Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2012-06-11:
De siste ukene har vært noen underlige uker. Det har vært mye spekulasjoner i media om hvem som er inne, og hvem som er ute. Det er litt «Big Brother-schwung» over det hele. Fremskrittspartiet gikk inn i forhandlingene med åpne kort. Vi gikk inn for å dra prosessen i retning av vår politikk. Vi spilte med åpne kort og var klare på våre prioriteringer. Det er viktig å understreke at først og fremst i forhold til de andre borgerlige partiene nådde vi ganske langt på tiltakslisten. Men etter hvert utviklet dette seg fra regjeringspartiene til et politisk spill av dimensjoner. Det handlet om å holde oss ute, koste hva det koste ville. Jeg tillater meg å skille mellom to ting: Én sak er tiltakene som dette forliket handler om, en annen sak er virkelighetsbeskrivelsen. Det var altså ikke virkelighetsbeskrivelsen man fra Fremskrittspartiets utgangspunkt satt og diskuterte i timevis med samtlige partier og senere med de andre borgerlige partiene – det var tiltakene det handlet om. Da er det litt underlig at begrunnelsen for å holde Fremskrittspartiet ute fra forhandlingene da de ble gjenopptatt etter bruddet – og det fikk vi for så vidt også bekreftet fra representanten Marthinsen – er at vi ikke tror nok på menneskeskapte klimaendringer. Det var altså ikke en reell politisk drøfting rundt tiltak, og tiltak kan ha mange virkninger på samfunnet klimamessig, men også på andre samfunnsmessige sider. Da ble vi holdt utenfor. Det er altså vanskelig å forstå dette som noe annet enn et politisk spill. Vi trodde ikke nok. Vi var ikke sterke nok i troen på såkalt menneskeskapte klimaendringer til at vi kunne få være med på å drøfte det engang. Sammen med de øvrige borgerlige partiene nådde vi langt i å finne frem til en felles plattform for tiltakene – men det var jo kanskje det regjeringspartiene fryktet, at her var det faktisk rom for at man kunne bli enig. Jeg garanterer at Fremskrittspartiet ikke hadde vært endelig med bak forliket sånn som det ligger på bordet i dag. Men dersom vi hadde deltatt i forhandlingene, kan det heller ikke utelukkes. Derfor burde det ha vært en prøvd vei. Det jeg derimot opplever, er at når jeg ser forslagene sånn som de ligger, og den enigheten som ligger i forliket, er det påfallende at en del av de åpenbare snubletrådene som ble lagt der i første runde fra regjeringspartiene, har forsvunnet som dugg for solen. Det var klart fra dag én fra regjeringspartienes side at Fremskrittspartiet ikke skulle være med på dette forliket. Fordi jeg vet det kommer til å bli en debatt her i dag om hvem som tror nok på såkalt menneskeskapte klimaendringer, velger jeg å ta den saken med en gang. Fremskrittspartiet har et mer nyansert syn på det temaet. Vi ønsker en mer nyansert klimadebatt, og vi mener at det er sterk grunn til å revurdere situasjonen, og at det ikke er sånn at FNs klimapanel ene og alene har rett i alle sine konklusjoner. Jeg velger å si det sånn: En kjetter anno 2012 er altså en person som ikke ensidig og uten forbehold aksepterer alle konklusjoner som måtte komme fra FNs klimapanel, og som er åpen for at naturlige variasjoner faktisk kan spille en større rolle i utviklingen av klimaet enn menneskelig aktivitet. For å slå det fast med en gang: Fremskrittspartiet har aldri sagt at menneskelig aktivitet ikke påvirker klimaet. Det har vi aldri sagt. Det vi setter spørsmålstegn ved, er virkningen og effekten av den aktiviteten kontra de naturlige variasjonene som foregår rundt oss uansett. Vi er mer åpne for det som er internasjonal forskning, og som er en langt større og mer åpen debatt i verden rundt oss. Vi kan dra til Tyskland. Der er det altså en person, en tidligere miljøpolitiker fra SPD, som har ombestemt seg og gitt ut en