Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2013-05-21:
Dette er et tema som jeg og representanten Ropstad så vidt har vært gjennom tidligere i diverse replikkordskifter, og nå kommer interpellasjonen i Stortinget. Jeg har tidligere vært litt usikker på hvor representanten Ropstad har villet hen med problemstillingen sin, og jeg må ærlig talt innrømme at usikkerheten fremdeles er til stede, selv etter 10 minutter med innlegg fra representanten. For å ta det fra starten: Hvis man er interessert i og opptatt av hva denne kraften skal gå til, vil jeg anbefale at man kikker på klimaforliket. Der beskrives det i detalj og fra sektor til sektor hvordan man skal legge om energibruken i Norge fra fossil energibruk til fornybar energibruk. Så er det slik at i denne sammenhengen har Norge svært lite å skjemmes over, tvert imot. Vi har per dato en fornybarandel på vel 62, og vi skal opp til 67,5. Det er den høyeste i Europa, og jeg tør våge å si den høyeste fornybarandelen i verden blant land som har en velfungerende energiforsyning og en velfungerende økonomi. Det betyr at vi gjennom historien og gjennom den siste tiden klarer å elektrifisere og gjøre deler av vår økonomi og vårt samfunnsliv mer fornybart og mer miljøvennlig, på tross av at vi vokser og på tross av at vi blir stadig flere. Det gjør vi gjennom å øke effektiviteten, vi gjør det gjennom å øke tilbudet og utbudet av fornybar energi, og vi gjør det gjennom å ha spesifikke program knyttet til utfasing av fossile energibærere. Det ble trukket fram mange eksempler. Jeg mener at regjeringen har gode svar på alle de eksemplene som ble trukket fram, og mange av dem er sågar behandlet i Stortinget som en del av den enigheten som bl.a. har vært rundt norsk klimapolitikk. Der står det bl.a. at vi ønsker elektrifisering av norsk kontinentalsokkel, men det forutsetter at det er samfunnsøkonomisk lønnsomt. For å bidra til å gjøre det samfunnsøkonomisk lønnsomt har denne regjeringen økt CO2-avgiften. Hvis det er slik at Kristelig Folkeparti nå, etter behandlingen av klimaforliket, har kommet på nye, andre tanker og ønsker å foreslå at man skal elektrifisere hele norsk sokkel, uten tanke på kostnader, uten tanke på hva som er teknisk mulig, og uten tanke på om det er tilgjengelig strøm på land, får man heller foreslå det. Men da bør man si det. Jeg må ta et lite forbehold, men jeg tror det er slik at halvparten av alle elbiler som selges i Europa, selges i Norge. Det må – om ikke annet – i alle fall være en indikasjon på at vårt avgiftssystem på bil gir incentiver til at man skal kjøpe seg elbil. Så det skjer. Vi har betydelige ordninger for å få på plass ny industri knyttet til energieffektiviseringsordninger, og nå ser vi at dette begynner å virke. Det vi ikke har – og det mener jeg veldig sterkt at vi heller ikke skal ha – er forpliktende planer eller prognoser om hva vi som storting og som regjering går inn og definerer hva man skal bruke energien til i framtiden. Jeg synes vi skal ha generelle mål knyttet til at vi skal få bort bruken av fossil energi og energibærere så fort som overhodet mulig, men at vi skal vedta at det skal bygges et aluminiumsverk her eller et jernverk der for å ta en viss del av strømmarkedet, vel, det tilhører en annen tid, og det tilhører en annen geografi enn den vestlige åpne markedsøkonomien som Norge er en del av nå. Men det vil selvsagt være slik at et økt utbud av fornybar energi, kombinert med en aktiv politikk, gjerne på skatte- og avgiftssiden, for å gjøre fossil energibruk mindre lønnsom, vil føre til at samfunnet hver eneste dag, hver eneste uke, hver eneste måned, hvert eneste år erstatter fossil energibruk med fornybar energibruk. Representanten Ropstad er bekymret for et stort kraftoverskudd. Jeg er enig i at hvis vi lykkes, vil vi i alle fall ha et kraftsystem som er i god balanse. Det hører også med til historien at for to år siden, da jeg tok over som olje- og energiminister, handlet debatten i denne salen om hva vi skulle gjøre med de store kraftunderskuddene. Da hadde vi vårknipe, vi hadde høye strømpriser, og bildet var veldig annerledes enn det er i dag – etter to år som har vært forholdsvis milde og med mye nedbør. Det påligger i alle fall meg et ganske tungt ansvar for å være med og sørge for en energiforsyning som er robust og stabil, og som er til å stole på, selv om man har et kaldt år, og selv om man har et tørt år. I tillegg blir vi, fram mot midten av neste tiår, en million flere nordmenn. Jeg er ganske sikker på at alle disse vil ha både lys og varme. En skal heller ikke se bort fra at noen av dem kommer til å bruke betydelige mengder strøm. I tillegg bygger vi nå flere utenlandsforbindelser, utenlandskabler, enn vi har gjort noen gang tidligere i historien, for å sørge for økt utvekslingskapasitet, vår mulighet til å selge i overskuddssituasjoner, økt forsyningssikkerhet og mulighet til å importere i underskuddssituasjoner. Kort oppsummert: Vi har en energipolitikk som henger nøye sammen med skattepolitikken, med næringspolitikken, med avgiftspolitikken og med den generelle samfunnsutviklingen. Det er en politikk som virker, både fordi vi får inn mer fornybar, og fordi vi øker fornybarandelen. Jeg er i det hele tatt veldig spørrende til problemstillingen, i alle fall hvis jeg har forstått det rett, nemlig at vi som regjering skal ha detaljerte planer og målsettinger knyttet til hva det er vi skal bruke hver enkelt kilowattime til framover.