Michael Tetzschner (Høyre), 2011-06-16:
Kommunesektoren har siden finanskrisen vokst mer enn andre samfunnsområder i vår økonomi. Kommunesektoren gir viktigere vekstimpulser i norsk økonomi enn aktiviteten i husholdningene, i bedriftene og i staten for øvrig. Finanskrisen rammet norsk næringsliv hardt, og produksjon og sysselsetting falt umiddelbart ganske kraftig. Kommunene fikk mer enn sin naturlige andel av den finanspolitiske tiltakspakken – og langt større enn kommunesektoren i andre sammenlignbare land. Mye av denne veksten har av kommunene vært finansiert ved økt låneopptak. De siste årene har, som vi har vært inne på, nettogjelden økt som andel av inntekt; den har økt fra 20 til ca. 40 pst., ifølge Det tekniske beregningsutvalg. Jeg har i løpet av debatten merket meg at de rød-grønne partier er særdeles fornøyd med sysselsettingsvekst og økt forbruk i kommunesektoren som sådan. Man er ikke så opptatt av å se hen til hvilke virkninger, hvilke goder, hvilke tjenester som produseres for befolkningen. Så det ser ut som om man bruker kommunesektoren som et alternativt arbeidsmarked, at man anlegger arbeidskraftperspektivet på det. Det kan man selvfølgelig til en viss grad gjøre, men jeg tror vi i denne sal må minne hverandre om at det ikke er bærekraftig å ansette befolkningen i det offentlige når man møter bortfall av økonomisk aktivitet i vareproduserende sektor og i næringslivet for øvrig. Så er det dette at de rød-grønne partiene har en tendens til å si at pengebruken i kommunesektoren er investeringer. For det første er det jo ikke riktig, for mye av den økte pengebruken er at man blåser opp utgiftssiden hva gjelder drift. Men der kommunene investerer i faste anlegg, i bygninger osv., kan man konstatere at det ofte er lite rentable investeringer, fordi mange av de kommunale investeringene fører med seg økte driftsutgifter senere. Dette er interessant ut fra en samlet vurdering av samfunnsøkonomien, fordi velstanden i samfunnet er jo avhengig av at vi bruker ressursene på en slik måte at kapitalen kanaliseres til områder som gir avkastning og dermed grunnlag for ny og senere vekst. All sterk, lånefinansiert vekst vil måtte ta slutt på et eller annet tidspunkt. For kommunesektoren kan økt rente- og avdragsbelastning, sammen med lavere inntektsvekst – fra skatteinntekter, f.eks. – være det som vil bidra til et omslag. Derfor er gjeldsgraden faretruende høy. Om den ikke truer i dag, har den altså potensial for å være farlig på sikt. Den er også en trussel mot fremtidig handlefrihet og kan faktisk gi negative vekstimpulser senere når man må stramme inn fra det forbruksnivået man har lagt seg til som en vane. En konsolidering av økonomien i kommunesektoren vil senere kunne kreve større tilpasninger og mer smertefulle omstillinger hvis man ikke kommer i gang i tide. Derfor burde man bruke de gode tidene til i større grad å omstille kommunene mens de har ressurser og kan finansiere denne omstillingen, uten at det på noen måte behøver å gå ut over velferdsytelsene til befolkningen. Jeg har lyst til å minne om at Høyres alternative opplegg for kommunene ikke tilsier mindre penger, men smartere bruk av penger. Vi ønsker også at kommunene skal ha sitt handlingsrom, som i større grad er finansiert ved et lokalt næringsliv, gjennom egne skatteinntekter, og ikke i samme grad være avhengige av offentlige overføringer. Det er selvsagt slik – også for kommuner – at de inntekter man har selv, og som skriver seg fra produktivt næringsliv, er tryggere enn inntekter man er avhengig av blir overført fra andre, i første rekke fra staten. Så Høyres opplegg gir altså jevnere og sikrere vekst. Vi ser