trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2003-04-01:
Stortinget har det siste året fokusert sterkt på fattigdomsbekjempelse. Det synes åpenbart at lengre tids sykdom ikke bare fører med seg lidelser, men ofte også økonomiske problemer. Dette blir ytterligere forsterket dersom vedkommende i tillegg har behov for permanent eller midlertidig opphold på institusjon, det være seg på somatisk sykehus, psykiatrisk institusjon eller kommunalt sykehjem. I varierende grad blir det i dag foretatt trekk i institusjonsbeboerens trygdeytelser som egenandel for å dekke utgiftene til oppholdet. Når dette skjer, kan det føre til at den enkeltes familieøkonomi blir sterkt svekket, og spesielt sårbare blir familier med barn når omsorgspersonen må ha lenger institusjonsopphold. Gjennom arbeidet med fattigdomsbekjempelsen har en fokusert sterkt på hvordan barn rammes ved foreldres sykdom, og derfor lagt vekt på betydningen av å øke barnetillegget. I denne sammenheng er det viktig å ikke svekke den alminnelige økonomien til institusjonsbeboere som har forsørgeransvar for barn. Og det er riktig å si at slik dagens regelverk er utformet, er egenbetaling for opphold i institusjon ofte en urimelig belastning for familier med omsorgsansvar, en belastning som kommer i tillegg til de øvrige belastningene som sykdom og institusjonsopphold fører med seg. Det er derfor stor enighet i komiteen når det i hvert fall gjelder intensjonene i forslaget. Men ofte kan det være et stykke fra intensjoner til realiteter. Når komiteen gir sin tilslutning til intensjonene i forslaget og samtidig velger å legge det ved protokollen, har det også sammenheng med at sosialministeren i brev til komiteen viser til at Regjeringen allerede i vår vil legge fram en stortingsmelding om kvalitet og enklere ordninger i pleie- og omsorgssektoren med bl.a. forslag til endringer i brukerbetalingsordningene, og at hun har bebudet at skjermingsregler for forsørgere vil bli vurdert i den sammenhengen. Arbeiderpartiet legger til grunn at statsrådens bebudede vurdering vil basere seg på komiteens enstemmige ønske om at slike skjermingsregler innføres.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-04-01:
Stortingsrepresentantene Ola D. Gløtvold og Magnhild Meltveit Kleppa fra Senterpartiet foreslår i dette Dokument nr. 8-forslaget at en skal oppheve bedriftenes egenandel på ½ G på hjelpemidler ved tilrettelegging av arbeidsplasser. Dette er et meget godt og viktig forslag, i den grad man mener alvor med at man ikke ønsker å støte ut arbeidssøkere og arbeidstakere som har behov for en tilrettelegging av arbeidsplassen. De bedriftene som har valgt å bli medlem av IA-ordningen, er fritatt for denne type egendeler. Fremskrittspartiet er glad for at hele komiteen synliggjør at de ønsker å gjøre noe med denne egenandelen. Men det er dessverre bare å merke seg at komiteens flertall ikke er i stand til å tidfeste når de ønsker å innføre den nye ordningen, og derfor bare skyver dette foran seg fram mot 2004. Fremskrittspartiet synes det er viktig at vi i denne situasjonen viser handling, slik at flere kommer seg ut i arbeidslivet og færre blir utstøtt fra arbeidslivet, grunnet at personer som er avhengige av hjelpemidler, koster arbeidsgiveren ½ G mer enn en som i utgangspunktet ikke er rammet av nedsatt funksjonsevne. Det er også viktig, slik Fremskrittspartiet ser det, at personer med behov for tilrettelegging ikke skal kunne brukes i en kampanje for å få enda flere bedrifter til å slutte seg til IA-ordningen. Fremskrittspartiet ønsker å likebehandle norske bedrifter når det gjelder ikke å ha en egenandel på ½ G på hjelpemidler ved tilrettelegging av arbeidsplasser. Når det henvises til at det er vanskelig å finne et tidspunkt, at det blir for kort tid å gjøre dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, er Fremskrittspartiet uenig i dette. Det blir ikke de store kostnadene, for man har allerede erfaringer fra IA-bedriftene når det gjelder å innføre fritak for denne type ordninger. Dette er en sak som går på vilje, og ikke på evne og mulighet. Men for den enkelte arbeidstaker og arbeidssøker som skal inn på arbeidsmarkedet og har et behov for tilrettelegging, er dette veldig alvorlig. De har behov for å få denne ekstra hjelpen fra Stortinget i dag. På denne bakgrunn tar jeg opp forslaget fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, inntatt i innstillingen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-04-01:
Grunnen til at undertegnede bad om ordet, er at vi ikke har fått svar på bl.a. spørsmålet som representanten Hildeng stilte i sitt innlegg. Nå sa saksordføreren, representanten Nørve, at man skulle evaluere og vurdere ordningen, og så se om man eventuelt skulle komme tilbake til det i statsbudsjettet for 2004. Man har da altså ikke sagt fra regjeringspartiene at man skal komme tilbake og innføre denne ordningen fra 2004. Da er det all grunn til å stille spørsmålet: Hva er det som ligger bak merknaden fra regjeringspartiene i denne saken? Står man virkelig bak det som står der, at dette er en ordning som skal være lik for alle arbeidsplasser, eller skal man, som saksordføreren sier her, evaluere, vurdere og så eventuelt komme tilbake til det? Det synes jeg vi må få svar på her. Representanten Gløtvold var også inne på det i sitt innlegg. Vi etterspør svar fra regjeringspartienes side: Kommer man tilbake til dette i statsbudsjettet for 2004?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-04-01:
Representantene som har hatt ordet før meg, har hatt en grei gjennomgang av Dokument nr. 8-forslaget. Kristelig Folkeparti støtter komiteens tilråding. Vi forventer at departementet kommer tilbake med forslag om å oppheve bedriftenes egenandel på ½ G på hjelpemidler ved tilrettelegging av arbeidsplasser også for bedrifter som ikke er IA-bedrifter, når en har sett erfaringene fra forsøket som nettopp er igangsatt for alle IA-bedrifter i landet vårt. For disse bortfaller arbeidsgivers ansvar for hjelpemidler helt. Dette samsvarer bra med navnet IA-bedrifter. Bedriftene skal være inkluderende. En har ønsket at flere mennesker med nedsatt funksjonsevne skal inkluderes i arbeidslivet, slik at de kan utnytte den arbeidskapasiteten de har. Foruten den tilfredsstillelse det gir å kunne forsørge seg selv av egen inntekt, er det å ha et arbeidsfellesskap med andre kollegaer av stor sosial verdi. Det er ikke alltid de store og dyre hjelpemidlene som skal til for å gjøre hverdagen enklere for ansatte med funksjonshemminger. Ofte handler det om små endringer, om innsikt og om endringsvilje. Arbeidsgivere som nøler med å ansette mennesker med funksjonshemminger på grunn av utgifter til tekniske hjelpemidler, har fra i år fått et incentiv til å bli en IA-bedrift. Kristelig Folkeparti anbefaler dette.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-04-01:
