trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
La meg først av alt si at det er bra at sykefraværet går ned. Det har faktisk ikke vært lavere siden Høyre satt i regjering. Så er det i Norge bred enighet om at trepartssamarbeidet er bra. Men av og til kan man jo mistenke at trepartssamarbeidet blir et topartssamarbeid mellom ett parti i den rød-grønne regjeringen og én av arbeidstakerorganisasjonene. I Klassekampen 6. mars kunne vi lese følgende: «Regjeringen legger mye vekt på dialog med «partene i arbeidslivet», men snakker mest og best med én part.(…) Det holder ikke å bare snakke med LO.» (…) Det er ikke en Høyre-representant som sier dette, men en representant for en av de store partene i arbeidslivet, nemlig Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund og deres leder Tore Eugen Kvalheim. Så mitt spørsmål er: Hvordan vil Arbeiderpartiet sikre at trepartssamarbeidet ikke blir til et topartssamarbeid, og gi alle arbeidstakerorganisasjonene den innflytelsen de fortjener?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
Det stemmer ikke at Høyre ikke anerkjenner at det finnes sosial dumping. Det sa jeg veldig klart og tydelig her, og det har også veldig klart og tydelig gått fram i våre merknader mange, mange, mange år tilbake. Som representanten helt sikkert vet, har Høyre også stemt for 19 av 24 forslag som har kommet i de to handlingsplanene mot sosial dumping. Det er litt merkelig at dette kommer som spørsmål i dag, når Arbeiderpartiet og Høyre i dag skal vedta en veldig viktig lov, som skal gjøre at man får likebehandling mellom vikarer, altså innleid arbeidskraft, og de som allerede er i sektoren. I dag skal vi sammen vedta vikarbyrådirektivet, og det regner jeg med også vil være et viktig bidrag mot sosial dumping. Men det stemmer at Høyre har vært skeptisk til en del av virkemidlene. Vi har bl.a. vært skeptisk til solidaransvar, og vi har vært skeptisk til innsynsrett, for å nevne noe. Jeg tror jeg vil si det på denne måten: Når man snakker så pent om trepartssamarbeidet, har det en verdi at partene i arbeidslivet faktisk i så stor grad som mulig er enige om virkemidlene man bruker, og det har dessverre ikke regjeringen fått til.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
Jeg synes det er oppsiktsvekkende hvis 19 av 24 forslag i regjeringens handlingsplaner mot sosial dumping ikke fungerer i det hele tatt. For å si det slik: Da må det ha vært noe alvorlig galt med prosessene da man la fram forslagene. Det er viktige forslag der, f.eks. id-kortordningen innenfor renholdsbransjen, som vi har vært sterk tilhenger av. Vi har til og med kritisert regjeringen fordi vi mener ordningen var for svak. Vi har også vært sterk tilhenger av at når det offentlige skal kjøpe inn, skal det være norske arbeids- og lønnsvilkår som ligger til grunn, slik at ikke det offentlige som innkjøper bidrar til å dumpe vilkårene i arbeidslivet. Hvis det er tiltak som ikke har noen effekt, vil det overraske meg. Det viser heller ikke Fafos gjennomgang. Når det gjelder skattefradraget for fagforeningsfradrag, stemmer det at Høyre har satt det ned til samme nivå som under Stoltenberg I-regjeringen. Det har vi også kunnet gjøre fordi vanlige lønnsmottakere med Høyres politikk får sitte igjen med mer i lommeboken enn under de rød-grønne.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
Jeg vil takke for et godt spørsmål. Jeg vil si det på denne måten: I dag er det et veldig klart skille i loven når det gjelder overtid for hvor mye man kan pålegges å jobbe. Det er 200 timer for ikke-organiserte arbeidstakere. Utover det må man eventuelt ha tillatelse fra Arbeidstilsynet eller være organisert. Vi har ikke foreslått å gjøre noe med denne 200-timersrammen, men det vi har foreslått, er at hvis det er enighet lokalt, kan man forhandle seg fram til en noe mer liberal ramme etter lokale forhandlinger. Det tror jeg er en god idé, og jeg synes vi burde ha såpass tillit til partene lokalt. Helt konkret: Det er i dag mulighet til å jobbe opptil 13 timer. Jeg synes det også er viktig å se på grensene for såkalt gjennomsnittsberegning, men det er viktig å understreke at det betyr at man kan jobbe mer i noen perioder fordi man jobber mindre i andre perioder. Så det er altså ikke snakk om at folk skal jobbe mer alt i alt, men det er snakk om at man skal jobbe smartere og noe mer intenst.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
Jeg deler en del av representantens betraktninger rundt det å ha fast arbeid kontra det å være i en midlertidig jobb, og bl.a. dette med at det f.eks. kan være et problem å få lån – det er en helt reell problemstilling. Nå er det verdt å understreke at når opposisjonen mener at man skal ha en oppmyking, altså rett og slett gi det private det samme regelverket man i dag har i staten, er det fordi den andre positive siden av det er at det kan gi flere mennesker en sjanse i arbeidslivet. Det er noe vi også ser i andre land; altså hvis det er for vanskelig å ansette, er det også de mest utsatte gruppene som blir hardest rammet. Men det jeg skulle stille spørsmål om, var hvorvidt det er sånn, som representanten nevnte, at det bare er arbeidsgiverne som ønsker en liten oppmyking av arbeidsmiljøloven. Kan det tenkes at også arbeidstakere kan ha nytte av det? Da snakker vi ikke om at folk skal jobbe døgnet rundt for luselønn, men da snakker vi om vanlige arbeidstakere som kanskje ønsker litt mer fleksibilitet for når de skal ta ut arbeidstiden sin, og når de skal ha fri.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
Det var en glede for komiteen å behandle meldingen grundig. Det var også en veldig grundig melding, om enn kanskje litt tynnere når det gjelder konkrete forslag, men sånn er det jo ofte når man sitter i regjering. Mitt spørsmål er: Statsråden understreket at Arbeidstilsynet hadde en veldig avgjørende rolle. Høyre har i veldig mange år nå styrket Arbeidstilsynet med ekstra midler. Det er nå én ting. Noe av utfordringen er at Arbeidstilsynets oppgave er å følge arbeidsmiljøloven, mens en del av dem, la oss kalle dem de useriøse aktørene i deler av det norske arbeidslivet, må avsløres gjennom å gå inn i regnskap og utbetalinger, gjerne på tvers av landegrenser. Der vet vi at Arbeidstilsynet mangler både mandat og kompetanse, og det kan være veldig vanskelig å få til koordineringen mellom de offentlige organene. Mitt spørsmål er todelt: Vil statsråden vurdere å omorganisere Arbeidstilsynet, eventuelt gi dem flere fullmakter? Punkt to: Hvis ikke – hvordan kan man få koordineringen til å bli bedre i dag for å avsløre useriøse aktører?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
