Ketil Kjenseth (Venstre), 2013-12-16:
Offentlig sektor er i dag langt mer kompleks enn tidligere. Det har vært en sterk vekst i offentlige oppgaver, med økte utfordringer i organiseringen av offentlige tiltak og tjenester. Hvordan kan vi bidra til å utvikle et helhetlig og bærekraftig innovasjonssystem for å møte kompleksiteten og framtidas utfordringer i offentlig sektor? Særlig gjelder dette samspillet med næringslivet og det sivile samfunnet, for å imøtekomme brukernes behov. Det ligger store potensialer i samspillet mellom ny teknologi og nye organisasjons- og arbeidsformer. «Innovasjoner er nye eller vesentlig forbedrede varer, tjenester, prosesser, organisasjonsformer eller markedsføringsmodeller som tas i bruk for å oppnå verdiskaping og/eller samfunnsnytte» ifølge Forskningsrådet. Definisjonen poengterer at en ny idé eller oppfinnelse ikke blir til en innovasjon før den har kommet til praktisk anvendelse. Dette illustrerer også skillet mellom forskning og innovasjon. Tradisjonelt har innovasjon i hovedsak dreid seg om utvikling av nye produkter og tjenester i privat sektor, ofte i høyteknologiske bransjer. De senere årene har innovasjon i tjenester imidlertid blitt mer framtredende som begrep. Som følge av at offentlig sektor har en svært stor rolle som tjenesteprodusent, er innovasjon i offentlig sektor etter hvert også blitt mer og mer sentralt. Antallet ansatte i offentlig sektor i Norge er nå rundt 800 000. Vi har nesten 3 500 offentlig eide foretak, som har nesten 140 000 ansatte. Det offentlige har en utgiftsside som nærmer seg 1 500 mrd. kr. Forskningsrådet har gjennomgått sine FoU-prosjekter, som kan gi en viss indikasjon på omfanget av innovasjon i offentlig sektor i Norge. Utgangspunktet er innovasjons-, forsker- og kompetanseprosjekter som er, eller har vært, aktive i 2010 eller 2011, og der offentlig sektor deltar enten som kontraktspartner eller som samarbeidspartner. Gjennomgangen viser at det har vært i underkant av 200 prosjekter med en støtte fra Forskningsrådet på mer enn 1,5 mrd. kr. Prosjektene har en levetid på tre–fem år, og gjennomsnittlig finansiering per år utgjør dermed ca. 300–400 mill. kr. Miljø, klima og energi er det mest dominerende området i denne oversikten, inkludert petroleumsforskning. Kompetanseprosjektene er særlig dominerende innenfor denne sektoren. En fjerdedel av disse er innenfor RENERGI-programmet, og kraftselskaper utgjør en vesentlig del av samarbeidspartnerne. Samferdsel/kommunikasjon er en annen stor kategori. Her ligger også IKT-prosjektene. Der utgjør innovasjonsprosjektene den største andelen. Samarbeidspartnerne her er både kommuner og fylkeskommuner, som har ansvar for bane, vei og kollektivtilbud, og statlige aktører, som Statens vegvesen, Jernbaneverket og Kystverket. I løpet av de nærmeste tiårene vil helse-, omsorgs- og velferdstjenestene våre måtte gjennomgå omfattende endringer som følge av en stadig større andel eldre i befolkningen. I statsbudsjettets utgiftsside utgjør disse såkalte myke tjenestene en stor andel. Omsorgsektoren framstår som et område som nesten ikke har vært gjenstand for forskningsinnsats. Som det påpekes av Hagen-utvalget, utgjør forskningsmidlene for omsorgssektoren foreløpig langt under 1 promille av totalbudsjettet. Hagen-utvalget anbefaler at dette heves til 1 pst. av budsjettet til forskning, utvikling og innovasjon, og at det etableres en nasjonal database koblet til et omfattende forskningsprosjekt. En dansk studie av innovasjon i offentlig sektor viser at en rekke vilkår på alle nivåer er hemmende for innovasjonskraften. Barrierene har bl.a. å gjøre med manglende visjoner og konservatisme fra politisk hold – vi er altså en av aktørene dårlige betingelser for kreative eksperimenter organisatorisk silotenkning sterke fagmiljøer mangel på måling av innovasjon og en nullfeilorientert arbeidskultur – apropos dagens debatt fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Mye av offentlig sektor er desentralisert, og mye av forvaltnings- og tjenesteleveransen er kanalisert gjennom kommunesektoren, i enheter av varierende størrelse og med ulike ressurser til innovasjonsarbeid. Til tross for mye eksperimenterings-, endrings- og innovasjonsarbeid i offentlig sektor er det svake systemer for å dele ressurser, spre forsøksresultater bredere og bringe forsøk over i generell praksis. Mange innovasjonsutfordringer ligger i skjæringsfeltet mellom offentlig sektor, slik den er definert, og sivilsamfunnet og de rettigheter og plikter vi har som borgere. Brukermedvirkning i forsknings- og innovasjonsarbeid er særlig viktig i offentlig sektor, men hvem som er relevante brukere og hvordan deltakelsen kan gjennomføres, er ofte komplisert. I Danmark er kreativ innovasjon i offentlig sektor søkt institusjonalisert med MindLab – en tverrdepartemental utviklingsenhet nedsatt av regjeringa. MindLabs oppgave er å