Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-12:
I NRK P2s program «Søndagsavisa» sist søndag stadfestet moderniseringsminister Meyer at den nye bokavtalen har ført til dereguleringer av bokbransjen, og at markedskreftene har fått større spillerom. Han har tydeligvis klokkertro på at større konkurranse vil føre til et større mangfold av billigere bøker. At han og Konkurransetilsynet høyst sannsynlig tar feil, vil jeg komme tilbake til. Den amerikanske forleggeren André Schiffrin har sagt det sånn: Det avgjørende for et samfunns velbefinnende er at man klarer å bevare visse sosiale felt og strukturer som ikke opererer utelukkende på markedets og kapitalens premisser. For eksempel gjelder det litteraturfeltet. Sterke krefter ser på boka først og fremst som en vare og leserne som forbrukere. Erfaringer viser at når konkurranse blir målet, strir det mot tanken om at det er en demokratisk rett å ha tilgang til et mangfold av kunnskap og opplevelser. Denne retten henger sammen med en bevisst utvikling av norsk språk og kultur på alle områder, og en slik bevisst utvikling i et lite land som Norge er avhengig av sterk offentlig satsing for å skjerme kulturen mot markedets enfold. Takket være framsynte aktører på 1960- og 1970-tallet har vi i Norge til nå hatt et mangfold av bøker distribuert over hele landet, fra Tanum på Karl Johan og Norli på Torgallmenningen i Bergen til mange distriktsbokhandlere. Det har vært lik tilgang til lik pris over hele landet, takket være ordninger som fastpris over en forholdsvis lang periode, momsfritak, innkjøpsordninger og standardkontrakter og andre kollektive ordninger for forfattere. Flere forfattere har tatt sjansen på å utvikle sitt forfatterskap, og forlag har kunnet ta sjansen på å utvikle forfattere. Flere virkemidler har, som sagt, bidratt til dette. Men det har vært helt sentralt at fast pris som har vart over en tid, har vært et viktig litteraturpolitisk virkemiddel for et bredere mangfold av bøker og forfattere. Bokhandlere har kunnet tilby en bredde av bøker, og har ikke vært nødt til å satse på store stabler av få, men billigere bøker på bekostning av bredden. Dette har igjen vært viktig for forlagenes utgivelsespolitikk. Men den utviklinga som vi har sett over lang tid, er at tidsrommet for fastprisen har krympet for hver bransjeavtale, til tross for at det er åpenbart at fastprisen må virke over tid for at den skal være det litteraturpolitiske virkemidlet vi ønsker at den skal være. En utvikling som vi også har sett, er større konsentrasjon i bransjen sjøl. Dette og det faktum at bokavtalen er tuftet på et unntak fra konkurranselova, gjør at den skjøre balansen mellom børs og katedral gradvis er blitt forskjøvet. Derfor er det viktig at vi nå tar fatt på diskusjonen om en fastprislov. Diskusjonen har i altfor lang tid, også etter Regjeringas beslutning om forskriften som unntak fra konkurranselova på bokfeltet, fått dreie seg om lommebøker istedenfor boka som kultur. Jeg håper at vi etter hvert får en mer offensiv debatt om utviklinga av en moderne litteraturpolitikk i det 21. århundre. Konkurransetilsynets forslag til forskrifter vakte stor debatt og bekymring blant alle aktørene innenfor bokbransjen. Det førte til stort engasjement, bl.a. Forfatteraksjonen Bergen, som jeg var så heldig å få besøke. Det viste sannelig bokas betydning gjennom et mangfold av arrangementer på bibliotek, i bokhandler og på kafeer. De etterlyste også kulturministeren på den offentlige debattarenaen. Så kom hun, og det viste seg at hun hadde tatt en sterk fight, tror jeg, innad i Regjeringa mot en moderniseringsminister som mener at det er moderne å ha konkurranse som det viktigste målet i samfunnet. Hun klarte å redde stumpene. Resultatet ble ikke så galt som mange fryktet. Aktørene pustet lettet ut. Til å leve med tross alt, skrev Dagbladet. Jeg vil her og nå gi kulturministeren stor ros for at hun tok den fighten, og for at hun sørget for å få en etterlengtet innkjøpsordning for sakprosa på plass. Viktige prinsipper som faste royaltysatser til forfatterne og fastpris på billigbøkene i fastprisperioden ble stadfestet. Men vi har like fullt fått et av