Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-11-04:
Jeg vil også takke representanten Olaug Bollestad for at hun tar opp et så krevende tema. Det er krevende både for dem som er direkte berørt, for helsepersonell og ikke minst for storsamfunnet, for vi ser at fostervannsdiagnostikk gir oss stadig bedre kunnskaper om sykdom og utviklingstrekk hos fosteret. Samtidig har vi den medisinske utviklingen. Foreldre står overfor et fundamentalt valg – ofte mellom to onder – om de vil velge å avslutte svangerskapet, eller om de vil bære fram et barn som kanskje må utsettes for mye smertefull behandling og lidelse. De nye mulighetene, valgene, som medisinen skaper, kan ikke den enkelte rømme fra. Man må se på prognosen for å overleve, framtidig livskvalitet for barnet, i hvilken grad man skal utsette sitt barn for smertefull behandling – som jeg nevnte – og framtidig livskvalitet for seg selv og resten av familien. Om spørsmålet om abort på dette grunnlaget – alvorlig sykdom eller alvorlig diagnose – vil jeg si at det er helt avgjørende at de som er i en sånn situasjon, ikke føler noe press med hensyn til abort, for man er utrolig sårbar når man har fått denne beskjeden. Man vet at man har veldig kort tid på å ta en helt avgjørende avgjørelse for framtiden – for det barnet man bærer på, og for resten av familien. Samtidig er det en annen side av dette valget som kanskje også bør komme tydeligere fram i denne debatten. Det er det jeg var inne på, det presset man utsettes for. Det oppleves som underkommunisert i media at man kanskje tar valget om ikke å bære fram et barn fordi man ikke ønsker å utsette barnet for den lidelsen og behandlingen man selv er overbevist om at barnet må gjennom. Derfor er det helt avgjørende at pårørende og pasienter har rett til å få en mest mulig objektiv informasjon om tilstand og muligheter. Man må ha medinnflytelse på slike valg. Det er det enkelte menneske som må ta valget, det er foreldrene som er de nærmeste til å ta ansvar for valget. Derfor er det helt avgjørende at man har veiledere som er i stand til å få til den gode kommunikasjonen, slik at foreldrene opplever å gjøre det rette valget i sin situasjon. Vi vet alle at mennesker er veldig forskjellige. Det å få den gode kommunikasjonen med hver og en ut fra den unike bakgrunnen man har, er usedvanlig krevende. Derfor trenger man kanskje å fokusere enda mer på utdanning av helsepersonell med hensyn til den gode kommunikasjonen og dialogen man trenger framover. Jeg blir litt usikker når statsråden sier at han har kommunisert med spesialisthelsetjenesten og etterlyst hvilke oppfølgingsrutiner de har. Jeg tror at i et sånt spørsmål – når vi vet hvor tungt det er å bære sorgen og å måtte ta avgjørelsen på så kort tid, uansett hvilket valg man foretar – er det helt avgjørende at spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten har rutiner for oppfølging. Et spørsmål til helseministeren er om man ikke burde være mye mer proaktiv når det gjelder utfordringene og erfaringene vi får tilbakemelding om når vi er ute og besøker spesialisthelsetjenesten. Arbeiderpartiet synes også det er et veldig godt forslag Olaug Bollestad kommer med, om en koordinator i kommunen som kommer inn tidlig for å gjøre det enklere når man velger å bære fram et barn – og for oppfølging av dem som velger ikke å bære fram et barn, for sorgen er der uansett. Vi har fått innspill om at det brukes ganske mange ulike metoder når det gjelder beregning av svangerskapets varighet. Variasjoner mellom to og fem dager kan være avgjørende for muligheten for å avslutte et svangerskap, så et spørsmål til helseministeren er om han vil ta initiativ til én standardmetode som skal brukes, sånn at kvinnene får likeverdige helsetilbud rundt om i det ganske land. Når det gjelder senaborter og grensen på 22. uke, får vi dette til ny behandling i Stortinget.