trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg er enig med representanten Alvheim i at å bruke innføring av tak II som en begrunnelse for å redusere tilbudet av fysioterapi i kommunene, ikke vil være saklig. Tvert imot vil innføringen av tak II, som gir tilgang til fysioterapitjenester i større grad og blir rimeligere for pasientene, innebære at behovet ikke blir mindre, men snarere større. Når det gjelder inngrep overfor kommunene, viser jeg til det jeg har sagt allerede, om at tilsynsmyndighetene har et ansvar for å følge med på hvorvidt tjenesten faller til et uforsvarlig nivå, og gripe inn hvis det skjer.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg må ta til etterretning at Senterpartiet og Senterpartiets påtroppende leder ikke vil ta innover seg at Stortinget faktisk har vedtatt en sykehusreform som innebærer en ansvarsdeling. Stortinget har i lovs form lagt ansvar til de regionale helseforetakene bl.a. på disse områdene. Det innebærer ikke, slik representanten Haga nå påstår, at Regjeringen og Stortinget er fratatt innflytelse over helsepolitikken. Tvert imot betyr det at de overordnede helsepolitiske føringene blir gitt fra Stortinget og Regjeringens side, og blir gjennomført i det styringsopplegget som er beskrevet i helseforetaksloven. Det er heller ikke slik at jeg ikke svarte på det konkrete spørsmålet som representanten Haga stilte. Tvert imot. Jeg sa at spørsmålet om Follo-sykehuset nå utredes av dem som av Stortinget er gitt ansvaret for dette, og at spørsmålet vil bli avgjort når den utredningen foreligger. Og det er svar på det konkrete spørsmålet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg må be om at representanten Haga holder seg til fakta. Det er ikke gjort vedtak om omlegginger av lokalsykehus som utvanner dem til sykehjem. Det foreligger ikke slike vedtak. Det foregår nå en omfattende gjennomgang av hele strukturen i sykehustjenesten fordi Stortinget har forutsatt at det skal skje gjennom krav til effektivisering og gjennom den omorganisering av helsetjenesten som er vedtatt. Det er heller ikke riktig at lokalbefolkningen er fratatt enhver mulighet til å påvirke dette. Det foregår folkemøter, fakkeltog, underskriftsaksjoner og kommunikasjon på mange plan mellom sykehustjenesten og lokalbefolkningen og lokalpolitiske organer. Og det bør det gjøre, det er bra for demokratiet. Den overordnede politiske styringen er av Stortinget lagt til helseministeren. Jeg kan forsikre om at jeg som eier av de regionale helseforetakene har den klare ambisjon at store, omfattende eller radikale omlegginger av helsetjenesten i fylkene, som f.eks. nedleggelse av et sykehus vil være – hvis det skulle komme forslag om det – vil havne på mitt bord og bli politisk behandlet.
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2003-03-05:
Mitt spørsmål går til miljøvernminister Brende. Trillemarka er blitt et begrep om dagen. De siste par dagene har situasjonen i det potensielle konfliktområdet Trillemarka–Rollag Østfjell i Buskerud tilspisset seg kraftig. 40 mål ble vernet før jul. Det var greit nok. Nå har miljøvernorganisasjonene engasjert seg. Mandag blokkerte Natur og Ungdom en lovlig hogst utenfor det vernede området. Hogsten var godkjent av kommunen og fylkesmannen. Dermed satte Miljøverndepartementet i gang en oppstart av en formell verneprosess. Det var altså en lovlig hogst som ble foretatt. Mitt spørsmål blir: Bekymrer det ikke statsråden at folk som faktisk har utført lovlig arbeid på egen grunn, blir uthengt som syndebukker? Og vil statsråden sørge for at det raskt tilbys forskudd på erstatninger, eller at det på annen måte sørges for kompensasjon for de økonomiske konsekvensene som følger av båndlegginga?
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2003-03-05:
Når det gjelder Norske Skog, viser nettopp det at det er svært viktig at man tenker seg godt om før man går til så drastiske skritt som det ble gjort i går. Det er nå det ene. For det andre ble det bestemt i fjor, for tre måneder siden, at det skulle være meldeplikt nettopp for disse områdene, slik at skogeierne er i sin full rett når de hogger på vanlig måte. Den ordningen skulle vare fram til Regjeringas varslede barskogvernstrategi, som skal komme i forbindelse med meldingen om rikets miljøtilstand. Så skjer altså dette, som jeg syns er ganske alvorlig i forhold til dem det faktisk gjelder, og som har gjort lovlige ting. Det er det som blir et galt bilde i denne sammenheng. For øvrig har energi- og miljøkomiteen vært opptatt av at det skal være lav konfliktgrad når det gjelder barskogvern og andre verneområder. Jeg syns at dette blir svært uheldig i forhold til det. Mitt spørsmål til slutt blir: Er ikke statsråden enig i at dette er en tvilsom form for konfliktdemping?
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Arbeiderpartiet støtter miljøvernministeren i at han nå har satt i gang en verneprosess. Det er helt riktig som miljøvernministeren sier, at Trillemarka–Rollag Østfjell er det eneste store kandidatområdet for barskogvern. Rapporten fra NINA og Skogforsk peker på at det er en utfordring å få vernet større barskogområder. Direktoratet for naturforvaltning pekte på allerede i et brev 16. desember, så vidt jeg husker, at man gikk inn for at det skulle settes i gang en formell verneprosess her. Arbeiderpartiet synes det er positivt at miljøvernministeren nå er på banen. I meldingen om rikets miljøtilstand, som vi skal få til våren, er det varslet en strategi for økt barskogvern. Mitt spørsmål er om det betyr at miljøvernministeren vil komme med flere konkrete forslag for å øke barskogvernet.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-05:
SV er glad for at statsråden i Aftenposten i går starta verneprosessen i forhold til Trillemarka – og svarer på eit 1 månad gamalt brev frå SV. Det er positivt, sjølv om det tok litt tid å få miljøvernministeren på banen. Elles blir det i dag hevda i avisa at hogging framleis går føre seg. Eit av mine spørsmål er derfor kva miljøvernministeren vil føreta seg for å stansa den hogsten som ein seier går føre seg også i dag. Så til ei skikkeleg utfordring. Statsråden er gong på gong på defensiven i ulike vernesaker. Han veit at han kan koma til Stortinget og skaffa seg eit fleirtal for ein meir offensiv politikk. Han peikar på at Noreg har verna berre 1 pst., mens Sverige har verna 5 pst., og at ein får kritikk internasjonalt. Då har han jo plassert problemet der det høyrer heime, nemleg hos han sjølv, så lenge han ikkje nyttar det fleirtalet han har her.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Jeg vil tillate meg å stille et spørsmål til olje- og energiministeren. I vinter har vi sett en dramatisk utvikling på energimarkedet, med – ut fra Arbeiderpartiets syn – uakseptabelt høye priser. Statsråden har tidligere oppfordret folk til å gå på sosialen hvis de har problemer med å betale regningene. Nå viser det seg at det heller ikke er enighet i Regjeringen om hvorvidt dette er mulig. Problemet på kraftmarkedet er at vi har for lite kraft. Norges Vassdrags- og Energiverk var i går ute og sa at situasjonen ville bli enda verre til neste år, fordi det er lite vann i magasinene. Hva vil statsråden foreta seg for å sikre at situasjonen til neste år ikke blir dramatisk, både i forhold til priser og tilgang på kraft?
