Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-03-11:
Jeg vil gjerne kommentere litt det statsråd Erna Solberg sa nå når det gjelder utredning og utredningsinstruksen, der hvor det er vedtak fattet i Stortinget. Det er jo slik at utredningsinstruksen er det normale systemet som følges. Og det normale systemet er selvsagt at en regjering som vil se på et område hvor det kanskje skal være lovendringer eller forskriftsendringer, muligens vil nedsette et utvalg. Vi får en NOU fra et utvalg, som så går på høring, regjeringen gjør seg opp sitt standpunkt og legger frem saken for Stortinget, som fatter det endelige vedtak. Det var vel det statsråden nevnte. Det er den normale saksgangen. Men så er det da andre ganger dette ikke følges, hvor vedtaket faktisk fattes først. Når Stortinget – basert enten på et forslag som tas opp i en innstilling til en sak som kommer fra regjeringen, eller på et Dokument nr. 8-forslag som behandles i komite og så kommer til Stortinget – fatter et vedtak som pålegger regjeringen å gjøre noe, da kan ikke jeg se at det skal være noen automatikk i at man etter at Stortinget faktisk har fattet det som normalt betegnes som et endelig vedtak, skal sende det ut på høring. Utredningsinstruksen gjelder forvaltningens arbeid. Det er ikke noen regler for når Stortinget fatter et vedtak. Og hvis Stortinget fatter et vedtak som regjeringen kanskje mener er uklokt, da bør regjeringen si fra at den vil ta konsekvensen av ikke å gjennomføre et vedtak som Stortinget er i ferd med å fatte, før Stortinget fatter vedtaket. Men når regjeringen ikke sier noe som helst og det blir fattet vedtak som skal gjennomføres, og de er krystallklare – jeg er enig med Inge Lønning og stortingspresidenten i at det kan være en gråsone, det kan være anmodningsvedtak som er uklare – mener jeg i hvert fall at det ikke er noen selvfølge at regjeringen skal sende Stortingets vedtak på høring til forskjellige organisasjoner. For da har jo Stortinget fattet sitt vedtak. Et slikt vedtak er vedtak nr. 612, 19. juni 2003, om å endre utlendingsforskriften § 23. Da skulle regjeringen bare ha gjort det. Det er den som da er sendt på høring. Og hvis Regjeringen mente at det ikke kunne fattes et slikt vedtak – så vidt jeg husker var vel det et nesten enstemmig vedtak – skulle Regjeringen i tilfelle ha sagt fra at det kan den ikke akseptere. Det vedtaket står under Kommunal- og regionaldepartementet, i innstillingen. Så jeg aksepterer i utgangspunktet ikke det som statsråden her sier, at når Stortinget fatter vedtak, skal det omtrent behandles likt med en henvendelse en organisasjon sender til regjeringen om et standpunkt, det må liksom på høring før regjeringen kan gjøre noe. Når Stortinget har fattet vedtaket, da er regjeringens jobb, slik som stortingspresidenten sa i sitt innlegg, å gjennomføre vedtaket. Hvis man ikke ønsker å gjennomføre det, må man si fra på forhånd. Da kommer det parlamentariske styringssystemet inn. Og da er det klart at da kan det hende at Stortinget, som kanskje hadde tenkt å fatte et vedtak, lar det være, fordi man ikke ønsker den situasjon som oppstår når regjeringen varsler at den ikke vil gjennomføre et vedtak som Stortinget er i ferd med å fatte. Jeg kan i hvert fall ikke akseptere dette uten videre. Og det står også klart i utredningsinstruksen at det er full mulighet til å unnlate å sende opplagte ting på høring når en regjering sitter og vurderer. Og når Stortinget har fattet et vedtak, er det litt alvorlig hvis regjeringen sier at dette stortingsvedtaket må nok vi overprøve. Når vi ser de enkelte kommentarene fra departementene til enkelte vedtak, virker det av og til som det faktisk er embetsverket som sier: Nei, dette vedtaket i Stortinget var dumt, det kan vi ikke gjennomføre, så det må vi sende på høring, det må vi trenere, det må vi legge i en skuff, osv. Det er mange av svarene som tyder på det. I denne innstillingen er det delt ut en del «gule kort», som Arne Sortevik kalte det. Det er flere steder hvor stortingsflertallet skriver at dette ikke er akseptabelt. Men så kan man si at man har muligheten også til røde kort. Ja, det er klart, blir det for mange gule, vil det til slutt kunne bli et rødt kort. Hvis en regjering i sum viser manglende både ansvar og interesse for å gjennomføre stortingsvedtak, da kan det også til slutt munne ut i et generelt rødt kort for forholdet til Stortinget. Men her er det som sagt bare delt ut en del gule kort til regjeringen. Stortingets visepresident, Inge Lønning, poengterte også flertallets ansvar. Han sa at flertallet måtte vise ansvar for ikke å fatte vedtak som på en måte ikke kunne gjennomføres. Jeg kan være enig i at flertallet – og alle partier – har et ansvar, og man kan av og til legge begrensninger på seg. Og det gjør man, det gjør alle sammen, selv om ikke alle er enige i at det ser slik ut. Men jeg vil gjerne poengtere at i det parlamentariske styringssystemet er det egentlig ikke flertallet i stortingssalen som når det er i ferd med å fatte et vedtak, skal legge begrensninger på seg selv i enhver sak. I vår forfatning har regjeringen plikt til å meddele Stortinget at den ikke har til hensikt å gjennomføre et vedtak. Og det har