Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-28:
La meg først rette opp en liten feil i innstillingen. I § 9-3 femte ledd står det en referanse til «tredje ledd» i samme paragraf. Referansen skal altså være til «andre eller tredje ledd». Det er litt viktig at det blir presisert, at referansen ikke bare er til tredje ledd, men til «andre eller tredje ledd». Det er grunn til å takke saksordfører for godt utført arbeid. Dette ble en forholdsvis krevende sak, fordi komiteen måtte skrive om viktige deler av lovforslaget. Det å snekre lov er et omfattende arbeid, og det trengs god tid for å kvalitetssikre alle deler av teksten – derfor denne rosen til saksordfører for et godt utført arbeid. Den loven som vi vedtar i dag, er en fullmaktslov. Nå har jeg ikke sjekket alle norske lover, men jeg tviler på at det finnes mange lover med så mange fullmakter til departement og regjering til å gi forskrifter. Stortinget burde kanskje gått inn på en del områder som vi nå ikke går inn på ved at vi overlater til Regjeringen og departement å gi forskrifter på området. Jeg er ikke helt sikker på om vi er tjent med det. Hadde vi fått en lov hvor vi hadde gått inn på en del av de områdene som vi nå gir fullmakt til å gi forskrifter på, tror jeg at vi hadde fått et enda mer viktig og spennende arbeid enn det vi nå har fått. Til tross for at vi nå har laget en felles lov, føler jeg ikke at vi har kommet så forferdelig mye lenger. Vi har ikke gått inn og diskutert de private skolenes rolle, jf. en del spørsmål fra Arbeiderpartiet. Vi har ikke diskutert hvilken plass private institusjoner skal ha. Vi har ikke diskutert finansieringsmodellen. Det som har skjedd her, er at vi har fått en tilpasning. Når det gjelder finansiering av private institusjoner, har vi fått en tilpasning til de offentlige. Men stort sett er jo dette en regneteknisk tilpasning. Man har tatt utgangspunkt i det vi bruker på de private institusjonene, og så har man brukt en tilsvarende modell som man bruker på de offentlige institusjonene. Så vi har ikke kommet så fryktelig mye lenger i forholdet mellom private og offentlige utdanningsinstitusjoner. Jeg skulle nok ønske at vi hadde tort å gå inn i det vi fremmet forslag om tidligere når det gjelder private institusjoner, nemlig en kontraktsfinansiering, med den tenkningen at det er en del private tilbud som er av en slik viktighet og betydning at vi er villige til å finansiere det skikkelig. Så har vi andre ting som det helt åpenbart ikke er viktig for fellesskapet å finansiere. Det får man finansiere selv. Det har vi ikke gjort, vi har ikke gått inn på en slik måte å tenke på. Vi klarte ikke det, fordi det rett og slett ikke var interesse for å prøve å tenke i de baner. Gratis høyere utdanning er bærebjelken i velferdssamfunnet. Gratis utdanning kombinert med billig studielån åpnet universitetene for klasser som tidligere var utelukket fra høyere utdanning. Etter krigen ble høyere utdanning demokratisert, og gratis utdanning og billige lån var en forutsetning. Flertallet fører videre dagens modell. Det betyr at det er etablert et system med egenbetaling. Vi har startet på en utvikling i retning av egenbetaling. Og det gir grunn til bekymring. Så kan man si at dette er bestemte studier og bestemte utdanningstilbud, nettbasert utdanningstilbud, desentralisert utdanningstilbud, osv., mens en holder fast ved at gratisprinsippet gjelder på campus. Likevel er dette en utvikling som burde gi grunn til bekymring hos flere enn Senterpartiet og SV, men det har det åpenbart ikke gjort. For som det er sagt her tidligere, betyr dette at vi har åpnet for det, det er en åpning. Og det betyr at dette sannsynligvis vil få et større omfang i tiden framover. Det vil sannsynligvis dukke opp flere nettbaserte utdanningstilbud der det blir krevd egenbetaling, og vi snakker om ganske stor egenbetaling. Vi snakker om egenbetaling på et 60-poengskurs på omtrent 30 000– 40 000 kr. Det er ganske mye, selv om det er et desentralisert utdanningstilbud. Hadde vi fulgt SVs opplegg, hadde vi knesatt gratisprinsippet – vi hadde sagt at alt det som ligger i kunnskapsallmenningen, er gratis, og så hadde vi sagt at skreddersydde opplegg kan en kreve egenbetaling for. Og så har vi masse som ligger i gråsonen. Så hadde vi sagt at dette skal vi ha en ny runde på i Stortinget, før det blir gitt forskrifter og regelverk. Det fikk vi ikke sjansen til, og det beklager jeg. Dette er ikke detaljstyring. Dette er rett og slett å gå inn og se i gråsonene og så trekke opp et klarere skille mellom det som det skal kunne tas betaling for, og det som skal være gratis. Jeg håper inderlig at vi nå ikke utvikler et høyere utdanningstilbud og går tilbake igjen til et system som vår foreldregenerasjon møtte, der utdanning ikke var for alle, men for de få. Komiteen understreker akademisk frihet, og det understreker vi på en bra måte. Det er grunn til å gi universitetene og høyskolene våre ros for det arbeidet som er gjort så langt. De har vist stor grad av fleksibilitet i omleggingen til ny gradsstruktur, der nye utdanningsprogrammer