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Jeg er glad for at statsråden legger vekt på forsyningssikkerheten. Problemet i Norge i dag er at vi produserer for lite kraft i forhold til forbruket. Så er vi i en situasjon der Statoil nå vil bygge gassrør til England for å eksportere kraft og bygge gasskraftverk i England, og Statnett vurderer å legge kabler til England til en kostnad av 8 milliarder kr, en kostnad som til sist vil ende opp hos sluttbrukeren. I stedet for å skape verdier i Norge av denne gassen, ønsker altså Regjeringen å gjøre det i andre land, og dermed bli en råvareprodusent. På toppen av det er det dårlig miljøpolitikk. Mener statsråden at det er en ønsket utvikling at vi sender gassen ut av landet for så å importere elektrisk kraft tilbake?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-03-05:
Jeg har et spørsmål til miljøvernministeren om Sellafield. Da han var i Bergen for ikke så lenge siden og hadde møte med den britiske miljøvernministeren, var kranene i Sellafield, etter det jeg har fått opplyst, åpne, og det ble sluppet ut technetium-99, som det tar 220 år å halvere. Technetium-99 får vi igjen i skalldyr og fisk, og det kommer drivende med havstrømmen opp langs norskekysten. Hva slags tiltro har vår miljøvernminister til den britiske miljøvernminister, når det samtidig som han påstår at han ikke vil åpne for utslipp, er utslipp?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-03-05:
Jeg takker statsråden for svaret og er glad for at han er enig med meg i at problemet er stort. Vi har nettopp hatt besøk av et TV-team og en journalist fra Storbritannia, og jeg lot meg intervjue. Når det gjelder den britiske regjering, har den praktisk talt ett eneste virkemiddel, og det er utslippstillatelsen. Det er et privat selskap som driver og slipper ut technetium-99 i sjøen. Det er ikke et politiske styrt selskap. Men utslippstillatelsen styres av den britiske regjering. De har faktisk utslippstillatelse. Mitt tilleggsspørsmål blir følgende: Hva gjør statsråden overfor de politiske myndigheter i England for å forhindre at de slipper technetium-99 ut i sjøen når de kan lagre det på land? Hvis det ikke er farlig, som de påstår, burde de jo spise det. Hva gjør miljøvernministeren overfor de britiske politikerne?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-03-05:
Jeg har følgende spørsmål til utenriksministeren, som altså vil bli besvart av utviklingsministeren: «Det er gjennom avisene blitt kjent at EU omdefinerer begrepet øy til bare å gjelde øyer som har en fast bosetting på minst 50 personer. Dersom et utvidet EU, der Norge eventuelt er med, bestemmer seg for å legge samme retningslinjer til grunn for territorialfarvannets grunnlinje som det britiske krav fra før 1951, vil det få konsekvenser i forhold til dagens grunnlinje. Kan utenriksministeren redegjøre for hva det vil bety for vårt territorialfarvann med en slik EU-definert grunnlinje?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-03-05:
Vi har opplevd i denne sal at til og med Grunnloven har måttet vike for EUs regelverk. Det presses nå på fra Utenriksdepartementet for at en ny EØS-avtale skal undertegnes, samtidig som EU utvides østover. Dagens EØS-avtale spiser seg stadig lenger inn på områder som etter avtalens forutsetning skulle avgjøres nasjonalt. Kravet om fri flyt av kapital i oppdrettsnæringen, som ligger innenfor dagens grunnlinje og er en del av norske fiskerier, er et eksempel på det. Kravet om økt rett til eierskap i norsk fiskeflåte er alt presentert av EU. Hva slags garanti har utenriksministeren for at ikke Norge, gjennom en ny EØS-avtale, kan risikere å tape ytterligere selvråderett i nasjonalt territorium innenfor dagens grunnlinje?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-03-05:
Grunnlinjeprinsippet var et av de meste omstridte utenrikspolitiske spørsmål for Norge før domstolsavgjørelsen i Haag i 1951. Gjennom senere havrettstraktater har Norges uttaksrett og bevaringsplikt blitt utvidet i forhold til fiskeressursene, noe som EU så sent som i 1994 ville omgå gjennom forhandlinger om medlemskap og EØS-avtalen. Er det noen grunn til å tro at EU vil respektere dagens grunnlinje dersom Norge skulle gå inn i EU og EU beslutter at felles prinsipp for grunnlinje skal legges til grunn som deres felles fiskeripolitikk?
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
«Seksuell utnytting av barn er et globalt problem. Skal vi bekjempe overgrep, må det arbeides både nasjonalt og internasjonalt. Det er ikke tilstrekkelig at Norge har forbud mot kjøp av sex fra barn under 18 år, når f.eks. Russland ikke har det. Overgriperne opererer gjerne i utlandet. Ulovlig barnepornografisk materiale spres dessuten ofte over Internett fra servere i land med mangelfull lovgivning. Hva vil utenriksministeren gjøre for å bidra til at bl.a. Russland forbedrer sin innsats mot seksuelle overgrep mot barn?»
