Vidar Helgesen (Høyre), 2017-06-02:
Paris-avtalen er en sterk politisk og rettslig forpliktelse. Den er også en dypt moralsk forpliktelse til felles global innsats mot klimaendringene. Dagen etter at USAs president har vendt ryggen til dette moralske fellesskapet, bringer Stortinget i dag Paris-avtalens viktigste innhold inn i norsk lov. Jeg vil takke komiteen og saksordføreren for godt arbeid i så måte. Loven innebærer også at vi lovfester samarbeidet med EU. Dette samarbeidet blir nå en enda viktigere del av norsk klimapolitikk i lys av at USA forlater Paris-avtalen. Det er nå fremfor alt EU som får ansvaret for å gi lederskap til de internasjonale klimaforhandlingene. Det initiativet som regjeringen og samarbeidspartnerne tok til felles gjennomføring med EU i klimapolitikken, styrker også Norges gjennomslag i de internasjonale klimaforhandlingene, og det blir viktig når EU får en sterkere og viktigere rolle. Jeg er glad for at det er bred tilslutning til de forslagene og hovedgrepene som regjeringen og samarbeidspartiene ble enige om i fjor høst. Det er ikke slik at den politiske utfordringen med å videreutvikle klimapolitikken forsvinner med denne klimaloven. Vi lovfester det langsiktige målet om at Norge skal bli et lavutslippssamfunn, men det er politiske tiltak og vedtak som skal ta oss dit. Det viktige er at heretter blir alle fremtidige regjeringer og Stortinget, uansett farge og politisk konstellasjon, forpliktet av loven til å arbeide for å realisere dette målet. Min forgjenger Tine Sundtoft sa i forbindelse med anmodningsvedtaket i 2015 at klimaloven vil styrke vårt klimademokrati. Det er en viktig merverdi ved loven. Gjennom systematikken som ligger i årlige redegjørelser for Stortinget, legger klimaloven til rette for en regelmessig, godt faglig fundert og åpen debatt om status og fremdrift i klimapolitikken. Gjennom at loven tar Paris-mekanismen hjem, legger den til rette for at vi hvert femte år må gjøre en mer omfattende vurdering av Norges respons på klimautfordringen og om vi kan strekke oss lenger. Det er tre viktige ting jeg vil fremheve. Det første er at vi lovfester klimamålet for 2030 om 40 pst. reduksjon, hvor regjeringens hovedgrep er at målet kan gjennomføres felles med EU. Vi har aldri hatt et så forpliktende mål for utslippskutt. Gjennomføringen i Norge blir krevende. Det vil kreve nye tiltak og virkemidler, og før sommeren vil regjeringen legge frem en stortingsmelding med en overordnet strategi for å nå dette målet. Klimaloven legger til rette for at en løsning i fellesskap med EU kan videreføres også etter 2030. Vi har allerede tett integrasjon med EU i klimapolitikken. EU har vedtatt et ambisiøst veikart mot en lavkarbonøkonomi i 2050, og et samarbeid med EU om felles gjennomføring av klimamålene kan gi viktige bidrag til utslippsreduksjoner nasjonalt og til den langsiktige omstillingen som klimaloven skal fremme, med lovfestingen av målet om et lavutslippssamfunn. For det andre er det slik at Norge er en liten og åpen økonomi. En ambisiøs klimapolitikk i Norge kan ikke ses isolert fra landene omkring oss. Lovforarbeidene understreker at en ambisiøs politikk nasjonalt må være fornuftig i internasjonal sammenheng. Det betyr at når politikken utformes, skal det tas hensyn til konsekvensene av kvotesystemet, faren for karbonlekkasje og industriens konkurranseevne. Loven legger til grunn den realitet at om lag halvparten av utslippene fra Norge i dag er omfattet av EUs kvotesystem for virksomheter. For det tredje gjør loven en viktig balanse mellom jus og politikk, eller mellom rettsliggjøring av klimapolitikken og det politiske ansvaret. Jeg merket meg at et flertall i komiteen også fremhever dette, at klimapolitikken er og forblir en sentral politisk utfordring, og at det er folkevalgte organer som må beholde initiativet i utformingen av de politiske løsningene. Det er viktig også fordi klimaendringene er en omstillingsutfordring. Paris-avtalen er en rammebetingelse for den store samfunnsomstillingen som Norge skal igjennom for å bli et lavutslippssamfunn innen 2050. Klimaloven tydeliggjør regjeringens og Stortingets ansvar i klimapolitikken, men overlater den konkrete utformingen til fremtidige beslutninger. Jeg merker meg også anmodningen om å utnevne et teknisk beregningsutvalg ledet av Miljødirektoratet. Med den innretningen det er gitt av Stortinget, tror jeg det kan være et positivt tilskudd til norsk klimapolitikk. Det vil ikke løse utfordringene med å måle og beregne utslippseffekter, men det vil kunne skape en bedre felles forståelse av utfordringene og bidra til forbedrede metoder. Det vil styrke Miljødirektoratets rolle som koordinator for det faglige samarbeidet om faktagrunnlaget for klimapolitikken. Klimaloven bygger på hovedlinjene vi er enige om i klimapolitikken. Den løser ikke alle uenigheter, men jeg tror vi kan være enige om at omstillingen til lavutslippssamfunnet vil utfordre det norske samfunnet i mange år fremover, og at klimaloven vil sikre en god systematikk i det arbeidet.