Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-12-15:
Mange av de sakene som har stått i forgrunnen under årets budsjettbehandling, ligger innenfor kommunalkomiteens arbeidsområde. For Arbeiderpartiet var det et ufravikelig krav at regjeringspartiene måtte trekke forslaget om økt bruk av midlertidige ansettelser. Dette forslaget går inn i en rekke av forslag fra Regjeringen som gradvis tar sikre på å endre det norske arbeidsmarkedet. I mange land pågår diskusjonen hvor høyresiden – i Norge representert ved Høyre og Fremskrittspartiet – vil at arbeidsmarkedet skal fungere mer som andre markeder, med friere kjøp og salg av tjenester, mens partiene i sentrum og på venstresiden mener at myndigheter og fagforeninger må ha virkemidler som sikrer arbeidstakernes rettigheter. Forskjellen ser vi klarest når vi sammenligner arbeidsmarkedet og samfunnssystemet i Norge og de andre nordiske landene med systemet i USA. Både Norge og USA har lav arbeidsledighet og høy sysselsetting, og begge land har høyt gjennomsnittlig lønnsnivå og høy gjennomsnittlig produktivitet. Forskjellen finner vi bak gjennomsnittstallene, i fordelingen av inntektsnivået mellom ulike grupper. Vi reagerer rimeligvis når toppsjefene i de største selskapene i Norge tjener ti ganger så mye som gjennomsnittsinntekten. Men toppsjefene i de største selskapene i USA tjener tidvis 200 ganger så mye som gjennomsnittsinntekten. De lavest lønte i USA tjener derimot bare om lag halvparten av nivået til de lavest lønte i Norge, med en lovbestemt minstelønn som tilsvarer en årslønn på rundt 90 000 kr. Lønnen til de lavest lønte i USA er ikke stor nok til å forhindre fattigdom. Man kan ha fullt arbeid og likevel være fattig. Fattigdomsproblemet i USA er derfor fire–fem ganger større enn tilsvarende for Norge. Og fattigdom avler kriminalitet. Det er om lag 15 ganger flere i amerikanske fengsler enn i norske, når vi korrigerer for ulikt folketall. Hvorfor påpeker jeg dette? Jo, fordi forskjellen på arbeidstakernes rettigheter er en avgjørende viktig forklaring på forskjellen i de to systemene. Vårt oppsigelsesvern gjør at arbeidstakerne ikke kan behandles tilfeldig og urimelig av arbeidsgiverne. Vårt overtidsregelverk har satt opp grenser for å hindre urimelig påtrykk fra arbeidsgiverne. Men denne regjeringen har gjort det lettere for arbeidsgiverne å presse på arbeidstakerne for å jobbe overtid. Denne regjeringen vil altså svekke oppsigelsesvernet. Dette ville gradvis føre til en amerikanisering – eller en brutalisering – av norsk arbeidsliv. Med åpning for økt bruk av midlertidige ansettelser kan bedriftene redusere antall fast ansatte til et minimum og dekke behovet utover det med midlertidig ansatte. I Norge er om lag 90 pst. av arbeidstakerne fast ansatt. Det betyr ikke at de ikke kan sies opp, men arbeidsgiverne må ha en saklig grunn til å si dem opp. Hva er så situasjonen for en midlertidig ansatt? Jo, hvis du er redd for ikke å få forlenget ansettelsen, står du selvfølgelig svakere overfor arbeidsgiveren. Det blir lettere å bli utnyttet. Du må stå med lua i handa. Du vil i mindre grad få tilbud om opplæring som gis til fast ansatte. Det er vanskeligere å opptjene grunnlag for sykelønn, fødselspermisjon og dagpenger, og du har selvfølgelig mindre økonomisk trygghet. Du vet ikke hva du tjener når ansettelsesforholdet går ut. Du får ikke lån, fordi du ikke har sikker inntekt, og du har da vanskeligere for å kjøpe bolig og ellers etablere deg. Slik vil ikke Arbeiderpartiet at Norge skal utvikle seg. Derfor sa vi nei. Derfor var budsjettforliket viktig. Vi vil stå vakt om den nordiske velferdsmodellen. Et annet viktig trekk ved den norske og nordiske modellen er en aktiv offentlig politikk for å sikre arbeid for alle. Også her ser vi tydelige politiske forskjeller. Over 17 000 arbeidsplasser ble nedlagt i norsk industri i løpet av ett år. Arbeidsledigheten har økt med nesten 50 pst. siden regjeringsskiftet. Mens næringslivet skriker etter en mer offensiv næringspolitikk, forteller næringsministeren at hans verktøykasse er tom. Hvorfor i all verden sitter man i en regjering hvis man mener at man verken kan eller vil gjøre noe? Arbeiderpartiet ønsker en offensiv politikk for å skape nye arbeidsplasser. Vi vil styrke forsknings- og utviklingsinnsatsen. Vi vil ha en langsiktig satsing for å utvikle nøkkelnæringer som har store muligheter, men som nå sliter. Vi foreslo derfor å bruke over 2 milliarder kr mer enn Regjeringen til en aktiv politikk for å skape og sikre arbeidsplasser. Men vi ønsker også en offensiv politikk for å få dem som er arbeidsledige, over i fast