Jan Petersen (Høyre), 2000-10-10:
Jeg er uten videre enig med Bondevik i at det er mange innvendinger som kan reises mot arbeiderpartiregjeringen og mot den politikken den fører. Nettopp derfor tror jeg det er svært viktig at vi nå ikke fortaper oss i sneen som falt i mars, men forsøker å se frem til de neste styrkeprøvene. Vi har gjennom trontalen og ikke minst det budsjett som er fremlagt nå, sett at Arbeiderpartiet leverer tilbake de klærne de har lånt. Noen trodde på et tidspunkt at de hadde vært i Høyres skap og lånt, men de er på vei tilbake til sin egen garderobe. Som statsråd Giske så treffende uttrykte det da han presenterte budsjettet i Drammen: Dette er god, gammeldags arbeiderpartipolitikk. Regjeringen Stoltenberg begynte bra, med modernisering av offentlig sektor som den store faneidéen. For Høyre er det en dobbelt målsetting med modernisering av det offentlige Norge. Det er både å sette oss i stand til å ta innover oss de utfordringer den globaliserte verden og de åpne grensene gir, og det må tas mange grep for at vi skal kunne gjøre nytte av de muligheter som denne åpne verden gir. Men det er også viktig og avgjørende å modernisere offentlig sektor, slik at vi kan få overført ressursene til sykehusvesenet, til helsevesenet, til skolene, til å bygge veier. Det interessante er jo at når folk er utålmodige med det offentlige, er det nettopp når det gjelder det offentliges kjerneoppgaver de er utålmodige. Da må vi sørge for å skape ressurser til disse prioriterte oppgavene ved å foreta moderniseringer i offentlig virksomhet. Så er spørsmålet: Hvor er det blitt av denne idéen til Stoltenberg om modernisering? Den finnes ikke i trontalen. Den finnes ikke i budsjettet. I beste fall får vi noen av svarene etter at Arbeiderpartiet har hatt sitt landsmøte om en måneds tid. I så måte er denne debatten en debatt i påvente av hva landsmøtet skal komme frem til. Regjeringen har nå sittet i et halvårs tid, og den vet vel enda mindre nå enn da den begynte hva den egentlig vil gjøre. Reformbehovet er jo enormt. Vi vet det er der på sykehusområdet. Vi vet det er der når det gjelder to eller tre forvaltningsenheter, nedleggelse av fylkeskommunen. Vi vet at energisektoren må reformeres. Ikke minst finnes det en masse fett – unnskyld uttrykket – i systemet, som må slankes slik at vi kan overføre penger til det som er det viktigste. For en må jo ærlig talt reise spørsmålet: Hvorfor i alle dager skal vi ha et båtregister som båteierne ikke vil ha? Hvorfor skal vi sende dem en ny regning som Regjeringen nå tar initiativet til? Hvorfor skal vi bruke 100 mill. kr til en utlendingsnemnd, som bare er en byråkratisering og en linje som svenskene er på vei bort fra? Og hvorfor skal vi finne opp nye oppgaver i fylkesmannsadministrasjonen, når vi vet at mellomleddene er et problem for kommunene? Man må lese godt i budsjettet, men så vidt jeg skjønner, skal fylkesmennene nå begynne å utstede såkalte forventningsbrev til kommunene om fremtidig boligbygging. Det viktigste fylkesmennene kunne gjøre, var å fortelle sine miljøvernavdelinger at de skal holde fingrene unna kommunenes arealplanlegging. Det ville i så fall satt litt fart i boligbyggingen. Er det én oppfordring jeg vil gi til regjeringen Stoltenberg, er det nettopp denne: Få moderniseringen tilbake på sporet, for gjør vi ikke det, greier vi ikke å løse velferdsoppgavene i Norge. Det andre området hvor Arbeiderpartiet er tilbake i sitt gamle spor, er skattepolitikkens område, med tidenes høyeste økning. Ja, Norge setter opp skattene og avgiftene med det samme beløpet som regjeringen Persson setter dem ned med i Sverige. Og svenskene følger en trend. Vi ser det i resten av Europa – i Tyskland, i Frankrike. Det regjeringen Stoltenberg åpenbart tror, er at Norge kan være et skattepolitisk annerledesland, hvor vi kan føre en skattepolitikk helt uavhengig av hvordan verden der ute fungerer. Men hvis vi ser på de svenske resonnementene, ser vi at de har satt seg ned og regnet på det, og funnet ut at selv om de ikke endrer en eneste skattesats, vil de allikevel kunne tape 10 