Forslagsstillerne tar opp en viktig problemstilling. Dersom en person som har forsørgeransvar, må ha midlertidig eller permanent opphold i en institusjon, er dette en vanskelig situasjon i seg selv. Dersom pasienten i tillegg bekymrer seg for hvordan familien skal klare de daglige utgiftene etter at det er foretatt egenbetaling for institusjonsoppholdet, forsterker dette problematikken. Kristelig Folkeparti har lenge vært opptatt av folketrygdens reduksjonsregler i statlige institusjoner. Vi har vært opptatt av den forskjell som finnes mellom innleggelse i psykiatriske og somatiske sykehusavdelinger. Her er det blitt store forbedringer etter at fribeløpet ble økt, og langtidsopphold for psykiatriske pasienter ble fra 1. mai 2002 definert som opphold over ett år. Når det gjelder reduserte ytelser for personer som har forsørgeransvar, er det forskjell på om man oppholder seg i en statlig eller kommunal institusjon. For den første, som er regulert etter folketrygdloven § 3-28, bortfaller barnepensjonen ved fylte 18 år. Vederlagsreglene i kommunale institusjoner, som er regulert av egen forskrift, sier at det skal gjøres fradrag i beregningsgrunnlaget dersom den som oppholder seg i institusjon, helt eller delvis forsørger barn over 18 år. Dette er en forskjellsbehandling som Kristelig Folkeparti finner uakseptabel. Det er viktig at personer som trenger medisinsk hjelp, blir plassert i institusjoner ut fra faglige kriterier og ikke ut fra økonomiske prioriteringer. Kristelig Folkeparti er fornøyd med at sosialministeren i sitt brev til komiteen så sterkt uttrykker vilje til å forbedre dette. Dette kan allerede bli endret når man ser på endringer i brukerbetalingsordningene, som skal gjennomgås i vår.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-04-01:
Vi har ingen replikkrunde her, men likevel er det behov for noen avklaringer og oppklaringer. Mine bange anelser om at fagstatsrådens brev ikke er god nok garanti, er nå i ferd med å bli en realitet, føler jeg. Jeg synes at enten sakens ordfører på vegne av regjeringspartiene eller stasråden, som er i salen, må kunne gå opp og bekrefte at det er snakk om å gjøre denne ordningen gjeldende fra statsbudsjettet for 2004. Hvis ikke det skjer, vil jeg komme med en oppfordring til Arbeiderpartiet. Vi er jo enige om intensjonen her, og da synes jeg at Arbeiderpartiet bør gå over på mindretallets forslag. Intensjonen er den samme, det er her spørsmål om innfasing og igangsetting. Vi driver da vel med politikk, og ikke bare med fine ord. Jeg synes at nå må vi drive politikk, slik at vi får dette vedtatt som en realitet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-04-01:
Som forslagsstiller på vegne av Senterpartiet må jeg si meg glad for at en samlet komite slutter seg til intensjonen i dette forslaget. Vi vil understreke – som også en samlet komite starter med i innstillingen – viktigheten av at taushetsplikten overholdes og ivaretas på en slik måte at en har legitimitet og troverdighet. Men det er helt klart at den samme taushetsplikten skaper store problemer, ikke minst for parter som berøres av ulikt lovverk. Både lærere, helsepersonell, politi og andre som arbeider med ungdom, står ofte overfor vanskelige avveininger i forholdet mellom personvern, taushetsplikt og varslingsplikt. Det er dette vi ønsker å få en klargjøring av, spesielt når det gjelder omsorgen innenfor rusfeltet. Vi er glad for at komiteen sier at Regjeringen må se på dette. Det er viktig at en bl.a. får et samarbeid mellom helse- og sosialetaten. Som det også framgår av sosialministerens brev av 30. januar, er det en slik dialog mellom helseministeren og sosialministeren, men det er flere fagområder og departementer som berøres av dette. Jeg håper vi får en bred vurdering av hvordan en skal kunne myke opp dette aktuelle lovverket slik at en kan beholde taushetsplikten som en legitim ordning og samtidig får gitt hjelp på en riktig måte. Enighet om å bli løst fra taushetsplikten kan i konkrete tilfeller medføre at tiltak for å berge enkeltpersoner kan settes ut i livet ved at en kan varsle foreldre og andre etater, slik at personer som er i en meget farlig situasjon, kan reddes og hjelpes. Det gjelder både ungdom som er i en begynnende rusmiddelmisbruksfase – da for å avverge en såkalt ruskarriere – og det gjelder ungdom som har vært til behandling og som er på vei ut av et behandlingstilbud, slik at en kan sette i gang tiltak tverrsektorielt og ved hjelp av familien på en måte som gjør at nettverket og tiltakene er gode nok. Det finnes også ulike eksempler på at bl.a. dette med ulik håndtering av enkeltsaker når det gjelder personer under eller over 18 år, er problematisk. Som forslagsstillere mener vi at dette også må klargjøres, og håper at det vil bli tatt til følge når vi skal se på hele lovverket. Det gjelder bl.a. helsepersonelloven, sosialloven, barneloven, opplæringsloven, politiloven og det som kan være nettverksbygging og apparat for å hindre at en ikke handler. Det er veldig viktig at en har en brukermedvirkning her som gjør at brukere med sammensatte problem selv kan være med og samtykke til nødvendig utveksling av taushetsbelagte opplysninger. Jeg håper Regjeringen her kommer tilbake med en sak relativt raskt, for dette haster. Det er mange som er bekymret for denne situasjonen. Flere av oss i denne sal har vært invitert til debattmøter og meningsutvekslinger om dette. Jeg vet at en også innenfor brukergruppene, hjelpeapparatet, ulike ideelle institusjoner og foreninger bekymrer seg for dette og ønsker at en skal få en avklaring, slik at en skal kunne sette i gang et tverrsektorielt og bredt arbeid for å redde folk ut av rusmiddelmisbruket på et riktig tidspunkt og på en god måte.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-04-01:
