trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-22:
Først vil jeg takke for at alle partiene har vært med i debatten, det har vært viktig. Og så vil jeg takke Gjermund Hagesæter for å orke å bidra med sin private historie i en slik debatt; det var faktisk viktig for debatten. Jeg er ute etter en grunnholdning i parlamentet. Jeg besøkte min amerikanske familie i Midtvesten, og vi diskuterte krigen i Irak, som de var veldig mot. Dagen etter så vi på en parade, som man jo har i amerikanske byer, og da veteranene kom forbi, reiste man seg i respekt. Jeg spurte: Var ikke dere mot krigen? De svarte: Vi er mot krigen, men vi er ikke mot soldatene. Det er et viktig aspekt ved den norske debatten der jeg syns at vi kanskje kunne lære av amerikansk kultur: respekt for dem som er villige til å ofre for oss det man setter høyest i livet. Det går bedre, og det er veldig mye som er i ferd med å bli bedre – men vi sender også flere ut. Det er flere og flere som får den erfaringen det er å være i krigsområder rundt omkring i verden, og det betyr at apparatet vårt også må være bedre. Jeg er veldig enig med Slagsvold Vedum som sier at det må være helhet i systemet. Og det er kanskje litt det jeg etterlyser, det sømløse systemet, det som kan hjelpe i Forsvaret, men også i helsevesenet. Det er jo ikke helt slik som jeg ser at statsråden ønsker at det skal være. Jeg har fått historier fra folk som har blitt erklært tjenesteudyktig i Forsvarets journaler, som har fått sterke diagnoser i Forsvarets journaler, og som har fått beskjed om å reise hjem, og god tur. Det er veldig mange som får de «røde drømmene» ganske mange tiår etter at de har vært der, og da er det ikke noe apparat som står der og hjelper til. Jeg tror at skal vi få til et godt system, må Forsvaret og helsevesenet samarbeide mye sterkere enn i dag, og det må være slik at vi faktisk bringer kompetansen ut til hver enkelt og kanskje også følger opp hver enkelt mye tettere. Vi må gjøre det lettere å være koner og ektemenn, å være mødre og fedre og barn, og vi må gi mye mer kunnskap til folk før de reiser, om hva de faktisk skal være forberedt på, slik at de drømmene blir mulig å leve med etterpå. Vi i Venstre kommer til følge opp dette videre, og min oppfordring til statsråden er å ta med veteranene også i arbeidet. Det har vært utrolig spennende å jobbe med denne interpellasjonen fordi man får så mange henvendelser, man får så mange historier, og det er så mange som bidrar med erfaringen sin. Dem bør statsråden ta med tett i arbeidet videre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
I sitt første innlegg siterte interpellanten Skei Grande en psykiater, og jeg skal ikke utfordre psykiaterne i Forsvaret, men jeg har lyst til å ta Forsvaret litt i forsvar. Forsvaret har faktisk gjort ganske mye for å forberede og følge opp soldater, underveis mens de er ute og også etter oppdrag. Vi kan alltid erkjenne at ting kan gjøres bedre, at vi kan bli grundigere og gjøre en enda bedre jobb. Men samtidig har jeg lyst til å understreke at det faktisk er gjort en stor endring i praksis fra de første veteranene i nyere tid, fra 1978 og Libanon. Det er faktisk gjort en stor innsats for å forbedre arbeidet i Forsvaret. Når det gjelder oppfølgingen av barn og familier, har Forsvaret selv ansatt egne familiekoordinatorer. Det som ofte kan gjøre det vanskelig, er at folk bor spredt, man bor over hele landet, langt vekk fra den leiren eller den basen som vedkommende soldat eller familiemedlem er sendt ut fra, og da er det ikke alltid like godt å holde kontakten. Men Forsvaret holder familiesamlinger både før man reiser ut og også når de kommer tilbake, og prøver å holde kontakt med familiene underveis – det vet jeg. Så er det også laget bl.a. en egen bok for barn. Alt dette er viktige tiltak, men så ser jeg også selvfølgelig at der det virkelig hjelper å følge opp familiene, det kan være etterpå, for soldatene selv blir ivaretatt, eller de skal i hvert fall bli det, gjennom Forsvaret det første året, hvis de trenger spesiell hjelp. Familiene må også bli ivaretatt av helsevesenet. Når det gjelder det spørsmålet som Skei Grande stilte om det å ha egne team og hands-on, prøvde jeg i mitt innlegg å beskrive hvordan vi jobber ganske målrettet for å få ut kompetanse og opplæringsmateriell i hele landet for nettopp å kunne etablere nettverk av leger, psykologer og psykiatere som skal ha kunnskap nettopp om veteranenes spesielle situasjon. Også i forbindelse med Samhandlingsreformen og fastlegenes rolle, som vi styrket i de dokumentene som er sendt ut på høring nå, er vi veldig opptatt av at fastlegene må ta tak i de pasientene som de har på listen sin som aldri møter opp hos fastlegene. Forsvaret vil også gjennom sitt helseregister, der en nå har mye bedre dokumentasjon enn tidligere, ha en bedre mulighet for å følge opp, fordi både hendelser og skader vil være bedre dokumentert.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Innleggene i denne debatten viser egentlig hvor stor debatten er, og hvor kompleks den er. Da jeg satt der nede, tenkte jeg: Er det som helseminister eller som forsvarsminister jeg nå egentlig er her for å svare på interpellasjonen? Heldigvis har jeg erfaring fra begge områdene, og det er litt nødvendig å svare også fra Forsvarets side. Det er veldig viktig at Forsvaret tar sitt ansvar, det er det mange som har vært inne på. Og så er det én ting: Selv om alle veteraner har krav på samme oppfølging, tror jeg man har en mye bedre oversikt over og dokumentasjon på de soldatene som har vært ute de senere årene, enn det man hadde når det gjelder dem som var ute for en del år tilbake. Og det er noe av det som gjør det vanskelig, som vi har hørt flere har vært inne på i dag. Forsvarets ansvar er helt klart å ivareta personellet sitt før, under og etter at de har vært ute. Forsvarets ansvar er også å sørge for gjennom sitt eget kontor for psykiatri og stressmestring, som er en del av Forsvarets sanitet, at denne kompetansen kommer ut i det sivile helsevesen. I mitt innlegg forsøkte jeg å være veldig grundig på hvordan vi jobber systematisk for å få denne kompetansen ut i de regionale sentrene, som det er fem av i hele landet. Vi er nødt til å bruke den metoden