Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-12-06:
Først vil jeg ta opp det forslaget som er omdelt på representantenes plasser. Forrige gang saken var oppe, fremmet SV et forslag om å få miljøhensyn inn. Det forstår jeg etter kontakt med departementet at man jobber med i en veiledning som heter «grønne anskaffelser», men at den ikke er helt klar ennå. Derfor er det litt vanskelig å si om vi er fornøyd med den eller ikke, men jeg regner med at de hensyn vi la inn, blir ivaretatt. Når det gjelder de andre forslagene, skal jeg gå kjapt gjennom dem, i og med at vår mening ikke kan leses ut av innstillinga. Når det gjelder kommunenes innlemming i regelverket for innkjøp under terskelverdiene, vil dette sikre minstekrav for alle, men det vil hindre noen kommuner i å ta flere og bedre samfunnshensyn, f.eks. hensyn til lokale leverandører. Det er jo noe med det å ha litt frihet som kunde òg, og særlig som liten kunde kan det være et behov for å ønske å velge noe bedre. Men det kan jo òg gi en bedring i det man kanskje kunne kalle verstingkommuner, som verken ville bry seg om skatteattester eller helse- og miljøkrav. Allikevel velger SV å være enig med Senterpartiet i denne saken, fordi vi tror at de fleste kommuner i de aller fleste tilfeller vil bruke standardreglementet som grunnlag, men at de i noen tilfeller kan ønske å ta også noen hensyn utover det. Det er også en god mulighet til å drive lokalpolitikk her, både for å fremme like konkurransekrav for dem som ønsker det, og for dem som ønsker å kreve bedre miljøhensyn eller bedre hensyn til lokale leverandører f.eks. Når det gjelder lærlingklausulen, åpningen for å kreve en lærlingordning for norske leverandører, så er vi fornøyd med det, for grunnen til å ha en slik bestemmelse er jo hensynet til den norske lærlingordningen og ikke til andre. Når det gjelder det å gå vekk fra kravet om kontraktørklausul, må jeg si at vi er litt i tvil. Etter brevveksling med departementet om saken føler jeg meg ikke helt trygg på at dette er et system som vil hindre ulovlighet. Fra de svarene jeg har mottatt fra statsråden, blir det litt sånn at hvis noen av disse bedriftene ikke har helt rent mel i posen, så skal ryktebørsen gå, og så skal noen liksom fange opp dette, og etter hvert – hvis man har fått bevis for det – skal man kunne ta kontakt med de ulike myndigheter på de forskjellige områder her. Men det står helt klart at det er verken hensiktsmessig eller forsvarlig at innkjøper selv foretar kontroller eller stikkprøver for å sjekke mulige brudd på norsk lovgivning. Jeg går ut fra at det ikke betyr at en innkjøper, altså en kommune, ikke kan ringe skattedirektøren eller Arbeidstilsynet for å sjekke om det er noen anmerkninger på en bedrift dette dreier seg om. I tillegg går jeg ut fra at når det er en representant fra de ansatte som skal undertegne denne helse-, miljø- og sikkerhetsegenerklæringen, så skal det være en ansatt som er valgt eller utpekt som representant for de ansatte, altså representativ, slik at ikke hvem som helst kan gjøre det. Så til det forslaget som vi fremmer i dag, som går på at vi ber Regjeringa utrede og fremme muligheter for å «ivareta de etiske og menneskerettslige målsettinger som ligger i Initiativet for Etisk Handel». Det er et initiativ som nå er tatt av LO, av Kirkens Nødhjelp og av kooperasjonen – Coop – og handels- og servicenæringen har også sluttet seg til dette initiativet. Mye av det regelverket vi har nå, sikrer oss nemlig ikke at utenlandske leverandører ivaretar gode nok hensyn, bl.a. når det gjelder tvangsarbeid, retten til å organisere seg, barnearbeid, tiltak mot diskriminering, tiltak mot brutal behandling og det å ha trygge og hygieniske arbeidsforhold, osv. I dette initiativet er det satt opp tolv forskjellige punkter som de nå arbeider for. Vi har tenkt at en slik regel må forutsette at det er dem som tar en vare inn i landet, som må stå ansvarlig for at dette skal være i orden, enten det nå er innkjøper sjøl, en grossist eller et mellomledd. Men vi vil be om å få se på en slik mulighet, fordi vi opplever at det er svært viktig at også offentlig sektor, som – slik det riktignok har vært sagt her – er den største innkjøperen av alle, ivaretar etiske og menneskerettslige målsettinger når de bruker alle sine milliarder.