Michael Tetzschner (Høyre), 2018-03-01:
Jeg la merke til at saksordføreren, representanten Tybring-Gjedde, fremhevet et poeng – som man alltid skal begynne diskusjonen om eksportregelverket med når det gjelder utførsel av våpen og militærmateriell – og det er at det er legalt å ha en våpenproduksjon, og det er legalt å forsyne land som ivaretar sin egen suverenitetshåndhevelse innenfor folkeretten eller i allianser som samarbeider om dette. Hvis man ikke har det utgangspunktet, vil man lett kunne trekke den slutningen at våpen er en vederstyggelighet, og da har vi en tendens til å gå rett på forbud. I en realistisk verden, også hvis man skal understøtte lov og rett og internasjonal orden, er dessverre våpen nødvendig. Så vil jeg si at det innlegget også kunne suppleres av en anerkjennelse av den velbegrunnede bekymring som man bør ha når det gjelder våpenproduksjon og våpeneksport. Det er to plan. Det første er at våpenet til slutt rettes mot enkeltmennesker innad i landet eller mot innbyggere i et annet land som ledd i en uakseptabel angrepskrig. Det andre planet er en statsbekymring. Det er rett og slett et mareritt hvis det kan tenkes at et våpen eller våpensystem produsert i Norge til slutt blir en trussel og rettes mot norske interesser, alliansen eller vårt eget land. Det er legitimt å ha bekymringer om våpenproduksjon og våpeneksport fordi det ikke er en hvilken som helst vare. Det må omrammes av et regelverk, norsk lov som er tett koblet til internasjonale konvensjoner. For vårt vedkommende blir de viktigste internasjonale normsettene vi har skrevet under på, Arms Trade Treaty den 2. april 2013, en relativt ny konvensjon under FN, og i tillegg adferdskodeksen utviklet i EU-samarbeidet, som er noe eldre, men den ble fornyet så sent som i 2013. Hvis vi ser litt på summen av disse regelverkene, kan vi slå fast at Norge har et meget strengt og omfattende eksportkontrollregelverk. Dermed kan man kanskje si at oppgaven vår blir å holde oss oppdatert om den internasjonale rettsutviklingen og den politiske utviklingen, sikkerhetsmessig og på annen måte, i det panoramaet vi snakker om, og om hvor norske leveranser kan tenkes å innvirke på konflikter eller ha det potensialet i seg. I initiativ som går ut på at man skal stramme inn regelverket, vil man stadig finne ut at regelverket er på plass. Jeg tror kanskje man med fordel kan bruke mer av sin årvåkenhet og interesse for feltet på å se om håndhevelsen er effektiv nok, og om vi har transparente systemer. Jeg vil også si det er ganske interessant lesning når man i Meld. St. 5 for 2017–2018, som inngår, snakker om transparens. Vi har lagt oss til den arbeidsvanen her i vårt parlament at vi har en full gjennomgang én gang i året, hvor vi nettopp får stilt spørsmålene og se tabellene, og vi som representanter kan holde oss nært orientert om hvordan regelverket håndteres på et overordnet nivå. Jeg vil særlig peke på spalte 1 på side 20, som kan fortelle at vi arbeider meget aktivt gjennom EU-systemet og har gjort det siden 2003. Vi har samarbeidet med EUs utenrikstjeneste om eksportkontroll for forsvarsmateriell, det holdes regelmessige bilaterale konsultasjoner rettet mot politikk, regelverk, problematiske destinasjoner og konkrete forhold. Vi deltar også i EUs utveksling av avslag på søknader om eksport av forsvarsmateriell og er forpliktet til å konsultere det aktuelle EU-medlemsland dersom man har til behandling en søknad som det tidligere er gitt avslag på. Det betyr at vi holder hverandre orientert, og dermed også innskjerper de gode standardene vi skal arbeide etter. Det refereres ikke så ofte til hva disse reglene består i, i sin substans, men de betyr rett og slett at som en del av vår rettsordning er disse kriteriene også bindende for norsk forvaltning når man vurderer lisens for utførsel. Det er respekt for medlemsstatenes internasjonale forpliktelser, f.eks. vedtatte sanksjoner, embargoer, internasjonale traktater og eksportkontrollregimer. Det betyr at eksport blir avslått dersom den strider mot slike forpliktelser. Det er videre respekt for menneskerettighetene i mottakerlandene – det overveies om utstyret vil kunne bli anvendt til intern undertrykkelse, og for den interne situasjonen i mottakerlandet, som i sum er forekomsten av spenninger eller væpnede konflikter. Likeledes skal man ta i betraktning virkningen for opprettholdelse av regional fred, sikkerhet og stabilitet. Det er snakk om den nasjonale sikkerhet så vel som vennligsinnede og allierte lands sikkerhet. Risikoen for at det eksporterte utstyr kan anvendes mot medlemstatene eller mot vennligsinnede, skal inngå i denne meget nøyaktige vurderingen. Også kjøperlandets atferd overfor det internasjonale samfunn, især hva angår dets holdning til terrorisme, karakteren av dets allianser og respekten for folkeretten, skal inngå. Risikoen for at utstyret vil bli redistribuert eller reeksportert fra kjøperlandet, skal være en del av dette. Der fører man «track record», man følger altså med på hva praksis har vært for land man har erfaring med. Til slutt vil jeg i denne sammenheng nevne våpeneksportens forenlighet med mottakerlandets tekniske og økonomiske ressurser. Man skal altså også se om dette er en forsvarlig måte å bruke ressursene på i et presset utviklingsland. Så det er et veldig bredt vurderingskriterium. Det er mange kriterier som legges til grunn. Derfor tror jeg det tilhører unntakene og enkelttilfellene når vi får slike debatter rettet mot land som vi har i dag. Når det gjelder Jemen, som representantforslaget tar utgangspunkt i, vil jeg avslutte med å si at det ikke er åpnet for eksport av våpen eller ammunisjon, dvs. A-materiell, til Saudi-Arabia. Det utvises en særlig årvåkenhet og en føre var-praksis når det gjelder eksport av forsvarsmateriell til land som har militært engasjement i Jemen. Dette førte til at utførsel av ammunisjon til De forente arabiske emirater ble midlertidig holdt tilbake allerede tidlig i 2016. Utenriksdepartementet besluttet i desember 2017, igjen som et føre var-tiltak, formelt å suspendere eksport av A-materiell til land som deltar i den saudiledede koalisjonen. Det forelå på dette tidspunktet én gyldig lisens til De forente arabiske emirater, som også ble suspendert. I tillegg er det besluttet å stramme inn praksisen når det gjelder søknader om eksport av B-materiell og flerbruksvarer til militærbruk, med et særlig skjerpet blikk på risikoen for at slikt utstyr kan bli brukt i Jemen. Til slutt, som en oppdatering: Siden 19. desember i fjor har det ikke vært mulig å eksportere våpen og ammunisjon til De forente arabiske emirater. Også praksisen når det gjelder eksport av annet militært materiell og flerbruksvarer til landene som deltar i den saudiledede koalisjonen, er strammet kraftig inn. Retningslinjene som brukes for saksbehandlingen internt, begynte man å holde seg til allerede på slutten av 1990-tallet, men disse interne retningslinjene er nå revidert flere ganger i lys av utviklingen og det teknologiske potensialet som foreligger. De som gjelder nå, er konsolidert og forsterket per 5. november 2014.