Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Det passet jo fint at foregående taler utfordret Mannspanelet til å ta denne debatten. Det kommer Mannspanelet til å gjøre. Jeg vil starte mitt innlegg med å rose Jan Bøhler for å ha reist denne særdeles viktige interpellasjonen. Mitt innlegg vil dreie seg om et tema som foreløpig ikke har vært så veldig tungt inne i denne debatten, men som i aller høyeste grad påvirker både levealder, livskvalitet og helsestatistikker, nemlig menns psykiske helse. Under forberedelsene til denne debatten har jeg lagt merke til at det skrives for lite om menns helse. Jeg synes det skrives for lite om menns problemer og om ulikhetene mellom kjønnene, særlig når det gjelder psykisk helse. I tillegg føler jeg at det snakkes for lite. Menns helse er et tabubelagt tema, særlig når det gjelder den psykiske helsen. Menn er for lite flinke til å snakke om dette. Hos Rådet for psykisk helse kan vi lese at én av fire vil få en form for angst i løpet av livet, og mange vil få et eller annet problem med den psykiske helsen i løpet av livet. Det er altså ganske normalt at dette skjer. Derfor må det også bli vanlig å snakke om det. Det er tydelig at menn og kvinner reagerer forskjellig på de problemene de får gjennom livet. Vi hører at kvinner i større grad enn menn ber om hjelp, og at menn kanskje venter i det lengste før de går til legen, kanskje særlig når det gjelder den psykiske helsen. Angst, depresjoner og livskriser kan være felles for kvinner og menn, men følgene av dette ser altså ut til å være svært ulike. De mest dramatiske følgene ser vi på selvmordsstatistikken, men vi ser også virkninger innenfor volds-, rus- og kriminalitetsproblematikken. Jeg mener at samfunnet i altfor stor grad ser på disse problemene som rene atferdsproblemer, og i for liten grad ser på dem som symptomer på hvordan menn takler sine plager. Menn blir mer utagerende. Mens menn oftere lar sin frustrasjon gå ut over omgivelsene og samfunnet, tenker kvinnene kanskje: Hva er galt med meg? Kriminalomsorgen har i den senere tid blitt flinkere til å se at klienter ofte har mye trøbbel i bagasjen som kan forklare handlingsmønsteret. En gutt og en jente kan oppleve den samme krisen, en krise hvor gutten reagerer med å bli en utagerende ungdom med atferdsproblemer, og ender opp som voldsutøver og som et sosialt mistilpasset individ, mens jenta kanskje blir mer innadvendt og usynlig, får kroppslige symptomer og kan ende opp med angst eller depresjon. Mitt budskap i og mitt formål med dette innlegget er nettopp at det er på tide at helsevesenet i større grad kan se atferdsproblemer i et helseperspektiv. Jeg tror nok at kjønnssosialisering er årsaken til mange av disse ulikhetene. Det finnes svært gammeldagse kjønnsrolleidealer i ungdomsmiljøene i dag, til tross for at vi har et ganske likestilt samfunn. Det er fortsatt en svært sterk machokultur blant guttene og et for sterkt «babe»-ideal blant jentene. Hva kan så gjøres? Interpellanten og statsråden har sagt mye bra om dette. Jeg mener at det er på tide at vi tar menns helse på alvor, både fra samfunnets side og ved at hver enkelt mann tar et mye større ansvar. Menn må ta eget ansvar - kjenne etter, bokstavelig talt - og menn må ta ansvar for hverandres helse. Fra samfunnets side bør det vurderes om det kanskje også bør lages en NOU om menns helse. Vi trenger mer kartlegging, og vi trenger mer åpenhet om dette temaet. I tillegg bør vi få en gjennomgang av hvordan helsevesenet møter menn. Menn er underforbrukere av helsetjenester. Derfor bør en vurdere å øke antall møtepunkt mellom hver enkelt mann og helsevesenet, hvor det tas undersøkelser, og hvor menn trenes til å kjenne kroppen sin og dens signaler.