Forslagsstillerne, Karin Andersen og Sigbjørn Molvik, viser til at det er ulike fratrekk som gjøres i trygdeytelsene når en person av ulike grunner kommer på institusjon, det kan være somatisk sykehus, psykiatrisk institusjon eller kommunalt sykehjem. Når dette skjer i familier med omsorgsansvar, kan det føre til at familiens økonomi blir sterkt svekket, idet en av dem som har omsorgsansvar, havner på institusjon. Familien er fortsatt i den situasjon at den har faste utgifter som er like høye etter at en av forsørgerne har kommet på institusjon, det være seg utgifter til strøm, telefon, bilhold osv. I en del tilfeller er det faktisk kanskje slik at utgiftene blir høyere når en person i familien kommer på institusjon. Reglene er i dag slik at det gis gir noe fratrekk i oppholdsbetalingene for opphold på institusjon dersom forsørger som blir innlagt, har barn under 18 år, mens det ikke gis fradrag for barn mellom 18 og 21 år. Derimot – hvis en av foreldrene dør, får barn opp til 21 år etterlattepensjon. Dette viser at det er ulikheter i lovverket vårt. En ønsker også nå å få mer likhet mellom statlige og kommunale institusjoner når det gjelder egenbetaling for familieforsørgere. Slik regelverket er utformet, er egenbetaling for opphold i institusjon en urimelig belastning i svært mange tilfeller og kommer i tillegg til psykiske belastninger som gjerne følger med når en i familien har blitt syk og må oppholde seg på institusjon. En samlet komite sier seg enig i det som anføres fra forslagsstillerne, og viser også til at i brevet fra sosialministeren av 31. januar i år viser hun til at det er en del uforutsigbare forhold som framkommer bl.a. på grunn av at man har skjønnsmessige vurderinger når det gjelder egenbetaling på institusjon. En samlet komite ber derfor Regjeringen i forbindelse med den framlegging som er annonsert når det gjelder endringer i brukerbetalingsordningene, fremme forslag til endringer i reglene for egenbetaling for opphold i institusjon for personer med forsørgeransvar, slik at familiens forsørgerevne ikke blir skadelidende som en følge av egenbetaling for institusjonsoppholdet. Med det viser jeg til det forslag til vedtak som en samlet komite fremmer her, om at forslaget vedlegges protokollen.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2003-04-01:
Det er bred politisk enighet om at ordningen med individuell tilrettelegging av tekniske hjelpemidler på arbeidsplassen for personer med funksjonshemming som har vært ansatt i mer enn seks måneder, er uheldig. Samarbeidsregjeringen har som mål å snu den negative utviklingen vi har hatt over lang tid, hvor stadig flere uføre og funksjonshemmede settes utenfor arbeidslivet og dermed blir varig stønadsmottakere. Gjennom reaktivisering av uføretrygdede og oppfølging av avtalen om et mer inkluderende arbeidsliv legges det med denne regjeringens politikk til rette for at flere uføretrygdede og funksjonshemmede skal kunne komme tilbake til arbeidslivet. Regjeringens arbeid med et mer inkluderende arbeidsliv innebærer en satsing på hjelpemidler på arbeidsplassen i tillegg til øvrige tiltak for tilrettelegging av arbeidsplasser for funksjonshemmede. I statsbudsjettet for 2003 foreslås det å stimulere til økt bruk av hjelpemidler i arbeidslivet, og at tiltaksmyndighet for arbeidsplasshjelpemidler blir samlet på hjelpemiddelsentralene fra 2003. Det foreslås videre at kontaktpersonene i arbeidslivssentrene skal kunne gi tilsagn om bruk av hjelpemidler på arbeidsplassen på bakgrunn av kunnskap om behov og muligheter, og at en skal kunne trekke inn hjelpemiddelsentralen i arbeidet med hjelpemidler på den enkelte arbeidsplass. I statsbudsjettet for 2003 blir det også foreslått å etablere et landsomfattende forsøk hvor arbeidsgivers ansvar for hjelpemidler bortfaller helt i bedrifter som har meldt seg inn i ordningen og deltar i satsingen på et inkluderende arbeidsliv. Det betyr at folketrygden vil ha ansvar for individuell tilrettelegging av tekniske hjelpemidler for alle IA-bedrifter som måtte trenge det. Som sagt jobber Regjeringen aktivt med å bedre forholdene for funksjonshemmede i bedriftene. Saksordføreren ser det som svært positivt at Regjeringen har sagt seg villig til å evaluere og vurdere forsøksordningen med å fjerne kostnadene på ½ G, dette for å se om ordningen er relevant for å tilrettelegge for at stadig flere funksjonshemmede gis mulighet til å delta i arbeidslivet. Det igjen betyr at ordningen på sikt også vil kunne omfatte bedrifter som i dag ikke inngår i avtalen om et inkluderende arbeidsliv, slik at de på lik linje med IA-bedrifter også etter hvert vil kunne tilrettelegge sine arbeidsplasser for funksjonshemmede uten ekstraordinære kostnader for bedriftene.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2003-04-01:
Forslagsstillerne tar i sitt Dokument nr. 8-forslag opp en svært aktuell problemstilling i sosial- og helsetjenesten. Slik utviklingen har vært på rusfeltet, spesielt blant barn og unge, ser vi stadig oftere eksempel på at behovet for å løse opp i dagens taushetspliktbestemmelser klart er til stede. Sosialdepartementet og Helsedepartementet har alt fremmet et felles forslag om å oppnevne et lovutvalg for bedre å harmonisere den kommunale helse- og sosiallovgivningen. Sosialministeren viser i sitt brev til sosialkomiteen til at hun i samarbeid med helseministeren vil foreslå at utvalget også bør se på taushetspliktreglene i helsepersonelloven og i sosialtjenesteloven. Vi opplever dessverre altfor ofte at praktiseringen av dagens regelverk bidrar til å skape uheldige hinder mellom de forskjellige offentlige instansene, og også mellom de offentlige og de private instansene. Vi ser at praktiseringen av taushetsplikten ofte fører til uheldige situasjoner for stadig flere unge mennesker som er kommet i kontakt med bl.a. rusmiljøet. En person med rusproblemer vil svært ofte i tillegg til rusomsorg ha behov for hjelp innen både psykiatri, barnevern, skole og ikke minst oppfølging med et godt