Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-12-08:
La meg også takke utenriksministeren for redegjørelsen. «Where all think alike, no one thinks very much», skrev den amerikanske journalisten og forfatteren Walter Lippman. Norges kampanje for en plass i Sikkerhetsrådet er en slik fortelling. La meg være den som har en litt annen tilnærming. Vi skal bruke vår plass i Sikkerhetsrådet til å ivareta Norges interesser og verdier i en urolig tid, skrev statsminister Solberg på Facebook. På Twitter betegnet hun det som en god dag ettersom Brann vant sesongens første eliteseriekamp. Det globale mot det lokale, med påstander om det nasjonale – da inkluderer man alt. Helt genialt! Arbeiderparti-leder Jonas Gahr Støre skrev på sin Facebook-side: «Det er tradisjon for at de nordiske landene påtar seg dette oppdraget» – som om det skulle være en jobb vi anser som en plikt for å sikre at verden er i trygge hender. Norge skal i realiteten ha en stor takk for at vi ofrer oss for et slikt verv. Arbeiderpartiets leder og politikere flest vet at det ikke forholder seg slik. Man bruker ikke titalls millioner kroner i en valgkamp i 13 år og skyver Norges kronprins foran seg for å få et verv man påtar seg. Det vet vi som sitter i denne salen, og det vet norsk presse. Til tross for dette ble Norges plass i Sikkerhetsrådet hyllet. Det var dagen for feiring. Ingen klarte imidlertid å forklare hvorfor Norge var bedre i stand til å løse oppgavene enn Canada. Det hele var en euforisk forestilling om hvordan Norges nasjonale fortreffelighet skulle smitte over på den globale scenen. Det er visstnok ikke noe et vestlig, demokratisk land som Canada vil være i stand til. Hvem ville vel mistenke Canada for å ville eller kunne bruke fredsdiplomati, inkludere kvinner, beskytte sivile eller fokusere på klima og sikkerhet? Politikere flest og norske medier vet at det ikke forholder seg slik, men det er akkurat da det gjelder å fremstå som skråsikre og i realiteten ikke engang reflektere over de potensielt negative konsekvensene. Norges budskap om fred og fordragelighet vil overvinne enhver tvil. Ingen – og da mener jeg ingen – har reflektert over hvorvidt et norsk medlemskap kan skade norske interesser, at et aktivt norsk engasjement kan komme i konflikt med et av de faste medlemmene i Sikkerhetsrådet, at Norges aktivisme kan slumpe borti realpolitikk, at et engasjement for én side i en konflikt eller aktivisme i et klimarelatert spørsmål kan få nasjonale konsekvenser innenfor helt andre områder og reelt sett skade våre nasjonale interesser, eksempelvis når det gjelder handel, eller at vår tydelige verbale støtte til ett av de faste medlemmene kan sette oss i et selvforskyldt politisk dilemma hvor vi blir dratt inn i en supermaktdiskusjon som bryter med norske sikkerhetspolitiske interesser, eller at vi inntar et tydelig standpunkt i et klimaspørsmål som bryter med et av de faste medlemmenes interesser. Det kan skade både våre sikkhetspolitiske interesser og våre handelspolitiske interesser samtidig. Og dette gjør vi helt frivillig. Jeg forstår at det er mange i norsk embetsverk og norsk diplomati som ser både muligheter og interessante arbeidsoppgaver med Norges medlemskap. Når det skal være 14 underkomiteer, og Norge skal lede én eller flere, sier det seg selv at her er det muligheter. Det er helt naturlig at man tenker slik. Alle tenker slik. Det er heller ikke underlig at det samme embetsverket og diplomatiet har vært pådrivere i markedsføringen av det norske kandidaturet. Det norske kandidaturet har overlevd ganske mange utenriksministre, og alle har ivret voldsomt for å få til dette i 13 år. Nå har man altså lyktes, og embetsverket har ventet i 13 år på å få muligheten, så nå gjelder det virkelig å vise at dette kan vi. Selv journalister har en interesse av at Norges diplomater nå har fått tilgang til storpolitikkens indre gemakker. Rapporter fra New York blir heretter ikke helt det samme, og når Trump er borte, får man en ny mulighet til virkelig å rapportere og være innenfor. Det gjelder selvsagt å være innenfor – alle liker jo det. Å fremstille Norges sete i Sikkerhetsrådet som en ivaretakelse av Norges nasjonale interesser er ikke engang en sannhet med modifikasjoner. Det er en unnskyldning og et påskudd for at dette er veldig viktig. Det har ikke et snev av sannhet i seg at dette er i Norges nasjonale interesse. Det er større sjanse for at dette vil skade Norges interesser. Ikke bare er det kostbart og dyrt – det vil trekke mange diplomater inn, vi får ny ambassadør, mange gode stillinger – men når det gjelder handel og sikkerhetspolitikk, hvor vi potensielt kan måtte ta enten Kinas eller USAs standpunkt, fordi de står mot hverandre, kan det skade oss sikkerhetspolitisk eller handelsmessig. Der burde vi være – vi burde representere Norge og ikke globale interesser.