trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-12:
Jeg takker for visitten i slutten av innlegget. En må sikkert ha vært livslangt medlem av Arbeiderpartiet for å tenke slik, for der mener man vel at man skal bestemme, hvis man får fullmakt fra andre. I hele Venstres opplegg er det nettopp ikke slik. Vi har et akkrediteringsorgan. Det har ikke Regjeringen. Vi har klare faglige kriterier for å bli universitet, Regjeringen har ikke strenge nok. Akkrediteringsorganet avgjør. Det er ikke en statsråds forgodtbefinnende. Det er det stikk motsatte av de til enhver tid tenkte tanker jeg skulle ha i mitt hode. Selvfølgelig synes jeg det er sympatisk om jeg eventuelt skulle komme tilbake i Stortinget med et flertall for mitt parti, men jeg tenker ikke slik. Jeg tenker for det første slik at i stortingskomiteen har Arbeiderpartiet vært med på en rekke presiseringer, utdypninger og kvalifiseringer som ikke foreligger i meldingen. Det fortjener Arbeiderpartiet ros for. Jeg sa at meldingen var uferdig og uklar. Stortinget har gjort en bra jobb. Representanten Norvoll har vært med på det. Men det betyr at Regjeringen overlot oss et uferdig produkt, vi måtte fullføre jobben. På viktige punkter måtte Regjeringen nedstemmes. På andre punkter vant den, bl.a. med den usosiale alliansen om studiefinansiering. Når det så gjelder alle høringsinstansene, har jeg en oppfatning som bygger på det grunnsyn at universitetene og høyskolene skal ha mest mulig frihet og autonomi. Jeg tror derfor at det er best at de selv kan få avgjøre hvordan man internt organiserer seg. Jeg har ikke endret syn. Og når det gjelder høringsinstansene, unnlot jo representanten Norvoll å nevne LOs representant, som la veldig sterk vekt på at valg var det beste, fordi det gav faglig legitimitet. For mitt vedkommende ender det opp i at det beste er at institusjonene selv får frihet til avgjøre, for det er på den måten de kan skape ting som faktisk har legitimitet innenfor strukturene. Så til slutt: Selvfølgelig koster det å lage en reform. Hvis mange av de studenter som stryker, lykkes, vil det kreve noe å gi dem en bedre utdanning, og den prisen er vi villig til å være med på å betale.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-12:
Gåter er til for å kunne forklares. Poenget med FUGE-programmet er at man hever blikket i norsk forskning og tar innover seg alt som knytter seg til funksjonell genomforskning, og på den måten sier at dette er viktig for landet vårt. På den bakgrunn er Venstre opptatt av det som nå ligger i alle forskningsinstansene på Landbrukshøgskolen knyttet til mat og matvaresikkerhet, og i den sammenheng selvfølgelig også den veterinærmedisinske siden av saken. Vi har sett oss rundt i verden, sett på hvordan man samlokaliserer disse enhetene for først og fremst å få synergier på forskningssiden – kanskje veldig mye mindre på utdanningssiden. Det er bakgrunnen for at vi fremmet forslaget. Jeg var også med på å fremme forslaget av en helt annen grunn. På tross av representanten Evjes personlige, sterke engasjement for veterinærmedisinske fag, så har hele denne disiplinen og dette faget etter min mening vært forsømt. Det har i hvert fall vært forsømt i mange av de debattene jeg selv har vært med på. Jeg synes at hele fagfeltet fortjener å bli løftet, og fortjener å oppleve at ambisjonene rundt fagfeltet skal bli respektert. Jeg opplever at komiteen gjennom å lage en bred utredning, faktisk legger opp til det. Jeg opplever at saksordføreren la opp til det i sin begrunnelse. Så på den måten har jeg oppnådd en viktig hensikt, nemlig å løfte et lite, men veldig viktig miljø inn i en større sammenheng, og ikke la det bli glemt i den praktiske politiske hverdag.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-12:
Når det gjelder spørsmålet om gebyrstipend, er det et helt klart faktum at Fremskrittspartiet har en annen modell enn det Venstre har. For oss var det helt avgjørende at utenlandsstudentene skulle vite at de spillereglene de nå etter hvert har fått kjempet seg til for å ha likeverd, skulle bli sikret. Det er representanten Evje også med på å sikre gjennom subsidiært å støtte dette. Jeg vet at det her for det første stod en kamp om å få sin forholdsmessige andel av hevningen i kostnadsnormen, noe Arbeiderpartiet ikke har lagt opp til, og deretter at man hadde som et prinsipielt utgangspunkt at det faktisk er forskjellige kostnader i de ulike utdanningslandene, med forskjellige skolepenger. Så kan vi godt være uenige om hvor grensesprengende det er, men det er i hvert fall trygghetsskapende for dem som har gitt seg inn i dette landskapet. Når det gjelder kunstfagene, er Venstres oppfatning den samme, og vi deler den med andre: Når du først skal søke en utdanning hvor du ikke er sikker på hvor du ender etterpå, tar du en risiko. Jeg synes det er bra at unge mennesker tør ta en risiko, men jeg synes det er svært viktig at den risikoen ikke i utgangspunktet skal styres verken av økonomi eller andre muligheter til å klare det. Derfor er kunstfagstipendet i utdanningsfasen helt avgjørende. Og selv om en får det stipendet, vet man ikke hva som skjer senere, men man vet at man får en rekruttering av talenter, og at talentene ikke sorteres på sosialt, økonomisk grunnlag. Det er grunnen til at norske kulturorganisasjoner, kunstnerorganisasjoner og studentene selv har valgt å konsentrere forslaget sitt om noen av de mest utsatte utdanningene innenfor kunst og håndverk, kunstfag. Og det er også grunnen til at Venstre sammen med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Høyre står på et forslag, som vi også forstår at SV subsidiært støtter. Når det gjelder den generelle organisering, vil jeg bare kort vise til at vi er åpne for at enkelte kan drive forsøk med andre former enn forvaltningsmodell, men jeg presiserte da – og der skiller vi oss fra Fremskrittspartiet – at vi ønsker ikke at verken universiteter eller statlige høyskoler i Norge skal eies av andre enn det offentlige.