Kravet om at offentlige anbudsprosesser skal følge norske lønns- og arbeidskravsvilkår, er et resultat av ILO-konvensjon nr. 94. Etter hva jeg har klart å finne ut, ble det innført for statlige anbudsprosesser av Samarbeidsregjeringen – vi hadde ikke flertall, men da var det sikkert andre som stemte for – i juni 2005. Høyre har helhjertet støttet at dette også skal gjelde for kommunale anbudsprosesser. Så er det etablert. Så har jeg lyst til å avlegge representanten Kolberg en visitt, for han sier at Høyre nærmest skal gjøre botsgang for arbeidslivspolitikken sin de siste 70 årene. Det synes jeg ikke det er noen grunn til i det hele tatt, og det skulle bare mangle at vi skulle unnskylde oss fordi vi ikke likner på Arbeiderpartiets karikatur av Høyre. Jeg synes også det er en ganske merkelig påstand at trepartssamarbeidet nærmest er noe Arbeiderpartiet har oppfunnet og opprettholdt alene. Den kanskje viktigste milepælen i norsk arbeidsliv var hovedavtalen i 1935. Den kom på plass mellom partene i arbeidslivet, og var en viktig anerkjennelse av arbeidstakerorganisasjonene – i og for seg også fra statens side, men først og fremst fra arbeidsgivernes. Den kom på plass halvannen uke før Johan Nygaardsvolds regjering tiltrådte i mars 1935. Selvfølgelig hadde arbeiderbevegelsen en viktig rolle der, men at det var Arbeiderpartiets kreasjon, det stemmer rett og slett ikke. Om årene fra 1945 fram til Kings Bay-ulykken og Jon Lyng-regjeringen i 1963 kan kalles trepartssamarbeidets gullår – det som normalt blant historikere blir kalt ettpartistaten – kan også diskuteres. Det er klart at trepartssamarbeidet ble utviklet også i de årene. Men så fortsatte det med Borten-regjeringen fra 1965 til 1971. Det fortsatte under Willoch-regjeringen og den utvidede Willoch-regjeringen fra 1980 til 1986, det fortsatte også under Syse-regjeringen, og det fortsatte da også under Bondevik II-regjeringen. Faktisk er det slik at hvis man ser på de siste åtte årene, kom det som er blitt kalt det mest alvorlige angrepet mot trepartssamarbeidet, i 2006, fra denne regjeringen. Det var da Stoltenberg-regjeringen, den rød-grønne regjeringen, ensidig ønsket å bryte IA-avtalen og endre reglene for sykelønnsordningen i Norge, og fikk både Gerd-Liv Valla og arbeidsgiversiden på nakken. Snarere er jo den diskusjonen vi har i dag, en diskusjon om hvordan trepartssamarbeidet skal bli reelt. Da er det avgjørende, det forutsetter – som representanten Svein Flåtten fra Høyre sa her på talerstolen – at man lytter både til arbeidstakerne og til arbeidsgiversiden. De signalene som kommer fra norske arbeidsgivere i dag, fra næringslivet, er at de ikke blir lyttet til. Det forutsetter også at man hører på alle arbeidstakerorganisasjoner. Ja, LO er stor, og det gjør også at den fortjener innflytelse, selvfølgelig. Men nesten 50 pst. av norske arbeidstakere er organisert utenfor LO. De fortjener også å bli lyttet til. Det melder de tilbake i dag at de ikke blir, i tilstrekkelig grad.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-06-07:
Jeg tror hele nøkkelen, som statsråden ikke synes helt å få fatt i, er: Jo, vi har den type virkemidler – solidaransvar, innsynsrett og den type ting – i de allmenngjorte områdene. Poenget er at der har vi også noe annet. Vi har en allmenngjøringsnemnd. Vi har et klart dokumentasjonskrav. Det er nå forslag om å svekke det dokumentasjonskravet, men jeg har foreløpig ikke hørt at regjeringen har sagt at de er for det. Og man har også tidsbegrensede tiltak. Det som er diskusjonen her, er at når man innfører noen av de samme virkemidlene, gjør man det uten at man går gjennom den prosessen som i hvert fall i en del tilfeller partene har blitt enige om skal være der. Det betyr at det er et brudd på tanken bak trepartssamarbeidet, nettopp fordi man har skapt urolighet og usikkerhet, og man går forbi de etablerte ordningene som er der, når man skal innføre den typen inngripende virkemidler.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Det var mye bra i representantens innlegg. Det jeg er opptatt av – og som Kristelig Folkeparti ønsker – er en videre utvikling av det gode arbeidslivet vi har i Norge; et bærekraftig arbeidsliv der det skapes nye arbeidsplasser, der det er enkelt å komme inn, der det er et inkluderende arbeidsliv, og der det skapes en god balanse mellom familieliv og arbeidsliv. Dette var representanten inne på, og det er jeg glad for. Men en av tilbakemeldingene vi har fått, er at det er mange – særlig familier – som ønsker mer fleksible arbeidstider, og som ønsker en liten oppmyking av gjennomsnittsberegningen eller særlig alternativ turnus. Jeg opplever egentlig Arbeiderpartiet som et parti som har vært villig til å diskutere sånne løsninger, men siden 2005 har det låst seg helt når det gjelder dagens arbeidsmiljølov. Hva er det som gjør at Arbeiderpartiet er så opptatt av at en skal ha det akkurat sånn, og ikke kan diskutere at dette faktisk er noe som arbeidstakerne ønsker, og som vil skape større fleksibilitet og trygghet for mange mennesker?