Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2000-01-20:
Jeg håper at denne interpellasjonsdebatten ikke vil utvikle seg til en debatt om hvilke partier som gjør mest for å løse våre enorme utfordringer innenfor narkotikapolitikken, men at vi i fellesskap kan komme fram til de grep som må tas på dette området. Jeg ønsker innledningsvis å påpeke nødvendigheten av en langt sterkere satsing på det forebyggende arbeidet for å hindre at ungdom begynner å utprøve og bruke narkotika. Jeg er glad for at et enstemmig storting har avvist en liberalisering av vår narkotikapolitikk. Det som tidligere var et storbyproblem, har dessverre blitt et stadig økende problem i hele landet, også i småkommunene. I media dukker det stadig opp meldinger om at ungdom er tatt for besittelse og bruk av narkotika. Det er ingen enkel oppgave for foreldre, skolemyndigheter mv. å oppdage at ungdommen tar i bruk narkotika. Da Stortinget behandlet handlingsplan for redusert bruk av rusmiddel, 1. desember 1998, fokuserte vi sterkt på det forebyggende arbeidet. Betydningen av å trekke inn foreldrene, skole, helsetjeneste, barnevern, politi, kirke og frivillige organisasjoner i dette arbeidet ble understreket av Stortinget. Det ble videre lagt vekt på det tverretatlige samarbeidet. Gjennom handlingsplanen ble det skapt forventninger om en langt sterkere økonomisk satsing på det forebyggende arbeidet. Disse forventningene ble dessverre ikke innfridd i det budsjettet Stortinget vedtok høsten 1999. Skal vi ha noe håp om å lykkes med det forebyggende arbeidet, må vi være villige til å satse mer penger på dette arbeidet, bl.a. gjennom prosjekt som er forankret lokalt, regionalt og/eller kommunalt. Oppvekstvilkårene for barn og ungdom er selvsagt viktige. Prosjektene, om de skal bli vellykkede, må bygge på bl.a. ideer og innspill fra de unge selv. Jeg har registrert at f.eks. prosjektet «Vær sammen» i Grimstad har hatt en meget stor suksess. Der har man i noen skoleklasser hatt 100 pst. oppslutning fra elever og foreldre. Kommune, politi, kirke og frivillige organisasjoner har gjort en kjempeinnsats. I mitt eget fylke, Hedmark, har man også hatt stor suksess med «Vær sammen»-opplegget. «Kom og dans» ved Johan Fasting har i mange år satset på danseopplæring og rusfrie dansefester. Under et besøk på Island våren 1999 fikk jeg også se hvilken posisjon «Komid og Dansid» har fått på Sagaøya. Jeg håper statsråden vil stille seg positiv til slike tiltak og oppfordre alle våre fylker til å prioritere dette arbeidet. En slik oppfordring må følges opp med bevilgninger som gjør dette arbeidet mulig, og jeg håper statsråden vil fremme bevilgningsforslag allerede under revidert nasjonalbudsjett i vår. Det er sjelden staten vil kunne få en så god uttelling for investert kapital. Ved å redusere rusmisbruket vil gevinsten bli formidabel. Og det viktigste av alt: All ungdom som ikke kommer borti narkotikahelvetet, vil få en livskvalitet det er umulig å måle opp mot offentlige bevilgninger. Det samme vil gjelde de pårørende, som ofte har det like vanskelig som misbrukerne selv. Så over til den andre delen av min interpellasjon. Stortinget behandlet den 16. juni 1999 Innst. S. nr. 215 for 1998-99, Innstilling fra sosialkomiteen om forslag fra stortingsrepresentant Gunhild Øyangen og forslag fra stortingsrepresentant John I. Alvheim om narkotikapolitikken oversendt fra Stortinget 16. februar 1999, og Stortinget vedtok da som kjent å oversende en rekke forslag til Regjeringen, uten realitetsbehandling. Men det var et sterkt ønske fra Stortinget om å få en rask avklaring fra Regjeringen på de oversendte forslag. Hvilke tiltak har statsråden satt i verk for å få en fortgang i kartleggingen av tunge misbrukere? Har alle våre kommuner igangsatt arbeid med dette og utarbeidet handlingsplaner? Media, bl.a. Aftenposten, har fokusert på den manglende oversikten myndighetene har i forhold til det kraftig økende narkotikaproblemet. Avisen hevder videre at fagfolk, politi, forskere m.fl. mener at myndighetene mangler oversikt, og at norsk narkotikapolitikk derfor i for stor grad bygger på store mørketall. Deler statsråden denne oppfatningen? Fra mange hold har jeg fått innspill om at det er for tette skott mellom behandlingsinstanser på lokalt plan. Stortinget bad Regjeringen vurdere forslaget om at det forebyggende arbeidet lokalt skal organiseres mer tverretatlig. Har statsråden tatt initiativ for å sikre opplegget for et slikt tverretatlig samarbeid, og vil statsråden ta initiativ til å endre lovverket hvis det i dag umuliggjør eller vanskeliggjør et slikt samarbeid? Stortinget har tidligere vedtatt at tilbudet om metadonassistert behandling skal gjøres landsomfattende. De formelle vedtak er gjort for å sikre dette, men det vi dessverre registrerer, er at ca. 350 narkomane står i kø for metadonassistert behandling og ikke får den hjelpen de er lovet. Fagfolk frykter at flere overdoser blir resultatet av behandlingskuttet. Hva vil statsråden gjøre for å redusere/fjerne denne køen raskest mulig? Eller mener statsråden at vi må akseptere at narkomane ikke får den hjelp de er lovet? Ifølge Aftenposten er prisen for en narkoman som går rundt uten et behandlingsopplegg, en halv million kroner i året. Behandlingen koster 40 000 kr årlig pr. narkoman, ifølge samme avis. Regjeringen er også bedt om å vurdere tilbudet om behandling med buprenorfin for misbrukere som venter på metadonassistert behandling. Før jul fikk jeg innspill fra en fortvilet mor i Oslo. I en bydel i Oslo var det utarbeidet et seriøst opplegg for flere misbrukere som skulle få behandling med Subutex. Lege og sosialarbeider skulle ha ansvaret for opplegget. Det var sikret rusfritt botilbud, undervisningstilbud og arbeidsopptrening. Men dette tilbudet kan ikke bydelen iverksette før planene er godkjente av MARIO. På forespørsel fra meg har statsråden uttalt at søknaden må inngå i køen for metadonassistert behandling, som altså er på ca. 350 personer. Hvorfor kan ikke opplegget for behandling med buprenorfin bli behandlet for seg selv, uten å inngå i køen for metadonassistert behandling? For å unngå misforståelser vil jeg gjerne få understreke at det er viktig med et bredt spekter av behandlingsopplegg for narkomane. Ikke minst er det viktig å satse på behandlingsopplegg som gjør misbrukerne rusfrie. Videre bad Stortinget om at Regjeringen skulle vurdere etablering av sprøyterom bemannet med helsepersonell. Hvor langt har dette arbeidet kommet i Regjeringen? Som statsråden er kjent med, inneholdt vedtaket om oversendelse ytterligere åtte forslag. Jeg håper statsråden vil gi en orientering om skjebnen til disse forslagene også.