Europas mest deregulerte bokbransjemarkeder. Så kan vi si at store deler av den framforhandlede bokavtalen står fast etter Regjeringas beslutning. Det er riktig, men da må en huske på at Konkurransetilsynet kom med kraftige signaler våren 2004 om at nå måtte det bli fart på dereguleringa i bokbransjen, og forleggerne og bokhandlerne forhandlet nærmest etter direktiv i det såkalte ministerbrevet høsten 2004. Der var mer konkurranse og ikke minst frisleppet på prisene på skole- og faglitteratur viktige premisser. Min og manges påstand blir derfor at kortere fastpristid og frisleppet på skolebøker og bøker til videregående og høyere utdanning vil true distriktsbokhandlerne. Det blir vanskeligere for de små å konkurrere med de store. Og med de små marginene småbokhandlerne arbeider innenfor, frykter jeg at mange distriktsbokhandlere vil måtte gi opp. Det igjen vil true nynorsken, fordi mange av de små bokhandlene jo nettopp ligger i distrikt der nynorsken står sterkt. Dette synes jeg en kulturminister som er oppriktig opptatt av nynorskens stilling, bør tenke over. Hun bør også tenke på at fri pris på skolebøker vil ramme nynorskutgavene. Med dagens kommuneøkonomi vil prisforskjellen ha stor betydning når skolene skal kjøpe lærebøker. En fri prissetting vil gjøre nynorskbøkene dyrere enn bokmålsutgavene fordi nynorskutgavene produseres og selges i små volum. Noe av det aller verste med den nye bokpolitikken er frisleppet på lærebøker til høyere utdanning og på profesjonsbøkene. Det er en kjensgjerning at disse bøkene møter langt sterkere konkurranse fra engelskspråklig litteratur enn mange andre bøker gjør. Det er viktig at det utvikles gode fagbøker på norsk, fagbøker som ivaretar norsk som akademisk språk og bevarer og videreutvikler den fagterminologien som benyttes i norske fagmiljøer. Bortfall av fastprisordningen for norskproduserte lærebøker til høyere utdanning og profesjonsbøker fører til, er jeg redd for, at en forutsetning for å opprettholde en levedyktig produksjon av norske fagbøker fjernes. Det har vi simpelthen ikke råd til. Slik trenger det altså ikke å være. Se til Tyskland, Frankrike og seks andre EU-land som har fastprislov ut fra en kultur- og språkpolitisk og demokratisk begrunnelse. En kan ikke konkurranseutsette et lands kultur og språk, sier de i Frankrike, et land med hele 60 millioner innbyggere. Frankrike prøvde fri pris i to år og gikk tilbake på det. Fri pris på bøker er en for høy pris å betale, var begrunnelsen. Boka skal vernes som kulturverdi, sier de i Tyskland, der alle parter er godt fornøyd med at fastprislov sørger for et mangfold av bøker i store og små bokhandler. Det er derfor ikke slik at alle europeiske land har frie priser i motsetning til det gammeldagse Norge, slik noen har villet ha oss til å tro. Flere land innfører fastprislov – nå sist Nederland. Fastprislov innebærer at forlagene har en lovbestemt plikt til å bestemme en fast pris over en viss periode. Også EU-parlamentet har sagt at det er viktig å holde fast på slike ordninger. Storbritannia har frie bokpriser. Har det så ført til billigere bokpriser? Nei, i gjennomsnitt har bokprisene økt med 16 pst. Prisene har gått ned på bestselgerne, men har økt uforholdsmessig mye på andre bøker. Oppgangen på listeprisene har vært uvanlig sterk på slike bøker som man på forhånd trodde var mest utsatt. Søkelyset har blitt mer rettet mot bestselgerne, både gjennom prisreduksjon og annen markedsføring. De forfatterne som ikke har slått igjennom hos et større publikum, har fått det vanskeligere både med å få utgitt bøkene sine og med å få solgt dem. Goetheinstituttet opplyser at fastprissystem i de landene som har hatt det, har hatt en positiv innvirkning på bokmarkedet. Dersom en sammenlikner land med og land uten prisregulering, viser det seg at det i land med fri prisfastsettelse utgis færre bøker, og det er færre bokhandlere og forlag. Vi har ikke fått fri prisdannelse ennå, men vi kan ende opp der dersom utviklinga går som den gjør nå. Tida er inne for å vurdere fastprislov eller premissene for bokavtalen på nytt, slik at det blir kulturpolitiske og ikke konkurransepolitiske mål som ligger i bunnen.