Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-02:
SVs hovedprioritering i justisbudsjettet er, i år som i fjor og i forfjor, kriminalomsorgen. Grunnen er, i år som i fjor og i forfjor, at kriminalomsorgen er det desidert svakeste leddet i straffesakskjeden. SV mener at denne regjeringa har ført en skandaløs politikk for kriminalomsorgen. Vi frykter at resultatet av stappfulle celler – på fint kalt «høyt belegg» – dubleringer, midlertidige plasser og færre ansatte til å passe på og jobbe med de innsatte vil gi flere svingdørsfanger, dårligere sikkerhet, høyere sykefravær og mer bruk av straff som disiplineringsmetode inne i fengslene. I tillegg står, som vi vet, nesten 2 000 straffedømte i kø, noe som fører til at straffen mister mye av sin effekt. At mange som har gått ute og ventet i måneder og år, settes på lukket anstalt, er ikke alltid så godt å forstå. Ansatte ved Ringerike fengsel kan fortelle om straffedømte som selv møter opp til soning, unge mennesker og førstegangssonere, som åpenbart ikke vil komme ut igjen på den andre sida med bedre odds enn de hadde da de kom. Da jeg besøkte Ringerike fengsel tidligere i år, fortalte en av fangene der – han kan vel karakteriseres som mer eller mindre profesjonell og temmelig kynisk, vil jeg si – hvordan han ved første gangs innsettelse ble plassert på Ullersmo, sammen med langt mer hardbarka kriminelle enn han sjøl hadde rukket å bli. Da han ble sluppet ut igjen, hadde han en tjukk adressebok og mange nye planer, men ingen framtidsplan. Nå satt han altså på Ringerike, men han mente at mye kunne vært gjort annerledes for å få ham inn på en smalere sti. De som ranet NOKAS i Stavanger og drepte en høyt ansett politimann, startet sannsynligvis med langt mindre alvorlig kriminalitet. Fengslenes store ulempe er at de fungerer som nettverksbyggere mellom folk vi helst vil ikke skal knytte tette bånd, i tillegg til at en kriminell kultur får ytterligere næring. Hvorfor diskuterer vi ikke oftere hvilke alternative muligheter vi har? Hvorfor er svaret nesten automatisk «lukkede plasser», uten at vi har sett nærmere på om dette er det som størstedelen av fangene faktisk trenger for å bryte med en kriminell livsstil? Det er jo dette som er målet, eller hva? Fafos rapport, Levekår blant innsatte, av Friestad og Skog Hansen, ble utgitt tidligere i år og gir oss verdifull informasjon både om hvordan samfunnet kan forebygge kriminalitet langt mer effektivt enn vi gjør i dag, og om hvordan vi skal klare å reintegrere dem som sitter inne. Fafo-rapporten viser at innsatte i norske fengsler preges av et mangfold av alvorlige problemer, som problemer i oppveksten, manglende utdanning, rus- og helseproblemer, arbeidsledighet og fattigdom. Rapportens hovedkonklusjon er at innsattes levekårssituasjon er særlig vanskelig fordi den er preget av opphopning av levekårsproblemer; tre fjerdedeler har problemer på to eller flere levekårsområder. Opphopningen av levekårsproblemer henger sammen med innsattes oppvekstforhold: jo flere oppvekstproblemer, desto vanskeligere levekår som voksen. Vellykket reintegrering i samfunnet kan ikke sikres gjennom enkelttiltak, men må ta utgangspunkt i en helhetlig forståelse av marginaliseringens omfang i denne gruppa. Dette sier forfatterne. SV mener at det er mangel på prinsipiell tenking i kriminalpolitikken. Vi har lenge etterlyst en plan over hvor mange fengselsplasser det vil være behov for i et tiårsperspektiv, og ikke minst hva slags plasser dette bør være, sånn at vi kan ta en skikkelig diskusjon om straffens innhold. Vi etterlyser en bemanningsplan i kriminalomsorgen og i friomsorgen, bl.a. fordi vi ser at det er mangel på ansatte. SV er bekymret for at den ensidige diskusjonen om soningskøene og det påfølgende presset på å ta inn flest mulig til soning flytter fokuset vekk fra spørsmålet om straffens innhold. For hva hjelper det med fengselsstraff, når færre blir fulgt opp mens de soner? Hva hjelper det med fengselsstraff, når det samtidig kuttes i skole- og bibliotekstilbud? Vi vet jo at lese- og skrivevansker er utbredt, og at utdanningsmønsteret blant innsatte er omtrent det motsatte av det som preger befolkningen for øvrig. Hva hjelper det rusmiddelavhengige fanger at svaret på deres avhengighet i hovedsak er flere urinprøver og flere narkohunder, uten at det gis noe tilbud om hjelp? Det hjelper samfunnet i den perioden de er «ute av sirkulasjon», som det heter, hvis man vil gjøre dette mindre til et spørsmål om mennesker, men det hjelper fint lite hvis det er et mål at kriminaliteten ikke skal gjenta seg og kanskje til og med bli grovere. SV er opptatt av