Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Formålet med datalagringsdirektivet er å harmonisere regelverket for lagring av elektroniske trafikkdata for å sikre at de er tilgjengelig for politiet i arbeidet med å avdekke alvorlig kriminalitet. Dette direktivet var gjenstand for grundige debatter i EUs organer og i medlemslandene for å finne en god balanse mellom tungtveiende personvernhensyn og de samfunnsmessige hensyn som ligger bak formålet – den samme debatten som vi har hatt. At vår debatt kommer flere år etter at våre naboland tok sin beslutning, understreker begrensningen i vår tilknytningsform til EU-samarbeidet, nemlig at vi ikke deltar i den felles europeiske debatten før beslutningene tas. Det gir oss en begrenset påvirkningsmulighet, for å si det forsiktig. Like fullt er vi gjennom EØS-avtalen forpliktet til å delta i harmoniseringen av det regelverket som dette direktivet legger opp til. De som sier nei til å ta dette direktivet inn i EØS-avtalen, peker på reservasjonsretten. EØS-avtalens artikkel 102 forutsetter at det også innenfor EØS-området skal være et felles regelverk som skal sikre rettssikkerhet og ensartethet i det indre marked. Derfor sier avtalen at partene skal bestrebe seg på å komme fram til enighet. Muligheten for å reservere seg følger indirekte av kravet til enighet. Dette er et viktig punkt i avtalen, nettopp fordi vi ikke deltar i beslutningsprosessene i EU, og derfor ikke kan sikre at særegne norske forhold eller interesser ivaretas, slik medlemslandene kan. I dette ligger at det må være noe særegent med eller for Norge som gjør at bestemmelsene EU har vedtatt, ikke passer for oss. Ett slikt eksempel er fornybardirektivet. Vår fornybarandel er på 60 pst. – tre ganger EUs målsetting. Da er det åpenbart at beregningene for den økning hvert land skal forplikte seg til, passer særdeles dårlig for Norge. Derfor må det forhandles om en tilpasning til norske forhold, og derfor må Norge og EU bli enige. Uten en slik enighet, ingen implementering. Datalagringsdirektivet er ikke av en slik karakter. De viktige avveiningene mellom personvern og samfunnshensyn som dette hviler på, er ikke annerledes i Norge enn i våre europeiske naboland. Vi kan ikke påberope oss særegne norske forhold som gjør at dette ikke passer akkurat her hos oss. Slik det er vedtatt, gir det også et betydelig handlingsrom for at vi selv bestemmer viktige elementer som lengden på lagringen, sikkerheten rundt lagringen og hvor strenge kravene skal være for uthenting av data. Det stadig tilbakevendende kravet fra enkelte hold om å benytte denne reservasjonsmuligheten, tar ikke inn over seg det politiske innholdet i EØS-avtalen. Hele poenget med avtalen er jo å harmonisere reglene i det indre marked for å sikre fair konkurranse og rettssikkerhet for bedrifter og folk. EØS-avtalen legger ikke opp til et fritt valg på øverste hylle når det gjelder hvilke regler vi skal følge, men den har en nødutgang for de situasjoner hvor det felles regelverket ikke fanger opp helt særegne norske forhold. Til nå har det ikke vært nødvendig å benytte denne muligheten, fordi vi har fått forståelse for særegne norske behov begrunnet i forhold eller tradisjoner som skiller seg fra våre europeiske naboland, som for eksempel vinmonopolordningen og bruken av differensiert arbeidsgiveravgift i distriktspolitikken. Arbeiderpartiet sier ikke ja til å ta datalagringsdirektivet inn i EØS-avtalen fordi vi må. Vi sier ja fordi vi mener det er fornuftig. Det gir, slik loven nå utformes, en langt bedre regulering av lagringen, slettingen, oppbevaringen og kravene til innsyn i trafikkdataene enn det dagens lovverk gjør, og fordi det vil sikre at Norge fullt ut kan delta i det viktige samarbeidet i EU rundt harmonisering, problemløsning og samordning som har betydning for konkurransekraften i ekomsektoren. Det er viktig for norske bedrifter. For litt over to år siden, i februar 2009, besluttet et enstemmig storting å implementere EUs tredje hvitvaskingsdirektiv og endre vårt lovverk i tråd med direktivet. Hva handler dette om? Jo, det skjerper kravene og lovbestemmelsene som pålegger bankene og andre kredittinstitusjoner å overvåke bevegelsene på alle våre konti. I motsetning til hva lagring av trafikkdata er, er dette en reell