Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-06-16:
Når staten skal selge eiendommer, virksomheter eller aksjer - eller for så vidt hva som helst - så blir dette vanligvis omfattende eller stort. Normalt vil det dreie seg om store beløp, og allmennheten, media, deler av næringslivet og andre deler av samfunnslivet vil følge med i prosessen. Når det gjelder denne saken, forholdene rundt salget av SND Invest AS, framkom det en del påstander i media som etter hvert førte til at kontroll- og konstitusjonskomiteen valgte å gå inn i saken. Formålet med å etablere selskapet var å fremme en bedrifts- og samfunnsøkonomisk lønnsom næringsutvikling i landet som helhet, ikke minst i forhold til visse utsatte bransjer og visse utsatte distrikter, bidra til lønnsomhet og lønnsom sysselsetting i distrikter med særlig store vanskeligheter med sysselsetting og der det var svakt utbygd næringsgrunnlag, gjennom å investere i aksjer og å yte ansvarlige lån, da i hovedsak i forhold til små eller mellomstore bedrifter eller i ventureselskap. Dette var ideen. SND Invest AS skulle altså være et av statens redskaper for å sikre et bærekraftig næringsliv i hele landet. Dette har betydning for og vil også være en viktig premiss ved vurderingen av på hvilken måte salget skulle skje. Men så er spørsmålet: Hadde Stortinget gitt fullmakt til salg? I forbindelse med behandlingen av St.prp. nr. 1 for 2001-2002 den 6. desember 2001 fattet Stortinget et vedtak som gav Regjeringen fullmakt til å "lage et opplegg for og gjennomføre salg av aksjene i SND Invest AS". Et minutt eller to senere fattet imidlertid Stortinget ytterligere et vedtak, og der heter det: "Det tas stilling til forslag om å gi Regjeringen fullmakt til salg av statens aksjer slik det foreslås i St.prp. nr. 1 Tillegg nr. 4(2001-2002) gjengitt i forslag til vedtak XII først etter at Stortinget har behandlet Regjeringens bebudede eierskapsmelding." (2001-2002) Flertallet i næringskomiteen begrunnet dette bl.a. med at Stortinget en rekke ganger de seneste årene hadde tatt stilling til omfanget av statlig eierskap i de enkelte norske industriselskaper, og at det nå var behov for å drøfte problemstillinger knyttet til utøvelsen og omfanget av statlig eierskap på et mer prinsipielt grunnlag, før man eventuelt gav nye tilsagn til endringer i statens eierposisjoner. Flertallet ser at dette siste vedtaket opphever det første, og at fullmakt til salg ikke var gitt. Det var ikke et vedtak som satte noen form for endelig stans av et videre salg av statlige aksjer, men det forutsatte at Regjeringen kom tilbake til spørsmålet i forbindelse med eller etter Stortingets behandling av eierskapsmeldingen. I eierskapsmeldingen som kom til behandling her i salen i juni 2002, altså et halvt år etter de foregående vedtak, viser Regjeringen til det første vedtaket og sier videre: "Som et ledd i denne prosessen er det lagt opp til at aksjene i SND Invest AS overføres fra SND til Nærings- og handelsdepartementet." Vedtaket om å stanse salget inntil videre nevnes ikke, og dette vedtaket blir heller ikke senere nevnt i noen sak når det gjelder dette salget. Vedtaket som stanset salget inntil videre, nevnes altså ikke, og det blir ikke fattet noe nytt vedtak her i Stortinget. Regjeringen støtter seg dermed på et vedtak som er satt ut av funksjon av et senere vedtak, og unnlater systematisk ved denne anledningen og ved senere anledninger å nevne dette vedtaket igjen. Nå vil det bli hevdet at Stortinget burde ha sett og sørget for at ting ble behandlet på riktig måte. Det vil imidlertid være Regjeringens ansvar å følge de vedtakene Stortinget har fattet, og dersom noe er uklart eller umulig for Regjeringen å etterleve, må Regjeringen komme tilbake til Stortinget på en egnet måte med dette. Flertallet mener derfor at da salgsprosessen ble satt i gang i 2002, forelå det ikke fullmakt til salg. Om det hadde foreligget fullmakt til salg, hadde ikke det på noen måte gitt Regjeringen noen tidsfrist for gjennomføring av salget, med henvisning til hva som framgår av St.prp. nr. 1 for 2001-2002, hvor det bl.a. heter: "Det understrekes at det ikke vil ligge noe pålegg om bruk av fullmaktene innen bestemte tidsfrister. Gjennomføringen av eventuelle endringer i statens eiendeler i de enkelte selskaper vil være avhengig av forretningsmessige vurderinger, markedsutbygging generelt, utvikling i børskurser, strategiske forhold