskning og kutter alle bevilgninger til utviklingsprogrammet for marin sektor. Vi vet at Statens nærings- og distriktsutviklingsfond betyr svært mye for næringsutvikling i distriktene. Derfor er det alvorlig – svært alvorlig – når Regjeringen dramatisk svekker SND. I disse dager skal SND kutte bemanningen med rundt 100 stillinger, sannsynligvis i alle fylker. Det gis ikke lenger investeringstilskudd til næringsetablering i distriktene. Tidligere kunne en stimulere en ny bedrift til å etablere seg i Loppa. Nå får de ikke noe investeringstilskudd dersom det ikke er svært nyskapende virksomhet. Med andre ord, den generelle stimulansen som lå der, er ikke lenger til stede. Dette er galt. Derfor kritiserer Arbeiderpartiet Regjeringens distriktspolitikk – ikke fordi alt var perfekt under Arbeiderpartiets styre, men fordi denne regjeringen har foretatt en kraftig svekkelse av distriktspolitikken både i forhold til arbeiderpartiregjeringen og i forhold til den forrige Bondevik-regjeringen. Sist høst kuttet Bondevik-regjeringen de distriktspolitiske virkemidlene med 350 mill. kr i forhold til arbeiderpartiregjeringens budsjettframlegg. Virkemidlene i næringspolitikken ble foreslått kuttet med totalt 1,7 milliarder kr i effekt. Nyvalgt sentralstyremedlem i Høyre Jens Petter Ekornes kalte kuttet i SND for en «katastrofe». Ordføreren i Skjervøy – den eneste kommunen med rent Kristelig Folkeparti-flertall – sa at han ikke ville gi denne politikken «et fnugg av ryggdekning». Høyre-ordføreren i Ballangen sier: «Det regjeringen har gjort i distriktspolitikken er skremmende.» Ja, selv statssekretæren i Samferdselsdepartementet uttalte: «Statsbudsjettet … har for dårlig distriktsprofil, og dette må det gjøres noe med. Statsminister Bondevik kan ikke sitte ansvarlig for dette.» Arbeiderpartiet påstår ikke å ha alle svar i distriktspolitikken. Men denne regjeringen har åpenbart feil svar. Og det ser ut til at flere enn Arbeiderpartiet er enige om det.