overvåking. Formålet er å avdekke ulovligheter, bl.a. hvitvasking av penger. Datasystemene som følger enhver bevegelse på våre konti, slår alarm om det skjer noe mistenkelig. Mange har opplevd å bli ringt opp av banken sin og spurt om de har kontroll på kredittkortet fordi alarmen hadde gått – hvis f.eks. kortet er belastet både i Oslo og i Madrid på samme tid. Folk er glad for denne servicen fordi det avdekker og forhindrer svindelforsøk. Men folk får denne hjelpen fordi deres konti overvåkes for å se om vi skulle komme til å foreta oss noe ulovlig. Det er dette de såkalte personvernalliansepartiene i dagens innstillinger betegner som «å legge det demokratiske rettsprinsippet om at enhver er uskyldig inntil det motsatte er bevist(…) til side.» (…) Denne prinsipielle grensen for selve rettsstaten, som de påstår at vi med datalagringsloven tråkker over, passerte vi en gang på 1990-tallet, da overvåkingen av bankkontiene våre startet. Hvis det så skjer noe på våre konti som gir grunnlag mistanke om at vi begår ulovligheter, går ikke bare alarmen. Det går også en melding til Økokrim, som vil foreta flere undersøkelser og eventuelt iverksette etterforskning. Mellom våre konti og Økokrim er det ingen domstol som skal avgjøre om Økokrim skal få innsyn. Den loven som alle partier i denne sal sa ja til i februar 2009, setter forbud mot at eieren av kontoen skal få vite at alarmen har gått og at han er i Økokrims søkelys. Dette har pågått siden begynnelsen av 1990-tallet. I Økokrims årsrapport for 2006 framgår at de siste fem årene har Økokrim mottatt 22 767 rapporter om mistenkelige transaksjoner, men bare et fåtall ender med domfellelse. Vi overvåkes alle. En del kommer i Økokrims søkelys, men svært få har gjort noe galt. Datatilsynet var meget skeptisk til denne innskjerpingen som skjedde, og skrev i sin høringsuttalelse at politiets forlengede arm blir enda lengre. Avveiningen mellom personvern og hensynet til politiets behov sto helt sentralt i lovproposisjonen også den gang. Men i motsetning til i dag landet altså alle partier på at balansen var akseptabel, også ut fra et personvernhensyn. Hvordan kunne de partier som i dag sier nei, den gangen stemme for lover som gir bankene pålegg om å overvåke bevegelsene på kontiene våre, nettopp for å sjekke om vi skulle komme til å gjøre noe galt? Hvor var tanken på rettsstatens prinsipper den gangen, for drøyt to år siden? Å lagre trafikkdata i seks måneder, å kreve domstolskjennelse for at politiet skal få tilgang til dem på begrunnet mistanke om alvorlige forbrytelser med mange års strafferamme, er ifølge disse partiene å ta et langt skritt inn i overvåkningssamfunnet, slik de skriver i innstillingen. Men å pålegge bankene løpende å overvåke bevegelsene på kontiene våre, automatisk sende varsel til Økokrim og nekte dem å varsle kontoeieren – og dette er opplysninger som lagres i ti år – er altså ikke det. Der skiller man altså lag med oss andre. For dette er jo å overvåke uskyldige, uten begrunnet mistanke, som bl.a. representanten Høybråten pekte på som prinsipielt uakseptabelt tidligere i debatten. Dette henger ikke på greip, og jeg håper noen fra disse partiene i løpet av debatten kan forklare oss hvordan dette kan henge sammen, hvis det da finnes en slik naturlig og logisk sammenheng. Hensynet til personvernet er viktig. Men det må i en del sammenhenger avveies mot tunge samfunnsmessige hensyn, slik vi har gjort når det gjelder å bekjempe økonomisk kriminalitet, og som vi gjør i dag i forhold til annen alvorlig kriminalitet. Men det er viktig at vi hele tiden holder levende debatten om personvernets stilling i et samfunn der den teknologiske utviklingen gjør at vi alle på ulike måter etterlater oss elektroniske spor som kan stilles sammen og misbrukes. Derfor håper jeg alle partier ser fram til den stortingsmeldingen som vil komme om personvernets stilling, og som vil gi et godt grunnlag for denne brede og viktige debatten. Til slutt: Det er også litt pussig at disse nye såkalte personvernalliansens partiers største pekuniære bekymring for den loven vi skal vedta i dag, er at det skal bli for kostbart å oppbevare dataene på en ansvarlig og forsvarlig måte. Bekymring for kostnadene er jo vanligvis ikke så framtredende når disse partiene snakker om sine hjertesaker.