familienettverk. Det er derfor viktig at også foreldre og foresatte får tilgang på informasjon, både når det gjelder mulighet for behandling og oppfølging etter behandling. Det er også svært viktig å tydeliggjøre helsepersonellets plikt til å varsle barnevernet når foreldre har rusproblemer eller psykiske problemer som kan innebære behov for hjelpetiltak og oppfølging i forhold til barna. En gjennomgang av lovverket, slik sosialministeren viser til, er derfor positivt, og vil vise om lovverket, slik det fungerer i dag, gir tilstrekkelig grunnlag for samarbeid mellom helse- og sosialpersonell under ytelse av sammensatte tjenester, og hvilke endringer som eventuelt må foretas. Det er viktig at taushetsplikten ikke lenger fungerer slik at den praktiseres på en måte som er til hinder for rask intervensjon der dette er nødvendig, både for å redde liv og for å få pasienten tidligst mulig inn i et godt egnet behandlingsløp, og ikke minst for oppfølging etter behandling. Samtidig er det viktig å presisere at formålet med taushetsplikten etter sosial- og helselovgivningen er å verne om brukerens integritet og sikre tillitsforholdet mellom pasient og sosial- og helsetjenesten.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-04-01:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet i denne saken, for jeg så at i utgangspunktet hadde Stortingets flertall den samme intensjonen som det jeg har. Jeg er veldig opptatt av denne saken. De hindringer som personer med nedsatt funksjonsevne møter, er Regjeringen også svært opptatt av, både gjennom intensjonsavtalen og også når det gjelder den generelle politikken for personer med nedsatt funksjonsevne. Regjeringen har varslet at vi kommer tilbake til Stortinget med en egen stortingsmelding om politikken for personer med nedsatt funksjonsevne. Den kommer våren 2003, og i stortingsmeldingen vil Regjeringen bl.a. diskutere om en fjerning av denne egenandelen kan være et viktig tiltak for å få flere med nedsatt funksjonsevne i arbeid. Og så til spørsmålet: Mener statsråden det hun skriver i brev til Stortinget? Selvfølgelig gjør statsråden det. Og der skriver jeg: «Et slikt tiltak innebærer økte kostnader for staten på om lag 38 mill. kroner, og departementet vil på denne bakgrunn komme tilbake til spørsmålet om å gjøre dette til en allmenn ordning i budsjettet for 2004, når man også har hentet erfaring med forsøket i IA-virksomheten.» Regjeringen vil således følge opp Stortingets vedtak om å « komme tilbake med forslag om å oppheve bedriftenes egenandel på ½ G på hjelpemidler ved tilrettelegging av arbeidsplasser også for bedrifter som ikke er IA-bedrifter».
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-04-01:
Forslagsstillerne i Dokument nr. 8:155 for 2001-2002 reiser et vanskelig spørsmål, nemlig forholdet til taushetsplikt og personvern på den ene siden og varslingsplikt til pårørende og myndigheter i forhold til rus- og stoffmisbrukere på den andre siden. En samlet komite presiserer at taushetsplikten er etablert for å beskytte og ivareta pasientenes interesser, men den samme taushetsplikten må ikke praktiseres på en slik måte at det er til hinder for rask intervensjon der dette er nødvendig både for å redde liv og for å få pasientene til behandling. En samlet komite understreker videre at foreldre og foresatte også må få tilgang på informasjon både om mulighet for behandling og når det gjelder oppfølging etter behandling for barn og unge. En samlet komite støtter intensjonene i Dokument nr. 8:155, og komiteen fremmer følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringa foreta en gjennomgang av aktuelt lovverk for å sikre en bedre praksis enn i dag på rusfeltet når det gjelder forholdet mellom personvern, taushetsplikt og varslingsplikt.» En samlet komite sier seg fornøyd med at sosialministeren i brev til komiteen av 30. januar anfører at sosialministeren i samarbeid med helseministeren vil vurdere praktiseringen av taushetsplikten i både helse- og sosiallovgivningen, særlig vinklet opp mot barn og ungdoms rusproblemer. Saksordfører vil for sin del si at han ser frem til at staten ved foretakene fra 1. januar 2004 overtar ansvaret for helsetjenesten for rusmiddelmisbrukere, og det er da særdeles viktig at taushetsplikten på den ene side blir overholdt for å beskytte pasientene, men at en på den andre siden ved hjelp av forskrifter kan få aksept for en varslingstjeneste som også ivaretar pasientenes interesser sett fra et behandlingsmessig ståsted. Jeg regner med at sosialministeren vil komme tilbake til problematikken vedrørende taushetsplikt, personvern og varslingsplikt når Rusreform II foreligger for Stortinget.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-04-01:
Jeg forstår godt forslagsstillernes intensjoner i forslaget, men et forbud mot markedsføring av kosmetisk kirurgi og innføring av 18 års aldersgrense for behandling mener Fremskrittspartiet ikke er veien å gå. I likhet med flertallet i innstillingen viser også Fremskrittspartiet til reguleringen av dette området i pasientrettighetsloven og helsepersonelloven, som går på samtykke og forsvarlighet. I reguleringen av dette området i pasientrettighetsloven og helsepersonelloven er det lagt betydelige begrensninger for ikke-reversibel plastisk kirurgi for barn og unge. Jeg viser også til at yrkesutøverne selv, nemlig Norsk plastikkirurgisk forening i sine vedtekter, har regulert bruk av kosmetisk kirurgi for barn under 18 år. Så langt jeg kjenner til er det få, om noen, tilfeller der plastisk kirurgisk behandling har vært utført på barn av rent kosmetiske grunner. Det har således ikke vært noe problem, og det er vel også grunnen til at departementet ikke har benyttet den hjemmel de har for å gi forskrifter i så måte. Jeg viser også i denne anledning til brev fra helseministeren til komiteen datert 29. januar d.å., hvor helseministeren viser til at de kosmetiske operasjonene som utføres, er faglig forsvarlige og medisinsk vel begrunnede. Jeg er enig med forslagsstillerne i at det er etablert en ukultur i ungdomsmiljøene med sterk fokusering på kropp, men denne ukulturen kan etter min mening ikke endres ved lovreguleringer. Vi har allerede mer enn nok formynderlovgivning i dette landet, og noen slike lover er like om hjørnet i tillegg.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-04-01:
La meg først få henstille til saksordføreren om å dokumentere påstanden om at ni av ti som går i metadonprogram, har sidemisbruk. Det positive forslaget fra stortingsrepresentant Bjarne Håkon Hanssen om en liberalisering av inntakskriteriene for medikamentell assistert rehabilitering har fått et heller magert behandlingsresultat i komiteen. Grunnen til dette kan imidlertid være at komiteen venter på rusmelding II, hvor bl.a. kriteriene for medikamentell behandling blir ett av temaene. Det vitner om historieløshet når flertallet i sin merknad påstår at den legemiddelassisterte rehabiliteringen av de narkomane i Norge har foregått i et høyt tempo. Faktum er at Norge har ligget minst ti år etter våre naboland og land for øvrig i Vest-Europa når det gjelder medikamentell assistert rehabilitering av narkomane. Vi kom først i gang i Norge med metadonbehandling i 1994, og da i et svært lite omfang, med kun 50 pasienter. I dag har vi under medikamentell behandling ca. 1 600 som går på metadon eller Subutex, mens behovet skulle tilsi et sted mellom 4 000 og 5 000. Nei, tempoet for slik behandling har ikke vært høyt – snarere tvert om. Det har vært lavt, og det har tatt veldig lang tid å komme dit vi er i dag. Det er etter min vurdering på ingen måte langt nok. Inntakskriteriene for opptak til medikamentell assistert behandling er fortsatt de samme som de var i utgangspunktet, dog med en viss nyansering om at man skal ha en helhetsvurdering av pasienten. Dette blir i svært få tilfeller gjort. Men det har faktisk ligget der hele tiden, og praksis viser at det er veldig få under 25 år som får behandling med metadon. Dette er stikk i strid med all medisinsk behandling og kunnskap, hvor man fortrinnsvis skal komme til behandling så raskt som mulig, uansett hvilken lidelse man måtte ha. Jeg vil allerede på dette tidspunkt gjøre klart at Fremskrittspartiet ønsker et enhetlig statlig ansvar for behandling og rehabilitering, statlig finansiert gjennom helseforetakene. Det som eventuelt kan ligge igjen i kommunene, er det forebyggende arbeid, omsorgsinstitusjoner og ettervern. Ved statlig eneansvar gjennom foretakene bør de regionale metadonteamene avvikles, og medisineringen av pasientene må overlates til den enkelte fastlege, slik ordningen nå engang er i landet.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2003-04-01:
Framlegget i dette dokumentet tek opp tilhøvet mellom personvern, teieplikt og varslingsplikt. Både departementet og ein samla komite er samde i at dette er eit viktig område. Her rører ein ved både ulike lover, ulik praksis og ulik forståing av lovene. Det er viktig ved slike vurderingar å ha hovudfokus på at alle lover og reglar skal ha pasienten, brukaren, sitt beste som siktemål. Lover og reglar er ikkje til for å skape tette skott mellom sektorar innan t.d. helse- og sosialtenesta, heller ikkje i høve til dei pårørande. I tillegg til helse- og sosialetaten vil eg peike på skulen som ein særs viktig medspelar. Skulen er den staden der alle barn og all ungdom møtest, og det er ein av dei aller viktigaste arenaene for både barn, ungdom og foreldre. Det er ofte gjennom skulen ein oppdagar at ikkje alt er som det skal vere. Det er når det vert eit tillitsfullt og ope samarbeid mellom sosialkontor, helseetat, skule og heim, at ein har størst sjanse for å lukkast. Teieplikt er positivt viktig rett brukt, men det kan verke svært destruktivt dersom ho vert misbrukt t.d. som ein reiskap i ein maktkamp. Ein samla komite og to departement er samde om at det vil vere nyttig med ein gjennomgang av dei tilhøva som det er peika på i saka.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2003-04-01:
Dette framlegget tek opp eit særs vanskeleg tema, behandling av narkomane. For Kristeleg Folkeparti er det ei klar målsetjing at all behandling må ha fridom frå rus som eit hovudsiktemål. Når vi likevel har gått inn for å akseptere metadonbehandling, har vi gjort det med rimeleg store motførestellingar. Det er positivt at ein narkoman kan få eit betre liv, og vi veit at mange er takksame for det. Men det fører ikkje til rusfridom utan at det vert følgt opp med målretta tiltak som blir sette inn samstundes. Vi kjenner også til at overdosedødsfalla på grunn av metadonbruken enkelte plassar er skremmande stor. Metoden er omstridd. Forslagsstillaren vil ha vurdert om rusmiddelbrukaren sjølv, etter samråd med behandlar, fritt skal kunne velje behandlingsmetode. Det vil etter Kristeleg Folkepartis meining føre til ei sterk liberalisering av metadonbruken, og det vil fort kunne føre mange lenger bort frå moglegheita til eit liv i rusfridom. Dette går vi sterkt imot. Meininga med framlegget er sikkert god, men eg er redd for at følgjene av det vil verte fleire og ikkje færre menneskelege tragediar. Det må vere ei fagleg forankring som ligg til grunn for behandlingsopplegg for narkomane. I saka har Framstegspartiet rimeleg sterke utfall mot metadonteam og kallar dei ein propp i systemet, som dei vil ha bort. Fastlegen skal overta ansvaret for utskriving av metadon. Med all respekt for den norske legestanden og fastlegane trur eg dette vil verte ei utfordring som mange fagleg ikkje vil vere i stand til å handtere. Eg oppfattar tankane til Framstegspartiet som eintydige ynske om ei liberalisering av bruk av metadon, og det er Kristeleg Folkeparti usamd i. Arbeidarpartiet og Framstegspartiet har ulike løysingar, men konsekvensen vil i hovudsak verte den same. Kristeleg Folkeparti er glad for at fleirtalet held fast på ei streng behandling av metadonbruken, og at det vert knytt til ei fagleg oppfølging i dei tilfella ein etter fagleg vurdering finn at ein vil gå inn for det. Vi er glade for fleirtalskonklusjonen i komiteen.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2003-04-01:
Eg vil uttrykkje glede over at ein samla komite støttar Senterpartiet sitt Dokument nr. 8-forslag om ein betre praksis i forholdet mellom personvern og varslingsplikt på rusfeltet. Så vil eg rose saksordføraren og komiteen sin leiar samt fleire representantar som har hatt innlegg her, for positive og konstruktive innspel. Eg vil knyte nokre kommentarar til korleis det er å vere foreldre og miste eit barn eller ein ungdom på grunn av rusmiddelmisbruk. Etter at rusmiddelmisbruket har kravd endå eit ungt offer, trur eg det er mange, svært mange, fortvilte føresette og foreldre som stiller seg spørsmålet: Er det ting eg som mor eller som far kunne ha gjort annleis? Kunne tragedien vore forhindra viss eg berre hadde visst? Det er fælt for ei mor eller ein far å leve med den uvissa at dei kanskje kunne ha hjelpt viss berre informasjonen hadde vore der. Fortvilte foreldre stiller seg med god grunn uforståande til at dei ikkje har fått opplysningar om situasjonen, ikkje fått opplysing om behandlingstilbod eller annan relevant informasjon frå ansvarlege og sakkunnige før tragedien er eit faktum. Det er klart at t.d. lærarar, helsepersonell, politi og andre som arbeider med ungdom, står overfor vanskelege avvegingar i forholdet mellom personvern, teieplikt og varslingsplikt. Men det viktige her er å sørgje for at teieplikta ikkje hindrar utveksling av informasjon som kan bidra til at rustragediar kan forhindrast. Eg vil spesielt understreke kor viktig det er at foreldre som vil stille opp og bidra til beste for ungane sine, ikkje opplever teieplikta som eit hinder og som ei motarbeiding for at barn og unge kan få hjelp og støtte. Det er svært positivt at ein samla komite går inn for ein gjennomgang av lovverket med tanke på å betre praksisen mellom desse vanskelege felta. Og når vi no får dette tilbake, kan dette vere eit skritt i rett retning som kan bidra til å hindre framtidige potensielle ruskarrierar.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2003-04-01:
I forbindelse med den varslede stortingsmeldingen om kvalitet og enklere ordninger i pleie- og omsorgssektoren vil Regjeringen også komme med forslag til endringer i brukerbetalingsordningene. Sosialministeren har i brev til sosialkomiteen forsikret om at skjermingsregler for personer med forsørgeransvar vil bli en del av dette arbeidet. Det er som regel i utgangspunktet en belastning i seg selv for en familie når en som har forsørgeransvar for barn, må flytte på institusjon. Da er det viktig at regelverket og brukerbetalingen er utformet slik at det ikke umulig- eller vanskeliggjør å forsørge de barna man har ansvar for. Høyre støtter derfor at forslaget vedlegges protokollen, og stiller seg bak merknaden hvor man ber Regjeringen fremme forslag til endringer som gjør at familiens forsørgerevne ikke blir skadelidende som følge av egenbetaling ved institusjonsopphold, og ser fram til stortingsmeldingen om kvalitet og enklere ordninger i pleie- og omsorgssektoren.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-04-01:
Jeg viser til saksordførerens innlegg, og vil slutte meg til hans vurderinger der. Jeg føler likevel behov for å understreke noen momenter som er svært viktige for SV. Jeg er som medforslagsstiller til dette Dokument nr. 8-forslaget fornøyd med at en samlet komite er enig i intensjonene i forslaget, og at det er nødvendig å rydde opp både når det gjelder gråsoner og uforutsigbare forhold. Denne brede enigheten vises også i denne debatten. Hovedhensikten med SVs forslag er å sørge for at familier som havner i en situasjon der forsørger må ha midlertidig eller permanent opphold på institusjon, ikke blir økonomisk skadelidende som følge av egenbetaling for et slikt opphold. Det er ulike regler for statlige og kommunale institusjoner, slik saksordføreren var inne på, på dette området i dag. Når Regjeringa nå lover at de i forbindelse med stortingsmeldinga om kvalitet og enklere ordninger i pleie- og omsorgssektoren vil vurdere skjermingsordninger for forsørgere, vil jeg understreke at et samlet storting her i dag sier at familiens forsørgerevne ikke skal bli skadelidende som følge av egenbetalinger. Derfor legger SV til grunn at Regjeringa følger opp dette i den nevnte stortingsmeldinga og på en slik måte at reglene blir klarere, at de gir de samme konsekvensene både for statlige og kommunale institusjoner, og at det gis mindre rom for individuelle vurderinger som kan få som resultat at noen likevel kommer vanskelig ut når det gjelder familiens totaløkonomi. Jeg vil også peke på den forskjellsbehandlinga som i dag gjelder der familien helt eller delvis forsørger barn mellom 18 og 21 år. I statlige institusjoner gjelder reduksjon i egenbetaling bare til barnet fyller 18 år, mens det i kommunale institusjoner kan gis reduksjon også for barn inntil 21 år under gitte forutsetninger. Det er også slik, som sosialministeren skriver i sitt brev til komiteen datert 31. januar i år, at det i våre dager ikke er uvanlig at foreldre helt eller delvis har forsørgeransvar for barn som er over 18 år. Statsråden beskriver denne forskjellsbehandlinga som en svakhet i dagens regelverk. Det er jeg enig i og forutsetter at Regjeringa vil komme tilbake til Stortinget med forslag til endringer i disse reglene. Det er vanskelig nok for barnefamilier som kommer i den situasjonen at en av forsørgerne må ha langvarig, kanskje permanent, opphold på en institusjon, ikke minst vil dette gjelde barna. La oss nå slippe at disse familiene i framtida i tillegg skal få en problematisk familieøkonomi som følge av egenbetaling til institusjon. La oss også slippe at disse familiene må gå runde etter runde mellom saksbehandlere og kontorer for å få en økonomi som familien kan leve av. Derfor vil jeg sterkt oppfordre Regjeringa til å komme tilbake til Stortinget med forslag til romslige og gode ordninger for denne gruppa. SV kommer til å følge nøye med når stortingsmeldinga kommer, og vi vil under behandlinga av denne minne både Regjeringa og partiene her på Stortinget om det et enstemmig storting sier her i dag: Familiens forsørgerevne skal ikke blir økonomisk skadelidende som følge av egenbetaling for institusjonsopphold.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-04-01:
Arbeiderpartiet mener at det er meget uheldig at ungdom under 18 år foretar kosmetiske kirurgiske inngrep som ikke er medisinsk begrunnet. Omfanget av dette skyldes delvis at unge mennesker opplever en massiv påvirkning for å følge opp idealbilder som skapes gjennom markedsføring for kosmetiske inngrep. Selv om kosmetiske inngrep på personer under 18 år delvis reguleres av pasientrettighetsloven og helsepersonelloven, mener jeg at forskriftene til pasientrettighetsloven må strammes opp og entydig klargjøre at kosmetisk kirurgi på personer under 18 år som ikke er medisinsk begrunnet etter henvisning fra lege, ikke skal forekomme. Det er også spekulativt og meningsløst at det reklameres for kosmetiske inngrep rettet mot personer under 18 år uten en medisinsk begrunnelse. Dette bør ikke tillates, og derfor bør dette klart forskriftsfestes. Regjeringen bør også vurdere hvordan en kan stramme inn markedsføringen av slankemidler. Den som vil se, oppdager at mange unge gjennomfører slankekurer som er meget uheldige, og som kan ende opp i en sykelig slanking, dessverre av og til med fatale følger. Ellers har jeg merket meg at svært mange spesialister i plastikkirurgien går over til privat praksis og til virksomheter innenfor kosmetisk kirurgi. Det er selvsagt fritt for den enkelte spesialist å velge enten offentlig eller privat virksomhet. Konsekvensene er at mange velger å arbeide i et økonomisk lukrativt privat marked. Det er ofte uheldig. Det oppstår lang ventetid i sykehusene på tung og viktig plastikkirurgi. Vi snakker her f.eks. om barn med misdannelser, store og små deformasjoner i ansiktet, hareskår og annet. Ofte fordrer dette mange gjentatte operasjoner gjennom hele oppveksten. For voksne kan det gjelde rekonstruksjoner etter kreftoperasjoner i f.eks. bryst, andre kroppsdeler, etter brannskader m.m. Svært mange plastikkirurgistillinger står ledige også ved våre største sykehus, mens legene jobber i privatklinikker. Dette gir lange ventelister og lang ventetid på nødvendige operasjoner. Det gir oss et svekket fagmiljø. Jeg mener at departementet har et stort ansvar for en uheldig utvikling hvis det godkjenner private klinikker som sykehus på dette området. Å gi allmennleger mulighet til å henvise pasienter direkte til private spesialister kan påskynde en slik uheldig utvikling på dette området som vi snakker om i dag. Det kan fort skje at det blir utført unødvendige kosmetiske inngrep i en situasjon der den private legen tjener penger ved at det offentlige betaler for slike inngrep. Dette gir dårlig bruk av offentlige helsekroner ved at helt unødvendige kosmetiske operasjoner utføres. Aller helst skulle en stanse dette i en tid da ressursene i helsevesenet er knappe, og innsatsen burde rettes mot behandling av pasienter med klare behov for rask og god behandling. Jeg tar da opp forslagene fra mindretallet. Arbeiderpartiet gir også sin støtte til det framlagte forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-04-01:
Det finnes ingen grenser for hva folk er villig til å gjøre for å tjene penger. Når vi fremmer denne saken, er det fordi det er noen som tjener penger her i samfunnet på å gjøre folk ulykkelige og misfornøyde med seg selv. Når VG skriver at hver tredje kvinne er misfornøyd med seg selv og har problemer med sitt selvbilde på grunn av det «reklametrøkket» som er, når 15 år gamle jenter i Danmark setter inn silikonimplantater i brystene, når en ung gutt i Norge som er anorektiker, får fettsugd seg selv, sier det noe om en bransje som tjener penger på å gjøre folk misfornøyd med seg selv, noe vi er nødt til å se veldig alvorlig på. Det er ingen tvil om at moten og det kulturelle presset som ligger i samfunnet i dag, som kommer som følge av en reklame som fungerer, gjør noe med folks selvbilde og med hva slags handlinger folk gjør. Når f.eks. en plastisk kirurgisk klinikk som Nobel Clinic fører en aggressiv markedsføring – og etter min og Legeforeningens oppfatning skal reklame være forsvarlig, nøktern og saklig, som også ministeren refererte i sted – og har reklame av typen «Tiden setter sine spor», som veldig klart gir inntrykk av overfor voksne, helt normale mennesker som har fått spor av normal aldring og endringer som skjer med kroppen, at dette er noe stygt som folk har grunn til å være misfornøyd med seg selv for, sier det noe om at disse folkene allerede har gått langt over streken i forhold til helsepersonelloven § 13. Derfor har vi fremmet et forslag nr. 2, og jeg vil ta opp det forslaget, hvor vi ber Regjeringen se særlig på hvilke maktmidler Helsetilsynet skal ha. Det er ingen tvil om at de i dag burde hatt mulighet til å gripe inn overfor en del av disse virksomhetene. Det er nettopp det Legeforeningens president sier i Vårt Land. Han er mer positiv enn det helseministeren er til en 18-årsgrense for kosmetisk kirurgi, men mener veldig klart at dagens lovverk ikke brukes aktivt nok, og han tror ikke at Helsetilsynet har gode nok virkemidler til å slå ned på den markedsføringen som finner sted. Så vil jeg takke Beate Heieren Hundhammer, som er sakens ordfører, for engasjementet, og for å ha klart å samle komiteen bak denne innstillingen. Det er to ting vi har oppnådd med å fremme dette forslaget. Det ene er å få til en god debatt om disse tingene, og det andre er antakelig konkrete resultater som vi venter spent på når ministeren kommer tilbake med sine rundskriv og sine forskrifter.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2003-04-01:
Naturlig nok har det vært fokusert mest på kirurgien i denne saken. Jeg har bare lyst å si at det er ingen terskel inn til slankekurer. Vi vet at ungdom slanker seg inn i døden. Det er ingen spissformulert talemåte, det er en forferdelig sannhet. Barn og unge som slanker seg uten tilsyn eller i samarbeid med sin lege, er et økende problem. Derfor ønsker Arbeiderpartiet at Regjeringen skal vurdere et så sterkt virkemiddel som forbud mot slankemiddel og slankekurer. Vi skal snart behandle folkehelsemeldingen om et sunnere Norge. Forslaget fra mindretallet i denne saken ville vært et betydelig bidrag til et sunnere Norge. Det ville vist at vi mener noe med å begynne i riktig retning. Det ville bevist at vi kunne bidratt til å skape noen holdninger. Det å hjelpe barn og unge til å få et normalt og sunt syn på sin egen kropp, med fysisk aktivitet og et sunnere kosthold, er bedre løsninger enn kirurgi og slankekurer. Derfor er vi svært skuffet over at Kristelig Folkeparti ikke vil være med på dette forslaget.