på å øke kompetansen ut gjennom nettverk for å lykkes med dette. Så ser jeg at tiden går veldig fort, men jeg har bare lyst til å trekke frem én sak som har vært veldig viktig i alt mitt arbeid med veteraner, nemlig samarbeidet med veteranorganisasjonene. Det er slik at de vet best hva som virker, og hvordan ting bør være. Gjennom det har vi fått styrket kameratstøttearbeidet, og jeg synes Hagesæters innlegg egentlig minner oss på dette, at det er bare de som har vært ute sammen, som faktisk kan forstå hverandre. Det er noe som stadig kommer igjen – og de kan hjelpe hverandre. Derfor er kameratstøttearbeidet så viktig; man kan samles igjen senere, etter at man har vært ute. Det er viktig at Forsvaret både legger til rette for det og følger opp, slik at dette faktisk blir gjort. Det er en selvsagt ting at veteranenes organisasjoner er med i det videre arbeidet med handlingsplanen. Det nevnte jeg også tidligere i innlegget mitt. Det er selvfølgelig helt sentralt. Så skal vi, som det står i denne veteranmeldingen, ha et forsøksprosjekt i en kommune. Det jobbes det fra Forsvarets og Helse- og omsorgsdepartementets side med å få til.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-22:
Jeg har bare en kort tilføyelse til en veldig god debatt, som har hatt fokus på et veldig viktig spørsmål, nemlig situasjonen for veteranene og en understreking av samfunnets ansvar, både overfor veteranene, overfor soldatene – og deres familier. Det jeg vil tilføye i debatten helt på slutten, er en oppfølging av det som statsråden sa i sitt svar, nemlig at regjeringen – som en oppfølging av St.meld. nr. 34 for 2008–2009 – vil legge fram en ny handlingsplan. Da vil jeg understreke, og oppfordre veldig sterkt til, at veteranenes egne organisasjoner blir trukket med i det arbeidet som nå pågår. Den erfaringen og den kompetansen de besitter, er veldig viktig – avgjørende viktig – for å kunne utvikle en god og tilfredsstillende helsetjeneste. Vi har nettopp hatt, og vi har, høringer om helsebudsjettet, og organisasjonene har vært der. Jeg merker meg at de innspillene som kommer, går på at man må utarbeide levekårsundersøkelser og kartlegge veteranenes situasjon. Man understreker at vi må få en strømlinjeformet tjeneste innenfor det sivile hjelpeapparat, man må sette kritisk søkelys på om vi har en hensiktsmessig organisering av tjenesten, om den blir ivaretatt i henhold til det som ble understreket i St.meld. nr. 34 for 2008–2009, og om det er en god nok kompetanseoverføring mellom Forsvarets hjelpeapparat/helsetilbud og det sivile. Disse erfaringene og innspillene er viktige, og jeg vil oppfordre statsråden til å si noe om det i sitt svar nå på slutten av debatten.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Jeg takker for et grundig og positivt svar. Jeg synes at det som ligger på bordet fra EFTAs side, som grunnlag for framtidige forhandlinger, er veldig godt og dekker – etter mitt skjønn – de behovene vi har etterlyst når det gjelder frihandelsavtaler for å understreke betydningen av at frihandel og globalisering av økonomien må bygge på en bærekraftig utvikling. Hvis ikke blir medaljens bakside for tung og vanskelig, og vi er jo også for så vidt inne i klimadebatten på disse problemstillingene. Det samme gjelder arbeidstakers rettigheter. Hvis den økonomiske utviklingen som handelen genererer, skal komme befolkningen til gode i land med store utfordringer når det gjelder sosiale skjevheter og fattigdom, må det også komme arbeidstakerne til gode i form av anstendige arbeidsvilkår, lønnsforhold osv. Det er veldig gledelig at dette har støtte også fra arbeidsgiversiden i Norge. Jeg tror man innser at det å konkurrere i en global økonomi uten å ha noe vern mot dårlige miljøforhold, dårlige arbeidsvilkår, er vanskelig for seriøse bedrifter, det blir vanskelig å klare seg i konkurransen. Så gjenstår det å se om vi får aksept for det, som næringsministeren sa. Det som kanskje er en ting vi på EFTA-siden også bør vurdere, er om man skal bygge rundt handelsavtalene: litt bistand i land som har behov for det, kapasitet til å bygge opp regelverk, bygge opp overvåkingsmekanismer på miljøsiden, og hjelpe til slik at de kan møte de kravene som vi stiller – slik vi gjør, som jeg nevnte i mitt første innlegg, når det gjelder import av kjøtt fra fattige land i Afrika. Det er å ekspandere EFTAs portefølje. Men det er også noe jeg mener vi må ta høyde for, slik at dette ikke blir en papirtiger, men kan komme ut i virke i kommende handelsavtaler.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Jeg takker for engasjementet i debatten og for innlegg som har vist at det er bred oppslutning fra Stortingets side om den nye strategien når det gjelder frihandelsavtaler i EFTA, med ett unntak. Når Rytman uttrykker seg slik at man er skeptisk til å blande seg inn i andre lands innenrikspolitikk, lyder det jo som et ekko av reaksjonen fra den kinesiske regjering på fredspristildelingen. Det som Rytman overser, er jo at globaliseringen og økt handel over landegrensene fører til at vi påvirkes av hverandre, og altså blandes inn i hverandres innenrikspolitikk. Det er ingen tvil om at den rentenedgangen vi opplevde fra 2001/2002, i stor grad skyldes det som skjedde i Kina. Da har Rytman heller ikke fått med seg det behovet som ble så tydeliggjort i finanskrisen, behovet for mer samordning av regelverket tvers over landegrensene – et arbeid som er i full gang. For å ta et par andre eksempler: Det er bra at norske bedrifter investerer i andre land. Ja, men det er også bra at vi da bidrar til at disse investeringene har en trygg ramme rundt seg, at det ikke skjer i land som ikke har noe juridisk regelverk rundt det. Rytman mente at dette ordnet bedriftene selv, fordi de er opptatt av sitt image. Ja, hvor mye kostet ikke avsløringene av arbeidsforholdene hos Telenors underleverandør i Pakistan? Hva kostet ikke det Telenor i imagetap og i å bygge opp igjen? Derfor får vi, når vi veves inn i hverandre på den måten som vi gjør gjennom globaliseringen, også et felles ansvar for disse områdene, og det er det det er snakk om å håndtere, enten det er i WTO-sammenheng, i ILO-sammenheng eller i frihandelsavtaler. Og så skal vi selvsagt være oss bevisst at det er grenser for hvor mange problemer vi kan løse gjennom frihandelsavtaler mellom to, tre eller fire land. Utgangspunktet for frihandelsavtaler er jo, som statsråden pekte på, å ivareta vårt næringslivs interesser og muligheter i nye markeder, men det gjør vi altså best ved at vi også baker inn krav til miljøstandarder, krav til «decent work». Så pekte statsråden på – og det er jeg enig i – at å få inn slike bestemmelser i frihandelsavtaler kan være med på å lage en brekkstang for også å få det inn i WTO-sammenheng, noe vi har lyktes med når det gjelder miljøbestemmelser, men ikke arbeidstakerrettigheter. Det er alltid en styrke å få det inn i multilaterale avtaler.