Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2012-05-21:
Kirkeordninga vår har røtter langt tilbake i tida og er en viktig del av historien vår. Ved reformasjonen i 1537 innførte Danmark-Norge Luthers lære og brøt forbindelsen med Kirken i Roma. Den norske kirke ble så plassert under den dansk-norske konges autoritet, og fram til det vedtaket Stortinget i dag gjør, har Den norske kirke vært en statskirke, underlagt storting og regjering og med Norges konge som Kirkas symbolske leder. La gå at statskirka antakelig ikke ville ha blitt innført dersom konstitusjonen vår ble skrevet i dag, men jeg kan likevel ikke se at dagens endringer bunner i et folkekrav om forandring av kirkeordning. Mitt inntrykk er tvert imot at folk flest synes dagens ordning fungerer rimelig godt. Det kom da også klart fram i uttalelsene fra høringen om Gjønnes-utvalgets innstilling, der hele 57 pst. av de lokalkirkelige rådene og kommunene ønsket at Den norske kirke skulle bli videreført som en statskirke. Det er Kirkas øverste organ som har tatt initiativet og vært de sterkeste pådriverne for løsrivelsesprosessen. Det er forståelig nok at Kirka som eget trossamfunn ønsker en løsrivelse fra staten i den forstand at den særlig ønsker å utnevne sine egne ledere uten innblanding fra politisk hold. I dag blir 85 pst. av alle fødte barn i Norge døpt. De fleste foreldre velger denne kristne handlingen for sine barn. En noe mindre andel velger riktignok å konfirmere seg, men likevel viser dette at det er stor tilslutning til statskirken. Mange ønsker en bekreftelse fra Kirka ved livets spesielle faser og hendelser. Underveis i denne prosessen har jeg registrert at mange føler stor usikkerhet omkring hva dettet skillet mellom staten og Kirka vil bety. Utsagn som: «Jeg er ingen fast kirkegjenger, men dere må ikke ta kirka fra meg», er det flere som har sagt. Dette forteller at sjøl om en stor andel av Kirkas medlemmer har et noe distansert forhold til Kirka i det daglige, oppfattes Kirka allikevel som en viktig institusjon og holdepunkt for den enkelte. At hele 85 pst. av befolkninga er medlemmer av Den norske kirke, viser også tydelig at Kirka fortsatt har en høy oppslutning i folket. Senterpartiets primære standpunkt om en videreføring av statskirkeordninga dreier seg ikke om å gi Den norske kirke privilegier eller støtteordninger som ikke gis alle andre tros- og livssynssamfunn. For Senterpartiet er det viktig å understreke at Kirka ikke først og fremst består av de formelle kirkelige organene. Kirka er det fellesskap som inkluderer alle døpte, og de som fortsatt velger å være medlemmer i Den norske kirke, uansett grad av tro og tvil. Jeg ønsker fortsatt en åpen, inkluderende folkekirke med stor takhøyde og med en positiv forkynning av Guds ord, der alle døpte skal føle seg velkommen uansett bakgrunn og forutsetninger. Statskirkeordninga har vist seg både robust og fleksibel. Kirkeordninga gir nasjonen en verdiforankring, samtidig ivaretas Den norske kirkes funksjon som et trossamfunn. I debatten om stat–kirke har det fra tilhengere til en løsrivelse kommet synspunkter på at dagens ordning er diskriminerende overfor andre tros- og livssynssamfunn. Flere utredninger om statskirkeordninga har derimot kommet til at den ikke er det. Bakkevig-utvalget uttalte følgende: «at det strengt tatt ikkje er noko ved dei juridiske sidene av statskyrkjeordninga som direkte er i strid med menneskerettane.» En konstitusjonell forankring av Den norske kirke gir en viktig referanse for tradisjon, tilhørighet og identitet for Norge som nasjon. For Senterpartiet har det derfor vært et primært standpunkt å videreføre bestemmelsen i Grunnloven § 2 andre ledd første setning, som forankrer den evangelisk-lutherske religion som statens offentlige religion. Så kan en kanskje spørre hva som