Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-05-29:
Arbeidarpartiet stadfestar i dagens tilråding at deira vektlegging av lokalt folkestyre og ynske om større politisk engasjement hjå innbyggjarane i det enkelte lokale miljø har si klare grense. Når det gjeld kommunestruktur, noko som er så sensitivt i høve til tilhøyrsle, noko som har så mykje å seia for den enkelte sitt engasjement, tar Arbeidarpartiet omkamp i høve til 1995. I Regjeringa sitt forslag til inndelingslov vel Arbeidarpartiet å sjå vekk frå at eit breitt fleirtal i Stortinget 1. juni 1995 gjorde følgjande vedtak: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at framtidige endringer i kommunestrukturen ikke skal omfatte kommuner hvor kommunestyret, eller innbyggerne i en folkeavstemning, har gått imot kommunesammenslutning.» Høgre har snudd nå i vår og sikra fleirtal for at kommunar kan slåast saman med tvang, mot folkeviljen. Høgre talar ofte fint om valfridom, om tillit til enkeltmennesket, om behovet for å kvitta seg med statleg overstyring. Jan Petersen, som så ofte har halde fram fri vilje som grunnlag for kommunesamanslåing, er overkøyrd. Då dette forslaget var oppe til debatt i 1995, sa Jan Petersen m.a. følgjande: «Jeg leser forslaget slik at det helt sentrale elementet i det er prinsippet om bruk eller ikke bruk av tvang ved kommunesammenslutninger, altså et vedtak her mot det som er det klare flertall i lokalsamfunnet. På dette punktet vil jeg for mitt vedkommende anbefale Høyres gruppe å stemme for dette forslaget som nå er fremlagt. Jeg mener det er viktig at vi i overskuelig fremtid ser det som ikke aktuelt å slutte sammen kommuner ved tvang.» «Overskuelig framtid» – i dette tilfellet var «overskuelig framtid» å definera som seks år. Rett nok skal tvang berre brukast i spesielle tilfelle. Det blir meir enn spennande å følgja med på kva som skal definerast som spesielt i ei tid der Arbeidarpartiet stadig leitar fram nye stimuleringstiltak for å nå sitt mål om større kommunar. Senterpartiet vil ikkje at Stortinget skal overkøyra den lokale folkeviljen i slike saker. Vi vil ikkje gjera endringar som skaper dårlegare vilkår for det lokale folkestyret, for folks tilhøyring, for moglegheiter til likeverdige velferdstenester, for kampen mot sentraliseringskrefter, for arbeid med å sikra full sysselsetjing gjennom kommunane si rolle som drivkraft for lokal utvikling. Vi er ikkje imot endring, men vi synest at endringar, grensejusteringar og også samanslutningar av kommunar skal vera baserte på lokale initiativ og lokal semje. Mange kommunar har i dag utvikla eit godt interkommunalt samarbeid. Det synest vi er viktig. Det ynskjer vi å stimulera til. Det veit vi er eit svært godt alternativ i mange område til det å slå saman kommunar og på den måten medverka til større avstandar i mange tilfelle mellom dei som styrer, og dei som blir styrte. I mitt fylke er Nord-Jæren eit område der ein har ein felles arbeidsmarknadsregion, og der dette spørsmålet om samanslutning kjem opp med visse mellomrom, og der òg departementet har tatt initiativ til ei utgreiing i så måte. Då Høgre sitt landsmøtevedtak var klart, skreiv Stavanger Aftenblad på leiarplass: «I Stavanger Høyre gleder man seg over vedtaket. Vi frykter at det fort kan slå tilbake. I det siste har det vært en positiv utvikling i retning større praktisk samarbeid mellom kommunene på Nord-Jæren. Dersom trusselen om tvang igjen skal brukes som et ris bak speilet, kan det fort ødelegge tilliten og samarbeidsklimaet som er i ferd med å bygges opp. Dessuten: Dersom storkommune virkelig er en god ide, hvorfor stoler man ikke mer på overbevisningens kraft?»