Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-12-02:
I den redegjørelsen om norsk utviklingspolitikk som ble gitt i fjor vår, varslet sentrumsregjeringen det kanskje viktigste bistandspolitiske grep som er presentert Stortinget på år og dag, nemlig gjeldsplanen for de fattigste landene, som ble sluttforhandlet i forbindelse med budsjettet for inneværende år. Forslaget om en gjeldsplan for fattige og kriserammede utviklingsland var en oppfølging av Voksenåsen-dokumentet og av regjeringserklæringen, men også av merknadene fra sentrumspartiene og SV i innstillingen til den bistandsmelding som Stortinget behandlet i forrige periode. Norge har vært en pådriver i arbeidet med å lette gjeldsbyrdene for de fattigste landene. Det norske initiativet har også med rette vakt internasjonal oppsikt og interesse. Det er uten tvil riktig at Norge er «med på å skape en trend», slik utviklings- og menneskerettighetsministeren uttrykte det i redegjørelsen. Det ble varslet at Tyskland ville kjøre et nytt gjeldsinitiativ på G-8-møtet i Köln i sommer. USA, Canada, Storbritannia, Frankrike og Japan har allerede lansert sine egne gjeldsletteforslag. Og løfterikt er det også at IMF og Verdensbanken i større grad vil fokusere på gjeldsinitiativ overfor de fattigste og mest gjeldstyngede landene. Den trend vi ser, gir håp om at det skal være mulig å løfte de mest vanskeligstilte u-landene ut av en bunnløs og håpløs fattigdom, som første fase i en mer positiv og menneskeverdig utvikling. Den økte internasjonale forståelse for at u-landenes gjeldsproblemer representerer en sperre mot utvikling, er en av flere årsaker til at det er et klimaskifte på gang, og at en nå kan snakke om et tidsskille i arbeidet for økt internasjonal solidaritet. At industrilandene i større grad viser evne til å koordinere innsatsen, skaper dessuten grunnlag for en sterkere lokal kontroll med utviklingen i mottakerlandene. I sum vil dette bety en mer målrettet og effektiv bruk av ressursene, samtidig som u-landene i større grad kan skape grunnlag for en utvikling på egne premisser. Jeg ser at Fremskrittspartiet er mest opptatt av at slik nasjonal og internasjonal koordinering av hjelpeinnsatsen vil kreve flere møter som betinger «omfattende og kostbare flyreiser med opphold på førsteklasses hoteller». Så ulik kan fokuseringen på dette med koordinering faktisk være. Selv om det kan pekes på en del positive utviklingstrender, opplever en stadig alvorlige tilbakeslag i bistandsarbeidet. Daglig blir vi minnet om at fattigdom og manglende utvikling må angripes over et bredt felt. Flere sultkatastrofer har de siste årene rammet de fattigste landene. I 1998 var det et titalls alvorlige konflikter på det afrikanske kontinentet, konflikter som for en tid setter stopp for enhver utvikling. Korrupsjon er dessverre et velkjent fenomen også i fattige land, og alvorlige sykdommer, bl.a. hiv, er på fremmarsj i flere land i Afrika. Skal det kunne skapes en mer positiv utvikling i disse landene, må bistanden settes inn over et bredt felt, som i tillegg til mer tradisjonell hjelp til økonomisk utvikling i mottakerlandene også må omfatte konfliktløsning, demokratibygging, utdanning og sykdomsbekjempelse, tiltak mot korrupsjon og mot rovdrift på natur og miljø og – ikke minst – trygging av menneskerettighetene. Statsråden la i sin redegjørelse stor vekt på kampen mot korrupsjon. Korrupsjon undergraver utvikling, ikke bare fordi viktige ressurser går tapt, men også fordi den undergraver demokrati, samhold og en rettferdig fordeling av de verdier som tross alt skapes. Statsråden nevnte Nigeria og Indonesia som skrekkeksempler på land hvor korrupsjon nærmest må betraktes som et systemproblem som «bederver» hele samfunnet. Korrupsjon i utviklingslandene bidrar også til å sette bistanden i vanry i giverlandene og kan således svekke industrilandenes vilje til å yte bistand. Redegjørelsen varsler en offensiv kamp mot korrupsjon og lanserer seks sentrale tiltaksområder