pst. av sine skatteinntekter simpelthen fordi konkurransen utover er slik at de taper skattegrunnlaget til utlandet. Og kom ikke og si at ikke vi vet dette i Norge, for hele grensehandelen er jo nettopp et eksempel på at vi blir presset av skattenivået ute. Når vi taper i konkurransen om de nye næringer, er det fordi vi har et eget norsk skattesystem her hjemme som gjør at de rett og slett ikke kan leve med det norske systemet og må flytte til utlandet. Så dette vet vi. Og når vi hører på hva lastebileierne sier, er jo deres ønske å få det norske dieselavgiftsnivået ned på det nivået som EU har. At av alle på jord regjeringen Stoltenberg skulle være den som snakket om et annerledesland i denne sammenheng, er helt ubegripelig, og slik går det ikke an å ha det. Vi er nødt til å sørge for å styre våre skatter og avgifter ned mot et europeisk nivå. Hvis ikke, vil vi tape i konkurransen. Og det er ikke engang interessant å spørre: Jamen har vi råd til dette da? For hvis vi ikke gjør det, forsvinner skattegrunnlaget ut. Derfor er det behov for nytenkning på dette området. Det er en nytenkning vi ikke ser i regjeringen Stoltenbergs politikk. Men ingen har kanskje med større iver gitt våre klær tilbake enn nettopp finansministeren og Kjell Opseth når de retter en knyttneve mot konkurranseutsatt næringsliv ved å legge hovedtyngden av sine skatte- og avgiftsøkninger nettopp på det næringslivet vi skal leve av, og med den uttalte målsetting at man skal overføre arbeidskraft fra de næringene vi skal leve av, til andre sektorer i samfunnet. Ja, det er faktisk et område hvor Schjøtt-Pedersen og Carl I. Hagen tenker likt. For Carl I. Hagen ble her i slutten av august måned av Dagens Næringsliv foreholdt at hans økonomiske politikk ville føre til overflytting av folk fra konkurranseutsatt næringsliv. Og det spørsmålet han da stilte tilbake, var: «So what?» – hva så? Det er den holdningen som nå er i ferd med å bre seg i det norske samfunn, enten det er i Arbeiderpartiet eller i Fremskrittspartiet. Og det er en holdning vi sier nei til. Det er ikke mer enn 16-18 måneder siden vi hadde oljepriser som lå helt nede i kjelleren, med store problemer for petroleumsnæringen, og så har vi glemt nå i dag at disse prisene går opp og ned i et kjempetempo. Er det noe man ikke greier å forutse, er det utviklingen av oljeinntektene. Derfor er vi nødt til å stå opp for et skikkelig konkurranseutsatt næringsliv som er stort nok – ikke fordi det er noen tragedie om en bedrift må legge ned eller noen flytter noe ut, men det må være et stort miljø som gjør at andre tar over, at det skapes nytt, at det er dynamikk. Man kan ikke legge dette i møllposen, slik som enkelte av mine konkurrenter til såkalt høyre for meg sier, for hvis de først er ute, er det ikke mer et dynamisk miljø som gjør at det skapes nytt. Da har vi tapt, da har vi blitt for oljeavhengig, da får vi et problem med vårt velferdssamfunn i årene som kommer. Og vi vet jo at oljeinntektene vil gå ned, vi vet at vi får store pensjonistgrupperinger når min generasjon kommer ut i pensjon. Da vil dette koste samfunnet penger. Det må vi tenke på allerede nå. Det er derfor Høyre nå i dag og i andre sammenhenger setter lyset på det som er selve kjernen i utfordringen, nemlig at vi må skaffe oss mer arbeidskraft i dette landet. Når man ønsker overflytting fra konkurranseutsatt næringsliv, er det fordi man trenger arbeidskraften i andre deler av samfunnet. Og vi erkjenner at det er viktig å få inn arbeidskraft i andre deler av samfunnet. Men da må vi være villig til å ta en del grep. Vi har i dag fremmet forslag om en mer liberal arbeidsinnvandring, fordi vi synes det er viktigere at folk blir behandlet, enn at de bare skal behandles av nordmenn. Vi vet det er partier som synes det er viktigere at folk blir stående igjen i sykehuskøen enn at de blir behandlet av filippinske sykepleiere. Vi mener ikke dette, vi mener at det er viktig å åpne for en større arbeidsstyrke i Norge. Vi vil fjerne de håpløse reglene som i dag finnes, som vi har sett en rekke eksempler på – f.eks. at en amerikansk