Jan Tore Sanner (Høyre), 2009-11-12:
La meg starte med å ønske finansminister Sigbjørn Johnsen velkommen tilbake til politikken – i hvert fall i finansministerstolen. Det er vel mange av oss som føler at Sigbjørn Johnsen har vært aktiv selv om han ikke har innehatt sentrale politiske verv. La meg også legge til at jeg mener at valget av Sigbjørn Johnsen er et godt valg når man ikke kunne velge en finansminister fra et av de borgerlige partiene. Grunnen til at jeg mener at valget av Sigbjørn Johnsen er viktig og riktig, er at Sigbjørn Johnsen gjennom lang tid har vært opptatt av de langsiktige utfordringene for norsk økonomi og for det norske samfunn. Høyres rolle er selvfølgelig å peke ut en annen retning enn det som den rød-grønne regjeringen står for, og det er ikke vanskelig. Vi er opptatt av et samfunn som skapes og utvikles nedenfra, vi er opptatt av mangfold og maktspredning, og å skape bedre kår for jobbskaperne og for bedriftene, slik at vi kan bære velferden vår fremover. Samtidig vil jeg også strekke ut en hånd til Regjeringen og til vår nye finansminister, for det er noen utfordringer i det norske samfunn som går utover en valgperiode, utfordringer som det er viktig at partiene på Stortinget kan samarbeide om. Det handler om bærekraftig utvikling for miljøet, men det gjelder i aller høyeste grad en bærekraftig utvikling for vår økonomi. Vi har tidligere inngått et pensjonsforlik, som er en viktig byggestein. Samtidig vet vi alle at det er langt fra tilstrekkelig med tanke på den generasjonssolidaritet som vi som et konservativt parti er opptatt av. Med statsrådsskiftet er det etter min oppfatning ikke bare et personskifte i Finansdepartementet, men det er bokstavelig talt nye toner. Før valget fikk vi høre fra den rød-grønne regjeringen at det ikke skulle stå på pengene. I nesten enhver politisk debatt ble selve suksessen målt i antall kroner og ikke i hvilke resultater man oppnådde på ulike områder. Etter valget er det nye toner. Nå snakkes det om at det ikke kan fortsette som før, vi må skape vekst, og vi må få utgiftene under kontroll. Bakgrunnen for den interpellasjonen jeg reiser i dag er selvfølgelig budsjettet for 2010, men formålet er at debatten skal gå utover den detaljerte budsjettdiskusjonen, og at vi skal forsøke å heve blikket. Det har lenge vært stor oppmerksomhet knyttet til de utfordringene vi vil få etter 2020. Vi vet at det blir stadig færre som skal bære en stadig tyngre ryggsekk fordi det blir færre arbeidstakere, færre i yrkesaktiv alder, og det blir flere pensjonister, og ikke minst blir det flere av våre eldste eldre som trenger mer og bedre omsorg. Det er noe av bakgrunnen for at vi har pensjonsforliket – å forsøke å få bedre kontroll med pensjonsutgiftene over tid. Samtidig har det også vært stor oppmerksomhet knyttet til at det tiåret vi nå går inn i, skulle være det tiåret hvor vi skulle investere for fremtiden for å legge grunnlaget for en verdiskaping som gjør at vi kan bære de store velferdsutfordringene etter 2020. Handlingsregelen var ikke ment som en begrensning for slike investeringer, det var en handlingsregel som skulle sikre den type investeringer. Formålet med handlingsregelen var at man skulle fase oljepengene gradvis inn i norsk økonomi, og de pengene skulle brukes til investeringer i kunnskap, i forskning, i infrastruktur og til skattelettelser for å stimulere veksten i norsk økonomi. Med det budsjettet som nå er lagt frem, får vi presentert at det handlingsrommet som vi mente skulle brukes til slike investeringer, i realiteten er brukt opp frem til 2018. Med andre ord: Det handlingsrommet som skulle brukes til å stimulere verdiskaping, slik at vi kunne bære velferden etter 2020, er i realiteten brukt opp. Da tærer vi på vår felles formue. Er det vanskelig å stramme inn nå, blir det ikke enklere å stramme inn senere. Etter Høyres oppfatning er det behov for en konkret plan og en konkret strategi for å komme raskere tilbake til denne såkalte 4 pst.