Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-11-25:
Hvis man skal ha et sikkerhetsnett, er man avhengig av å ha systemer. I et velferdssamfunn er man også avhengig av å ha store systemer som klarer å fange opp folk før de faller ut av arbeidslivet, eller før de snubler. Noe av utfordringen er selvfølgelig at noen ganger kan systemet bli veldig stort og enkeltmennesket veldig lite. Systemet er på den ene siden helt avhengig av å være regelstyrt, og det handler om en grunnleggende rettssikkerhet for den enkelte bruker. Man skal vite at det er slik at bruker a og bruker b skal få samme type behandling, rettferdig behandling, i saker som likner på hverandre. Samtidig er nøkkelen i Nav-systemet at man også skal ha individuell tilpasning – skreddersøm. En av utfordringene er altså at systemet kan bli veldig stort og enkeltmennesket veldig lite. Utgangspunktet for Høyre i velferdspolitikken er at alle fortjener en ny sjanse. Da må vi hele tiden stille oss spørsmålet om hvorvidt Nav klarer å gi folk en ny sjanse. Høyre advarte kraftig mot sentrale deler av Nav-reformen. De advarte både mot mange av de delene som et samlet storting har stilt seg bak – i hvert fall en samlet komité – og mot mange av de delene som nå forvolder Nav-systemet størst problemer. Det som er Høyres frykt, er at noe av hovedpoenget ved Nav-systemet kanskje har blitt borte, nemlig individuell skreddersøm – det at hver enkelt bruker, når han eller hun møter opp på Nav-kontoret, skal bli møtt med en plan og en reell mulighet til å komme seg videre. Høyre har aldri vært redd for å si at det forutsetter at systemet stiller noen krav, og stiller noen klare krav. Samtidig forutsetter det også at man arbeider med brukerne. Det er to innfallsvinkler til denne problemstillingen. Den første innfallsvinkelen er Nav slik systemet fremstår for brukerne. Den andre innfallsvinkelen er selvfølgelig Nav slik systemet fremstår for de menneskene som tross alt utgjør systemet. Jeg skal forsøke å berøre begge disse to innfallsvinklene. For det første Nav slik det fremstår for brukerne: Er det slik i dag at Nav klarer å levere den individuelle tilpasningen som kreves? La oss ta arbeidsavklaringspenger og kravet, rettigheten, til en individuell plan som et eksempel. I september var det fortsatt fire av ti som ikke fikk individuell aktivitetsplan. Jo, det har gått i riktig retning, men fortsatt er det altså fire av ti som ikke har fått individuell aktivitetsplan. Ambisjonen til direktoratet er at bare 25 pst. ikke skal ha aktivitetsplan innen utgangen av dette året. Spørsmålet er selvfølgelig: Hvordan skal man da hjelpe dem tilbake i arbeid, videre ut i utdanning eller sikre at de kommer over i et tiltak som faktisk fungerer? En annen ting som er verdt å kommentere, er at misnøyen med Nav stiger. Jeg er ikke i stand til å vurdere nøyaktig hvorfor det skjer, men det er interessant å se at hvis man sammenlikner tallene fra 2008 med tallene fra 2011 – og man har i bakhodet at 2008 var en av de mest turbulente og vanskelige periodene for Nav – er det slik at f.eks. på svar på spørsmålet om hvor fornøyd eller misfornøyd man var med den service man hadde fått hos Nav helhetlig sett, var scoren i 2008 4,08, mens den våren 2011 var 3,86. Man ser også på andre kvalitetsindikatorer at Nav har hatt liten eller ingen fremgang – på enkelte områder til og med gått tilbake. Og så er det mest avgjørende spørsmålet, synes jeg: Hva viser disse tallene? Hva er historiene bak tallene? Da må man som politiker tillate seg å være litt anekdotisk – vi møter mange mennesker, vi får høre mange historier, og vi leser mange historier. Det kan selvfølgelig være slik at enkelthistorier ikke representerer et større problem i systemet, men når det blir mange nok enkelthistorier, tror jeg det peker på noe sentralt. Aftenposten f.eks. intervjuet for en tid tilbake en ung og nyutdannet kvinne som fikk beskjed fra Nav om at uføretrygd ville være det beste for henne. Hun hadde en lungesykdom som gjorde at hun ikke kunne jobbe fulltid innen den sektoren hun hadde bestemt seg for å utdanne seg innenfor, men hun ville da gjerne omskolere seg for å kunne jobbe deltid. Det fikk hun nei til. Beskjeden fra Nav var at hun hadde for mye