arbeid. Forrige gang Norge hadde høy arbeidsledighet, satte Arbeiderpartiet inn tiltak, slik at nesten annenhver arbeidsledig fikk tilbud om aktive arbeidsmarkedstiltak. Nå får bare én av ti arbeidsledige et slikt tilbud. Derfor har Arbeiderpartiet foreslått å opprette 12 000 flere tiltaksplasser. Arbeid for alle er det viktigste målet for Arbeiderpartiets økonomiske politikk. Derfor sa vi nei til Regjeringens passivitet, nei til de lave bevilgningene til næringstiltak, nei til det lave nivået på arbeidsmarkedstiltak, og vi sa nei til Regjeringens forslag om å stramme inn mulighetene for å permittere arbeidstakere ved mangel på oppdrag. Også derfor var budsjettforliket viktig. Flere tusen flere vil nå kunne sikres arbeid eller tiltaksplass. Et tredje viktig kjennetegn ved den nordiske modellen er at vi bruker den offentlige sektoren til å sikre alle et likeverdig tilbud av grunnleggende velferdstjenester. Derfor handler offentlig sektor om mer enn budsjettall og prosenter. Det handler om samfunnsmessige og politiske verdier. Derfor har de nordiske landene en stor offentlig sektor, USA en liten. Også her ser vi tydelige forskjeller mellom høyresiden og venstresiden i norsk politikk. Hoveddelen av de offentlige velferdstjenestene tilbys gjennom kommunene. Forutsetningen for at kommunene skal kunne fylle denne oppgaven, er imidlertid at de har økonomisk rom til å klare det. Det er derfor svært alvorlig når det samlede underskuddet i kommunene i fjor kom opp i nesten 13 milliarder kr. 107 kommuner er satt under offentlig tilsyn. Selvsagt må alle deler av offentlig sektor hele tiden spørre hvordan man kan bruke pengene på best mulig måte, hvordan man kan få mest mulig velferd ut av de ressursene som settes inn. De av oss som er mest opptatt av betydningen av offentlig sektor som et redskap for rettferdig fordeling i samfunnet, må derfor også være de som er mest opptatt av en stadig fornyelse for å møte nye utfordringer og nye muligheter. Fornyelse av fellesskapsløsningene og videreutvikling av velferdsstaten er to sider av samme sak. Situasjonen i kommunesektoren kan imidlertid ikke kalles omstilling. I store deler av Kommune-Norge må den kalles krise. Eller som Høyre-ordfører Arve Tonning i Ålesund sa til kommunalministeren: «Du bruker oss i festtaler som et lysende eksempel på hvordan det skal gjøres, og vi har brukt oppskriften din, Erna. Likevel går det rett vest.» Derfor mener Arbeiderpartiet at det er helt nødvendig å styrke kommunesektorens økonomi. Men som Kristelig Folkeparti-ordfører Karl Edvard Aksnes i Gjesdal sa da budsjettet ble presentert: «Etter det Bondevik og Valgerd sa i valkampen, hadde eg hatt forhåpningar om eit kraftig løft. Dette er ikkje akkurat noko å klappe for.» Eller som Kristelig Folkepartis fylkesordfører i Hordaland sa: «Budsjettet er en katastrofe for fylkeskommunen.» Arbeiderpartiet mener det er behov for å styrke kommunesektorens økonomi med 3 milliarder kr utover Regjeringens framlegg. Og vi mener det er behov for en dialog mellom staten og kommunene om en plan for å rette opp ubalansen i kommunesektorens økonomi. Også derfor var budsjettforliket viktig. Jeg konstaterer at Høyres ordfører i Svelvik uttaler: «For oss betyr den økte overføringen at SFO og barnehagene reddes. Det er veldig gledelig.» Og slikt hører vi fra mange kommuner, også fra regjeringspartienes egne lokalpolitikere. Og kanskje treffer ordfører Roy Waage i Skjervøy spikeren på hodet når han sier: «Arbeiderpartiets forslag følger jo opp det som grasrota i Kristelig Folkeparti har bedt om.» Arbeiderpartiet mener ikke at 2 milliarder kr mer til kommunene er nok til å løse utfordringene. Derfor foreslo vi 3 milliarder kr og en opptrappingsplan. Arbeiderpartiet mener ikke at 6 000 flere tiltaksplasser er nok. Derfor foreslo vi 12 000 plasser. Arbeiderpartiet mener ikke at økningen i innsatsen for å skape flere arbeidsplasser er nok. Derfor foreslo vi langt mer offensive tiltak enn det vi fikk flertall for gjennom budsjettavtalen. Men vi har beveget budsjettet i en klart bedre retning. Vi gjør hverdagen enklere og bedre for mange, og vi har fått stoppet den verste høyredreiningen som lå i budsjettet. Så må enhver, og ikke minst i Kristelig Folkeparti, framover spørre seg hva man vil, om man vil ha en amerikanisering av arbeidslivet og en svekket offentlig sektor etter høyremodellen, eller om man vil ha et inkluderende arbeidsliv og en aktiv offentlig sektor etter arbeiderpartimodellen. Det er i sannhet et spørsmål om verdier. Jeg tar opp de forslag i innstillingen som er fremmet av Arbeiderpartiet alene eller sammen med andre.