Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2015-06-11:
Barnefattigdom er en skamplett på vårt rike velferdssamfunn. Ikke noe parti i denne salen har gjort nok for å bekjempe den. La det være sagt. Men det er en vesensforskjell på dagens regjering og den rød-grønne, som styrte i åtte år, når det kommer til fordelingspolitikken, til viljen og til evnen til å bekjempe fattigdom. Barnefattigdom bekjempes ikke ved å legge fram handlingsplaner med fine ord for så i skattepolitikken å bedrive usosial fordeling ved å pøse ut skattekutt til dem av oss som har mest, samtidig som man – slik vi ser her i dag – stadig fremmer angrep på de treffsikre ordningene vi har, og som vi vet er med på å sørge for at de familiene der de fattige barna bor, får det litt bedre. Overgangsstønaden er en slik ordning. Som støtte til enslige forsørgere i en ofte svært vanskelig situasjon er stønaden fattigdomsreduserende. Og nettopp fordi den stiller krav om at mottaker skal delta i jobbkvalifiserende aktivitet mens man mottar trygden, sørger den for at man bruker trygden til å oppnå varig endring, selvforsørgelse, i den andre enden. Det er som kjent den viktigste veien ut av fattigdom. Slik sett er overgangsstønaden en treffsikker kvalifiseringsstønad som oppnår flere mål samtidig, og er således et av de viktigste våpnene mot fattigdom. La det være sagt: Hoveddelen av de endringene som vedtas her i dag, er endringer som vi i Arbeiderpartiet støtter. Det er endringer som bidrar til å minske sjansene for misbruk. Det er avgjørende for velferdsstatens og trygdeordningenes legitimitet at misbruk forhindres og slås ned på, og at ordningene innrettes slik at det blir vanskeligere å misbruke dem. Mange av dagens forslag bidrar til det, og det er Arbeiderpartiet selvsagt for. Vi skiller imidlertid lag med regjeringen på et par punkter. Det ene er forslaget om at stønaden skal bortfalle fra dag én når man inngår et samboerskap. Det er ingen som mener at man skal få støtte som enslig forsørger mens man er samboer. Således kan det virke litt snodig at dagens lovverk gir en mulighet til å beholde stønaden i inntil et år mens man er i et samboerskap. Det kan også sikkert virke litt snodig at Arbeiderpartiet foreslår at man skal miste stønaden etter seks måneders samboerskap. Men livet er som kjent ikke like enkelt eller like sort/hvitt som et skjema og et papir og en lovparagraf. Alle som har vært i en slik situasjon, vet veldig godt at man slutter ikke å være eneforsørger for sitt barn fra den dagen en ny kjæreste flytter inn. Noen blir det aldri. For noen går det kort tid, for andre går det lang tid. Det er derfor behov for en viss fleksibilitet, slik at folk skal tørre å begi seg inn i nye forhold, slik at man i disse nye forholdene reelt sett sannsynligvis er to forsørgere før stønaden bortfaller. Seks måneder synes vi er en grei fleksibilitet som vekter disse hensynene. Det andre vi stemmer imot, er forslaget om å kutte i stønaden. Det er forslaget om å innskrenke aldersgrensen fra åtte til seks år. Det er ikke slik, som representanten Heggelund sa, at det er nok en vri som kommer til å få folk raskere ut i jobb. Nei, det eneste man oppnår ved å kutte i aldersgrensen fra åtte til seks år, er at man ekskluderer folk fra å kunne motta overgangsstønad. Alternativet til å motta overgangsstønad og slik sett ha rett til kvalifiseringstiltak og en økt mulighet til å komme seg ut i selvforsørgende arbeid i den andre enden, er å bli gående på f.eks. sosialstønad. Den reelle motivasjonen til regjeringen bak det å kutte i aldersgrensen er et ønske om å kutte i overgangsordningen. Det er ikke et nytt ønske. Vi har sett det før. Vi så det senest i budsjettbehandlingen i fjor, og vi så det år etter år mens de rød-grønne styrte. Jeg er veldig glad for at et stortingsflertall i dag nok en gang sier nei til regjeringens forsøk og angrep på en treffsikker, fattigdomsreduserende og kvalifiserende stønad.