regjeringen faktisk plikt til å gjøre før vedtaket fattes, ikke skrive brev et halvt år etterpå om at dette vedtaket vil regjeringen ikke gjennomføre – noe regjeringen i realiteten flere ganger har gjort. Det må gjøres før vedtaket fattes. Det er regjeringen som har plikt til å legge begrensninger, ikke det stortingsflertallet som er i ferd med å fatte et vedtak. Så var André Dahl inne på investitur som system og mente at det forslaget vi fremla, og som ble vedtatt etter at vi hadde hatt erklæringsdebatten etter regjeringsskiftet, var et forslag om et slags investitur. Det var det nok ikke. Det kunne ses på som tilnærmelsesvis det, men hvis vi hadde hatt investitur som system, som krav, ville det ha vært en ganske annen situasjon. Hvis det hadde vært et krav at det skulle være en votering hvor et flertall måtte stille seg bak en regjering for at den skulle kunne fungere og tiltre, ville det selvsagt – i den gitte situasjonen for et par år siden – ha gitt Fremskrittspartiet et helt annet forhandlingskort. Da hadde vi kunnet stille en del betingelser. Det kunne vi ikke, fordi vi ikke hadde det systemet. Det er klart at med et krav om at det før en ny regjering dannes, skal være et flertall gjennom votering som stiller seg bak den, vil alle partier som i en slik situasjon anses for å være i en slags vippesituasjon, ha et helt annet utgangspunkt for forhandlinger. Erfaringene med svake mindretallsregjeringer begynner jo å bli slik at det er flere av oss som har begynt å smake på nettopp å innføre investitur, og vi har sagt ja til det, under visse forutsetninger koblet sammen med oppløsningsretten. Det er jo også slik som enkelte forståsegpåere har sagt, at det var greit da vi hadde denne voteringen for et par år siden. Men da Regjeringen like etterpå behandlet alle ikke-regjeringspartier helt likt, fikk det ikke den betydningen som de fleste faktisk hadde forventet, at Regjeringen hadde hatt et annet forslag til det partiet som innsatte den, enn til de erklærte opposisjonspartier. Det er her vi har fått en ugrei situasjon nå, med en svak mindretallsregjering. Til slutt vil jeg i hvert fall gi den anmodning – ikke i vedtaks form – til Regjeringen og Regjeringens medlemmer kanskje å vise noe større interesse for gjennomføring av stortingsvedtak enn det man har gjort det siste året. Og som også andre har påpekt, når Regjeringen skriftlig meddeler Stortinget at det og det skal gjøres innen den og den frist, bør de fristene være gjennomgått og følges. Flere ganger har altså Regjeringen selv skrevet og sagt: Vi vil legge frem dette før påske. Ja, da betyr det å legge det frem før påske. Jeg skjønner godt alle problemene, men akkurat når det gjelder skrivelser til Stortinget, ville det ha vært en fordel om regjeringsmedlemmene hadde lest grundig igjennom det de undertegner. Jeg vet de er nødt til å undertegne masse brev som de i andre sammenhenger ikke har sjansen til å lese, men meddelelser til Stortinget burde man kanskje lese igjennom og sørge for at når man har lovet noe, så blir det faktisk gjennomført. Og helt til sist: Vi må nok se på våre prosesser og systemer. Og jeg synes, i og med at kommunalministeren er her, at hun sterkt bør vurdere vårt system for kommuneøkonomien. Vi har en såkalt kommuneproposisjon som vi behandler i Stortinget på vårparten, og som Kommune-Norge faktisk tar alvorlig. Sannsynligvis gjør de ikke det så mye nå lenger, men de har iallfall tidligere tatt alvorlig at det Stortinget på vårparten bestemmer om kommuneøkonomien neste år, kan de basere seg på. Det er liksom hele ideen at når kommunebudsjettene behandles om høsten, så skal kommunene i god tid vite hvilke økonomiske rammer de har å forholde seg til. Nå er det jo blitt slik at Stortinget først fastsetter rammene for kommuneøkonomien i sitt budsjettvedtak, som skjer parallelt med kommunenes behandling, og det er ikke ønskelig. Vitsen med kommuneproposisjonen på vårparten var at kommunene skulle vite hva de hadde å forholde seg til når det gjaldt rammer. Vi husker alle at med vedtak 601, 19. juni 2003, økte Stortinget kommunenes frie inntekter med 1,5 milliarder kr i forhold til Regjeringens forslag – og mange kommuner trodde det var alvorlig ment. Mange kommuner baserte sin planlegging på at frie inntekter skulle økes. Det vedtaket ble ikke fulgt opp. Det ble akseptert av regjeringspartiene og Arbeiderpartiet – i deres forlik – ikke å følge det opp. Det får disse partiene svare for. Men jeg tror statsråden vil være enig i at det ikke er ønskelig at det er slik som systemet er nå. Vi må kunne få til et eller annet som gir noen forpliktende vedtak på vårparten, og hvis regjeringen er uenig, får den si ifra og stille kabinettsspørsmål på det tidspunktet. Men når det gjelder de vedtak som fattes i forbindelse med kommuneproposisjonen på vårparten, må vi i fellesskap – jeg har ikke noen patentløsning – prøve å finne en løsning, slik at kommunene kan forholde seg til det når de planlegger sine budsjetter for året etter. Jeg håper at statsråden i hvert fall vil si seg enig i at selve prosessen og systemet her ikke er godt nok, når vi ser på erfaringene fra vedtakene i fjor og fra den endelige budsjettbehandlingen i fjor høst.