Erna Solberg (Høyre), 2004-06-17:
Kommuneproposisjonen for 2005 har jeg karakterisert som i stor grad å være et status quo-opplegg. Det er et opplegg som forhåpentligvis, litt avhengig av hvilke vedtak som måtte fattes av Stortinget i andre saker, vil kunne bidra til at vi kan vedlikeholde, men ikke nedbygge, etterslepet i den opparbeidede ubalansen i kommuneøkonomien. Men det må altså ses på bakgrunn av at det økonomiske opplegget for 2004 er det desidert verste økonomiske opplegget kommunesektoren noen gang har hatt. Det har aldri vært tilnærmelsesvis slik vekst i frie inntekter. Det har aldri tidligere vært en så stor ramme for veksten. Og det er en gyllen anledning for norske kommuner i 2004 til å gjøre noe med den opparbeidede ubalansen og komme inn i et bedre spor. Det er mye som kan tyde på at det faktisk kan være slik at det vil gå bedre i 2004 for svært mange kommuner. For det dårligste året i forhold til driftsresultater i kommunesektoren var 2002 - et år som også hadde veldig høy vekst i de frie inntektene, og høy vekst i rammene til kommuneøkonomien. Men det var andre omstendigheter som gjorde det. I 2003, som var et knappere år i overføringssammenheng, viser resultatene bedring i forhold til 2002-opplegget. Det kan tyde på to ting, både at omstillingsarbeidet er kommet noe bedre i gang i kommunesektoren, og at det vi ikke har snakket om her, det lave rentenivået, faktisk bidrar til en betydelig forbedring, som ikke kan leses ut av de tallene vi har for vekst i overføringer, men som gjør at kostnadsnivået for kommunesektoren er lettet, selv om veksten i 2003 var lavere enn både i 2002 og 2004. Jeg understreker det, for det er ganske viktig å se at det er kostnadssiden som er det viktigste for kommunesektorens evne til å levere gode tjenester. Det er ikke inntektsoverføringene herfra, men det er kostnadsutviklingen. Og da er det utrolig viktig at vi holder en økonomisk politikk som bidrar til at kostnadsutviklingen blir lav. Årets lønnsoppgjør bidrar positivt til større handlingsrom i kommunesektoren. Basert på det moderate lønnsoppgjøret vi har fått til, samtidig som vi sørger for at folk får en inntektsforbedring på grunn av lav rente og et moderat oppgjør, får vi både mer velferd for pengene og en bedre privatøkonomi. Jeg sier det for å understreke at det er mange andre dynamiske faktorer enn det denne debatten synes å vise om hva som er rammene rundt hva vi får ut av omsorg og velferd for menneskene som bor her. Så har jeg lyst til å si at det jeg synes er mest leit, er at Stortinget fortsatt ikke ønsker å gjøre noe med den kommunale friheten. Vi får dessverre ikke gjennomslag for mer enn innlemming på ett område. Det er jeg glad for at vi får til. Men jeg har lyst til å understreke at den planen som Arbeiderpartiet også var enig i var nødvendig, da de satt i regjering, nemlig å innlemme øremerkede midler for å gi større kommunal frihet om prioriteringer, burde vi ha fulgt opp, særlig på bakgrunn av alle de fine ordene som ble uttrykt i fjor om den kommunale friheten, og ønskene om å få gjort noe med det. Jeg registrerer at vi har fått flertall for å innføre selskapsskatt fra 2005, men ikke nødvendigvis for hvilken modell, og vi kommer tilbake til høsten med et opplegg for det. Jeg synes det er helt ryddig at SV og Arbeiderpartiet er imot. De har alltid vært imot. De var for å innlemme det i forrige ramme. Jeg er litt forbauset over at Senterpartiet, som faktisk snudde relativt raskt etter at de var med på å fjerne selskapsskatten, og i forrige periode hadde mange retoriske runder om hvor viktig det var å tilbakeføre den, nå rygger tilbake, fordi det blir plusser og minuser. Selvfølgelig blir det plusser og minuser. Det blir flere minuser enn plusser når man tilbakefører selskapsskatten til kommunene. Uansett hvilken modell man velger, vil det være slik med fordelingen av inntekter fra selskapsskatten. Jeg er forbauset over at det gjør at man skal rygge tilbake for noe som man har hatt høy profil på i en rekke debatter tidligere. Så må jeg få lov å si at jeg synes fokuseringen på at alt er vondt og vanskelig, særlig i forhold til konkurranseutsetting, og arbeid for å få mer brukervalg og for å få mer igjen for pengene samt omstilling, er negativt. Jeg vil si til Karin Andersen - hvis vi skal ta for oss begrepet "vi må få mer tid" sammen med f.eks. pasientene - at jeg synes man skulle se med åpne øyne på brukervalgsmodellen i Oslo. Evalueringen viser at gjennom å jobbe smartere- ikke raskere løping og mindre tid - er det blitt bedre tid og mer tid sammen med den enkelte brukeren. Det burde ha snudd Karin Andersens synspunkt, at brukervalget ikke er en bra modell.