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Enkelte har vært veldig opptatt av å springe til pressen med ulike nederlag for både statsråden og Arbeiderpartiet, og sågar vært så ivrige at man har gått til avisen med ting som rett og slett har vist seg å være stikk motsatt av det flertallet i komiteen har konkludert med. Jeg er ikke så opptatt av nederlag eller seirer, jeg er opptatt av å finne gode løsninger for studenter, forskere og institusjonene. Det er jo det som er målet. Og hvis Kristelig Folkeparti har gode forslag og bidrag til hvordan dette kan gjøres enda bedre, er det ingenting som er bedre enn det. Når det gjelder akkrediteringsorganet, foreslår vi i meldingen – det står på side 53 – at Norgesnettrådet skal omorganiseres, få et eget styre og ha ansvaret for det arbeidet. Flertallet i Stortinget vil ikke slutte seg til, men vil ha et annet organ som skal ha et eget styre og ansvaret for det arbeidet. Det er en forskjell på det, men ikke en avgjørende forskjell. Det viktigste for oss var å ikke opprette et nytt utdanningsbyråkrati, og at hovedansvaret for kvaliteten skal ligge i institusjonene. Og der står vi og Kristelig Folkeparti sammen. Når det gjelder stipend, er det ingen tidsavgrensning. Den tidsavgrensning i studiefinansieringen som er der i dag, og som videreføres, går ut på at man ikke kan få utbetalt penger, verken til lån eller stipend, å leve for med mer enn ett års forsinkelse. Det står komiteen, så vidt jeg forstår, sammen om. Det er i hvert fall ingen som har foreslått noen endringer i det. Men både stipend og lån og alt skal jo utbetales på den måten som før. Så er det spørsmål om etterregningen: Hvor mye av dette skal være lån, og hvor mye skal være stipend? Det spiller i og for seg ingen rolle for studentene før man begynner å betale. Det er da man merker – og det har vel noen hver erfaring med – hvor mye man egentlig har lånt, eller hvor lite man har fått i stipend. Og da gjør det ingenting om man tar det grunnfaget på ett eller to eller fem eller ti år. Når man tar det grunnfaget, eller får de 20 vekttallene eller de 60 studiepoengene, får man omskrevet lånet sitt til stipend, da får man trukket det fra. Der ligger ikke den tidsbegrensningen som ligger i ett års forsinkelse i dagens modell, så hvis jeg har oppklart noen ting der som gjør at Kristelig Folkeparti ønsker å endre synspunkt på den saken, er det selvsagt veldig velkomment. Jeg satser på å komme tilbake med en nærmere beskrivelse av modellen i statsbudsjettet for år 2002.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
For å ta det første først, likestilling mellom private og offentlige høyskoler: Jeg har ingen problem med den merknaden som en enstemmig komite har kommet med, fordi jeg forstår av resten av innstillingen at dette ikke dreier seg om en økonomisk likestilling på den måten som Høyre ønsker, nemlig en stykkprisfinansiering, hvor det ikke spiller noen rolle om en velger et universitet eller en privat høyskole – pengene skal følge studentene. Her ligger fortsatt det finansieringssystem som vi i dag har i forhold til private og offentlige høyskoler og universitet. Det dreier seg heller ikke om en faglig likestilling, for det står helt klart i det vedtaket som Stortinget kommer til å gjøre senere i dag, at det er de offentlige høyskolene som skal ha rett til å opprette treårige studier. Der står det ingenting om de private. Så jeg har ingen problemer med å støtte den likeverdighet som ligger i den merknaden fra komiteen. Private høyskoler gjør en viktig jobb, selv om vi ikke kan gi dem fri adgang til offentlige budsjetter ved å si at halvparten eller en del av skolepengene skal betales av det offentlige, uansett, for da ville man jo ha et ubegrenset sluk i forhold til høyskolenes mulighet til å hente penger fra offentlige budsjetter. Det er merkelig at et parti som Høyre går inn for en sånn modell. Når det gjelder universitetsmodellen, registrerte jeg at da Universitets- og høyskolerådets styre behandlet den modellen Regjeringen har foreslått, frihåndstegningen, som representanten Lønning kaller det, sammen med Mjøs-utvalgets forslag, så fikk Mjøs-utvalgets forslag bare én stemme. Jeg registrerte deretter at utvalgets leder, hr. Mjøs, i Dagbladet skrev at han avventet dette til Universitets- og høyskolerådets representantskap hadde hatt møte. Ja, det ble et møte. Der var det av 75 tilstedeværende 9 som støttet Mjøs-utvalgets forslag satt opp mot Regjeringens forslag. Så i sektoren selv er det en bred støtte for den frihåndstegningen, som representanten Lønning kaller det. Det er synd at ikke også Stortinget kunne slutte seg til det. At Landbrukshøgskolen på Ås hadde hett Landbruksuniversitetet på Ås isteden, tror jeg ikke hadde hatt noen avgjørende dramatisk effekt for de fire klassiske breddeuniversitetene våre.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Det er klart at den økte verdiskapingen som vi kan få med disse reformene, i betydelig grad også bør tilbakeføres til sektoren. Det er nettopp ved å øke investeringen i utdanningskvaliteten, øke investeringen til studiefinansieringen og øke investeringen til forskningen at vi kan få institusjoner som klarer å få studentene raskere gjennom uten unødvendige forsinkelser og med den faglige tyngden de skal ha. Det kan frigjøre mye arbeidskraft, som er den knappeste ressursen i vår økonomi, og gjøre at vi faktisk får produsert mer og også får et overskudd som vi kan kanalisere tilbake til universitets- og høyskolesektoren. Det er den positive sirkelen som vi har snakket om hele tiden, og som av enkelte har blitt beskrevet som en sparereform – forstå det den som kan. Så til dette med at avdrag skal være fradragsberettiget. Hvor tar Fremskrittspartiet alle pengene fra, har de en Sareptas