Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2003-04-03:
Det er interessant å konstatere at saksordfører og flertallet i komiteen er bekymret over den senere tids utvikling med økt bruk av vold og trusler mot polititjenestemenn, men samtidig ikke ønsker å gjøre noe for å redusere voldsbruken og truslene, i alle fall ikke i dag, men kanskje i morgen. Det vet vi ikke før vi ser hvordan Regjeringen følger opp en offentlig utredning som det har tatt mange år å få ferdig. Jeg var medlem av justiskomiteen fra 1993 til 2001. Med jevne mellomrom er jeg blitt møtt med argumentet om at det er umulig å gjøre noe nå, fordi et utvalg arbeider med å revidere straffeloven. En slik argumentasjon fører selvfølgelig til handlingslammelse. Vi står overfor et problem som alle er enige om at det må gjøres noe med, men lite blir gjort. Vi venter på en utredning, en melding, en proposisjon, på et eller annet – venter og venter – og handlingslammelsen er drepende. Gjøres det ikke noe effektiv raskt for å redusere voldsbruken mot de politifolkene som risikerer sitt liv og sin helse for å beskytte oss mot ondskap, risikerer vi at liv går tapt. Politikere fra flere partier roper på strakstiltak for å løse arbeidsledighetsproblemet. De samme politikerne godtar ikke strakstiltak for å redde liv og helse til våre politifolk. Bare Fremskrittspartiet viser vilje til å gjøre noe. Jeg verken tror eller håper at de øvrige partiene vil komme godt fra dette i den kommende valgkampen. Fremskrittspartiet og det nye partiet Demokratene, som jeg selv nå er medlem av, kan vise til gode forslag i tråd med ønskene fra Politiets Fellesforbund, mens de øvrige partiene kan vise til at spørsmålet utredes, utredes og utredes. Lykke til, men jeg tror ikke at en slik forklaring aksepteres av velgerne. Så sier representanten Finn Kristian Marthinsen at man ikke har noen passiv holdning til dette problemet. Han viser til at alle er enige om at strafferammene er relativt vide, selv om både jeg selv og Fremskrittspartiet ønsker at de skal utvides, men at hovedproblemet er at domstolene ikke bruker de vide strafferammene. Domstolene må dømme strengere. Det har representanten Marthinsen sagt mange ganger. og det har alle stortingsrepresentantene sagt mange ganger. Men det skjer altså ikke, og da er det en relativt passiv holdning bare å snakke om at straffene bør bli strengere, når vi ikke er villige til å gjøre noe for at de skal bli det. For det finnes bare én metode for å få dette til, og det er å sette høyere minstestraffer. Da vil det bli umulig for domstolene å dømme så svakt som de gjør i dag, på alle områder. Arbeiderpartiets representant Gjul sier at Arbeiderpartiet prinsipielt er skeptisk til minstestraffer. Men det er jo ingen logisk sammenheng i Arbeiderpartiets politikk i den forbindelse, for Arbeiderpartiet har jo akseptert minstestraffer for en hel rekke kriminelle handlinger. Det er ikke mer enn et par år siden Arbeiderpartiet var med på å øke minstestraffen for voldtekt. Arbeiderpartiet burde snart bestemme seg. Er minstestraffer positivt, eller er minstestraffer prinsipielt negativt? Det er ingen tvil om at man i mange år har hatt en passiv holdning til dette spørsmålet, selv om justisminister Dørum har vært en av våre dyktigste justisministre og gjort en rekke ting som har bedret forholdene. Men det er behov for nye tiltak. Og det viktigste tiltaket er altså å sette en straffereaksjon som virkelig viser at det å bruke vold mot polititjenestemenn er mer alvorlig enn å bruke vold mot Jan Simonsen – fordi politifolkene setter seg selv i fare for å beskytte oss. Det er behov for nye tiltak, og det er viktig å se tiltak i sammenheng. Det er derfor jeg har foreslått en handlingsplan. Det er beklagelig at den blir avvist av stortingsflertallet, men det er nesten enda mer beklagelig at de relativt moderate forslagene som Fremskrittspartiet i tillegg har fremmet i dag, faktisk blir avvist med den begrunnelse at man må vente, vente og vente.