Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2015-06-05:
Utviklings- og framvoksende industriland ble, som det står i interpellasjonsteksten, i perioden 2003–2012 tappet for 6 600 mrd. amerikanske dollar i ulovlig kapitalflukt. Dette er penger som kunne blitt investert i skole, utdanning, helsetjenester, arbeidsplasser eller samfunnsinstitusjoner i de aktuelle landene. Mangel på investeringer i alt det som kan skape et verdig liv og muligheter, har konsekvenser. Det ser vi hver eneste dag på tv når vi ser nyheter, eller vi leser det i aviser. Så sent som 2. juni, altså for noen få dager siden, bekreftet Oxfam dette bildet i en ny rapport, hvor det framkommer at multinasjonale selskaper basert i G7-landene unndro skatt til afrikanske land for 11 mrd. dollar i 2010, som er det seneste året de har tall på det fra. Når mennesker blir fratatt muligheten til utdanning, helsetjenester og arbeid, muligheten til å leve et verdig liv og muligheten til å leve i et samfunn med fungerende institusjoner, skapes det livsvilkår som gir grobunn for desperasjon og konflikt, som gjør mennesker sårbare, og som i verste fall også tvinger mennesker på flukt. Menneskers problemer ett sted i verden kan ofte bli vårt problem før eller senere. Estimatene skjuler hvor omfangsrikt problemet med hemmelighold er, fordi det ikke fanger opp narkotikatrafikk og smugling av f.eks. dyr eller mennesker. Det hemmeligholdet som tilbys lovlige multinasjonale selskaper i skatteparadiser, gagner også alle andre som måtte ha noe å skjule. Tallene er svært konservative, og de underestimerer. Det er naturligvis estimater, for korrekte tall kan kun komme på bordet hvis det introduseres regelverk som lar tallene komme på bordet. Men det er også mange som ikke ønsker transparens og åpenhet. Tidligere trodde man at Vesten ga bort veldig mye penger i bistand uten å få noe tilbake. Nå vet vi at det bildet ikke stemmer. Det er gjort beregninger på at for hver krone som investeres i Afrika, tappes det ti kroner i ulovlig kapitalflukt. Av dette er rundt 3 pst. beregnet til å være korrupsjon og ulovlige tildragelser, mens kriminell aktivitet som narkotikatrafikk og smugling utgjør 35 pst., og da står altså kommersielle transaksjoner mellom flernasjonale selskaper for rundt 60–65 pst. av denne tappingen. Det betyr at i motsetning til det som kan være vanlig å tro, er det altså ikke fortrinnsvis korrupte diktatorer som holder på med denne tappingen av afrikanske land. Det er en ganske liten andel i forhold til det som flernasjonale selskaper driver med. Uansett – det er ikke det presise omfanget som er det viktigste å fokusere på. Det viktigste er å finne en stoppmekanisme og hindre at dette fortsetter. Fordi verktøykassen for hvordan selskaper greier å flytte penger, er veldig stor, er det viktig å forstå hvordan dette skjer og finne gode, målrettede løsninger. Det er her utvidet land-for-land-rapportering kommer inn. Den nye forskriften kan da være en målrettet, billig og effektiv måte å synliggjøre uønsket skattetilpasning på. Denne loven er ikke en sånn lov som man må vinne oppslutning for i befolkningen. Den kampen er allerede vunnet. Det er verdensomspennende bevegelser som kjemper for åpenhet i disse skatteparadisene. Argumentet har fått kraft av finanskrisen og skandalene som har kommet til overflaten i kjølvannet av den. Vi ønsker jo alle sammen å unngå finanskriser og ustabile markeder. Den enorme ulikheten som nå eksisterer globalt, handler ikke bare om fattige og rike land. Det handler om fordeling innad i land og fordeling mellom selskaper og nasjoner. I dag er det sånn at av de 100 største økonomiene i verden er halvparten av dem flernasjonale selskaper. Det betyr at 75 pst. av verdens stater har et BNP som ligger under årsomsetningen til hvert av de 50 største selskapene. Når vi knytter