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Takk for et godt spørsmål, Gullvåg. Hvert år har vi i vårt alternative budsjett hatt en betydelig satsing og økning i forhold til regjeringens budsjett på antall tiltaksplasser. Det er et eksempel. Men vi har også hatt flere tiltak knyttet til hjelpemidler for å hjelpe dem med nedsatt funksjonsevne og også nedsatt arbeidsevne inn i arbeidslivet, f.eks. med tilrettelegging på arbeidsplassen, BPA eller andre tiltak. Men helheten også: Vi vet at for disse menneskene er det ofte snakk om rus, det er snakk om psykiske lidelser, og på begge disse områdene har vi hatt stor satsing. Så må jeg si at når jeg har besøkt mange arbeidsmarkedsbedrifter rundt om, er det mange som sier at de savner da Høybråten var arbeidsminister. Det er ikke nødvendigvis til forkleinelse for den nåværende arbeidsministeren, for det er mye bra med henne, men det sier noe om nivået den innsatsen lå på under den regjeringen. Og som vi diskuterte i går: Fokus på ledelse er vel så viktig. Nå har det skjedd bedre ting i Nav, men det har vært en periode der vi ikke har fått full effekt ut av det systemet vi har, og dermed vil jeg ha sagt at vår politikk ville fått flere ut i arbeid.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Jeg er glad for å få det spørsmålet, for det kan gi meg muligheten til å svare at hvis en ser på antallet sysselsatte, ja, så har økningen vært stor siden 2005. Men hvis en ser på andelen sysselsatte, er den nøyaktig lik i dag som den var i 2005, og det betyr at det er særlig arbeidsinnvandringen eller befolkningsveksten som har vært årsaken til det. Da bunner det også ut i det vi diskuterte i går, at vi sliter med å få ungdom, innvandrere, dem med nedsatt arbeidsevne og dem med nedsatt funksjonsevne ut i arbeid. Det er der min hovedkritikk har vært mot regjeringen, at vi ikke har lyktes med å få flere ut i arbeid. Derfor vil jeg også si at noe av det viktigste vi kan gjøre, er å jobbe med et inkluderende arbeidsliv, slik at arbeidsgiverne får større tro på de gruppene som sliter med å komme inn i arbeidslivet. Men jeg savner også mer fokus fra regjeringens side på å se på de Nav-kontorene og de fylkene som funker, og som leverer, for hvis vi hadde tatt ut det potensialet, ville vi fått mange flere mennesker ut i arbeid.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Jeg tror den riktige beskrivelsen vil være at Høyre nærmer seg Kristelig Folkeparti i arbeidslivspolitikken – i alle fall i den politikken vi står sammen om i innstillingen i dag. Det er kjempegod politikk som Kristelig Folkeparti er stolt av at vi får enighet om, slik at et eventuelt skifte i 2013 kan bety det. Nå skal Kristelig Folkeparti avklare hvilken retning vi går i, men det er mye som tyder på at vi ønsker et skifte, og vi har gode erfaringer fra Bondevik II-modellen. Når det gjelder de konkrete endringene, er det sånn i dag at du kan avtale alene med arbeidsgiver 9 timer per dag, du kan avtale sammen med tillitsvalgte 10 timer per dag og så med Arbeidstilsynet 13 timer. Vi har sagt at vi ønsker å gjøre noe med grensen på 9 og 10 timer – kanskje det blir 10 og 11 timer. Det er fordi vi ønsker at når det er enighet lokalt, ikke ved tvang, kan en finne fleksibilitet. Det er jeg sikker på vil hjelpe barnefamiliene. Jeg tror også den politikken Kristelig Folkeparti fører totalt sett, og som det legges opp til sammen med flere partier i opposisjonen, vil føre til at familiene vil få en bedre kombinasjon mellom arbeidslivet og familielivet.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Jeg tror vi kan være enige om at det å endre arbeidsmiljøloven bare på grunn av brudd ikke er en god vei å gå. Der er jeg helt enig med statsråden. Så vil jeg si at jeg egentlig oppfatter statsråden – ikke nødvendigvis i denne saken, men i andre saker – som en pragmatisk statsråd som er opptatt av gode løsninger. Et av de områdene der det burde vært åpning for å endre på arbeidsmiljøloven, gjelder alternativ turnus. Eksempler som vi har blitt kjent med, og som har vært oppe flere ganger, er særlig innen helse eller barnevern, der en ser at brukerne blir mer fornøyde, det er færre personer å forholde seg til, lavere sykefravær, flere hele stillinger osv. Det er ønsket på arbeidsplassen, men statsråden vil ikke gi muligheten til å kunne avtale lokalt. Så ser vi gjennom lønnsoppgjøret nå at statsråd Rigmor Aasrud har prøvd å presse på sånn at hun bl.a. når det gjelder barnevernsinstitusjoner, ønsker å få det til sånn at det gjennom tariff blir avtalt at man kan skape enighet lokalt. Da må jeg bare innrømme at det ser ut til at vår politikk, som visstnok er veldig brutaliserende, er helt ok for Rigmor Aasrud. Hva er poenget – hvorfor skal statsråden bekjempe sånne symbolsaker?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Jeg må først begynne med å si at det er veldig interessant når en har et par innlegg fra andre komiteer, både et godt innlegg fra Senterpartiet og nå et innlegg fra Høyre i næringskomiteen. Det viser to viktige aspekter – helsebiten og alkohol, som representanten Toppe bringer inn, og behovet for å skape arbeidsplasser for å trygge norsk konkurransekraft og fordi en trenger å skape jobber for i det hele tatt å kunne inkludere flere mennesker. Men jeg tok ordet fordi det i debatten fort blir et svart-hvitt-bilde, der det de rød-grønne har, blir rosenrødt, og hvis opposisjonspolitikken blir vedtatt, så vil det føre til «vonde ting». Dette har jeg behov for å motsi. I Kristelig Folkeparti er vi opptatt av et velferdssamfunn. Vi ønsker å bygge samfunnet nedenfra og ta utgangspunkt i det enkelte mennesket. Vi er opptatt av å styrke fellesskapene, og da er det innforstått familie, det er de frivillige og det er staten – altså det offentlige og kommunene. Men når en snakker om «den norske modellen», er det helt riktig at trepartssamarbeidet er avgjørende, men det er også noen andre aspekter her som er viktige. Kristelig Folkeparti har alltid vært opptatt av trepartssamarbeidet, fordi det er med på å trygge de gode arbeidsplassene, fordi de ansatte har viktige innspill. Det er også viktig å lytte til arbeidsgiverne, fordi en trenger at det skapes arbeidsplasser. Så er det to poenger som jeg er opptatt av. Det ene er at en lytter til begge parter. Jeg synes egentlig dette kapitlet som mangler på spekteret, er litt interessant. Jeg kan fullt ut respektere at regjeringspartiene ikke ønsker å gjøre noen endring i dagens arbeidsmiljølov – så viser jeg til mine kommentarer rundt dette – men jeg synes likevel det hadde fortjent en drøftelse. Så kan godt konklusjonen være at alt er perfekt akkurat slik det er i