trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siri A. Meling (Høyre), 2011-05-04:
Jeg er glad for at statsråden ønsker å fokusere på styring i stort og ikke styring i smått, for vi fra Høyres side er opptatt av at vi får til gode resultater i vår miljøpolitikk, og vi er redd for all den type praksis som er med og undergraver tilliten til miljømyndighetene. Det er klart at den type flisespikkeri som statsråden selv sier denne saken med vindmøllene på Hardangervidda er, etter Høyres mening er med på å undergrave tilliten til miljømyndighetene. Det at en har økt antallet ansatte betraktelig innenfor miljøvernministerens ansvarsområde, krever styring i forhold til resultater. Vil statsråden påse at alle disse menneskene, bl.a. i Direktoratet for naturforvaltning, virkelig tar seg av de store spørsmålene, og ikke flisespikkeriet?
Siri A. Meling (Høyre), 2011-05-04:
Jeg har følgende spørsmål til olje- og energiministeren: «Ulykken ved atomkraftanlegget i Fukushima har medført en debatt i Europa i forhold til fremtiden for atomkraft. Vil statsråden gjøre noe aktivt for å utnytte det mulighetsbildet for ny energiproduksjon og bidrag til energiforsyning som kommer i kjølvannet av en eventuell politikkendring i våre naboland?»
Siri A. Meling (Høyre), 2011-05-04:
Jeg har forståelse for at statsråden ønsker å være forsiktig med å si noe om konsekvensene. Men jeg går ut fra at han følger nøye med innenfor sitt område og er vel kjent med at lederen for Europaparlamentets miljøkomité, Jo Leinen, var i Norge i forrige uke og besøkte bl.a. Miljøverndepartementet og Mongstad. Hans syn på dette var at Tyskland i juni kommer til å vedta nedstenging av alle sine 17 atomkraftanlegg innen 2020/2022. Vi snakker altså om åtte–ti år frem i tid. Det betyr at det vil være et enormt behov for ny energiforsyning inn mot Tyskland. Ønsket fra Høyres side er at Norge skal ha en aktiv holdning til det å si at vi ønsker å bidra til at Tyskland får dekket sitt behov gjennom mer bruk av naturgass, men også at Norge i større grad kan levere fornybar energi, bl.a. fra pumpekraftverk.
Siri A. Meling (Høyre), 2011-05-04:
En energimelding ligger dessverre langt frem i tid. Disse spørsmålene trenger en avklaring raskt, fordi behovet vil oppstå i løpet av kort tid, og fordi det tar åtte–ti år å bygge ut den type infrastrukturprosjekter. Norge har allerede i dag halvparten av magasinkapasiteten i Europa. Spørsmålet er om Norge og statsråden ønsker å være mer aktiv når det gjelder å legge til rette for f.eks. pumpekraftverk, ikke nødvendigvis kun på grunn av Tysklands behov, men på grunn av kontinentets behov. Sira-Kvina kraftselskap har nylig varslet at de legger sine planer om pumpekraftverk på is, fordi de oppfatter det slik at bl.a. rammebetingelsene er uklare. Min utfordring til statsråden er om han ønsker å være en aktiv pådriver i det å benytte seg av både de industrielle mulighetene og verdiskaping, men også avhjelpe energibehovet til naboland i Europa fremover.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-04:
Spørsmålet går til utenriksministeren. «Det vises til skriftlig spørsmål nr. 246 for 2010–2011 om norsk støtte til opprettelse av en kommisjon som skal undersøke mulige krigsforbrytelser i Burma. Det er nå kjent at Danmark og Latvia er blant de landene som vil støtte en slik granskingskommisjon. Det er også kjent at Aung San Suu Kyi og hennes parti støtter initiativet. Er regjeringen åpen for å støtte en slik kommisjon og således bidra til den nødvendige brede internasjonale støtten?»
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-04:
Jeg takker for svaret, og jeg vil si at jeg er enig med utenriksministeren i at en dialog med regimet i Burma skal være en viktig del av Norges og det internasjonale samfunnets tilnærming til Burma. Spørsmålet er jo: På hvilket grunnlag skal den dialogen føres? Utenriksministeren skrev senest i januar at den norske regjeringen er dypt bekymret over menneskerettighetssituasjonen i Burma. Den nevnte rapporten fra Quintana dokumenterer også det ganske tydelig. Så spørsmålet mitt til utenriksministeren. Når han viser til manglende internasjonal støtte for en kommisjon, er jo det nettopp fordi bl.a. Norge ikke har gått på banen og aktivt støttet en slik kommisjon. Biter man ikke da seg selv i halen med den type argumentasjon?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-04:
Vi deler åpenbart de grunnleggende mål og ønsker for utviklingen i Burma når det gjelder demokrati og menneskerettigheter. Jeg er også klar over Norges begrensede ressurser, men vi snakker altså om et av de mest brutale regimene vi har å forholde oss til i verden, med grove brudd på menneskerettighetene, og der vi til tross for et valg og overgang til sivilt styre ikke har signaler om at menneskerettighetssituasjonen har bedret seg. Når man da ønsker å åpne opp i enda større grad for dialog, blir det jo desto viktigere å være tydelig på at det er menneskerettigheter som er plattformen for dialogen, og som er målet. Det er der en granskningskommisjon ville kunne være et viktig virkemiddel. Hva er det da de 15 vestlige landene som så langt har støttet den granskningskommisjonen, har misforstått? Det er senest Danmark og Latvia som har sluttet seg til kravet siden sist utenriksministeren svarte på spørsmålet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Forslaget om å vurdere en kommisjon som skal undersøke mulige krigsforbrytelser i Burma, ble fremmet i en rapport av FNs spesialrapportør for menneskerettighetssituasjonen i Burma, Tomás Quintana. For å kunne ha legitimitet og gjennomslagskraft må en slik granskningskommisjon bygge sitt arbeid på bred tilsutning. Trolig vil et vedtak i FNs sikkerhetsråd være nødvendig, ikke minst siden burmesiske myndigheter selv ikke vil legge til rette for en granskningskommisjon. Dette var også et perspektiv jeg delte med representanten i svaret på det skriftlige spørsmålet. Reaksjonene på Quintanas forslag