Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2004-06-08:
Veien til høy grad av offentlig og privat velferd og velstand i Norge vil alltid gå gjennom folkets evne til innsats i arbeidslivet. Vi er av den grunn svært avhengige av at vi klarer å opprettholde et effektivt og velfungerende nasjonalt arbeidsmarked for framtiden. Det faktum at rundt 85 pst. av landets nasjonalformue består i vår samlede arbeidskraftstyrke, synliggjør meget klart viktigheten av å ha en bevisst politikk for et velfungerende arbeidsmarked. Arbeidskraftens verdi er anslagsvis 15 ganger høyere enn oljeformuen, og arbeidskraften er følgelig av helt vital og avgjørende betydning for mange viktige samfunnsområder, som velferdsytelser, allmenn trivsel, enkeltmenneskets livskvalitet og muligheter for å realisere seg selv gjennom utdanning og yrkesvalg. Men vi vet også at mange av de arbeidsplassene vi skal basere vår fremtidige velstand og velferd på, faktisk ennå ikke er skapt, og her ligger det store utfordringer. Det norske arbeidsmarkedet og næringslivet er inne i en kontinuerlig endringsprosess der gamle, tradisjonelle arbeidsplasser forsvinner og nye næringer og arbeidsplasser etableres. Denne evigvarende naturlige omstillingsprosessen innen næringslivet og arbeidsmarkedet er viktig, og den vil fortsette også inn i framtiden. Sett i dette perspektiv blir det svært viktig å utforme nasjonale rammevilkår som stimulerer til og gir rom for omstilling, nyskaping og innovasjon, kompetanseutvikling, produktivitet og verdiskaping i det norske næringsliv og arbeidsmarked. Vi må innse at vi ikke kan låse oss fast i en forestilling om at det er mulig å bevare alt som det alltid har vært, med hensyn til offentlige velferdsytelser og faglige rettigheter i det norske arbeidsmarkedet. Det er liten tvil om at alt fra faglige rettigheter og skattepolitikk til offentlige velferdsytelser vil måtte settes under lupen og granskes i tiden framover, og at enkelte justeringer på disse områdene kan bli aktuelt. I dag må vi konstatere at enkelte utviklingstrekk i det norske arbeidsmarkedet de siste årene har vært til dels meget urovekkende. Ingen politiske partier eller parter i arbeidslivet kan stille seg likegyldige til økningen i uføretilgangen, den dramatiske økningen i sykefraværet og den vedvarende høye ledigheten. Det er bekymringsfullt å konstatere at det totale antall personer som står utenfor arbeidslivet, stadig er økende. Slik kan det ikke fortsette framover. Dette vil få store negative samfunnsmessige konsekvenser om vi ikke klarer å snu denne utviklingen. Å forhindre utstøting fra arbeidslivet representerer en viktig, framtidig utfordring for det norske arbeidsmarkedet. Norge har en arbeidsstyrke på 2,4 millioner. I forhold til innbyggertallet og i forhold til yrkesdeltakelsesfrekvensen ligger Norge likevel noenlunde godt an for øyeblikket. Men her vil det som nevnt bli store utfordringer i framtiden, noe vi ikke på noen måte kan ignorere. Framtidens arbeidsmarked vil mye handle om at det hele tiden må skapes et tilstrekkelig antall nye arbeidsplasser til erstatning for dem som forsvinner. Siden 1970 er Norge blitt sterkt avindustrialisert. I dag har vi flere uføretrygdede enn vi har industriarbeidere i Norge. I 2001 var industriens andel av BNP under 10 pst. Få andre land har hatt en tilsvarende sterk avindustrialisering. Vi har altså så langt ikke lyktes godt nok, slik vi burde, med å kompensere bortfallet av industriarbeidsplasser med nye vekstnæringer. Mye av veksten i sysselsettingen de siste årene har kommet i offentlig sektor, ikke i privat sektor. På tross av store statlige kapitaloverskudd har vi ikke maktet å utvikle noen effektive finansieringssystemer som støtter nyskapende virksomhet, og heller ikke utviklet nye, store vekstnæringer som erstatning for bortfallet av industriarbeidsplasser i Norge. I dag plasseres store deler av vår oljeformue i utenlandske bedrifter og skaper vekst i andre land, mens