Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-06-17:
Innstillinga til Meld. St. 10 for 2009–2010, Forvaltningen av Statens pensjonsfond i 2009, er svært viktig. Det er et komplisert tema, og det er enormt store verdier som følge av svært rask ressursuttapping av olje og gass. Men uansett uttappingstakt ville vi fått store verdier som hadde måttet plasseres internasjonalt. Ved opprettelsen av fondet hevet Stortinget personlig sparedyd til en nasjonal dyd. Det er bra! Men en glemte i for stor grad realøkonomien. Tidsånden var og er imidlertid at en i stor grad skal satse på finansøkonomien og ikke realøkonomien, altså se på finansøkonomien som sjølve byggverket kontra realøkonomien, hvor finanssektoren er stillaset rundt byggverket. Vi opplever i dag tre internasjonale kriser, finanskrisen, klimakrisen og matvarekrisen, og Norge må spare mer i realøkonomien ved å investere i infrastruktur og kunnskap, i miljøvennlig produksjon og i framtida investere i et grønt næringsliv med miljøteknologi, bruk av land- og bioraffinerier som eksempel, hvor karbon fra fornybare kilder, planter, kommer som erstatning for dagens raffinerier, som er basert på olje og gass og ikke fornybart karbon. Det er en sentral diskusjon i forbindelse med SPU om man skal ha aktiv eller passiv forvaltning av Statens pensjonsfond. Regjeringspartiene og Senterpartiet står sjølsagt på aktiv forvaltning. Forvaltning av penger trenger kunnskap, og det er ikke noe som heter passiv forvaltning av økonomiske ressurser. En tar stilling uansett. Ved aktiv forvaltning legger en til grunn en investeringsstrategi hvor en står overfor krevende avveininger med hensyn til hvordan en her skal satse, avveininger mellom risiko og avkastning, eksempelvis å spre risikoen på de mange kontra å satse tyngre på strategiske investeringer i bestemte områder. Framtidas aktive forvaltning av SPU er en viktig debatt. Det er en viktig debatt om den organisatoriske jobben. Det står i innstillinga at det ikke er aktuelt å skille ut forvaltningen av SPU fra Norges Bank nå. Det er imidlertid en diskusjon om etablering av flere fond, eksempelvis plassert i flere deler av landet, for dermed å gi kompetanse i ulike miljøer. Det er også en diskusjon om spredning av investeringene kontra å konsentrere investeringene mer på strategisk viktige næringer i framtida. Resultatet for 2008 var et usedvanlig stort fall i de internasjonale aksjemarkedene og dermed et stort fall i fondets størrelse. I 2009 ble tapet langt på vei reversert. En viktig årsak er finanskrisens første fase, hvor nasjonalstatene gikk inn og sikret finansinstitusjonene. Framover blir historisk kunnskap viktig for å følge opp beste investeringsstrategi. Imidlertid, ingen krise er lik den som har vært tidligere. Det er nye forhold. Når IMF-sjefen, Strauss-Khan, var i regjeringskvartalet før jul og trakk historiske paralleller mellom finanskrisen og Tysklands økonomiske situasjon etter Versailles-freden etter første verdenskrig, var det svært alvorlig. Neste fase i finanskrisen oppleves nå som en realøkonomisk krise som gir stor uro, og det trengs et fast og mer oppofrende politisk lederskap i den økonomiske politikken. Sentrale fakta er at nasjonalstatenes økonomiske ressurser er tømt. Eller mer korrekt: En kan ikke klare å betjene mer statsgjeld. Det vil også forsterke behovet for reformer i finansmarkedene for å sikre større økonomisk stabilitet. Avgift på finanstransaksjoner vil også sikre nasjonalstater, eventuelt FN, økonomi til å korrigere markedskreftene. Vi kan håpe på resultater på G20-møtet i Toronto 26. og 27. juni. Norge må utøve en klar stemme for skatt på finanstransaksjoner – dette for å sikre bedre stabilitet og derved sikre oljefondets verdier. Spørsmålet er imidlertid om ikke spekulasjonsøkonomien internasjonalt er kommet for langt, og at tiltakene for stabilisering vil komme for seint.