Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-02-10:
Debatten rundt storbymeldingen må nødvendigvis bli litt blodfattig, og det er jo fordi den, slik jeg også gav uttrykk for i en tidligere replikkrunde i dag, bærer preg av å være en melding og ikke noe annet. Jeg ser på meldingen som en mer eller mindre selektiv faktasamling om norske byer og forhold knyttet til disse byene. Det er få punkter som utkrystalliserer seg som Regjeringens mål, og ser vi på noen, så er disse igjen vage og upolitiserte. Meldingens vage intensjon om å gi storbyene mer makt og en utvidet rolle i forhold til tjenesteproduksjon ser Fremskrittspartiet selvfølgelig positivt på. Storbyene og kommunene for øvrig bør få mer makt, men Fremskrittspartiet peker altså på at det bør skje på bekostning av fylkeskommunene og byråkratene. Ellers må jeg si at selve innstillingen minner veldig mye om en repetisjonsøvelse – hvis jeg får lov til å si det – i forhold til de siste års kommuneproposisjoner og distriktspolitiske redegjørelser. Det er ingenting her som utkrystalliserer seg i forhold til hva man ønsker med storbyene, og slett ikke hva man ønsker med hovedstaden. Fremskrittspartiet er også beskjedent i så henseende i innstillingen. Men vi er veldig fornøyd med at komiteen enstemmig slutter seg til forslaget fra Fremskrittspartiet om at vi skal ha en egen hovedstadsmelding. Så kan en si at en kanskje skyver på avgjørelser og vedtak i så måte, og det er jeg for så vidt enig i, men skulle vi ha tatt den jobben i forhold til denne storbymeldingen, er jeg redd for at i forhold til distriktspolitikk og regionalpolitikk hadde hovedstaden faktisk blitt en taper. Derfor håper jeg at statsråden og Regjeringen nå, når vi ber om en egen hovedstadsmelding, konsentrerer seg om hovedstadens utfordringer og om hovedstaten som en motor i forhold til omegnen også. Det eneste i denne meldingen en kan ta fatt i og prøve å få en debatt ut av, er at Regjeringen foreslår at det opprettes en egen samordningsordning som skal ta for seg saker der det er uoverensstemmelse mellom staten og storbyene, særlig knyttet til økonomiske rammebetingelser for planlegging og utvikling. Regjeringen skriver jo at ordningen skal ha sitt idealtypiske virke «der det foreligger godkjente planer for utbygging, men hvor endrede statlige prioriteringer eller mangelfull medvirkning hindrer gjennomføring av prosjektet».Ordningen skal være supplerende og ikke medføre noen utgifter for staten. Dette betrakter Fremskrittspartiet som å være en ytterligere statlig styring overfor storbypolitikken og ikke noe annet. Dersom en ser på det som ligger i innstillingen på side 11 og i det brevet som statsråden sendte til Arbeiderpartiets stortingsgruppe den 23. januar 2004, gir det helt klart inntrykk av at Regjeringen ønsker seg en sterkere styring overfor storbyene, og da i stor grad overfor hovedstaden. Nå ble det også sagt fra representanten Holmberg tidligere i dag at dette skal være siste instans. Men det det legges opp til her, er at alle storbyene nå skal få lov til å prøve seg innenfor de rammene som staten har lagt opp, helt til det skal opp til avgjørelse hos byråkratene. Det er altså ikke noen politisk avgjørelse i siste instans om hva som er til det beste for storbyene eller hovedstaden. Det er det jeg beklager, og det er det jeg synes er trist. Det måtte ha vært mye bedre å gå for Fremskrittspartiets forslag, der en prøver å omlegge Kommunal- og regionaldepartementets arbeidsmetoder slik at departementet får en økt rolle som serviceorganisasjon overfor storbyene og kommunene, istedenfor å legge opp til en praksis der alle kommuner og storbyer nå skal prøve alt for å tilfredsstille sine egne innbyggere, men der man til slutt må opp til departementet for avgjørelse hos en byråkrat. Jeg vil avslutte med å fremme de forslagene fra Fremskrittspartiet som ligger i innstillingen.