sykepleier som gjerne vil jobbe i Norge, kommer til Norge for å lære seg norsk og får beskjed om at du kan ikke få lov å søke jobb fra Norge, det må du gjøre fra USA, så du må hjem igjen. Det er helt meningsløst, og det er med på å forsterke krisen i Velferds-Norge. Og de som snakker høyest om hva de vil gjøre med Velferds-Norge, er de som ikke vil være med på denne type forslag. Men dette er ikke vårt eneste forslag, vi har en serie av forslag om hvordan vi skal få arbeidsstyrken i Norge til å gå opp. Vi mener vi må løse på de strenge bestemmelsene i arbeidsmiljøloven, vi mener vi må frigjøre arbeidskraft gjennom konkurranseutsetting, privatisering og avbyråkratisering, og vi mener at vi må endre reglene for uføretrygding, slik at mennesker med restarbeidsevne ikke avskrives og parkeres på uføretrygd resten av livet. Vi må derfor se på reglene for å kombinere arbeid og trygd. Vi ønsker å styrke ordningene med lønnstilskudd. Og ikke minst: Vi ønsker å stimulere folk til å bli lenger i arbeid. Skatte- og pensjonssystemet må gjøre det lønnsomt å arbeide lenger. Dette er imidlertid et så viktig og stort område at vi ikke kan begrense oss til ett, to eller tre av disse virkemidlene. Hele nøkkelen er jo at det vi nå foreslår, er en bred tiltakspakke, og vi vil håpe og tro at samfunnsdebatten etter hvert vil gi oss rett i at det er viktigere at vi tenker nytt på disse områdene enn at vi lar velferdskrisen i Norge bare utvikle seg og utvikle seg. For til syvende og sist: Det er mangelen på arbeidskraft som etter hvert er en av det norske samfunns aller største utfordringer. Dette er kanskje et uttrykk for at det norske samfunn ikke fullt har tatt inn over seg de utfordringer som de åpne grensene etter hvert gir. Vi har et angstfylt forhold til de åpne grensene, og det er kanskje naturlig siden vi er et lite samfunn. Men det er viktig å se at skal vi utløse mulighetene som vi har i dette landet, ja så er det nettopp på den globale arena at dette er mulig. Kyst-Norges enorme potensial lar seg først utløse ordentlig når vi får en skikkelig verdensomspennende frihandel for mat – ikke minst for den delen av maten vi produserer, det som er under vann. Men det er altså vanskelig å få til. Jeg tror det er svært viktig at vi nettopp er villig til å åpne opp. Mange mener at politikerrollen er trengt tilbake av globaliseringen, og er bekymret for det. Jeg tror på mange måter at mye av det som har skjedd, er veldig bra – at enkeltmennesker bestemmer mer enn politikere, at vi gjennom markedet etterspør det vi ønsker, og ikke minst at vi frigjør mer av samfunnets dynamikk. Men det vi må sørge for, er at vi endrer politikerrollen slik at vi gjør de riktige tingene. Og i et åpent internasjonalt samfunn er jo noe av det aller riktigste vi gjør, å satse massivt på skole og utdannelse. Der har jeg lyst til å gi en liten blomst til Regjeringen. Jeg synes det var bra at den tok på alvor det lønnsproblemet som norske lærere har, og gjorde noe med det under lønnsoppgjøret. Jeg husker riktignok hvor mye negativt jeg fikk høre både fra Arbeiderpartiet og fra LO-hold da jeg nevnte ganske mye om dette under valgkampen i fjor, men det er i hvert fall godt at når det har gått et halvt eller trekvart år, har Regjeringen allikevel sagt at de var enige. Og det er bra, for jeg tror nøkkelen til den fremtidige skolen er å få motiverte unge mennesker inn i læreryrket. Så er det et annet område der jeg har gitt Regjeringen ros i forbindelse med kommentaren til trontalen, og det dreier seg om satsing på forskningen, for det henger sammen med skole- og utdannelsestenkningen, og det er nøkkelen. Og der er det vel dessverre slik at når vi ser på budsjettet for universitetene, ser litt på forskningen, og ser på momsreformene, ja så er det vel fare for at jeg tok munnen litt for full da jeg roste Regjeringen på dette punktet. Det er synd, for her ligger nettopp noe av nøkkelen til at Norge skal kunne gripe de mulighetene de åpne grensene gir. Men det forteller også at Høyres utfordring er like klar: La oss nå sørge for å gå foran også på dette området!