Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2014-03-27:
Jeg vil først av alt begynne med å takke utenriksministeren for en særdeles god utenrikspolitisk redegjørelse. Det var hel ved vi fikk levert i denne sal på tirsdag. Utenrikspolitikk utvikles ikke over natten eller i brå kast. Det er i vår interesse å bevare kontinuitet og bred enighet, samtidig som vi har rom for nye satsinger. Jeg er derfor glad for at utenriksministeren med tydelighet fikk frem at utenrikspolitikken er de lange linjers og etablerte tradisjoners arena, samtidig som han med like stor tydelighet fikk løftet frem områder der det varsles justeringer og taktskifter som en følge av at det er nye folk ved roret. Det spiller ingen rolle om katten er svart eller hvit, så lenge den fanger mus, var som kjent budskapet fra Deng Xiaoping. I løpet av tre tiår har Kina alene løftet mer enn 600 millioner mennesker ut av fattigdom. Det er en bragd så stor at det nesten er vanskelig å fatte. Årsakene til dette imponerende løftet er selvsagt sammensatte, men det er først og fremst Kinas omfavnelse av og integrering i den globale økonomien som er forklaringen. Kineserne fortjener anerkjennelse for den snuoperasjonen de har foretatt. Den gagner ikke bare Kina, la oss ikke glemme det. Det er derfor både riktig og gledelig at utenriksministeren understreker at Norge ønsker et nært og godt forhold til Kina. Det er i vår interesse at det brede samarbeidet Kina og Norge imellom gjenopptas og kommer tilbake til normaltilstanden. Vi har tidligere i denne sal ofte diskutert hva som legges i begrepet «norske interesser», og vi kan ha ulike oppfatninger om hvor mye realpolitikken og hvor mye idealpolitikken skal vektes i vår utenrikspolitikk. Det som uansett er sikkert, er likevel at utenrikspolitikken må skjele til både realpolitikken og idealpolitikken. Uten realpolitiske vurderinger blir det fort krevende å skulle manøvrere seg i terrenget. På den annen side: Ved å la idealene ligge hjemme når vi opptrer utenfor Norges grenser, mister vi en sentral del av oss selv, og vi fortjener heller ingen respekt fra andre. I sin redegjørelse sammenfattet utenriksministeren nettopp dette med sin understrekning av at «et solid verdigrunnlag gir troverdighet til interessepolitikken». Våre grunnleggende verdier er hjertebankene også i vår utenrikspolitikk, men vi blir uansvarlige om vi ikke samtidig evner å ta inn over oss de geopolitiske og realpolitiske utfordringene som møter oss når vi ferdes på den internasjonale arenaen. Norsk utenrikspolitikk blir verken til i et vakuum eller på gutterommet. Norsk utenrikspolitikk formes av både realiteter og verdier. Neste fredag feirer vi at det er 65 år siden NATO ble grunnlagt. NATO er ikke lenger kun en forsvarspakt, men etter min mening den mest geniale, effektive og viktigste internasjonale organisasjonen Norge er med i. Ved starten for 65 år siden i Washington D.C. var det 12 medlemsland. I dag teller alliansen 28 medlemmer. NATO er hjørnesteinen i vår sikkerhets- og forsvarspolitikk og vil være det i all overskuelig fremtid. Det er jeg glad for. Én for alle, alle for én – det høres ut som noe som kunne vært skrudd sammen på gutterommet. Det høres så banalt ut, men er det ikke. Det er enkelt og genialt på samme tid. Jeg er derfor også svært glad for at utenriksministeren understreker NATOs viktighet og plass i vår sikkerhets-, forsvars- og utenrikspolitikk gjennom å understreke at Norge fortsatt vil «bidra til å bevare NATOs forsvarsevne og ytterligere styrke alliansens politiske slagkraft». Vi er nå inne i en svært krevende situasjon. Reaksjonene på Russlands aggressive og folkerettsstridige fremferd i Ukraina har vært sterke fra EU, NATO, USA og den norske regjering. Russland har fått støtte for sin handlemåte fra Syria og Venezuela, men utover det er det få som forsvarer Russland i dag. Verken Hviterussland eller Kasakhstan, som tradisjonelt er Russlands sterkeste støttespillere, går ut med støtte til Russland denne gang. lkke en gang Kina har