Inge Lønning (Høyre), 1999-06-11:
Mange mennesker tror at vi har to likestilte skriftspråk i Norge. Det har vi også – det ene heter norsk, og det andre heter samisk. Men det norske skriftspråk foreligger i to historiske forgreninger, og der er et problem som vi har slitt med gjennom ganske mange tiår uten å finne den gode løsningen på. Det er ingen uenighet hverken i Stortinget eller andre steder om det prinsipp som ligger til grunn, at det skal være fritt valg for alle norske barn og unge hvilken av disse to forgreninger de ønsker å bruke som sin utgave av norsk skriftspråk. Det som skiller vår norske politikk på dette området fra politikken i de fleste andre europeiske land, er at vi i morsmålsopplæringen allerede fra ungdomstrinnet gjennom hele videregående opplæring bruker en uforholdsmessig stor del av tiden og kreftene på innlæring av begge de to forgreningene av vårt nasjonale skriftspråk. Begrunnelsen for det er ikke likestillingsprinsippet, begrunnelsen for det ligger et helt annet sted, nemlig i den tanke at alle norske borgere som henvender seg til offentlige myndigheter, har krav på å få svar tilbake i den samme målform som vedkommende selv bruker. Dette var i sin tid antagelig en velbegrunnet form for språkpolitikk. Så langt jeg kan skjønne, er den tiden passert for lenge siden. I dag er det ikke lenger en velbegrunnet form for språkpolitikk. Det skyldes at vi i dag er i en situasjon hvor avstanden mellom de to målformene er blitt så liten at det ikke er en eneste norsk borger som vil ha problemer med å forstå svaret hvis han mottar et svar i den andre språkform enn den han selv bruker. I de fleste tilfeller er kvaliteten på det som kommer ut av dette prinsipp, så dårlig at det er egnet til å undergrave selvrespekten både hos avsenderen og hos mottageren, og jeg vil anta at de aller fleste norske borgere ser seg mer tjent med å motta et svar på et godt og klart og begripelig norsk, enn å motta et svar som er betydelig vanskeligere tilgjengelig fordi det er skrevet av en person som ikke mestrer den språkformen som brevet er skrevet i. Hva er det som er grunnproblemet og som fører til, som jeg har pekt på i spørsmålet til statsråden, at et økende antall, både i de forsknings- og universitetsmiljøene som steller med norsk språk, og blant dem som har ansvaret for språkundervisningen i skolen, uttrykker stigende tvil om hvorvidt det er noe rimelig forhold mellom utbyttet og den tiden som beslaglegges for å opprettholde fiksjonen om at alle voksne nordmenn skal mestre begge språkformene skriftlig? Jeg tror grunnproblemet ligger i at det er overmåte vanskelig å motivere elevene for denne del av opplæringen. Det skyldes at man i utgangspunktet har en mye vanskeligere situasjon enn når det gjelder språkopplæring i sin alminnelighet. Når det gjelder språkopplæring i fremmedspråk, er motivasjonen innlysende. Motivasjonen er at man skal bli i stand til å kommunisere med mennesker som man ikke var i stand til å kommunisere med før. Den motivasjonen er det umulig å bruke når det gjelder opplæringen i skriftlig sidemål, for den setter ikke et menneske i stand til å kommunisere med noe menneske som man ikke var i stand til å kommunisere med på forhånd. Og det gjør at det er forferdelig vanskelig å få barn og unge til å forstå hvorfor man skal anvende så mye tid på noe som ikke utvider et eneste menneskes kommunikasjonsevne i forhold til andre mennesker. Jeg har pekt på at vi i Norge står overfor en betydelig utfordring når det gjelder å ivareta vår norske skriftkultur. Og på det området kjenner jeg heller ikke noe annet europeisk land som har en så lite gjennomtenkt strategi for å ta vare på sin egen skriftkultur, som Norge. Vi har ingen samordning mellom bibliotektjenesten f.eks. – med det nye Nasjonalbiblioteket, som foreløpig bare er en tanke, og som det ikke ser ut til at vi er i stand til å realisere i overskuelig fremtid – på den ene siden og skole- og opplæringssystemet på den annen side. Det forvaltes av to departementer, og der er svært lite – om noe – av gjennomtenkt samordning. Jeg kjenner heller ikke noe annet europeisk land som i sin morsmålsopplæring legger så liten vekt på den klassiske nasjonallitteraturen. Det har jo i alle kulturland vært slik at den viktigste metode for å gi barn og unge en god språkmestring, er å gi dem delaktighet i den klassiske nasjonallitteratur. For det er jo der rikdommen foreligger, det er der de gode forbildene foreligger, og det er bare gjennom fortrolighet med den klassiske nasjonallitteratur at man selv kan utvikle en god språkmestring. Det er for meg selvinnlysende at vi har én nasjonallitteratur i Norge, og ikke to. I den nasjonallitteraturen inngår Henrik Ibsen, Bjørnstjerne Bjørnson, Knut Hamsun og Sigrid Undset på nøyaktig samme vis som Ivar Aasen, Aasmund Olavsson Vinje, Arne Garborg og Tarjei Vesaas. Og det er en soleklar oppgave for skolen å gjøre barna like fortrolige med og like glade i alle deler av denne nasjonallitteratur. Jeg er også overbevist om at hvis man gav skolen en langt større frihet enn den har i dag til å legge opp en strategi for å gi elevene del i det beste i norsk skriftkultur, så ville resultatet som kom ut, bli svært mye bedre, elevenes motivasjon ville bli vesentlig sterkere og den pedagogiske oppgaven for norsklærerne ville bli svært mye mer stimulerende enn den er i dag. Mitt spørsmål til statsråden – han er jo kjent som en romslig mann – er om han ikke ser dette som en viktig utfordring innenfor forsøksvirksomheten og utviklingsarbeidet i norsk skole: at man særlig innenfor morsmålsundervisningen burde gi langt friere armslag enn det vi har i dag? Det har jo vist seg at selv en så beskjeden forsøksvirksomhet som det å plassere den intensive undervisningen i skriftlig sidemål på videregående i en bestemt periode i skoleåret og legge opp til en eksamensavslutning på et annet tidspunkt enn det etablerte, har avstedkommet enorme kontroverser. Jeg tror norsk språkutvikling ville være tjent med at vi legger en god del av fortidens kjepphester bak oss og begynner å interessere oss sterkere for den store utfordring som ligger i presset mot norsk nasjonalspråk i dagens amerikaniserte språkverden. Der ligger en formidabel utfordring, og hvis vi skal møte den, må vi samle kreftene nettopp om å hente ut det beste ifra vår klassiske nasjonallitteratur og sørge for at elevene får et levende forhold til dette. Min utfordring til statsråden er altså å åpne for en betydelig større grad av valgfrihet, en betydelig større mulighet for forsøksvirksomhet på alle trinn i skolen for på den måten å gi de gode morsmålslærerne, som der er mange av i norsk skole, en mer tilfredsstillende arbeidssituasjon, og gi elevene et større utbytte av morsmålsundervisningen enn det de får i dag.