hvor mange som får sone straffen sin etter straffegjennomføringsloven § 12. Og ser vi nærmere etter, ser vi at antallet innsatte som fikk denne type institusjonssoning, var 430 i 1996, mens bare 233 menn og 13 kvinner fikk sone på denne måten i 2003 – altså en nedgang. Ambisjonsnivået for inneværende år er heller ikke mye å skryte av, faktisk er målet færre soningsdøgn i institusjon i år enn det var totalt i fjor. På bakgrunn av den kunnskapen vi nå har, at minst seks av ti innsatte har alvorlige rusproblemer, er det uforståelig at det ikke gjøres mer for denne gruppa. Jeg har lest en søknad fra Kriminalomsorgen region øst om å etablere et dagsenter og en poliklinikk for innsatte med rusmiddelavhengighet. Jeg håper virkelig at forslaget blir vurdert seriøst. I søknaden går det fram at i region øst, hvor man er så privilegert at man har 20 ekstra behandlingsplasser som en følge av Stifinner’n, nås om lag 12 pst. av de rusavhengige fangene av et rehabiliterings- og behandlingstilbud i Kriminalomsorgens regi. Og da er rusprogram, som altså ikke kan kalles et behandlingstilbud, inkludert i tallet. Regionen konkluderer med følgende: «Totalt kan vi kun tilby en brøkdel av våre innsatte et adekvat behandlingstilbud.» SV mener at virkeligheten burde sett motsatt ut: Alle rusmiddelavhengige fanger burde tilbys behandling fra første dag. Disse menneskene er jo egentlig servert på et sølvfat. Tenk hvis behandlingsapparatet hadde servert tilbudet sitt på det samme sølvfatet! I stedet lar vi sjansen gå fra oss. Jeg vet at det kanskje skal opprettes en narkodomstol, noe vi ennå ikke har diskutert ferdig i SV. Personlig er jeg positiv, men skeptisk, fordi jeg frykter at det ikke vil bli bevilget nok penger, og at vi dermed ender opp med en ordning som gjør alle skuffet. Vi må få et tilbud som er tilpasset individuelle behov, der ettervernet er på plass, og der man ikke skyver vekk dem som i dag står frivillig i kø for å bli lagt inn. SV vil dessuten utvide Stifinner´n, fordi dette er et veldig godt tilbud. Jeg hospiterte der i sommer, og det var helt utrolig å se hvordan de som soner der konfronterer hverandre, oppmuntrer hverandre og støtter hverandre. Det som i den ordinære anstalten og ute i samfunnet ble kalt for tysting, kalles her kameratstøtte. Her er de ansatte tett på dem hele tida, de kjenner alle som oppholder seg der. I forkant og etterkant av permisjoner er det samlinger, diskusjoner og konfrontasjoner. Og det er beintøft å sitte der. Rusing på perm medfører ikke automatisk at man kastes ut, men er motivasjonen borte, eller folk ikke gidder å gi av seg sjøl, så må man ut. SV har stor tro på et sånt opplegg, fordi det handler om voksenopplæring, ansvarliggjøring og nettverksbygging. Men det handler også om å bli sett, å få prøvd evnene sine og å få tillit. Dessuten handler det om et samarbeid mellom kriminalomsorgen og rusomsorgen. Sist, men ikke minst, så er de forbilder, fordi ingen løslates uten at det står et tilbud og venter på dem utenfor murene. SV prioriterer i år, som i fjor og i forfjor, utvikling av en verdig offer- og pårørendeomsorg. Ingen ville noen gang finne på å starte et prosjekt eller nedsette et utvalg for å vurdere om et menneske skulle få hjelp til å fikse et brukket bein eller en defekt lunge. Ofre for vold og seksuelle overgrep må derimot finne seg i at tiltak som kunne hjelpe dem, ikke fins på deres hjemsted, f.eks. voldtektsmottak, rådgivningskontor for kriminalitetsofre, at tiltaket er midlertidig, som f.eks. Alternativ til Vold, eller at de er nedleggings- og stengningstruet, som f.eks. incest- og krisesentre. De må ofte selv finne ut hvilke rettigheter de har, og de opplever ofte at de må kjempe for å få dem. SV vil at Kvinnevoldsutvalget skal følges opp i sin helhet, og at voldsoffererstatningsloven skal endres. Vi foreslår penger til å opprette en døgnåpen, gratis krisetelefon, flere rådgivningskontor for kriminalitetsofre, øremerking av ressurser til familievoldskoordinatorer, investering i avhørsutstyr samt tilskudd til krise- og incestsentre, bare for å nevne noe. I tillegg foreslår vi økte ressurser til de frivillige organisasjonene som jobber med kriminalitetsofre, og vi har foreslått opprettelse av Barnas Hus og krisesentre for barn. Jeg vil si litt om politiet til slutt. Ranet av NOKAS i Stavanger endte i et tragisk drap på en vel ansett politimann og ble etterfulgt av flere episoder som involverer kriminelle med lang fartstid og etablerte nettverk, sannsynligvis med forgreininger ut av Norge. Det ble utarbeidet en meget interessant rapport i etterkant av dette ranet, med flere anbefalinger, deriblant