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Jeg er enig med interpellanten i alt han sier. Jeg tror dette handler delvis om at vi gjennom handelsavtalene kan bidra til å heve miljøstandarder, bidra til en positiv utvikling i næringsliv og økonomisk liv andre steder og også bidra til arbeidstakerrettigheter og kamp mot sosial dumping og uverdige arbeidsforhold. Dette er viktig for oss uavhengig av handelsspørsmål. Dette er viktige mål som den norske regjeringen jobber for i mange sammenhenger, også i utviklingspolitikken og utenrikspolitikken. Så er det en tilleggsdimensjon også: Hvis vi skal ha aksept for at vi åpner markeder, har internasjonal handel og får en internasjonal arbeidsdeling, tror jeg også folk må se at dette kommer folk flest til gode, og at dette ikke brukes som et middel for å presse arbeidstakerrettigheter i Norge, presse miljøstandarder eller presse de sosiale forholdene som vi forventer oss. Det er ikke slik at alle er like heldige som oss. Folk lever i fattigdom, folk lever under uverdige forhold. Det er langt fra fryd som preger arbeidsforholdene i mange land. Det er klart at hvis vi bare åpner markedene passivt uten samtidig å ta disse spørsmålene inn over oss, kommer vi til å møte mye motstand mot å få en mer internasjonal økonomi. Så alt dette henger sammen. Oppslutningen om internasjonale frihandelsavtaler vil i stor grad bygge på at vi også lykkes med å løse miljøutfordringer og arbeidstakerrettigheter. Vi vet at norske bedrifter og norsk næringsliv har lange tradisjoner for å jobbe tett med arbeidstakerne, ha dialog, sørge for rettigheter og forhandlingsmakt osv. Dette er en konkurransefordel for Norge. Vi klarer å kombinere dette med en sterk vekst. Det er faktisk en modell, tror jeg, som vi også kan presentere rundt om i verden som et mye bedre alternativ til markedsliberalismen og de frie krefters spill.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Nå hadde interpellanten en glitrende oppsummering av interpellasjonsdebatten. Jeg synes også debatten på godt vis har illustrert de dilemmaene som dette området innebærer. Ja, vi ønsker å legge til rette for norsk næringsliv. Ja, vi ønsker økt økonomisk samkvem med andre land. Og vi ønsker miljø og arbeidstakerrettigheter. Hvordan får vi disse tingene til å spille sammen? Det er jo det denne debatten dreier seg om. Jeg skulle ønske at alle partier i denne sal stilte spørsmålet: Hvordan kan Norge bidra? Hvordan kan vi – vårt næringsliv og våre politiske myndigheter – bidra til å hjelpe alle dem som ennå ikke opplever gode nok arbeidsforhold? Hvordan kan vi bidra til å berge denne jordens klima? Uten at vi løser de problemene, blir det også ganske dystert for norsk næringsliv. Hvis vi ikke klarer å ha en planet som er i balanse i sitt økologiske regnskap, og hvis vi ikke klarer å løfte millioner av mennesker ut av fattigdom og gi dem de samme rettighetene og mulighetene som vi har, ja da blir det stusslig også i lengden for overskuddene i norske bedrifter. Jeg skal ikke kommentere så mange av de enkelte innleggene, men når Rytman spør om hvordan vi hadde reagert for hundre år siden hvis noen utenfra f.eks. hadde krevd forbud mot barnearbeid, tror jeg det avhenger veldig av hvor vi sto politisk. Min bevegelse, mitt parti, hadde jublet, for det var det vi kjempet for. Men så hadde nok antakelig de politiske retningene Rytman stammer fra, reagert med forferdelse over at det gikk an å stille et så ukritisk krav at man måtte slutte med barnearbeid. Vi fikk slutt på barnearbeid. Kanskje hadde vi fått det til før hvis vi hadde fått hjelp utenfra, og slik er det mange som tenker rundt om i verden. Det er godt å ta med seg fra salen at vi har støtte fra Stortinget i det arbeidet vi gjør for å kombinere miljø, arbeidstakerrettigheter og handelsavtaler. Jeg blir rett og slett inspirert av de innleggene som er, og tar dette med i det videre arbeidet.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Vi opplever jo alltid ulike avveininger og problemstillinger, hvor f.eks. miljø og næringsutvikling eller ulike typer næringsutvikling eller ulike samfunnsmål står opp mot hverandre. Men det er jo nøyaktig det samme i Sør-Norge, i Vest-Norge og på Østlandet som i Nord-Norge. Det er jo ikke et spesifikt nordnorsk problem. Vi må bort fra den framstillingen at det alltid er så stor frustrasjon i Nord-Norge, at det er så vanskelig i Nord-Norge og at det er så bekymringsfullt i Nord-Norge. Min erfaring etter mange reiser til Nord-Norge i ulike verv, også som næringsminister og kulturminister, er at det er ikke det. Det er stor optimisme i Nord-Norge. Det er pågangsmot. Det er visjoner. Det er ambisiøse mål og en entusiasme over at denne landsdelen blir mer og mer sentral, ikke bare på norgeskartet, men på verdenskartet. Med store mineralressurser, med store energiressurser, med et enormt reiselivspotensial, med muligheter for åpning av Nordøstpassasjen deler av året, med stor strategisk betydning og med stor miljømessig betydning ser ikke folk i nord på Nord-Norge som en utkant som har problemer, men som et sentrum, ikke bare i sitt eget rike, men også i vårt rike. Og ja, det er ulike spesielle problemer i Nord-Norge, f.eks. må urbefolkningens rettigheter takles og håndteres. Det må vi jobbe med. Men jeg kjenner meg ikke igjen i dette frustrasjonsbildet. Jeg kjenner meg igjen i et optimistisk bilde, og om vi ikke klarer å skape bare fryd og gammen – eller fryd i gammen; det får vi se – så skal vi i hvert fall skape fryd i Nord-Norge, det er jeg sikker på, fordi den fryden er allerede i stor grad til stede i landsdelen.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-10-22:
Jeg vil også, som interpellanten, takke for en god debatt. Jeg tror vi kan ta med oss at den optimismen og det pågangsmotet som er reflektert gjennom de nordnorske stortingsrepresentantene, er ganske representativt også for landsdelen. Men jeg velger også å ta interpellanten i beste mening, at det er for å løfte Nord-Norges muligheter vi fikk anledning til å ta en slik interpellasjonsdebatt. Interpellanten er jo fra et fylke med stolte tradisjoner for entreprenørskap, gründervirksomhet og bedriftsetablering, en tradisjon og et pågangsmot som vi lenger nord, om det er i Trøndelag eller i Nord-Norge, helt sikkert har mye å lære av. Men med de mulighetene som naturressursene langs kysten i nord, og for så vidt også innlandet i nord, gir, tror jeg vi absolutt vil lykkes med det.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-22:
Først vil eg takke representanten Svein Roald Hansen for å ta opp denne viktige problemstillinga. Kampen for miljø, demokrati, menneskerettar og sosiale standardar står sentralt i SVs politikk. Vi er derfor svært glade for at vi får høve til å diskutere dette her i salen, for det er eit spørsmål som vi sjeldan ser i eit heilskapleg perspektiv. Som det har vore sagt før: Ikkje minst når det gjeld problemstillinga knytt til handelsavtaler, skjer ofte ting utanfor denne salen. Derfor er det viktig at desse prinsippa blir tekne opp i denne salen med jamne mellomrom. Handel kan skape utvikling og lyfte folk ut av fattigdom. Men handelsavtaler kan også ha motsett effekt. Handelsavtalene kan også legitimere diktatoriske og valdelege regime, og i verste fall kan det styrkje ein diktator i hans posisjon i forhold til demokratiske krefter og fagrørsla. Handelsavtaler kan også styrkje internasjonale kapitalkrefter som ikkje tek omsyn til miljø og faglege rettar. Vi har mange eksempel på at internasjonale konsern har teke seg til rette i land med svake lover og reglar og etterlate naturen i ein stand som vi ikkje kan akseptere. Vi har også mange eksempel på at internasjonalt sterke kapitalkrefter har pressa ut lokale aktørar og har samtidig hatt forhold for arbeidstakarane og andre sosiale forhold som ikkje er akseptable etter ein standard som vi kan akseptere, f.eks. med omsyn til kva vi kan forvente å få inn i ei handelsavtale med land som vi ønskjer å ha auka samhandling med. Regjeringa la i 2008 fram St.meld. nr. 10 for 2008–2009 om næringslivets samfunnsansvar i ein global økonomi. Her er det lagt stor vekt på arbeidstakarrettar globalt. Meldinga la opp til at Noreg og norsk næringsliv skal styrkje arbeidet for faglege og sosiale rettar. Det er også lagt opp til at Noreg skal vere ein pådrivar for å fremje ILOs kjernekonvensjonar og anstendige arbeidsvilkår, som ofte på godt norsk blir kalt «decent work». Den same meldinga legg vekt på at Noreg skal vere ein pådrivar for at næringslivet skal ta omsyn til miljø og klima også i land som har svakt utvikla lover og reglar på dette området. Det er viktig å følgje opp St.meld. nr. 10 når vi skal lage bilaterale handelsavtaler, at vi viser at dei forventningane vi stiller til næringslivet, også følgjer oss når vi går inn og forhandlar, og at vi viser kva slags forventningar vi stiller til våre handelspartnarar. Handel og handelsavtaler kan skape utvikling, men det er viktig at det bidreg til å fremme folkestyre, menneskerettar, miljø og faglege og sosiale rettar – også når handelsavtaler eventuelt inneheld investeringsavtaler. Det er positivt at næringsministeren viser ei så offensiv haldning til dette spørsmålet i sitt svar her i dag, og det er viktig at Noreg ligg i front på dette området, og at vi legg opp til ein strategi der vi med rak rygg kan seie at vi følgjer opp våre intensjonar også i forhandlingar, sjølv om – som mange har vore inne på – det er kompliserte spørsmål, og balansegangen mellom å få noko til å skje og berre drive symbolpolitikk kan vere krevjande.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-22:
Eg var litt usikker på om eg som kjem frå den andre enden av landet, skulle ta ordet i denne saka. Endå meir usikker blei eg då eg oppdaga at eg for ein gongs skuld var heilt einig med Framstegspartiet. Det som var mitt utgangspunkt, var nettopp det som Framstegspartiets representant tok opp. Eg føler at nordområda over nokre år har vore fokuserte og hatt eit driv som gjer at vi som lever på den andre sida av landet, kanskje blir litt misunnelege av og til – ikkje fordi vi ikkje har ressursar og mange moglegheiter, men faktisk på grunn av det fokuset som har vore på å få noko til å skje nordpå, og av den måten nordområda sjølve har teke den utfordringa og samarbeida med styresmaktene – anten det har vore den eine eller andre regjeringa – for å få noko til å skje. Det er eit førebilete som mange bør strekkje seg etter. Difor har eg ikkje tenkt å gå inn i alle dei sakene som er gjorde, for det har både ministeren og dei føregåande talarane snakka ganske mykje om, men eg vil ta føre meg eit par punkt i interpellanten sitt innspel. Bit-for-bit høyrest for meg negativt ut – bortsett frå når ein ser det på tv på fredagskvelden. Men bit for bit kan jo snuast om. Ein kan seie at alle offensive planar må ein ta skritt for skritt mot dei langsiktige måla. Det er snakk om å ha visjonar og ha overordna mål som er lagde fram i ulike planar, og så må ein ta ulike rundar for å få handlinga til å skje. Eg trudde for så vidt ikkje at interpellantens parti var så sentralstyrt at alt skulle liggje i éin pakke, og så ferdig med det. Det må takast nokre skritt undervegs for å komme til målet. Så er det ein ting som eg undrar meg litt på. Interpellanten har to vinklingar på den same problemstillinga. Det verkar som ho vil ha meir vern, og det verkar som ho ser vernet som eit problem. Interpellanten representerer eit parti som ofte kritiserer m.a. SV for ikkje å vere offensive nok når det gjeld å sikre vern av forskjellige naturressursar, men samtidig oppfattar eg at ho no framstiller vernet som det store problemet. Så det som det i sluttreplikken kunne ha vore interessant å få svar på, er: Er det for mykje eller for lite vern som er problemet i nord?
