trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Først vil jeg få si til representanten Ågot Valle at Regjeringen er veldig glad for at det i hvert fall er ett parti som uansett hvilken sak vi diskuterer, har mer penger. Det kan derfor være behagelig å kunne støtte seg til SV i en del sammenhenger. Det er klart at skal vi klare å forebygge, dempe og stoppe kriminell atferd blant barn og unge i framtiden, er vi nødt til å handle bredt. Da må selvfølgelig det å satse på mer kunnskapsoppbygging og gi kompetanse til dem som jobber i institusjonene og som jobber med barn og unge, være riktig. Og som jeg sa i mitt innlegg, jeg synes det er viktig at vi får til tiltak i alt fra barnehage og skole til fritidsaktiviteter, og selvfølgelig spiller også foreldrene en viktig rolle i forhold til hvordan de støtter opp om og følger opp sine barn. Jeg mener det er viktig at vi er et inkluderende samfunn. Det er kanskje den viktigste forebyggende strategien fra statens side. Det hviler et tungt ansvar på oss alle for å klare å få til det. Jeg kan også forsikre både Stortinget og representanten Ågot Valle om at justisministeren og jeg er enige når det gjelder hvordan vi skal følge opp denne ungdomsgruppen som av en eller annen grunn faller utenfor og utøver kriminelle handlinger. Justisministeren og jeg har også satt ned et utvalg som skal forsøke å finne tiltak overfor denne ungdomsgruppen, og det skal vi presentere for Stortinget på en egnet måte.
Shahbaz Tariq (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Det er en viktig handlingsplan som Stortinget behandler i dag. Den økte barne- og ungdomskriminaliteten må ses i sammenheng med samfunnsutviklingen som helhet. Foreliggende handlingsplan er omfattende, konkret og ikke minst ganske så fri for enkle og populistiske løsninger. Når det gjelder kriminalitet og voldsproblematikk, finnes det nemlig sjelden enkle svar, dessverre. Jeg mener at hjemmet er den viktigste kriminalitetsforebyggende arenaen og skolen den viktigste offentlige arenaen for å forebygge kriminalitet. All relevant forskning viser at barn og unge som føler seg som tapere eller faller utenfor i skolesystemet, har økt risiko for en kriminell løpebane. Det har vært bredt engasjement i saken, men det er ikke til å legge skjul på at det er en grunnleggende uenighet mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i kriminalpolitikken. Vårt mål må være å bringe ungdom med problemer på rett kjøl, ikke til en livslang, kriminell løpebane. Fengsel kan være en nødvendig straff, også for ungdom, men svært få klarer å få noe positivt ut av å være i fengsel. Tvert imot gjøres veien tilbake kortere for noen. Den aller beste måten å bekjempe kriminalitet på etter Arbeiderpartiets synspunkt er å legge stor vekt på det forebyggende arbeid. At det i enkelte partier ofte er stor avstand mellom teori og praksis, er en kjent sak. Fremskrittspartiet skriver i sine merknader: «Disse medlemmer vil spesielt peke på behovet for å sikre at barn av innvandrerforeldre mestrer norsk språk på en tilfredsstillende måte når de begynner på barneskolen. Manglende språkkunnskap fører til problemer med å følge undervisningen. Det kan igjen føre til manglende interesse for skolearbeidet allerede i ung alder, dårlige skoleresultat og problemer med å få gode jobber etter endt utdanning, noe som igjen kan bidra til at ungdommene skulker skolen og kommer i kontakt med negative miljøer.» Helt korrekt virkelighetsbeskrivelse er dette ikke. De fleste ungdommer med annen etnisk bakgrunn er lovlydige, men det er dessverre unntak. Det er kanskje et godt formulert teoretisk poeng fra Fremskrittspartiets side, men Fremskrittspartiet er uenig med seg selv når teorien kommer til praksis. Jeg viser f.eks. til Fremskrittspartiets holdning under behandlingen av budsjettet, hvor Fremskrittspartiet sammen med Høyre gikk mot utvidelse av forsøket med gratis korttidsbarnehagetilbud til alle 5-åringer i bydel Gamle Oslo. At Fremskrittspartiet stemmer mot positive forslag som de i teorien er enig i, er interessant å registrere.
Shahbaz Tariq (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Det jeg spurte Fremskrittspartiet om i mitt innlegg, var: Når de sier at det er behov for å satse på norskopplæring for barn, hva er grunnen til at de ikke stemte for under budsjettbehandlingen? Det var det jeg spurte om. Når representanten Sandberg viser til så mange avisinnlegg, vil jeg minne om at det er en kjent sak at Fremskrittspartiet bruker media mye mer enn andre.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-06-13:
Gjengkriminaliteten som er spesielt knyttet til Oslo, og de dramatiske oppgjør mellom konkurrerende gjenger, får en faktisk til å stille spørsmål om hvilke typer ungdom vi har med å gjøre. Den stakkarslige holdningen som spesielt venstresiden inntar og gir uttrykk for, fører til at man stagnerer i bekjempelsen av voldskriminaliteten blant barn og ungdom. Det mangler i dag ikke på offentlige tiltak, men det er så mange ulike etater som er involvert i arbeidet, ofte uten at den ene vet hva den andre gjør, at en typisk ungdomskriminell kan ha saker gående både i skoleetaten, barnevernet, uteseksjonen og politiet samtidig. Man mangler oversikt for å sette inn trykket for å bekjempe voldsutviklingen blant ungdom. Problemet kan også være at vedkommende kan gjøre noe eksempelvis i Oslo sentrum, men fordi han er bosatt i et annet distrikt, svikter rutinene. Flere viktige instanser sier at man i dag mangler oversikt for å kunne klare og sette inn riktige tiltak mot kriminaliteten. I tillegg mangler landets politiske myndigheter handlekraft, noe som en del ungdomsgjenger vet å utnytte. Det er fånyttes