viser at det ikke er tilstrekkelig støtte til å kunne oppnå dette. Dette er en beklagelig realitet, og jeg kan forsikre om at Norge ville ha gitt sin støtte til et forslag som kunne samle internasjonale aktører. FNs generalforsamling vedtok i desember en resolusjon som understreker myndighetenes ansvar for å etterforske og straffeforfølge alvorlige lovbrudd. Det ble ikke henvist til spesialrapportørens oppfordring. Dette illustrerer den utfordringen det er å få det internasjonale samfunn til å enes om de rette virkemidler for bedring av menneskerettighetssituasjonen i Burma. Et vel så viktig spørsmål blir dermed om det finnes andre muligheter for å ta opp de alvorlige utfordringene som Quintana peker på gjennom sitt forslag. Blant annet gis burmesiske militære utstrakt grad av immunitet for overgrep i konfliktområdene, og svært mye gjenstår i burmesiske myndigheters oppfølging av menneskerettighetsforpliktelsene. Norge vil fortsette å ta opp dette, både i samtaler med burmesiske myndigheter og i relevante menneskerettighetsfora. Vi vil også ha nær dialog med de demokratiske krefter inne i Burma om hvordan menneskerettighetsutfordringene best kan følges opp. Jeg tror at vi nå bør anstrenge oss for å komme i dialog med den nye regjeringen i Burma. Dette er et syn flere andre land deler. EU har nylig vedtatt å forlenge sitt sanksjonsregime, men fjerner visumforbudet for de av regjeringsmedlemmene som er uten tilknytning til det militære. Dette inkluderer landets utenriksminister. Samtidig oppheves forbudet mot høynivåbesøk fra EU til Burma. Dette er konstruktive, kontaktskapende tiltak, og Norge har sluttet seg til den justerte fellesposisjonen. Endringene kan føre til økt kontakt mellom Burma og europeiske land, noe vi håper kan få positive ringvirkninger. Til tross for at valget i november i fjor ikke var fritt eller rettferdig, har Burma ved å gå over til et mer sivilt styre gjennomgått de største politiske forandringene landet har sett på 20 år. Vi skal ikke være naive eller ha store forhåpninger til politiske endringer i Burma, men jeg tror det nå er riktig å arbeide for at det internasjonale samfunnet får større innpass, bl.a. ved å styrke FNs engasjement inne i landet. Dette krever et aktivt arbeid overfor burmesiske myndigheter og en mest mulig samlet internasjonal tilnærming. De nevnte endringene i EUs fellesposisjon er et uttrykk for at flere land ser dette behovet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Det er slik at hvis Norge skal bruke krefter på å engasjere seg for et forslag som vi isolert sett synes kunne være positivt, må vi se på hva som er landskapet, og mulighetene for å få gjennomslag for det. Det er ikke slik at Norge engasjerer all sin begrensede energi – for vi er et lite land – på alle de områdene hvor vi ideelt sett mener noe. Vi må velge ut de områdene hvor vi tror vi kan få gjennomslag. Dette er altså et felt hvor vi tror det er liten sjanse for å få gjennomslag, og da vil vi bruke kreftene våre med hensyn til de målene jeg tror representanten og jeg deler i forhold til Burma, på en annen måte. Når det gjelder hvilket grunnlag man skal ha dialog på, mener jeg at det internasjonale samfunnet har trukket opp de rammene ganske godt. Det handler om respekt for universelle menneskerettigheter, respekt for opposisjonens rolle, krav om at det avholdes rettferdige valg osv. Jeg vil ikke på noen måte si at Burma er kommet vesentlige skritt i retning av det, men det er nå en bevegelse og en åpning. Så uten å slakke på kravene bør vi bruke de åpningene vi har, til å få fram våre syn. Det er EUs holdning. Vi støtter den. Også Norge vil bruke den anledningen.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Jeg vil ikke på noen måte anklage de landene for å ha misforstått noe. Som sagt har Norge forståelse og respekt for det forslaget som spesialrepresentanten fremmet. Men vi anser det altså slik, når vi leser terrenget, at det ikke holder at 15 vestlige land stiller seg bak det, og heller ikke et sekstende. Det handler om hvilke reaksjoner dette får i brede grupper utenfor den vestlige kretsen. Vi har sett i lang tid at det har vært ganske stor enighet om sanksjoner og tiltak fra vestlige land, fra Europa. Samtidig har vi måttet konstatere at virkningen av disse sanksjonene er svært begrenset i Burma, fordi de har en lang rekke andre land de kan handle og samarbeide med. Derfor tror vi at det er en vel så viktig strategi å bruke kreftene i FNs generalforsamling inn mot andre grupper for å kunne få et reelt press på det regimet. Så om det blir 16 eller 17 land som skulle støtte dette kravet, som vi isolert sett mener er et rimelig forslag, tror vi ikke det kommer til å bringe oss noe nærmere. Vi må nå jobbe i de ulike kontaktgruppene der, støtte FN og ha kontakter mot Burmas naboer og andre regionale grupperinger for å kunne opprettholde trykket på regimet i Burma.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Arbeidet for å styrke menneskerettighetene står helt sentralt for regjeringen og har bred støtte i Stortinget. Fremme av barns rettigheter er høyt prioritert både nasjonalt og internasjonalt. Regjeringens engasjement gir viktige bidrag til å øke barns rettsvern internasjonalt. Barns stilling er en viktig komponent i mye av det arbeidet vi gjør i utenriks- og utviklingspolitikken. Norge er blant få land i verden som har inkorporert Barnekonvensjonen i nasjonal lovgivning. FNs barnekonvensjon har dermed en sterk stilling i norsk rett, og er gitt forrang i tilfelle motstrid med norsk lov. Det betyr at realiteten i Barnekonvensjonen for norske borgere er at den er gitt en sterkere stilling, og gir sterkere rettigheter enn i knapt noe annet land. Forhandlingene som i det siste har pågått i FNs menneskerettighetsråd om en ny tilleggsprotokoll til Barnekonvensjonen, ble sluttført 16. februar i år. Det er riktig at Norge under disse forhandlingene om individklageordningen inntok en skeptisk holdning. Fra