John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-06-14:
Den foreliggende innstilling er like voluminøs som meldingen, men lite konkret når det gjelder forslag for å løse problemene for dem av våre medborgere som i vårt oppskrytte velferdssamfunn virkelig lider både fysisk og mental nød. Til disse mindre gruppene er det fortsatt lite å fordele av statlige midler, da de vesentligste offentlige velferdsoverføringene går til unge, friske og arbeidsføre. Fra venstresiden i norsk politikk, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, har det de seneste år gjentatte ganger og i ulike sammenhenger vært påstått at Norge har utviklet seg til et såkalt «tredjedelssamfunn». Den foreliggende meldingen tilbakeviser ettertrykkelig en slik påstand. Meldingen understreker tvert om at Norge er et samfunn med små økonomiske og sosiale forskjeller, sett i forhold til andre land i Europa. Selv om meldingen innledningsvis anfører at en må få et mer finmasket sikkerhetsnett for dem som virkelig har behov for hjelp fra det offentlige, er dette lite konkretisert i meldingen og i liten grad tatt hensyn til i den foreliggende innstilling. Fortsatt vil det være slik at de offentlige og statlige overføringene i vesentlig grad går til friske og arbeidsføre og i altfor stor grad er knyttet opp til lønnet yrkesaktivitet. En konsekvens av dette er at det blir for få ressurser igjen til å hjelpe dem som virkelig trenger hjelp i vårt samfunn. Det har forbauset meg storlig at verken meldingen eller innstillingen i særlig grad har befattet seg med den kapasitetsmangel vi har i vårt helsevesen, både når det gjelder somatikk og ikke minst psykiatri, et problem som ikke er et velferdssamfunn verdig. Å stå i helsekø i måneder og år skaper angst, utrygghet og en betydelig redusert livskvalitet for mange. Jeg spør meg ofte: Gjelder begrepet solidaritet og rettferdighet overfor syke og omsorgstrengende mennesker, eller gjelder det ikke? Det er ikke tilstrekkelig at Stortinget vedtar ulike opptrappingsplaner innen helse og omsorg hvis Stortingets flertall ikke samtidig er villig til å tilføre de nødvendige ressurser for å kunne gjennomføre planene. Jeg er glad for de signaler som er gitt, både av vår nye statsminister og av vår nye helseminister, når det gjelder fremtidig, intensiv satsing på helsevesenet. Dette har vi imidlertid hørt snakk om før, uten at det har skjedd noe særlig positivt i så måte. Så langt i praktisk politikk har heller ikke denne regjeringen vist vilje til å foreta de radikale grep som må til for å bedre kapasiteten ved våre offentlige sykehus. I revidert nasjonalbudsjett har faktisk Stortingets flertall, inklusiv regjeringspartiet, totalt sett redusert bevilgningene til våre sykehus. Men vi tar signalene, og vi skal positivt medvirke til å få et bedre helsevesen hvis det er det denne regjeringen vil ha. Behovet for omsorgsplasser er foreløpig ikke dekket. Fremskrittspartiet vil derfor tilbakevise og gå imot et forslag fra Regjeringen om at utbyggingen av eldreomsorgsboliger og sykehjemsplasser skal stoppe ved utgangen av 2001. Det vil i tilfelle ikke gi full dekning av det økende behov for omsorg for og pleie av mennesker over 80 – ja faktisk over 90 – år. Det finnes i samfunnet også en annen mindre gruppering blant våre medmennesker som vitterlig lider nød, nemlig de narkomane og andre rusmiddelmisbrukere. De har vært en bortglemt gruppe mennesker som vi har gått utenom, både jeg, andre politikere og samfunnet for øvrig. Denne grupperingen må vi nå i større grad ta vare på og gi den behandling og den omsorg de virkelig trenger, både pasientene selv og deres familier. Det beste vi kan gjøre, er å fjerne klientstemplet på våre narkomane og betrakte dem som det de i virkeligheten er, nemlig pasienter. Jeg er glad for at den nye sosialministeren ser dette poenget. Det vil bli gitt full støtte fra Fremskrittspartiet til å legge opp en bedre behandlingsform for våre rusmiddelmisbrukere i tiden som kommer.