vår nasjonalformue ikke kan brukes til innenlandske investeringer for å skape nye vekstnæringer og arbeidsplasser i Norge. Forstå det den som kan! Denne manglende evne landet har til bedre å utnytte den finansielle styrke ved å skape nye arbeidsplasser i Norge, gir altså mindre grunnlag for optimisme når det gjelder vår nasjons framtidige evne til å oppnå full sysselsetting og høy verdiskaping. En annen, svært viktig forutsetning for et velfungerende arbeidsmarked er god infrastruktur. Norge trenger bedre infrastruktur i form av et langt bedre veinett for å redusere de geografiske avstandsulempene som finnes. Å bruke større andeler av statens finansielle overskudd til å investere i et bedre veinett er et meget effektivt tiltak for å tilrettelegge for et velfungerende næringsliv og arbeidsmarked i Norge. I så måte stiller Fremskrittspartiet seg helt uforstående til at det satses så lite på et mer effektivt transportsystem i form av et bedre veinett i Norge. Her gjenstår det å ta et stort nasjonalt løft. Et godt utbygd transportsystem er et viktig rammevilkår for et velfungerende arbeidsmarked. Fremskrittspartiet mener vi må ha en strategi for hva arbeidskraften praktisk skal være sysselsatt med. Fremskrittspartiet mener at sysselsettingen i hovedsak må konsentreres om å bidra med lønnsomt, produktivt og verdiskapende arbeid. Å skape kunstige arbeidsplasser i offentlig sektor, eller å subsidiere bestemte næringer på en måte som skaper overproduksjon og oversysselsetting, er en svært uheldig bruk av arbeidskraftstyrken. I en stadig mer globalisert verden preget av markedsorientering, internasjonalisering og liberalisering vil vårt nasjonale arbeidsmarked være kontinuerlig preget av omstilling og internasjonalt konkurransepress. De land som kan skilte med de beste vilkårene for kapitalinvesteringer og produksjon, vil bli framtidens vinnere i konkurransen om etablering av arbeidsplasser. Norge vil i framtiden ikke ha råd til å ha et særnorsk, høyt skatte- og avgiftsnivå eller særnorske, strenge miljøbestemmelser som fjerner grunnlaget for arbeidsplasser og produksjon i Norge. Norsk lønns- og kostnadsnivå vil imidlertid ikke bli noe konkurransefortrinn for Norge i uoverskuelig framtid, men for store forskjeller i kostnadsnivået i forhold til våre handelspartnere må heller ikke bli en for stor konkurranseulempe. Landets hovedstrategi for å beholde nasjonal verdiskaping og høy sysselsetting i framtiden ligger i å satse målrettet på forskning, utvikling og utdanning, med fokus på kvalitet og kompetanse. De gamle industrinasjonene i den vestlige verden er i dag i ferd med å utkonkurreres av folkerike lavkostland som Kina og India. Dette er land som har en formidabel økonomisk vekst, og som satser målrettet på skole, utdanning, utvikling og forskning. I tillegg har disse landene nærmest ubegrenset tilgang på billig arbeidskraft. Disse landene har også i liten grad utbygd kostbare velferdsordninger. Folketallet øker sterkt, befolkningen er relativt sett meget ung, og det er en lav andel eldre. I Vesten er det motsatt. Befolkningsøkningen har stagnert i de vestlige land, samtidig som eldrebølgen er i ferd med å skylde innover landene, inkludert Norge. Det er liten tvil om at vi som nasjon står overfor meget omfattende problemer når det gjelder å møte alle disse utfordringene vi nå ser gjør seg stadig mer gjeldende globalt. Fra 1972 til i dag har sysselsettingen i Norge økt med hele 650 000, mens antall pensjonister økte med bare 280 000. Men i de neste 50 årene blir det motsatt. Da fordobles antall alderspensjonister, til ca. 1,3 millioner, mens arbeidsstyrken forventes å øke med bare 300 000. Vi ser altså store strukturelle endringer i den demografiske og sysselsettingsmessige utviklingen i tiden framover. Derfor må det tilrettelegges for bruk av høyteknologi og produktive bedrifter, med arbeidsplasser som står for verdiskaping, ved å bremse veksten og sysselsettingen i offentlig sektor.