Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2005-05-26:
: Det er alltid riktig å være forsiktig og varsom med bruk av store ord, men det er riktig å bruke begrepet «historisk avtale» om den avtalen som er inngått mellom Senterpartiet, Arbeiderpartiet og regjeringspartiene om en pensjonsreform. Det skyldes at det er få andre vedtak som angår flere mennesker i flere år enn de endringene som det nå er blitt enighet om blant et flertall på Stortinget. Vårt utgangspunkt har hele tiden vært at vi mener det har vært riktig og nødvendig med en pensjonsreform. Det er to grunner til det. Den ene er at dagens pensjonssystem er urettferdig, inneholder mange vilkårligheter og mangler som bør rettes opp. Den andre er at vi mener det er viktig at vi har et pensjonssystem som vi kan stole på, og som vi kan være trygge på at vi kan betale for i framtiden. Begge begrunnelsene er viktige, og begge er gode argumenter for at dagens system bør reformeres. Først litt om urettferdighetene. Det er urettferdigheter i dagens system knyttet bl.a. til at det er altfor mange som blir minstepensjonister. Det er mange mennesker – deltidsarbeidende, lavtlønte – som jobber i mange år, betaler inn trygdeavgift og likevel ender som minstepensjonister. De får ingenting igjen for alt det de har betalt inn til trygdesystemet. Det andre er at 500 000–600 000 mennesker har ingenting i tillegg til folketrygden, har ingen tjenestepensjon, mens et flertall av lønnstakerne har tjenestepensjon. En tredje urettferdighet er at de som har hatt et langt yrkesliv, får en uforholdsmessig dårlig pensjon, fordi de får ingen pensjonsopptjening for de siste årene i yrkeslivet. Det er et resultat av dagens besteårsregel. Disse urettferdighetene og mange andre urettferdigheter retter vi opp gjennom det pensjonsforliket som nå er inngått. Det henger bl.a. sammen med at vi innfører en vesentlig bedre pensjonsmodell i bunnen av hele systemet. Det blir vesentlig færre minstepensjonister. Det blir mer samsvar mellom hva man betaler inn, og hva man får tilbake. Det blir en bedre sosial profil. Ikke minst blir det mange kvinner som tjener på det, fordi de er blant dem med lav inntekt og deltidsarbeid som nå vil få tilleggspensjon, mens de tidligere endte opp som minstepensjonister. Det er også en klar gevinst ved modellen at vi gir bedre opptjening for omsorgsarbeid, noe som også vil tjene mange kvinner. Vi retter opp den urettferdigheten som knytter seg til at mange ikke har tjenestepensjon. Det innføres tjenestepensjon fra 1. januar. Kanskje den største urettferdigheten i dagens pensjonssystem da blir rettet opp. Så sikrer vi tjenestepensjonen for offentlig ansatte. Noen reagerer på at det er to tredjedeler av sluttlønn i pensjon i offentlig sektor. Til det vil jeg si at dette er opparbeidede rettigheter gjennom mange år, og det er også rettigheter som finnes i mange private bedrifter. I privat sektor har vi noen steder null tjenestepensjon, andre steder ganske gode tjenestepensjonsordninger. De med de høyeste og beste inntektene i privat sektor har alle sammen to tredjedeler av lønn i pensjon, så det er ikke en helt ukjent ordning for mange av dem som har kritisert de offentlige tjenestepensjonsordningene. Derfor er det viktig at disse sikres. Vi viderefører avtalefestet pensjon og bygger på de avtalene som er inngått mellom partene i arbeidslivet, noe som er viktig, ikke minst for alle dem som jobber i belastende yrker. Den andre grunnen til at vi skal ha reform, er at vi skal ha et system som vi kan stole på. Det er selvfølgelig aldri lett, alltid krevende, å begrunne at man skal redusere en vekst, at noen skal få noe mindre mer enn de var forespeilet. Men vi mener det er veldig viktig å gjøre denne type reformer, av flere grunner. Grunn nr. 1 er at hvis vi ikke har en folketrygd vi kan stole på, hvis det er berettiget tvil om hvorvidt staten kan stå inne for sine forpliktelser og de løfter den gir i forbindelse med pensjonssystemet, vil det framtvinge, stimulere, privatisering. Da