Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2017-01-31:
Det er gått 239 dager siden Stortinget inngikk forliket om forvaltning av ulv i norsk natur. Det er kanskje greit å minne om hva denne debatten egentlig bør dreie seg om. Det er jo først og fremst regjeringens oppfølging av det som er Stortingets veldig tydelige flertallsvedtak. Det er det som er redegjort for i Stortinget, og det er det som i utgangspunktet er interessant å diskutere. Går vi de 239 dagene tilbake i tid, er det kanskje greit å minne om at den enigheten som ble dannet – det forliket som ble inngått – var et krevende, balansert og et svært følsomt tema som etter min mening og Arbeiderpartiets vurdering ble landet på en god, men balansert måte, hvor ulike hensyn og ikke minst den todelte målsettingen på en god måte er dekket i det som er forslaget til vedtak i Stortinget. Så tok det altså regjeringen 197 dager å komme fram til en meget omstridt konklusjon, en konklusjon hvor regjeringen i praksis parkerte flertallets vilje, og det uten en gang å gi informasjon om det i forkant eller ta opp med Stortinget en drøfting om den situasjonen en var kommet i. På meg virker det som det meste av innsatsen fra regjeringen i denne saken er blitt brukt på en sånn måte at det viktigste egentlig har vært å fortrenge det vedtaket Stortinget gjennomførte med et bredt flertall. Jeg finner lite i redegjørelsen eller i kommunikasjonen fra vedtaket ble fattet og fram til i dag som bærer preg av en iboende vilje til å gjennomføre det vedtaket Stortinget fattet i juni. I Meld. St. 21 for 2015–2016 om ulv i Norge står det følgende: «En politisk vedtatt bestandsmålsetting er et styrende verktøy for forvaltningen. Det angir når ulike etater har myndighet til å fatte beslutninger, og det gir grunnlag for å sette i verk ulike forvaltningsmessige virkemidler, avhengig av om man er over eller under målet. Det er i dag en målsetting at ulvebestanden skal forvaltes slik at den ligger så nær det nasjonalt fastsatte bestandsmålet som mulig.» Vedtaket i Stortinget er ganske tydelig – et meget tydelig vedtak. Det skal utvilsomt være 4–6 ynglinger per år, hvorav tre helnorske. Det er ingen diskusjon om at bestandsmålet er nådd, og det burde da heller ikke være noen tvil om at Stortingets vilje handler om å regulere bestanden ut ifra det fastsatte bestandsmålet, i tråd med det som står presist nevnt i Meld. St. 21, om at det er «en målsetting at ulvebestanden skal forvaltes slik at den ligger så nær det nasjonalt fastsatte bestandsmålet som mulig». Så har vi vært vitne til – og vi må erkjenne at det ligger der – et juridisk synspunkt fra regjeringen, tolket av lovavdelingen i Justisdepartementet, mens det samtidig i opinionen er mange andre juridiske avveininger. Flertallet har jo drøftet dette. Vi er nå enige om at en veldig tydelig vil utfordre det handlingsrommet som allerede er etablert i eksisterende lovgivning. Vi mener for vår del at handlingsrommet er større enn hva regjeringen faktisk har lagt til grunn, og at det må utfordres uten at en behøver å endre loven. Vi mener at vi så langt har sett en regjering som mangler evne og vilje til å finne en god løsning for å følge opp Stortingets entydige og klare vedtak. Da Arbeiderpartiet valgte å være en del av forliket, var det etter grundige prosesser og mange treffpunkt med våre folk rundt om i landet – ikke minst i de mest berørte områdene. For Arbeiderpartiet er utvilsomt det viktigste at vi har en forvaltning flest mulig kan ha tillit til, en forvaltning som ser spenningen mellom mennesker og samfunn på den ene siden og rovdyrene på den andre. Det var også formålet da vi inngikk forliket – å dempe en økende konfliktlinje. Dessverre har det motsatte skjedd siden Stortinget fattet sitt vedtak. Konflikten har økt. Tilliten til forvaltningen er tilnærmet borte. Årsaken ligger ikke i Stortinget. Det har blitt en kaotisk situasjon. Det er en selvfølge at når noe vedtas i Stortinget, skal både Stortinget og befolkningen være trygg på at vedtakene blir fulgt opp på en god måte, og at det er Stortingets faktiske vilje som blir gjennomført. Hvis regjeringen overser det, er selvfølgelig regjeringen kommet i et alvorlig uføre. Mener regjeringen at noe er utydelig, er det naturlig at regjeringen kommer tilbake til Stortinget og får avklart eventuelle utydeligheter. Etter min og Arbeiderpartiets vurdering er det et svært viktig prinsipp at norsk rovvilt og norsk rovviltpolitikk må forvaltes slik at det er Stortinget som fastsetter bestandsmål og rammer for forvaltningen, og at det er regjeringen som følger opp. Fastsettelse av bestandsmål er et demokratisk spørsmål og skal naturlig nok gjøres av oss i Stortinget, som er folkevalgte, og som direkte må stå til ansvar for det vi gjør, gjennom valg. Da skal vi som folkevalgte vurdere, slik vi gjorde i juni i fjor, hensynet til bærekraftig forvaltning av rovviltstammene, hensynet til befolkningen og samfunnet, og hva som ligger av forpliktelser internasjonalt. På veien videre står Arbeiderpartiet veldig tydelig fast på enigheten som ble etablert i juni. Vi mener det er et riktig balansepunkt i ulveforvaltningen, og vi er derfor veldig glad for at de fire partiene som var enige i juni i fjor, fortsatt er enige, og kommer i dag til å fremme to forslag som tydelig underbygger det som var Stortingets og flertallets tydelige vilje i juni 2016. Jeg forventer også en veldig tydelig tilbakemelding fra statsråden om at hensikten nå er å følge opp og komme tilbake til Stortinget i tråd med det forslaget som er framsatt. Dette innebærer en veldig tydelig beskjed om at en skal utfordre det handlingsrommet som er etablert gjennom eksisterende lovverk, og at vi klarer å få gjennomført det på en best mulig måte for alle parter. Vi er opptatt av at vi skal ha et balansepunkt i rovviltpolitikken hvor konflikter dempes og tillit bygges. Derfor er det særdeles viktig nå at det vedtaket som blir fremmet av de fire partiene, faktisk blir gjennomført i praksis.