utdanning fra før. Jeg tror nesten ingen som har jobbet med Nav over lengre tid, ikke har møtt mennesker som forteller at de kom til Nav, de ønsket aktivitet, de ønsket hjelp for å komme seg videre, de ønsket hjelp til ikke å falle ut av arbeidslivet, men isteden ble de tilbudt en passiv uføreytelse. Da må vi stille oss spørsmålet som ansvarlige politikere om det kanskje av og til er lettere for Nav å få folk over i en enklere statistikk å håndtere gjennom å gi dem en passiv ytelse istedenfor å gi dem aktiv oppfølging. Det andre poenget er selvfølgelig at systemet også består av mennesker. Hvordan fungerer Nav-systemet for de menneskene som er der? Nav-reformen ble presset gjennom av et flertall på Stortinget, som Høyre ikke var del i – i hvert fall ikke Nav-systemet slik det fremstår nå. Det har fått alvorlige konsekvenser for kompetansen i systemet og for de ansatte. Vi kan se på noen indikatorer. For eksempel var sykefraværet i Nav for første kvartal i 2011 45 pst. høyere enn i resten av arbeidslivet. Med andre ord har den delen av det systemet som skal forebygge sykefravær i Norge, 45 pst. høyere sykefravær enn resten av arbeidslivet. Nylig kom det en ny rapport fra Forskningsrådet som viste at mens 80 pst. av de ansatte ved Nav-kontorene i 2008 trodde at brukerne ville få et bedre tilbud enn de hadde før, hadde dette to år senere sunket til 59 pst. Med andre ord står statsråden overfor en tillitskrise i sitt eget system, hvor færre tror at politikernes og stortingsflertallets Nav-reform faktisk vil fungere. Vi vet også at mange Nav-ansatte føler frustrasjon ved at de har liten tid til faktisk å konsentrere seg om brukerne. De føler frustrasjon over at førstelinjen er tappet for kompetanse. De føler frustrasjon over en byråkratisk og rigid styring. Som bl.a. Høyre har tatt opp før, er det en styring som i for stor grad fokuserer på innsatsfaktorer, på hva man skal legge inn, og i for liten grad fokuserer på hva man skal få ut. Vi vet at det er frustrasjon over generalistmodellen som Nav-systemet bygger på, nemlig tanken om at enhver ansatt i Nav – nå setter jeg det litt på spissen – kan gjøre alt. Men det er ikke gitt at en som tidligere har jobbet med regelstyrte trygdesystemer, er like god til å håndtere brukere ansikt til ansikt. Vi vet også at det er frustrasjon i Nav-systemet og blant brukerne av Nav-systemet over regelbrudd, f.eks. at veldig mange, skremmende mange, Nav-kontorer ikke klarer å gi brukerne den retten til privatliv som de har krav på. Jeg har lyst til å oppsummere bekymringene mine i fem punkter. Punkt 1: Hvordan sikrer vi at alle ansatte i Nav, også de som ikke har utdanningsbakgrunn som tilsier at de skulle møte brukere, allikevel kan håndtere brukerne med respekt og med den respekten de fortjener? Punkt 2: Hvordan sikrer vi at Nav har et aktivt og tilstedeværende sykefraværsarbeid? Jeg har lyst til å stille statsråden et direkte spørsmål: Er det slik at direktoratets ledelse blir målt også på sitt sykefraværsarbeid? Høyre har mange ganger påpekt at det burde være en selvfølge både i offentlig og privat sektor at ledere måles på sitt sykefraværsarbeid. Punkt 3: Er Nav for fokusert på interne målsettinger og prosedyrer og glemmer sine opprinnelige mål, altså det å få flest mulig ut i arbeid? Og innebærer en rigid og byråkratisk styring og rapportering om innsatsfaktorer at Nav får mindre fleksibilitet og mulighet til å følge opp brukerne slik som de skal? Punkt 4: Det kommer en ny uføremelding, men hva gjør vi med den store økningen i andelen unge uføre? Er det riktig at systemet vårt i så stor grad som nå sier til unge mennesker at fordi de har fått en lidelse eller en sykdom, skal de være permanent utenfor arbeidsmarkedet? Punkt 5: Hvor blir det av Nav-ombudet? Statsråden har varslet en sak om det. Den har ikke kommet. Regjeringspartiene har sagt at de skal se på det. Vi har ikke hørt noe. Nå har det kommet enda et statsbudsjett hvor Nav-ombud ikke er diskutert, og det virker på meg som om statsråden rett og slett trenerer ordningen, eller i hvert fall har manglende engasjement, for å si det forsiktig. Men da ville det ha vært rimeligere å komme til Stortinget og si at man er imot Nav-ombud istedenfor å trenere saken.