Martin Engeset (Høyre), 2008-04-04:
Jeg synes denne debatten er interessant, fordi den er preget av nyanser og av at opptil flere er veldig tydelige på at dette ikke er noe enkelt spørsmål med et helt åpenbart fasitsvar. Det jeg er veldig glad for, er at det kommer så tydelig beskjed, både fra statsråden og fra representanten Lise Christoffersen, om at man ikke har noen tro på at en statlig bindende norm er svaret på alle problemer. Jeg må si jeg er helt på linje med det disse har gitt uttrykk for. Jeg tror det bare vil føre til en rekke nye problemer, som også representanten Lise Christoffersen var inne på. Jeg tror det er viktig å komme med noen presiseringer av hva sosialhjelpen er og har vært ment å være for dem som har behov for slik hjelp, nemlig en kortvarig økonomisk ytelse som skal dekke de nødvendigste kostnader - en slags krisehjelp. Dette fremgår av sosialtjenesteloven. Normalt skal ingen etter lov om forskrift om sosialhjelp være såkalt langtidsmottakere av sosialhjelp. Når så likevel er tilfellet, mener jeg det er en alvorlig systemsvikt. Jeg opplever at det som Stortinget har vedtatt, og som Regjeringen har fått ganske bred politisk oppslutning om, å innføre et kvalifiseringsprogram for langtidsmottakere av sosialhjelp, er et svar på den utfordringen. Om det er et tilstrekkelig svar, er jeg betydelig i tvil om. Men det er iallfall et nødvendig svar og et stort skritt i riktig retning. Det må jeg bare erkjenne. Jeg har tro på at kvalifiseringsprogrammet kan løfte folk ut av en håpløs livssituasjon, bare så det er sagt. Slik sett er det viktigste å fokusere på i en debatt om sosialhjelpen ikke nødvendigvis stønadsnivået eller kronebeløpet, men hvilken hjelp den enkelte mottaker får i tillegg til den økonomiske ytelsen, altså hvilke tiltak som settes inn for at den enkelte mottaker får den hjelp han eller hun trenger for å bli selvforsørgende og komme seg ut av en håpløs og vanskelig livssituasjon. Dette kan skje gjennom arbeidsfremmende tiltak. Hvis man konstaterer at det ikke er noen restarbeidsevne, hvis det ikke er realistisk mulig å få vedkommende over i arbeid, må man over på andre inntektssikringsordninger enn det sosialhjelp skal være, for det er altså ingen inntektssikringsordning, det er en kortsiktig krisehjelp. I debatten om dette temaet er bildet veldig ofte svart-hvitt, og man stirrer seg helt blind på disse kommunale satsene til livsopphold. De tildekker ofte mer enn de forteller om virkeligheten. Det er jo, slik statsråden var veldig tydelig på, en individuell og konkret vurdering som skal foretas. Slik må det fortsatt være. Når disse debattene fra tid til annen dukker opp i media, hvor det virker som om noen politiske krefter veldig sterkt ønsker at det skal være en langt høyere og statlig bindende sats, vil jeg nevne at jeg fra tid til annen har mottatt henvendelser fra folk som jobber i sosialtjenesten, som forteller litt om hvor liten tro de har på det. En av disse henvendelsene fikk jeg fra en sosialkurator på et stort sosialkontor på Østlandet, som advarte meget sterkt både mot å heve de generelle satsene for sosialhjelp og også mot å gjøre det bindende. Vedkommende sendte meg et regnestykke som viste hvordan det var i deres kommune, hvor en familie på fem med tre barn fikk følgende hver måned: livsopphold for ektepar kr. 7 650, livsopphold for tre barn kr. 5 736, husleie kr. 5 200, strøm kr. 1 000, barnehage pr. mnd. for ett barn kr. 1 850. Sum utgifter som blir dekket av sosialkontoret hver måned var da kr. 21 436. I tillegg opplyses det at man dekket utgifter til ved, utgifter til én fritidsaktivitet pr. barn pr. halvår, utgifter til medisiner på resept og utgifter til lege. Summa summarum: Hadde man vært i jobb, måtte man altså hatt en årsinntekt på nærmere 400 000 kr for å få en månedlig ytelse som kom opp på dette nivået. Så jeg tror det er veldig viktig å ha nyansene på plass her og ikke stirre seg blind på den månedlige satsen til livsopphold. Den forteller lite om virkeligheten.