Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2002-02-26:
I Stortinget er det ofte de sakene der vi er uenige, som skaper mest debatt og engasjement. Men i denne saka er det ei tverrpolitisk enighet og samtidig et sterk engasjement fra alle partiene. Vi i Arbeiderpartiet synes det er naturlig at den borgerlige regjeringa, med statsråd Børge Brende i spissen, så aktivt har fulgt opp arbeidet til bl.a. regjeringa Stoltenberg og tidligere miljøvernminister Siri Bjerke. De nordiske miljøvernministrene gikk sammen om et brev til den britiske miljøvernministeren Michael Meacher i august i fjor. Brevet viste til ministermøtet i OSPAR-kommisjonen i Portugal i 1998, der partene forplikta seg til å forhindre radioaktiv forurensing av maritime områder. I likhet med saksordføreren har Arbeiderpartiet et inderlig håp om at arbeidet vil føre med seg positive resultater. Som et ledd i det norske arbeidet besøkte energi- og miljøkomiteen Sellafield i januar. Før vi kom dit, var vi først i Irland, der vi hadde møte med representanter for regjeringa og parlamentet, og deretter var vi i London, der vi bl.a. hadde møte med miljøvernminister Michael Meacher. Dette var møter som alle var både interessante og lærerike, og vi følte at vi hadde en god dialog med miljøvernministeren, sjøl om han ikke kunne love oss noen ting konkret. Vi opplevde det slik at man ønsket å bruke lang tid på dette fordi det er problematisk å lagre avfallet på land, og at det var et viktigere element enn akkurat det økonomiske. På det tidspunktet hadde han heller ikke fått en konkret søknad fra Sellafield-anlegget om lagring på land. Men i optimismens tegn konkluderte vi likevel med at det hadde vært et positivt møte. Det jeg personlig kommer til å huske best, er besøket på sjølve anlegget. Det var et digert anlegg, med sterk vektlegging på sikkerhet, der vi ble kontrollert og målt i forhold til radioaktivitet på veg både inn og ut av ulike deler av anlegget. Vi fikk ikke lov til å ta handa opp til munnen, og vi fikk ikke lov til å tygge tyggegummi – alt som sikkerhet for å unngå at vi skulle bli utsatt for radioaktiv stråling. På dette anlegget er det 10 000 mennesker ansatt, og det er definitivt den dominerende arbeidsplassen i det distriktet som har færrest innbyggere i England. Vi fikk høre at omfanget av kreft var opp til 14 ganger høyere enn i resten av England. Likevel var man mest bekymra for om anlegget skulle stenges. Det er på slike besøk det blir tydelig at den energikrevende levemåten vi har lagt oss til, til dels har svært negative konsekvenser. Det gir grunn til ettertanke. Årsaken til det norske engasjementet i denne saka er likevel at utslippa fra Sellafield også berører oss helt konkret. Spesielt har utslippa økt etter at britene i 1994 starta opp med behandlinga av gammelt Magnox-avfall, som fra midten av 1980-tallet var lagra i tanker. Problemet med denne renseprosessen er at den ikke fjerner technetium-99. Det høyeste utslippet fant sted i 1995 og var hele 40 ganger høyere enn i 1993. Utslippa har ført til ei betydelig økning i konsentrasjonen av technetium-99 langs norskekysten helt opp til Svalbard. Med ei nedbrytingstid på 213 000 år betyr det i praksis at utslippa har kommet for å bli, og for hvert år blir det altså litt mer. La meg understreke at pr. i dag utgjør ikke radioaktivt avfall noe helseproblem i forhold til norsk fisk. Norsk fisk kan med god samvittighet markedsføres som rein fisk. Men vi veit f.eks. at miljøet i Barentshavet er svært sårbart, og vi veit at vi ennå veit lite om langtidseffektene av utslipp. Under energi- og miljøkomiteens besøk i Sellafield opplevde vi å bli møtt med forståelse og vilje til å ta tak i problemet. Utfordringa er at det haster. For som sagt skjedde det ei markant økning i 1994 da man begynte å behandle gammelt avfall som var lagret fra 1980-tallet, som inntil da hadde ligget i store tanker. Etter planen vil det meste av dette avfallet være ferdigbehandla, og dermed det meste av technetiumet fra det gamle avfallet sluppet ut, innen 2006. Derfor haster det som sagt, og da kan det være greit for Regjeringa å vite at den har støtte i Stortinget. Derfor gir Stortinget for det første ei klar støtte til at Regjeringa fortsetter det mangeårige arbeidet fra norsk side for å stanse radioaktive utslipp fra Sellafield. I tillegg til det tar komiteen, som saksordføreren var inne på, til orde for at Norge må være en pådriver internasjonalt for å gjøre stater rettslig og økonomisk ansvarlig for skader som følger av forurensing over landegrenser, og vurdere om det bør fremmes en internasjonal bindende konvensjon om miljø generelt, slik at prinsippet om at forurenser betaler, også gjøres gjeldende for stater.