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-22:
I likhet med mange andre vil jeg først takke interpellanten som tar opp et av de viktigste temaene i norsk utenrikspolitikk og handelspolitikk, og jeg vil takke for erkjennelsen av at hva slags handelsavtaler vi inngår, er et politisk spørsmål. Det er et spørsmål om demokrati og et spørsmål om menneskerettigheter. Derfor slår regjeringserklæringen fast at vi skal arbeide for åpenhet i EFTA-prosessene. Åpenhet er selvfølgelig en forutsetning for debatt og dermed også en forutsetning for demokrati. Det kan virke som en banal blødme å si det på den måten, men det er viktig å ha med seg at åpenhet er ingen selvfølge på dette feltet. Interpellanten understreker at både USA og EU har sterkere bestemmelser for miljø- og arbeidsrettigheter i sine handelsavtaler enn EFTA. Noen kunne være fristet til å påpeke at dette sier mer om EFTA enn om USA og EU. Fine formuleringer i nye avtaler må følges opp med handling. Vi trenger god oppfølging, og vi trenger muligheter til å sanksjonere for at ikke flotte resolusjoner og festtaler skal bli verdiløse. Handel er ikke noe mål i seg selv. Det er et middel som under de riktige forutsetningene er avgjørende for økonomisk utvikling og dermed også for samfunnsutviklingen. Derfor må handel etter SVs syn underordnes grunnleggende samfunnshensyn som sysselsetting, miljø, arbeidsrettigheter og matvaresuverenitet. Ikke minst må utviklingsland sikres muligheten til å beskytte nasjonale næringer inntil de er i stand til å konkurrere på internasjonale markeder, akkurat på samme måte som vi hadde mulighet til, her oppe i den nordlige delen av verden. Det er ikke et land som har maktet å utvikle rettferdighet og demokrati for alle uten muligheten til å beskytte egne ressurser og interesser. Verdenshandelen trenger spilleregler, men det må være spilleregler som kan tøyle grådige markedskrefter, og baseres på interessene til folk og miljø. Disse hensynene må få prioritet. Ikke bare i arbeidet med nye avtaler, men også de som er under arbeid, f.eks. i spørsmålet om frihandelsavtale med Colombia. Der har jeg lyst til å legge til at de i denne salen som har fått det for seg at de kanskje er for ratifisering av avtalen, må ta med seg at de som arbeider for menneskerettigheter i Colombia – forfulgte fagforeningsaktivister, forfulgte studenter – er imot ratifisering.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2010-10-22:
Jeg takker statsråden for svaret, der statsråden tegner et positivt bilde av Nord-Norge. Jeg deler statsrådens optimisme og håp for Nord-Norge. Det er positivt med alle planene som regjeringen har lagt fram for området og de ulike næringsområdene. Men etter statsrådens innlegg sitter jeg igjen med mange spørsmål, for statsråden svarer ikke på det spørsmålet som jeg stiller i interpellasjonen. Er det bare fryd og gammen, da, i nord? Lytter ikke statsråden til sine egne representanter, som er bekymret for en bit-for-bit-politikk som skaper stor frustrasjon? Er investeringsklimaet slik det skal være, og er konfliktnivået akseptabelt? Jeg håper statsråden i sitt sluttinnlegg vil komme inn på noen av disse betente områdene, som gjør at kanskje mange av statsrådens og regjeringens planer vil strande, fordi her er det ikke et godt forhandlingsklima mellom de ulike partene.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2010-10-22:
Da vil jeg takke for en interessant debatt. Det ble ganske bra temperatur i salen. Jeg synes det har vært en engasjerende debatt å ta del i. Jeg har fått en god del innspill. Noen av de innspillene jeg har fått, må jeg selvfølgelig grunne videre på. Men for å gjøre det helt klart: Når jeg tok opp denne debatten, var det ikke for å stakkarsliggjøre landsdelen, eller at vi i sør, eller jeg som sunnmøring, skal være med på å styre noe som helst. Grunnen var å synliggjøre de mulighetene som er i landsdelen og peke på de utfordringene som ligger der for å realisere disse mulighetene. Og da skal det noe mer til enn bare lovprising av regjeringens fortreffelighet, det må gå an å komme med noen kritiske bemerkninger om hvordan andre ser på utviklingen. Jeg lurer på om arbeiderpartipolitikeren Ronny Wilhelmsen, hvis han hadde hørt denne debatten, hadde blitt beroliget. Det skulle være interessant å høre hans ord etter det som er sagt. Ingalill Olsen tok opp dette med at jeg kanskje var bekymret når det gjaldt reindriftsnæringens konflikt med mineralutvinningen. Ingalill Olsen tok selv i mars opp spørsmål omkring reindrift og jordbruk, spesielt bønder i Alta-området. Svaret til statsråd Brekk gikk på at han kunne slutte seg til at konflikten i Alta også måtte vurderes i et større perspektiv. Og det er i grunnen det jeg etterspør. Når ulike interesser møtes, må de ulike perspektivene tas opp, og da trenger vi en helhetlig tenkning, slik at vi ikke blir så sektororienterte som vi ofte kan være. Men jeg takker for debatten. Jeg synes det har vært en spennende debatt å ta del i, så tusen takk!