krukke som det bare er å tømme ut av? Vi vet at de ulike skatte- og avgiftslettelsene som de tidligere har foreslått, og som ligger der fra før, tilsvarer 100 milliarder kr, og så kommer dette på toppen. Vi må snart få noen klare svar på hvor alle disse pengene skal tas fra, for jeg tror dessverre at konsekvensen av de kuttene som vil følge av alt dette, ikke kommer til å være særlig hyggelig for dem det rammer. Så om private eiere. Ja, det spiller en rolle hvem som eier universiteter og høyskoler. Det spiller en rolle hvis universiteter og høyskoler skal være breie samfunnsinstitusjoner, hvis de skal være kulturinstitusjoner som, uavhengig av økonomiske og markedsmessige mål, skal fylle en rolle i en kulturnasjon, og hvis de skal ha muligheten til å være en kritisk irettesetter av sine eiere og være med i den politiske samfunnsdebatten. Hvis vi får private eiere inn, som Høyre og Fremskrittspartiet foreslår, er det klart at de vil kunne stille krav til faglig retning, krav til overskudd, krav til økonomisk effektivisering og også krav til innretning mot et marked, som vesentlig vil skade de samfunnsinstitusjonene som universiteter og høyskoler skal være.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Når det gjelder det siste spørsmålet, ser jeg for meg en modell, og det står også beskrevet i meldingen, hvor en får lånet omskrevet til stipend når en gjennomfører et studium til 20 vekttall. Det er ingen tidsbegrensning på det. Så har vi i tillegg sagt at vi ønsker å se på muligheten for å gi en del av stipendet fast, men da må det være en forutsetning at man har gjennomført et studium – kanskje ikke bestått, men gjennomført det. Jeg skjønner ikke hvordan det går an å forsvare en stipendmodell hvor folk skal kunne få 31 000 kr i året uten å være student. Jeg synes det er grunnleggende urettferdig i forhold til alle de andre politiske målene vi har hvor vi mangler penger, bl.a. innenfor helsesektoren, innenfor utdanning og andre områder. Jeg synes det er urettferdig overfor heltidsstudentene at det skal gå an å forsyne seg av den samme kassen uten å være student. Jeg kan ikke skjønne og begripe at det går an å forsvare og holde på en modell hvor det fortsatt skal være mulig å misbruke ordningen på en slik måte. Hvis vi kan lage en modell hvor vi både sikrer heltidsstudentene et skikkelig tilbud og også tar vare på dem som er heltidsstudenter, men som ikke lykkes i studiet, har vi fått et perfekt system, og det bør være målet. Men forslaget som sentrumspartiene og Høyre står for, er i hvert fall langt fra perfekt. Og mindre perfekt hadde det vært om Høyre hadde fått gjennomslag for sitt primære standpunkt, nemlig at stipendandelen skulle ligge på 30 pst., og at stipendet burde kuttes dersom studentene ikke fulgte normert tid, slik det står i dokumentet fra representanten Lønning i februar – fire måneder etter er det noe annet, så det skal bli spennende å se hva det er om nye fire måneder. Så kommer vi i budsjettet tilbake til hvordan vi skal gjennomføre studiefinansieringen, men det viktigste er at vi faktisk gjennomfører den. Jeg husker med gru f.eks. en tilsvarende debatt for fire år siden, før stortingsvalget i 1997, hvor bl.a. Senterpartiet lovte 5,1 milliarder kr mer til samferdsel – det ble 10 mill. kr. Det ville tatt 510 år før vi ville kommet opp på det nivået som ble lovet før valget. Er det én ting norske studenter ikke har tid til, så er det å vente 510 år på at vi gjennomfører de endringene som er høyst tiltrengt både i forhold til studiefinansieringen og studiekvaliteten.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
En av grunnene til at det er mange flere studenter som er registrert enn de som får støtte fra Statens lånekasse, er bl.a. at det er inntektsgrenser for om en får støtte fra Statens lånekasse. Der har vi foreslått endringer. I stedet for at en skal ha 5 200 kr i måneden som grense, så sier vi 100 000 kr i året som grense. Det er en vesentlig forbedring med hensyn til studentenes muligheter til fleksibelt å kunne jobbe når det passer med deres studier. Så la meg ta dette med teskje overfor representanten Reikvam: Hvis man studerer i fem år i dag, får man 100 000 kr i stipend. Hvis man studerer i fem år når vi har gjennomført vår modell, får man 155 000 kr i stipend. Dersom man er et år forsinket, får man i dag 120 000 kr. Dersom man er et år forsinket på et fem års studium i framtiden, vil man få 155 000 kr. Det betyr at de som er forsinket, også vil få 35 000 kr mer i stipend. Og hvordan dette er en katastrofe for studentene, og hvordan dette skal føre til økt sosial skjevrekruttering, det er for meg aldeles ubegripelig. Dessuten ligger det en undertone i representanten Reikvams innlegg om at folk som har arbeiderklassebakgrunn eller annen lav sosial bakgrunn, gjør det dårligere i studiene enn andre. Det finnes det ikke noe grunnlag for å hevde. Det er ikke noen sammenheng mellom sosial bakgrunn og strykprosent. Det er helt riktig at det er en sammenheng mellom sosial bakgrunn, særlig akademisk bakgrunn, og motivasjon til å gå inn i høyere utdanning. Men det er en helt annen sak. Det har ingenting med gjennomføringen og strykprosenten å gjøre. Dessuten må man se dette i sammenheng med et betydelig løft i studiekvaliteten, i evaluering gjennom året, oppfølging av studentene, som gjør at mange flere gjennomfører enkelte forsøk som Universitets- og høgskolerådet baserer sine økonomiske beregninger på. Det viser jo at 95 pst. av studentene har lyktes i den type forsøk med bedre studiekvalitet. Og det er jo hovedpoenget: Gi studentene bedre studiekvalitet, gi studentene bedre studiefinansiering, over 1 milliard kr i økt støtte. Men sett også noen krav til gjennomførte studier, til innsats både fra institusjonene og studentene. Da gjør vi et felles stort løft som er til gode for en framtidig kunnskapsnasjon i verdensklasse.