at arbeidet med nytt nasjonalt etterretningssystem skal framskyndes, og at etaten skal prioritere to til tre kriminelle nettverk som skal bekjempes. Ett av disse bør være det organiserte ransmiljøet. I tillegg ble det gitt flere anbefalinger på utstyrssida og om avlyttingssikkert samband. SV er opptatt av at organiserte miljøer skal splittes opp og ikke få fotfeste i Norge. Vi mener det er viktig å følge opp anbefalingene fra arbeidsgruppen. Vi vil at fengslene skal settes i stand til å ta ansvaret sitt, og vi er opptatt av at det inndras midler som er ervervet ved kriminalitet. Adgangen til omvendt bevisbyrde er viktig her. Det er ikke tvil om at inndragelse for denne typen profesjonelle kriminelle svir mer enn noen år bak murene. Et annet eksempel på profesjonell kriminalitet jeg vil trekke fram, er den som angår kvinner spesielt. Trafficking, eller handel med kvinner og barn i prostitusjonsøyemed, er en alvorlig krenkelse av grunnleggende menneskerettigheter, og Norge har et stort ansvar som mottakerland og som et land med innbyggere som både tjener penger på disse menneskenes skjebne og utnytter dem seksuelt. Dette ansvaret mener vi i SV at Norge burde tatt langt mer alvorlig enn vi faktisk gjør. For det første mener vi det er uholdbart at innvandringspolitiske hensyn tydeligvis er satt i førersetet, noe som har ført til at politiet har fengslet og bortvist kvinner som vi egentlig burde tatt godt vare på. Ekstra grotesk mener vi det blir når vi får eksempler på saker der kvinner har fått fengselsstraff fordi de hadde falske papirer, mens bakmennene går fri. SV mener at dette er et bevis på at Norge er mer opptatt av å sende et varselssignal til illegale innvandrere enn å ivareta kvinnenes rettigheter og beskyttelsesbehov. Tilbudet om en refleksjonsperiode har åpenbart ikke appellert, og det er kanskje på tide å spørre seg hvorfor. SV mener at disse kvinnene bør tilbys midlertidig opphold uten vilkår, sånn at tryggheten kommer på plass helt fra starten av. Dette har OSSE anbefalt. Det er alvorlig at oppfatningen disse kvinnene sitter igjen med, er at politiet i Norge ikke vil hjelpe dem, tvert imot. Vi mener at det i tillegg må opprettes en prostitusjons- og hallikgruppe, tilsvarende den Oslo-politiet hadde inntil 1991. Denne gruppa gjorde et meget viktig arbeid og oppnådde en tillit hos aktørene i prostitusjonsmiljøene som det er urealistisk å tro at man oppnår når ansvaret i politiet er spredt. SV er også veldig opptatt av at Norge må bli tøffere med menn som bruker vold mot kvinner, såkalt familievold, og at midler til familievoldskoordinatorer må øremerkes fram til dette er blitt en etablert ordning. Vi mener at det må slås hardt ned på rasistisk kriminalitet og på hvitsnippkriminalitet. I dag er det altfor mange som bruker sin maktposisjon, enten denne er kjønnsbasert, klassebasert eller etnisk basert, uten at det får konsekvenser. Dette vil vi arbeide for å forandre på, og vi vil fortsette å foreslå tiltak som vil bøte på dette. Vi vil ha et politi som samarbeider tett med andre som jobber med barn og ungdom lokalt, sånn som bl.a. Stovner og Manglerud politistasjoner gjør. Vi vil at kommunene skal ha plikt til å tenke kriminalitetsforebygging når de driver arealplanlegging, og at langt flere kommuner tilknyttes SLT – Samordning av Lokale kriminalitetsforebyggende Tiltak. Vi vil ha et politi som fortsetter å utvikle og ta i bruk metoden Problemorientert politiarbeid, et politi som brukes mer aktivt som rådgiver av lokale myndigheter. SV mener at god forebygging må være utgangspunktet for all kriminalpolitikk. Da er det viktig å vite hva det er som skaper kriminalitet. Det fins ikke noe entydig svar på dette, men Fafo-rapporten gir i alle fall mange viktige indikasjoner, og SV har god politikk for å møte disse utfordringene. Vi frykter at kutt i kommuneøkonomien, problemene i rusomsorgen, lange køer i psykiatrien, større klasseforskjeller, kutt i skolen og tøffere krav til vellykkethet i samfunnet vil gjøre Norge mer brutalt. Barn og unge opplever dette mange steder i dag. Et godt utgangspunkt kunne ha vært å satse på en skole som først og fremst har til oppgave å finne fram til ressursene hos hvert enkelt barn, i stedet for å lete etter feil og mangler. Vi snakker stadig vekk om problembarn og problemungdom. Men hvor ofte spør vi om det er noe galt med samfunnet rundt? Jeg tror at mye av problematferden skyldes et legitimt opprør mot strukturer som ikke passer ungdommenes behov, problemer hjemme som ingen har spurt om, eller at evnene deres ikke blir verdsatt og sett. Jeg avslutter der og tar opp SVs forslag i innstillinga.