konkret ligger i dette. Kan en stat ha en religion? Jeg vil mene at denne bestemmelsen har en viktig betydning idet den slår fast at det er et offentlig anliggende å støtte og beskytte Den norske kirke. Sammenholdt med § 2 første ledd som slår fast retten til full trosfrihet, mener Senterpartiet en grunnlovfestet statskirke også har fylt funksjonen som en garantist for ulike religioners betydning i samfunnet – heller enn å være diskriminerende. En grunnlovsfesting av Den norske kirke, jf. Grunnloven § 2 første ledd, vil derfor fortsatt ha en viktig funksjon i vårt pluralistiske samfunn. Endringa som i dag vedtas, er et resultat av det såkalte kirkeforliket. Den norske kirke er fortsatt forankret i Grunnloven, og Senterpartiet er samtidig glad for at det kristne og humanistiske verdigrunnlaget grunnlovfestes i en egen verdiparagraf. Dette betyr en viktig verdimessig forankring av Grunnloven. Dagens kirkeordning er også kritisert, ikke minst fra FNs menneskerettighetskomité, når det gjelder oppdragerplikten som er nedfelt i Grunnloven § 2 annet ledd, annen setning. Jeg er enig i at denne bestemmelsen kan være problematisk. En slik bestemmelse virker i dag utdatert og er uten reell betydning for selve statskirkeordninga. En grunnlovfestet oppdragerplikt vil også kunne tolkes som å være i konflikt med foreldreretten. Dette har da heller ikke vært et stridbart tema i diskusjonen om endringer i kirkeparagrafene, men sett på som en naturlig og riktig opprydding. Kongens anordningsmyndighet for kirkelig virksomhet er nedfelt i Grunnloven § 16. I de seinere åra er det i betydelig grad delegert myndighet fra Kongen i statsråd til Kirkas egne organer. Mens det tidligere var Kirkedepartementet som fastsatte alt fra tekststeder gjennom kirkeåret til avgjørelser i lærespørsmål, er det i dag delegert til Kirkas egne organer. Kirkemøtet har fått delegert myndighet i liturgiske spørsmål, og med opprettelsen av Lærenemnda er også lærespørsmål sikret en behandling som ivaretar Kirkas behov for selvstendighet i slike spørsmål. Jeg mener det er naturlig å fornye grunnlovsbestemmelsen i henhold til gjeldende praksis. På denne måten imøtekommes også Kirkas ønske om reelt sjølstyre i forhold som berører Den norske kirke som trossamfunn. Kirkeforliket forutsetter at myndigheten til å tilsette biskoper og proster skal overføres til «kirkelig organ som kirkemøte eller bispedømmeråd». Avvikling av Kongens særskilte kirkestyre og kirkelig statsråd samt overføring av tilsettingsmyndighet fra kirkelig statsråd til kirkelige organer har vært spesielt krevende for Senterpartiet. Dette berører det Senterpartiet oppfatter er selve kjernen i statskirkeordninga. Dagens ordning har bidratt til et mangfold i bispekollegiet og på den måten avspeilet den mangfoldige folkekirka. Gjennom nominasjonsprosessen har de valgte kirkelige organer hatt mulighet til å fremme sine kandidater og stemme over disse. Partiets primære ønske har vært å lovfeste en prøveordning der kirkelig statsråd skulle velge en av de tre bispekandidatene som har fått flest stemmer gjennom valgprosessen. Denne ordninga ville balansert hensynet til Kirkas innflytelse over utvelgelse av egne ledere og Kongens ansvar etter Grunnloven. Dette er Senterpartiets grunnholdning. En folkekirke må, som begrepet tilsier, innebære at kirke og folk må være så nært knyttet sammen som mulig. En slik sammenknytting skjer bl.a. ved et godt kirkedemokrati. Det har vært bred enighet om at oppslutninga om det kirkelige demokratiet har vært for dårlig. Lav oppslutning ved valg til menighetsråd og bispedømmeråd har vært en utfordring. Til nå har nettopp statskirkeordninga ivaretatt mange av interessene til den tause majoriteten. Kongen i statsråd har sikret at Kirkas store flertall er blitt hensyntatt, og at mindre grupperinger ikke har