Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2015-12-18:
La meg aller først få lov til å gratulere klima- og miljøminister Helgesen med utnevnelsen. Han har fått en krevende og viktig rolle i regjeringen. I starten av denne debatten ønsker vi ham lykke til med det arbeidet. Tidligere i høst har vi hørt gjentatte ganger fra flere, bl.a. fra statsminister Erna Solberg og finansminister Siv Jensen, at regjeringens budsjettforslag svarer godt på utfordringene i norsk økonomi. Jeg tror ikke mange oppfattet regjeringens budsjettforslag på den måten. Tvert om, jeg tror svært mange oppfattet at budsjettforslaget fra regjeringen ikke tok høyde for arbeidsmarkedet og situasjonen i tilknytning til olje- og gassektoren. Jeg tror også mange oppfattet regjeringens budsjettforslag dit hen at klimagassutslippene skulle fortsette å øke i tiden framover. På disse to områdene tror jeg det kun har vært regjeringen og regjeringspartiene som oppfattet at budsjettet passet inn i vår tid. Gjennom forhandlingene i Stortinget har en fått et dårlig budsjett til å bli litt bedre. Det er bra. All honnør til Venstre og Kristelig Folkeparti som også denne gangen, for tredje gang på rad, har strukket regjeringen i riktig retning. Men det er ikke sånn at det en har blitt enig om, svarer til vår tids utfordringer. Det har ikke blitt et grønt taktskifte etter forliket. Og det har heller ikke blitt sånn at situasjonen i arbeidsmarkedet nå ser lysere ut som en konsekvens av budsjettforliket. Tvert om. Arbeidsledigheten fortsetter å stige, og overveiende sannsynlig fortsetter også klimagassutslippene å stige etter klimaforliket i høst. Dette er den reelle situasjonen. Klimaendringene og klimautfordringen er utvilsomt vår tids aller største utfordring. Avtalen i Paris var et gledelig skritt i riktig retning. All honnør til Tine Sundtoft og hennes lag i Paris, som gjorde en god jobb for å få på plass en avtale. Men det er ikke sånn at avtalen i Paris i utgangspunktet, som avtale, bringer utslippene ned. Det er ikke avtalen i seg selv som gjør det, men den faktiske handlingen som hvert land må gjøre i etterkant, som vil avgjøre hvorvidt vi kan bringe utslippene ned eller ikke. Politikken må derfor mobilisere hele samfunnet – bedrifter, organisasjoner og mennesker – for at vi skal nå målene som er satt. Mitt spørsmål, som jeg håper regjeringspartiene kan svare på, er: Er budsjettforslaget og budsjettet som det nå ligger for 2016, et svar på det? Er budsjettet sånn at det vil mobilisere samfunnet – bedrifter, organisasjoner og mennesker – for et taktskifte i klimapolitikken? Jeg tror ikke det, men det er dette det egentlig handler om. Nå må vi sørge for at måltilfredsheten som hviler over regjeringen og regjeringspartiene, avløses av konkrete, målbare og kvantifiserbare tiltak. Vi har forventninger til den nye klima- og miljøministeren, ikke minst på bakgrunn av hans arbeid gjennom de to siste årene, nær tilknyttet EU. Får vi nå på plass en rask avklaring med EU om rammene for klimaarbeidet i Norge, eller får vi det ikke? Det gikk rykter i løpet av høsten om at vi ikke får noen avtale før i 2017. Det betyr at dette storting mest sannsynlig ikke får behandlet konkrete tiltak slik som regjeringen har lagt løpet – dypt dramatisk hvis det skulle være tilfellet. Vi har utfordret regjeringen på å komme med tiltak til Stortinget, sånn at vi igjen får et bredt klimaforlik i Stortinget. Dette ble avvist av regjeringspartiene og støttepartiene. Hvorfor? Jo, fordi de vegrer seg mot å komme i en posisjon hvor de utfordres på klimaområdet av Stortinget. Dette er realiteten. Det er svært vanskelig å få regjeringspartiene til å bli enige – det har vi sett i sak etter sak. Jeg tror det er vanskeligere i regjeringen enn i Stortinget. Budsjettforslaget og innstillingen som vi behandler nå, er et tydelig eksempel på dette. På mange områder har komiteen klart å bli enige om viktige temaer innenfor natur, friluftsliv, skogvern osv. Det er bra jobbing i Stortinget, men vi ser ikke like bra jobbing i regjeringen. Vi har tydelige