gjennomføre forskjellige utviklingsinitiativ i Skatteministeriet, Beskæftigelsesministeriet og Erhvervs- og Vækstministeriet. MindLab skal medvirke til å spre erfaringer med brukerdrevet innovasjon i offentlig sektor generelt. I Norge har KS og NHO, sammen med flere departementer og statlige aktører, gående Nasjonalt program for leverandørutvikling, hvor det skal gjennomføres 40 innovative anskaffelser i løpet av fem år. Difi har også opprettet anskaffelser.no og en veileder for innovative, offentlige anskaffelser. Jeg har hatt gleden av å følge innovasjonsprosjekter hvor kommunale aktører har vært involvert. Jeg er derfor spesielt opptatt av innovasjon i kommunal sektor, det være seg velferd, pleie og omsorg og utdanning, men ikke minst de litt underkommuniserte delene av kommunal sektor, som teknisk sektor, miljø, beredskap og samfunnssikkerhet. De sistnevnte har det til felles at de var svært sentrale i Skei-komiteens begrunnelse for kommunereformen midt på 1960-tallet. De har det til felles i dag at de er svært fragmentert i den statlige myndighets- og forvaltningsstrukturen, med mange både departementer og direktorater å forholde seg til. I kommunene er både vann- og avløpsetaten og avfallsetaten selvkostfinansiert. De er ulikt organisert, og det er diskusjoner fra kommune til kommune om hva som kan inngå i avfallsgebyret. Kan innovasjon finansieres ved hjelp av avfallsgebyret? Jeg spør meg stadig vekk hvorfor vi har tusenvis av avfallsdynger i Norge som svetter metan, men nesten ingen som har et oppsamlingssystem som leder gassen til en turbin. Jeg har fulgt Eidsvoll kommunes tekniske etat på veien til å bli energinøytral og bli den første kommunen med grønne elsertifikater basert på energiproduksjon fra vann og avløp. Med vannturbiner i fall til vannverket og biogassturbiner i avløpsrenseanlegget produserer de i dag mer fornybar energi enn de trenger til å drifte kommunaltekniske anlegg, inkludert gatelys. Nylig var jeg på besøk i Eid kommune. Der fikk jeg en innføring i fjordvarmeprosjektet i Eid, som er initiert av Eid kommune. Mange offentlige bygg, næringsbygg og en del private husstander får levert oppvarming, varmt vann og kjøling. Potensialet for slike prosjekter i Norge har de beregnet til 16 TWh. Til tross for dette er det få tilsvarende prosjekter. Organisering, ledelse og politisk mot har vært aktuelle problemstillinger i disse prosjektene, men ikke avgjørende. Det viktigste har vært ansattes engasjement, kompetanse og risikovilje. Ikke alle offentlige enheter har en kultur som gir rom for nyskaping og risikovilje. Jeg tror vi må utfordre oss selv til å tenke annerledes om dette når det gjelder offentlig sektor. Da må vi inn i regelverk for anskaffelser, skape insentiver for nyskaping og risikovilje blant både ansatte og ledere i kommunal sektor og øke kompetansen blant både ansatte og politikere. I tillegg må vi se på finansiering og virkemidler for å utløse innovasjon og nyskaping i offentlig sektor. I kommunal sektor er Kommunalbanken et viktig instrument for finansiering. De har innført såkalt grønn rente på noen miljøvennlige investeringer. Kan vi bruke Kommunalbanken til å få ut mer innovasjon og flere innovative anskaffelser? Er det tilskuddsordninger vi kan utforme enda mer målrettet, bl.a. innen Enova og Transnova? Har vi egentlig noe tilsvarende organ innen pleie og omsorg? Kan vi bruke selvkost noe mer aktivt enn i dag til å finansiere innovasjon, utvikling og bedre tjenester? Og skal vi vurdere en form for kontantstøtte for offentlige aktører som lykkes med innovasjon, på gitte betingelser? De fleste offentlige aktører er ikke i skatteposisjon og får derfor ikke tilgang til skattefradrag for utviklingskostnader. De regionale forskningsfondene ligger også under Kommunaldepartementets portefølje, i sameierskap med fylkene. Er dette et riktig virkemiddel? Og er det nok kapital til å bidra til innovasjon og utvikling? Innovasjon Norge har også et virkemiddel i de såkalte OFU-kontraktene. En gjennomgang av dette er også på sin plass. Min ringe hypotese er at disse blir lite brukt i kommunal sektor, mye på grunn av både kompetanseutfordringer og kapasitetsutfordringer. Vi er relativt gode på pilotprosjekter i Norge, men forskningen viser at vi er tilsvarende dårlig til å implementere og få distribuert gevinstene. Dette er både en politisk og en organisatorisk utfordring, som vi må ta på alvor – at vi som politikere av og til ikke må ha det så utviklingstravelt, i påvente av implementering. Andre ganger skal vi ha det veldig travelt. Nå står vi her i dag og diskuterer om vi kanskje trykker både på gassen og på bremsen samtidig, mens vi skal utvikle framtidas kommunale sektor. Det er i lys av dette jeg og Venstre ønsker å utfordre kommunal- og moderniseringsministeren til å legge til rette for økt innovasjon – i offentlig sektor generelt og i kommunal sektor spesielt.