fått frie tøyler. Mange historiske eksempler viser at dette har vært nødvendig og framtidsrettet: fra synet på allmenn stemmerett til likestilling, kvinnelige prester og forholdene for homofile og lesbiske. Senterpartiets primære standpunkt i denne prosessen har vært at det fortsatt er rom for å utvikle kirkedemokratiet innenfor rammene av en grunnlovfestet statskirke. En viktig premiss for kirkeforliket var at det skulle gjennomføres en demokratireform i Kirka med endringer i valgordningene. Evalueringa av kirkevalgene i 2009 og 2011 er gjennomført. Den avdekker store utfordringer når det gjelder å få valget til bispedømmeråd og Kirkemøtet til å fungere. Som representanten Bekkevold tidligere nevnte, trodde han at han kunne komme inn i bispedømmerådet. Jeg tror jeg hadde hatt mye større problemer som har et etternavn som begynner på W! Kirkeforliket forutsatte at valgene skulle ha «sterkere demokratisk legitimitet og forankring hos kirkemedlemmene», og: «Det bør gjennomføres forsøk med ulike ordninger som evalueres i samarbeid med kirkens organer, før Stortinget vedtar endelig ordning for valg til Kirkemøtet og Bispedømmeråd.» Spørsmålet er om forutsetningen er oppnådd. Evalueringa konkluderer med at det er «betydelige svakheter når det gjelder velgernes reelle valgmuligheter etter at demokratireformen er gjennomført». Senterpartiet er glad for at demokratiprosessen i Kirka til nå har gitt større oppslutning om de kirkelige valgene. Og det er viktig å si til dem som er bekymret for folkekirkas framtid, at de må engasjere seg dersom de ønsker større innflytelse. Sjøl om det er positive effekter av reformen, bl.a. høyere valgdeltakelse, er det grunn til å være kritisk til gjennomføringa av valgene til bispedømmerådene. Både selve resultatet av valgordninga med hensyn til representasjon og det store antallet forkastede stemmer viser at demokratireformen så langt ikke i stor nok grad sikrer god representasjon i de organer i Kirka som skal overta funksjonene som i dag ligger i kirkelig statsråd. Så stemmer Senterpartiet likevel for å godkjenne også dette punktet som lå til grunn for kirkeforliket – dette under den forutsetning at det er Stortinget som skal vedta endelig valgordning. Jeg ønsker Kirka lykke til med å finne en ordning som ivaretar dens medlemmer på en god måte. Valgdeltakelsen har gått opp, og jeg regner med at den også vil finne gode løsninger på en ny valgordning, som vi til slutt skal vedta. Senterpartiet er glad for at Gjønnes-utvalgets forslag om medlemsavgift er lagt dødt. Jeg vil advare Kirka mot å forsøke å ta opp igjen spørsmålet om medlemsavgift i neste stortingsperiode. Senterpartiet ønsker ingen ordning med A- og B-medlemskap i Kirka, og viser til erfaringene fra Sverige etter innføring av kontingent. Senterpartiet er også glad for at de endringene som nå gjennomføres, gir en rimelig balanse mellom å sikre fortsatt bånd til staten og samtidig imøtekomme Kirkas ønske om økt sjølstyre. Endringene vi gjennomfører i dag, berører både grunnleggende konstitusjonelle forhold og enkeltmenneskets mulighet til religionsutøvelse. Jeg vil derfor påpeke det ansvaret som påhviler Kirka framover for også å ivareta den tause medlemsmassen blant Kirkas medlemmer når de nå skal gå veien videre. Det ble framlagt et eget grunnlovsforslag fra enkeltrepresentanter i Senterpartiet i forrige periode. Jeg viser i den forbindelse til innlegget fra representanten Lundteigen. I og med at flertallet i Senterpartiets stortingsgruppe i dag støtter grunnlovsforslag nr. 10, vil flertallet i Senterpartiets gruppe ikke støtte grunnlovsforslag nr. 25. Senterpartiet har som prinsipp og har også tradisjon for ikke å binde gruppas medlemmer når det gjelder trosspørsmål. Derfor vil to av Senterpartiets representanter stemme mot grunnlovsforslag nr. 10 i dag.