dag. Men Kristelig Folkepartis standpunkt – det vi har landet på, etter å ha gått grundig igjennom høringsuttalelser og diskutert dette – er at det er behov for en liten modernisering. Det vil være alternativ turnus, noe jeg fremdeles ikke kan forstå at den ene ministeren er veldig opptatt av å gjennomføre i tariffer, mens den andre ministeren er veldig opptatt av at det ikke vil føre til bedring av arbeidslivet. Det andre poenget er at hvis vi skal inkludere flere, trenger vi en politikk for inkluderende arbeidsliv. Men jeg mener at også midlertidige ansettelser er en vei inn. Når SV angriper meg gang på gang, klarer jeg ikke la være å vise til Klassekampen i går, der SV lyste ut seks forskjellige stillinger til stortingsgruppa, og der fire av stillingene er vikariater. Det er ikke noe feil med det, og det viser for det første SVs behov for å få inn midlertidig arbeidskraft, og for det andre er jeg ganske sikker på at de fire som er så heldige å få lov til å jobbe i SVs stortingsgruppe, sannsynligvis vil vise at de er dyktige folk og forhåpentligvis få faste ansettelser i neste omgang.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Jeg synes debatten egentlig viser at vi er enige om veldig mye, og så diskuterer vi de små tingene som man er uenig i. Når Kristelig Folkeparti ønsker en endring, er det fordi vi oppriktig mener at det er behov for det. Kolberg er opptatt av at det er stor fleksibilitet i Norge. Det er det, men det er samtidig også mange som ønsker større fleksibilitet når det gjelder å kunne jobbe mer i noen perioder. Jeg synes eksemplet med det arbeiderpartistyrte Forsvarsdepartementet, der en hadde behov for litt mer arbeidskraft fordi man skulle legge fram en langtidsplan, burde vært mulig å løse på andre måter. Hvis noen skal kjenne arbeidsmiljøloven, så tenker jeg departementene er de første. Men bruddene alene er ikke nok selv om loven brytes hundretusenvis av ganger, men behovene er så store. Så vil jeg bare si at når det gjelder trepartssamarbeidet, betyr ikke det at en kun skal lytte til arbeidsgiverne eller kun til arbeidstakerne. Mitt poeng med det glemte kapittelet er at jeg hadde forventet at en i hvert fall hadde lyttet til arbeidsgiverne, omtalt det, og så eventuelt landet på en konklusjon, som var noe annet enn det som arbeidsgiverne ønsket.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Jeg tror statsråden og Kristelig Folkeparti er enige om at solidaransvar, innsynsrett og opplysningsplikt er ganske inngripende tiltak, men det er tiltak som det vil være nødvendig å gjennomføre for å unngå sosial dumping når det er påvist. Allmenngjøringen gjelder i de bransjene der det er bevist, og der det har vært til grundig behandling og en så har funnet ut at det er nødvendig. Kan statsråden gi noen eksempler eller noe dokumentasjon som viser at det er grunnlag for at det skal gjelde for hele bemanningsbransjen?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Jeg ønsker å følge opp svaret fra i stad, for jeg var egentlig ikke helt fornøyd. Det er fordi jeg mener at enigheten om at det er ganske inngripende tiltak, tilsier at det skal være gode argumenter for og god dokumentasjon på at det skal tas i bruk. Så langt jeg kjenner arbeidslivet, er det i det store og hele veldig bra. Så er det i noen bransjer, særlig, noen useriøse aktører. Likebehandlingsprinsippet skal, i alle fall forhåpentligvis, luke vekk de useriøse som nettopp bruker lønn og arbeidsforhold som ett tiltak for at de skal være billigere. Derfor tenker jeg og Kristelig Folkeparti at ja, vi er villige til å ta i bruk tiltakene når det er nødvendig, men grunnen til at vi går imot det på et generelt grunnlag i dag, er nettopp at vi ikke klarer å se at det er bevist at det er useriøse aktører, groteske tilfeller, på sosial dumping på generelt grunnlag. Jeg tror heller ikke at det vil være bra for bransjen at en gjennomfører generelt. Derfor savner jeg mer dokumentasjon eller eksempler som gjør det nødvendig å ta det i bruk så drastisk som regjeringen ønsker.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Jeg kan være enig med statsråden i at det er en fordel for de seriøse aktørene – de store, seriøse aktørene. Utfordringen blir jo hvis du har et mindre selskap, for da er det ikke sikkert at man stoler på at du har likviditet nok til å leie inn. Derfor kan man få en veldig vridning i bransjen. Jeg er opptatt av å luke ut de useriøse aktørene. Statsråden kommer med antakelser – du sier at du «tror». Alle sier til Kristelig Folkeparti at det holder ikke å tro, du må vite. Det er det jeg er opptatt av. Når du gjennomfører et så inngripende tiltak, holder det ikke å tro, men du må vite at det faktisk fungerer. Derfor er jeg for allmenngjøring. Jeg skal ikke fortsette der – jeg ser jeg har litt tid igjen og vil tilbake til det som gikk på likebehandlingsprinsippet og unntaket. Hva er det som er grunnen til at ikke statsråden ønsker at flere skal kunne inngå avtaler om lønn mellom oppdrag, eller såkalt garantilønn? Det er en av de viktigste grunnene til at det burde være mulig at en i den enkelte bransje kan inngå avtaler mellom arbeidsgiver og arbeidstaker på en fornuftig måte.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-06-07:
Kristelig Folkeparti skal stemme likt med Høyre i denne saken.
Frøydis Sund (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-07:
Jeg vil ganske enkelt høre noe om hvordan Fremskrittspartiet mener vi skal organisere arbeidslivet framover. Høyresiden snakker om at det er behov for å svekke arbeidsmiljøloven, slik at det kan bli mulig for arbeidsgivere å pålegge folk å jobbe lengre dager, ikke bare at det skal være mulig for arbeidstakere å velge å kunne jobbe lenger, men arbeidsgiver kan pålegge å arbeide lengre dager. Da spør jeg: Betyr det 14-timersdager, 12-timersdager eller kanskje 16-timersdager? Hvordan mener Fremskrittspartiet at det skal være mulig å kombinere med et familieliv, med å hente i barnehage og med å kombinere med fritid – dersom man blir pålagt å jobbe så lange dager som det Fremskrittspartiet skisserer i forhold til at de vil svekke arbeidsmiljøloven?