norsk side har vi lagt til grunn at flere av bestemmelsene i disse konvensjonene er vide og formålspregede, og kan gjennomføres på ulike måter og med ulike virkemidler, som det er grunn til å reise prinsipielle spørsmål i forhold til. En norsk tilslutning til klageordningen vil kunne legge føringer på Norges gjennomføring av Barnekonvensjonen, som også kan berøre lov- og budsjettvedtak fattet av norske folkevalgte. Det har samtidig under forhandlingene vært viktig for oss ikke å motarbeide eventuell enighet blant FNs medlemsland om utformingen av en slik tilleggsprotokoll. Vi mener likevel det er grunnlag for å stille kritiske spørsmål med hensyn til å forplikte Norge til en slik ordning. Regjeringen vil i løpet av de nærmeste ukene ta stilling til Norges posisjon i forbindelse med det vedtak av klageordningen som er ventet å finne sted i FNs menneskerettighetsråd i juni. Vi er ikke ferdig med den vurderingen, så jeg kan ikke gi et klart svar på det i dag, men vi følger det arbeidet fortløpende. Spørsmålet om en norsk ratifisering av individklageordningen til Barnekonvensjonen vil så bli gjenstand for en separat prosess. Dette kan først finne sted etter et eventuelt endelig vedtak om etablering av tilleggsprotokollen som vil finne sted i FNs generalforsamling til høsten.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Det ser jeg fram til. Vi er også åpne for å diskutere dette. Dette er viktige, prinsipielle spørsmål. Noen av dem er vanskelige. La meg bare dvele ved at fra norsk side er vi veldig opptatt av å være i front for å sikre barns rettigheter i lovverket og i praktisk politikk. Noen har tolket de spørsmålene vi har stilt til disse individklageordningene som at Norge skulle trekke i tvil sine forpliktelser. Det kan jeg sterkt bekrefte ikke er tilfellet. Vi har som sagt inkorporert Barnekonvensjonen og mange av de universelle menneskerettighetene i norsk lov, som gir norske borgere rettigheter og en sikkerhet for dem som svært få andre land har. Men vi mener også at Norge, med sin troverdighet i dette, bør kunne stille en del kritiske spørsmål til hvordan nye ordninger vil virke, både i prinsippet og i praksis. Det er det vi har gjort, men vi kommer til å ta en individuell vurdering av dette når det kommer opp til vedtak. Jeg ser fram til både å svare på spørsmål og å diskutere med representanten Skovholt Gitmark og andre når det nærmer seg.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Forsvaret tok blyfri ammunisjon i bruk i 2004. I løpet av høsten 2008 innførte Forsvaret den nye automatriflen HK416. Det var først etter at personell i stort omfang tok denne riflen i bruk med blyfri ammunisjon, at det ble rapportert om helseplager. Etter at Forsvaret i mars 2009 iverksatte tiltak og innførte restriksjoner ved bruk av ammunisjonen, ble det fortsatt rapportert om helseplager, dog i redusert omfang. 14. april i år ble den blyfrie ammunisjonen midlertidig sperret for bruk. Årsaken til dette var en rapport om en nylig episode, der en rekke personer opplevde helseplager. Forsvaret vil oversende saken til Arbeidstilsynet for vurdering. Den blyfrie ammunisjonen har ikke dårligere egenskaper enn den blyholdige. Den tilfredsstiller de krav som er satt til presisjon og rekkevidde. De samme kravene gjelder også for blyholdig ammunisjon. Blyholdig ammunisjon har imidlertid klare miljø- og helsemessige ulemper. Forsvarets forskningsinstitutt anbefaler på denne bakgrunn fortsatt bruk av blyfri ammunisjon, med de restriksjoner som tidligere er nevnt. Derfor er en testserie med ny blyfri ammunisjon med lavere utslipp av gasser i bruk for operasjonsspesifikk trening og videre uttesting. Forsvaret har likevel i beredskapsøyemed anskaffet en begrenset mengde blyholdig ammunisjon. På grunn av den midlertidige sperringen av bruk av blyfri ammunisjon, kan forsvarssjefen – hvis operative hensyn skulle nødvendiggjøre dette – tillate bruk av blyholdig ammunisjon. Vi er enige om at dette i så fall vil være en midlertidig og kortsiktig løsning. En varig og god løsning vil vi først ha når en type blyfri ammunisjon som tilfredsstiller krav til helse, miljø og sikkerhet, er utviklet. Jeg tar rapportene om helseplager meget alvorlig, og jeg har forsikret meg om at disse følges opp. Forsvaret har, siden problemene oppsto, iverksatt både kortsiktige og langsiktige tiltak. Forsvarssjefen har holdt meg løpende orientert. Situasjonen er krevende, men jeg har tillit til at det vil bli funnet en varig og god løsning.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Det jeg kan forsikre om, er at det jobbes systematisk med sikte på å få på plass en blyfri ammunisjon som ikke gir helseplager. Det er også iverksatt en rekke tiltak siden helseplager ble avklart. Selv om det innledningsvis ble rapportert noe usystematisk, har man siden rapporten forelå fra FFI i mai 2009, iverksatt en rekke tiltak. Jeg ser det ikke som et fullgodt alternativ å gå tilbake til blyammunisjon. Det har vi diskutert i denne sal tidligere. Og store allierte land jobber med dette med sikte på å gå over til blyfri ammunisjon.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Blyholdig ammunisjon har miljømessige konsekvenser med tanke på forurensning i naturen, i tillegg til helserisikoen. Forsvaret har lagt ned et betydelig arbeid i det å rense flere skytefelt for miljøgifter. Når det gjelder helserisikoen, så er dette en helserisiko hvor det under skyting avgis bly som opptas av skytteren. Derfor legges det ned et betydelig arbeid i det å få fram blyfri ammunisjon med mindre utslipp av helseskadelige stoffer enn dagens blyfrie ammunisjon har, og som samtidig er mer miljøvennlig enn blyholdig ammunisjon. Forsvaret har i dag en viss beholdning av blyholdig ammunisjon i beredskap, som kan anvendes om operative krav tilsier det. Men den langsiktige, gode løsningen må være blyfri ammunisjon, uten helseplager, og som også oppfyller de operative krav, slik dagens blyfrie ammunisjon gjør.