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Senest om fire år er Kristiansand universitetsby. Det er rektor ved Høgskolen i Agder helt sikker på. Like sikker er han på at det vil få en enorm betydning for hele landsdelen. Jeg er ikke så sikker på at rektoren får rett i sitt første standpunkt. Men jeg er helt sikker på at hvis og når Høgskolen i Agder får universitetsstatus, vil det få stor betydning for hele landsdelen. Flertallet i komiteen krever fire fag på doktorgradsnivå for at man kan oppnå universitetsstatus. Jeg hadde virkelig håpet at Arbeiderpartiets forslag om å tildele universitetsstatus ut fra det nivået bl.a. Høgskolen i Agder og Høgskolen i Stavanger har i dag på de områder der de har doktorgradsnivå, hadde vunnet fram, at det hadde vært tilstrekkelig til å kunne gi disse høgskolene universitetsstatus. Det er altså ikke tilfellet. I stedet blir nå den overordnede strategien å skaffe seg doktorgradsstudier på flere felter, istedenfor å ha trygghet i bunnen på ett eller to områder og ta den tid som trengs for å bygge seg videre opp. Et eget universitet i Agder betyr at vi kommer på linje med andre landsdeler. Effektene blir mangfoldige. Det er nok å vise til hva Universitetet i Tromsø har betydd for hele Nord-Norge. Vi vil få tilgang på flere forskningsmidler, og vi vil kunne konkurrere på lik linje med andre universiteter. For oss blir det dessuten en enklere rekrutteringssituasjon. Det er lettere å skaffe kompetanse til et universitet enn til en høgskole. Det sier rektor ved Høgskolen i Agder, og jeg er enig i alt han sier. Men det blir ganske viktig å minne Høgskolens ledelse om at vi ikke kan få noen glede av alle disse fordelene før Høgskolen i Agder har oppnådd universitetsstatus. Det skal altså skje, i henhold til rektoren, senest innen 2005. Inntil da må høgskolene i Agder, Stavanger og Bodø klare seg uten den muligheten en universitetsstatus ville gitt dem, og de må konsentrere hele sitt arbeid om å skaffe seg tilstrekkelig kompetanse, slik at de kan oppnå doktorgradsnivå innenfor fire fagområder. Mye tyder faktisk på at det blir Høgskolen i Stavanger som vil klare brasene først. Så vidt jeg forstår, ligger de et hestehode foran Agder og flere hestehoder foran Bodø. Noen har gitt uttrykk for at dagens innstilling er et nederlag for utdanningsminister Giske. Jeg er ikke enig i den påstanden. Jeg er faktisk mer redd for at flertallsinnstillingen kan føre til et nederlag for Høgskolen i Agder og for hele vår landsdel.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Det står mange pene ord i St.meld. nr. 27. Jeg siterer: «En lik mulighet for alle til å ta utdanning er en grunnleggende forutsetning for et rettferdig og godt samfunn.» «En kunnskapsnasjon der hele befolkningen får delta gir det beste resultat både for demokrati og samfunnsdebatt, for sosiale og kulturelle forhold og for den økonomiske utviklingen.» «Alle skal ha en lik rett til utdanning.» «Rettferdig utdanning krever også tilrettelegging for dem med spesielle behov eller funksjonshemminger.» Det står også et lite avsnitt spesielt om tilrettelegging for funksjonshemmede. Men hvordan skal man omsette de gode visjoner i praktisk handling for den enkelte student i våre utdanningsinstitusjoner? Det går ikke automatisk. Ettersom meldingen skal være av prinsipiell og overordnet karakter, er det helt nødvendig å ta en debatt om å lovfeste retten til brukertilpassede løsninger for funksjonshemmede i forhold til både undervisning og eksamen. Kompetansen innen utdanningssystemet, bl.a. på lese-, skrive- og regnevansker, er ikke på et nivå som gjør det forsvarlig å gi den enkelte institusjon selvråderett med hensyn til hvordan tilretteleggingen for den enkelte gruppen skal foregå. Det er også litt underlig at det i grunnskole og videregående skole er gitt formelle rettigheter for tilrettelegging av undervisningen, mens det ikke er videreført i høyere utdanning. Det er en form for diskriminering som er meget alvorlig, for det kan enten oppfattes som om noen mener at man blir helbredet for sin funksjonshemming når man er ferdig med videregående skole, eller at man er uønsket ved høgskole og universitet. Det hjelper ikke om høgskolene har laget handlingsplaner for funksjonshemmede når de ikke brukes, og det hjelper heller ikke at dyslektikere tråkker vei i systemet når nestemann må ta nøyaktig den samme kampen et år eller to senere, eller at studenten får tilrettelegging av eksamen det ene året, men ikke året etter. Denne kampen har i alle fall foregått i 25 år, ut fra de tilbakemeldinger jeg har fått. Det er altfor lenge, og det er en unødvendig kamp. Å være funksjonshemmet i forhold til skriftspråket, slik dyslektikere er, er en stor utfordring i vårt kompetansesamfunn, ikke minst fordi Norge tar mål av seg til å bli en ledende kunnskapsnasjon. Når 10-15 pst. av den norske befolkning har spesifikke lese- og skrivevansker, er det klart at gruppen er så stor at det må tas et krafttak for at de skal kunne bruke sine ressurser optimalt. Det er i tillegg god samfunnsøkonomi. Men da er det viktig at det er en helhetlig tenkning, og at f.eks. Bredtvet får ressurser nok til å dekke det behov for hjelp til høgskoler og universiteter som de etterspør. Det er veldig positivt at læremateriell nå skal gjøres tilgjengelig for lesehemmede.