bare å vedta en handlingsplan som ikke berører enkelte tiltak mot barne- og ungdomskriminalitet. Som konsekvens bør det være raske og merkbare reaksjoner på kriminalitet både i skolen, gjennom barnevernet, i regi av politiet, av domstoler og i straffeutmåling. Det kan ta mange måneder fra en episode er skjedd, før gjerningsmannen får noen reaksjon, og da blir signaleffekten borte. Og signaleffekten er viktig, for det kommer stadig indikasjoner på at mange ungdommer er likegyldige til ting man gjør, og de vet og har lært seg at de som regel kan slippe unna. Via erfaringer fra barnevernet kan man slå fast at en stor del av unge kriminelle bevisst ikke går inn på skyldspørsmålet når det gjelder det gale de har gjort. I stedet er de bare opptatt av å snakke om måten de blir tatt på, og behandlingen de får av ordensetaten. De beskylder gjerne politiet for hardhendt behandling. På mange måter snur de saken på hodet, og får forståelse for det i visse voksne kretser, som inkluderer politikere av forskjellige kategorier. Slik blir det andre som får skylden, som vi også har hørt i denne salen i dag. Samfunnet som ikke stiller opp med fritidstilbud, medelever som provoserer, politi eller vektere som opptrer brutalt, er mye av årsaken og forklaringen. Det er politiet som har skylden, påstod unggutten som drepte en småbarnsmor etter å ha kjørt i feil kjørefelt med en stjålet bil. Dessverre bidrar en del av mediene til å befeste et slikt forvrengt virkelighetsbilde. Skal man ha håp om å stoppe en utvikling mot mer alvorlig ungdomskriminalitet, må nulltoleransebegrepet innføres på et tidlig stadium. De som blir tatt for nasking, voldsutøvelse, ran og biltyverier, må få en rask og kontant reaksjon, slik at de oppfatter hvor ansvaret ligger. I den sammenheng ønsker Fremskrittspartiet å ha straffer som står i forhold til gjerningen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-06-13:
Det har vært sagt mange bevingede ord om dagens tema. Vi har synset og trodd som aldri før, men det finnes forskning, og den gir meget klare føringer for tiltak som kan virke. Nå foreligger enda en evaluering av tiltak og prosjekter som er i bruk i Norge i dag, og har vært det over tid. Det har vært utført mye arbeid, og det har vært bevilget meget store ressurser i forhold til barn og unge, både når det gjelder politi, barnevern, barnehager, nærmiljø og skole. Men evalueringen av alle tiltakene gir dessverre ikke karakteren bestått for mer en ett selvstendig tiltak, nemlig Olweus" program mot mobbing. Alle de andre prosjektene har hatt betydelig varierende effekt. Gammel kunnskap om forebygging som god oppdragelse over tid, en ensartet oppdragelse, samarbeid mellom hjem og skole f.eks., gir gode resultater. Hvorfor er dette så vanskelig i et samfunn som Norge? Også i USA har det vist seg en nedbygging av foreldrenes rolle som oppdragere av egne barn, og nå gir dette manglende foreldreansvaret store utslag. Fremskrittspartiet har påpekt mange ganger at det offentlige må ta foreldreansvaret på alvor. I tillegg til hjemmet er skolen en viktig kriminalitetsforebyggende institusjon. Det har positiv effekt der hvor det bygges opp team som skal arbeide med strategier for aktivt å gå inn i situasjoner som er i ferd med å utvikle seg i uheldig retning. Det er positivt å etablere og formidle normer for atferd – med andre ord: god, gammeldags oppdragelse gjennom faste regler, eksempelvis mot mobbing. Det er viktig å lære mestring av stress, problemløsing, selvkontroll og følelsesmessig innsikt. Alt dette kan læres hjemme hos mor og far i samarbeid med skole, barnehage og annen familie. Disse tingene er det som i henhold til all forskning kan og vil redusere kriminalitet og uønsket atferd.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Berre nokre få korte merknader frå meg som saksordførar. Eg vil gjerne på det sterkaste avvise dei påstandane som Jan Simonsen starta med i sitt innlegg, om at Arbeidarpartiet, vår statsminister og dei leiande i partiet ikkje var til å tru på i flyktningpolitikken. Eg vil gjerne peike på at tidlegare statsminister Thorbjørn Jagland m.a. sa her i ein debatt at vi skal ha ein human flyktningpolitikk. Men det er ikkje det same som at vi skal ha ein flyktningpolitikk utan reglar. Vi må ha reglar som er moglege å handtere og handheve. Det er viktig for oss i Arbeidarpartiet. Eg vil gjerne kommentere lite grann meir når det gjeld akkurat dette at Framstegspartiet ønskjer seg spesielle asylmottak, som vil kunne sjåast som fengsel. Det vil gje eit dårleg utgangspunkt for dei som vil ha opphald, i den vidare integreringsprosessen. Vi vil ikkje ha lukka anstaltar, regulert av ei særlov, for menneske som ikkje har gjort noko gale. I dag gjeld dei globale menneskerettskonvensjonane også for vårt land, og det er det viktig å ta inn over seg også i asyl- og flyktningpolitikken. Hagen kommenterte litt av det innlegget eg heldt den 18. mai i fjor, og han siterte frå det – på litt dårleg nynorsk – men han unnlét å ta med avslutninga av innlegget, der eg sa: «Arbeidarpartiet og resten av fleirtalet i komiteen er ikkje samd i at vedtaket bør omgjerast. Fleirtalet i komiteen gir i merknadene uttrykk for at ein anser at dette vedtaket» – i Gholam-saka – «likevel er gjort innanfor det som må reknast å vere departementet og Regjeringa sitt myndigheitsområde.» Og det meiner eg framleis.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2000-06-13:
Jeg vil begynne med å si at jeg er glad for den tilbakemelding justisministeren gav, nemlig at vi vil få en full redegjørelse for Quetta- og Laos-sakene ved sesjonsstart. Det trenger vi, og det har komiteen bedt om. Jeg vil minne om at det var en nokså knallhard, kritisk justiskomite som stod samlet 18. mai i fjor, der vi sa at vi var skeptiske til denne bruken av amnesti og ville advare mot den praksisen som her var blitt fulgt, og der vi sa at de som ikke kunne fremvise ekte og gyldige nasjonalitetspass innen tidsfristen, i så fall måtte returnere til sine hjemland. Det var premissene som var gitt fra komiteen. Men denne saken fortjener en skikkelig og full gjennomgang slik at vi får stilt alle spørsmål vi har, og får alle svar det er mulig å gi. Derfor er det altfor tidlig å konkludere i den ene eller andre retning i dag. Jeg vil også ta fatt i at dette problemet tross alt ikke begynte med den sittende justisminister. Jeg har en liten følelse av at vi nå er i ferd med å rette baker for smed. Det var tidligere statsråd Aure som startet den debatten vi er inne i, og da er det viktig at vi har med oss hele helheten når vi går inn og trekker konklusjonene, og det får vi altså full mulighet til å gjøre til høsten. Jeg er også glad for at de som har hatt ordet, har uttrykt støtte til Høyres forslag om også å få en egen sak om hva vi gjør når folk skal sendes hjem, men hjemlandet ikke tar imot dem – for det er tydeligvis en del av problemkomplekset i denne saken. Vi har da mulighet i oktober til både full gjennomgang av Quetta- og Laos-sakene og full gjennomgang av hva vi gjør der det er mulig at en må sende folk hjem, slik at vi kan få en skikkelig og helhetlig behandling av dette spørsmålet. På den bakgrunn finner jeg det ikke naturlig å støtte Fremskrittspartiets forslag slik det er fremsatt i dag.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-06-13:
Jeg vil ta opp den saken som også komiteens leder Kristin Krohn Devold berørte i sitt innlegg, nemlig debatten 18. mai i fjor etter at daværende justisminister Odd Einar Dørum hadde gitt betinget amnesti til det som ble omtalt som folk fra Quetta- og Laos-distriktene. I debatten sa Arbeiderpartiets talskvinne Astrid Marie Nistad bl.a.: «Illegal innvandring og menneskesmugling er ulovleg og belagt med straffeansvar etter utlendingslova § 47. Dette må det ikkje vere nokon som helst tvil om. Komiteen, også vi frå Arbeidarpartiet, er opptekne av dei allmennpreventive omsyna i slike saker, nett fordi dei er så omfattande, så kompliserte og så vanskelege å etterforske. Komiteen legg difor vekt på at det korkje av etiske, humane eller praktiske omsyn må godtakast ein praksis der ulovleg framferd i forhold til norske myndigheiter gir preferanse for å få opphald og seinare statsborgarskap i Noreg.» Hun gjorde det også klart at hun var enig med forslagsstillerne, bl.a. meg, om at i den saken var det tale om brudd på utlendingsloven. Det ble understreket i debatten at det betingede amnestiet som var gitt med tidsfrist, stod man på. Når det gjelder familien Gholam, den mest offentlig omtalte av disse personene, fikk de i brev av 22. mars 1999 en fire ukers frist på å levere et nasjonalt pass som dokumentasjon på sin identitet. Så vidt jeg skjønner, er den fristen noe forlenget. Men at fristen skulle være forlenget med mer enn ett år – etter en knallhard debatt hvor et samlet storting sa at man ikke lenger ville ha det slik at det skal lønne seg å forfalske, lønne seg å lyve, lønne seg å komme med med helt feilaktige opplysninger og prøve å lure norske myndigheter helt trill rundt – det nekter jeg å tro. Derfor er det fullstendig uakseptabelt når justisministeren fredag sendte ut en pressemelding om at denne familien – som vi etter debatten i fjor trodde var utsendt for lengst sammen med de øvrige, nå skal få permanent oppholdstillatelse og statsborgerskap i Norge, fordi de nå har levert hva som kalles et «emergency passport» – ikke et normalt nasjonalt pass, men et «emergency passport». Når det også sies at også andre av Quetta- og Laos-menneskene fortsatt er i Norge, er det kun én reaksjon disse menneskene må ha overfor norske myndigheter, nemlig rå latter over mangelen på handlekraft. En justisminister som gjør slikt, kan ikke vi akseptere, og jeg tillater meg å ta opp det forslag som jeg har gitt navnet forslag nr. 2, og som er innlevert på Stortingets kontor.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-06-13:
Først til Astrid Marie Nistad, som tok til motmæle mot Jan Simonsens påstander om at statsministeren ikke hadde snakket troverdig tidligere. Jeg vil gjerne i den sammenheng få lov til å nevne at sist lørdag sa Jens Stoltenberg i fjernsynet at hans regjering ville fortsette sitt arbeid med å ruste opp helsevesenet. Resultatene er, leser vi i avisene, at det skal sies opp 30 ansatte ved Kirkenes Sykehus, muligens 200 ved Regionsykehuset i Tromsø, rehabiliteringsavdelingen som dekker Nord-Norge, i Tromsø, skal nedlegges, og Regjeringen går inn for å kutte kjøp av sykehusutstyr med nærmere 700 mill. kr. Hvordan dette henger sammen med en påstand om å ruste opp helsevesenet, går over min forstand. Så troverdigheten vil statsminister Stoltenberg fortsatt ha problemer med. Så synes jeg det var interessant å høre en del av kommentarene. Som Kristin Krohn Devold sa, var det en knallhard justiskomite 18. mai i fjor som sa fra at man ikke ville at man skulle belønne dem som lyver, forfalsker, opptrer uhederlig og begår lovbrudd. Og så er det akkurat det man gjør – det er akkurat det man gjør! Hun sa også at det var satt tidsfrister i det betingede amnestiet. Kan den tidsfristen ha vært av tolv måneders varighet? I denne tiden har det jo vært mer enn nok anledning, basert på den betingelsen om en tidsfrist, til å sørge for utvisningsvedtak. Tidsfristen kan jo ikke sies å være oppfylt. Jeg nekter å tro at man først gir en frist i skriftlig form på fire uker for deretter å forlenge den med mer enn ett år til! Så det er selv innenfor det justiskomiteens medlemmer sa i debatten 18. mai i fjor, full anledning til å påpeke at tidsfristen var brutt – hvis man vil dekke seg under at man den gangen var imot et stortingsforslag om å omgjøre vedtaket. Jeg konstaterer at flertallet i denne sal protesterer for all verden, men er med på ferden. Jeg konstaterer at justisministeren skylder på den foregående regjering delvis, og presenterer det som om hun ikke hadde noen valgmulighet, annet enn å følge opp tidligere justisminister. Det hadde hun. Og jeg trodde faktisk at de som går inn for regjeringsskifte, i hvert fall av og til har i tankene at det skal være for å endre noe av den politikken og den linjen den regjeringen de kaster, står for – å foreta endringer. Jeg konstaterer at justisministeren ikke grep muligheten til her å endre den snillistiske politikken den foregående regjering stod for.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Jeg skal være rask, president.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Nei – det var vel på grensen nå kanskje! De forpliktelser som lå i amnestiet fra tidligere justisminister Aure, har jeg funnet det riktig å følge opp ved at det nå er gitt oppholdstillatelse til familien Gholam, og det har å gjøre med den forpliktelse jeg mener må ligge hos myndighetene til å følge opp de løftene som tidligere er gitt, selv om de er gitt av en tidligere regjering. Denne saken illustrerer en rekke av de praktiske problemer som begrenser norske myndigheters handlefrihet på utlendingsfeltet. Selv om man ut fra norsk lovgivning finner at utenlandske borgere ikke har rett til opphold i Norge, betyr ikke det at man alltid klarer å gjennomføre returer av disse personene til deres respektive hjemland. Dette er beklagelig, men like fullt en del av den vanskelige virkeligheten som omgir oss. Dette er problemer som Norge har felles med andre vestlige land, og som man jobber kontinuerlig for å finne løsninger på i forhold til enkeltland og områder. For øvrig vil jeg selvfølgelig følge opp merknaden fra justiskomiteens flertall i Innst. S. nr. 172 for 1998-99 om å orientere Stortinget på en egnet måte når sakene er avsluttet. Og dette håper jeg at man kan orientere Stortinget om rundt sesjonsstart til høsten.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Da vår saksordfører måtte konsentrere seg om komiteens innstilling, finner jeg grunn til å gi Arbeiderpartiets syn på forslaget som er fremsatt av representanten Hagen. Til tross for ulovligheter i forhold til norske myndigheter, bl.a. oppgivelse av falsk identitet – noe som ble kritisert fra Arbeiderpartiets side og hvor representanten Hagen har gitt noen dekkende sitater – kunngjorde Bondevik-regjeringen i desember 1998 at de personer som var omfattet av de såkalte Quetta og Laos-prosjektene, kunne få opphold i Norge på bestemte vilkår, særlig at norske myndigheter kjenner identiteten og nasjonaliteten til de aktuelle personene. I forbindelse med behandlingen av forslag fra Fremskrittspartiet om omgjøring av amnesti i fjor vår, erkjente allikevel et flertall, unntatt Fremskrittspartiet, at vedtaket om betinget amnesti var gjort innenfor det som må antas å være departementets myndighetsområde. Justiskomiteen presiserte at konsekvensen av ikke å oppfylle betingelsene er at de aktuelle personene ikke vil bli omfattet av amnestiet, og at de i så fall må returnere til hjemlandet. Vi vet at kontakten med pakistanske myndigheter har vært vanskelig og bidratt til den lange saksbehandlingstiden fra i fjor sommer. Arbeiderpartiet legger til grunn at betingelsene for å få amnesti er oppfylt hva familien Gholam gjelder. På denne bakgrunn tar Arbeiderpartiet justisministerens vurderinger og departementets vedtak i denne saken til etterretning. Vi forutsetter, som òg justisministeren redegjorde for, at Stortinget på en egnet måte blir informert om hvordan de samlede Quetta- og Laos-sakene blir avsluttet. På denne bakgrunn vil vi selvsagt stemme mot representanten Hagens forslag. Det er imidlertid et generelt problem at uttransportering av personer som ikke får opphold i Norge, eller som skal utvises eller bortvises, hindres på grunn av forhold i hjemlandet eller mottakerlandet. Vi vil derfor på denne bakgrunn mene det er fornuftig med en gjennomgang av denne problemstillingen, og vil da også stemme for forslaget fra Høyre.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-02-22:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-22:
Jeg skal få sette fram forslag om å be Regjeringen legge fram en handlingsplan for opprustning av informasjons- og kommunikasjonsteknologi i utenrikstjenesten.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2000-02-22:
Jeg er ikke et øyeblikk i tvil om statsrådens, departementets og også trygdeetatens gode vilje, og jeg er også godt fornøyd med at statsråden imøtekommer komiteen slik som hun gjør. Men mitt spørsmål er: Når disse tiltakene for oppfølging av sykmeldte har hatt høyeste prioritet i mange år og vi har for dårlige resultater og bruken av tiltak er for beskjeden, hva er da nytt? Hva er forskjellen på tidligere prioriteringer og dagens prioriteringer? Det er antakelig ikke noe hokuspokus, men jeg ville tro at det kanskje er foreskrevet noe vidundermedisin som gjør at en nå plutselig skal klare målsettingene. Er det ressurser, er det kompetanse, eller er det andre tiltak som gjør at alt skal gå så mye bedre i år 2000? Jeg håper det. Men spørsmålet mitt er: Hva konkret, som ikke har vært gjort før, er det som skiller tidligere lovnader og dagens, slik at vi ikke bare får en ny omgang med verbale prioriteringer og festtaler?
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-02-22:
Ved utløpet av 1998 utgjorde utgiftene til sykepenger under folketrygden 16 milliarder kr, og dette er et ganske betydelig beløp. Fra 1994 har vi hatt en konstant økning i sykefraværet til tross for at den uttalte målsetting har vært å redusere det. Det mest betenkelige er at det er særlig langtidssykefraværet som øker. Det har vært en større økning i kvinners sykefravær enn menns, og mange av de langtidssykmeldte har muskel- og skjelettsykdommer. Flere av de langtidssykmeldte er også folk som venter på behandling eller kirurgiske inngrep. Dette siste har man forsøkt å gjøre noe med ved at det er åpnet for at trygdeetaten skal kunne bruke sykepenger for å kjøpe helsetjenester. Men som komiteen også bemerker, bør en være veldig påpasselig med at dette ikke går på bekostning av andre som venter på behandling. Det er betenkelig at langtidssykefraværet synes å øke mer i offentlig sektor enn i privat, og det er spesielt knyttet til omsorgssektoren. Det er rimelig å anta at dette henger sammen med tungt omsorgsarbeid, men også med en sektor som preges av lav lønn og underbemanning. Det offentlige må ha et særskilt ansvar for utviklingen av arbeidsmiljøet innenfor denne sektoren. All erfaring viser at jo lenger sykefraværet varer, jo mindre er sjansen for at en skal komme tilbake til ordinært arbeid. Over halvparten av de som er sykmeldt i mer enn tre måneder, kommer ikke tilbake til jobb. Derfor må en komme tidlig, og tidligst mulig, i gang med aktivitet og tilrettelegging på arbeidsplassen. Trygdeetaten er gjennom bevilgninger styrket for å kunne følge opp dette arbeidet, og arbeidet med langtidssykmeldte. 100 stillinger ble tilført etaten for å følge det opp. Riksrevisjonen peker imidlertid på at trygdekontorene i praksis ikke har etablert nær kontakt med den sykmeldte, med legen og arbeidsgiver, slik Stortinget forutsatte. Og Riksrevisjonen peker også på at bare en tredjedel av stillingene er brukt etter intensjonen. Dette er ganske uforståelig når en vet hvor massivt en har uttrykt politisk vilje og ønske om å gjøre noe med sykefraværet, og den vekt en har lagt på å få til individuelle løsninger for den enkelte langtidssykmeldte. Dersom det ligger begrensninger i selve trygdeetatens organisasjon som har vanskeliggjort, og vanskeliggjør, en individuell oppfølging, burde det ha vært meldt fra om det. Når en vet hvilken betydning det har at en på et så tidlig tidspunkt som mulig får et tilpasset arbeid ut fra sin helsesituasjon, er det nettopp viktig å få til en slik individuell oppfølging når en ser og forstår at sykdomsforløpet kan bli langvarig. Derfor er det viktig, slik komiteen foreslår, at en får en gjennomgang av trygdeetaten med tanke på hva som skal til for at etaten skal kunne følge opp Stortingets intensjon om individuell oppfølging av de langtidssykmeldte.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-02-22:
Lat meg fyrst understreka at i forhold til dei måla som er sette i attføringsmeldinga, skuldast nok den auken som er i sjukefråvær, fleire høve, t.d. det faktum at det er fleire arbeidstakarar enn nokon gong som har høve til å ta del i arbeidslivet, og at det er auka utgifter til løn osb. Men her er ei klar erkjenning av at skal ein kunna måla resultatet av det oppfølgingsarbeidet som skal finna stad, må ein òg ha indikatorar som gjer at ein kan føreta ei slik måling. Og her har vi altså no vore gjennom ein periode der trygdeetaten har vore oppteken av å få formalitetar på plass, dei vedtaka som skal gjerast, osb., og så har ein etter kvart kome over på å setja søkjelyset på måten ein følgjer opp på, og måten ein kan måla dette på, og faktisk kva som pr. dato så langt ikkje er målbart. Noko av det som er nytt, er for det fyrste eit forsterka engasjement t.d. i forhold til aktiv sjukmelding og andre tiltak, og ein har sett søkjelyset på det ansvaret som er på arbeidsplassen. Ei anna side er utvikling av resultatindikatorar, som no trygdeetaten har som oppgåve. Det aller viktigaste er den handlingsplanen for samarbeid med andre instansar, det vera seg helseteneste eller arbeidsgjevar, som fylkestrygdekontora no skal utarbeida innan august 2000.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-02-22:
Nå er vi langt inne på premissene og diskusjonen om den nye stortingsmeldingen som skal komme. Det er vel det som gjør at også sosialkomiteens medlemmer er med i diskusjonen og debatten, noe som jeg for øvrig synes er hyggelig og bra. Det er klart at på dette området har det gått sånn som vi i Fremskrittspartiet har hevdet over lang tid, at dette arbeidet ikke er tatt på alvor og den enkelte sykmeldte ikke er prioritert på en skikkelig måte. Derfor er det gledelig å konstatere av Riksrevisjonens gjennomgang av trygdeetatens oppfølging av sykmeldte at både LO og NHO er enig i de advarslene som vi i Fremskrittspartiet i årevis har kommet med. Statsråden sa i sitt innlegg at hun i hovedsak var enig med Riksrevisjonen. Det skulle bare mangle at ikke statsråden var enig med Riksrevisjonen, for den kritikken som Riksrevisjonen har kommet med i sitt dokument, viser at trygdeetaten og departementet ikke – i hvert fall ifølge den informasjonen de har kommet med overfor Stortinget – har hatt en god nok oversikt over dette pilotprosjektet, som det var i sin tid, der de skulle øremerke til og med stillinger – 100 i tallet – for å følge opp dette arbeidet. Når vi ser hvordan en har fulgt opp til nå, er det klart at innenfor trygdeetaten og departementet er dette arbeidet satt i fokus, og våren 2000 skal vi få en evaluering og gjennomgang av dette systemet med de erfaringene de har gjort seg. I og med at det er blitt lagt premisser videre på den stortingsmeldingen som skal komme, vil jeg på vegne av Fremskrittspartiet si at det må ikke bli slik at trygdeetaten ikke følger opp det overordnede ansvar de har på dette området, og at det er arbeidsgiveren som igjen skal dekke ekstrakostnadene ved et system når ikke trygdeetaten følger opp og gjør det arbeidet de skal. Her må vi ha et samspill, men det kan ikke være tvil om at det er trygdeetaten som skal følge opp og legge premissene, og som skal sette seg inn i den enkeltes situasjon for å koordinere den med enten trygdeetaten, arbeidsmarkedet, sosialtjenesten, helsetjenesten eller arbeidsplassen og den enkelte sykmeldte. Det er et klart budskap fra Fremskrittspartiet når vi først er inne på premissene for stortingsmeldingen: ikke flere laster på arbeidsgiver i en slik situasjon. Da får heller Regjeringen komme tilbake til Stortinget og be om nødvendige ressurser til å gjennomføre dette prosjektet – i respekt for den sykmeldte, som trenger å få et system som er skreddersydd og som gjør at en kan være med i arbeidslivet, og at en kan bli inkludert og ha en mulighet til å lykkes sosialt. Vi er også på linje med det som er uttalt fra flere her i salen, og ser fram til den meldingen som kommer. Vi ser fram til at handlingsplanene i praksis skal settes ut i livet, og at systemet skreddersys for den enkelte.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2000-02-22:
Jeg lyttet med interesse til statsråden om hva som var de forestående planer, og om hva som var nytt, nye grep. Statsråden viste til et forsterket engasjement, men det engasjementet tror jeg faktisk har vært der helt fra behandlingen av velferdsmeldingen i hvert fall, om at her bør ting gjøres mye annerledes enn i dag. Så var det utvikling av resultatindikatorer og en handlingsplan for samarbeid. Det er godt at det blir samarbeid, for det er vel mangel på samarbeid. Men spørsmålet er: Er det samarbeid i seg selv som er målet, eller er det den sykemeldte? Og det jeg har lyst til å spørre statsråden om helt konkret, er: I det samarbeidet vi nå snakker om, hvem er det av instansene – trygdeetaten, sosialkontoret eller arbeidsmarkedsetaten – som har ansvaret? Er det slik at det er én som er utpekt til å ha ansvar for hver enkelt, eller er det et flytende ansvarsbegrep der alle har litt ansvar, og ingen har ansvaret fullt ut? Det er jeg veldig interessert i å få vite, for det tror jeg ikke kan fortsette, for da kan vi stå her på Stortingets talerstol og prate og prate, og så skjer det absolutt ingenting. Her må en ha en ansvarsklargjøring i tiden framover. Jeg er helt overbevist om at vi er nødt til å ta en del nye grep, og jeg håper statsråden kan bekrefte at man i behandlingen av utjamningsmeldingen også vil gå inn i denne problemstillingen. Og jeg vil spørre statsråden om hun er enig i at det kan bli nødvendig at arbeidslivet selv tar et større ansvar for å legge til rette, slik at en unngår de utstøtingsmekanismene som vi ser i dag, som er så kostbare både for arbeidslivet og for samfunnet, og at et større ansvar også kan følges med en økonomisk kompensasjon. Jeg er helt overbevist om at hvis vi får redusert sykefravær, og det kan koste noe, er det utgifter til inntekts ervervelse eller store besparelser både for samfunnet og for våre bedrifter, og ikke minst vil det innebære et kvalitativt bedre samfunn. En av de viktigste oppgavene vi står overfor, er å tilpasse arbeidslivet til de menneskene vi har.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-02-22:
Jeg skal forsøke å ordlegge meg slik at jeg ikke forlenger debatten unødvendig, men må bare komme med et par kommentarer til det som har vært sagt. Selvsagt vet jeg, og jeg har registrert, at det finnes rettssaker – det har funnes fram til i dag, og det finnes i dag. Men det blir noe nytt når man opplever rettssaker på grunn av at elever ikke får de beste lærerne. Hvis man innfører en slik ordning, setter man, slik jeg oppfatter Fremskrittspartiets forslag, et kvalitetsstempel fra samfunnets side på den enkelte lærer. Det vil jo også bli slik at rike kommuner, rike skoler og skoler med ressurser vil kunne vinne konkurransen og sikre seg de lærerne som samfunnet mener er best. Det blir en stor forskjell, etter min oppfatning, på det og det som er dagens situasjon, for det er en kjensgjerning at hvis man rendyrker det systemet Fremskrittspartiet er inne på her, vil ikke alle få gå i den beste skolen; alle kan ikke velge. Så til det med mobbing, som Ursula Evje var inne på. Jeg har vanskelig for å forstå at man kan stoppe mobbing ved å gradere lønnen til lærerne. Det er vel ikke slik å forstå at ved de skoler hvor mobbingen er mest utbredt, har man de dårligste lærerne i dag – iallfall tror ikke jeg det. Og da må man jo også spørre: Hvis man nå opplever at en god skole plutselig får en oppblomstring av mobbere, mye mobbing, skal man da redusere lønnen til de lærerne som er ansatt ved denne skolen fordi de ikke lenger makter å håndtere situasjonen? Mobbing hindres ved at flere lærere får mer tid til å ta seg av den enkelte elev, og at de sammen klarer å skape et godt skolemiljø. Det er jeg overbevist om er den eneste måten å hindre mobbing på. Ellers har jeg aldri påstått at noen i Fremskrittspartiet, eller andre, er ideologisk inkompetente. Jeg ville aldri våge meg på en sånn påstand – jeg har ikke selvtillit nok til det, for å si det på den måten. Nei, det som er problemet, er jo at ideologien går foran alt, uansett konsekvenser. Neste sak blir et godt eksempel på det.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-02-22:
Kunnskapsløs, ja kanskje, ut fra øynene som ser – inkompetent, nei – ideologisk inkompetent, aldri. Det skulle være rimelig greit. Så skal vi gå løs på dette som saksordføreren og flere andre har vært inne på. Vi har virkemidler innenfor tariffforhandlingene som ble vedtatt i fjor. Det er korrekt, vi har det. Men innenfor disse virkemidlene finnes det en særavtale, en tariffavtale, med et kapittel 2, hvor §§ 2-1 og 2-2 fastsetter at potten som skal brukes til differensierte muligheter for kommunen når det gjelder lønn, ikke kan brukes hvis det ikke er fullstendig konsensus mellom partene. Og dersom lærerne selv setter foten ned, har man altså ingen virkemidler, fordi noen har gitt dem en fullstendig vetorett. Og det er kanskje på tide å begynne å ha et lite snev av ærlighet når vi snakker om dette. Så sa saksordføreren videre at han ikke ønsket eliteskoler basert på foreldrenes ressurser. Det er Fremskrittspartiet meget enig med saksordføreren i. Men det er forunderlig at disse eliteskolene, hvis det er det han tenker på, har kommet frem via privatskoleloven, hvor bl.a. Arbeiderpartiet ikke på noen måte har vært villig til å likestille økonomi i private og offentlige skoler slik at man slapp å komme i denne situasjonen at foreldrenes inntekts- og formuesforhold ville bestemme om elevene gikk på en god eller en mindre bra skole. Det som ikke skal stikkes under stol, er at det finnes meget gode offentlige enhetsskoler, men det finnes også en del som vi har sett og kommer til å se i fremtiden er svært dårlige for den enkelte elev. Og det må vi begynne å erkjenne. Så sier representanten Løvik at det kun er to dager igjen til vi kan diskutere behovet når det gjelder lærerrekruttering. Det er helt riktig. Men det er mer enn et år siden Fremskrittspartiet fremmet sitt Dokument nr. 8-forslag, og det burde være en tankevekker for noen hver. For når man er så redd for å komme ut på glattisen at en er nødt til å bruke brodder på en varm sommerdag, da er det et eller annet som er rimelig galt! For øvrig vil jeg fremme det forslaget som vi har tatt inn i innstillingen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-02-22:
Tusen takk, president! – Sterk tro og store føtter kan gjøre det mulig å gå på vannet, men jeg tror det ikke. Svake lærere – hvis vi har det – må bety f.eks. at etter- og videreutdanning må bli et hedersord og ikke en mikroskopisk budsjettpost som over år kan synes å være på maks 3 000 kr pr. lærer pr. år, på tross av at vi burde vite at IT-kompetansen for lærere generelt er utrolig dårlig, og at 3 000 kr ikke monner i det hele tatt.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-02-22:
Bosetting, konkurranse, forhold i EU – det er ikke måte på hvilke argumenter man bruker i en sak som denne. Når man tror at det ikke vil finnes muligheter i et teknologisk samfunn til å kjøpe inn bøker uavhengig av hvor i landet man måtte bo og uavhengig av om enkeltindivider, innbyggerne, blir pålagt å kunstig stimulere dette markedet, vet jeg ikke om jeg tør å bruke sterke ord, jeg skal for sikkerhets skyld la være å gjøre det, men det tyder på at noen ikke helt følger med. Har ikke Arbeiderpartiet og Senterpartiet hørt om at det drives en utstrakt netthandel og at det finnes pc-er med Internett-tilknytning i nær sagt alle hjem, også i distriktene? Det denne bokbransjeavtalen gjør, er jo å stoppe for å utnytte teknologiske fremskritt. I dette pyramidespillet – for jeg kaller det faktisk det – hvor forlagene seg imellom avgjør pris og forhandlerne ikke har mulighet til å konkurrere, hvem er det da som er nødt til å betale? Jo, det er forbrukeren. Men det er én til, og det er Kommune-Norge, som faktisk er nødt til å betale en uforholdsmessig høy pris over sine budsjetter på grunn av denne formen for politikk. Når disse partiene syter og klager og skriver opp og ned i alle landets aviser om at Fremskrittspartiet svekker kommuneøkonomien, kan en ikke bli annet enn lettere opprørt. For enten vil man ikke forstå, eller så har man ikke muligheten til å forstå, eller så er man kanskje i den gruppen som blir mer og mer kjent, nemlig de 15 pst. som når de forlater den offentlige skolen, har store problemer med å lese og skrive. Det som er Fremskrittspartiets anliggende, er at denne situasjonen er uholdbar. Jeg har vært inne på enkeltpersoner, jeg har vært inne på kommuneøkonomien. Videregående skole har det stort sett på samme måten. Der er det riktignok ikke fylkene som skal betale for skolebøkene, der er det elevene selv. For å bøte på dette håpløse prinsippet sier altså flertallet at man skal ha utlånsordninger for bøker og stipend til den enkelte elev på 1 000 kr. Dette vil koste i størrelsesordenen mellom en halv milliard og en milliard kroner. Hva var det budsjettkameratene gjorde? Jo, var det ikke i underkant av 100 mill. kr de fant det nødtørftig å bevilge til dette formål? Vel, da vil jeg bruke Ludvigs ord: Det er «fali» å løfte øynene og se seg rundt og kanskje oppdage en annen verden enn den man liker å se. I tillegg synes jeg kanskje det er riktig å henlede oppmerksomheten på noe som lå i alle postkassene våre i dag: Innst. O. nr. 48 fra familie-, kultur og administrasjonskomiteen om lov om endringer i lov 11. juni 1993 nr. 65 om konkurranse i ervervsvirksomhet(konkurranseloven) (konkurranseloven) «§ 6-4 første ledd skal lyde:For å sikre at enkeltvedtak i medhold av denne lov overholdes, kan Konkurransetilsynet bestemme at den vedtaket retter seg mot, skal betale en løpende mulkt til staten til forholdet er rettet.» Hva betyr egentlig dette når staten selv opphever Konkurransetilsynets vedtak så lett som så? Jeg vil med dette ta opp det forslaget som Fremskrittspartiet har fremmet.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-02-22:
Når representanten Aarrestad blir forskrekket over meg fordi jeg kanskje trakk en tankerekke som stilte lese- og skrivesvake opp mot bevaring av bokhandelen i nærområdet, så vet jeg ikke riktig om jeg skal le eller gråte, for det er vel en kjensgjerning at bokhandler ikke er de stedene som blir mest frekventert av de lesesvake. Det er tvert imot undersøkelser som tyder på at er man lesesvak når man går ut av skolen, så er man tilnærmet analfabet som 50-åring, for man unngår å gjøre det man ikke behersker. Og da er vi i et diskusjonsvakuum – slik jeg ser det – som gjør at vi står på hvert vårt fjell og roper til hverandre, og så er det et ekko i midten, men vi kommuniserer jo ikke. Når det er et så stort ønske fra flertallet om å sikre bosetting, drive distriktspolitikk som tar hensyn til enkeltmennesket – representanten Breimo snakket om nedleggelse av 150 distriktsbokhandler, 500 arbeidsplasser var i fare – er det jo underlig at når det gjelder å nedlegge grendeskolene, som kanskje er distriktenes viktigste middel for å opprettholde en god bosetting, da er ikke disse partier snaue, for der går de frem med ljå, omtrent som hinmannen selv. Og det kan bevises hvis man går inn i noen av de vedtakene som blir fattet rundt omkring i kommunestyrene, senest i Volda kommune, hvor man skal nedlegge fem grendeskoler – med ekstremt god hjelp fra Senterpartiet. Og hvis dette ikke er noe som disse partiene snart tar innover seg, står de langt fra til troende i distriktspolitikken.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2000-02-22:
Jeg konstaterer at debatten er i full gang om den handlingsplanen som skal fremlegges om et par dager, men jeg ble såpass provosert av saksordførerens siste innlegg at jeg føler trang til å komme med et aldri så lite motinnlegg. For det er jo ikke slik i dag at alle går på den beste skolen. Og det har egentlig ingenting med lærernes lønnsnivå å gjøre. Men det er forskjell på skoler, det er forskjell på elevgrunnlag, og det er forskjell på lærere. Når Høyre ønsker et generelt lønnsløft i bunnen og så en fleksibel lønnspolitikk for å sikre lærere med spesialkompetanse og høy kompetanse innenfor sine fagområder, så er jo det for å gi hele grunnskolen et løft. Lærerne vet, når de søker seg til en skole, om det er en god skole eller om det er en dårlig skole, for å si det slik. Lærerne søker målrettet, men det har ikke elever i grunnskolen anledning til å gjøre. Skal vi få det kvalitetsløftet i norsk skole som norske barn fortjener, og som det norske samfunn har bruk for når vi skal møte kunnskapsutfordringen i fremtiden, ja, da er vi nødt til å satse på lærerne. Lærerne er kjernepersonene når vi skal møte morgendagens utfordringer. Da er lønnsnivå og lønnsfleksibilitet vesentlige elementer i de helhetlige tiltak som må til for å løfte norsk skole opp på det nivået som våre barn og unge fortjener. Denne debatten kommer for fullt i løpet av et par uker, men Arbeiderpartiet må ikke tro at lønn er et uvesentlig virkemiddel. Det er ikke bare LO-arbeidere som ser på lønn. Det gjør faktisk også de som jobber i skolen. Og jeg har konstatert med undring at regjeringspartiene, som administrerer denne politikken, ikke har funnet det verdt å si noenting om den, og at det er Arbeiderpartiet, som på død og liv ønsker å holde lærerne nede på et likenivå, som går sterkest imot de tiltak som skal til for å løfte norsk skole inn i fremtiden. Jeg er noe forundret, men jeg tar debatten til etterretning.
Petter Løvik (Høyre), 2000-02-22:
Fleksible lønningar vil kome meir og meir også i læraryrket, og det er korrekt som saksordførar var inne på i sitt innlegg, at vi allereie har teke ein del steg i retning av ei meir fleksibel lønnsdanning også for desse yrkesgruppene. Framstegspartiet sa i sitt innlegg at det er ille at vi må vente så lenge for å få gjort eit vedtak, men eg vil minne om at det er under to dagar igjen til vi skal legge fram ein innstilling der vi ser lønn og andre verkemiddel for lærarrekruttering i samanheng, og det vil – som representanten Reikvam var inne på – bli høve til å kome tilbake til dette. Om lærarrekrutteringa blir god eller dårleg, har sannsynlegvis med veldig mange ting å gjere, men lønnsspørsmålet kjem vi ikkje utanom, korleis vi snur og vender på dette. Då Stortinget i april 1999 vedtok å be om ei melding om lærarrekruttering, la Høgre inn den føringa at vi måtte legge spesiell vekt på lønnsspørsmål. Dette vart nedstemt av Stortinget, men det vi har sett i ettertid, viser vel at dette er det mest sentrale elementet, det som lærarane sjølve, deira organisasjonar og det som samfunnet elles oppfattar som det viktigaste verkemiddel. Når vi ser dei problema som stadig aukar på når det gjeld lærarrekruttering, med stadig høgare gjennomsnittsalder på lærarane, når vi ser at søkinga til lærarskulane går ned – den er nesten halvert på tre-fire år – og når vi ser at veldig mange lærarar forsvinn ut, må vi ta desse problema på alvor. Og det er mitt håp at lønnsspørsmålet vil bli det sentrale også i debatten når vi skal diskutere lærarrekruttering. Saksordførar snakka om individuelle lønner, det var vel det som fekk meg til å ta ordet. Han snakka om at vi må få kriterium, at vi må unngå trynefaktor. Der har diskusjonen kanskje lett for å henge seg opp, for det er ikkje snakk om kriterium, det er ikkje snakk om trynefaktor, det er snakk om å kunne vurdere lokalt den innsatsen den enkelte læraren gjer. Kvar einaste elev, kvar einaste lærar, kvar einaste av foreldra, lærarorganisasjonane, og også delar av Arbeidarpartiet veit inst inne at det finst gode og dårlege lærarar. Både representanten Breimo og eg har møtt desse personane som fortener å få ei lita ekstra påskjønning for å bli verande i norsk skule. Det får vi rikeleg tid å kome tilbake til. Lønnsspørsmålet må bli det sentrale i den komande debatten om lærarrekruttering.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-02-22:
Fremskrittspartiet registrerer i motsetning til de fleste andre partier at det er store problemer med å få tak i kvalifiserte lærere. En av årsakene er at lærere er kompetent arbeidskraft i mange yrker, og at mange av disse lærerne kan få bedre utkomme i disse yrkene enn som lærere. Dette gjelder spesielt de aller dyktigste lærerne. Dette – altså de andre partiers syn – taper skolene på, og det er, slik jeg vurderer det, kun Fremskrittspartiet som tør å gjøre noe med dette. Det taper samfunnet på, det taper skolene på, og aller viktigst, dette taper elevene på – elevene, som i høstens valgkamp alle partiene sa de ville satse på. I dag har vi mulighet til å ta konsekvensene av det vi sa i høst. Fremskrittspartiet ser heller ikke hvilke problemer som ligger i å ha en fleksibel lønnspolitikk. At vi alle er forskjellige, er bare slik samfunnet er, og det skal vi være takknemlige for. Fremskrittspartiet har registrert at flere land, bl.a. England, har en fleksibel lærerlønn, med flere trinn på lønnsstigen for lærere som utmerker seg spesielt. Det gir etter Fremskrittspartiets syn en mulighet til å få bedre resultat for elevene, og det må vi jo alle ha som et felles mål.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-02-22:
Elever i den videregående skolen og deres foreldre er en av de store gruppene som kjøper skolebøker. En fortsatt bransjeavtale vil medføre at disse blir pålagt en urimelig høy ekstrakostnad i tillegg til alle de andre utgifter denne gruppen har fra før. Dette er ifølge Fremskrittspartiet ikke i samfunnets interesse. Fremskrittspartiet vil også videre jobbe for bedre kår for disse. Derfor føler Fremskrittspartiet at bokbransjeavtalen er svært urettferdig og belastende. Også kommuner som fra før sliter med dårlig økonomi, har store utgifter til innkjøp av skolebøker. Med denne avtalen må de betale mer enn om det hadde vært et fritt marked. Dette er midler som heller kunne ha gått til en generell kvalitetsheving, noe som sårt trengs ved mange av våre skoler. Derfor er det svært synd at Konkurransetilsynet ikke ville gi dispensasjon fra konkurranseloven til fastpris på denne type bøker. Det kan synes som om bransjeavtalen innebærer at kjøpere av skolebøker også bidrar til å subsidiere produksjon av andre typer bøker og tidsskrifter samt en tilnærming til at alt skal være tilgjengelig både på bokmål og nynorsk. Fremskrittspartiet kan dessuten ikke skjønne hvorfor forleggerne skal forplikte seg til å legge begrensninger på sitt salg ved at bokhandlerne gis enerett til salg av bøker til grunnskolen og den videregående skole. Man skulle tro at samtlige partier etter høstens valg skulle være interessert i å ivareta skolene og de som går der. Det kan synes som om det kun er Fremskrittspartiet – med unntak av Høyre – som også på dette området har en politikk som ivaretar den enkeltes interesser, i denne debatten først og fremst skoleelevenes, i motsetning til enkelte andre talere som heller vil ha en bokhandel på hvert gatehjørne.