Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2009-06-19:
Det reviderte nasjonalbudsjettet vi behandler nå, er blitt lagt fram under det sterkeste økonomiske tilbakeslaget verden har opplevd siden 1930-tallet. Ingen økonomiske kriser er like, historien gjentar seg aldri, men det er likevel, slik Regjeringen, jeg og finansministeren har påpekt ved flere anledninger, noen skremmende regelmessigheter i økonomiske kriser når vi ser tilbake på historien. Det er at de gjerne starter med en eller annen form for finansiell boble, veldig høye boligpriser, veldig høye aksjekurser, så sprekker de boblene, og så blir det bankkrise og finanskrise. Så går det over til å bli en krise i realøkonomien, i produksjon og eksport, og så kommer den tredje fasen, som er at arbeidsløsheten begynner å vokse. Nettopp forståelsen av at kriser beveger seg i faser, finanskrise som blir økonomisk krise, som blir arbeidsmarkedskrise, er et viktig bakgrunnsteppe for også å begynne å drøfte, vurdere og uttale seg om spørsmålet om krisen er i ferd med å gå over eller ikke. For hvis man ser på den første fasen, nemlig den akutte finanskrisen, er det klare tegn til at vi er på bedringens vei, at vi er på vei ut av den første fasen. Bankene er i bedre stand nå enn de var for noen måneder siden i Norge og i andre land, aksjekursene er på vei opp i Norge og i andre land, selv om bildet er litt nyansert og litt variert. Men når det gjelder de to andre fasene, er det økonomiske tilbakeslaget, fallet i industriproduksjonen, fallet i eksport i mange land, fortsatt veldig alvorlig, men det mest alvorlige er at arbeidsløsheten fortsetter å vokse, og vokser kraftig i landene rundt oss. Og for Regjeringen er det slik at krisen er ikke over selv om aksjekursene igjen stiger. Krisen er først over når vi igjen ser at arbeidsløsheten går ned og at sysselsettingen vokser. Der er det langt igjen i internasjonal økonomi, og det er langt igjen i norsk økonomi, for vi må være forberedt på fortsatt vekst i ledigheten i Norge og i våre naboland. Så er det det andre spørsmålet: Hva slags lærdom kan vi trekke av krisen? For det er også en debatt om hva vi har lært. For det første skal man gjøre store studier, vi har nedsatt et eget utvalg, og vi skal helt sikkert ha mye diskusjon i årene som kommer, om hva vi lærte av denne krisen. Men jeg mener at i hvert fall ett hovedbudskap står veldig solid og har vært tydelig hele tiden, og det er at denne krisen, det økonomiske tilbakeslaget verden opplever, bekrefter at markedsøkonomien ikke kan overlates til seg selv. Det er et nederlag for troen på de uregulerte markedskreftene og den uregulerte markedsøkonomien. Troen på at markedet håndterer seg best selv, best overlates til seg selv, har stått veldig sterkt gjennom flere tiår, og den har kommet til uttrykk på mange forskjellige måter, dels gjennom en aktiv politikk for å fjerne reguleringer, ikke minst innenfor finansmarkedet, dels gjennom at man har lagt altfor lite vekt på tilsyn, kontroll med markedene, noe som bl.a. har kommet til uttrykk her hjemme ved forslag om å kutte i Kredittilsynet. Kanskje er det også viktig å ha med seg at mange land bare har regulert deler av økonomien, deler av finansmarkedene, men latt andre deler vokse uregulert, og mye av krisen har vært knyttet til de uregulerte delene av finansmarkedene. Men i tillegg, og kanskje langt viktigere, har troen på det uregulerte markedet kommet til uttrykk på to andre måter. Det ene har vært et massivt angrep på offentlig sektor. Ønsket om å privatisere, ønsket om å bygge ned offentlig sektor har stått sterkt gjennom hele 1980- og 1990-tallet og langt inn i vårt eget århundre. For eksempel da vi startet diskusjonen om pensjon i Norge, med Pensjonskommisjonens innstilling, var det mange som argumenterte for at fellesskapet bare skulle ta ansvaret for en grunnpensjon, minstepensjon, til alle, og tilleggspensjoner skulle være noe du selv tok ansvar for, gjennom å plassere penger på ulike måter i aksjemarkedet. Det hadde vært en dramatisk forverring og hadde gjort oss langt mer sårbare overfor finanskriser enn når fellesskap og offentlig sektor tar ansvar for noe så stort og grunnleggende som f.eks. pensjoner. Et annet uttrykk for troen på at markedet best regulerer seg selv, er at man har argumentert fra høyresiden, nasjonalt og internasjonalt, mot ideen om at staten skal regulere og stabilisere økonomien gjennom konjunkturpolitikk. Man sa at Keynes var