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg takker utviklingsministeren for svaret. På dagen i dag, 50 år etter Stalins død, er det vel mye man kunne ha snakket om i forbindelse med Russland. Ifølge et oppslag i Aftenposten 25. februar i år sies det at inntektene fra menneskehandel er større enn inntektene fra narkotikasalg. Dette skulle være en uttalelse fra en representant i Dumaen. Regjeringen sier i sin handlingsplan at den har som mål å forebygge menneskehandel ved å arbeide for å forhindre rekruttering av kvinner og barn gjennom å bidra til å styrke kunnskap og levevilkår i opprinnelsesland. Mange frivillige og ideelle organisasjoner i Norge har i lengre tid arbeidet i landene på Balkan og det tidligere Sovjetunionen med hjelpeprogram rettet mot mennesker i de fattigste deler av samfunnet. Vi vet også at fattigdom, krig og konflikt, få utdanningsmuligheter og manglende likestilling mellom kvinner og menn er viktige årsaker til menneskehandel. Vil noen av de 100 mill. kr som er varslet gjennom handlingsplanen, kunne brukes til de nevnte organisasjoners arbeid?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Russland er et av mange land hvor barn er spesielt sårbare overfor kriminalitet og seksuell utnyttelse i form av barnepornografi, prostitusjon, barnesexturisme og menneskehandel. Vi er dypt bekymret over utviklingen på dette området og prioriterer arbeidet med å styrke barns rettigheter bl.a. gjennom vårt arbeid i en rekke internasjonale fora. Utenriksdepartementet har for 2003 avsatt 30 mill. kr til Regjeringens handlingsplan mot handel med kvinner og barn, som ble lansert i februar i år. Planen inneholder tiltak for å forebygge at barn rekrutteres til sexindustrien i Baltikum, på Balkan, i det tidligere Sovjetunionen og i Sentral-Asia. Planen omfatter også tiltak for å beskytte og hjelpe ofrene og for etterforskning, altså justissektoren, ved å bidra til å ta bakmennene. Tiltakene kanaliseres bl.a. gjennom Nordisk Ministerråd, Østersjørådet, Europarådet, OSSE, Stabilitetspakten for Sørøst-Europa og gjennom frivillige organisasjoner. Jeg kan vel kanskje tilføye her at selv om spørsmålsstilleren er opptatt av Russland, innebærer dette også tiltak i forhold til land i sør. Norge deltar dessuten i flere internasjonale fora for politi- og justissamarbeid hvor menneskehandel står høyt på dagsordenen, bl.a. Interpol, Europol og Baltic Sea Task Force. Regjeringen har støttet en kampanje i regi av reiselivsnæringen og Redd Barna mot kjøp av sex fra mindreårige under utenlandsopphold. Norge har engasjert seg i arbeidet med å etablere et IT-nettverk som er et redskap for å bekjempe kommersiell seksuell utnyttelse av barn i Østersjøregionen. Det er gitt støtte til en tiltaksplan og samarbeidsprosjekt for sikrere bruk av Internett, der bekjempelse av barnepornografi er en av de høyest prioriterte målsettingene. Fra 2002 er det etablert en barnegruppe i regi av Østersjørådet som har som målsetting å sette viktige spørsmål omkring utsatte barn på dagsordenen. I regi av Nordisk Ministerråd er det utarbeidet en handlingsplan for barn og unge i nærområdene. Under Norges formannskap i 2002 ble det spesielt fokusert på prosjekter i Nord- og Vest-Russland. Under Barentssamarbeidets jubileumstoppmøte i Kirkenes i januar i 2003 erklærte de deltakende statslederne at de vil gjøre felles anstrengelser for å stanse menneskehandel i Barentsregionen. Det foreligger nå et utkast til et mandat for en arbeidsgruppe som skal se nærmere på disse problemene, et mandatutkast vi fra norsk side støtter.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Som jeg sa i mitt svar, er Utenriksdepartementet aktivt med i oppfølgingen av handlingsplanen, der det fra vår side er avsatt 30 mill. kr. Dette fordeler seg på de områder som representanten er opptatt av, altså Russland–Baltikum-området, men også til land i sør som er viktige i arbeidet for å forhindre menneskehandel og handel med kvinner og barn. Dette er et veldig høyt prioritert område for Regjeringen. Det er bakgrunnen for den offensive handlingsplanen som vi har framlagt. Det er også bakgrunnen for at frivillige organisasjoner vil være en viktig aktør i arbeidet med oppfølgingen. De har tidligere mottatt støtte til denne type prosjekter, og de vil fortsatt få det. En viktig andel av disse midlene vil dermed bli kanalisert gjennom det frivillige apparatet og gjennom de frivillige hjelpeorganisasjonene.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Representanten Bastesen refererer i sitt spørsmål til de kriterier som EU-kommisjonen har satt for hvilke øyer som skal omfattes av de statistiske studier som kommisjonen driver som et ledd i sin regionalpolitikk. Disse omfatter bl.a. en minstestørrelse og et minste folketall. Kriteriene har med andre ord ingen sammenheng med eller innvirkning på folkerettens regler for hvorvidt et landområde skal kunne defineres som ei øy og kunne tas med i betraktning ved fastsettelse av grunnlinjer, beregning av sjøterritoriets yttergrense og bedømmelse bl.a. av hvorvidt landområdet gir opphav til en kontinentalsokkel utenfor. De sistnevnte spørsmål besvares av havrettens hevdvunne prinsipper og regler for øyer. Det hersker ingen tvil om at grunnlinjen beregnes fra kystens ytterpunkter, også på øyer. Prinsippene for trekking av rette grunnlinjer, bl.a. rundt Fastlands-Norge og skjærgården rundt sistnevnte, ble bekreftet av Den internasjonale domstol i 1951, som også representanten refererte til. De nevnte EU-studier vil ikke få noen betydning for folkerettens regler på dette feltet og derfor heller ingen betydning for våre territorialfarvann.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg tror det er viktig å skille mellom hva dette forslaget fra EU faktisk innebærer, og hva folkeretten sier i forhold til hevdvunne prinsipper. Når det gjelder forslaget fra EU-kommisjonen, er det, så vidt vites, knyttet til den regionalpolitikk som EU skal utøve, altså også overfor øyer med hensyn til minstestørrelse og minste folketall. Dette vil selvfølgelig være relevant i forhold til andre spørsmål knyttet til EU, som vi sikkert har muligheter til å komme tilbake til. Når det imidlertid gjelder spørsmålet om konsekvensene for territorialfarvannet som Norge opererer i forhold til, er det andre typer rettslige forhold som råder. Der har havrettens hevdvunne prinsipper og regler for øyer status som internasjonal sedvanerett og er særlig gjenspeilet i artiklene 2–7 og 121 i FNs havrettskonvensjon av 1982. Det andre forhold(presidenten klubber) er knyttet til Den internasjonale domstols vedtak i 1951, og jeg kan eventuelt komme tilbake til det spørsmålet, siden tiden er ute. (presidenten klubber)