stilt seg på Putins side. Da FNs sikkerhetsråd skulle behandle en resolusjon som fordømte Russlands brudd på folkeretten, stemte 13 land for, mens Kina avholdt seg fra å stemme. Russland nedla veto. Dette sier vel egentlig det meste om hvordan Russland selv har klart å isolere seg denne gang. Det finnes ingen militære løsninger på krisen i Ukraina, kun politiske. Det er mitt håp at også Russland innser dette. Det er enkelt å ha sympati for enkelte av de bekymringene russerne har fremsatt – enten det dreier seg om usikkerheten rundt russisk som det andre statsspråket i Ukraina, om usikkerheten rundt Svartehavsflåtens baser på Krim, eller til sist nærværet av og deltakelsen av ekstreme nasjonalistgrupperinger i styre og stell i et land som er kjørt på dunken økonomisk, og som topper statistikken over korrupte land i Europa. Men – og det er et stort men her: Det er ikke mulig å ha sympati for Russlands måte å møte disse bekymringene på. Russland har nå effektivt og med militærmakt tatt en bit av et annet land, brutt folkeretten og skapt ustabilitet og spenning i sitt nærområde. Det kan ikke aksepteres. Til høsten feirer vi at det er 25 år siden Berlinmurens fall, og om ytterligere et par år feirer vi at det er 25 år siden Sovjetunionens sammenbrudd. Mange av oss hadde høye forventninger til Russland etter kommunismens sammenbrudd. Vi er selvsagt skuffet over utviklingen, og dagens krise vekker utrivelige minner. Det er likevel mitt håp at Russland innser at også Russland har mest å tjene på å følge internasjonale spilleregler og opptre som en integrert medspiller på arenaen, og at tiden for solospill etter egne spilleregler tilhører fortiden. Nordområdene er denne regjeringens desidert viktigste strategiske utenrikspolitiske satsingsområde. Også den forrige regjeringen bar dette budskapet til torgs. Men her varsler utenriksministeren at vi nå vil ta et nytt steg. Dette steget vil i større grad gå fra ord til handling når vi fokuserer på nordområdene. Akkurat her er det faktisk så fristende å sitere Marve Fleksnes at jeg drister meg til å gjøre nettopp dette: «Det er lett å rope halleluja, men å gjøre det.» Jeg tolker utenriksministeren dit hen at han vil følge Marve Fleksnes' oppfordring og la ord bli til handling i nordområdene. En helhetlig satsing på nordområdene vil måtte innebære økt satsing på infrastruktur, som vei og jernbane, økt tilstedeværelse på alle nivåer, økt tilrettelegging for næringsetableringer, økt folk-til-folk-samarbeid, økt satsing på grensehinderreduksjoner og videreutvikling av godt naboskap der innenrikspolitikken møter utenrikspolitikken. Felles utfordringer betyr nettopp felles utfordringer, og det betyr at de også må løses i felleskap. På ti minutter rekker man ikke å komme innom alle viktige spørsmål i utenrikspolitikken, men jeg vil til slutt nevne noen i korte trekk. I Syria er vi fremdeles vitne til den største humanitære katastrofen i moderne tid. Det som skjer, er rett og slett ufattelig. Det er også vanskelig å se for seg hvordan denne krigen kan løses. Det som etter hvert fremstår som ganske sikkert, er at Syrias sivilbefolkning må lide for de dyrekjøpte erfaringer som er gjort etter Irak og Afghanistan, og at erfaringene også har vist oss at det dessverre kan ende med et valg mellom pest eller kolera når gjelder opposisjon versus posisjon. Utenriksministeres varsling av egne meldinger om økt satsing på utdanning i utviklingspolitikken, om en offensiv politikk for globalisering og frihandel, og en egen melding om menneskerettighetenes økte betydning for utformingen av utenriks- og utviklingspolitikken, blir alle hilst hjertelig velkommen og viser med tydelighet at vi har fått på plass en regjering som er i stand til å foreta nødvendige justeringer og taktskifter. Til sist: Det er uro flere steder i verden, ikke bare i våre nærområder. Derfor vil jeg til sist sende en tanke til dem som hever stemmen for demokrati og menneskerettigheter, mot det autoritære sosialistregimet i Venezuela. Vi er med dere.