Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-11-16:
Takk for interpellasjonen. Det er prisverdig, for identitetstyveri må man ta mer og mer på alvor. Det er tyveri som består av innsamling, besittelse, overføring, reproduksjon eller annen manipulering av en annen persons personlige informasjon med den hensikt å skade andres omdømme, begå svindel eller annen kriminell handling. Det ligger til grunn for mye uønsket adferd. De som utsettes for dette, vil ofte i lang tid etter krenkelsen oppleve ubehaget ved at uvedkommende har misbrukt, og fremdeles kan være i besittelse av, personsensitiv informasjon. ID-krenkelser kan omfatte svært ulike typer straffbare handlinger, som representanten Werp påpeker, og det finnes ingen entydig definisjon eller avgrensning av begrepet, verken nasjonalt eller internasjonalt. Dette gjør det også vanskelig å måle med stor nøyaktighet hvor stort omfang dette kan ha. I april kartla Statens institutt for forbruksforskning hvilke data som finnes om ID-tyverier i Norge. I utredningen er det også vist til undersøkelsen som ble rekvirert av ID-tyveriprosjektet til NorSIS, som viste at 5,4 pst. av dem som ble telefonintervjuet, hadde blitt utsatt for ID-tyverier. Det var TNS Gallup som sto for intervjuene. Også undersøkelser fra USA, Canada og Danmark syns å indikere at ID-tyverier har et betydelig omfang. Blant de nasjonale og internasjonale aktører som arbeider med ID-tyverier, syns det å være enighet om at problemet er økende. Dette ble også lagt til grunn i Nasjonal strategi for cybersikkerhet fra Nasjonal sikkerhetsmyndighet den 21. desember 2009. Derfor har vi fokusert på det. Ulike former for ID-tyverier vil kreve ulike former for tiltak. For eksempel må misbruk av andres identitet for å unndra seg et straffbart forhold bekjempes med andre midler enn når sensitive persondata stjeles ved målrettede angrep på elektroniske databaser. Den eller de aktører som er nærmest til å begrense tap eller skade som følge av ID-tyveri, har også hovedansvaret for å følge opp med tiltak. Det må vi ikke gi slipp på. Det operative ansvaret for å bekjempe ID-tyverier ligger i de berørte departementers underliggende etater og hos sentrale aktører i næringslivet, f.eks. bransjeforeninger, og særlig i de virksomheter som utsteder legitimasjonsdokumenter, f.eks. banksektoren. Blant de viktigste tiltak for å avverge ID-tyverier er å sørge for å skape sikre identitetsdokumenter. Det er bred internasjonal enighet om at bruk av biometriske data er nødvendig for å oppnå ID-dokumenter som er tilstrekkelig sikre mot misbruk. Regjeringa har tatt denne erkjennelsen på stort alvor. Den 19. juni 2009 ble regjeringas forslag om elektronisk lagring av biometrisk personinformasjon i pass sanksjonert. Lovendringen, som trådte i kraft straks, ga hjemmel for elektronisk lagring av fingeravtrykk – to fingre – i passdokumentet. Fra tidligere av har vi lagret digitalisert ansiktsbilde i passene. Endringene omfatter alle nye pass som det er søkt om fra og med 6. april 2010. Biometri er i så måte et viktig instrument for å sikre ID. Som ledd i arbeidet med ny straffelov ble det i 2009 vedtatt et nytt straffebud, § 202, om identitetskrenkelse, som også representanten Werp var inne på. Dette er en bestemmelse som har en strafferamme på to år, og har et bredt nedslagsfelt overfor identitetskrenkelser. Jeg skal ikke gå nærmere inn på det, men jeg finner grunn til å påpeke at for å være mest mulig effektiv i bekjempelsen av ID-krenkelser foreslo vi den 5. november at man i påvente av ikraftsettingen av den nye straffeloven forskutterer ikraftsettingen av dette straffebudet ved å ta det inn i den gjeldende straffeloven som ny § 190a. Regjeringa legger opp til at loven vil tre i kraft straks den er sanksjonert. Utviklingen av informasjonsteknologi har endret samfunnet og gitt oss nye måter å kommunisere på og løse oppgaver på. Det merker vi alle. Men med den nye teknologien følger også nye former for kriminalitet. Tradisjonell kriminalitet begås ved bruk av den nye teknologien, men den nye teknologien er også i seg sjøl blitt et åsted for nye former for kriminalitet – en av grunnene til at vi fra Arbeiderpartiets side har valgt å gå inn for å gi politiet adgang til å lagre trafikkdata. Hver enkelt av oss må ta personlig ansvar for å forhindre ID-tyverier og misbruk av egen identitet, bl.a. ved ikke å gi fra seg personopplysninger til