May Britt Vihovde (Venstre), 2003-04-01:
For Venstre er det viktig når ein no diskuterer og set i verk hjelpetiltak for våre rusmiddelmisbrukarar, at det skal vera lav terskel for å få hjelp og høg terskel for å mista hjelpetiltak. Det at legemiddelassistert rehabilitering er den einaste medisinen, held ikkje. Det å gi medisin i medisinsk tyding er ein bit av ei rehabilitering. Det eg høyrer i samtale med rusmiddelmisbrukarar, er at det er mangel på oppfølging. Det er mangel på samarbeid i hjelpeapparatet som skal følgja dei opp. Det nyttar ikkje å berre gi folk metadon, ein må følgja dei opp med andre hjelpetiltak. John Alvheim var i innlegget sitt litt opprørd over at ein her snakka om høgt tempo. Dei siste åra har det faktisk blitt eit høgt tempo, både i høve til å satsa på legemiddelassistert rehabilitering og å gripa fatt i den heilt nødvendige omorganiseringa som trengst for å hjelpa rusmiddelmisbrukarane våre. Eg sa at det manglar oppfølging og samarbeid. Det at ein no tek ein total gjennomgang av rusomsorga med desse rusreformene, vil hjelpa. Det at kvar enkelt rusmiddelmisbrukar får sin eigen rehabiliteringsplan som seier kva for medisin ein treng, det at ein får ei fagleg vurdering i høve til kva for medisin som verkar, og det at ein gir kvar enkelt rusmiddelmisbrukar tillit og motivasjon, er noko av det viktigaste. Det som ein òg har sakna innanfor rusomsorga, er evaluering av tiltak. No er det sett i gang mange forsøksprosjekt, evaluering og forsking på dette som kan gi oss dei rette svara på spørsmåla: Kva er det viktigaste vi skal satsa på framover? Kva for hjelpetiltak er det som manglar? I Noreg har vi ikkje tort å kikka utover landegrensene for å sjå kva som fungerer andre stader. I denne salen har ein snakka om den eine medisinen etter den andre. Fagfolk i Noreg har vore ueinige. Så er det Stortinget og det politiske miljøet som har drege i gang ein diskusjon om om vi ikkje no bør innføra nye legemiddel og nye måtar å behandla våre rusmiddelmisbrukarar på. Eg håpar at fagfolk i Noreg no begynner å reisa litt utanlands, ser på kva som fungerer i andre europeiske land, og at vi brukar den medisinen som dei brukar, og som vi ser verkar. Når ein snakkar om metadon, kan ein sjå på Sveits og Frankrike, der ein har satsa på metadon. Men ein har ikkje satsa på oppfølgingstiltak, for ein har sett at det er billigast med metadon. Men det er oppfølgingstiltaka som gir livskvalitet, det er oppfølgingstiltaka som gjer at ein kan få tilbake verdigheita og kan leva eit betre liv. Derfor er det det vi må satsa på, i tillegg til det andre. Eg trur at med dei tiltaka som denne regjeringa set i verk, tek ein dei rette grepa, ein evaluerer kriteria, det trengst nok heilt sikkert, det òg. Eg har lyst til å gi honnør til representanten Bjarne Håkon Hanssen for at han har trekt i gang denne debatten. Eg trur vi må sjå på heilskapen. Vi må ikkje berre gripa fatt i kriteria eller enkeltting innanfor dette, vi må sjå på heilskapen i det behandlingsopplegget som vi iverkset.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2003-01-08:
Jeg foreslår Finn Martin Vallersnes.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-08:
På vegne av representanten Øystein Djupedal og meg sjøl vil jeg sette fram forslag om økt statlig bostøtte og forslag om en kompensasjonsordning til kommuner som får uforutsett store utgifter til sosialhjelp på grunn av økte strømpriser, for å sikre eldre og vanskeligstilte trygghet for at de vil få hjelp med å betale for nødvendig oppvarming.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-08:
Jeg har et spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren. For hver dag øker ledigheten, og det er ingen tegn til bedring. Tallet er høyere nå enn på ti år, og det er antakeligvis høyere enn det ser ut for, fordi mange må ta til takke med en liten jobb eller gir opp. Det er også 30 pst. færre ledige jobber som er avertert. Å bli gående ledig er sløsing med personlige ressurser, det er sløsing med samfunnets ressurser, og det kan bli et alvorlig sosialt problem. Det tar tid å få på plass tiltak eller virkemidler som gjør at flere kommer i arbeid. Mitt spørsmål til ministeren er derfor: Hvor mange flere er det som må miste jobben før Regjeringen og ministeren har tenkt å sette inn noen virkemidler for å stoppe denne negative utviklingen?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-08:
Jeg takker for svaret, men jeg registrerer at Regjeringen ikke har satt noen mål på et så viktig samfunnsmessig problem som arbeidsledighet er, og at de ikke vet når det er ille nok til at de skal sette inn tiltak. Å styrke Aetat er bra, men det er langt igjen, og det kan vanskelig gjøres med de ressursene som ligger i etaten i dag. Jeg vil ta fatt i noe av det andre statsråden sa. På enkelte områder er det ledighet nå. Kapasiteten i byggebransjen er stor, og det er behov for opprusting av skolene. Når SV har tatt dette opp før, har vi fått til svar at det mangler kapasitet i byggebransjen, derfor kan vi ikke gjøre dette. Det har aldri vært argumentert med at det ikke er penger til å ruste opp skoler. Alle vet at det er nødvendig. Hva er grunnen til at Regjeringen ikke nå når det er ledig kapasitet, og vi vet at man kan bygge billigere nå enn før, setter inn et slikt tiltak, som vi vet vil få folk i arbeid, og der vi vil få gjort en svært nyttig jobb samtidig?