Svein Harberg (Høyre), 2011-05-04:
Jeg vil da stille følgende spørsmål til forsknings- og høyere utdanningsministeren: «Samordna opptak viser positiv økning i rekruttering til lærerutdanningene. Antallet studenter har steget betydelig de siste årene. Det er kjent ved de fleste studier at frafall og omvalg i stor grad skjer i løpet av de første studieårene. Jeg regner med at statsråden følger nøye med på gjennomføringsgraden og karakternivå hos lærerstudentene. Det er nå viktig å sikre at økt inntak av studenter også resulterer i tilsvarende økning i ferdigutdannede lærere. Ser statsråden tendenser som bekrefter at det blir slik?»
Svein Harberg (Høyre), 2011-05-04:
Medfølelse med statsråden, som kom litt fort inn i salen og fikk det i halsen, men svaret var i hvert fall tydelig og greit likevel. Det jeg ønsker med dette spørsmålet, er å ha trykk på oppfølging av den nye lærerutdanningen. Ut fra det jeg har undersøkt fram til nå, kan det se ut som om frafallet det første året, som vel ligger på ca. 10 pst., ikke er veldig mye mindre enn det vi hadde på den gamle allmennlærerutdanningen. Der er det faktisk mange av årene endt opp med rundt 30 pst. frafall. Det er vi nok enige om begge to er altfor stort. Det som er spennende å se, er at det ene stedet der det er markant avvik fra den frafallsprosenten, er Tromsø – der de har et litt annet løp, der de har en masterutdanning, og der frafallet faktisk bare er halvparten av det vi ser på de andre stedene. Vil statsråden gjøre noe spesielt i forhold til det?
Svein Harberg (Høyre), 2011-05-04:
Det er riktig at det nå er satt i gang en fireårig utdannelse, men dersom statsråden og hennes parti endrer litt retning, er det i hvert fall flertall i Stortinget for å ha en femårig mastergradsutdanning. Jeg har lagt merke til følgegruppen, som har uttalt at det er viktig at vi nå setter i gang et arbeid for å avklare alternativer. Det kan være et valgfritt femte år, altså mastergrad, eller det kan være obligatorisk. Jeg skjønner at det er vanskelig så tidlig i den nye lærerutdanningen å trekke konklusjoner, både om gjennomføring og andre ting, men når vil statsråden sette i gang arbeidet for å se på alternativene, se på hvordan en eventuelt kan ha en femårig utdanning? Hvilke grep vil hun gjøre for å være i forkant hvis en ser at dette er den gode løsningen?
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-04:
Det er svært gledelig at søkningen til lærerutdanningen har økt for hvert år de siste årene, samlet med over 50 pst. siden 2008. Den økte søkningen har medført at opptaket til lærerutdanningen i 2010 var vel 30 pst. høyere enn i 2008, så det er en meget gledelig utvikling når vi ønsker å ha flere som lærere. Om denne økningen vil gi en tilsvarende vekst i kandidattall er det for tidlig å si noe sikkert om. – Unnskyld, president, jeg må ta meg litt vann på grunn av stemmen. – Selv om flere starter på lærerstudier, er det foreløpig ingen tegn til at frafall og omvalg er større enn tidligere. I Database for statistikk om høyere utdanning viser tvert om statistikk over gjennomføring i henhold til avtalt utdanningsplan en gjennomgående positiv utvikling for alle lærerutdanningene de siste fem årene. Denne statistikken viser hvor mange som gjennomfører på den tiden de faktisk har tenkt å bruke. Jeg kan bekrefte at gjennomføringsgraden og resultatene til kandidatene er av største interesse og blir fulgt nøye. Innenfor de nye grunnskolelærerutdanningene er dette forhold som Følgegruppen for lærerutdanningsreformen vil undersøke og analysere. Følgegruppen, som er oppnevnt for en femårsperiode, vil avgi årlige rapporter til Kunnskapsdepartementet. Vi har også meget god kontakt med denne følgegruppen. Gjennomføringsgraden i studiene er noe departementet også følger opp svært nøye i de årlige etatsstyringsmøtene med våre universiteter og høyskoler. Der tallene tyder på dårlig gjennomføring, blir institusjonene bedt om å rapportere påfølgende år om hva de gjør for å bedre situasjonen, og dette blir i sin tur fulgt opp i neste møte. Det er også satt i gang et utviklingsprosjekt, det såkalte studentflytprosjektet, som tar sikte på å framskaffe bedre kunnskap om studentenes utdanningsløp, herunder data om skifte mellom studiesteder. Framskrivinger tilsier at norsk skole vil ha behov for et økt antall lærere. Jeg kan derfor forsikre representanten Harberg om at vi har et felles ønske om å sikre kvalitet og gjennomstrømming i lærerutdanningen.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-04:
Jeg takker for omtanken. Det er ikke saken jeg setter i halsen. Saken er meget god. Det var mer hastigheten i min inntreden i salen. Men tilbake til spørsmålet fra Harberg. Det er klart at vi dette året ser en veldig spennende økning i det antall studenter som søker seg nettopp til den femårige masterutdanningen. Da Stortinget vedtok lærerutdanningen, bestemte man jo at et visst antall plasser skulle settes av til den. Vi følger den utviklingen også veldig nøye. Likevel er det slik at den grunnskolelærerutdanningen som vi lanserte i fjor, i utgangspunktet er fireårig. Det er også en bestemmelse som Stortinget har gjort. Det som er nytt i forhold til tidligere, er at vi har denne følgegruppen. Vi får derfor et mye bedre grunnlag for å følge opp ved de institusjonene hvor det eventuelt skulle vise seg å være frafall som ikke er ønsket. Det er en langt bedre situasjon også for meg og for departementet enn vi har vært i tidligere.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-04:
Jeg forholder meg selvsagt til det Stortinget har bestemt, og Stortinget har meget bevisst åpnet opp for at vi skal ha et visst antall studenter også på den femårige utdanningen. Men det er veldig viktig å huske at den nye grunnskolelærerutdanningen har gitt nytt innhold til de fire årene som den faktisk varer. Vi har forandret ganske mye, både når det gjelder praksis, når det gjelder pedagogikkfaget, og når det gjelder det å ha to løp. Mitt råd vil være – også fordi vi trenger flere lærere ganske raskt – at vi ikke forlenger nå, men at vi ser hvordan de fire årene forløper med den utdanningen vi nå har satt i gang i forbedret utgave. Selvfølgelig vil vi hele tiden ha både de faglige og politiske vurderingene av om dette er noe som skal stå lenge framover. Men i denne omgang er det det vi har bestemt – det Stortinget har bestemt – og det er det jeg følger opp. Jeg har stor tro på at vi får mange gode nye lærere med den fireårige lærerutdanningen.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til miljø- og utviklingsministeren: «Snart slippes mange sau ut på beite, som f.eks. i Stange kommune i Hedmark. Der befinner det seg nå en radiomerket ulv. Dette beiteområdet ligger i grønn sone. For å unngå de dyretragedier vi tidligere hadde i Ringsaker kommune i forbindelse med Galven-tispa, hva vil statsråden bidra med for at næringen skal gå en trygg beitesesong i møte?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