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Dette er en viktig reform for studentene og institusjonene, som nå får store muligheter til omstilling og utvikling. Det at de fire klassiske universitetene skal ha en særstilling når det gjelder grunnforskning, synes jeg er rimelig og fornuftig. Det er også viktig at det slås fast at det ikke skal etableres flere breddeuniversiteter. Dette er altså alle enige om. Det er når en kommer til kriteriene for at vitenskapelige høgskoler skal få mulighet til å bruke benevnelsen universitet, at den politiske uenigheten kommer fram. Flertallet følger opp kravene i Mjøs-utvalget, som innebærer bl.a. master-utdanningsnivå på minst fem ulike områder i tillegg til grunnutdanning og forskning på fire fagområder. Det ville etter min vurdering være mye mer konstruktivt om institusjonene som ønsker universitetsstatus, bruker sine ressurser på studentene og læringsmiljøene framfor på hovedmålet, som nå er blitt å oppfylle kravene i flertallets forslag. Jeg er fornøyd med at Arbeiderpartiet åpner for at Bodø, Stavanger og Agder kan utvikle seg på de fagområder som kreves. Det er også meget bra at Arbeiderpartiet ber departementet om å komme tilbake med strategiske tiltak for å fremme en utvikling rettet mot universitetsstatus. Dette er konstruktiv tenkning og riktig utnyttelse av ressursene, men beklageligvis blir dette torpedert av flertallet i Stortinget. For Agder ville en universitetsstatus vært et stort løft – et moderne universitet med nye og kanskje mer næringslivsrettede fag. Et Agder-universitet er ikke bare et universitet som landsdelen vil trenge. Også Norge vil trenge et slikt nytt og moderne universitet. Jeg er derfor skuffet over Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet med følge som vil skyve en slik viktig utvikling for Sørlandet ut i det blå.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
I Hedmark var vi svært glade da arbeiderpartiregjeringen åpnet for å utvide muligheten til å bruke universitetsbetegnelsen. Hedmark og Oppland fylkeskommuner har over tid gitt sterk støtte til visjonen om å etablere et innlandsuniversitet. Det er de tre høgskolene Lillehammer, Gjøvik og Hedmark som har tatt initiativet, men det er mange som er med på å dra lasset. De to fylkestingene har i et fellesmøte vedtatt en uttalelse der visjonen støttes aktivt. Dette er også fulgt opp av bevilgninger for å bygge opp et forskningsfond, slik at høgskolene kan ha midler til å styrke sin kompetanse og å drive forskning og utviklingsarbeid til beste for regionen. Omstillingsprogrammet for de to fylkene har satsing på kompetanse som en viktig bærebjelke og fokuserer sterkt på høgskolene i omstillingsarbeidet. Med dette utgangspunktet mener vi det er en samlet region som står bak visjonen om et innlandsuniversitet. Vi har allerede i dag sterke forbindelser til Karlstad universitet, gjennom Universitetsalliansen Indre Skandinavia. Dette er et prosjekt som er finansiert gjennom INTERREG med EU-midler. Alle høgskolene i innlandet profitterer på dette samarbeidet. Det er viktig å utvikle og dra nytte av regionenes og lokalsamfunnenes spesielle forutsetninger. Næringsutvikling inngår her som et helt sentralt element, men det er også av stor betydning å utvikle samfunnsservice, kultur og lokal identitet for å sikre bosetting og regional utvikling. Det er en sentral oppgave for utdannings- og forskningsinstitusjonene å bidra til dette gjennom forskning og formidling av kunnskap. Fylkestingenes vedtak har satt press på høgskolene og var et viktig signal og en utfordring til innlandssamfunnet om at kompetanseutvikling i innlandet og utvikling mot et innlandsuniversitet er en nøkkelfaktor for utvikling av området. Samtidig understrekes det i våre vedtak at det er høgskolene selv som må være drivkraften i arbeidet med å utvikle sin egen kompetanse slik at de kan kvalifisere seg til å bli et universitet. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet har pekt på muligheten for høgskolene i Hedmark og Oppland til å utvikle seg til et framtidig innlandsuniversitet. Jeg er derfor veldig skuffet over at Senterpartiet og Kristelig Folkeparti ikke ønsker å støtte Arbeiderpartiets forslag til kriterier for at statlige høgskoler med mer enn én forskerutdanning kan søke om overgang til universitetsstatus. Senterpartiets representant i komiteen går inn for å kreve at lærestedet først kan betegnes som universitet etter å ha blitt tildelt selvstendig ansvar for forskerutdanning på minst fire ulike, særskilte fagområder. Hvis Senterpartiet virkelig hadde ønsket å støtte et innlandsuniversitet, ja, så er det altså ingen drahjelp å skjerpe kriteriene. Igjen svikter Senterpartiets distriktspolitikk.
Bent Høie (Høyre), 2001-06-12:
Dagen i dag er historisk på den måten at en nå får klargjort klare kriterier for hvilke institusjoner som kan kalle seg universitet. Dermed bør tiden være over for den gangen da landsdel stod mot landsdel og diskuterte hvem som skulle ha det neste universitetet. Nå kan de ulike institusjonene jobbe målrettet, med sin bakgrunn og med sin regionale forankring, fram mot det som er målsettingen, og vite at hvis de gjør jobben riktig, vil de nå målet. Dette vil også sikre at ressursene blir brukt på en fornuftig måte, målrettet mot de områdene der de ulike institusjonene kan finne sine særegne områder. Dette er noe som et nesten enstemmig storting står bak. Det er derfor forunderlig å registrere at det standpunktet som Arbeiderpartiet her har inntatt, mer minner om den gangen en stod for idrettskonkurranser med idealtid der listen i realiteten var fjernet. Det er nettopp det Arbeiderpartiet her legger opp til. Men på en dag som i dag skal en koste på seg likevel å være glad for at også Arbeiderpartiet åpner opp for at det kan etableres flere universiteter i Norge. Det viktigste er at en nå får klargjort kriteriene. Derfor er det forunderlig at bl.a. representanter fra Arbeiderpartiet og Agder-benken i dag er skuffet, så lenge deres egen høgskole, iallfall som jeg har registrert, jublet den dagen Mjøs-utvalget la fram klare kriterier. Det samme gjorde en i Stavanger. Nå vet en i hvilken retning en skal gå. Men det som er viktig, som komiteen også understreker, og som Stortinget i dag vil slutte seg til, er at dette blir en kvalitetsreform, der en følger opp med økonomiske midler. Det er derfor klare merknader i innstillingen, både fra flertallet og fra Arbeiderpartiet, som går spesielt på de høgskolene som i dag har doktorgradstildeling, som peker på at det er viktig at disse i framtidig tildeling av forskningsmidler blir tilgodesett slik at en kan forsterke den positive utviklingen som vi nå er inne i.
