Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-31:
7. desember i fjor skrev Klassekampen følgende: «Etter tiår med økende inntektsforskjeller i Norge, ble trenden brutt i 2006. Siden den gang har det ikke skjedd noen økning i inntektsforskjellene i landet.» 2006 var den rød-grønne regjeringas første budsjettår. Med oss fikk vi «en dramatisk endring sammenliknet med utbytteårene i perioden 2002–2005», for å sitere forsker Jon Epland fra Statistisk sentralbyrå. Skatt på aksjeutbytte var hovedårsaken til trendbruddet, en skatt som først ble foreslått av Stoltenberg I, deretter fjernet av Bondevik II, for så å bli gjeninnført av oss, etter forslag fra daværende finansminister Per-Kristian Foss, som selvsagt sørget for å varsle om endringa i god tid. Foss la samtidig opp til å halvere formuesskatten. Slik gikk det imidlertid ikke, og grunnen kan vi finne i regjeringen Bondevik IIs egne analyser. De anslo nemlig at skattereformen de var ansvarlige for, ville gi størst lettelser til de 10 pst. som befant seg på toppen av inntektsfordelinga. Dette kunne vi ikke akseptere. Med Kristin Halvorsen fikk vi så et system hvor vi i stedet ga alle andre inntektsgrupper enn de øverste 10 pst. mindre skatt å betale. Vi har gjort grep både i toppen og bunnen som har gjort formuesskatten mer rettferdig. De med over 100 mill. kr i formue har fått 3,6 mill. kr ekstra i skatt, men samtidig har vi halvert antallet som betaler formuesskatt, og gitt vesentlige lettelser til andre. En halv million mennesker betaler ikke lenger formuesskatt i Norge som en følge av vår politikk. Resultatet er at vi endelig har fått et skattesystem som er progressivt, også for de øverste 10 pst. i samfunnspyramiden. Før oss var det omvendt: De rike betalte en mindre andel av sin rikdom i skatt enn det folk flest gjorde. Høyresida ønsker å gjøre de fleste av landets milliardærer til nullskattytere. Det vil ikke vi. Vi er opptatt av å sikre finansieringa av fellesskapet. Med formuesskatten får vi inn et beløp som utgjør omtrent det barnetrygden koster. Formuesskatten bidrar til mer rettferdig fordeling og et skattesystem som bygger opp under prinsippet om å yte etter evne. Dessuten får vi en mer effektiv bruk av ressursene. «SSBs tall tyder på at de rødgrønne har lyktes bedre med å bremse forskjellsveksten enn mange har trodd», skrev Klassekampen 7. desember i fjor. Tallene viste også at inntektsforskjellene økte betydelig under den høyredominerte Bondevik II-regjeringa. «De siste årene har inntektsfordelingen i Norge endret seg lite. Går vi tilbake til perioden 2001–2005, var det derimot en betydelig økning i ulikheten over tid, ved at den rikeste tidelen av befolkningen disponerte en økende andel av totalinntekten» konkluderte SSB-forskerne Epland og Mørk i en artikkel i Samfunnsspeilet i fjor høst. Jeg er villig til å vedde mye på at forskjellene mellom fattige og rike i landet vårt vil skyte fart igjen dersom vi får et blå-blått flertall etter neste valg. Da vil vi også se at samfunnet endrer seg. Større klasseskiller fører til redusert oppslutning om velferdsstaten, som igjen fører til større klasseskiller. Større klasseskiller gir økt mistillit mellom befolkningsgrupper, flere helseproblemer og økt kriminalitet. Dette har vi mye forskning på. Deler vi ut store summer i skattelettelser, får vi mindre igjen til velferdsstaten. Velferdsstaten er vårt viktigste verktøy for utjamning mellom ulike sosiale lag, og viktigst er den for dem som befinner seg nederst. Det hyles og skrikes om at verdiskapinga i privat regi rammes hardt av det rød-grønne regimet. Jeg vil hevde at det er motsatt. Tallene viser at Norge går så det griner. Vi har lavere arbeidsledighet enn noen andre, vi har en relativt høyt utdannet befolkning, og kvinner deltar i arbeidslivet på en måte som setter oss og nordiske land i en særstilling. Vi har lav kriminalitet, godt samarbeid i arbeidslivet, et relativt effektivt byråkrati, en offentlig sektor som faktisk er god på innovasjon, viser det seg, og samtidig et skattenivå som er middels høyt. Vi rangeres høyt på de fleste kåringer over land som gir gode vilkår for næringslivet, samtidig som vi kåres til verdens beste land å bo i. SV er opptatt av at Norge skal bli enda bedre for det private næringslivet uten at vi river ned det som er grunnlaget for det sterke fellesskapet. Vi vil aldri være med på en konkurranse om å ha lavest skatter, men vi vil gjerne være med på en konkurranse om å gjøre offentlig sektor best mulig egnet som en partner for næringslivet – både i byer og i distriktene. Vi er når som helst med på en konkurranse om å skaffe nok fagarbeidere, nok læreplasser og gode vilkår for kompetanseutvikling gjennom hele livsløpet. Tilgang til godt kvalifisert arbeidskraft er mye, mye viktigere enn å avskaffe formuesskatten. Som sagt var vi innom dette med dynamiske effekter. Velferdsstatens dynamiske effekter er også godt dokumentert, f.eks. mener Kalle Moene, professor i økonomi ved Universitetet i Oslo, at barnehagereformen antagelig har vært sjølfinansierende på grunn av kvinners inntog i arbeidslivet. Jeg syns ikke det kler oss å syte over at også de rike blant oss må bidra etter evne. La oss heller bidra til å gjøre Norge enda bedre for næringslivet, uten at vi river vekk grunnlaget for at Norge skal være et godt land å bo i, enten du kommer fra Holmenkollåsen, Stokke eller Tøyen.