Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Det er nå i overkant av tre måneder til EU-utvidelsen er en realitet. Stater som ikke engang eksisterte da Berlinmuren falt 9. november 1989, blir EU-medlemmer og også en del av Det europeiske økonomiske samarbeidsområdet fra 1. mai. 75 mill. mennesker som befant seg bak det vi kalte jernteppet, vil fra da av ta del i det mest omfattende internasjonale samarbeidet verden noensinne har sett. Dette er en historisk hendelse som kommer til å bli behandlet i hele avsnitt i framtidens historiebøker. Det som hører sammen, er i ferd med å vokse sammen, som Willy Brandt en gang uttrykte det. De ti nye medlemslandene går inn i EU med solid backing i folkeavstemninger i sine respektive land. De har selvsagt merket seg at EU-medlemskap styrker landenes økonomi, utvikler tilbakestående regioner, befester demokratiet og gir enkeltmenneskene større trygghet og nye rettigheter på tvers av landegrenser. De har innsett at samarbeid og fellesskap gir bedre løsninger på vår tids utfordringer. Jeg synes det er viktig å ha dette bakteppet når vi i dag samtykker til ratifikasjon av EØS-avtalen. EØS-avtalen er en av hjørnesteinene i norsk utenrikspolitikk, og avtalen utvides nå med 75 millioner nye mennesker. 75 millioner mennesker og ti nye land betyr selvsagt viktige markeder, som nå åpner seg for Norge. Men jeg er enig i utenriksminister Petersens uttalelse om at EØS ikke kun er «butikk», men at det minst like mye handler om «politikk». Det handler om politikk, fordi vi får et tettere og mer omfattende samarbeid med land fra Estland i nord via Sentral- og Mellom-Europa til Malta i sør. Vi vil bidra i det som kanskje er det største solidaritetsprosjektet i Europa etter Marshall-hjelpen, som bidrog til å bygge opp dagens Vest-Europa etter annen verdenskrig. Vi tar med andre ord ansvar for å løfte vårt eget kontinent, på samme måte som USA hjalp Vest-Europa på slutten av 1940-tallet. Det skal vi være stolte av. Samarbeidet er imidlertid også en investering i vår egen sikkerhet. Å binde land sammen gjennom gjensidig avhengighet er et sterkt bidrag til å skape fred og stabilitet. Slik deltar vi, om ikke fullt og helt, så i alle fall stykkevis og delt, i EUs store fredsprosjekt. Det er blitt reist en del kritikk mot den økte kontingenten til EU. Vi skal nå betale nesten 2 milliarder kr årlig. Det er en tidobling av våre tidligere bidrag. Det kan sies at vi faktisk betaler mer penger for en avtale som ikke er bedre enn den vi hadde. Det er imidlertid viktig å understreke at Norges økte bidrag går til viktige formål, som sosial og økonomisk utjevning, miljøtiltak og regional utvikling. Vi bidrar her med andre ord sterkt til å utviske forskjeller, sikre demokratiet og bedre økonomien i hele Europa. Dette er en direkte investering i vår egen sikkerhet. Mange mener at Norge nå betaler en høyere kontingent for en dårligere avtale. Dette er imidlertid et alternativ som er svært mye mer å foretrekke framfor å si opp avtalen. Vi må innse at en EØS-avtale vil ivareta Norges interesser økonomisk så vel som politisk mye bedre enn hvis vi sier opp avtalen uten et annet alternativ enn en foreldet frihandelsavtale. Det ville ytterligere ha svekket vår politiske innflytelse og vår gjennomslagskraft i Europa og satt tusenvis av norske arbeidsplasser i fare. Det kan aldri Arbeiderpartiet gå med på. Vi er selvsagt kjent med at det beløpet som Norge bidrar med til EU, overstiger det de fleste EU-land yter. Avtalen på fiskerisektoren kunne også ha vært bedre. Men dette er en illustrasjon av vår situasjon, der vi er mer avhengige av EU enn EU er av oss. Vi betaler mest, men har minst å si. I dag jobber norske politikere – både i Stortinget og i Regjeringen – med å sikre at EU-landene kjenner til EØS-avtalen. Det er en realitet at EØS er bedre kjent i Norge, Island og Liechtenstein enn i EU-landene. Dette må utenrikskomiteen og andre stortingskomiteer ha i bakhodet når vi er i kontakt med politikere fra andre europeiske land. Utenrikskomiteen vil i nær framtid bl.a. besøke andre nordiske land i tillegg til det største av de nye medlemslandene, Polen. På samme måte som utenriksministeren reiste til Irland for å ivareta norske interesser da irene overtok EU-formannskapet 1. januar, må andre norske politikere bidra til å gjøre EØS-avtalen kjent. Denne oppgaven blir mildest talt særs krevende med 25 medlemsland i EU. Flertallet i komiteen, dvs. de partiene som stemte for EØS-avtalen for over ti år siden, mener at fiskeriordningen med tollfrie kvoter som nå vil bli innført, bare er den nest beste ordningen. Ja, vi må ta innover oss at Kyst-Norge bør sikres en bedre ordning. Det er med stor interesse jeg har merket meg at Senterpartiets fylkesordfører i Troms, Ronald Rindestu, skal lede organisasjonen «Kysten inn i EU». Denne organisasjonen er et helt klart uttrykk for at vi ikke har fått en ideell avtale. Potensialet for eksport av foredlede fiskeprodukter er ennå stort, og markedsadgangen er ikke godt nok sikret. Næringen opplever dessuten stor usikkerhet knyttet til straffetoll og antidumpingtiltak. Ronald Rindestu og en rekke andre framtredende representanter for Kyst-Norge har forstått dette: Norge trenger et EU-medlemskap. EØS-avtalen er det mest omfattende internasjonale regelverk som Norge deltar i. Det er viktig for Arbeiderpartiet å understreke at tiltak i forhold til arbeidsmarkedet og ulike velferdsordninger vil bli behandlet som egen sak i Stortinget. Vi er derfor tilfreds med at utenrikskomiteen ikke tar stilling til disse spørsmålene i behandlingen av denne saken. EØS-avtalen er på langt nær så dynamisk som EU-samarbeidet. Når samarbeidet i EU utvider seg både i bredden og i dybden på en måte som en ikke forutså for ti år siden, er EØS-avtalen fortsatt nødvendig, men ikke tilstrekkelig, for å ivareta våre interesser på en best mulig måte. Kort sagt: EØS-avtalen gir oss verken tilstrekkelig innflytelse, medvirkning eller oppmerksomhet. Likevel, det blir feil å skylde på avtalen for at den ikke klarer å ivareta oppgaver den ikke var tiltenkt å løse. Slik sett er EØS-avtalen det beste vi har. Men vi må være fullstendig klar over at vi kommer til å møte store utfordringer i årene framover.