Inge Lønning (Høyre), 2001-04-05:
Denne saken dreier seg ikke om hvorvidt Stortinget liker eller misliker ACE-pedagogikk. Denne saken dreier seg heller ikke om hvorvidt den til enhver tid sittende statsråd liker eller misliker profilen på de skoler som sender søknad om godkjenning i henhold til privatskoleloven. Målsettingsparagrafen i lov om private skoler av 14. juni 1985 lyder slik: «Føremålet med denne lova er å medverka til å sikra at det kan skipast og drivast private skular.» Det innebærer selvsagt ikke som komitelederen antydet, at forslagsstillerne skulle mene at enhver som sender inn en søknad, automatisk har krav på å få den godkjent. Loven fortsetter med å definere helt klare vilkår som skal legges til grunn for vurdering av søknaden, og det er departementets plikt å sørge for at disse vilkårene blir tilfredsstilt. I 1999, nærmere bestemt 1. mars, sendte departementet brev til Levende Ord Grunnskole i Bergen, som er en skole av samme slag og med samme undervisningsplaner som Oasen barneskole, hvor departementet definerte en rekke forutsetninger for å godkjenne skolen. Der stod det bl.a. følgende: «Skolen skal ivareta tilpasset opplæring for den enkelte elev, og må vektlegge samarbeide mellom elevene, også på tvers av fagene. Dette gjelder for alle klassetrinn. Skolen må legge vekt på utvikling av sosiale relasjoner og fellesskap, herunder likestilling mellom kjønnene. Dette må tas i betraktning ved valg av materiell og arbeidsmåter. Skolen har for øvrig sin undervisningsmessige frihet, jfr privatskoleloven § 4, herunder frihet til bruk av ACE-materiellet så langt det er formålstjenlig ved gjennomføring av opplæringen etter de læreplaner skolen har fått godkjent etter privatskoleloven § 3 bokstav a. Departementet ber om en bekreftelse på at dette medfører at skolen vil trekke tilbake de øvrige delene av sin ACE-søknad. Skolen vil etter dette ha sin godkjenning etter privatskoleloven § 3 bokstav a.» Dette er en forbilledlig utøvelse av det som er departementets forpliktelse etter privatskoleloven. Når det i forslaget fra forslagsstillerne sies at man forventer at en eventuelt ny søknad blir behandlet ut fra «prinsippet om likhet for loven», som er et selvsagt prinsipp i enhver rettsstat, er det for å henvise til at det ikke går an i én sak å bruke noe som vilkår for godkjenning og i neste sak som er identisk med denne, å bruke det samme som begrunnelse for avslag. Det er et helt eklatant brudd på kravet om likebehandling. Forslaget forutsetter at formålet med privatskoleloven ikke er å verne den til enhver tid sittende statsråds frie skjønnsutøvelse. Det er ikke for det formål Stortinget gir lover. Stortinget gir lover for å sikre norske borgere en rimelig grad av forutsigbarhet når de ønsker å gjøre bruk av de rettigheter som de er tilkjent både etter internasjonale konvensjoner som Norge har undertegnet, og etter nasjonal norsk lovgivning. Jeg startet med å si at denne saken ikke dreier seg om hvilken sympati eller mangel på sympati man måtte ha for det som kalles for ACE-pedagogikk. La meg også understreke siden en del av den pressekampanje man har sett i den seneste tid, har fremstilt det som om det er i egenskap av pedagogiske alternativer at disse skolene har søkt om godkjenning, at det er det faktisk ikke. De har søkt om godkjenning etter livssynskriteriet i privatskoleloven. Det dreier seg ikke om hvorvidt man liker den teologi som særmerker de menigheter som ønsker å drive disse skoler. Jeg vil anta at de fleste i dette land vet at min teologi ligger et stykke unna den teologi som gjelder i disse grupperinger. La meg også føye til at jeg ville for egen del ikke ha drømt om å sende mine barn til denne skolen. Men det er faktisk ikke det det dreier seg om. Det det dreier seg om, er respekten for de foreldre som ut fra sin samvittighetsoverbevisning ønsker at det er dette skoletilbudet deres barn skal få. Det som er problemet ved statsrådens håndtering av denne sak, er at den etterlater et inntrykk av vilkårlighet og uryddighet. Etter noen få dager i statsrådsstolen trakk statsråden tilbake den godkjenning den forrige regjering hadde gitt, den gang med én eneste begrunnelse, nemlig innsigelsen fra kommunestyret i Songdalen og ut fra hensynet til en forventet nedgang i barnetallet i den offentlige skolen i kommunen. Deretter presiserte Stortinget i juni i fjor lovteksten, for å gjøre det klart at privatskoleloven ikke kan tolkes slik at dette hensyn alene kan sette til side prinsippet om foreldrenes frie valgrett. Deretter skiftet statsråden begrunnelse ved å definere problemet som et spørsmål om likestillingsloven og hvorvidt læremateriellet var i overensstemmelse med likestillingsloven. Til tross for at skolen i brev til statsråden erklærte at den ville rette seg etter utfallet av likestillingsombudets behandling av saken, medførte dette en forsinkelse på over et halvt år før statsråden i det ankesvaret han la frem og fikk Kongen i statsråd til å vedta, skiftet ut også denne begrunnelsen med tre nye begrunnelser, hvorav ingen hadde vært inne i saken på et tidligere tidspunkt. Man står altså overfor den relativt unike forvaltningspraksis at man har beholdt konklusjonen og skiftet ut premissene etter hvert som det viste seg at de første premissene ikke kunne brukes. De tre premissene som er lagt inn i den kongelige resolusjonen, er etter mitt skjønn både enkeltvis og til sammen ubrukelige. Ikke et eneste ett av dem holder mål i forhold til privatskolelovens kriterier for godkjenning av skoler. Man kan føre lange debatter om rollefordelingen mellom Regjeringen og Stortinget i sin alminnelighet og i saker av denne art. Det er selvfølgelig riktig at det ikke er Stortingets oppgave å behandle enkeltsaker, men det er Stortingets oppgave å se til at Regjeringen gjør det den skal gjøre i forvaltningen av norsk lov. Og særlig når det gjelder en mindretallsregjering, er det Regjeringens oppgave å utvise den smule musikalitet som kreves for å oppfatte hva stortingsflertallet mener, og så innrette seg etter det. I denne sak har man sett det relativt unike at en allianse fra Human-Etisk Forbund, via muslimer og til alle deler av kristne kirkesamfunn i Norge har skrevet brev til den norske regjering og uttrykt bekymring når det gjelder Regjeringens forhold til åndsfrihet og religionsfrihet. Det har ikke skjedd før i fredstid, og det burde etter mitt skjønn bekymre kirkestatsråden og utdanningsministeren – begge to i én person – og det burde også bekymre landets statsminister, for det er relativt sjelden at så brede allianser oppstår i det norske samfunn. Det forslaget som er fremmet, er både i form og innhold et moderat forslag når det gjelder å ivareta Stortingets kontrollfunksjon i forhold til Regjeringen. Forslaget sier at Oasen barneskole har krav på det som andre søkere har, nemlig en dialog med departementet – den dialogen har de i statsrådens tid aldri oppnådd – og å finne ut av om de vilkår som eventuelt skal stilles for godkjenning, kan aksepteres av skolen. I så tilfelle vil saken være løst. Så langt jeg kan forstå, kan stortingsflertallet ikke velge en mykere og vennligere form i forhold til en sak hvor man kunne ha valgt en vesentlig krassere form.