Terje Johansen (Venstre), 2001-06-12:
Venstre har i et privat lovforslag foreslått å slå sammen Norges veterinærhøgskole og Norges landbrukshøgskole og lokalisere den samlede institusjonen til Ås. Vi har tatt utgangspunkt i at Norge, som har totalt 300 forskningsinstitutter og 60 universiteter og høgskoler, er nødt til å samle og organisere ressursene sine på en bedre måte dersom vi skal bli fremragende på noen utvalgte områder. Vi synes at tanken om et naturressursbasert universitet på Ås under kodeordet «Grønt universitet» er en god idé. Vi er for så vidt glade for at dette forslaget vedlegges protokollen og nå vil bli utredet. Jeg vil tillegge at miljøet på Ås har en bioforskningspark som skal bli et innovasjonssenter, og vi har MATFORSK der, slik at kommersialisering av forskningsresultater, kombinert med utvikling av gode produkter, faktisk kan finne sted der nede. Jeg vil også tillegge at Veterinærhøgskolen gjennom de siste årene er blitt stadig mer marginalisert og ikke tilgodesett med nye ressurser. Jeg tror at en sammenslåing ville gi et betydelig løft, ikke bare for Veterinærhøgskolen, men for begge institusjoner. Jeg vil tro at dette kunne bety en lenge etterlengtet oppvurdering av institusjonen NVH. Representanten Lønning bemerket i en replikk til Dørum at han synes det frivillige arbeidet som FUGE representerer, også burde kunne videreføres uten at politikerne skulle blande seg bort i det for å forsøke å slå sammen institusjoner. Der må jeg si at jeg nok tror at den tidligere rektor ved universitetet ønsker seg en større frivillighet enn det vi politikere av og til ser behovet for. Det er ikke noen tvil om at vi er de som må ha det overordnede synet og se på hvilke muligheter vi har for å rasjonalisere institusjonene, samtidig som vi må ha et «helikopterblikk» for å se inn i framtiden. Det er dette Venstres forslag representerer.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Det er gledelig at et flertall bestående av Arbeiderpartiet, sentrum og SV i innstillingen viser til at det er viktig å øke forskningsinnsatsen til Nord-Norge, og peker på høgskolenes spesielle oppgave når det gjelder å utvikle studietilbud i regioner som har et lavt utdanningsnivå. I Nordland er utdanningsnivået under landsgjennomsnittet. Det er derfor svært viktig, når man nå skal øke midlene til forskning og utvikling, at denne flertallsmerknaden følges opp. Det var ikke akkurat i tråd med det, det som skjedde i finanskomiteen i forbindelse med innstillingen til revidert nasjonalbudsjett, når et flertall ikke ville være med på å gi en startbevilgning til nybygget på Nesna, i en landsdel som nettopp sårt trenger til høyere utdanning. Så litt til debatten om kriterier for benevnelsen universitet. Jeg synes tross alt det er gledelig at en samlet komite ønsker en utvikling og gir uttrykk for at det er ønskelig med flere universiteter. Arbeiderpartiet legger opp til mange nye «universitet light», slik som jeg tolker det, mens flertallet vil følge kriteriene fra Mjøs-utvalget og styre forskningsmidler i retning av de høgskoler som har doktorgradsprogram. Det er viktig ikke å spre forskningsmidlene vidt utover – det er en begrenset ressurs – men styre dem i den retningen en kan få størst utvikling. Det er tre høgskoler som i dag ligger i løypa for å bli universitet. Det er høgskolene i Agder, Stavanger og Bodø. I Bodø er de fast bestemt på at i løpet av tre–fem år skal Mjøs-kriteriene være innfridd. Men det er én viktig forutsetning, og det er at Stortinget må følge opp løftet om penger. I Kristelig Folkeparti vil vi være pådrivere for at disse tre høgskolene som ligger fremst i løypa, og andre som ønsker å følge etter, skal nå sine mål om å bli universitet, med en bredde som gir status også i internasjonal sammenheng.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-17:
Jeg vil framsette Dokument nr. 8:1, som er et forslag om lov om endringer i lov av 4. februar 1977 nr. 4 om arbeidervern og arbeidsmiljø. Det går på at arbeidsmiljøloven også skal gjelde for elever og studenter.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-06-07:
På vegne av representanten Steinar Bastesen og meg selv vil jeg fremsette et forslag om tiltak som kan bidra til at færre unge faller utenfor arbeidslivet gjennom tidlig uføretrygding.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-06-07:
Jeg må bare få lov til å applaudere Ivar Kristiansens innlegg. Det var veldig dekkende for den bekymring som råder langs kysten. Også jeg har behov for å ta ordet til et lite ekstra innlegg, på grunn av ting jeg ikke fikk tid til å ta opp i mitt hovedinnlegg. Jeg etterlyser faktisk noe om kongekrabben i innstillingen. Kongekrabben, som har kommet til oss i de senere år, og som nå er på vandring nedover langs kysten, er et fenomen som må holdes under veldig nøye oppsikt. Hva betyr denne tilveksten i våre sjøområder for det øvrige liv? Hva betyr den for den økologiske balansen? Jeg vil gjerne understreke behovet for at det holdes et våkent øye med utviklingen i de områder hvor kongekrabben er etablert, og hvor den vandrer, slik at det settes i verk tiltak som kan forhindre at denne nye arten fortrenger etablerte, tradisjonelle arter, og dermed gjerne forrykker balansen i disse områdene på en måte som vi i dag ikke fullt ut har oversikt over. Et fornuftig uttak av denne kongekrabben vil dessuten være anbefalelsesverdig. Så er det under debatten kommet frem litt ulike syn på hvorvidt det er sentrale eller lokale myndigheter som skal ha et hovedansvar for miljøet. Jeg vil gjerne understreke at lokalbefolkningen har tatt vare på sitt eget miljø helt frem til Stortinget nå i de senere år har begynt å overta det ansvaret. Det er ikke alltid at de beslutninger som fattes her i Stortinget, er like heldige for det lokale miljøet langs kysten. Blant annet har en fått ferdsels- og aktivitetsforbud i områder hvor den menneskelige aktivitet har vært med på å opprettholde en god balanse mellom ulike arter. Og der hvor en nå ikke har lov til å drive denne aktiviteten, ser en en veldig oppblomstring av f.eks. oter og mink, og deres herjing i forhold til fugl og andre arter i disse områdene skaper en ubalanse i miljøet som ikke var til stede i den tiden da lokalbefolkningen selv hadde ansvar for å ta vare på sitt nærmiljø. Jeg vil gjerne understreke at ingen er mer opptatt av balansen i sitt nærmiljø enn de som bor der. Det er et forhold som ikke må glemmes. Man skal ikke undervurdere den lokalkunnskap som lokalmiljøene besitter, og være litt forsiktig med å gripe inn og overstyre disse i sentrale planer, hvor man gjerne av og til mangler den erfaring om enkeltområder som kommer miljøet til gode når lokalbefolkningen selv får bestemme.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-06-07:
Jeg vil fremme forslag på vegne av Odd Roger Enoksen og meg selv om en ny organisering av det statlige eierskapet i selskaper som er organisert som aksjeselskaper og som driver forretningsvirksomhet. Så vil jeg tillate meg å be om at dette forslaget behandles av Stortinget etter § 28 tredje ledd bokstav c i Stortingets forretningsorden.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-06-07:
Det er riktig at det under behandlingen av forrige melding om rikets miljøtilstand var en enstemmig komite, med unntak av Fremskrittspartiet, som ønsket å få et kulturminnefond. Det er en veldig viktig sak. Arbeiderpartiet var med på å skrive dette inn i den forrige innstillingen om rikets miljøtilstand. Og vi ønsker at det skal bli en realitet. I kapitlet Hovedlinjer i miljøvernpolitikken i innstillingen om rikets miljøtilstand som vi behandler i dag, står det at det har vært kort tid mellom meldingene om rikets miljøtilstand, og at det har vært liten tid til å få gjennomført en del av de vedtakene som er fattet. Men vi presiserer at alle de vedtakene som ble gjort under behandlingen av den forrige meldingen om rikets miljøtilstand, «raskest mulig» skal gjennomføres, som det står. Jeg ønsker å si at vi fortsatt mener at dette fondet vil være med på å hjelpe til at private – ikke minst – skal få bedre muligheter til å gjøre en jobb som egentlig er tiltenkt mange når det gjelder kulturminner. Vi vet at det er et tap av kulturminner på ca. 1 pst. årlig. Målet vårt er at vi innen 2008 skal være på 0,5 pst. Da trenger vi dette fondet. Jeg vil minne om at Arbeiderpartiet var et foregangsparti for å få et kulturminnefond inn i forbindelse med den forrige meldingen om rikets miljøtilstand, og vi følger det opp.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-06-07:
Jeg som kommer fra Sulitjelma, et lite gruvested med 104 års gruvedrift, er veldig godt kjent med hva gamle miljøsynder egentlig er. Jeg og Arbeiderpartiet er av den formening at skal vi få ryddet opp i disse gamle miljøsyndene, er det viktig å finne ut hvem som har forurenset, og bruke forurensningsloven, som sier at forurenser skal betale. Og vi har jo innenfor forurensningsloven kriterier som tilsier at dersom man ikke greier å finne forurenser, må staten gjøre jobben. Det er da vi mener at man på en måte undergraver forurensningslovens innhold ved å si at man skal få et fond, for da kan det bli enkelt å få ut penger. Det kan være at det da for forurenser er så mange kriterier for ikke å bidra at man ikke får inn nok penger til at dette fondet blir verdifullt. Så jeg mener at når grunneier, forurenser og staten er såpass definert i forurensningsloven, må dette gå over budsjettene for at vi raskest mulig skal få gjort dette arbeidet.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-06-07:
Fiskeravgiften er en avgift vi har hatt ganske lenge, og nå er det tid for å begynne å se på en del slike avgifter som kanskje ikke fungerer etter sin hensikt, selv om kultivering og renovering i disse innsjøene har vært av veldig stor betydning. Vi skal ha denne kultiveringen fortsatt, det er veldig viktig. Til det siste som representanten Korsberg var inne på når det gjelder rotenon: I dag har vi ingen andre løsninger på problemene enn å bruke rotenon. Så før vi greier å få et svar på hvilke muligheter som gir enda bedre resultater, bruker vi rotenon. Representanten Korsberg lurer på omprioriteringer på statsbudsjettet. Vi mener at det er riktig at det er departementet selv som, når de går ut og reduserer en avgift med såpass mye som 11-12 mill. kr, må vurdere på hvilken måte dette skal gjøres for fortsatt å ha et arbeid med kultivering osv. Arbeiderpartiet mener at det er riktig å ikke båndlegge hvordan departementet skal løse problemene med underdekningen på 11 mill. kr. Det syns vi er departementets ansvar å finne svar på.
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2001-06-07:
Representanten Torny Pedersen var i sitt innlegg inne på opprettelsen av et kulturminnefond, og det er i den anledning jeg har et spørsmål til Pedersen. Under behandlingen av Innst. S. nr. 256 for 1999-2000 var det et overveldende flertall i Stortinget som vedtok å be Regjeringen komme tilbake innen utgangen av 2000 med forslag til opprettelse av et kulturminnefond. På det tidspunktet sluttet Arbeiderpartiet seg til dette. Nå er vi i 2001, kulturminnefondet er ikke på plass, og et mindretall i komiteen, inklusiv Kristelig Folkeparti, har da funnet grunnlag for å påpeke dette og be om at dette kommer på plass ved på ny å minne Regjeringen om de vedtak som Stortinget faktisk har gjort. Nå velger Arbeiderpartiet ikke å være med på et forslag som innebærer opprettelse av et kulturminnefond. Jeg har følgende spørsmål: Har Arbeiderpartiet endret standpunkt? Føler man at forslaget fra de øvrige partier er en så sterk kritikk av Regjeringen at man ikke kan delta i dette? Og punkt tre: På hvilken måte vil Arbeiderpartiets stortingsgruppe sikre at Regjeringen faktisk følger opp Stortingets vedtak på dette punktet?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2001-06-07:
La meg bare først få lov til å ta opp de forslag som vi har i innstillingen, og som jeg glemte å ta opp i mitt hovedinnlegg. Så til representanten Korsberg, en oppfølging av Tore Nordtuns spørsmål. Jeg får sterke assosiasjoner når han snakker om spådommer og FNs klimapanel, til en mann som ligger og sover mens brannalarmen går. Så kaster man ut brannalarmen og tror at det er den det er teknisk feil på, så legger man seg til å sove, og så brenner huset ned. Det er omtrent den posisjonen som jeg føler Fremskrittspartiet inntar i klimapolitikken, man har ikke på noe punkt synliggjort at man lever etter føre var-prinsippet, enten det er i klimapolitikk eller på andre områder. Dermed fører jeg dette over til et lokalt engasjement, som også er gjengitt i innstillingen i dag, og som jeg var inne på i mitt innlegg. Det gjelder et intensivert overvåkingsarbeid for Eidangerfjorden, etter at Stortinget vedtok å plassere NOAHs spesialavfallsanlegg der ute. Ville det ikke etter Korsbergs syn være naturlig at også Stortinget tok et ansvar for å følge opp hvilke konsekvenser dette eventuelt måtte ha, negativt for miljøet, ikke minst av hensyn til befolkningen, og kanskje for Fremskrittspartiets del ikke minst også av hensyn til å gi litt støtte fra dette hus til det sterke engasjementet som Fremskrittspartiet i Telemark har lagt i dette? Mitt konkrete spørsmål er: Hva er den helt konkrete begrunnelsen for at Fremskrittspartiet ikke ønsker å intensivere overvåkingen av denne fjordarmen og av anleggene i Brevik etter at de ble plassert der på bakgrunn av Stortingets vedtak?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2001-06-07:
La meg bare innledningsvis forsøke å rette opp en åpenbar misforståelse som har fremkommet i et replikkordskifte mellom Jan Tore Sanner og John Dale angående forsvarsanlegg. Sentrumspartiene står fast på at forsvarsarealer som frigis i forbindelse med omlegginger i Forsvaret, som hovedregel skal kunne anvendes til friluftsformål for allmennheten. Det vil vi fra sentrumspartiene sørge for blir ivaretatt. Når det gjelder forsvarsbygg, legges det opp til salg av bygg, eiendommer og arealer som vi mener til sammen vil kunne utgjøre ca. 2 milliarder kr. Ikke minst gjelder dette bygg i sentrale strøk som vil kunne gi relativt høye inntekter. De arealer som ikke egner seg til friluftsformål, mener sentrumspartiene kan avhendes. I forhold til debatten som har pågått i dag, har mange talere understreket at det er en generell enighet om viktige miljøpolitiske utfordringer, og det er delvis riktig. Men samtidig er det også viktig å understreke at det ikke må utledes dit hen at skillelinjene er i ferd med å viskes ut på de aller viktigste områdene. I klimapolitikken, som er den største utfordringen vi har, er kantene relativt skarpe ennå, og det er ingen grunn til å legge skjul på at i forholdet mellom sentrumspartiene og de øvrige partiene, i hvert fall Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, har vi i sentrumspartiene en helt annen måte å angripe den utfordringen på enn det disse andre partier ønsker. Jeg synes det er viktig å få understreket det midt oppe i en samstemt komite, som gjerne vil være svært enig og forsonende nå fram mot sesjonens avslutning. Så til miljøvernministerens forhold til Stortinget. Det er tre punkter som er viktige: Riksantikvaren, kulturminnefondet og klimameldingen. Alle tre er eksempler på at Stortinget faktisk har måttet gå inn og minne Regjeringen om at den skal følge Stortingets vedtak. Det blir en utfordring for både storting og regjering i fremtiden på en måte å holde et årvåkent øye med om det som er i ferd med å snike seg inn i denne sal, skal bli en form for tradisjon, om Stortinget også senere må regne med at vi må gå Regjeringen tett etter i sømmene for å se om man faktisk følger opp det Stortinget vedtar. Dermed har det blitt litt skarpere kanter på tampen av denne debatten, men det har Regjeringen etter min oppfatning selv bidratt til å sørge for at vi har fått. Mitt spørsmål – i den grad statsråden ønsker å ta ordet – er en direkte forlengelse av Jan Tore Sanners spørsmål, som jeg følte det ikke ble svart på, som gikk på dette med kulturminnefond. Vil dette bli etablert i løpet av 2001, eller ikke?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2001-06-07:
Med bakgrunn i den debatten vi nå har vært gjennom, og det som statsråd Siri Bjerke har gitt uttrykk for i forhold til forslag nr. 1, at dette vil bli ivaretatt i tråd med forslagets tekst og intensjon, vil vi anmode om at dette forslaget omgjøres til et oversendelsesforslag.
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2001-06-07:
Vi trekker det ikke.
Bent Høie (Høyre), 2001-06-07:
Som saksordføreren var inne på, er det bred enighet om hovedlinjene i miljøpolitikken. Det som nå er i ferd med å skje, er at de ulike forurenserne tar ansvar. Myndighetenes politikk fører også til at en nå er kommet inn på et spor der en er i ferd med å få hånd om de fleste miljøutfordringene. Det som er viktig, som saksordføreren var inne på, er prinsippet om at forurenseren skal betale. Men et annet og kanskje vel så viktig prinsipp, iallfall for Høyre, er at vi alltid skal ha med oss at vi skal overlate landet i en bedre tilstand enn det var i da vi selv overtok, altså forholdet til den neste generasjon. Derfor er det overraskende at Arbeiderpartiet som det eneste partiet velger ikke å være med på å opprette et fond for å rydde opp i gamle miljøsynder. Vi mener også at forurenseren skal betale, men det er ikke alltid det er mulig å identifisere forurenseren, iallfall ikke når det har gått veldig lang tid. På en del steder i Norge, bl.a. i byene og ikke minst i de gamle industrisamfunnene, er det en del miljøbomber som ligger godt begravd, men det er vanskelig å identifisere hvem som har ansvaret for dem, iallfall å stille dem økonomisk til ansvar for denne forurensningen. Hvorfor velger Arbeiderpartiet da som det eneste partiet ikke å være med på å opprette et fond, slik at vi sikrer at også disse miljøsyndene blir ryddet opp i i forhold til neste generasjon?
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2001-06-07:
Som saksordføreren var inne på, skal vi i dag fjerne en avgift, nemlig den statlige fiskeravgiften. Spesielt gledelig er det at partier som ønsker flest mulig skatte- og avgiftskroner, går inn for dette. Avgiften utgjør om lag 11 mill. kr, penger som i stor grad brukes til forskning på ferskvannsfisk og til kultivering av fiskevann, noe som er positivt. Bortfall av avgiften betyr reduserte inntekter til staten, og partiene har ulike måter å løse inntektstapet på. Vi i Fremskrittspartiet mener at disse 11 mill. kr kan omdisponeres innenfor miljøvernbudsjettets ramme, som er på om lag 2 milliarder kr, mens Arbeiderpartiet ber Regjeringen ta hensyn til inntektstapet under den ordinære budsjettbehandlingen. Betyr det at Arbeiderpartiet overhodet ikke ser noen mulighet til å omprioritere innenfor Miljøverndepartementets budsjett? Er Arbeiderpartiet helt avhengig av å få økte midler for å dekke opp inntektstapet? Vi flytter jo ganske mye penger innenfor departementets budsjett når det gjelder bl.a. midler til kalking, som de ulike regjeringer kutter så det står etter, og som et komiteflertall klarer å løfte på plass igjen hvert eneste år. Jeg lurer også på om Arbeiderpartiet i fremtiden vil gå inn for bruk av rotenon i elver og vassdrag. Avslutningsvis sa saksordføreren at Arbeiderpartiet ville «rydde opp i avgiftsjungelen». Da vil jeg stille spørsmålet: Hva slags andre avgifter er det Arbeiderpartiet ønsker å fjerne?