Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2015-03-19:
Representanten Kjersti Toppe tar opp en problemstilling som vi har hørt en del om siden Samhandlingsreformen ble innført. Det er ikke det at problemstillingen er helt ny, men jeg tror vi må ta inn over oss at omfanget har økt. Dette var også en av flere advarsler som kom. Fremskrittspartiet støttet intensjonen i Samhandlingsreformen, men problemstillingen ved det å være kasteball mellom to budsjetter vet vi ganske mye om, og som vi advarte mot. Men fortsatt er det slik at Fremskrittspartiet er det eneste partiet som ønsker statlig finansiering av eldreomsorgen, nettopp for å unngå budsjettkampen mellom stat og kommune. Når vi nå engang har denne ordningen, er det viktig å bevisstgjøre nivåene på hvilket ansvar de har. Trygghet for at mennesker som mottar kommunale helse- og omsorgstjenester eller sykehustjenester blir gitt etter faglige vurderinger – og ikke økonomiske – er ufravikelig. Det må det aldri bli noen diskusjon om. Samhandlingsreformen handler om å gi behandling, pleie og omsorg på riktig nivå. Jeg mener derfor at det blir veldig spennende å følge de kommunene som blir valgt ut som forsøkskommuner med statlig finansierte omsorgstjenester. I regjeringsplattformen står det: «Det er behov for å styrke og modernisere helse- og omsorgstjenestene i kommunene og sikre en bedre samordning av det totale helsetilbudet. De ansatte er helsetjenestens viktigste ressurs og regjeringen vil gjennomføre et kompetanseløft for å styrke kvaliteten i tjenesten.» Vi må sikre oss at kommunene har størrelse og robusthet nok til å kunne håndtere de oppgavene de er pålagt, og vi arbeider for en solid kompetanseheving i de kommunale helse- og omsorgstjenestene. Dette burde i større grad vært på plass før Samhandlingsreformen ble rullet utover hele landet samtidig. Det har betydd at noen kommuner har klart dette godt, noen har slitt noe, mens andre igjen har slitt mye. Mange kommuner har gjort de samme feilene fremfor å lære av de gode eksemplene, slik som pilotkommuner ville ha bidratt med. At kommunene nå får en bot per døgn hvor utskrivningsklare pasienter venter på en institusjonsplass, har økt trykket og ventetiden for dem som trenger avlastningsplass, korttidsplass eller langtidsplass, og vi er på etterskudd – veldig på etterskudd. Det er antagelig flere grunner til at alvorlig syke eldre opplever å bli sendt fram og tilbake mellom sykehus og sykehjem – noen ganger fordi sykehuset kanskje skrev ut for tidlig. Det skal ikke skje. Noen ganger kan det skje fordi sykehjemmet mangler kompetansen som er nødvendig for å overta ansvaret. Dette kunne vært unngått om dialogen mellom sykehjem og sykehus var bedre, og hvis kommunene hadde vært mer ærlig på hvilken kompetanse de har eller ikke har. Her hviler det et stort ansvar på kommunene med å være ærlig på hva de kan klare og ikke kan klare. Mangler de kompetanse, må denne bygges opp for bedre å kunne oppfylle sin plikt. Økt andel faglærte i tjenestene vil bidra til økt kvalitet og til å redusere forekomsten av alvorlige hendelser. Noen ganger oppstår komplikasjoner eller andre sykdomsbilder kort tid etter utskrivning, som sykehuset ikke kunne forutsi. Det må vi være åpne for at skjer og fortsatt vil skje. Helse- og omsorgskomiteen har nylig vært på reise i Nord-Trøndelag. Her var dette et av temaene som ble diskutert. De var veldig klare på at det å bli kjørt fram og tilbake ikke alltid var negativt. Deres påstand var at noen har så sammensatte lidelser og plager at de trengte mye sykehusbehandling, samtidig som de mente at det ikke var bedre for pasienten å bo permanent på sykehuset. Pasienten hadde det tross alt bedre i kommunen, var deres påstand. Kommunene og spesialisthelsetjenesten har en lovpålagt plikt til å yte nødvendige helse- og omsorgstjenester. Hva som er en nødvendig og forsvarlig helse- og omsorgstjeneste, skal fastsettes ut fra en individuell vurdering av den enkeltes behov. Til det kreves tilstrekkelig kompetanse og personell og godt koordinerte tjenester. For å lykkes i vårt mål om en bedre samordning av det totale helsetilbudet er det avgjørende at kommunen og spesialisthelsetjenesten samarbeider tett, og jeg forventer at dette følges opp. Selve grunntanken og det viktigste skrittet mot bedre og tryggere tjenester er at tjenestene skal bygges rundt pasientene og brukerne. Brukermedvirkning er ikke bare en lovfestet rettighet; det er også grunnleggende for å kunne yte de faglig beste tjenestene. Pårørende har også, sammen med pasienten, en medvirkningsrett dersom han eller hun ikke selv er i stand til å ivareta sine interesser. Å ta bruker- og pårørendeperspektivet på alvor betyr å lytte og bruke deres erfaringer til å forbedre tjenestene.