dette sammen med at 60 pst. av transaksjonene globalt i dag foregår innad i selskapskonsern, og at over halvparten av transaksjonene blir kjørt gjennom skatteparadiser, sier det seg selv at her er det enorme pengestrømmer i verden som er unntatt alle former for innsyn. Uansett hvordan man måtte lese boken til Thomas Piketty og poenget med forholdet mellom kapital og inntekt, er det et poeng at kapitalen i forhold til inntekt sank de 50 første årene etter år 1900, før den igjen økte betydelig. I dag er forholdet nesten tilbake der det var rundt år 1900. Avkastningen på kapital er høy når selskaper f.eks. ikke betaler skatt. Skatteparadiser tilbyr tjenester som gjør at selskaper kan bygge opp kapital utenfor det åpne markedet. Vanlige arbeidere betaler en høy skatt av sin lønn, mens selskaper betaler lite eller ingenting. Det er også vanlige arbeidere som er markedet, som betaler for produksjonen, og som kjøper tjenestene. Uansett hvordan vi ser på det, er ulikhetene i verden større enn noen gang. Samtidig har kapitalflukten gjennom de siste tiårene økt med gjennomsnittlig 9,4 pst. per år. Det er dobbelt så raskt som BNP globalt. Dette er ikke særlig bærekraftig. Det er en direkte sammenheng mellom ulovlig kapitalflytting og Afrikas muligheter til å mobilisere ressurser for utvikling. I en rapport fra Den afrikanske union om ulovlig kapitalflukt påpeker Den afrikanske union at de landene hvor disse pengene havner, har et ansvar for å hindre kapitalflukten, hjelpe Afrika med å hente pengene hjem og straffe dem som tar dem ut. Det er også derfor at International Bar Association, verdens største juridiske organisasjon, mener at handlinger fra jurisdiksjoner som oppmuntrer til eller tilrettelegger for misbruk av skatteregler, kan utgjøre et brudd på internasjonale menneskerettighetsforpliktelser. I fjor hadde jeg besøk her på Stortinget, i regi av organisasjonen Publish What You Pay, av 40 mennesker fra over ti ulike land i sør, som alle har strevd med å få på plass denne nødvendige åpenheten. De har bedt Norge om å gå foran og få på plass en utvidet land-for-land-rapportering, slik at dette kan være et godt eksempel for andre å følge etter. Det kan ikke være et mål for oss at norske selskaper skal kunne bidra til å tappe utviklingsland for deres rettmessige del av inntektene fra egne naturressurser. Så er det noen som spør: Mener du at norske selskaper gjør dette? Svaret er at jeg ikke vet – jeg håper ikke det. Noen vil kunne si at dette svekker norske selskapers konkurranseevne. Jeg vil da si at et slikt regelverk vil styrke den. Som norsk politiker er ikke jeg det minste i tvil om hvem jeg ville ønsket velkommen inn i mitt land for å utvinne naturressurser av de som kom med en garanti om åpenhet, og de som kom med en mulighet for hemmelighold. Jeg tror svaret gir seg selv for de fleste. I den forrige saken vi diskuterte, viste vi at vi klarte å bli enige – jeg trodde i hvert fall det da jeg skrev innlegget – om et register for egentlige eiere. Her sier vi at Norge må handle sammen med andre, men også alene. Vi er tydelige på at vi ønsker å gå foran. Det bør vi gjøre i saken om utvidet land-for-land-rapportering også. I år skjer det mange viktige ting som kan være med på å skape en bedre framtid for verden: klimatoppmøte i Paris, FN-møte om bærekraftig utviklingsmål og Finansiering for Utvikling-konferansen i Addis Abeba. Åpenhet om skatt og bidrag til å stoppe lekkasjen av penger og ressurser fra utviklingsland vil være avgjørende for å lykkes med i hvert fall to av disse toppmøtene, kanskje med alle tre. Det hadde også vært positivt om finansministeren i dag sa at hun ville være med på å legge til rette for en utvidet land-for-land-rapportering gjennom forskrift i Norge, og at Norge kunne gå foran, vise handling og inspirere til handling også hos andre.