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Ja, da har jeg anledning til å komme tilbake til nettopp dette spørsmålet. Dommen fra Den internasjonale domstol i Haag i 1951 er, som representanten var inne på, en meget viktig dom. Den gjaldt en sak mellom Storbritannia og Norge. Prinsippene i dommen er imidlertid senere knesatt i artikkel 7 i FNs havrettskonvensjon, og slik anses den å ha sedvanerettslig status. Her er det altså ingen fare for at EUs regelverk skal kunne forhindre den sedvaneretten og den artikkelfestede retten som Norge har i forhold til grunnlinjeprinsippet og i forhold til vårt territorialfarvann.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg finner det ikke riktig å kommentere de krav EU skal ha rettet mot utviklingsland. Norge har ikke fått tilgang til EUs antatte krav. Det jeg er opptatt av, er hvilken profil Norge har hatt når det gjelder å legge fram forslag og krav overfor utviklingslandene, og hvordan dette forholder seg til norsk utviklingspolitikk. Og det skal jeg konsentrere svaret om. Fremme av handel og næringsutvikling er en viktig del av den norske utviklingspolitikken. Flertallet av WTOs medlemsland er utviklingsland. Utviklingslandene er også stadig mer aktive i WTO og ønsker å øke sin andel av verdenshandelen. Rimelige og effektive tjenester, f.eks. transport, er viktige innsatsfaktorer for eksport av varer. Derfor har de vareeksporterende land, og mange av dem er utviklingsland, også interesser i tjenesteforhandlingene. Norge har generelt ikke stilt ordinære forhandlingskrav til utviklingslandene, men har i stedet egne forslag der vi inviterer til kontakt og samarbeid innenfor de forhandlingsområder som foreslås. Dette har vært en tilnærming som har vært godt mottatt av de utviklingslandene vi hittil har fått bilaterale samtaler med om forslagene. Hensikten med de norske forslagene er bl.a. aktivt å søke å inkludere de fattige landene i forhandlingsprosessen. La meg understreke – og dette er viktig – at de bilaterale forhandlingskravene er uttrykk for landenes forventninger og ønsker i forhandlingene. Men det er opp til hvert enkelt utviklingsland selv å vurdere hvorvidt en vil etterkomme de krav som stilles, og hvilke eventuelle forpliktelser en vil påta seg.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Regjeringens posisjoner i WTO-forhandlingene er forankret i Stortinget. I Stortingets behandling av disse forhandlingsposisjonene har Stortinget gitt sin tilslutning til at vi skal ta sterkt hensyn til utviklingsinteressene i forhandlingene generelt, samtidig som vi selvsagt, som alle land, skal ta hensyn til våre egne interesser, de såkalte offensive interessene og defensive interessene. Dette er forankret i stortingsflertallets holdning. Når det gjelder detaljene i dette, vet representanten godt at vi er forpliktet av de tradisjoner WTO har på dette området, og skal derfor ikke offentliggjøre det løpet som vi legger i forhandlingene p.t. La meg likevel understreke at i forhold til utviklingslandene er det helt klart at samme hva vi måtte mene, er det utviklingslandene selv som avgjør. På tjenesteområdet er det opp til deres egen vurdering hvorvidt de i det hele tatt vil forholde seg til de kravene som stilles, hvorvidt de i det hele tatt synes de er relevante, og om de i det hele tatt er interessert i å påta seg noen forpliktelser. Dette er opp til hvert enkelt land. Her er man suveren til å ta en egen beslutning og forholde seg til de eventuelle krav som stilles.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg er ikke så opptatt av hva jeg mener utviklingslandene har størst glede av. Etter min vurdering er det utviklingslandenes egne vurderinger som er det viktigste i denne sammenheng. Det legger jeg til grunn. Som jeg var inne på i mitt svar, har Norge generelt ikke stilt ordinære forhandlingskrav til utviklingslandene, men i stedet invitert til kontakt og samarbeid innenfor de forhandlingsområder som foreslås. Vi legger altså til grunn en annen tilnærming. Dette har vært en tilnærming som har vært godt mottatt av utviklingslandene selv, og det er det vi må legge til grunn. Når det gjelder eventuelt press mot utviklingslandene, er det veldig viktig å være obs på at GATS slår fast at på dette området som på andre områder har utviklingslandene rett til å foreta egne reguleringer for å tilgodese nasjonale og politiske målsettinger, og de er ikke forpliktet til verken privatisering eller konkurranseutsetting. Det er ikke engang et tema for forhandlingene. Det er altså utviklingslandene selv som kan legge dette løpet og bestemme hvorvidt de ønsker å ta disse forhandlingskravene alvorlig eller ikke. Og etter min vurdering har de full rett og mulighet til det, og det vil Norge støtte.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-03-05:
Jeg har følgende spørsmål til den ærede helseminister: «Ifølge Aftenposten den 14. februar d.å. vil en rekke kommuner si opp driftsavtaler med fysioterapeuter. Dette vil ramme mange pasienter økonomisk og føre til høy egenbetaling. Pasientene er gjennom lov om kommunehelsetjenesten sikret rett til fysioterapitjenester ved behov. Vil statsråden sørge for at tilbudet om fysioterapi opprettholdes i alle norske kommuner?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-03-05:
Jeg takker helseministeren for svaret, som jeg opplever som positivt. Ifølge lov om helsetjenesten i kommunene § 1-3 er fysioterapitjeneste nevnt som en av kommunens pålagte oppgaver, og i praksis alene vært gjort ved at man har etablert driftsavtale med en eller flere terapeuter. Når enkelte kommuner nå tydeligvis kvitter seg med driftsavtalene med fysioterapeuter, rammer det pasientene ganske sterkt økonomisk, da de må betale hele honoraret selv, og det er ganske høyt. Vil helseministeren skaffe seg oversikt over de kommunene som har sagt opp sine driftsavtaler med fysioterapeutene, og vil helseministeren i så tilfelle sørge for at driftsavtaler blir gjenopprettet i henhold til loven?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-03-05:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Dårlig kommuneøkonomi eller ikke, lovpålagte oppgaver skal kommunene oppfylle. Ordningen med tak II er vedtatt, og hvordan vil dette slå ut for denne kronikergruppen, som er i behov for fysioterapi i relativt stort omfang? Kommunene kan etter mitt skjønn ikke påberope seg tak II-ordningen for å si opp slike driftsavtaler for å spare penger, da det er et betydelig antall pasienter i kommunene som trenger kortere fysioterapibehandling, og som ikke skal avkreves mer enn vanlige egenandeler ved behandling. Jeg finner det rimelig at helseministeren her griper inn og påser at kommunene oppfyller sine lovpålagte oppgaver, slik at en slipper å oppleve at Norsk Fysioterapiforbund driver rettssaker mot en rekke kommuner i fremtiden.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-03-05:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Ski sykehus er blitt en del av Aker universitetssykehus. Det er uklart om Ski sykehus skal bli etterbehandlingsavdeling for Aker, eller om det skal utvikles som lokalsykehus for Follos innbyggere. Dette skal bestemmes internt på Aker og i Helse Øst. Innbyggerne i Follo er koplet fullstendig ut av beslutningsprosessene. Stortinget vedtok i 1997–98 at det skulle bygges nytt lokalsykehus i Follo da man omtalte lokaliseringen av det nye Rikshospitalet til Gaustad. Hvordan vil statsråden følge opp vedtaket?»
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-03-05:
Mitt spørsmål til helseministeren gikk konkret på hvordan han ville følge opp vedtaket om bygging av Follo-sykehuset. Det ble det ikke svart konkret på. Vi er for så vidt blitt vant til at helseministeren ikke svarer på konkrete spørsmål om helsepolitikken, hovedsakelig fordi stortingsflertallet har valgt en styringsform for sykehusene som gjør at helseministeren har svært liten innflytelse på sjølve utformingen av sykehuspolitikken. Men det er sjølsagt mulig for helseministeren å ha en holdning, og derfor vil jeg følge opp med å spørre helt konkret: Hva er statsrådens holdning til bygging av Follo-sykehuset?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-03-05:
Nå foregår det store omstillinger i Helse-Norge, noe som bl.a. betyr at lokalsykehus i realiteten ofte blir utvannet til sykehjem eller helsestasjoner, og lokalbefolkningen er fratatt muligheten for å påvirke sykehustilbudet der de bor. Mitt spørsmål til statsråden, også ut fra det han svarte på mitt forrige spørsmål, er følgende: Er det tilfredsstillende for helseministeren at det foregår så store omlegginger i Helse-Norge som det nå gjør, uten at statsråden har nevneverdig mulighet til å påvirke den utviklingen? Spørsmålet mitt går også på hvilke ambisjoner helseministeren har for politisk styring av helsesektoren.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-03-05:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «Mange fedre er urettmessig dømt til farskap. Mange er imidlertid ikke dømt til farskap, men kun til bidragsplikt. Disse faller i stor grad mellom to stoler siden barneloven § 62 kun omhandler feildømte fedre. Finner ikke statsråden det rimelig at også de som måtte være dømt til kun bidragsplikt, skal behandles under samme lovhjemmel, altså barneloven § 62, vedrørende tilbakebetaling av barnebidrag?»
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-03-05:
Jeg er veldig glad for at det svaret jeg her får fra statsråden, er så positivt. Som statsråden peker på, har mange tidligere vært idømt bidrag til et barn, men ikke idømt farskap. Dette var nesten vanlig på 1920-, 1930-, 1940- og 1950-tallet. For å bli idømt bidragsplikt måtte det da kun være stor sannsynlighet for at man var far til barnet. For ikke å belaste det offentlige var det også svært viktig å få noen som kunne betale bidrag til barnet. Som statsråden sier, ivaretar ikke ordlyden i § 62 disse ofrene, og loven må her forandres. Statsråden er jo selv godt kjent med mange eksempler fra den siste tiden i presse og media, og da særlig saken rundt Einar Monan, en mann på 91 år som faktisk har kjempet i ti år for å bli på en måte frikjent i forhold til det at han har betalt bidrag til et barn som han ikke er far til. Ikke bare rundt den enkelte person, men også rundt familien generelt, blir det psykiske en belastning som jeg håper statsråden vil ta hensyn til når Regjeringen nå vurderer lovendring.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-03-05:
Nå blir jeg litt i tvil igjen. Etter det positive første svaret var det svaret jeg fikk nå, litt tvilende. Det som er viktig i forhold til de gamle sakene, er den endringen som skjedde i 1956. Og vi må ikke komme i den situasjonen at staten fritar seg selv når det gjelder å ha ansvar for sakene fra før 1956. Én ting er å bli idømt et farskap urettmessig. En annen ting er at de barna som er i en slik situasjon, kanskje vil oppleve å miste sin far. Så det er mange sider av denne saken som staten er ansvarlig for. Jeg viser til både § 5 og § 6 i barneloven, der det presiseres at staten er ansvarlig for å finne riktige biologiske foreldre til barna. Nå opplever vi at barn i 30-, 40- og 50-årsalderen får opplyst at de har mistet sin far, fordi vi har innført DNA-testing. Det blir mer og mer bildet av det som kommer til å skje i framtiden. Mange, mange flere slike saker vil vi få etter hvert, og da er det viktig at staten er seg sitt ansvar bevisst både når det gjelder erstatningsspørsmålet og i forhold til de barna som mister sin biologiske far.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Det avgjørende argumentet for å innføre muligheten til å få gjenopptatt farskapssaker som ble avgjort før DNA-analysen kunne gi et sikkert svar på farskapsspørsmålet, var barnas behov for kjennskap til sitt biologiske opphav og fedrenes behov for å få vite om barna er deres biologiske avkom. Før 1956 gav lovgivningen adgang til å pålegge en mann som kunne være far til et barn, bidragsplikt. Det var altså noen menn som ble idømt bidragsplikt selv om det ikke forelå tilstrekkelig bevis for at de var far. Disse sakene er alle svært gamle – de yngste barna er nå i slutten av 40-årene. Forholdet mellom gjeldende rett og gammelt regelverk er uklart på enkelte punkter. Departementet vil trenge noe mer tid til å se nærmere på de problemstillingene som representanten Sandberg reiser. I forbindelse med behandlingen av Ot.prp. nr. 93 for 2001-2002 i desember i fjor bad familie-, kultur- og administrasjonskomiteen Regjeringen om å vurdere konsekvensene av å innføre indeksregulering eller renteberegning på tilbakebetaling av barnebidrag fra folketrygden. Jeg finner det naturlig å se disse to problemstillingene i sammenheng. Jeg vil vurdere om det er behov for å utvide rekkevidden av barneloven § 62, og vil komme tilbake til Stortinget med eventuelle lovendringsforslag.