Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-02-22:
Som det framgår av innstillingen, foreslår komiteflertallet at Dokument nr. 8:55 for 1998-99 vedlegges protokollen under henvisning til at Stortinget har til behandling en egen stortingsmelding om rekrutteringen til læreryrket. Jeg viser til St. meld. nr. 12, … og yrke skal båten bera … Flertallet ser det som lite hensiktsmessig å behandle spørsmålet om statens lønnspolitikk overfor lærerne løsrevet fra andre tiltak som kan ha betydning for rekrutteringen til læreryrket. Og det er jo spesielt den sviktende rekrutteringen som er utgangspunktet for Fremskrittspartiets forslag i dette tilfellet. En naturlig konsekvens av flertallets innstilling ville vært at denne debatten ble svært kort. Siden både Fremskrittspartiet og Høyre i sine merknader, spesielt Fremskrittspartiet, likevel går inn på sakens realiteter, finner imidlertid også jeg grunn til å gi uttrykk for noen synspunkter. Først vil jeg minne om at det slett ikke er slik i dag at kommunene ikke har anledning til å differensiere lønnen. Det gjelder både for skoleledere og lærere. I det siste lønnsoppgjøret våren 1999 ble det nemlig åpnet for at kommunene kunne heve lønnen dersom de har spesielle problemer med rekrutteringen eller å beholde kvalifisert personale. Det gjelder også fylkeskommunene i forhold til videregående skoler. Blant annet er det få begrensninger på kommunenes muligheter til å benytte den nyopprettede stillingsbetegnelsen «seniorlærer». Denne kan f.eks. benyttes for å sikre karrieremulighet for dyktige lærere. Det framgår av brev fra departementet at lønnen da kan fastsettes fullt ut på grunnlag av en individuell vurdering av den enkelte lærers dyktighet, uavhengig av både utdanningens lengde og tjenestetid. Også Arbeiderpartiet er selvsagt opptatt av rekrutteringen til læreryrket, og i forbindelse med behandlingen av den nevnte stortingsmeldingen vil vi fremme flere forslag som kan medvirke til å snu den uheldige utviklingen vi ser i dag. Etter mitt syn snakker vi her om et helt fundamentalt samfunnsforhold. Ja, jeg vil si det så sterkt at kvaliteten på skolen, i tillegg til barns totale oppvekstvilkår, er bestemmende for hvilket samfunn vi i framtiden vil få. Og da tenker jeg ikke primært på den enkelte elevs mulighet til å oppnå gode karakterer; jeg tenker mest på hvilke muligheter vi skal ha til å nå de fine målformuleringene de har satt opp når det gjelder undervisningen i grunnskolen. I Læreplanverkets generelle del heter det bl.a. at opplæringens mål er å ruste barn, unge og voksne til å møte livets oppgaver og mestre utfordringer sammen med andre. Den skal gi hver elev kyndighet til å ta hånd om seg selv og sitt liv og samtidig overskudd og ikke minst vilje til å bistå andre. Elevene skal altså lære å mestre utfordringer sammen med andre, og samtidig utvikle en vilje til å hjelpe andre. Hvor viktig det er for å motvirke egoisme og spisse albuer som fortrenger andre, kan enhver tenke seg. Det skulle heller ikke være vanskelig å innse at det vil få samfunnsmessige konsekvenser hvis vi mislykkes på dette punktet. Jeg finner ingen grunn til å legge skjul på at jeg har en sterk skepsis til Fremskrittspartiets løsninger. Dersom man skal innføre et system for individuell avlønning etter dyktighet, må det selvsagt legges noen kriterier for hva en dyktig lærer er. På en eller annen måte må man også kunne gradere lærere. For meg virker dette som en umulighet, spesielt hvis man skal unngå den såkalte trynefaktoren, at det blir en del av systemet, noe faktisk heller ikke Fremskrittspartiet ønsker. Hvordan skal man f.eks. vurdere hvor flink den enkelte lærer er når det gjelder å nå den målformuleringen jeg nevnte, og hvordan skal vi kompensere for at lærere ikke alltid har det samme elevgrunnlaget å arbeide med? For det må man jo hvis man skal oppnå et minimum av rettferdighet. Siden Fremskrittspartiet går til det skritt å fremme et eget forslag i Stortinget om fleksibel lønnspolitikk, må det være fordi de ser en slik løsning som et svært viktig tiltak, kanskje det viktigste, for å bøte på rekrutteringsproblemene. Etter mitt syn vil det være et formidabelt bomskudd. For det første har jeg ingen som helst tro på at innsatslønn på dette området vil heve kvaliteten på undervisningen. Jeg har ikke så dårlig tro på den norske lærerstanden. At lønnen har betydning for rekrutteringen, er klart, men ikke nødvendigvis mer lønn enn kollegaen. Det eneste sikre vi kan si om forslaget, er etter mitt syn at det vil stemple noen som b-lærere og c-lærere, og det uten at det skjer på en rettferdig måte. Det kan igjen føre til at de som har ressurser, kan la sine barn gå på den skolen som har flest a-lærere. Konkurranse mellom skolene må resultere i en slik utvikling. Det må også bli slik at når samfunnet legger til rette for at enkelte skoler, som da naturligvis vil finnes i de rikeste kommunene, skal kunne utvikle seg til en form for eliteskoler, må det samme samfunnet finne seg i at foreldre som bare har ungene sine på de dårligste skolene med de dårligste lærerne, får en erstatning for ungenes tapte muligheter. Med andre ord: Når får vi den første rettssaken fra elever som ikke fikk den best betalte a-læreren, og av den grunn gikk ut av skolen med lavere kunnskapsnivå enn andre? For det er jo helt innlysende at det vil bli slik at en dårlig betalt lærer er en dårlig lærer. Situasjonen er i dag slik at søkningen til lærerutdanning går ned. En femtedel slutter i løpet av studiet, og 3 pst. av dem som fullfører, kommer ikke til å jobbe i skolen. Blant lærere under 45 år i grunnskolen er det dobbelt så mange kvinner som menn. Kvinnene er også i flertall blant de yngste lærerne i videregående skole. En tredjedel av lærerne er over 50 år. Dette er noe av bakgrunnen for at Arbeiderpartiet foreslo at det måtte legges fram en egen stortingsmelding om rekrutteringsspørsmålet. Etter mitt syn kan ikke disse utfordringene møtes med å dele lærerne inn i kategorier basert på diffuse kriterier for hva som er en god lærer, på et helt tilfeldig grunnlag. Målet må være å gjøre det som i dag kan kalles for b-elever, til a-elever. Gradering av lærerne vil føre til at mange elever blir tapere uten at lærerne vinner noe særlig på det. Det må uten tvil en stor satsing til på skolen. En slik satsing er Arbeiderpartiet villig til å foreta. Det skal vi komme tilbake til ved behandlingen av St.meld. nr. 12. Målet må være å heve kvaliteten i den offentlige skolen sammen med dyktige lærere som trives i jobben, og et kollegium som møter et utfordrende arbeidsmiljø som inspirerer til fornyelse og samhandling. Det oppnås ikke ved å skape et usunt konkurranseforhold mellom lærerne, men ved å gi dem mulighet til gjennom tilstrekkelige økonomiske ressurser og personellressurser – ikke minst det siste – å gjøre den jobben samfunnet forventer, og som er nedfelt i de overordnede målsettingene Stortinget selv har formulert.