Jeg takker for et omfattende og – jeg vil si – et positivt svar. Jeg takker nok en gang for det. Det vi har lært gjennom flere år, er, som statsråden sier, at vi på grunn av det kan treffe fornuftige tiltak. Da jeg stilte spørsmålet, var ulven der den var da, og nå er den helt annet sted. En ulv kan jo bevege seg kanskje 20 mil på et godt døgn når den er i god form. At den er ute nå, tilsier ikke at den kan komme tilbake, eller at andre rovdyr kommer tilbake. Det er derfor jeg etterspør dette – at man tar fornuftige tiltak slik at næringen ikke blir så hardt rammet som den ble i fjor, med Galven-tispa og andre rovdyr. Oppfølgingsspørsmålet mitt vil da konkret være: Hvilke fornuftige tiltak ser statsråden for seg hvis man får samme situasjon som vi hadde med Galven-tispa i fjor?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
Jeg takker nok en gang for svaret. Jeg hadde et spørsmål i spørretimen for noen uker tilbake om beitenekt, altså varsel om beitenekt for 2012. Det er en del bufeholdere som har fått varsel om at hvis ikke rovdyrtapene går ned i inneværende beitesesong, altså i 2011, får man beitenekt for 2012. Det er noe som ligger i bakhodet på dem som driver seriøst med bufehold, at man gjør så godt man kan. Men på grunn av at det er mye rovdyr – og det kan være tilfeldige rovdyr som kommer inn på grunn av stor vandring – vil de ikke få lov til å slippe dyrene sine ut i 2012. Jeg håper også statsråden tenker litt på dette når han tenker på fornuftige tiltak, og at man er rask med å ta avgjørelser på hva fornuftige tiltak er, om det er flytting, om det rett og slett er å skyte rovdyrene, eller om det kan være noe annet, og at statsråden gjør så godt han kan med hensyn til at fornuftige tiltak blir iverksatt så raskt som mulig, slik at eventuelle lidelser blir så få som mulig.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
Mitt spørsmål går til arbeidsministeren. «I Bergens Tidende 5. april i år kan en lese at det fortsatt står altfor mange funksjonshemmede utenfor arbeidslivet. Dessverre viser ikke arbeidsledigheten blant denne gruppen at den går ned, i motsetning til en generell arbeidsledighet som er synkende. Da må det jo være at regjeringens tiltak for denne gruppen ikke virker. Hva mener statsråden om at tiltak for å få flere funksjonshemmede ut i arbeid ikke er gode nok, og hva vil statsråden gjøre overfor denne gruppen av tiltak slik at de også blir en del av arbeidslivet?»
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
Eg takkar for svaret, og eg er veldig glad for at ministeren her kjem med ei innrømming av at dei framleis må jobba hardt i høve til denne gruppa. Ein ser nok at staten har forsømt seg i det å gå føre som ein god ambassadør ved å tilsetja fleire funksjonshemma. Mange private bedrifter er faktisk betre i så måte. Har statsråden nokre konkrete tiltak og mål for at ein tilset fleire funksjonshemma i offentleg sektor?
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
Eg takkar igjen for svaret. Eg ser at vi har ein veg å gå. Ein veit at det i mange samanhengar er viktig med brukarerfaring for å få til gode løysingar og tenester. Når det gjeld funksjonshemma, er det kanskje endå viktigare enn for andre når ein prøver å koma seg inn på arbeidsmarknaden. Ofte er terskelen høg for å søkja, og nedturen desto større når ein får eit avslag. Av nær 80 000 funksjonshemma vel eg å tru at mange av desse har kompetanse ein kan dra nytte av i Nav. Det burde i alle fall vera plass til ein på kvart Nav-kontor, dvs. ca. 430. Vil statsråden jobba for at ein slik brukarmedverknad eller tilsetjing kan bli realisert?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Jeg vil takke representanten Reiertsen for et viktig spørsmål. Yrkesdeltakelsen blant funksjonshemmede har uavhengig av vekslende konjunkturer i arbeidsmarkedet og ulike regjeringer holdt seg stabil i den siste tiårsperioden. I følge Statistisk sentralbyrås arbeidskraftundersøkelse var om lag 250 000 funksjonshemmede i arbeid i 2010, eller om lag 44 pst. Til sammenligning var sysselsettingsandelen 75 pst. i den totale befolkningsmengden. Den lave yrkesdeltakelsen blant funksjonshemmede kan ikke knyttes til høy arbeidsledighet i denne gruppen. Tvert imot er arbeidsledigheten relativt lav blant funksjonshemmede og har utviklet seg som ledigheten totalt i befolkningen. Arbeidsledige er personer uten inntektsgivende arbeid, men som forsøker å skaffe seg arbeid og kan begynne i arbeid straks. I 2010 svarte 78 000 ikke-sysselsatte funksjonshemmede at de ønsker seg arbeid. Av disse var 20 000, eller ca. 3,5 pst. arbeidsledige. Ledigheten blant funksjonshemmede økte fra 1,9 pst. til 3,5 pst. fra 2009 til 2010, og fra 2,2 pst. til 3,1 pst. i befolkningen totalt. Det er derfor relativt få funksjonshemmede som går ledige, og er aktive arbeidssøkere. Utfordringene for denne gruppen er snarere at mange i ung alder blir innvilget uførepensjon. Det har vært bred politisk enighet om den arbeidsrettede innsatsen for å få flere funksjonshemmede i arbeid. Dette har særlig skjedd gjennom delmål 2 i avtalen om et inkluderende arbeidsliv. Her er det satt fokus på arbeidsgiveres ansvar for å tilrettelegge og forebygge utstøting. Vi har til nå ikke sett de resultatene vi hadde håpet på. Gjennom flere ulike regjeringsperioder har yrkesdeltakelsen blant funksjonshemmede vært tilnærmet uendret. Det har denne regjeringen ønsket å gjøre noe med og har derfor satt i gang arbeidet med en egen sysselsettingsstrategi for personer med nedsatt funksjonsevne. Strategien vil forsterke regjeringens arbeid for å redusere tilgangen til uførepensjon, særlig blant unge funksjonshemmede. Virkemidler og tiltak skal støtte opp om den innsatsen arbeidslivets parter har forpliktet seg til gjennom IA-avtalen. Strategien vil bli utformet i samarbeid med partene og funksjonshemmedes organisasjoner. To såkalte paneler med bred representasjon har kommet med innspill til arbeidet. Fokuset fremover vil bl.a. være å se på hvilke virkemidler vi trenger for at norsk arbeidsliv i større grad skal etterspørre arbeidssøkere med nedsatt funksjonsevne, altså åpne portene i det ordinære arbeidsmarkedet for folk med nedsatt funksjonsevne.