bok som heter «Die kalte Sonne» – «Den kalde sol» – som har skapt en enorm debatt i tyske medier. Vi har en professor, en nobelprisvinner i fysikk, norsk-amerikaneren Ivar Giæver, som mener at man går for langt i ikke å akseptere at det settes spørsmålstegn ved FNs klimapanels konklusjoner. Det er en debatt der ute. Det er en reell debatt. Det er altså ikke en politisk oppgave for oss, verken i denne sal eller andre som ikke er forskere, å trekke konklusjoner, men vi skal være åpne for debatten. Det har alltid ligget – for ikke å være svulstig – i den vestlige sivilisasjons natur at man er åpen for debatt. På dette punktet har man trukket konklusjoner. Media dekker det jo ikke engang når det kommer prominente klimaskeptikere til Norge. Det er ikke interesse fra media – man har konkludert, selv om debatten i høyeste grad eksisterer der ute. Så bruker man dette argumentet om konsensus. Jo, de aller fleste forskerne er enige, sier man. Jeg har nettopp bevist at det ikke er sånn, med bare noen få henvisninger. Det er også et ganske farlig utgangspunkt når man liksom skal legge til grunn det som flertallet sier. Men vitenskapelige metoder har aldri handlet om en avstemning med demokratisk flertall. De som har gått foran og vist vei, har alltid vært i mindretall og omstridt i sin samtid. Hadde det ikke vært for personer som Galileo Galilei, hadde vi fremdeles trodd at jorda var sentrum i universitet. Relativitetsteorien og darwinismen, utviklingsteorien, var også omstridt da de ble presentert. Det er altså dette som er så spesielt: at man har valgt å ta et vitenskaplig standpunkt på tross av at det i høyeste grad foregår en reell debatt der ute rundt oss i verden. Den fellen skal ikke Fremskrittspartiet gå i. Men vi er åpne for å vurdere tiltakene. Det var det vi gjorde da vi satte oss ned ved forhandlingsbordet i første runde, før bruddet – også da vi diskuterte dette med de andre borgerlige partiene. Da har vi altså noen målsettinger som vi legger til grunn. Det var vi åpne og ærlige om. Vi aksepterer ikke at klimaargumenter skal brukes for å pålegge det norske folk flere skatter og avgifter. Vi ønsker ikke flere påbud, forbud og offentlige reguleringer og at klimaet brukes som grunn for å komme med det. Men samtidig er det altså en rekke av tiltakene, også de tiltakene som ligger i forliket, som er bra – bra sikkert av klimamessige hensyn, men også bra ut fra andre samfunnsnyttige forhold. Da er det altså ingen grunn til å være imot det. Men det er snakk om innretningen, det er snakk om prioriteringer, og om man skal bruke gulrot eller pisk. Fremskrittspartiet mener gulrot er veien å gå. Skal vi da ta utgangspunkt i våre prinsipper og legge til grunn en aksept og si: Ok, menneskelig aktivitet påvirker klimaet gjennom CO2 og andre drivhusgasser så vesentlig at vi må gjøre endringer. Da burde man jo i hvert fall gjøre noen prioriteringer i forhold til den veien man har valgt å gå – og da snakker jeg om klimameldingen – f.eks. to tredjedels kutt innenlands innen 2020. Det handler ikke om kostnad og nytte, det handler om å drive en symbolpolitikk. Hvis poenget er å kutte mest mulig i CO2-utslipp, må man gjøre det der man får mest mulig kutt for pengene. Det er snakk om å anvende samfunnets ressurser på dette feltet, og all den tid ingen av oss har et uendelighetshorn, må man gjøre prioriteringer. Derfor står det ikke til troende med denne typen symbolpolitikk, som det helt klart er. Vi har sagt at en av de triste tingene som ligger i dette forliket, er at man ikke har noen garanti for fremtidig veibygging over det ganske land. Man prioriterer kollektivsektoren, og det er også Fremskrittspartiet for. Men når vi vet at vi har en budsjettbalanse å forholde oss til, blir konsekvensen av det – når man ikke tar noe