knyttet til de enkelte selskaper osv. Departementet vil derfor generelt ikke ha noe synspunkt på når det kan være aktuelt å benytte de fullmakter som foreslås." Dette blir ikke på noen punkt imøtegått av Stortinget, og det forelå derfor ikke noe press eller forventninger om umiddelbart salg. Salget skjedde på et markedsmessig svært ugunstig tidspunkt og med betydelige rabatter, som ifølge SND Invest selv lå på over 50 pst. av de reelle verdier når skattemessige forhold holdes utenfor. Nå er det lett å være etterpåklok. Det var ikke lett å se da salget ble gjennomført, hvordan markedet ville utvikle seg. Men når verdiene vi her snakker om, dreier seg om rundt 1 milliard kr, vil en rabatt på 50 pst. gi svimlende beløp. Det burde ha ført til en ny vurdering, særlig ettersom det ikke forelå noe som helst press for salg på dette tidspunktet, i hvert fall ikke et politisk eller et økonomisk press. Men jeg erkjenner at det kan ha vært et sterkt ideologisk press som skjøv statsråden i ryggen. Likevel er det betalt over 600 000 kr for å få en kvalifisert vurdering av selskapets verdi for deretter å selge det for halve prisen. Ingen annen eier i en upresset situasjon kunne ha tillatt seg det samme. Også de noterte aksjene ble solgt med betydelig rabatt i forhold til børsnotering på salgsdagen. Verdien var da 192 mill. kr, men de ble solgt for ca. 60 mill. kr under dette beløpet. Det hadde vært flere alternativer for gjennomføring av salget. SND Invests styre argumenterte for at en gradvis styrt avvikling over en femårsperiode ville være den beste løsningen. Man kunne da lukke selskapet, som det heter, la aksjene stå i et fond og ha en administrator eller et managementselskap som skulle stå for salget over tid. Nå lyttet man ikke til dette rådet. Statsråden hadde kjøpt inn andre rådgivere som gav andre råd, og det vil være statsrådens egen sak å velge de råd han finner hensiktsmessig. Men det er forbausende for flertallet at selskapets styre så kategorisk ble tilsidesatt i prosessen. Det er en viss logikk i å kunne hevde at styret, med sin erfaring med selskapet, måtte ha vært et aktivum i salgsprosessen. Flertallet er også forundret over at det blir gitt uttrykk for at det kunne være en interessekonflikt mellom styret og eieren i denne saken. Vår oppfatning er at ethvert styre har eierens interesse som rettesnor for sitt arbeid og sine disposisjoner. Om ikke dette er tilfellet, vil eieren bytte ut styret. Da anbudsutlysningen forelå, var det en forutsetning at det skulle selges samlet. Det var mange som viste interesse, men mot slutten av prosessen stod tre potensielle kjøpere tilbake, hvorav to kom med i de eksklusive forhandlingene. Den ene av disse, Four Seasons Venture IV AS, hadde hele tiden gjort det klart at man ikke var kjøper av de noterte aksjene, mens den andre, Wiik og Skogen, ikke så mulighet til å bli sittende med hele den noterte porteføljen. De ble ikke gitt mulighet til å gå ut i markedet for å vurdere videresalg av de noterte aksjene, noe Wiik og Skogen forholdt seg til, mens Four Seasons førte forhandlinger med DnB Markets i forståelse med departementet. Det ble til slutt Four Seasons som fikk tilslaget, og Regjeringen meddelte Stortinget: "Nærings- og handelsdepartementet selde aksjane i SND Invest AS til Four Seasons Venture IV AS for 549,8 mill kroner." Dette betyr at selskapet hadde kjøpt det hele, også de noterte aksjene. En klassisk forståelse av begrepet "å kjøpe" er at noen betaler en avtalt eller fastsatt sum for noe, og dette "noe" skifter da eier. Four Seasons betalte aldri et øre for de noterte aksjene, og de satt ikke med eierskapet til disse aksjene et eneste sekund. Med andre ord: Four Seasons var ikke kjøpere til de noterte aksjene, men hadde lagt til rette for salg fra staten til DnB Markets. Aksjene ble solgt direkte til DnB Markets, og det ble DnB Markets som betalte hva staten skulle ha. Det fantes ingen eier av disse aksjene mellom det tidspunktet staten eide aksjene, og det tidspunktet DnB Markets eide dem. Four Seasons trengte derfor ikke egenkapital for å gjøre dette kjøpet og fikk dermed en konkurransefordel i forhold til sin konkurrent, som ikke var gitt denne muligheten til å komme rundt kjøpet av de noterte aksjene. Oppsummert er det grunnlag for å hevde at håndteringen av salget sviktet på en del områder, og jeg vil anbefale Stortinget å slutte seg til innstillingen i denne saken.