død, man sa at motkonjunkturpolitikken tilhørte fortiden, og det var Milton Friedman og hans disipler som argumenterte for at klassisk konjunkturpolitikk var gammeldags. Det har hatt mye tilslutning også i vårt eget land. Er det noe denne krisen har bevist, både i Norge og i andre land, er det at staten, fellesskapet, har et stort ansvar og må gjøre jobben når det gjelder å stabilisere økonomien og bruke budsjettene til å utjevne svingninger i økonomien. Markedet kan ikke overlates til seg selv. Svaret på dette at markedet ikke kan overlates til seg selv, er at vi trenger reguleringer, vi trenger bedre reguleringer, og vi trenger mer reguleringer – nasjonalt og internasjonalt. Vi trenger en sterk offentlig sektor som ikke overlater pensjon, helse og utdanning til markedet, og vi trenger konjunkturpolitikk, at staten tar på seg sin oppgave når det gjelder å utjevne svingninger i økonomien. Men det betyr selvfølgelig ikke at alle reguleringer er gode reguleringer. Det betyr ikke at enhver utbygging av offentlig sektor er riktig. Og det betyr selvfølgelig ikke at dårlig konjunkturpolitikk er bra. Det er god og treffsikker konjunkturpolitikk vi trenger. Når jeg sier det, er det fordi svaret på de uregulerte markedskreftene jo ikke er gammeldags planøkonomi, og ikke marked. Svaret er en regulert markedsøkonomi. Svaret er et samspill mellom offentlig og privat sektor. Svaret er at vi trenger både private bedrifter og en sterk offentlig sektor. Vi trenger en blandingsøkonomi. Vi trenger å utvikle det som er kjennetegnet ved den norske modellen. Det er svaret. Krisens lærdom er at det uregulerte markedet ikke klarer seg selv; staten må spille en viktig rolle. Det er et samspill mellom marked og kapital, mellom marked og myndigheter vi trenger. Det mest alvorlige uttrykket for det økonomiske tilbakeslaget er økningen i arbeidsløsheten. I euroområdet og i USA er ledigheten allerede over 9 pst., og det er en kraftig økning i så godt som alle våre naboland. Norge rammes også av det internasjonale økonomiske tilbakeslaget. Halvparten av det vi lager her i landet, selger vi til andre land. Når det går dårlig i utlandet, rammer det også Norge. Industriproduksjonen i Norge har falt med 10 pst. og er et uttrykk for at ikke minst eksportindustrien nå rammes av det internasjonale økonomiske tilbakeslaget. Arbeidsløsheten vokser. Den registrerte ledigheten var ved utgangen av mai 68 300. Det er 2,6 pst. Det er en økning i forhold til i fjor, men det er altså ganske mye lavere enn i så godt som alle våre naboland. Vi må være forberedt på at ledigheten kommer til å fortsette å vokse. Men Norges Bank la fram tall for to dager siden der de nedjusterte veksten i ledigheten, og bl.a. viste til de tiltakene som nå iverksettes både fra bankens side og fra myndighetenes side, som reduserer virkningen av internasjonalt tilbakeslag på norsk økonomi. Et av de viktigste tiltakene er rentepolitikken. Og da vil jeg understreke at det at rentene nå settes ned, er et resultat av politiske beslutninger, det er fordi Stortinget, politikerne, har gitt Norges Bank den jobben det er å bidra til å trygge sysselsettingen gjennom å sette den renten som er nødvendig for å holde en stabil og god utvikling i norsk økonomi. Når rentene nå er satt ned med godt over 4 pst., er det nettopp et resultat av en villet økonomisk politikk, der rentene kan brukes til å trygge sysselsettingen og stabilisere økonomien. Så er det tiltakspakkene overfor banksektoren og finansnæringen som finansministeren nevnte, som er store og omfattende, og som bidrar til at bankvesenet fungerer bedre enn det gjorde for noen måneder siden. Og så det tredje, nemlig de store tiltakene der man bruker penger for å holde hjulene i gang: bevilgninger til oppussing av skoler og vedlikehold av veier – som gir oss en dobbel gevinst. Vi får bedre skoler og bedre veier, men vi får også flere mennesker i jobb. Det er motkonjunkturpolitikk. Den virker. Den gir arbeidsplasser. Men det er altså bare mulig å føre den fordi vi har holdt igjen i gode tider. Da kan vi bruke mye penger i dårlige tider. Man kan ikke bare være for motkonjunkturpolitikk i nedgangstider, man må også forstå betydningen av det i oppgangstider, hvor man må holde igjen på pengebruken. Vi ser også tegn til at vi får til en omstilling i norsk økonomi. Nye arbeidsplasser skapes. Vi kan få til mer grønn utvikling. Så gir krisen gir også muligheter, og nå gjelder det å benytte seg av dem.