Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-04-26:
Kristin Halvorsen mente å ha hatt en halleluja-opplevelse under utenriksministerens innlegg, uten at det var gjensidig, så vidt jeg forstod utenriksministeren. Nå tror jeg på den annen side at man ikke hadde forventet noen særlig hallelujaopplevelse når man skulle høre Lisbeth Holand beskrive Schengen. I grunnen er det ganske trist og leit hvordan det er med Schengen, ifølge Lisbeth Holand. Jeg husker da saken ble behandlet forrige gang, i 1997. Da var det et snev – ikke av optimisme, men et snev av noe som kunne være positivt, at man tross alt skulle samarbeide over landegrensene for å forhindre kriminalitet. Men man skulle selvfølgelig gjøre det mye mer effektivt i Interpol og alle andre steder, så egentlig var dette et veldig lite og uvesentlig argument. I dag er det i grunnen bare trist og leit. Selv det lille positive argumentet har jeg ikke hørt – og jeg har sittet pent og lyttet så langt jeg har maktet. Men en ting som var interessant, var at Lisbeth Holand la så stor vekt på den dynamiske utvikling. Da rant den meg i hu representanten Holands profetiske evne fra forrige gang. Da var det særlig én ting som var så sentralt. Riktignok var også den avtalen vi behandlet i 1997 trist og ille, men bare vent hvor ille det blir neste gang, hvis Schengen blir integrert i EU! Vi har altså litt empiri når det gjelder representanten Holands evne til å se inn i fremtiden. For det som sikkert kan diskuteres, er om den nåværende avtale er mye bedre eller eventuelt omtrent like god som den forrige. Men ingen har våget å påstå at den nåværende avtalen er så mye dårligere enn den forrige. Og det var egentlig det Lisbeth Holand la opp til i sin tid da hun snakket om hvor ille det ville bli med et Schengen integrert i EU. Så er det en helt annen ting, og det er denne vandrehistorien om Stephanie Mills. Etter å ha hørt på utenriksministeren, føler jeg meg rimelig overbevist om at det eneste landet som på en måte er bundet av seg selv til ikke å ta henne inn, er Frankrike, mens alle de andre landene i grunnen på relativt fritt grunnlag – med mindre hun har gjort noe som vi alle tar avstand fra – kan slippe henne inn. Så kan man da tenke seg problemstillingen: Ville vi likt det hvis Schengen-avtalen var slik utformet at Norge ikke kunne sette noen på svarteliste? Jeg kan tenke meg en rekke situasjoner hvor vi ville ønske å sette noen på svarteliste. Dersom vi gjorde det og andre Schengen-land ikke syntes at dette var riktig, da ville de også kunne velge på fritt grunnlag om de ville slippe vedkommende inn, med mindre vedkommende hadde gjort noe så graverende at det er helt opplagt at vedkommende ble diskvalifisert. Så jeg synes dette Stephanie Mills-eksemplet i realiteten sier noe om den selvstendighet som man har til å følge landets egne lover. Helt til slutt: Jeg synes egentlig Johan J. Jakobsen og Senterpartiet skulle være litt mer ærlige. De skulle sagt: Vi nådde ikke frem i Regjeringen, vi forsøkte, men vi tapte. Vi fikk ikke engang lov til å ta dissens. Det beklager vi, men slik er verden. Isteden har man altså forsøkt å late som om de fra Senterpartiet som har behandlet saken i Regjeringen, og de her i salen, som mener det helt motsatte, egentlig er like gode. For, som Kristin Halvorsen var inne på, det er bare i travspill at man kan spille på en rekke hester samtidig.