Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-04-02:
FNs første konferanse om rasisme, den såkalte Durban I-konferansen, fant sted i 2001. Den er dessverre gått over i historien som en skandale. Israel og USA, sistnevnte anført av kongressrepresentant og holocaustoverlevende Tom Lantos, gikk i protest. Årsaken var konferansens grove antiisraelske ordbruk og misbruk av menneskerettighetene, stemt fram av en rekke muslimske land og deres allierte. Oppfølgingskonferansen, Durban II-konferansen, skal jo nå avholdes i Genève den 20.–24. april. Canada trakk seg som nevnt allerede i januar 2008 fra forberedelsen til Durban II, fordi man alt da fryktet en gjentagelse av Durban I. I november 2008 annonserte Israel at de vil boikotte konferansen av samme grunn. Barack Obamas administrasjon kunngjorde for en måned siden at USA ville boikotte FN-konferansen om ikke dens sluttdokument ble endret på bl.a. tre punkter: Den må ikke henge ut Israel som eneste kritikkverdige land. Den må ikke begrense ytringsfrihet med henvisning til ærekrenkelse av religion. Og den må ikke gi sin tilslutning til den skandaløse Durban I-erklæringen fra 2001. Etter det jeg kjenner til, virker det nå som det siste utkastet til sluttdokumentet fra Durban II-konferansen av 17. mars ikke lenger nevner Israel, og at det ikke lenger er religionskritikk som fordømmes, men religiøst hat. Jeg er enig med utenriksministeren i at dette er et framskritt, men det er ikke godt nok. For det første bekrefter det siste utkastet til § 1 innholdet i Durban I-erklæringen fra 2001, og Durban I-erklæringen slår fast at palestinerne er offer for israelsk rasisme, og at Israel er det eneste FN-landet som er skyldig i rasisme. På denne måte gjentas i praksis den grove og ensidige beskyldningen mot ett land. For det andre kan det være problematisk at det i en FN-erklæring som skal ta for seg rasisme, blandes inn et forbud mot religiøst hat. Erklæringsutkastet maner til kamp mot personer og organisasjoner som oppfordrer til religiøst hat med lovmessige politiske og juridiske virkemidler. Det er grunn til å frykte at dette kan bli misbrukt av autoritære regimer til å kneble meninger man ikke liker. For det tredje er det en betydelig fare for at den endelige erklæringen vil bli verre enn dette utkastet som nå ligger på bordet. Resolusjonen som FNs menneskerettighetsråd vedtok 27. mars, kan tyde på det. Den slo på nytt fast en ensidig kritikk av Israel, og begrepet «religiøst hat» var igjen erstattet med det vide begrepet «ærekrenkelse av religion». Det gir meg lyst til å spørre utenriksministeren om hva som vil være Norges strategi dersom vi blir medlemmer av FNs menneskerettighetsråd. Kristelig Folkeparti frykter at medlemmer av Organisasjonen av islamske stater synes å ha en farlig, langsiktig strategi. De forsøker seg stadig på antisemittisk propaganda og en ensidig uthenging av Israel som en rasistisk okkupantmakt. Ved å gjøre blasfemiske ytringer nærmest til et slags brudd på menneskerettighetene, kan undertrykkende regimer skaffe seg politisk grunnlag for å slå ned på opposisjonen som kritiserer manglende demokrati og menneskerettigheter i en mengde muslimske land. Det ville være tragisk om land som f.eks. Libya og Iran slik skulle lykkes i å «kidnappe» menneskerettigheter. Kristelig Folkeparti mener at Norge normalt bør delta i FN-konferanser for å støtte et globalt forum for fredelige forhandlinger og påvirke utfallet. Men det finnes grenser for dialog. Hvis deltagelse innebærer legitimering av utidige angrep på ett land og underminering av de verdier og menneskerettigheter FN bygger på, er grunnlaget for norsk støtte borte. I så fall er budskapet fra Kristelig Folkeparti klart: Konferansen må boikottes.