Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
For Arbeiderpartiet er lik rett til utdanning helt grunnleggende i fordelingspolitikken. Lik rett til utdanning innebærer at alle skal ha rett til god utdanning og til utdanning som inspirerer til mer læring. På slutten av 1990-tallet var det mange som ønsket seg en reformpause. Det er etter mitt syn ei meningsløs innstilling. Norge er et av verdens rikeste land, og vi har klart å fordele rikdommen ganske bra. Norge er mulighetenes samfunn. Vi må derfor ikke bare ha høye ambisjoner innenfor utdanningspolitikken, vi må ha som målsetting å ha verdens beste skole. Derfor kan vi ikke ha noen reformpause i utdanningspolitikken. Vi må tvert imot hver eneste dag se fremover og spørre oss: Hvordan kan vi jobbe for å få verdens beste skole, og hvordan skal vi gå fram for at det skal være en skole for alle? Det kommer kanskje ikke som en bombe på dem som er til stede her i salen, men jeg synes den utdanningspolitiske redegjørelsen som ble holdt i Stortinget den 4. mai, var bra, rett og slett. Jeg skal ikke bruke mye tid til å kritisere den forrige utdanningsministeren, men for å si det sånn: Det var en befrielse å høre en utdanningsminister som har høye ambisjoner og klare målsettinger. Jeg håper flere enn jeg ble inspirert av å høre den redegjørelsen. For nå er det behov for en frisk innsats i utdanningspolitikken. Da skal vi ta utgangspunkt i at det er mye bra innenfor norsk utdanning. Mange av de målsettingene som utdanningsminister Giske la opp til i redegjørelsen, er målsettinger som det er bredt flertall i Stortinget for allerede. En av dem er at vi skal ha en fleksibel utdanning. Høyresida anklager ofte Arbeiderpartiet for at vi vil kjøre alle gjennom ei likhetskvern. Men det er en helt feilslått kritikk, for vi vil jo faktisk det motsatte. Vi vil gi alle rett til utdanning på egne premisser, ei utdanning som er tilpassa den enkeltes evner og forutsetninger. Skal alle sikres ei likeverdig utdanning, må hver enkelt møtes med ulike tilbud. Slik sett er det egentlig ikke noe nytt innholdsmessig når vi nå innfører begrepet «fellesskolen» istedenfor enhetsskolen. Men jeg håper det er et begrepsskifte som bedre kan få fram hva vi står for, og hva f.eks. Læreplan 97, L97, faktisk står for. Det viste seg ved evaluering av grunnskolereformen at f.eks. skoler med mange innvandrere er av de skolene som har kommet lengst i å nå målene i L97, nettopp fordi de er helt nødt til å ta på alvor at elever er forskjellige. Skolen må bli mer fleksibel, men ikke bare for barn og ungdommer. Noe av det aller viktigste i etter- og videreutdanningsreformen dreier seg om å gi dem som ikke har fullført grunnskolen eller videregående opplæring, en ny sjanse til å greie det, og som innebærer at opplæringa skjer med utgangspunkt i den enkeltes ønsker og behov. En fleksibel skole dreier seg ikke bare om tilpassa opplæring, det dreier seg i tillegg om at vi skal ha et mangfold i den offentlige skolen. Hvis alle undervisningsopplegg skal være like, kommer vi ingen vei videre. Den beste måten å gjøre skolen bedre på er jo nettopp å dra nytte av gode erfaringer med ulike måter å gjøre ting på. En god offentlig skole med mangfold er dessuten den beste måten å unngå at elever splittes opp etter religion og på andre måter i ulike private skoler. Vi vil ha en skole der det er plass til alle, uansett religion og sosial bakgrunn. Nettopp denne sammenhengen, at vi vil ha en god skole med plass til alle, at vi vil ha en felles skole og at vi derfor må ha en fleksibel skole, er helt grunnleggende dersom vi skal nå målet om en mer rettferdig utdanningspolitikk. Jeg skal ikke prøve å oppsummere debatten. Men sjøl om de andre partiene sjølsagt har vært opptatt av å synliggjøre uenighet, håper jeg likevel at det her er en grunnleggende tenkning og forståelse som vi kan samle flertall for i Stortinget, og som kan danne grunnlaget for nye utdanningsreformer.