Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
Jeg vil i likhet med alle som har hatt ordet før meg, takke statsråden for en god redegjørelse, som bare bekrefter at europapolitikk er så mye mer enn det som skjer i Brussel. Europapolitikk er innenrikspolitikk så det monner, som flere har vært inne på. Både den 8. mai og den 9. mai var i år spesielle datoer for Europa. Da ble det markert at det var 70 år siden en femårig blodig og smertefull kamp mot nazismen var over. Aldri mer krig, sa man i hele Europa i 1945. Vi fikk fred – som ble avbrutt av krigen på Balkan – men vi fikk også et splittet Europa. I forbindelse med budskapet «aldri mer krig» føler jeg behov for å stoppe litt opp ved datoen 9. mai, også nevnt som europadagen. For de fleste av oss gikk nok markeringen av europadagen under radaren, og den ble heller ikke nevnt av statsråden i hans redegjørelse. Det burde den kanskje ha blitt, nettopp fordi det er 65 år siden den daværende franske utenriksministeren Robert Schuman lanserte en plan som på mange måter var startskuddet for det som skulle bli Europas største fredsprosjekt. Schuman-planen var et eksempel på å lære av fortiden, slik man har etterlyst fra talerstolen her i dag. For å sikre fred i verden ville Schuman skape et forent Europa, et forent Europa som igjen ville gjøre at den mangeårige konflikten mellom Frankrike og Tyskland ble brakt til ende. At gamle fiender viste seg å være i stand til å samarbeide, skapte et klima preget av tillit, som igjen bidro til videre samarbeid på mange nye områder. Ser man på Tyskland i denne sammenhengen, har landet gått fra å være en aggressiv krigsmakt til å være et av de viktigste landene i Europa i arbeidet for å skape fred og stabilitet i vår verdensdel. Robert Schuman omsatte ordene «aldri mer krig» til handling gjennom sin plan om fred. I dette perspektivet er europadagen den 9. mai verdt å markere – fordi fredsperspektivet er selve fundamentet i EU. Og uten at det har betydning for noen andre enn meg selv, er det nettopp dette som gjør at jeg er en overbevist tilhenger av Den europeiske union. Vi er alle kjent med de sikkerhetspolitiske utfordringene Europa i dag står overfor. De er behørig kommentert fra statsråden i hans redegjørelse, men også av representantene Hansen og Norheim i deres gode innlegg tidligere i dag. Jeg skal derfor ikke bruke mye tid i mitt innlegg på dette nå, men jeg vil henvise til hva NATOs generalsekretær Stoltenberg i går sa om Russlands sabelrasling. Det er alvorlig, det må tas på alvor, og det gjør vi. Men jeg savner ordet «dialog» når vi snakker om den sikkerhetspolitiske situasjonen i Europa. Generalsekretær Stoltenberg sa: «Det er ingen motsetning mellom dialog og styrke. Tvert imot. Det er nettopp fordi vi har styrke at vi kan være i dialog med Russland.» Jeg synes dette er kloke ord som vi bør ta med oss videre for å finne en løsning på den sikkerhetspolitiske situasjonen i dagens Europa. Russland må vise vilje, men jeg tror også det er viktig for oss å sette dialogen på dagsordenen. Jeg savner den. Jeg er fornøyd med at statsråden brukte så mye tid i sin redegjørelse på hvorfor EØS-avtalene er viktige for Norge. Vi ser en tiltakende debatt, der særlig Nei til EU og deler av fagbevegelsen argumenterer sterkt for å si opp EØS-avtalen. Og hva er deres alternativ? Jo, bilaterale handelsavtaler mellom Norge og EU. De viser til eksemplene Sveits og Sør-Korea, som har avtaler med EU. Jeg må si meg enig med statsråden når han i sin kronikk i Dagsavisen den 26. mai skriver: «Samarbeid med EU er ingen smørbrødliste man kan bestille fra.» Samtidig stiller han spørsmål om hva som er alternativene. Bare å velge avtaler på de områder som passer oss best, har vist seg å være vanskelig. Det har Sveits fått erfare. Jeg har oppfattet EU dit hen at den sveitsiske løsningen ikke lenger er aktuell. Skal de videre, må de forhandle innenfor et handlingsrom som er forvekslende likt vår EØS-avtale. Det er en svært tydelig tilbakemelding om at det ikke vil bli enkelt å finne alternative avtaler mellom Norge og EU. Det er allment kjent at Europa er vårt hjemmemarked og mottar rundt 80 pst. av total norsk eksport. På den måten sikrer vi mange arbeidsplasser her hjemme. For min egen landsdel er det ikke noen tvil om at vår eksport av fisk er avhengig av det markedet som Europa representerer. Hver dag går det 170 vogntog, kanskje mer, med norsk fisk til EU. Fiskeri- og havbruksnæringen er kanskje den delen av norsk næringsliv der vi kan se fordelene av EØS-avtalen særdeles tydelig. I fjor eksporterte Norge sjømat til en verdi av 53 mrd. kr. To tredeler av dette gikk til våre handelspartnere i EU. Derfor støtter vi også regjeringens arbeid med å knytte videreføring av EØS-midlene til å sikre en ytterligere bedring av markedstilgangen for sjømatnæringen. Det skal bli interessant å se hva TTlP-forhandlingene mellom EU og USA kan gi av utfordringer for Norge. Blir avtalen gjennomført – som mange tror vil skje – vil en slik avtale utfordre Norge, spesielt når det gjelder vår eksport av sjømat til Europa og USA. Vi forventer at regjeringen vil føre en aktiv politikk med det formål å sikre at Norge skal få en likeverdig tilknytning til TTIP. Det er avgjørende at en slik tilknytning oppnås snares mulig etter at EU og USA har sluttført sine forhandlinger, slik at norsk næringsliv ikke taper posisjoner i tiden mellom tidspunktet for ikrafttredelse av avtalen mellom EU og USA og tidspunktet for norsk tilknytning. Hjerteskjærende bilder fra Middelhavet og Syria gjør inntrykk på oss, slik også representanten Aarhus Byrknes var inne på i sitt innlegg. Millioner på flukt, mennesker som du og jeg, drukner på turen over Middelhavet – kynisk utnyttet av menneskesmuglere. Disse må tas. Jeg er svært glad for at statsråden sammen med regjeringen, EU og andre er så tydelige på at disse nettverkene må ødelegges – om nødvendig gjennom militære operasjoner. Menneskesmuglernes handlinger kan sammenlignes med IS’ bruk av sverdet for å ta liv, disse menneskene drar ut bunnpluggen i båten. Tenk på dette: Bare i fjor druknet rundt 3 500 flyktninger i Middelhavet. Hittil i år har flere enn 1 700 mennesker druknet. Blant dem ser vi for oss fireåringen som blir båret i land av en fisker i Hellas – død på grunn av drukning. Man får fort tanker om hvor han var på vei, hvilket liv han gikk glipp av, om han var på vei til oss, og ville vi tatt imot ham? Selv med slike bilder på netthinnen kan noen i sin dårskap her hjemme kunne tillate seg å si: La dem bare drukne. Vi må reagere på slike utsagn, vi må ikke glemme at for 70 år siden var vi selv et folk som var jaget på flukt. Det er en umenneskelig påminnelse om ulikhetene i verden og ubeskrivelig nød når mennesker ser seg nødt til å risikere eget og familiens liv i et desperat forsøk på å komme til Europa – til Norge – for å oppnå det viktigste av alt: trygghet. Vi kan ikke hindre dette alene, men vi kan bidra både her hjemme og ute. Og i dette perspektivet får innholdet i ordet «solidaritet» en viktig betydning.