er gjennomført. Men det er grunn til å være på vakt. Utvikling mot mer konkurranse og mer marked med et finansieringsopplegg som er mer produksjonsavhengig, er en utvikling som i verste fall kan true den akademiske frihet, og som kan svekke den akademiske frihet og i stor grad virke styrende på institusjonene. Derfor var det så viktig for komiteens flertall å understreke den akademiske frihet. Universitetene og høyskolene er våre viktigste forskningsinstitusjoner. Derfor var det også viktig for komiteen i merknads form å understreke at dette forskningsansvaret ikke skal svekkes. Komiteens flertall viser i merknader til tradisjonen med at de vitenskapelig ansatte har ca. 50 pst. av tiden til forskning og resten til undervisning og andre oppgaver. Vi understreker at dette skal fortsette, samtidig som vi sier at også ved høyskolene – selv om de ikke har etablert samme praksis og samme ordning – er det viktig at det vitenskapelige personalet, undervisningspersonalet, skal avsette tid til forskning. Det er viktig at det blir etablert gode ordninger også der. Jeg er glad for at regjeringspartiene hoppet over til Arbeiderpartiets, SVs, Fremskrittspartiets og Senterpartiets modell for ledelse, og at det etter hvert ble praktisk talt enstemmighet om det. Jeg er glad for at vi har fått slått fast det som er prinsippet, nemlig at dagens ordning med valgt ledelse, en lang tradisjon innenfor akademia, skal fortsette som en hovedmodell. Dette er en tradisjon som vi skal ta vare på. Det er viktige ting å ta vare på, og jeg ser også at dette står som et slags bolverk mot «New Public Management»-tenkningen, som ellers preger oss i stor grad. Hovedmodellen ligger altså fast, dagens ordning skal fortsette, men et kvalifisert flertall kan velge en annen måte å organisere ledelsen på, nemlig ved å ansette en rektor. Språk er viktig, det å finne ord og uttrykk for det en ønsker å si. Det som har gått igjen hos dem som ønsker å endre denne modellen, har vært at de ønsker en enhetlig ledelse. Vi som har representert noe annet, vil åpenbart ha ikke en enhetlig, men en delt ledelse, når en bruker språket på denne måten. Jeg vil våge å påstå at den hovedmodellen som nå blir vedtatt, som er en fortsettelse av dagens ordning, er en modell for enhetlig ledelse, med en valgt rektor, som er styreleder, og en administrativ leder ved siden av som har det rent administrative ansvar. Jeg kan ikke se at det alternative forslaget fra Regjeringen, å ansette en rektor og så ha en styreleder, vil skape noe mer enhetlig ledelse enn det som ligger i den hovedmodellen som flertallet nå vedtar. Jeg beklager at det ikke var mulig å få flertall for det vi sier om likestilling. Det er et problem innenfor akademia at så få kvinner har ledende vitenskapelige stillinger. Kvinner er kraftig underrepresentert på professornivå og på ledernivå. Vi er nødt til å gjøre noen grep hvis vi skal utjevne dette. Det er ikke hjelp i å si at nå er det flere kvinner som tar utdanning på universitetsnivå, og dermed vil dette om en viss tid sannsynligvis utjevne seg. Jeg tror at det er helt nødvendig at vi tar grep, og det vi har lagt inn i merknads form om at flere kvinner skal inn i postdocstillinger og stipendiatstillinger og skal ha rettigheter til den type stillinger, vil være en riktig måte å rekruttere på. Jeg beklager også at det ikke var mulig å få flertall for en lovendring i forhold til funksjonshemmede. En sterkere presisering av funksjonshemmedes rettigheter er faktisk litt viktig. Vi vet at de er underrepresentert når det gjelder høyere utdanning, og ikke har samme muligheten. Derfor var det viktig for oss å understreke at en skal legge til rette både det fysiske miljøet og miljøet for øvrig slik at funksjonshemmede får skikkelig tilgang til høyere utdanning. Jeg beklager at vi blir stående alene om denne lovformuleringen. Det skal aldri være ro i et utdanningssystem. Det skal være utfordringer, spenninger, og det skal være utvikling. Men jeg har lyst til å si at vi trenger ikke mer oppmerksomhet nå rundt organisering, tilknytningsformer og ledelse. Den eneste utfordringen som vi har nå, er å se på en tydeligere og klarere arbeidsdeling mellom høyskolene, universitetene og instituttsektoren når det gjelder forskning. Jeg regner med at den får vi anledning til å drøfte når vi får forskningsmeldingen. Det blir iallfall en av de tingene vi må drøfte for å finne fram til en bedre arbeidsdeling mellom universiteter, høyskoler og instituttsektoren. Så vi trenger ikke ro. Det skal alltid være utvikling. Det skal være spenninger når det gjelder utvikling av nye utdanningstilbud osv. Men vi trenger nå ro om ledelsesstruktur og tilknytningsform. Så jeg regner med at vi ikke får videre utspill om den typen saker. Så har vi sagt noe om overgangsordninger – om at styret ved institusjoner som er inne i forsøksordninger, kan, når loven er vedtatt, ta opp disse og føre dem videre, og eventuelt justere dem hvis det blir behov for det. Det har vi behov for å si. Jeg avslutter med dette og tar opp våre forslag slik de foreligger i innstillingen.