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-10-11:
Jeg vil gjerne takke kunnskapsministeren for et nyansert og reflektert svar. Jeg setter også pris på at kunnskapsministeren anerkjenner at kulturelle referanserammer har betydning for skolehverdagen, og at det er krevende for lærere som praktiserer i en skole som er veldig kulturelt mangfoldig. Jeg opplever at de undersøkelsene og rapportene man har på dette feltet, underspiller denne siden ved skolehverdagen noe. Statsråden var i sitt svar inne på betydningen av barnehage og gratis kjernetid for å få de norskferdighetene man trenger for å mestre skolehverdagen. Det er jeg glad for. Det har betydd mye for Oslo at man har hatt gratis kjernetid. Samtidig er det fortsatt en del utfordringer. For første gang er effekten av gratis kjernetid i barnehage blitt målt, og en rapport er nylig blitt offentliggjort på dette området. Den viser at det er forskjeller i resultater, og at det handler om kjønn. Man ser at jenter med innvandrerbakgrunn som har benyttet seg av gratis kjernetid, i to av tre avgangsfag lå i snitt en hel karakter over jentene med innvandrerbakgrunn i Oslo som ikke hadde benyttet seg av gratis kjernetid. Samtidig ser man at de guttene med innvandrerbakgrunn som hadde benyttet seg av det samme tilbudet, ikke får like gode skoleresultater. For jentenes del tetter man hele 80 pst. av karaktergapet mellom jentene med og uten innvandrerbakgrunn. Det gjelder bredt, for alle fag, ikke bare for språkfagene, men for matematikk, for naturfag og for andre fag. Det har altså betydning for hele spekteret av fag, og det har betydning for muligheten man har til å lykkes gjennom hele skoleløpet. Så ser man også at gutter med innvandrerbakgrunn, først og fremst gutter som selv har innvandret, strever med disse tingene, også på videregående skole, med det resultat at gutter som selv har innvandret, betydelig oftere faller fra på videregående skole enn snittet for øvrig. Derfor vil jeg gjerne vite hvordan statsråden vil gå fram for å få gutter med innvandrerbakgrunn til å prestere bedre i skoleløpet.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-10-11:
Jeg er oppmuntret av at det er mange i diskusjonen som anerkjenner flerspråklighet som en ressurs. Det gjør både statsråden og opptil flere representanter fra ulike partier. Jeg er enig med representanten Christoffersen i at dette egentlig handler om å muliggjøre den klassereisen som man jo kjenner fra tidligere norsk historie, og at det dermed ikke er en fremmed oppgave vi her står overfor. Samtidig bekymrer det meg litt at representanten fra Høyre er mer opptatt av å skryte av de generelle skoleprestasjonene i Oslo enn å ta tak i det som er reelle utfordringer i Oslo by, nemlig at innvandrerelever faktisk går ut med to grunnskolepoeng lavere i Oslo by enn de gjør i andre deler av landet. Så registrerer jeg også at representantene fra Høyre – i alle fall den siste taleren fra Høyre – ser ut til å være imot gratis kjernetid. Det er jo veldig interessant. Det vil jeg ta med meg i den videre diskusjonen omkring dette. Fremskrittspartiet viser i sitt innlegg at de fortsatt ikke helt forstår problemstillingen omkring minoritetsspråklige i skolen, for representanten Hanekamhaug viste i sitt innlegg bare til grunnkompetanse i lesing, skriving og regning. Da kan representanten umulig ha lest den generelle delen av læreplanen for grunnskolen, der man i tillegg til faglig kompetanse vektlegger den sosiale kompetansen, det at man skal kunne bli gode samfunnsborgere. Samtidig vil jeg berømme representanten fra Fremskrittspartiet for å ha et engasjement for, et større rom for kulturelt mangfold i skolen, altså ulike kulturelle referanserammer. Men jeg er litt usikker på om dette er en gjengs oppfatning i partiet hennes, i hvert fall sett i lys av andre utsagn fra representanter fra Fremskrittspartiet. Selv er jeg av den oppfatning at selv om kulturelt mangfold er positivt, er det uriktig å hevde at elever med minoritetsbakgrunn vil klare seg i arbeidslivet uten å mestre «det norske». Underspiller man det, holder man både seg selv og elevene med minoritetsbakgrunn for narr. Jeg registrerer at representanten Aspaker vektlegger sosial kompetanse i skolen i sitt innlegg. Det er jeg glad for, men da konstaterer jeg også uenighet mellom de borgerlige partiene på dette feltet. Jeg ser at partiet Høyre ikke følger opp dette med praktiske tiltak. Flere representanter har vist til viktigheten av samarbeid med foreldrene i hjemmet. Det er jeg enig i er viktig, ikke minst på dette området. Her er vi nødt til fortsatt å ha fokus. Helt til slutt vil jeg dele en litt munter observasjon. To ganger i løpet av denne diskusjonen har jeg blitt henvist til som representanten «Hajik». Jeg håper at dette ikke er et tegn på lav flerkulturell kompetanse i stortingssalen. Av hensyn til prinsippet om tidlig innsats vil jeg påpeke at det er veldig fint om de ti bokstavene i navnet mitt blir stokket i riktig rekkefølge. I den grad det er behov for det, kan jeg bidra med tilpasset opplæring!(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-11:
Det er et veldig interessant oppfølgingsspørsmål som representanten Tajik nå kommer med, fordi vi ser så systematiske og store forskjeller mellom enkelte gutter med innvandrerbakgrunn og enkelte jenter med innvandrerbakgrunn. Det sier noe om hvor stor variasjon det er i de problemstillingene vi snakker om her. Jeg er ikke sikker på om alt dette kan løses i skolen. Jeg tror også det er noen utfordringer i forhold til foreldregruppene, knyttet til ulik bakgrunn. Jeg tar faktisk opp ganske mange ganger når jeg diskuterer med foreldre som selv har innvandret til Norge, eller som har minoritetsbakgrunn, hvordan det kan ha seg at blant jentene deres finner vi noen av de flinkeste elevene og studentene i Norge og mange flere som går videre og tar både videregående opplæring og studerer, mens blant guttene finner vi noen av dem som dropper ut i første sving. Jeg tror det har med ulike forventninger til gutter og jenter å gjøre. Jeg tror at mange gutter med minoritetsbakgrunn hadde fortjent å ha foreldre som hadde større forventninger til deres skoleprestasjoner og fulgte opp deres interesse på skolen. Men jeg tror selvsagt også at vi må se på hvordan skolen og barnehagen tar imot barn med minoritetsbakgrunn, og om det finnes en mye sterkere kjønnsdimensjon der enn det vi har vært klar over tidligere. Veldig mange av de problemstillingene som vi ser er bakgrunnen for frafall i videregående opplæring, er på en måte bare satt litt mer på spissen blant gutter med minoritetsbakgrunn, for frafallsproblematikken starter jo ikke med 16–17-åringer i videregående skole. Det starter ofte mye tidligere i skole- og utdanningsløpet, og det starter ofte med huller i kunnskapen eller manglende grunnleggende ferdigheter. Tidlig innsats helt fra barnehagen og oppover er en avgjørende del av kampen for å få flere til å gjennomføre. Jeg tror også at det som vi ser er en problemstilling, særlig nå som vi jobber med en melding om ungdomsskolen, nemlig at den litt for akademiserte skolen gjør at en del elever ikke kjenner seg igjen eller finner sine beste måter å lære på i skolen, kanskje enda mer er en utfordring for denne gruppen elever. Jeg tror mye av det vi generelt jobber med, dreier seg om gutter og jenter i skolen, og ikke like mye om minoritetsbakgrunn eller ikke(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-11:
Jeg synes at dette har vært en nyansert debatt, som tar utgangspunkt i det mangfoldet vi snakker om når det gjelder elever med minoritetsbakgrunn. Det synes jeg egentlig lover godt for den videre diskusjonen om dette, for vi har betydelige utfordringer med å inkludere alle elever. La meg bare ta noen momenter. For det første er det riktig at Oslo får til ganske mye når det gjelder skolepolitikk. Majoritetselevene gjør det betydelig bedre enn det man gjør på landsbasis, men minoritetselevene, de som har foreldre som har innvandret til Oslo, gjør det omtrent som på landsbasis. De som selv har innvandret til Oslo, ligger, som interpellanten nå har understreket flere ganger, betydelig lavere enn på landsbasis. Oslo får til en del, men det er ikke sånn at Oslo har knekt koden når det gjelder å inkludere barn med minoritetsbakgrunn. Det er tvert imot sånn at man bør ha ambisjoner om å strekke seg mye lenger. Så er det slik at i mange land kan man se at skoler med mange minoritetsbarn er de fattigste skolene. Sånn er det ikke i Norge. Oslo har et omfordelingssystem som gjør at man tiltrekker ressursene til skolen, og det er viktig. Antakelig kan det gjøres mer av det samme. Det er en lignende måte staten tenker på når vi setter i gang tilbud med gratis kjernetid i barnehagen, nettopp for de bydelene som har en utfordring. Og det er et poeng for oss at det gjelder alle barna i disse bydelene. Vi ønsker nettopp at alle barna skal komme i den barnehagen, ellers er det et dårligere utgangspunkt for læring for minoritetsbarna også. Foreldre med minoritetsbakgrunn er ofte veldig opptatt av skolen. Det gledelige er jo at foreldre som selv er analfabeter, har mye å bidra med til elevenes motivasjon hvis de bare viser interesse. Der vet vi det er en stor forskjell. Når vi ser på hvordan elever med minoritetsbakgrunn søker seg til høyere utdanning, er det nesten et eventyr. Hvis vi ser på dem som i 2007 fortsatte på høyere utdanning samme året som de fullførte videregående opplæring, var andelen 27 pst. for innvandrere, 46 pst. for norskfødte med innvandrerforeldre og 24 pst. for alle elever. Veldig mange med minoritetsbakgrunn ser nettopp utdanning som en mulighet. Jeg hadde denne typen problemstillinger rundt mine egne barns skolegang, for da var den bydelen som vi bor i, en bydel med lave boligpriser og mange sosiale utfordringer. Nå har flyttemønsteret i Oslo gjort at de problemstillingene er annerledes. Jeg er sikker på at vi kan lage faglig gode skoler, men det som ofte bekymrer foreldrene, er den sosiale sammenhengen, som blir en utfordring hvis man føler man er den siste etnisk norske på en skole. Derfor synes jeg at Høyre(presidenten klubber) og de andre borgerlige partiene underkjenner hvor viktig SFO og alt det sosiale rundt skolen er for hvordan man lykkes med å inkludere elever. Tiden fra å snakke om lære-skole til leke-og-være-skole … (presidenten klubber)
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-11:
… mener jeg er passé. Vi trenger begge deler.