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg må bare presisere at selve saken om farskap i utgangspunktet egentlig ikke gjaldt økonomi, men å få vite hvem som var far til barnet, eventuelt at far skulle få vite om han var far til barnet. Denne saken som reises nå, gjelder på en måte tilbakebetaling av bidrag, og det var ikke med i den lovendringen som er vedtatt i Stortinget. Det som er interessant her, er spørsmålet om det er mulig å få gjenopptatt en bidragssak fra før 1956. Svaret er antakeligvis at en slik sak vil være foreldet. Og det gjør jo spørsmålet som representanten stiller her i dag, relevant. Nok en gang vil jeg bare si at jeg kommer til å gå inn i denne saken og vurdere om vi faktisk skal komme tilbake med et forslag til lovendring. Jeg vil ikke forskuttere resultatet, men jeg kommer tilbake til Stortinget med dette.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-03-05:
Jeg tror vi er enige om realitetene i saken. Som jeg sa i mitt første innlegg, skal vi komme tilbake til saken. Vi kommer til å gå positivt inn i den og se hvordan dette eventuelt kan gjøres fra statens side. Som jeg var inne på, er det en del uklarheter i lovverket. Det vil ta litt tid før jeg kommer tilbake, men det er naturlig å se dette i sammenheng med det andre spørsmålet som Stortinget reiste, for det har også med økonomi å gjøre. Hvis det er ønskelig, kan jeg underveis i denne prosessen gjerne informere representanten om hvor saken står.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-03-05:
Jeg er enig i at det er viktig at landslinjetilbudene, på samme måte som de fylkeskommunale utdanningstilbudene, må tilpasses etterspørsel og samfunnets behov for kompetanse. Jeg vil derfor vurdere om det kan være grunnlag for å omfordele landslinjeplasser. Slik jeg ser det, må det først og fremst være søkning og kapasitetsutnyttelse ved linjene som gir grunnlag for en eventuell økning eller reduksjon av landslinjeplassene. Fylkeskommunene har i årlige rundskriv blitt informert om at der det er stor forskjell mellom landslinjeplasser og kapasitetsutnyttelse, kan departementet endre kapasiteten ved tilbudet fra neste skoleår. I noen tilfeller har da også kapasiteten blitt noe redusert. Jeg vil også vise til at fylkeskommunene, for å ivareta en rekke opplæringstilbud, har etablert et samarbeid om kjøp og salg av elevplasser. Disse tilbudene betegnes som landsdekkende linjer. Ordningen med landsdekkende linjer har mange likhetstrekk med landslinjeordningen. Begge omfatter kurs i fag som det ikke er grunnlag for å etablere i samtlige fylker, og som er åpne for elever fra hele landet. Gjennom ordningen med landsdekkende linjer viser fylkeskommunene evne og vilje til å finne samkjørte og fleksible løsninger. Dette er et samarbeid jeg vil oppfordre til. Når det gjelder realfagene, vil jeg vise til at Utdannings- og forskningsdepartementet har utarbeidet en femårig tiltaksplan for å snu den negative utviklingen. Hovedmålet med strategien er å skape økt kvalitet på realfagsutdanningen i alle ledd, både i grunnopplæring, i høyere utdanning og i forskning. Bakgrunnen for den nasjonale satsingen er sviktende kompetanse og middels resultater innen realfag i grunnskolen, liten obligatorisk matematikkundervisning i videregående opplæring og svak realfaglig kompetanse hos begynnerstudenter. Strategien skal bidra til et helhetlig perspektiv når det gjelder utdanningsløpet innen realfag fra barnehage til høyskole og forskning.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-03-05:
Jeg kan bekrefte at jeg er enig i representanten Reikvams beskrivelse, at de landsdekkende tilbudene er en bedre ordning enn landslinjene. Det er også et faktum at det er vedtatt at landslinjene skal eksistere, men at de har en tendens til å stivne litt og bli litt rigide, fordi de ikke har sin bakgrunn i fylkeskommunenes strategiske prioriteringer. Svaret mitt er positivt. Det er litt forbeholdent, idet jeg ikke legger skjul på at erfaringene fra den politiske behandlingen, bl.a. i dette hus, kan gi indikasjoner på at omprioriteringer er vanskelig, samtidig som det ikke er noe mål verken for representanten Reikvam eller meg generelt å utvide systemet med landslinjer veldig, ettersom vi egentlig støtter et system med landsdekkende tilbud. Likevel mener jeg at poenget fra representanten Reikvam er viktig. Jeg vil forsøke å se om det er mulig å foreta slike justeringer som spørreren er opptatt av.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-03-05:
I tråd med mitt generelle svar, og i og for seg fordi det er i samsvar med vår realfagssatsing, vil jeg bekrefte at jeg også vil vurdere det. Dersom etterspørselen etter akkurat dette utdanningstilbudet øker og dette er et uttrykk for økt realfagsinteresse hos ungdom, mener jeg, i likhet med representanten Reikvam, at det er viktig å lete etter løsninger som muliggjør en utvidelse av antall elevplasser. Jeg vil da søke å få det til ved omprioritering. Dersom det ikke lykkes, er det naturligvis i hvert fall en teoretisk mulighet for at det kan skje ved at landslinjeordningen tilføres friske midler. Men her kan jeg ikke love noe, ettersom det hører inn under budsjettbehandlingen.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til nærings- og handelsministeren: «En rekke norske bedrifter har mottatt og mottar lån og tilskudd bl.a. fra SND for å gjenreise og å trygge eksisterende arbeidsplasser. Allikevel «flagger» flere og flere bedrifter ut helt eller delvis og legger deler av produksjonen til lavkostland. Vil statsråden sørge for at statens låne- og tilskuddsordninger kun bidrar til å trygge arbeidsplassene i Norge, og sørge for at vilkårene for å få statlige midler ikke går til en ensidig utflagging av arbeidsplasser?»