også at kommunene i sitt omstillingsarbeid stadig møter på standardkrav og forskrifter og lover som gjør at man ikke kan gjøre tingene på en ny og nyskapende måte. Her kunne de ha hatt behov for en helt annen håndsrekning fra nasjonalforsamlingen, som mer kritisk hadde gått gjennom de statlige påleggene, nettopp for å utløse lokal kreativitet og nye løsninger. Et annet område er at nye frie midler, som i kommuneproposisjonen fremstår som frie, i virkeligheten går med til å fylle gamle hull i form av underfinansierte reformer. Nye frie inntekter går altså med til å dekke undervurderte utgifter som følge av gamle pålegg og gammel politikk. Jeg vil i denne sammenheng peke på at landets nasjonalforsamling også må interessere seg for kommunestrukturen, der man ser at de frivillige kommunesammenslåingene uteblir. Selv der man lokalt vil kunne gripe umiddelbare rasjonaliseringsgevinster, har vi også lagt det opp slik at mange av tilskuddsordningene faktisk favoriserer den kommunestrukturen vi har i dag, og dermed ikke blir noe bidrag til naturlig omstilling og det å få ut ressurser fra f.eks. byråkrati, som kunne ha vært brukt bedre ved å produsere velferdstjenester for lokalbefolkningen. Jeg er enig med representanten Skei Grande i at det er to aspekter ved kommunesammenslåingen. Det er å ha faglig kritisk masse – vi lever i et mer spesialisert samfunn, og det er mange fagmiljøer som blir for spinkle i den enkelte kommune – men jeg tør også legge til at hvis man har større enheter, er det mulig – hvis man har vilje – å få den administrative delen ned på et lavere nivå, for med den strukturen vi har i dag, blir det en del dublering av grunnadministrasjonen som vil følge med enhver kommune som skal drives. Avslutningsvis vil jeg oppholde meg litt ved Samhandlingsreformen, som er nevnt på sidene 75 til 83 i proposisjonen. Det er en meget mørk skygge over Kommune-Norge. Fra tilhengerne av Samhandlingsreformen har den kommunale medfinansieringen vært utropt til å være juvelen i kronen. I virkeligheten er dette et ganske stort eksperiment, som dessverre settes i gang i full skala fra 1. januar 2012. Reformen er så stor at man burde ha gått mer skrittvis frem. Man burde ha skaffet seg kunnskap om disse teoretiske forestillingene om at kommunene virkelig kan drive forebyggingsarbeid, slik at det kan avleses på forbruket av spesialisthelsetjenester, før man setter denne teorien ut i livet under meget uforutsette og uforutsigbare betingelser. Jeg vil peke på at det som er grunnleggende for å gi folk – i vårt tilfelle kommunene – ansvar for å husholdere med egne budsjetter, er at de i størst mulig grad skal kunne påvirke sine inntekter og ikke minst sine utgifter. Men selve ideen om medfinansiering, hvor man altså skal bli belastet for en viss andel av hva spesialisthelsetjenesten koster på statlig nivå, er jo nettopp et eksempel på at kommunene ikke vil kunne påvirke på noen som helst måte hva denne reformen vil koste for dem, fordi det heller er styrt av statens behov for utgiftsmedvirkning – altså finansiering av spesialisthelsetjenesten – enn av hvilke behov man egentlig konkret har i den enkelte kommune. Vi får bare konstatere at man har valgt ikke å lytte til råd fra fagfolk og fra opposisjonen om å ta reformen skrittvis og skaffe seg kunnskap om hvordan den faktisk virker. Og man får bare registrere at flertallet ønsker at reformen da skal bli til mens den innføres. I tillegg til gjeldsoppbygging vil selve virkningene av en reform man ikke vet hvordan fungerer – om man har truffet riktig med finansieringsprinsippene – være av de største usikkerhetsmomentene for kommunesektoren i de kommende år.