vil det med rette være slik at alle som er urolige for om pensjonsløftene blir holdt, vil velge private løsninger. Det vil føre til større forskjeller, mer usikkerhet og større sosiale forskjeller i pensjonssystemet. Så det å ha en sterk folketrygd man kan stole på, er et vesentlig bidrag til å unngå privatisering av våre pensjonsordninger. Den andre grunnen til at det er viktig å ha et pensjonssystem som vi er trygge på at vi kan finansiere, er selvfølgelig at vi ikke bare skal betale for pensjoner i framtiden, men vi skal også betale for tjenester. Når jeg ser framover mot 2050 – ser at antall alderspensjonister vil fordobles, ser at utgiftene til pensjon vil mangedobles, selv med de foreslåtte reformene som nå ligger inne – er jeg vesentlig mer bekymret for om vi kommer til å ha godt nok tilbud av tjenester til de eldre, enn for den gjennomsnittlige kjøpekraften til de eldre. Det kommer til å være fattige eldre, det kommer til å være rike eldre, men gjennomsnittlig sett vil de som er gamle mennesker i 2040 og 2050, ha en sterk privat kjøpekraft. Problemet er: Er det nok bemanning på det kommunale sykehjemmet? Er det nok hjemmesykepleie? Er det gode nok hjemmehjelpsordninger? Er de kommunale og offentlige tjenestene gode nok? Vi vet at hvis det er sterk privat kjøpekraft og dårlige offentlige tjenestetilbud, er det ett resultat av det, og det er at det tvinger seg fram en massiv privatisering av de grunnleggende offentlige velferdstjenestene innenfor eldreomsorgen. Det er også en grunn til ikke å kutte i pensjoner, men å redusere veksten noe for å sikre at vi har penger i felleskassa til å betale for offentlige tjenester. Det er kanskje det viktigste bidraget for å videreutvikle og sikre velferdssamfunnet i tiårene framover. Det er også grunnen til at Arbeiderpartiet har anbefalt denne reformen. Alle grupper av pensjonister kommer til å få mer i pensjon. Ingen kommer til å få mindre. Men noen av dem som ville fått veldig mye mer med dagens ordning, får litt mindre mer. Mange av dem som har dårlig pensjon, får mer mer. Det gjelder ikke minst kvinner og lavtlønte uten tjenestepensjon. Mange av dem som har de aller dårligste pensjonsordningene i dag, får mer mer enn med dagens ordning. Noen av dem som ville hatt gode pensjoner i 2050, får fortsatt gode pensjoner, men litt mindre mer gode pensjoner. Å kalle det ran er misbruk av ord. Det er feil betegnelse på det at vi faktisk skal mobilisere store ressurser for å finansiere folketrygden i årene som kommer. Men vi skal også mobilisere penger, ressurser til eldreomsorg og til tjenester for å videreutvikle velferdssamfunnet. Det er en forutsetning for at Arbeiderpartiet kan anbefale levealdersjustering, som er det viktigste enkeltgrepet for å begrense veksten i utgiftene til alderspensjon, at vi har en god tidligpensjonsordning, at vi har en ordning som bygger på dagens avtalefestede pensjon. Da har man en god ordning som vi allerede i dag ser i stor grad brukes av de gruppene som har de mest belastende yrkene. Avtalefestet pensjon treffer bedre enn kanskje mange kritikere trodde i utgangspunktet, den treffer nettopp dem som har de mest belastende yrkene. Derfor er det en veldig nær sammenheng mellom avtalefestet pensjon fra 62 år og det å innføre levealdersjustering, for de to tingene henger veldig tett sammen. Vi er glad for at vi i forhandlingene kom fram til en god avtale. Vi er glad for at vi har en avtale som på alle vesentlige punkter er i tråd med et enstemmig landsmøtevedtak fra Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet står fast på avtalen om en pensjonsreform, og den er helt i tråd med vårt enstemmige landsmøtevedtak. Vi vil følge opp den avtalen. Et av de viktige formålene med avtalen har selvsagt vært å bidra til å skape forutsigbarhet i pensjonssystemet. Vi er opptatt av en sosialt rettferdig, kvinnevennlig pensjonsreform, og mener at vi har tatt viktige skritt og lagt et grunnlag for det gjennom avtalen med regjeringspartiene.