Johannes Rindal (Senterpartiet), 2010-10-11:
Først vil jeg takke interpellanten Tajik for å sette fokus på et viktig tema. Gode språkkunnskaper er en forutsetning for god integrering og deltakelse i samfunnet. Et interessant moment er at forskning viser at morsmålsundervisning fremmer integrering. Det er når man behersker morsmålet og evner å tenke abstrakt, at grunnlaget for å lære seg et annet språk og forstå en ny kultur er det beste. Det er nettopp denne kulturelle referanserammen – som også interpellanten var inne på – det er så viktig at vi alle tar del i. Interpellanten viser til Oslo, som har en høy andel minoritetsspråklige elever. Det er en høyere andel på østkanten enn på vestkanten, og i media er det flere som har tatt til orde for at man må endre skolegrensene eller busse elever fram og tilbake for å balansere elevsammensetningen. Det er all grunn til å stille spørsmål ved om dette er gode løsninger. Det er ikke noen hemmelighet at nærskolen er viktig for Senterpartiet, og det er liten grunn til å tro at man fremmer integrering ved å sende elevene ut av sitt nærmiljø for å gå på skole. Det må i det minste – som statsråden også var inne på – være en frivillig ordning, men det er ikke en langsiktig løsning på utfordringen. Man må heller fremme mer variert bosetting, slik at man får en mangfoldig elevsammensetting både i øst og vest. Det er positivt for samfunnet, og for den enkelte. Her har både Oslo kommune og de statlige etatene som har ansvar for boligpolitikken, et felles ansvar. Som jeg sa i trontaledebatten, så holder det ikke med kritt for å motivere til læring, og dette gjelder ikke minst her. Man trenger flinke og kompetente lærere, man trenger tid til å lære bort stoffet på en god måte, og man trenger utstyr for å variere undervisningen. Skolen er kanskje den viktigste integreringsarenaen vi har, og derfor er en satsing på skolen også god integreringspolitikk.
Johannes Rindal (Senterpartiet), 2010-10-11:
Representanten Skei Grande er ikke alene om sin bekymring for konsekvensene av en eventuell ulykke ved Sellafield-anlegget. Et overordnet prinsipp for Senterpartiet er at våre etterkommere skal få overta jorden i minst like god stand som den var da vi selv overtok. Skal vi klare det, er det vanskelig å se at atomkraft passer inn i bildet. Avfall fra atomkraftproduksjon krever lagring i hundrevis av år – minst. Avfallet kan brukes i våpenproduksjon. Konsekvensene av Tsjernobyl-ulykken har fremdeles ikke sluppet taket, selv her i Norge. I mine heimtrakter, Hedmark og Oppland, må bøndene fremdeles forholde seg til ettervirkningene av Tsjernobyl-ulykken som skjedde i 1986. I 2008 måtte nesten 10 000 sauer på spesialdiett etter å ha tilbrakt sommeren på utmarksbeite. Tallene så ikke mye lysere ut i 2009. For å få radioaktiviteten ut av kroppen må sauene nedfôres på innmarksbeite eller med kraftfôr, før de kan sendes til slakt. For bøndene som rammes, medfører dette både økonomiske utfordringer og utfordringer med å finne gode beiteplasser. Ifølge fylkesmannen i Hedmark må bøndene påregne å gjøre dette i minst 30 år til. Det er ikke bare sauer og bønder som fremdeles merker konsekvensene av ulykken. Mattilsynet anbefaler fremdeles begrensninger i inntaket av reinsdyrkjøtt, ferskvannsfisk, sopp og ville bær som er høstet i særlig utsatte områder. Gravide og små barn må være særlig forsiktige. Til tross for dette er konsekvensene for Norge av Tsjernobyl-ulykken ganske små og for det meste håndterbare. Det kan gå så mye verre. I fjor kom Statens strålevern med en rapport for MD, som det nå har blitt henvist til mange ganger i debatten, der de konkluderte med at en Sellafield- ulykke i verste fall kan sende femti ganger mer radioaktivt nedfall over Norge enn hva som var tilfellet i det hardest rammede området etter Tsjernobyl. Dersom en «worst case»-ulykke skulle inntreffe, ville dette fått konsekvenser lik eller verre enn dem etter Tsjernobyl. Det innebærer til dels alvorlige konsekvenser for landbruk, miljø og samfunn i flere tiår framover, skrev de i rapporten. En slik ulykke er heldigvis ikke veldig sannsynlig, men inntil det er en umulighet at noe slikt kan skje, har vi plikt til å gjøre vårt for å unngå det. Derfor er jeg glad for oppmerksomheten som interpellanten, norske myndigheter og organisasjoner har rundt saken, og for fokuset som statsråden holder på det.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-11:
Jeg takker statsråden for svaret. Noe av det jeg hadde tenkt å ta opp i oppfølginga, adresserte også statsråden, nemlig at det allerede i linje to i rapporten står at det er vanskelig å få tilgang på informasjon. Jeg syns det er viktig å ha press på at vi bør ha tilgang på informasjon om en så stor fare som henger over oss alle. Jeg håper også at nye studier legges fram i full åpenhet. Lærdommen etter Tsjernobyl er at folk ikke stolte helt på informasjonen som kom. Man var redd for at man ble skjermet for ikke å bli skremt. Jeg har lyst til å kommentere to ting som statsråden sa. Det ene er at det regnes ikke for å være stor risiko for at det kommer til å skje en ulykke. Det syns jeg er litt rart sett opp mot at det har vært ganske store ulykker og feil ved anlegget, senest i fjor, der det skulle veldig lite til før det faktisk hadde skjedd en stor katastrofe. Når hele anleggets nedkjøling stopper i fire timer, skal det bare en liten gnist til før vi har en stor katastrofe. Det andre er at vi ser terrorfare på mange områder i samfunnet. Terrorhandlinger knyttet til anlegg som dette vil få helt enorme følger. Vi ser at datakriminalitet også omfatter hackere på sånne typer områder, noe som også øker faren knyttet til sånne anlegg. Så mitt spørsmål er da om statsråden har tatt med det i beregninga når han ikke tror at det er en stor risiko for at noe faktisk kan skje. Det andre er om det er tatt initiativ i forhold til den nye regjeringa. Der skal Venstre ta sine initiativ overfor dem vi har tiltak overfor – det har vi allerede begynt med – men spørsmålet er om regjeringa som regjering har knyttet kontakt med den nye britiske regjeringa, der det er et parti som har vært mot atomkraft, og som har vært veldig på Venstres side i kampen mot dette anlegget. Jeg lurer på om det også går an å få hjelp fra regjeringa for å presse den britiske regjeringa som helhet for å finne gode løsninger på dette området.