-banen. Bakgrunnen for det er selvfølgelig at vi må skape det nødvendige rom i budsjettene, slik at vi kan foreta nødvendige fremtidsinvesteringer. Det ble senest i går presentert nye tall for veksten i sykefraværet. Det er ingen tvil om at sykefraværet og uføretrygdingen er ute av kontroll, og at det er nødvendig å iverksette tiltak. Høyre mener at vi skal beholde verdens beste sykelønnsordning, hvor man beholder trygdeytelsene, men skal den ordningen ha legitimitet, er det helt nødvendig å iverksette tiltak som gjør at vi kan få fraværet ned. Det andre er at vi må få mer ut av velferdskronene. Hvis man ser på veksten i de offentlige utgiftene i løpet av de siste fire år, har de vært langt større enn inntektsveksten, og de har vært langt større enn veksten i velferdstilbudet. Med andre ord: Utgiftene vokser raskere enn tilbudet til befolkningen. Det brukes langt mer penger til bl.a. helse, samtidig som helsekøene vokser. Jeg mener også at det er nødvendig å gjennomføre reformer som kan innebære at vi får større rom på budsjettene. Det handler om en kommunereform som bør iverksettes nå. Det handler om å nedlegge fylkeskommunen. Det handler om å stimulere til mer konkurranse på innkjøpssiden i staten. Høyre har tidligere foreslått at man skal innføre såkalt nøytral moms i staten. Det høres veldig teknisk ut, men i Sverige har det vist seg at når man har innført nøytral moms, som innebærer at private tilbydere og det offentlige kan konkurrere på like vilkår, har det medført at prisen på tjenestene har gått kraftig ned, og det frigjøres milliardbeløp som kan brukes til bedre velferd for befolkningen. Det er behov for mer offentlig/privat samarbeid, og jeg er enig med finansministeren i at det også er nødvendig å få til en enighet knyttet til lønnsutviklingen, som gjør at vi kan bedre konkurranseevnen for industrien vår, i hvert fall sørge for at den ikke blir verre, slik den er blitt hvert eneste år de siste fire årene. La meg også legge til at Høyre mener at det er nødvendig og riktig å stimulere privat sektor, med andre ord sørge for at veksten i de offentlige utgiftene ikke vokser så mye, mens vi senker skattene for lønnstakere og for bedriftene, slik at vi kan stimulere veksten i økonomien. Dette er tanker som den nåværende finansministeren har hatt før. Jeg hadde gleden av å gå tilbake til salderingsdebatten i 1991, hvor daværende finansminister Sigbjørn Johnsen uttalte følgende: «Men det vi ser, er at det er ikke i offentlig sektor det svikter. Det er jo i privat næringsvirksomhet og i privat sektor at titusenvis av jobber har blitt borte i løpet av de siste årene, og da er det nødvendig å stimulere verdiskapingen i privat sektor, og så får jeg for så vidt ta det med meg at det kanskje kan høres ut som litt mer høyrevridd i den forstand.» Jeg synes det høres ganske fornuftig ut. Dette var et oppspill til et kraftig forsvar for å redusere formuesskatten, for å innføre en aksjerabatt i formuesskatten for å hjelpe små og mellomstore bedrifter. Ja, det var daværende finansminister Sigbjørn Johnsen som innførte den såkalte aksjerabatten, en aksjerabatt som tidligere finansminister Kristin Halvorsen fjernet fordi man skulle tette hull i formuesskatten fordi man skulle «ta de rike». Men la meg bare minne om at da dette ble innført, var det fordi man skulle stimulere veksten i privat sektor, man skulle skape større rom for jobbskaperne, større rom for de små og mellomstore bedriftene. Det var nødvendig for å stimulere veksten, slik at man kunne bære velferden fremover. Vi står etter min oppfatning overfor viktige veivalg i den økonomiske politikken. De siste fire årene har vi opplevd en kraftig svekkelse av konkurranseevnen for eksportindustrien, vi har fått kraftige skatteøkninger for bedriftene, og det har vært en utgiftseksplosjon i de offentlige budsjettene. Jeg er av den oppfatning at det er grenser for hvor store sprang man kan gjøre fra det ene året til det andre, men det er nødvendig at man peker ut en retning, og at det iverksettes reformer, slik at vi kan få en mer bærekraftig økonomi og ikke skyver nye byrder over på våre barn og barnebarn.