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Bare aller først har jeg lyst til å si at vi har en stor utfordring her. Jeg er veldig opptatt av å si at det er et tankekors at når ledigheten generelt går ned, og vi har hatt perioder med stor etterspørsel etter arbeidskraft, har vi ikke klart å gjøre noe med denne gruppen. Det viser at vi må gjøre noe ekstraordinært for dem. Så er jeg opptatt av at det offentlige eller staten må være god på dette, i likhet med private. Jeg er helt enig i at private gjør en god innsats. Generelt gjøres det for svak innsats både fra det offentlige og det private. Det er noe av det som regjeringen skal ta tak i i sysselsettingsstrategien. Så jeg kommer tilbake med nærmere besvarelse på den biten når den blir lagt fram, og det er ikke veldig lenge til. Bare helt på tampen har jeg lyst til å si at vi ikke har lyktes så godt som vi burde, men vi har ikke en veldig lav yrkesdeltakelse i Norge sammenliknet med andre land. Sverige ligger litt over oss, men Sverige er et av de beste landene i verden på dette.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
For det første er jeg helt enig i at brukerne og deres erfaringer er veldig viktige, og derfor har jeg også da som et innspill, for å få en god sysselsettingsstrategi, satt ned et eget panel med brukere, som har jobbet fram et sett av forslag på hva de mener må til for at nettopp dørene skal bli åpnet. Så tar jeg med meg ideen om at man generelt kanskje bør sende ut noen direktiver, uten at jeg skal konkretisere det for mye, til ulike offentlige etater, herunder Nav, om hvordan de må forholde seg til dette. Jeg tror det aller viktigste er å se på – og det gjorde jeg i det andre panelet, jeg utfordret arbeidsgiversiden – hva må arbeidsgivere ha for å kunne åpne dørene? Jeg tror vi skal være så realistiske at vi skal si at arbeidsgivere, og det gjelder både offentlige og private, trenger ulike typer hjelp, de trenger å flytte fordommer og holdninger for å åpne dørene for funksjonshemmede. Jeg vil i planen min være særlig opptatt av unge funksjonshemmede – de under 30 år, og de som er på vei fra utdanning og ut i arbeidslivet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Spørsmålet dreier seg om hvorvidt automatgir er å regne som spesialutstyr, og dermed er stønadsberettiget med hjemmel i forskrift om stønad til motorkjøretøy eller annet transportmiddel. Det ble tidligere gitt stønad til automatgir som spesialutstyr, men det har lenge vært slik at dette nå leveres som standard ekstrautstyr. Automatgir har således heller ikke vært stønadsberettiget som spesialutstyr på mange år. Med spesialutstyr menes det i forskriften ekstrautstyr som ikke kan leveres som standard ekstrautstyr fra bilfabrikken. Ettersom utviklingen av hva som kan leveres som standard ekstrautstyr går framover, innebærer dette at utstyr som tidligere har vært å anse som spesialutstyr, ikke lenger er omfattet av stønadsrammen. Automatgir leveres nå som standard ekstrautstyr på stort sett alle bilmodeller. Dersom det skal gis stønad til automatgir som spesialutstyr, vil dette kreve en endring i forskriften. Jeg er innforstått med at automatgir for en del brukere vil være nødvendig utstyr for å kunne nyttiggjøre seg en bil. Det er imidlertid slik at utstyr som er ansett for vanlig, faller utenfor dagens stønadsramme. En utvidelse av stønadsrammen vil være en budsjettsak, som må vurderes opp mot andre viktige tiltak.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Jeg understreker at vi altså her har et regelverk som i dag setter en begrensning for å åpne for dette. Så tror jeg vi må si at i utgangspunktet er dette et riktig regelverk fordi det er knyttet til at når automatgir leveres som standardutstyr, er det også presumptivt av en helt annen økonomisk karakter å få det installert. Et klassisk eksempel er at før var en carportåpner noe man fikk ekstra, men nå er det noe man får på Clas Ohlson, mer eller mindre, og som alle har. Jeg ser poenget: Selv om dette kan leveres som ekstrautstyr, kan det være veldig dyrt. Jeg forstår problemstillingen. Men jeg understreker det som er poenget mitt: Vår ordning er rettet inn mot at de som trenger det aller mest, er de som i utgangspunktet dekkes av den forskriften – derfor den avgrensningen. Derfor er det et poeng for meg å understreke at skal vi gjøre noe med det, krever det en endring, og det er et budsjettspørsmål.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-05-04:
Jeg understreker bare det jeg allerede har sagt, at det er et budsjettspørsmål. Jeg tror denne saken sett i en helhet vil ha mange andre aspekter også, i tillegg til det som representanten tar opp. Hvis man skulle vurdere å gjøre noe med dette, vil det kunne være mange andre tilfeller hvor man kanskje ville mene det var riktigere å gå inn og gjøre noe med regelverket. Jeg hører spørsmålet. Jeg mener at dette er et budsjettspørsmål, og jeg understreker at utgangspunktet for regjeringen er at de som trenger det mest, skal få det. Derfor har man altså da satt en grense knyttet til om utstyret leveres som ekstrautstyr. Men utover det er dette et budsjettspørsmål.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
«Bilkontoret dekker ikke utgifter til automatgir, noe som virker urimelig i de tilfeller dette er et helt nødvendig hjelpmiddel. En poliorammet rullestolbruker har kun lov til å kjøre bil med automatgir, og får som følge av sin funksjonshemming en ekstrakostnad på ca. 28 000 kr. Vil statsråden sørge for at det innføres unntak fra retningslinjene, slik at automatgir kan dekkes av Nav som ekstrautstyr på lik linje med håndbetjent gass/brems i de tilfellene automatgir er å anse som et påkrevd hjelpemiddel?»