Frøydis Sund (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-07:
Høyre har de siste dagene hatt en retorikk om at arbeidslivet er så bra, så derfor er det ikke noe problem å svekke arbeidsmiljøloven. De har dermed tatt til orde for å svekke vernet mot lange arbeidsdager, som ligger i arbeidsmiljøloven. Likevel bekrefter ikke Høyre hvor lange dager de mener at norske arbeidstakere skal kunne pålegges. Jeg spør – jeg stilte det samme spørsmålet til Fremskrittspartiet uten å få svar: Mener Høyre at norske sjefer skal kunne pålegge 12, 14 eller 16 timers arbeidsdager når de nå tar til orde for å svekke arbeidsmiljøloven?
Frøydis Sund (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-07:
Jo, det er mange ansatte som ønsker fleksibilitet, og sånn sett er ordet fleksibilitet et godt ord. Men de aller fleste – jeg tror alle dem jeg har møtt – sier at vi innenfor dagens regelverk har muligheter til å forhandle med arbeidsgiver og få de tilpassede løsningene som man trenger. Det er ikke behov for å svekke arbeidsmiljøloven i så måte.
Frøydis Sund (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-07:
Kristelig Folkeparti ser ut til å nærme seg Høyre i arbeidslivspolitikken, hvis det er riktig det vi kan lese gjennom de siste dagers oppslag. Det er foruroligende at disse partiene ikke klarer å si klart og tydelig hvor mange timer arbeidsgiver kan kunne pålegge en ansatt å jobbe, hvis de en dag får gjennomslag for politikken sin. Hvordan mener Kristelig Folkeparti at pålegget om 12 eller 14 timers arbeidsdag er forenlig med et normalt og godt familieliv?
Frøydis Sund (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-07:
Venstre har vist en voldsom iver etter å svekke arbeidsmiljøloven for å gi arbeidsgiverne større mulighet til å styre enda mer av hverdagen til norske arbeidstakere. Venstre gikk faktisk så langt som å si at det var arbeidsmiljøloven som det var noe galt med, og ikke bedriften, da de omfattende bruddene på arbeidsmiljøloven hos Adeccos sjukehjem i Oslo ble avdekket. Jeg lurer på om det er overnatting i bomberom eller voldsomme overskridelser av arbeidstidsbestemmelsene Venstre føler er så forlokkende at de mener at det er framtida for arbeidslivet vårt.
Frøydis Sund (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-07:
Vi behandler i dag bl.a. vikarbyrådirektivet. Som de fleste andre representanter som har vært her oppe, mener man det er positivt for Norge. Den vurderingen er SV uenig i, sammen med en samlet fagbevegelse. La meg først slå fast: SV er enig i vedtaket om likebehandling av innleide og fast ansatte. Det er viktig for et godt norsk arbeidsliv. Men likebehandling og den gode tiltakspakken kan vi vedta uten å måtte støtte vikarbyrådirektivet, dvs. uten å måtte støtte det vi anser som negativt, nemlig intensjonene som ligger i direktivet, om at det er ønskelig å fremme og utvide muligheten for innleie og vikararbeid utover det som i dag er tillatt. SV mener at den norske modellen, som legger fast ansettelse til grunn, er viktig for stabilitet, for kvalitet og for medbestemmelse på arbeidsplassen. Likebehandling av innleide og fast ansatte er viktig. Livet som ansatt i et bemanningsbyrå er ikke en dans på roser. Det er uforutsigbart, og det er ustabilt. Det er ikke ålreit ikke å vite når man skal på jobb, eller når man får jobbe. Det er ikke ålreit ikke å kunne planlegge verken hverdag, familieliv eller fritid – og ikke å kunne planlegge jobben engang. Når de såkalte bemanningsbyråene, som vil selge sine tjenester, reklamerer med at de kan tilby arbeidskraft på to timers varsel, er det faktisk personer som «er» disse tjenestene. Det er personer som meg og mange andre, som nærmest må kunne slippe alt de har i hendene, og løpe dit vikarbyrået eller bemanningsbyrået ber dem om å løpe. Personene trenger penger, og de er avhengig av å få lønn på lønningsdagen. Men det er ikke like all right å si hjemme: Sorry jenta mi, jeg kan ikke følge deg på fotballkampen i kveld. Sorry venner, jeg kan ikke være med i kveld, for nå har jeg fått en vakt, vikarbyrået har fått arbeidskraften jeg kan tilby, og det er i dag. Jeg må bare løpe, for jeg vet ikke når jeg får neste vakt. Det er mange samfunnsmessige og faglige grunner til å si nei til vikarbyrådirektivet. Det er også mange likestillingshensyn, og jeg vil nevne tre. Noen av de mest utsatte bransjene som kan bli hardest rammet, er tunge kvinnearbeidsplasser. Det er bl.a. renholds- og serviceyrker. Flere av de kvinnedominerte bransjene har svært lav organiseringsgrad. Det betyr at for arbeidstakere som allerede i dag er veldig utsatt, blir det ikke bedre med ytterligere svekking av lov- og avtaleverk. Deltid er også ofte et omfattende problem innenfor disse bransjene. Med økt bruk av vikarer blir det vanskeligere å sette inn de gode tiltakene for mer helhet. Jeg er redd for at NHO gjør det de har varslet, og vil fremme arbeidsmiljøloven for EU-domstolen, og det vil ikke være bra for norsk arbeidsliv.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Adgangen til midlertidige ansettelser har lenge vært en stridens kjerne, også i forbindelse med stortingsvalget i 2005. Etter at den rød-grønne regjeringen vant valget og reverserte Bondevik-regjeringens forslag til frislipp av midlertidige ansettelser, sa Fremskrittspartiets Robert Eriksson i Stortinget i 2005: «Jeg synes det er sterkt beklagelig at Regjeringen innskrenker adgangen til midlertidige ansettelser. Jeg registrerer at næringslivet selv mener at det helt klart vil skade sysselsettingen generelt» Videre sier representanten Eriksson: «Jeg har tillit til at næringslivet selv, som opererer i markedet, er best til(…) å se hvilken type sysselsetting og fleksibilitet vi trenger, og hva som også vil gagne de ansatte» (…) I lys av de nær 300 000 arbeidsplassene som er skapt siden 2005: Hvor godt synes representanten Reiertsen at disse påstandene holder vann i dag?
