Olemic Thommessen (Høyre), 2014-04-10:
Stortinget har ikke mottatt noen formell henvendelse fra noen – hadde jeg nær sagt – når det gjelder besøket til Dalai Lama. Dalai Lamas besøk er altså å betrakte som privat, hvor representanten Ketil Kjenseth er den som inviterer og tar imot. Presidentskapet har ingen planer om å behandle det på noen annen slags måte enn et vanlig privat besøk, og hvilken inngang man tenker å bruke, vil bli opp til representanten Kjenseth som vert for besøket. Det har vært en diskusjon i presidentskapet. Den er fortrinnsvis avstedkommet av at jeg har syntes det har vært riktig å redegjøre for mitt personlige standpunkt, som etter hvert også viste seg å bli delt av hele presidentskapet, når det gjelder spørsmålet om det var riktig å møte Dalai Lama. Jeg tror mange med meg opplever det som en nesten uvirkelig situasjon at Norge skal være det land i verden som har det dårligste forholdet til Kina, Norge som internasjonalt arbeider for fred gjennom dialog, Norge som systematisk arbeider for at land som har folkegrupper som har vanskelige forhold, skal møtes i dialog i gjensidig respekt og alt hva det handler om. Det betyr ikke at man er enig i ett og alt, det betyr ikke at man gjør knefall for viktige prinsipper, men det betyr at man tar inn over seg at det som regel er flere forhold i en situasjon, og det betyr også – og det mener jeg er en klok ting – at man skal lytte til den i et forhold som er den fornærmede part. Jeg mener at skal man komme videre med tanke på å reetablere et anstendig og godt forhold til Kina, må vi også ta inn over oss deres oppfatning av den konflikten som foreligger. Det betyr ikke at vi er enig i den, enig i den måten de ser det på – sett med våre øyne er det helt ubegripelig at Kina skulle reagere så voldsomt og så konsekvent som det vi har sett. Likevel er det slik at vi er nødt til å ta den holdningen inn over oss, og ta den holdningen med i en helhetsvurdering – og jeg gjentar: i en helhetsvurdering – av de hensynene vi må legge til grunn i en vurdering av hvordan vi nå skal håndtere denne situasjonen som har oppstått. Det er hevet over tvil at det å møte Dalai Lama oppfattes som en voldsom provokasjon, om ikke på linje med Nobelprisen, så i alle fall en provokasjon som spiller på de samme strenger som det Nobelprisen gjør. For meg er det ikke skadevirkningene som følger av økonomisk, kulturelt, politisk eller forskningsmessig samarbeid som er det viktigste – Norge er et rikt land, vi skal alltids klare oss, for å si det sånn – for meg er det det mellomfolkelige problem som er det viktigste, og det er der skoen nå trykker. Det er også min overbevisning at det arbeidet som Norge og ikke minst norske samfunnsaktører ønsker å bidra med når det gjelder menneskerettighetene rundt i verden, det rom vi har for å arbeide nettopp for menneskerettighetene, ikke er tjent med at vi er i den situasjonen vi i dag er, oppfattet som en ikke-nasjon av en av verdens tyngste og største nasjoner på den internasjonale arena. Når det er sagt, ser vi også at det begrensede handlingsrom vi nå har, betyr betydelige problemer for mange norske samfunnsaktører og ikke minst for det norske politiske miljø internasjonalt. Og det er klart at jeg som stortingspresident, som er den politiker som formelt er rangert høyest i dette land – den tittelen bærer altså med seg en betydelig symboltyngde – er nødt til å ta en helhetsvurdering der alle disse temaene bringes inn. Det er i den sammenheng jeg har kommet til at det ikke vil være i Norges interesse at jeg treffer Dalai Lama nå.