May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2001-03-01:
Barn og unge har rett til vern og hjelp, men det er ting som tyder på at forebyggande verksemd på oppvekstområdet ikkje er god nok og kanskje undervurdert i samfunnet. Forslagsstillarane retter søkjelyset på eit viktig område som krev stor merksemd hos både politikarar og barnevernsarbeidarar. Eg deler forslagsstillaranes engasjement for å ha eit kvalitativt godt og velfungerande barnevern. Bondevik-regjeringa oppnemnde Befring-utvalet i januar 1999, basert på det same engasjementet representantane Valle og Halvorsen viser. Utvalet fekk i oppgåve å gjennomføre den første heilskaplege vurderinga av korleis den organiserte barnevernstenesta i Noreg fungerer. Mandatet var vidt og skulle særleg legge vekt på styrking av fosterheimane, på forebyggande tiltak i familiane og på korleis barnas og foreldras rettstryggleik i barnevernssaker kan styrkjast. Utgreiinga «Barnevernet i Norge» blei som kjent overlevert barne- og familieministeren sist vår, og vi er informerte om at NOU 2000: 12 blir følgd opp gjennom ei stortingsmelding om barn og unges oppvekst- og levekår, som er venta ferdig i juni i år. Eg er derfor einig med barne- og familieministeren i at det i samband med den vil bli naturleg å ta opp fleire av dei forholda dette Dok. nr. 8-forslaget kjem inn på. Komiteen vil då gå inn i eit svært interessant og omfattande arbeid. Vi veit f.eks. at Befring-utvalet kjem med nær 70 tilrådingar, og vi veit også at det ikkje finst enkle løysingar på barnevernets utfordringar. På barnevernets ansvarsområde har det alltid vore og vil alltid vere dilemma. Sjølv om vi kjem tilbake til dette temaet, vil eg her nytte høvet til å seie noko kort om barnevernstenestas forebyggande arbeid og bruk av hjelpetiltak. I motsetning til tidlegare barnevernslover har dagens lov om barnevernstenester, som har vore gjeldande frå 1992, ein formålsparagraf. § 1-1, lovas formål, seier: «Formålet med denne loven er å sikre at barn og unge som lever under forhold som kan skade deres helse og utvikling, får nødvendig hjelp og omsorg til rett tid, å bidra til at barn og unge får trygge oppvekstvilkår.» Formålsparagrafen uttrykker dei politiske måla for barnevernsmyndigheitenes verksemd og fungerer retningsgivande for tenestas prioriteringar generelt og tolkinga av dei enkelte føresegnene. Formålsparagrafen er todelt ved at den omfattar både barnevernstenestas generelle oppgåver og barnevernstenestas spesielle oppgåver i forhold til å gi hjelp til utsette barn og unge. I den samanhengen er det viktig å ta med seg at barnevernstenesta har eit spesielt ansvar for på den eine sida å legge til rette tiltak for utsette grupper og på den andre sida å legge forholda til rette for at utsette grupper kan dra nytte av meir generelle tiltak. Dagens lov om barnevernstenester slår tydeleg fast at barn og unge som lever under forhold som kan skade deira helse eller utvikling, får rett hjelp til rett tid. Eg er spesielt opptatt av lovas kapittel 4, som omhandlar særlege tiltak som kan settast i verk overfor det enkelte barn og dets familie. Lovendringa i 1992 gjorde at frivillige hjelpetiltak kan settast i verk på eit tidlegare tidspunkt enn etter lov om barnevern av 1953. Dagens lov legg stor vekt på at arbeidet med den enkelte familie skal skje i samarbeid med familien. Det inneber eit samarbeid der familiens eiga problemdefinering og eigne forslag til tiltak skal givast stor plass. Mange ser framleis barnevern berre som omsorgsovertaking og institusjonsplasseringar. Denne delen av barnevernet er sjølvsagt viktig og nødvendig. Men eg vil understreke verdien av å sette inn gode tiltak – i samarbeid med foreldre – så tidleg som mogleg, slik at ein del fastlåste situasjonar kan unngåast. Mange av hjelpetiltaka som blir sette i verk i barnevernet, er framleis av tradisjonell karakter. Barnevernet har framleis ein veg å gå når det gjeld å prøve ut alternative tilnærmingar som bygger på brukaranes medverknad, også i dei sakene som grensar mot omsorgsovertaking. Ein myndiggjerandre praksis i desse sakene stiller andre krav til barnevernsarbeidaren enn i utforminga av meir generelle tiltak. Forslagsstillarane peikar på eit veldig viktig punkt når dei etterlyser kompetanseheving innan barnevernet. Vi kan einast om at den faglege og etiske kompetanse for yrkesutøvar i barnevernet må styrkjast, fordi utfordringane er store, mange og kompliserte. I løpet av det siste halvåret har «fattige barn» blitt sett ettertrykkeleg på dagsordenen. Fleire forhold rundt barn som lever i fattigdom, har blitt avdekte, m.a. gjennom Raudekrossen og ECON si undersøking som blei offentleggjord i januar i år. Eg vil understreke at det er spesielt viktig å gripe fatt i det faktum at det finst barn i dag som bur saman med foreldre som er bustadlause. Etter Byggforsk gjeld dette faktisk 400 barn. Det er så graverande at vi ikkje kan vente på nye utgreiingar og handsamingar. Bustadlause barn krev strakstiltak, og det kan løysast innan dagens lovverk. I påvente av stortingsmeldinga om barn og unges levekår må vi sørgje for at barn som lever under høgst kritikkverdige forhold, får nødvendig hjelp og omsorg.