Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-03-15:
Jeg er glad for at det ser ut til at vi i dag får tatt et skritt nærmere å sikre at utlendingsforvaltningen har flere handlingsalternativer enn utvisning og innreiseforbud ved brudd på utlendingsloven. Jeg har lyst til å takke representanten Nordlund for det innlegget han nettopp holdt. Det tok inn over seg det som er problemet i dag, nemlig at i mange av disse sakene blir reaksjonsformen helt urimelig med hensyn til barna og familien. Utlendingsmyndighetene har selv bedt om å få flere reaksjonsalternativ fordi de ser at dette er urimelig, men de blir altså instruert om ikke å sende saken over til påtalemyndighetene som, hvis den hadde kommet dit, hadde hatt et bredere sett av reaksjonsformer. Jeg har fått mange slike saker på mitt bord i løpet av de siste årene. En av dem handler om en jente på 9 år som sier det slik: Da de tok mamma, knuste de hjertene våre. Det var en familie som hadde vært i Norge i 10 år. Begge barna var født i Norge. Mor hadde gjort en feil. Ja, hun hadde det. Men er det rimelig og i det hele tatt i nærheten av barnas beste at disse barna skulle være uten mor i 2 år? For mor ble sendt til Irak, og det var ikke mulig for familien å returnere etter dit. Selvsagt var det ikke til barnas beste. Selvsagt var det heller ikke nødvendig av innvandringsregulerende hensyn å opptre slik. Hadde saken endt i en domstol, kunne resultatet blitt annerledes. Men det ble det ikke. Vi har sikkert alle fulgt med på Dagsnytt atten der Christer Sanne har fortalt sin historie om sin filippinske kone og barna i den familien, der Norge har hjulpet til med familiegjenforening, men senere utvist både kone og barn. Igjen i Norge sitter det en mann og et barn som har mistet sin mor. Det hadde ikke kommet til å gjøre den minste skade om man i den situasjonen hadde funnet en annen reaksjonsform. Den situasjonen som folk kanskje skjønner aller best, handler om den norske mannen som hadde en amerikansk kone som fikk jobb i den norske delegasjonen i Brussel, og som var der i 2 år, men glemte å levere inn søknaden som sa at nå skal jeg være ute av landet i 2 år. Hun skal også ut, og hun har norske barn. Det er dette det handler om, og der sier utlendingsmyndighetene at de har ikke noe annet å gjøre enn dette. Så dette må endres. Det må inn andre reaksjonsformer her som i praksis og for alle formål ivaretar særlig barnas beste. Det skal veldig mye til å skille foreldre og barn. Det gjør vi i de situasjonene der foreldrene er til skade for barna. Det er i de tilfellene det kan være legitimt for myndighetene å gjøre slik. Jeg skal ikke diskutere om det er bøtestraff som er det riktige i disse sakene. Jeg tror nok mer at det er andre typer tiltak, f.eks. utsatte frister for å få statsborgerskap, som vil virke, hvis man er opptatt av at det skal være rettferdighet i det, at det skal gis en reaksjon som virkelig betyr noe for vedkommende. Det er SV opptatt av. Poenget med vårt forslag er at man skal ha et bredere sett av reaksjonsmønstre i disse sakene, som kan skille mellom hva som er en veldig alvorlig forbrytelse, og hva som er en mindre feil – eller en hvit løgn, som noen i en forferdelig situasjon i livet sitt kanskje kom i skade for å si. Det er også andre som sier ting som ikke er riktig, har vi sett. Det må være en reaksjon på det, men selvfølgelig innenfor rimelighetens grenser. Slik det er nå, er det ikke innen rimelighetens grenser at familier ikke skal få være sammen når forseelsen ikke er stor eller ikke på noen måte truer det norske samfunn eller det norske rettssystemet.