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Representanten Reiertsen vil ikke kommentere dette, og det kan jeg godt forstå. Men til stadighet bruker man en argumentasjon for å slippe til denne midlertidigheten i stadig større omfang i det norske arbeidslivet, for å slippe til utsatte grupper på arbeidsmarkedet. Hvilken dokumentasjon, hvilket hold i disse argumentene, kan representanten selv vise til, når det er et så dramatisk virkemiddel, som vil bety utrygghet for de mange?
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Et av de viktigste grepene vi kan gjøre for å stimulere til at flere skal organisere seg, er å sikre fradrag for fagforeningskontingent. Venstre har gjentatte ganger, også under Bondevik II, gått inn for å kutte fradraget for fagforeningskontingent, med det resultatet at færre organiserer seg. Man er opptatt av likeverdighet mellom partene i arbeidslivet, sier man fra denne talerstol. Men kan man gi en rimelig forklaring på hvorfor Venstre mener at som arbeidsgiver skal man stimuleres fullt ut ved at man kan skrive av alt ved å være organisert i en arbeidsgiverorganisasjon, mens man til stadighet kommer med angrep på de fagorganisertes mulighet til å trekke fra den samme kontingenten?
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Arbeiderpartiet er opptatt av alle landets arbeidstakere. Vi har et spesielt forhold til LO, som er historisk begrunnet, men som også gjør seg like gjeldende i dag. Det er ikke til splittelse for at vi også har et godt samarbeid med de andre arbeidstakerorganisasjonene. Jeg må si at jeg stusser når Robert Eriksson gjør det til noe høyverdig ikke å være organisert. Det å ha et godt organisert arbeidsliv er forutsetningen for at vi skal sikre medvirkning og rettigheter. Arbeidstakerorganisasjonene gjør en fantastisk jobb med å skolere sine medlemmer for å kunne ta vare på de rettighetene man har. Det blir helt feil å stille opp et skille, at arbeidstakerorganisasjonene ikke også tar et ansvar utover sine egne medlemsrekker. Det gjør man i kampen for full sysselsetting og i kampen mot sosial dumping. Det handler ikke først og fremst om egne medlemmer, men det som kommer utenfra, og som først og fremst rammer dem som ikke er organisert. Respekt for trepartssamarbeid: Da synes jeg det faktisk er ganske spesielt at man også kan lese i avisene, i den tiden vi har vært inne i med streik i offentlig sektor, hvor lederen av arbeids- og sosialkomiteen bruker veldig mye krutt til å undergrave streikegrunnlaget til de ansatte i offentlig sektor. Det skal vi selvfølgelig ha full respekt for. Grunnen til at vi merker så godt konsekvensene av streik i offentlig sektor, er også at de gjør en fantasisk viktig jobb. Men for at norske arbeidstakere kan styrke sin egen lønnsutvikling, kan ha en rettferdig fordeling av den verdiskapingen vi i fellesskap får til, og sikre at vi får et arbeidsliv som er godt og trygt, og som tar vare på helsen til folk, trenger vi faktisk å oppmuntre flere til å organisere seg. Når Robert Eriksson trekker fram retten til ikke å være organisert, hvorfor adresserer man ikke da frykten for å organisere seg, som er i enkelte bransjer, blant enkelte arbeidstakere – særlig blant utenlandske arbeidstakere? De trenger en oppmuntring fra oss. Det synes jeg Fremskrittspartiet er lite med på å bidra til. Den kilen som Civita og de borgerlige partiene prøver å få inn når det gjelder LO, de andre arbeidstakerorganisasjonene og regjeringen, tror jeg ikke de kommer til å lykkes med. Jeg tror at alle arbeidstakerorganisasjonene ser konsekvensene av en eventuell regjering bestående av Høyre og Fremskrittspartiet. Det er ikke en regjering som vil lytte til fagbevegelsen.
Arne Bergsvåg (Senterpartiet), 2012-06-07:
Arbeidslivspolitikken er avgjerande for norsk samfunnsutvikling og velferdssystem. For Senterpartiet er det derfor grunnleggjande at ein så viktig del av folk sine liv skal bli handtert av norsk folkestyre og ikkje underlagd ei dynamisk rettsutvikling innanfor EØS-avtalen. Vikarbyrådirektivet utfordrar viktige prinsipp i dagens arbeidsmiljølov og bidreg til at det blir stilt spørsmål ved dei tiltaka regjeringa ønskjer å innføra for å sikra eit rettferdig og ordna arbeidsliv. Vi i Senterpartiet er opptekne av at fast tilsetjing skal vera hovudregelen i norsk arbeidsliv og av å unngå auka innslag av mellombelse tilsetjingar. Direktivet utfordrar dette samfunnssynet. Senterpartiet er oppmerksam på at direktivet kan gi vikarar i arbeidslivet auka rettar innan nokre område. Men desse positive sidene ved direktivet står Noreg likevel fritt til å implementera gjennom norsk lovgiving, og det er såleis ikkje eit sjølvstendig argument for å innføra direktivet. Vikarbyrådirektivet vil verka ulikt i land med ulik lovgiving på området. Ei samanlikning mellom land når det gjeld reaksjonar frå fagrørsla på direktivet, er derfor ikkje ein god målestokk på korleis direktivet vil kunna slå inn i norsk arbeidsliv. I andre land kor inn- og utlegget allereie er liberalisert, vil naturleg nok dette direktivet bli sett på som eit gode og likebehandla vikarar med fast tilsette. Dette betyr ikkje automatisk at direktivet vil styrkja arbeidstakarane sine rettar i Noreg. Tilhengarar av direktivet meiner at det vil betra vikarane sine rettar på nokre område. Senterpartiet meiner det skal vera opp til det norske demokratiet å styra det norske arbeidslivet. I saka om endringane i arbeidsmiljølova og tenestemannslova vil Senterpartiet, som det går fram av våre eigne merknader, påpeika at likebehandling av vikartilsette og innleigde arbeidstakarar kan bli vedteke uavhengig av tilslutning til vikarbyrådirektivet. Eit velfungerande arbeidsliv med tryggleik for eigen jobb er ikkje berre eit gode for arbeidstakarane. Det er etter Senterpartiet si meining også ein betydeleg styrke for dei norske arbeidsgivarane. For Senterpartiet er det også viktig å påpeika at direktivet ikkje er eit framforhandla resultat mellom partane, men ein tekst som i all hovudsak inneheld det same direktivet som EU-kommisjonen føreslo i 2002, og som det den gongen ikkje blei einigheit om, og som òg i dag ei samla, eller i alle fall ei brei, fagrørsle har gått imot. Det er òg lagt ved ei tiltakspakke som har mange tiltak i seg som vil bidra til å styrkja vikarane sine rettar. Dette vil Senterpartiet sjølvsagt støtta. Men Senterpartiet har etter ei samla vurdering kome til at me ikkje vil gi vår tilslutning til tilråding og samtykkje til deltaking i ei avgjerd i EØS-komiteen om innlemming i EØS-avtalens direktiv om vikarbyrå.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Jeg har ved flere anledninger lagt merke til at representanten Ropstad tabloidiserer regjeringens innsats for arbeidstakere med nedsatt arbeidsevne. I dag opptrer han riktignok i en noe mer moderat utgave, men vi har jo registrert at regjeringens innsats for denne gruppen arbeidstakere har vært ganske formidabel i løpet av de siste årene, og jeg nevner i fleng: uføremeldingen, sysselsettingsgarantien og nå sist lønnsgarantiordningen. Jeg savner derimot Ropstads alternativ. Er det slik at det bare er flere midlertidige arbeidsplasser som skal løse det problemet vi står overfor alle sammen, nemlig å skaffe flere arbeidsplasser for dem med nedsatt arbeidsevne?