forbehold – at det går på bekostning av veisatsingen. Det er et faktum som dette forliket medfører. Det er også en indirekte aksept av høyere drivstoffavgifter når man skal vri innretningen og legge flere klimakriterier til grunn. Vi er heller ikke imot det, men vi aksepterer ikke at man bare skal vri det om. Da må man i hvert fall kutte, sånn at man ikke øker drivstoffavgiften. Det samme gjelder forbudet mot oljefyring. Det er 100 000 husstander som blir rammet av dette. Det er den sosiale siden av dette som jeg tviler på at komiteen har tenkt særlig godt gjennom. Det som er så påfallende, er den manglende evnen til å se sammenheng mellom politikkområdene, altså klima på den ene side og la oss på den andre siden ta passivhus – passivhus i 2015 og tilnærmet nullutslippshus i 2020: Bare det å innføre det fra 2015 – om to og et halvt år – kommer ifølge Block Watne til å fordyre en gjennomsnittsbolig med 250 000 kr. I tillegg vet vi at de færreste leverandører er i stand til å levere det. Da vil altså konkurransesituasjonen presse prisene opp. Det er et naturlig utslag av hvordan markedet fungerer. Samtidig er det stilt vesentlige spørsmål om astma- og allergiplager knyttet til tette hus – at det nesten er hermetisk lukkede bygninger. Den type ting har man ikke tenkt gjennom. Spør medlemmer i kommunalkomiteen, som er svært bekymret over og opptatt av hva som skjer i boligmarkedet, og unge som holdes ute av boligmarkedet. På den andre siden sitter energi- og miljøkomiteen og øker kostnadene og gjør det enda vanskeligere for unge å erverve seg en ny bolig. Sammenhenger – tross manglende evne til å se sammenhenger – er det jeg etterlyser. Samtidig – man skal ikke bare være negativ, det bør man ikke være – er det gode tiltak som vi støtter. Vi støtter stort sett alt når det gjelder industri; vi mener at man til og med burde gått lenger. Industri er ikke noe stort omdiskutert tema. Men vi er veldig opptatt av infrastrukturgarantien, altså at det ikke bare er storbyene som skal få samferdselsmidlene i fremtiden. Vi er for teknologiutvikling for CO2-rensing. Vi er generelt for forskning som kan fremme fornybar energi. Vi er for å bruke skattesystemet på en positiv måte for å fremme miljøvennlige tiltak. Men vi aksepterer altså ikke den pisken man legger opp til, når man skal bruke høyere bilavgifter for å straffe dem som allerede har en bil som ikke er spesielt miljøvennlig. Det er også en sosial side av det som man bør tenke gjennom. Så tillater jeg meg å stille et spørsmål. Det er i hovedsak Norge, sammen med Sveits og EU-landene, som står for en videreføring av Kyoto-avtalen. De selvpålagte kuttene som vi skal gjøre, skal også skje i EU – en av deres mest dramatiske omstendigheter når det gjelder den økonomiske situasjonen. Jeg vil litt flåsete si at jeg ikke er i tvil om at Hellas kommer til å klare å oppfylle sine utslippsreduksjonsforpliktelser, men det kommer ikke til å skje gjennom en bevisst klimapolitikk. Det kommer til å skje som følge av økonomisk nedgang og arbeidsledighet. Spørsmålet man kan stille seg, er om EU i det hele er i stand til å følge opp sine forpliktelser. Er vi kanskje det eneste landet i Europa som har kombinasjonen av økonomisk ryggrad til å kunne bære den allokering av ressurser som dette krever, og vilje til å gjøre det? Spørsmålet bør henge i luften om hvorvidt EU er i stand til å gjøre det – i hvert fall. Vi kommer garantert tilbake vedrørende de enkelte tiltakene i løpet av debatten. Fremskrittspartiet har fremmet en ganske omfattende liste. Vi støtter for så vidt innstillingens I, II, III, VIII, X, XI, XII og XIII, altså det som er resultatet av forliket, og vi ber om en votering som gir muligheter til å stemme for det vi er for. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag.