Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
Innstillingen fra justiskomiteen i denne saken omhandler en rekke forslag som hver for seg kunne ha berettiget en egen debatt. Det bare understreker, etter min oppfatning, svakheten ved bruk av Dokument nr. 8-forslag for å behandle så vidt omfattende og mangeartede forslag – ikke minst på et område som berører viktige sider ved vår rettsstat. Men jeg går ut fra at forslagsstillerne først og fremst var opptatt av å vise handlekraft og gi raske og enkle svar på bakgrunn av en opphetet mediebeskrivelse av voldshandlinger og kriminell virksomhet. Som en journalist beskrev dette i Aftenposten av 18. februar i år: «På den annen side kan mediene gjennom ukritiske voldsoppslag bli mikrofonstativ for politikere og politiske partier med kortsiktig egen gevinst som drivkraft.» Mer politi og strengere straffer har vært resepten. Det fikk vi tydeliggjort ved budsjettkompromisset i fjor høst, da sentrumspartiene ble presset av Høyre og Fremskrittspartiet til å fylle på politibudsjettet med 100 mill. kr, men samtidig måtte redusere skolefritidsordningen med 130 mill. kr. Det er da, mener jeg, at de enkle løsninger foretrekkes fremfor helhetstenkningen i kriminalitetsbekjempelsen. En god kriminalpolitikk må fortsatt bygge på de to hovedstrategier forebygging for å hindre kriminelle handlinger og reaksjoner når noen begår lovbrudd. Det krever at helheten må ivaretas ikke bare i ordbruk, men også når penger skal fordeles. Jeg viser til en rapport som beskriver situasjonen i en del ungdomsmiljøer i Oslo, der de aller fleste politikere la hovedvekten på den forebyggende siden. Jeg lar det bli med dette når det gjelder kriminalpolitikken generelt. I det videre vil jeg gjøre rede for komiteens eller flertallets innstilling i forhold til de konkrete forslagene i Dokument nr. 8:18. Flertallet i komiteen støtter ikke forslaget om å senke den kriminelle lavalder, som ville gjøre det mulig å dømme 14-åringer til fengselsstraff. Forslagsstillerne hevder at disse ikke skal dømmes til fengsel, men de lanserte alternativene i Dokument nr. 8-forslaget basert på en generell senking av den kriminelle lavalder forutsetter at man også aksepterer bruk av fengselsstraff overfor 14-åringer. Alternativene opererer jo med en subsidiær fengselsstraff. Etter flertallets oppfatning er det i hovedsak foreldre og det offentlige hjelpeapparatet med barnevernet i spissen som har ansvaret for å reagere og sette i verk tiltak overfor barn som begår kriminelle handlinger. Vi legger her også vekt på felles innsats og samarbeid, hvor bl.a. både barnas hjem, skolevesen, barnevern og politi trekkes inn. Så det ikke skal misforstås: Selv om vi ikke ønsker å dømme barn til fengsel, ser vi også alvorlig på økningen av forbrytelser begått av personer under den kriminelle lavalder de senere år. Det er særlig viktig å motvirke og hindre kriminalitet blant barn og unge så tidlig som mulig. Her tar vi signalene fra lokalmiljøet i Oslo og politikerne der: De aller fleste ønsker å legge hovedvekten på det forebyggende arbeidet. Barn under den kriminelle lavalder som begår straffbare handlinger, må imidlertid også møtes med klar grensesetting og en rask reaksjon. I «reaksjon» legger vi en bredere forståelse enn straff etter loven. Det vil gjelde alt fra foreldres inngripen, bruk av konfliktråd og tiltak i regi av barnevernet til tradisjonell straffereaksjon for dem over den kriminelle lavalder. Samfunnet skal reagere på kriminelle handlinger. I Dokument nr. 8:18 er det foreslått at departementet skulle nedsette et barnekrimutvalg. Vi mener det er viktig å få en samlet plan for innsats og tiltak i forhold til barn og unge når det gjelder å bekjempe kriminelle handlinger, hvor både forebyggende arbeid og mulige reaksjonsalternativer etter at lovbrudd er begått, blir omhandlet. Jeg tok dette opp i et spørsmål til justisministeren i januar og fikk et positivt svar – som senere også ble bekreftet av statsministeren. Her kan en få mulighet til å drøfte helheten, tilsvarende handlingsplanen mot vold som ble behandlet i forbindelse med årets budsjett. Behovet for en samlet innsats har tydeliggjort seg også i forhold til de senere ukers diskusjon om deler av ungdomsmiljøet i hovedstaden. Komiteen ber derfor Regjeringen fremme en slik samlet plan i løpet av 1999. Hvordan forarbeidet til en slik plan blir organisert, er Regjeringens ansvar, men jeg ser helt klart at det må innbefatte innsats fra flere departementer. Vi vil her bl.a. legge til grunn flertallets syn i Innst. O. nr. 49 for 1998-99, som nylig er behandlet, vedrørende spørsmålet om å endre barnevernsloven med sikte på å forebygge kriminalitet eller som ledd i en etterfølgende reaksjon på kriminelle handlinger. Utgangspunktet her er at barnevernstjenesten skal være en hjelpeinstans for barn og familier, og ikke et reaksjonsorgan i strafferettspleien. I Dokument nr. 8-forslaget er det fremmet forslag om å senke strafferammebegrensningen for bruk av varetekt. Arbeiderpartiet og flertallet i komiteen understreker det grunnleggende prinsipp i strafferetten om at en person skal anses uskyldig og ikke straffes før etter avsagt fellende dom. Straff skal ikke forskutteres i form av varetektsfengsel. Vilkårene for bruk av varetektsfengsling i dag er minstevilkår om at det foreligger skjellig grunn til mistanke om en straffbar handling som kan medføre høyere straff enn seks måneders fengsel, og i tillegg normalt krav om en særlig fengslingsgrunn, først og fremst unndragelsesfare, bevisforspillelse eller gjentakelsesfare. Dokument nr. 8-forslaget omhandler unntaksbestemmelsen som kan anvendes på de aller groveste sakene hvor det åpnes for varetektsfengsling selv om det ikke foreligger en særlig fengslingsgrunn. Det må etter dagens regler dreie seg om en forbrytelse som kan medføre fengselsstraff i ti år eller mer, eller forsøk på en slik forbrytelse. Typiske eksempler her er drap, voldtekt og grovt ran. Kravet til mistanken er betydelig skjerpet i disse sakene. Formålet med bestemmelsen er å motvirke at folks rettsfølelse støtes, og at de mister tilliten til rettssystemet ved at gjerningspersonen bak grove forbrytelser går fri fram til domfellelse. Flertallet mener at dagens unntaksregel er en riktig og viktig bestemmelse, men mener at denne må begrenses til de aller groveste tilfellene. Straff skal ikke forskutteres i form av varetektsfengsel, og videre fullmakter for bruk av varetekt kan utvanne prinsippet om uskyld inntil skyld er bevist. Jeg har ingen forhåpninger til Fremskrittspartiet på dette området, men det er med en viss beklagelse jeg registrerer at Høyre synes å neglisjere rettssikkerheten for å konkurrere med Fremskrittspartiet om tøffest mulig kriminalpolitikk. Dette er ikke bare min oppfatning, men jeg har registrert at det også på Høyres landsmøte ble fremført tilsvarende synspunkter. Jeg har merket meg at rettssikkerheten ikke i det hele tatt drøftes i de merknadene som Høyre og Fremskrittspartiet har i innstillingen. Flertallet mener det er betenkelig å senke strafferammebegrensningen i unntaksbestemmelsen. En slik utvidelse av varetektsadgangen ville innebære at varetektsinstituttet fullstendig skiftet karakter; den ville langt på vei få karakter av en forskuttert straffeordning for en rekke typer nye lovbrudd. Arbeiderpartiet og flertallet går også imot å utvide adgangen til å varetektsfengsle personer under 18 år. Gjeldende bestemmelser praktiseres ikke som et forbud mot varetektsfengsling, selv om domstolene i utgangspunktet er noe tilbakeholdne. Varetektsfengsling finner stadig sted, særlig i alvorlige saker. Flertallet mener at personer under 18 år i utgangspunktet ikke bør varetektsfengsles. Varetektsfengsling er en større påkjenning enn alminnelig fengselsstraff og innebærer en særlig påkjenning for mindreårige. Det følger også av FNs barnekonvensjon at frihetsberøvelse overfor mindreårige bare skal skje som siste utvei. Samfunnet har anledning til å beskytte seg mot alvorlige kriminelle under 18 år, men flertallet er tilfreds med at domstolene utviser varsomhet med å varetektsfengsle mindreårige og vil derfor ikke gå inn for en oppmyking av regelverket. Stortinget vedtok tidligere i år inkorporering av internasjonale menneskerettighetskonvensjoner i norsk lovgivning – enstemmig. Her fremgår det at varetektsfengsling som skjer alene under henvisning til forbrytelsens grovhet, vil være i strid med konvensjonene, og at en bør utvise forsiktighet med hensyn til å utvide ordningen med varetekt. Norge har da også mottatt kritikk for dagens varetektspraksis fordi vi, sammenlignet med andre europeiske land, bruker varetekt ofte og over lange perioder. Tilslutning til internasjonale konvensjoner blir bare munnsvær når dette ikke