ukjente og oppbevare sensitive data på en trygg måte. Regjeringa ser det som en sentral del av forebyggingen mot ID-tyverier å stimulere til at den enkelte utvikler sunne holdninger på nettet. Det var derfor jeg den 17. juni 2009 var med på åpningen av nettsiden idtyveri.info, som har en sjøltest som jeg anbefaler alle å gå inn på. Det var en tankevekkende opplevelse. Pass på postkassen, pass på søppelkassen – i det hele tatt hverdagslige trekk som kan sikre oss mot ID-tyverier, og som jeg tror det er helt avgjørende at folk merker seg. Nettstedet er en del av ID-tyveriprosjektet, som ledes av Norsk senter for informasjonssikring, NorSIS, og mottar støtte fra både det offentlige, Politidirektoratet og Økokrim, og fra sentrale aktører i næringslivet. Regjeringa arbeider for tida med et lovforslag for Stortinget om nasjonalt ID-kort. ID-kortet vil utgjøre et supplement til de nye biometriske passene, og kortet skal inneholde biometriske data i form av digitalisert ansiktsbilde og fingeravtrykk. Kortet vil også inneholde en elektronisk ID som kan benyttes for sikker kommunikasjon mellom bruker og offentlig myndighet på Internett. Som ledd i etterkontrollen av personopplysningsloven sendte regjeringa i juli 2009 på høring bl.a. en rapport om fødselsnummer, fingeravtrykk og annen bruk av biometri i forbindelse med lov om behandling av personopplysninger § 12. Et av forslagene i rapporten som regjeringa har bedt om tilbakemelding på, er et uttrykkelig forbud mot alene å benytte fødselsnummer til såkalt autentisering – verifisering av en persons identitet. I det videre arbeid med etterkontrollen vil regjeringa ta stilling til om personopplysningsloven § 12 skal endres i samsvar med dette forslaget. ID-tyverier og ID-svindel begås i stor grad ved bruk av moderne IKT-teknologi, dels er Internett selve åstedet for denne typen kriminalitet. Vi må forvente at en stadig økende andel av denne typen handlinger i framtida vil bli begått elektronisk. Samtidig har vi et ansvar for å sikre at politi og påtalemyndighet har de nødvendige redskaper for å bekjempe denne kriminaliteten. Jeg tenker særlig på gjennomføringen av EUs datalagringsdirektiv i norsk rett. For en effektiv etterforskning av ID-svindel og ID-tyverier på Internett må etterforskerne sikres tilgang til identifikasjon av IP-adresser som er benyttet til gjennomføring av den straffbare handlingen. I dag lagrer Internett-tilbyderne denne informasjonen i maksimalt tre uker. Etterforskerne opplever at en så kort lagringsperiode er for kort. Særlig opplagt er dette i saker hvor de først etter tre uker mottar anmeldelse av forholdet. Jeg vil her vise til utredningen til sivilingeniør Svein Willassen, som ble bestilt av Datatilsynet som ledd i høringen om regjeringas forslag til gjennomføring av datalagringsdirektivet. I utredningen framheves etterforskeres adgang til identifikasjon av IP-adresser som alene avgjørende i enkelte saker hvor gjerningspersonen skjuler sin identitet når han bruker Internett ved gjennomføringen av kriminalitet. Adgangen til identifikasjon av brukerdata er avgjørende i de saker dette gjelder, og personvernbetenkningene ved denne typen identifikasjon er små. Problemet med ID-tyverier er også en viktig side i arbeidet med cybersikkerheten i Norge. Den 18. januar i år mottok forsvarsministeren og jeg forslaget til nasjonal strategi for sikkerhet på nett fra Nasjonal sikkerhetsmyndighet. Blant strategiens hovedmål er å bygge og sikre kritiske IKT-systemer og aktivt avverge og etterforske hendelser. Strategiens tiltak nr. 17 er å sikre nødvendig lagring av data. Det er lagt til grunn at etterforskning av denne typen kriminalitet krever slike data, og at for tidlig sletting vil hemme effektiv etterforskning. Nødvendigheten av datalagring er også understreket i tidligere offentlige utredninger, nemlig Sårbarhetsutvalget, Politimetodeutvalget og Metodekontrollutvalget. Denne interpellasjonen reiser jo usedvanlig viktige spørsmål knyttet til å bekjempe et økende onde, som belaster mange enkeltpersoner mye, og, som interpellanten sier, som kan henge ved deg i mange, mange år framover. Det er all grunn til å forsterke innsatsen mot dette og å gjøre den innsatsen så bred som mulig, ikke minst at vi, hver enkelt person, og også i politikken og i det offentlige, setter i verk tiltak som kan bidra til at vi gjør hva vi kan for å forhindre at ID om oss sjøl kommer på avveier.