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
Det kan virke urimelig med en ordning som ikke dekker store ekstrakostnader med spesialutstyr, som kreves på grunn av en funksjonssvikt, når fabrikken kan levere det tilpassede utstyret, men at Nav dekker tilsvarende store ekstrautgifter hvis fabrikken ikke kan levere og må ha et annet verksted til å foreta tilpassingen. I dette tilfellet kan man jo se for seg at hvis begge bena hadde fungert, hadde denne personen kunne hatt en ordinær bil og spart 28 000 kr. Når det ene benet ikke fungerer, får hun en ekstrautgift på 28 000 kr. Hvis hun også får lammelse i det andre benet, får hun ingen utgift, for da er det Nav som bygger om bilen. Hensynet til brukerens behov og utgiftene som påløper ved kjøp av bil, blir helt satt til side med forskriften. Synes ikke statsråden at dette kan virke urimelig i tilfeller hvor man altså ikke har lov å føre bil på grunn av funksjonssvikt? Det er den store ekstrakostnaden jeg her synes blir veldig urimelig.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-05-04:
Jeg støtter jo statsråden i veldig mye av det hun sier, at de som trenger det aller mest, skal få det. I dette tilfellet er det snakk om en person som enten kan kjøre bil, eller ikke – altså trenger hun det aller mest, og det er en stor ekstrakostnad. Det er også et paradoks at staten i dette tilfellet er den som tjener mest på at denne damen ikke kan føre en bil med ordinært gir. Av de 28 000 kr er 18 000 kr avgift til staten. Vil statsråden vurdere å foreslå for finansministeren å innføre avgiftsfritak for kostnaden til automatgir i de tilfellene det er dokumentert at fører av medisinske grunner ikke har lov til å føre bil med ordinært gir, så ikke staten blir den som sitter og tjener penger, altså skatt på sykdom i ordets rette forstand? Det er ganske fortvilet når det er store ekstrautgifter som påløper på grunn av en funksjonssvikt. Jeg håper også at statsråden vil se på denne ordningen ellers også, for det går an å gjøre justeringer i regelverket som gir unntak i slike tilfeller.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-05-04:
La meg først si at det som har skjedd i Japan og Fukushima er svært alvorlig, og kommer til å ha store konsekvenser først og fremst for Japan selv og de menneskene som bor i området som er i nærheten. Det er en av de virkelig store katastrofene i vår tid. Jeg tror vi skal være forsiktig med å si for mye nå om hvilke konsekvenser dette kommer til å ha på lang sikt. Men det jeg tror det må være lov til å si, er at dette kommer til å føre til en større debatt som tar utgangspunkt i sikker og trygg energiforsyning. Det har det jo skjedd ulike sjatteringer av i flere land, kanskje sterkest i Tyskland. For Norge vil det være flere element som er viktige og interessante i et sånt bilde, kanskje først og fremst for rolle som stor leverandør av olje og gass. Det er energibærere som allerede har stor betydning for Europa, og som kan komme til å få en enda større betydning hvis man velger en overgang fra atomkraft til andre energibærere. Der mener jeg det er min jobb, og regjeringens jobb, å være med og bidra til at vi har et stabilt og godt marked for olje og gass. Så har dette kanskje også konsekvenser knyttet til vår fornybare energiproduksjon. Den er et hovedelement i regjeringens energipolitikk, og på dette feltet har regjeringen en offensiv og bred politikk. Vi satser svært tungt på tiltak på dette området, og vil i årene framover øke innsatsen ytterligere. Jeg vil i den forbindelse særlig vise til innføringen av et felles grønt sertifikatmarked med Sverige, som vil føre til en storstilt utbygging av fornybar elproduksjon. Avslutningsvis vil jeg igjen understreke at vi skal være forsiktig med å trekke konklusjonene allerede nå om hvilke konsekvenser dette kan komme til å få, men vil bare kvittere ut og svare at dette selvsagt er problemstillinger som regjeringen tar på stort alvor. Det er ikke viktig bare for oss, men det er viktig for hele verden.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-05-04:
Når det gjelder Norges betydning som energileverandør i Europa, er det ingen tvil om at det er våre leveranser av spesielt gass som har stor betydning for elproduksjonen, og som også har det største potensialet. I tillegg vil jeg minne om at det internasjonale gassmarkedet er blitt svært endret gjennom de siste årene, først og fremst knyttet til ny teknologi og utvinning av skifergass. Vi vet at det er store skifergassforekomster i Europa, som kan vise seg å være kommersielt interessante å utnytte i tiden som kommer. Når det så gjelder pumpekraftverk i Norge dedikert det tyske markedet, at vi altså skal avsette deler av norsk natur spesifikt til å dekke et tysk energibehov, vil jeg mene at det er et stort og viktig spørsmål. Det reiser mange interessante problemstillinger. Mitt utgangspunkt er at vi skal ta utgangspunkt i de helhetlig norske interessene. Så vil Stortinget bli invitert til å diskutere dette bredt i forbindelse med både den varslede nettmeldingen og den varslede energimeldingen.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-05-04:
Jeg representerer jo den norske regjering valgt av det norske folk, og mitt utgangspunkt her vil være at vi skal forvalte norske energiressurser og norske naturressurser til beste for det norske samfunnet samlet. Det betyr at det ikke bare er lønnsomheten til norske kraftprodusenter som vil være utslagsgivende når det gjelder dimensjoneringen av overføringskapasiteten til Europa. Jeg kan forsikre representanten om at jeg kommer til å være positiv til å utveksle kapasitet med Europa hvis det er i tråd med norske interesser, hvis det betyr at vi kan ivareta alle de hensynene vi skal ivareta når det gjelder vår egen energiforsyning, vår egen energisikkerhet og vårt eget prisnivå. Med sammenfallende interesser er svaret ja.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-05-04:
Inngangen til det nevnte intervjuet i Adresseavisen handlet om energiforsyningssituasjonen i Midt-Norge. For meg står en bedre og mer stabil kraftforsyning i denne landsdelen helt sentralt. Derfor tok jeg i et intervju med Adresseavisen sist høst til orde for å se på alle mulige tiltak for å bedre forsyningssikkerheten i denne regionen. Jeg pekte på overføring av konsesjonsmyndighet for småkraftverk fra NVE til fylkeskommunen som ett mulig tiltak. Det bakenforliggende hensynet var å redusere saksbehandlingstiden og dermed få utnyttet dette betydelige kraftpotensialet raskere. Det er allerede gjort grep fra departementets side de seneste årene for å øke hastigheten i saksbehandlingen i NVE. I hovedsak er dette gjort gjennom å øke saksbehandlingskapasiteten. Dette har gitt resultater. I 2010 ble det behandlet fire ganger så mange konsesjonssøknader som i 2004, i overkant av 100 saker. Fra 2010 har fylkeskommunene hatt myndighet til å fatte konsesjonsvedtak for vannkraftverk under 1 MW. Dette grepet ble i hovedsak gjort av effektiviseringshensyn. Slike konsesjonssaker forberedes av NVEs regionkontorer, som oversender innstilling til fylkeskommunen for vedtak. Selv om jeg er tilhenger av forenkling og av at beslutninger skal fattes på så lavt nivå som mulig, må vi samtidig sikre likebehandling av prosjekter mellom fylker, sikre at konkurrerende prosjekt blir vurdert i sammenheng, og at samordningen av nett og produksjon blir ivaretatt. Selv om fylkeskommunen hadde fått delegert avgjørelsesmyndighet i enda flere saker, må reglene i vannressursloven og annet relevant lovverk følges. Jo større inngrepene er, jo større er kravene som settes til kunnskapsgrunnlag og fagkompetanse hos besluttende myndighet. Det er dermed ikke sikkert at en ytterligere delegering av myndighet vil effektivisere saksbehandlingen. Det er for øvrig et syn som fylkeskommunene selv har gitt uttrykk for, etter at de selv har gått inn og vurdert dette spørsmålet spesifikt. For meg er det framdrift i sakene og realisering av fornybar energi som er det viktigste, ikke hvem det er som fatter vedtakene. Det viktigste grepet for å sikre forsyningssikkerheten, som også var mitt hovedanliggende i intervjuet i Adresseavisen, er å prioritere saksbehandlingen av prosjekter i de mest utsatte områdene. Det har allerede skjedd gjennom NVE. Jeg kan forsikre representanten Solvik-Olsen om at vi har et stort engasjement, og at det er en stor progresjon i arbeidet med å skape varige og gode løsninger for denne landsdelen for å sikre en god forsyningssikkerhet.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-05-04:
Det høres ut som om vi har en forholdsvis lik inngang til problemstillingen og spørsmålet. Det er ikke prinsippet om hvem det er som skal skrive under på avgjørelsene, som er det avgjørende, men at det er effektivitet i systemet, og at målet er å få ut flest mulig konsesjoner på kortest mulig tid for å realisere et kraftpotensial som vi alle er opptatt av skal komme på plass. Jeg er også enig i at selv om et kraftverk kan være stort, trenger likevel ikke konfliktnivået være like stort. Det er likevel krevende å skulle operere med grenser på myndighet som ikke er knyttet til en objektiv størrelse. Med en gang man snakker om konfliktnivå, vil det komme inn ulike skjønnsvurderinger, og da er det slik i vårt system at det er mange som har meninger. Jeg kan ikke love representanten Solvik-Olsen nå at jeg kommer tilbake til Stortinget med sak om flytting av vedtaksmyndighet på kort sikt, men jeg kan varsle at dette har jeg et svært åpent sinn i forhold til, og det er grunnlag for vurdering.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-05-04:
Min jobb i så henseende er å forsikre meg om at de prosjektene som blir gitt konsesjon, har en optimal utnyttelse av energiressursene og utnytter vårt felles ressursgrunnlag på en så god og en så optimal måte som mulig. Så er det Finansdepartementet og finansministeren som forvalter skatteregimet og skattevirkemidlene. I den grad representanten Solvik-Olsen har spørsmål om og synspunkter på det, er det en annen statsråds konstitusjonelle ansvar. Når det så gjelder de prosessene som går internt i regjeringen, ber jeg om forståelse for at de går internt i regjeringen. Og jeg støtter til enhver tid det som er regjeringens gjeldende politikk.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-05-04:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kunnskapsministeren: «Fana gymnas i Bergen og Kongsbakken videregående skole i Tromsø gjennomfører forsøk med én karakter i norskfaget på studiespesialiserende programmer. Bakgrunnen for forsøkene er bl.a. at norsklærerne mener de kan få større spillerom for kvalitativt norskfagarbeid ved at omfanget av de formelle, karakterrettede vurderingsgrunnlagene reduseres. Forsøkene har vakt interesse langt utover de to involverte skolene. Vil statsråden medvirke til at forsøkene ved de to skolene blir evaluert?»
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2011-05-04:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg er ikke helt fornøyd, for jeg hører jo at statsråden sier at det er et lokalt ansvar å evaluere lokale forsøk. I den fasen man nå er i, med store nasjonale arbeid knyttet til vurdering av læring, tenker jeg at det er ganske viktig at man sikrer seg kvalitativt gode evalueringer, og det vet man koster. De tilbakemeldingene man får fra Kongsbakken, som jeg kjenner best, viser at alt tyder på at den opplæringen som her har vært gjort, har skapt større rom for variasjon i undervisningen, og elevene har også i større grad sluppet til. Så jeg spør igjen statsråden om ikke dette er av så stor nasjonal interesse for det vurderingsarbeidet som nå pågår, at staten burde bidra til en slik evaluering.