forventninger om at den nåværende, nye klima- og miljøministeren endrer takt og holdning til det å jobbe mot Stortinget for å få et bredt forlik, sånn at vi kan nå våre utslippsmål i 2030. Det vil være ganske avgjørende at Stortinget kan samles om nettopp dette og skape forutsigbarhet på viktige spørsmål. Når skal den siste fossile bilen selges i Norge? Er dette et sentralt eller et uvesentlig spørsmål? Det er et sentralt spørsmål. Hvordan skal vi få på plass lav- og nullutslippsløsninger innenfor industrigrenene våre? Er dette et viktig eller et ikke viktig spørsmål? Det er opplagt et viktig spørsmål. Vi vet ikke svaret, og vi vet i hvert fall ikke regjeringens holdning til det. Hva skal gjøres innenfor landbruket? Hva skal gjøres for å stimulere til klimariktig atferd? Vi har styrket Enova mer enn regjeringen og forlikspartnerne har gjort i dette budsjettet. Det er helt opplagt viktig at vi får til gode stimuleringstiltak for det fortsatte klimaarbeidet. Når det gjelder olje- og gassektoren, som nå er årsaken til at vi har rekordhøy ledighet og en arbeidsmarkedssituasjon som kanskje er ute av kontroll, viser regjeringen akkurat den samme handlingslammelse som på klima. Det er ikke lagt fram noen tanker, noen tiltak eller forslag som vil avbøte eller avhjelpe situasjonen og styrke arbeidsmarkedet. Jeg er forundret over at en som kommer til å gå inn i historien som en av de lengst sittende olje- og energiministrene, i en situasjon hvor det nesten rår resesjon i bransjen, ikke har lagt fram noen konkrete forslag, verken i statsbudsjettet eller på annen måte, eller kommet til Stortinget for å drøfte situasjonen. Ethvert forslag som opposisjonen prøver å ta opp, blir avvist som uaktuelt, fordi markedet skal rå helt alene. Situasjonen nå er at vi står i fare for å miste verdifull kompetanse, kompetanse Norge kan bruke på vei inn i lavutslippssamfunnet og ikke minst til å underbygge et grønnere samfunn. Det er forunderlig at Stortinget avviser noe det vedtok i 2012 når det gjelder klimaforliket for å få på plass fullskala renseanlegg for karbonfangst og -lagring i Norge innen 2020. Det er merkelig at ikke et flertall i Stortinget slutter opp om dette, og at en likeledes forsterker aktiviteten knyttet til karbonfangst og -lagring i tiden framover, etter 2020. Det er forunderlig. Sånn kunne en gjort på flere måter. Vi legger i dag fram et tilleggsforslag, som er omdelt som et løst forslag – det går på Statkraft. Statkraft har ikke porteføljen sin i denne komiteen og på dette området, men Statkraft er motoren når det gjelder mulighetene innenfor det fornybare segmentet. Det er høyst merkverdig hvordan regjeringen har stilt seg i budsjettet når de har avvist og avspist Statkraft som motoren vår for å satse internasjonalt på fornybar energi. Det er jo dette som i realiteten har skjedd. Derfor fremmer Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne et forslag om at vi i framtiden må bruke Statkraft som motor for å bringe ut norske erfaringer og etablere norske muligheter innenfor det fornybare grensesnittet i en internasjonal sammenheng. Det er dypt beklagelig det regjeringen og støttepartiene har valgt å gjøre i budsjettforhandlingene i inneværende år. Vi foreslår dette og håper å få flertall for denne type forslag. Når regjeringspartiene snakker om omstilling, er det ikke så mange som forstår hva de legger i ordet «omstilling». Men hvis vi skal bruke noe av det flotte i norsk næringsliv, kompetansen innenfor olje- og gassektoren, oljeserviceindustrien, hva skal de konvertere til, og hva skal de finne av nye muligheter? Det bør jo være innenfor fornybarelementet og innenfor det som handler om de grønne mulighetene. Hva kan da være bedre enn å etablere Statkraft som en betydelig motor ute, som ikke minst kan dra med seg norsk leverandørindustri? Jeg tar til slutt opp de forslagene som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller på, med unntak av ett forslag. Forslag nr. 14 skal trekkes fordi komiteen var enig om at vi hadde dekket opp forslaget i merknader.