for å få bukt med de verste utslagene, bl.a. skal NORAD gjøres til en internasjonal frontorganisasjon i kampen mot korrupsjon. Det vil imidlertid ikke være mulig å vinne kampen mot korrupsjon uten at mottakerlandene selv er villige til å bekjempe ondet. Derfor er det så viktig at kampen mot korrupsjon blir en del av en løpende dialog som føres med utviklingslandene. Dette spørsmålet må prioriteres så høyt at en må være villig til å treffe tiltak mot samarbeidsland som ikke viser vilje og evne til å bekjempe korrupsjon. Fordi korrupsjon i enkelte land langt på veg er en del av en gjenstridig tradisjon, må en om nødvendig være innstilt på å ta sanksjoner i bruk for om mulig å tvinge land som ikke er villige til å gjøre noe med dette problemet. Jeg merket meg at statsråden var sterk i både ordvalg og form i sin omtale av korrupsjonen som et hinder i bistandsarbeidet. Jeg forutsetter at vår utviklings- og menneskerettighetsminister har bred støtte i Stortinget for den aktive og offensive linje i kampen mot korrupsjon som hun trakk opp i redegjørelsen. Demokrati er en viktig dimensjon i norsk bistandspolitikk, og redegjørelsen varsler at det i demokratibyggingen skal satses «mer målrettet, mer strategisk, mer ambisiøst». Flertallet i Stortinget gir klar støtte til en slik politikk. Senterpartiet er tilfreds med at statsråden så sterkt understreker at vi i arbeidet for demokrati må vise ydmykhet og toleranse i forhold til utviklingslandenes tradisjoner og kultur. Demokratiet kan organiseres på flere måter. Dersom utviklingslandene føler at de blir pådyttet tenkemåter og prinsipper som er i strid med egen kultur, vil demokratiet vanskelig kunne slå rot. Vi skal altså ikke eksportere våre løsninger og våre demokratimodeller, men dele erfaringer og vise respekt både for individet og for det lokale mangfold. Redegjørelsen varsler at støtten til næringsutvikling i sør er i støpeskjeen. Den gjennomgang av virkemiddelbruken i arbeidet for å fremme investeringer i utviklingslandene som er iverksatt, tar bl.a. sikte på å identifisere de viktigste hindringene for norske investeringer i utviklingsland, hvordan vi kan forbedre dagens ordninger, og hvilke nye tiltak som må til for å fremme slike investeringer. Strategien for næringsutvikling i sør vil bli lagt fram for Stortinget når gjennomgangen er sluttført. Stortinget får med andre ord god anledning til å drøfte dette spørsmålet før en ny strategi for næringsutvikling i sør blir satt ut i livet. Når det gjelder utviklingslandenes adgang til de industrialiserte lands markeder, var dette en hovedsak i debatten om den pågående WTO-konferansen i Seattle. Regjeringen har varslet at Norge er beredt til å bidra til at de fattigste utviklingslandene får bedret sin markedsadgang på viktige markeder. Det kan være grunn til å merke seg at Regjeringen i debatten den 23. november fikk bred støtte i Stortinget for det forhandlingsopplegg og den strategi Norge har lagt for de videre –– og viktige – WTO-forhandlingene. Innstillingen fra utenrikskomiteen viser at det i Stortinget er bred politisk oppslutning om norsk bistandspolitikk. Høyre nyanserer seg noe, mens Fremskrittspartiet distanserer seg fullstendig fra de prinsipper flertallet legger til grunn for norsk politikk på dette området. Fremskrittspartiets merknader i innstillingen kan for øvrig være et nærmere studium verdt. Fremskrittspartiet mener – i fullt alvor – at en rekke konflikter på det afrikanske kontinentet skyldes økonomisk bistand, at norsk bistand har forlenget krigen på Sri Lanka, og at matvarehjelp for å avhjelpe matmangel og sult skaper forstyrrelser på de lokale markedene ved at de lokale prisene presses. Jeg har registrert i debatten så langt at Fremskrittspartiet ikke har gjort noe forsøk på å dokumentere dette og heller ikke vil gi svar på om argumentet om forstyrrelse i de lokale markedene når det gjelder matvarepriser, er et argument for å stanse hjelpesendinger av mat til disse områdene.