Michael Tetzschner (Høyre), 2020-05-14:
Jeg vil begynne med å peke på at Grunnloven er to vidt forskjellige ting i samme dokument. Det er et nasjonalt klenodium, og det er samtidig vår høyeste positive rettskilde, med rang over vanlig lovgivning. Disse to funksjonene kan av og til smitte over på hverandre og påvirke hverandre uheldig – særlig dette med at man har bestemmelser som tilhører en annen tid, en annen rettstradisjon. Det er nemlig slik at med tiden vil enkelte bestemmelser som kommer fra en annen tradisjon, være utdatert. Grunnen til det kan være at menneskenes forestillingsverden langsomt, men sikkert har endret seg. Edsavleggelse er et eksempel på et rettsinstitutt som har gått ut av bruk, etter å ha vært viktig både i sivilprosessen og i straffeprosessen. På sivilprosessens og straffeprosessens område var det å avgi en personlig æresgaranti for sannferdighet, under overoppsyn av en metafysisk instans og påkallelse av en guddom, noe som ble tillagt materiell betydning utover det symbolske. Erklæringer i retten avgitt under ed hadde særlig bevisvekt. Å uttale seg uriktig etter en edsavleggelse ga strengere straff enn de som ellers uttalte seg uriktig og i strid med sannheten. Også når det gjaldt enkelte sakstyper, f.eks. familiesaker og bevisopptak for andre retter, la man vekt på om erklæringene var belagt med en personlig ed. En vesentlig grunn til å ta slike anakronismer ut av Grunnloven, slik vi har gjort i sivilretten og i strafferetten, er at det også svekker dens autoritet på andre områder som er avgjørende viktige. La meg her bare nevne tre stikkord: ytringsfrihet, mindretallsbeskyttelse og rettssikkerhetsgarantier. Hvis bestemmelser blir stående uten innhold, kan man risikere at sider ved vår styringsordning blir oppfattet som innholdstomme klisjeer eller – skal vi si – besvergelser. Man bør også ta i betraktning at edsinstituttet de facto allerede har vært under avvikling siden begynnelsen av 1900-tallet, da man supplerte adgangen til å gi forsikring som et alternativ både for dem som var fritenkere, som ville avstå av personlige samvittighetsgrunner, ikke fordi de hadde tenkt å lyve eller hadde uhederlige hensikter om ikke å være lojale overfor staten. Det var også religiøse grupper som hadde sterke konvensjonelle oppfatninger av at man ikke skulle trekke inn Vår Herre eller Gud eller en guddom i slike profane sammenhenger som når menneskene diskuterer sin egen organisering. Kvekere og baptister var blant disse. De var blant disse konsekvent, men det var ikke uvanlig å også treffe tilhengere og medlemmer av luthersk-evangeliske kirker som mente det samme, med belegg i Matteusevangeliet. Det var ikke minst av hensyn til disse man da også åpnet for andre varianter av forsikring – varianter som den gang møtte motstand fordi man mente at man dermed kunne snike seg unna det særlige påtrykk som en ed til Vår Herre var, mens man altså da kunne slippe unna med en litt rimeligere forsikring. Man hadde også da gjort bestemmelsen ytterligere tøyelig og elastisk, men samtidig tømt den for dette alvorlige innhold ved at man også gjorde unntak for folk som kunne påberope seg at de hadde andre statsborgerskap, og at de kunne få vanskeligheter i sine hjemland med bl.a. sitt statsborgerskap og sin innfødsrett hvis de avla ed til en annen stat. Det var også slik at edsavleggelsen ble mer eller mindre opp til den enkelte, samtidig som man gjennom annen lovgivning fastsatte de pliktene som vi vil at våre embetsmenn skal ha. Derfor vil man også ved at man eventuelt slutter seg til forslagsstillernes endringsforslag, samtidig understreke at den underliggende forutsetning for eden og forsikringen er uendret, nemlig en forutsetning om at embetsmennene har, og skal ha, en grunnlovsforankret plikt til lydighet og troskap. Den plikten endres ikke, og den påvirkes heller ikke av om noen har gitt en ed eller en personlig erklæring eller har avstått i det hele. Det er den realiteten vi nå bringer teksten i Grunnloven i samsvar med. Så kan jeg uten å referere selve innstillingen, bare si at kontroll- og konstitusjonskomiteen har samlet seg om et alternativ 2, som er en utmerket lovteknisk løsning på det hele.