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Jeg konstaterer at representanten Ropstad faktisk var mer tilfreds med Bondevik II-regjeringens innsats for dem med nedsatt arbeidsevne enn med denne regjeringens innsats. Det er i seg selv klargjørende for hva som er dette partiets posisjon. Det er ganske utenkelig at man skal kunne klare å løse denne store oppgaven uten vekst i sysselsettingen, og siden år 2005 har vi altså hatt vekst i sysselsettingen med 300 000 nye arbeidsplasser, som er en forutsetning for at mennesker med nedsatt funksjonsevne, arbeidsevne, skal kunne få sin plass i arbeidslivet. Jeg merker meg at representanten Ropstad neglisjerer denne store innsatsen.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Jeg skal ikke gjøre noe forsøk på å forsvare SV, men jeg har bare lyst til å si at på visse tidspunkt kan det faktisk være tryggest med midlertidige ansettelser. Arbeidsmarkedsbedriftene – i alt sitt mangfold, så forskjellige som de er – er en illustrasjon på sammenhengen mellom arbeidsmarkedspolitikk og næringspolitikk. Det er både fordi de rehabiliterer arbeidstakere som har mistet arbeidsevnen, og leverer dem tilbake til arbeidslivet, og også fordi de gir arbeidstilbud til mennesker som ikke henger med i et ordinært arbeidsliv. De er dessuten en viktig del av lokalt næringsliv; mange av disse bedriftene er respekterte medlemmer av lokale næringsforeninger. Norsk tiltaksindustri – for det er egentlig det vi snakker om – med en omsetning på godt over 7 mrd. kr bidrar til å gi begrepet «arbeid til alle» et konkret innhold. Når jeg tar til orde for en bedre koordinering av virkemidlene i arbeidsmarkeds- og næringspolitikken, er det fordi endringer/omstrukturering/omstilling i næringslivet, som pågår til stadighet, og som er helt nødvendig – og da inkluderer jeg offentlig virksomhet – ofte skaper utrygghet og frykt blant arbeidstakerne. Undersøkelser viser at arbeidstakere med høy kompetanse går inn i slike prosesser med større selvtillit enn arbeidstakere med lavere utdanning og med lavere kompetanse. Så er det også de siste som gjennomgående har mest å tape ved slike prosesser, og det står ikke til å nekte at omstruktureringer og omstillingsprosesser er årsak til utstøting fra arbeidslivet. Også her ser vi at kunnskap og kompetanse er svaret på de utfordringene vi møter. Vi vet samtidig at dette er en kilde til uførhet – simpelthen fordi det ikke finnes arbeidstilbud til dem som blir arbeidsledige. Mangelen på arbeidstilbud, eller rettere sagt mangelen på tilrettelagte arbeidsplasser, er en viktig årsak til uføretrygding. Mange av de uføre som ønsker seg tilbake til det ordinære arbeidslivet, finner ikke de arbeidsplassene de har behov for, selv om de er egnet til å ha dem. Vi står, tror jeg, overfor et behov for en holdningsendring i arbeidslivet, slik at også arbeidsgiverne nå er villige til å skape arbeidsplasser, legge til rette for arbeidsplasser for mennesker som i utgangspunktet står noe lenger fra arbeidslivet enn vanlige folk.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Jeg har lyst til å fortsette der representanten Kolberg slapp, for det er tydelig at representanten Eriksson ikke har skjønt innholdet i trepartssamarbeidet, når han slipper katta ut av sekken og forteller oss at det er hans omsut for de uorganiserte – for gratispassasjerene – i norsk arbeidsliv, som er hans agenda. Vi vet jo egentlig fra før at Fremskrittspartiet går til angrep på AFP-ordningen, som er framforhandlet av de fagorganiserte, med arbeidsgiverne og med myndighetene. Vi vet at Fremskrittspartiet går til angrep på IA-avtalen for å gå ærend for gratispassasjerene i arbeidslivet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-07:
Nei. Venstre er veldig for sterke fagbevegelser. Vi mener at vi trenger sterke fagbevegelser for å få det samspillet mellom arbeidsgiver og arbeidstaker som er godt for å skape et godt arbeidsliv. Nå kom representanten med veldig mange påstander om Venstres statsbudsjett, og jeg kan ikke gå igjennom alle. Men for å si det sånn: Når vi kutter i antallet som kommer på tiltak, er det fordi det har en virkning på budsjettet vårt. Finansdepartementet sier også at flere vil komme i jobb med Venstres statsbudsjett. Vi har en veldig aktiv arbeidsmarkedspolitikk, som handler om at flere skal komme i jobb, flere av dem som ligger i brytningspunktet til yrkeslivet i dag, skal få muligheten til å komme inn i det. Blant annet handler alle de forslagene vi har, om at flere skal få tilgang til arbeidsmarkedet. Vi skal ha et fleksibelt arbeidsmarked som flere finner seg en plass i, og da må du ta inn over deg at arbeidsmarkedet faktisk også har forandret seg.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-07:
Disse påstandene henger jo ikke sammen. Det vi foreslår, betyr faktisk å styrke arbeidstakernes rettigheter, gi dem mulighet for den fleksibiliteten de faktisk etterspør. Jeg skjønner ikke hvorfor det ikke går an å få med regjeringa på å si at en av de største utfordringene for arbeidstakere i dag nettopp handler om at de har midlertidig ansettelse i en evighet. Det handler om at ungdommer som kommer i banken etter å ha jobbet mange år i en bedrift, ikke har sjanse til å få boliglån fordi de ikke kan vise til en kontrakt, til at de er fast ansatt. Mens man strammer inn på de korte ansettelsene og sier at det handler om utestenging, er det de langtidig midlertidig ansatte som faktisk blir utestengt i arbeidslivet. Det er en av de endringene vi ønsker. Det er en av de rettighetene vi faktisk ønsker med forslagene. Vi ønsker et fleksibelt arbeidsliv som henger sammen med de utfordringene samfunnet står overfor i dag. Det er de forslagene vi legger inn her. Vi legger ikke inn noen forslag om brutalisering. Vi legger ikke inn noen forslag om kamp for at arbeidstakerne ikke skal få rettighetene sine. Men vi legger inn forslag om et fleksibelt nytt arbeidsliv.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-07:
Vi angriper ikke, vi ligger på det samme nivået som vi gjorde da vi var med i Bondevik II. Vi har holdt det nivået. Jeg har jo såpass tro på fagbevegelsen at de faktisk klarer å rekruttere medlemmer ut fra at folk ønsker å ha disse rettighetene, ikke at det ikke skal koste noe å være medlem. Jeg har så stor tro på fagbevegelsen at det faktisk går an for dem å rekruttere medlemmer, sjøl om det ikke er gratis å være medlem. Jeg har sånn tro på fagbevegelsen at de faktisk kan tilby noe til folk, slik at de føler at de får noe tilbake for medlemskontingenten. Såpass tiltro syns jeg Arbeiderpartiet skulle ha.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-07:
I dag har vi snakket om at det er viktig å ha faste ansettelser, at uten faste ansettelser er det vanskelig å få lån – det er vanskelig å planlegge framtida si. Det er også viktig for å unngå dette brutale arbeidslivet. Men det er sånn at statsrådens egne ansatte er regulert innenfor tjenestemannsloven. I den loven § 3, nr. 2, står det at man kan ansette en tjenestemann midlertidig når det trengs for «et bestemt tidsrom eller for å utføre et bestemt oppdrag». Mener statsråden at dette er brutalt? Hvis ikke – kan hun forklare meg hvorfor en sånn regel er brutal hvis den kommer i privat sektor?
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-07:
Venstre støtter innføringa av vikarbyrådirektivet – faktisk med stor entusiasme. Jeg tror at dette er et av de viktige grepene for antidumping med tanke på arbeidsplasser og arbeidskraft. Jeg mener det er et grunnleggende prinsipp, som det er viktig å holde på, at man skal ha like vilkår og like rettigheter i arbeidsmarkedet. Jeg mener det hender at det kommer både pålegg og direktiver fra EU som er unødvendige – noen av dem er også feil. Men dette er åpenbart et område som EU bør regulere. Hvis vi som EØS-medlemmer skal ønske oss direktiver som vi bør være like på i Europa, er det nettopp av denne typen. Dette er av den typen direktiv som sikrer like rettigheter for arbeidstakere, og som sikrer at vi ikke får et ulikt arbeidsmarked i hele Europa. Vi har fremmet en rekke forslag i denne saken som egentlig angår sak nr. 2, som jeg argumenterte for i sak nr. 2, men som jeg gjerne vil fremme under behandlinga av denne saka.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Det er ikke lett å få oversikt over Venstres arbeidslivspolitikk, men budsjettet deres viser kutt i dagpenger og i garantiordningen for lønn bl.a. ved konkurs. Det er kutt i sykepenger med 1,7 mrd. kr, og sykemeldingslengden skal ned fra tolv til elleve måneder, noe som vil føre flere over på uføretrygd og arbeidsavklaringspenger. Venstre har også tatt til orde for flere midlertidig ansatte og mindre skatt, og vi både leser og hører nå at Venstre vil redusere eller rasere trepartssamarbeidet når det gjelder IA-avtalen. Venstre og Fremskrittspartiet har virkelig funnet hverandre i arbeidslivspolitikken. Fremskrittspartiet vil redusere arbeidsfolks makt bl.a. når det gjelder arbeidstid. Er Venstre enig i at arbeidsfolk har for stor makt? Og er Venstre enig med Fremskrittspartiet i at fagorganisasjonene bør få mindre innflytelse?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Det er ikke riktig at vi vet at kvinner blir syke av hjemmet. Vi vet at kvinners sykefravær er markant høyere enn menns, men vi vet ikke helt årsaken. Det er veldig sammensatt, og det er veldig mye sprik i den forskningen. Det jeg i hvert fall ikke tror er medisinen, er å legge opp til et arbeidsliv der kvinner skal ta med seg sin omsorgsforpliktelse inn i arbeidslivet – fordi vi sier at det er så vanskelig for kvinner å kombinere pass av barn med et normalt arbeidsliv, så vi skal legge opp til en turnus- og arbeidslivsordning hvor man kan gjøre begge deler. Det er likestilling som er det viktigste virkemidlet for å sørge for at kvinner kan kombinere arbeid med det å være hjemme og være gode foreldre på lik linje med far.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Jeg er glad for at representanten er opptatt av å styrke Arbeidstilsynet, i likhet med det regjeringen har gjort. Jeg er også veldig glad for at representanten gjennom forslaget sitt innser at Arbeidstilsynet alene ikke vil kunne rette opp i alle de forholdene som vi ser i deler av norsk arbeidsliv. Det jeg ikke er så glad for, er at representanten begynner å snakke om en omorganisering av Arbeidstilsynet istedenfor å se på den utrolig viktige rollen fagbevegelsen har i dette. Det er på en måte arbeidstakerorganisasjonene som sitter helt nedpå bedriftene. De forslagene vi foreslår bl.a. i tiltakspakken mot sosial dumping, og som høyresiden ikke stemmer for, er jo nettopp å utstyre fagbevegelsen, som sitter nærmest problemene, med virkemidler. Så har jeg sagt at vi skal gå gjennom hele holdningssystemet når det gjelder norsk arbeidsliv. Da vil de poengene som representanten tar opp når det gjelder hvordan Arbeidstilsynet jobber, selvfølgelig også være en del av det.