Inge Lønning (Høyre), 2003-02-11:
Debatten om forholdet mellom stat og kirke er ingen ny debatt. Den er en av de eldste debatter som fremdeles er i live i kongeriket Norge. Den har stått på dagsordenen siden midten av 1800-tallet, men det har gått i bølger frem og tilbake, og stemningen har skiftet fra periode til periode. Sist gang en offentlig kommisjon utredet forholdet mellom stat og kirke, er en mannsalder siden. Sivertsen-kommisjonen leverte sin innstilling på midten av 1970-tallet. Forløpet rundt denne kommisjonen kan være interessant å trekke inn som sammenligningsgrunnlag for den innstillingen som ligger på bordet i dag. Den gang tok alle det for gitt at en utredning om forholdet stat/kirke kunne utføres av én kommisjon, som kunne ivareta så vel Kirkens som statens interesser. Den kommisjonen som ble oppnevnt, avspeilet den tankegangen. At halvparten av medlemmene var oppnevnt av Stortinget og halvparten var oppnevnt av regjeringen, tror jeg hadde mindre betydning. Hvis man ser på sammensetningen av kommisjonen, bestod den for den ene halvdelens vedkommende av folk som var aktive og sentrale personer i Den norske kirke, med kirkerettslig, teologisk og annen kompetanse, og den andre halvparten av personer som var sentrale politikere, og som altså ble oppfattet som representative for statens interesser. Men det interessante var at man den gang regnet det for gitt at dette lot seg forene i én kommisjon, som i like høy grad var en kirkelig som en statlig kommisjon. I 1975 anbefalte et stort flertall i denne kommisjonen overgang til såkalt fri folkekirke, altså å avvikle statskirkeordningen. I høringsrunden etterpå viste det seg at et overveldende flertall av landets menighetsråd og kommunestyrer, som alle var høringsinstanser, vendte tommelen ned og sa nei, det vil vi ikke ha noe av. Det var altså en nesten oppsiktsvekkende sprik mellom det et stort flertall i kommisjonen anbefalte, og det grasrota ønsket. Det som kom ut av dette, var en reformprosess innenfor de gitte rammene. Konklusjonen var at ingenting av det som var rammeverket rundt forholdet mellom stat og kirke – nemlig alle de grunnlovsparagrafene som berører dette – skulle endres. Men innenfor den rammen som stod fast, ønsket man å gi Den norske kirke og dermed egne organer en langt større grad av indre selvstyre enn det den hadde fra før av. Slik sett kan man si at resultatet ble en reformprosess som har hatt betydelig omfang, og som har forandret Den norske kirkes ordning mer enn noensinne tidligere i statskirkeordningens historie. I dag tar vi det alle for gitt at prosessen må gjennomføres med to utredninger, én av en kirkelig nedsatt kommisjon, som har hatt i oppdrag å utrede dette ut fra hensynet til Kirkens tarv og hvorledes Kirken ser på sin fremtid, og deretter en statlig kommisjon, som da forutsetningsvis må antas å skulle utrede dette på statens premisser og ut fra de interesser staten må ivareta i denne sammenheng. Det avspeiler den forandring som har skjedd fra 1975 til 2003. I dag har Den norske kirke et representativt topporgan, Kirkemøtet. Det hadde man ikke på 1970-tallet. I dag er det mulig å gjennomføre en slik utredning, dels som en kirkelig utredning og dels som en statlig. Slik var det ikke i 1975. Den praktiske uenighet i innstillingen fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen er – så langt jeg kan skjønne – nesten mikroskopisk. Det er full enighet om at det skal nedsettes en offentlig kommisjon. Det eneste det er uenighet om, er hvorvidt Regjeringen på vanlig måte skal oppnevne denne i samråd med de politiske partier på Stortinget, eller om Stortinget skal oppnevne halvparten av medlemmene. Den praktiske forskjell vil antagelig være nesten lik null. Det eneste sted hvor det foreligger en markant forskjell – så vidt jeg kan skjønne – er i forslaget som Fremskrittspartiet og representanten Simonsen har fremsatt. Det skiller seg fra flertallets innstilling ved at man foregriper konklusjonen. Det er det punkt som egentlig overrasker meg mest. Hvis jeg ikke har registrert feil, har Fremskrittspartiet samtidig innlevert et Dokument nr. 8-forslag der man vil ha en folkeavstemning om forholdet mellom stat og kirke. Det får meg til å lure på om man følger Skriftens ord litt for bokstavelig – at den ene hånden ikke vet hva den andre gjør. Det rimer jo ikke helt godt at man på den ene side vil forelegge dette til folkeavstemning – hva som skulle være spørsmålsstillingen, er litt uklart, men man vil be folk om å ta standpunkt – og på den annen side først vil nedsette en kommisjon med bundet mandat. Hvorledes tenker Fremskrittspartiet seg at man vil løse knuten dersom man nå skulle få flertall for forslaget om folkeavstemning, og det så viste seg at det var et flertall som slett ikke ønsker et skille mellom stat og kirke? Her er det et eller annet som for meg er vanskelig å få til å gå i hop. Jeg kan i og for seg forstå ønsket om en folkeavstemning, selv om jeg tror at den med stor fordel kan utstå til man har en problemstilling som er så klar at folk har noe å ta standpunkt til, slik at folk vet hva alternativene som man skal velge mellom, er. På det nåværende tidspunkt foreligger det ikke en slik kunnskap. Man kan også forstå at et politisk parti har et ferdig standpunkt til dette og ønsker å nedsette en kommisjon med bundet mandat. Men hvordan man kan ønske begge deler på samme tid, går over min begripelse. Spørsmålet om folkeavstemning tror jeg for min del med fordel for alle parter kan utstå til den brede utredningen er gjennomført. På det tidspunkt vil man vite hvorvidt det er en bred politisk konsensus. I så tilfelle kan det tenkes at en folkeavstemning vil fortone seg som anstaltmakeri. Eller man vil ha helt klare alternativer som det er rimelig å invitere folk til å ta standpunkt til gjennom en folkeavstemning. La meg til sist nevne at vårt nærmeste naboland, Sverige, som på mange måter har samme historie fra reformasjonstiden av – en felles historie med Norge når det gjelder forholdet mellom stat og kirke – har ført den samme debatten i omtrent like lang historisk tid som vi har gjort her i landet. Den var gjennom en lang periode politisk kontroversiell. De politiske partiene var uenige innbyrdes. Men svenskene maktet faktisk det kunststykket å gjennomføre en så grundig utredning av alle juridiske, historiske og ikke minst økonomiske forhold knyttet til Svenska kyrkans fremtid at det ble en enstemmig riksdagsbeslutning, som la grunnlaget for det som i svensk terminologi heter «ändrade relationer mellan stat och kyrka». Etter mitt skjønn ville det være ønskelig at vi også i Norge kunne nå frem til en bredest mulig tverrpolitisk enighet, helst i sin tid et enstemmig vedtak i Stortinget. Det ville være en fordel for alle parter.