engang er med i merknadene til en slik sak som vi nå behandler. Ifølge undersøkelser er det et stort antall personer som er blitt frikjent i forbindelse med løslatelse fra varetekt. Mange av dem hadde lang tid i varetekt bak seg. Dette mener jeg er et rettssikkerhetsproblem også innenfor dagens regelverk. Jeg skal ikke her og nå gå inn på løsninger for å redusere omfanget av og særlig lengden på varetektsopphold, men jeg er overbevist om at raskere straffesaksbehandling i alle ledd vil stå sentralt. Det bringer meg over til raskere domstolsbehandling og forslaget om en reservert sal ved Oslo Byrett. Rask reaksjon er et viktig virkemiddel i bekjempelse av kriminalitet. Hovedmålsettingen må være å få ned den totale saksbehandlingstiden i domstolene. Når det gjelder hurtigdomstoler, har utviklingen kommet lenger enn forslaget legger opp til. I Oslo Byrett er det allerede i dag avsatt to rettssaler der politi og påtalemyndighet selv kan beramme saker. Den ene rettssalen er avsatt for saker der de siktede sitter i varetekt, og gjengangere og voldssiktede utgjør en stor del av dem. Det vurderes nå å sette i verk ytterligere tiltak for å prioritere unge lovbrytere og gjengangere. Hele komiteen er enig i en slik prioritering. Erfaringene fra Oslo – og mange andre steder – med reservert domstol og hurtigere behandling har vært positive, og komiteen mener at dette må iverksettes flere steder over hele landet. Vi vil imidlertid også understreke at hensynet til rettssikkerheten for den enkelte må ivaretas – det gjør faktisk hele komiteen. Saker må ikke kjøres så raskt igjennom i domstolene at rettssikkerheten settes i fare. Justiskomiteen var nylig på studiebesøk i New York. Det innbefattet bl.a. et besøk ved en hurtigdomstol, hvor det i saker av mindre alvorlig karakter raskt etter pågripelse ble foretatt domsavsigelse, og soning ble påbegynt – som regel samfunnstjeneste. Kriminalomsorgen og det sosiale hjelpeapparatet, f.eks. knyttet til rusmisbruk, var lokalisert i nær tilknytning til domstolen. Gjennom det nære samarbeidet med kommunale myndigheter og justisetaten ble innholdet i straffegjennomføringen en vei tilbake til samfunnet. Komiteen mener at Regjeringen bør vurdere en slik modell i forbindelse med ytterligere tiltak for å prioritere unge lovbrytere og gjengangere i rettssystemet. Det vil naturlig nok være mest aktuelt i befolkningstette områder der sakstallet er stort nok. Spørsmålet om ransaking for beslag av våpen har vært mye omtalt. Komiteen vil her avvente behandlingen av forslaget i foreliggende innstilling inntil Regjeringen fremmer sitt bebudede forslag om visitasjonsfullmakt i politiloven. Vi forutsetter at Regjeringen kommer til Stortinget med forslag som gjør det mulig å sluttbehandle saken før sommeren. Jeg skal ikke foregripe diskusjonen, bare si på Arbeiderpartiets vegne at vi er innstilt på å gi politiet de nødvendige fullmakter for å bekjempe ulovlig våpenbesittelse. Men jeg vil også her legge vekt på at Oslo-politiet har økt beslagene av våpen vesentlig ved mer aktiv bruk av eksisterende regelverk. Det siste forslaget komiteen har tatt stilling til, er spørsmålet om heving av maksimumsbeløpet for foreldrenes objektive erstatningsansvar. Arbeiderpartiet og flertallet støtter ikke forslaget om å heve dette beløpet fra 5 000 kr til 20 000 kr. Flertallet viser her til at maksimumsbeløpet ble hevet fra 1 000 kr til 5 000 kr så sent som i 1995. Det gjelder altså foreldrenes objektive erstatningsansvar; ansvaret for hendelser som disse ikke nødvendigvis har hatt viten om eller herredømme over. For foreldrenes skyldansvar for barns handlinger gjelder ingen beløpsgrense, og i skadeerstatningsloven går det frem at barn og unge har et selvstendig ansvar for å erstatte skade som begås uaktsomt eller forsettlig, når det finnes rimelig. Det er ikke noe sikkert grunnlag for å anta at heving av beløpet vil ha noen betydning for kriminalitetsutviklingen. Flertallet vil understreke den særstilling og de spesielle vansker f.eks. en enslig mor eller far kan ha, både når det gjelder økonomi og med hensyn til muligheter for å avverge skadevoldende handlinger. En ytterligere økning av beløpsgrensen kan snarere føre til at spørsmålet om lemping oftere blir aktuelt. Flertallet mener da at det vesentligste poeng med det objektive ansvaret vil falle bort. Med dette anbefaler jeg komiteens innstilling.