Trine Skei Grande (Venstre), 2014-04-08:
Det fins egentlig to måter, ut fra to perspektiver, å se på politikk: Det ene er å se på virkningene den har for hvert individ, det andre er å se hvilken virkning den har for fellesskapet, for samfunnet som helhet. Av og til har virkningene for individet så negative følger at man må veie det opp mot virkningene den har for kollektivet. Dette mener jeg er et av de områdene. Som liberaler har jeg oftest denne individfokuseringa. Jeg har reist rundt på mange mottak. Jeg har lyst til å si følgende: Jeg har snakket med mange kvinner som har rømt alene, og som har flyktet fra land til land, som har flyktet i båter, i lastebiler – i alle mulige sammenhenger. Når jeg spør om hvordan en slik flukt er for kvinner, sier de at vi kvinner har bare én ting å tilby når pengene er borte. Det betyr at du møter mange tomme blikk. Folk har blitt utsatt for mange forferdelige overgrep for å vinne den friheten de tror Norge kan tilby. Barn snakker veldig sjelden om hva de har opplevd. Ut fra min kunnskap om hva mange kvinner har opplevd, tror jeg ikke det barn har opplevd, er noe mindre ille. Spørsmålet er da: Tar vi imot dem på en sånn måte at de kan leve voksne liv, også med det de bærer med seg fra flukten? Er det sånn at vi også gir barn den oppfølging som gjør at de kan forfølge sine drømmer samme hvor de drømmene skal realiseres? Mange flykter med en stor tro på rettferdighet i Norge. Jeg har snakket med en enslig mindreårig asylsøker – akkurat fra denne gruppen det her er snakk om. Han er fra Afghanistan, og i Afghanistan bodde han alene med pappaen sin – en pappa som jobbet som tolk for Norge. Da pappaen ble skutt av Taliban, hadde han bare én tanke i hodet: Jeg må samle alle papirene som viste at pappa jobbet for Norge, og så må jeg komme meg til Norge. Han hadde ingen annen familie tilbake i Afghanistan. Det er mange historier bak en flukt, og mange av dem er bygd på troen på at rettferdigheten gjelder i Norge. Mange av dem har ikke informasjon nok før det første asylintervjuet, og mange av dem har en veldig sammensatt fortid bak seg. Av og til må vi politikere sjekke om politikken virker mot virkeligheten. Venstre var imot da denne ordninga ble innført av den forrige regjeringa. Vi må innrømme at vi kanskje trodde at det var derfor den forrige regjeringa trenerte så aktivt en innføring av klageretten i Barnekonvensjonen som de faktisk gjorde. Jeg mener at nå har vi fått på bordet hva dette fører til i virkeligheten, og det dette fører til i virkeligheten, er at vi gir mange barn en såpass dårlig start at de ikke kommer til å lykkes verken i Norge eller i noe annet land når vi ikke klarer å gi dem bedre oppfølging enn vi gjør. Vi mener at denne ordninga burde ha vært skrotet. Vi skjønner at det ikke er flertall i Stortinget for å gjøre det. Det «prangende» engasjementet fra massene av politiske partier under Karin Andersens interpellasjon er vel også ganske avslørende. Jeg tror det er viktig at vi politikere tør å sjekke om det vi vedtar her i denne salen, fungerer i virkeligheten. Til slutt har jeg en utfordring til justisministeren. Jeg spurte den forrige justisministeren i den forrige regjeringa en rekke ganger om hvorvidt man registrerer sjølmordsforsøk og andre psykiske plager ute på mottakene. Da fikk jeg alltid til svar: Nei. Nå har jeg besøkt veldig mange mottak – alle sier de registrerer det. Alle sier de rapporterer det inn til UDI, men UDI vil ikke oppsummere disse kolonnene. Så min utfordring til justisministeren er at han kanskje ber dem om å oppsummere disse kolonnene som asylmottakene sier til meg at de rapporterer om. Vi må kunne snakke sant om det som skjer der ute. Det er ingen grunn til å underslå den informasjonen sjøl om den forrige justisministeren ikke ville snakke sant om de faktiske tallene man hadde på bordet.