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Den siste delen av statsrådens svar, der han sier at det ikke er akseptabelt at statlige midler skal brukes til ensidig utflytting av arbeidsplasser, tolker jeg positivt. Og statsråden er vel kjent med at mange bedrifter i Norge sliter med å overleve, at tallet på konkurser øker, og at vi nå har en ledighet som stiger for hver eneste dag. Allikevel vil jeg spørre statsråden om han, når han nå skal legge fram den varslede meldingen i mars, vil se på virkemiddelapparatet, på den måten at han muligens kan kutte i de internasjonale støtteordningene og/eller stille krav og vilkår om at hjelp eller bruk av statens penger til uteetableringer – også der det er snakk om at bare deler av produksjonen blir lagt ut – ikke skal gå ut over arbeidsplasser i Norge. Vil statsråden vurdere et såpass strengt vilkår?
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Bare en konstatering: Jeg deler statsrådens synspunkter, som jeg tolker dit hen at heller ikke han ser noen fornuft i at statlige ordninger skal gå til utflagging, og ikke til bibehold av bedriftsetableringene i Norge. Når han nå har varslet dette i den meldingen som kommer, får jeg avvente og se om den inneholder de positive elementene som statsråden nå har gjort rede for.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-05:
Et internasjonalt konkurransedyktig næringsliv er nødvendig for å trygge verdiskapingen i Norge. Internasjonal konkurranse skjerper bedriftene og gjør norsk økonomi mer effektiv. Globaliseringen gir muligheter til å organisere produksjon og logistikk på nye måter. Norske bedrifter kan utnytte disse mulighetene for å sikre fremtidig lønnsomhet, bl.a. ved å flytte arbeidsintensiv produksjon til land med lavere lønnsnivå. Innen skipsbygging ser vi f.eks. at skrogbyggingen nå i hovedsak – ja nesten utelukkende – skjer utenlands, mens utrustningen av skipene skjer i Norge. Samtidig har vi en relativt høy andel av verdens produksjon av skipsutstyr. Gjennom å legge deler av produksjonen til andre land kan høyteknologisk og kunnskapsintensiv produksjon bevares og utvikles i Norge. Denne formen for internasjonal arbeidsdeling har fått økende betydning. Regjeringen legger stor vekt på å skape gode og stabile rammevilkår, slik at skattenivået og rente- og valutaforhold gjør Norge til et attraktivt land å drive næringsvirksomhet i for både norske og utenlandske bedrifter. I slutten av mars vil Regjeringen legge frem en sak for Stortinget om de direkte, næringsrettede virkemidlene. Her vil det bli fokusert på innovasjon og nyskaping og internasjonalisering av næringslivet. Virkemidlene skal som et ledd i dette bidra til bl.a. økt eksport, investeringer og ekspansjon i internasjonale markeder, økt forskningssamarbeid og teknologioverføring. Arbeidet innenfor internasjonalisering er svært bredt og involverer mange aktører. Noen offentlige virkemidler er opprettet for å fremme næringssamarbeidet mellom Norge og andre land. Slike virkemidler bør fortsatt være et element i arbeidet for internasjonalisering av norsk næringsliv og oppbygging av næringslivet i utvalgte land. Jeg vil i gjennomgangen av virkemiddelapparatet legge til grunn at det skal være et samspill mellom aktivitet i Norge og den virksomheten som etableres i andre land. Det er etter mitt skjønn ikke en offentlig oppgave å bidra til utflytting av bedrifter fra Norge. Det er ikke akseptabelt at statlige midler stimulerer til nedleggelse av lønnsomme arbeidsplasser i Norge og svekker konkurransesituasjonen for dem som velger å bli igjen og satse videre i Norge. Det innebærer at statlige virkemidler ikke vil bli benyttet til ensidig utflagging av arbeidsplasser. Helt konkret har jeg varslet at SIVAs engasjement i næringsparker i Baltikum skal avvikles.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-05:
For det første er det, som representanten sier, slik at vi står overfor en situasjon der vi må forvente at ledigheten fremdeles kan øke. Vi er inne i en internasjonal nedgangskonjunktur, og det rammer også norsk næringsliv. De ordningene som vi har hatt knyttet til utenlandsetableringer, ble etablert tidlig eller midt på 1990-tallet – det er to ordninger. Den ene, i forhold til SIVA, er nevnt. Den andre er et Øst-Europa-fond på 120 mill. kr som investerer i enkeltbedrifter. Som sagt: Jeg ønsker å avvikle disse ordningene, i det minste i de land som nå er søkerland til EU, ikke minst i forhold til den konkurransevridningen dette innebærer. Når det gjelder hvilke betingelser man for øvrig skal stille for å bistå norsk næringsliv her hjemme, må man etter mitt skjønn følge de alminnelige prinsipper som vi har lagt til grunn, men vi kommer ikke til å bidra til utflytting av arbeidsplasser i noen sammenheng.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-05:
Det vil bli gjort i formuleringer og vendinger som det ikke vil være mulig å misforstå. Bare en liten korrigering: Det er en proposisjon vi legger frem, for at Stortinget raskt skal kunne ta stilling til disse tingene, og for at vi skal kunne implementere veldig fort de hovedgrepene som vi ønsker å gjøre. Gjennom budsjettet til høsten tar vi – holdt jeg på å si – detaljene. Stortinget får da anledning til å respondere på hovedgrepene, og hovedgrepet knyttet til dette vil være avvikling av direkte støtte for å flytte arbeidsplasser ut av landet. Men fremdeles vil det selvfølgelig være slik at en del bedrifter vil finne det formålstjenlig å legge deler av sin produksjon til andre land. Det må vi bare erkjenne er en del av bildet. Det som er viktig, er å sørge for at hovedkontor, utvikling, markedsavdeling og slike ting kan forbli i Norge, og at vi ikke bidrar til å flagge ut hele virksomheten. Men ikke minst: Dette med konkurransevridning er meget viktig, og at vi først og fremst bistår dem som velger å etablere seg og drive virksomhet i Norge.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-05:
Ved opprettelsen av investeringsselskapet Argentum Fondsinvesteringer AS ble det lagt vekt på følgende målsettinger: å styrke norsk næringslivs konkurranseevne og fremtidige verdiskapingå utløse nye muligheter innen bransjer og næringsklynger hvor Norge allerede står sterktå mobilisere privat kapital til investeringer i nyskapende og forskningsbasert næringslivå bygge verdifulle nettverk mellom eiere, forvaltere, FoU-miljøer og virksomheter I innstillingen om organiseringen av investeringsselskapet sluttet flertallet i komiteen seg til at Argentum «skal opptre som ein profesjonell eigar som på kommersielt grunnlag skal spele ei sentral rolle i utviklinga av dei mest aktuelle områda for etablering av investeringsfonda». Avkastningskravet til Argentum er satt til risikofri rente pluss 10 prosentpoeng. Dette kravet ble satt ut fra en sammenligning med kommersielle investorer. Avkastningskravet reflekterer at Argentum skal gå inn i fond som investerer i selskap med høy risiko. Et suksessprosjekt må ha en slik økonomi at det kan dekke tap på andre prosjekter og bidra til tilfredsstillende avkastning på hele porteføljen, risikoen tatt i betraktning. Gjennom det kommersielle avkastningskravet og kompetent ledelse skaper Argentum troverdighet i markedet. Dette kan i seg selv gjøre investorene villige til å investere mer i de fondene som Argentum går inn i. Kompetansen i selskapet og de kommersielle betingelsene har i tillegg betydning for selskapets evne til å bidra til å etablere gode forvaltermiljøer i Norge. Dette var et hovedpoeng i St.meld. nr. 38 for 2000-2001, Om organisering av investeringsselskap, der det ble påpekt at «den mest begrensende faktoren i egenkapitalmarkedene ikke er prosjekt- eller kapitaltilgang, men tilgangen på gode forvaltermiljøer». Kapitaltilgangen til risikoprosjekter er nå mindre enn den var på det tidspunktet meldingen ble lagt frem, men tilgangen på gode forvaltermiljøer er fremdeles en begrensende faktor. Argentum jobber aktivt for å bygge kompetanse i miljøene for på den måten å gjøre dem mer attraktive for både innenlandske og utenlandske investorer. Å bygge slik kompetanse blant forvaltermiljøene vil nødvendigvis ta noe tid. Argentum har så langt gjort investeringer i tre venturefond, Energivekst, Northzone IV og Teknoinvest VIII, på til sammen ca. 680 mill. kr. Disse fondene har følgende satsingsområder: energi, IKT og helse, medisin og bioteknologi. Dette er innenfor de utpekte investeringsområdene for Argentum. Selskapet har som mål å investere for ca. 1 milliard kr i 2003, herunder i ett marint fond. På denne bakgrunn mener jeg Argentum er på vei til å oppfylle de målene som er satt for selskapet av Stortinget.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-05:
Det jeg sier, er at jeg er tilfreds med den gjennomføringen som Argentum Fondsinvesteringer AS har gjort, gitt de premissene som ble lagt av Stortinget. Så langt jeg kan se, har man holdt seg til alle de beskrankninger som der ble satt. Hvorvidt de beskrankningene som ble satt, også skal være de som skal gjelde fremover, må vi eventuelt vurdere, for det er klart at tidene forandrer seg, både opp og ned. Muligheten for tilgang på kapital – og for så vidt også risiko – endres over tid, og det betyr at man selvfølgelig kan sette andre krav til avkastning enn dem som ble satt. Det er en vurdering man eventuelt må gjøre.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-05:
I den proposisjonen som vi skal fremme for Stortinget når det gjelder hele virkemiddelapparatet, vil også Argentum bli omtalt. Jeg oppfatter representanten, som også er leder av næringskomiteen, dit hen at han ønsker en vurdering av hvorvidt det avkastningskravet som ble satt, er det avkastningskravet som bør gjelde fremover. Jeg skal innenfor den tidsrammen som nå foreligger, definitivt foreta en slik vurdering og melde tilbake i den saken som kommer til Stortinget, slik at komiteen kan vurdere det når Stortinget på nytt skal veie dagens situasjon opp mot det som var datidens, og foreta de vurderingene som de måtte finne formålstjenlige.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Eg har følgjande spørsmål til nærings- og handelsministeren: «Det er framsett påstandar om at det statlege investeringsselskapet Argentum AS sine høge avkastningskrav resulterer i at det er urealistisk å bruke midlane slik intensjonane med opprettinga av Argentum er. Kva er statsråden sitt syn på dette?»
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Dei pengane staten brukar på den måten, må sjølvsagt forvaltast på ein måte som skapar verdiar også for staten. Likevel er det slik at denne problemstillinga har to sider. Det eine er om det faktisk er slik at det avkastingskravet som er sett, verkar til å motverka dei andre ønska eller målsettingane for fondet, og det andre er om statsråden eventuelt ønskjer å gjera noko med det. Så vidt eg skjønar, er han tilfreds med dagens situasjon. Dei signala eg har fått, er at det trass i den største skatteletten nokosinne i dag er vanskeleg å få fram nødvendig ny, privat kapital. Det er derfor behov for dei statlege verkemidla me har. Eit av siktemåla med at staten skulle skyta pengar inn i Argentum, var at ein skulle auka tilgjengelegheita til risikokapital. Tilbakemeldinga frå marknaden er at risikoen i dag er for høg, og dermed er det ikkje kapital tilgjengeleg for gode prosjekt.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2003-03-05:
Eg tolkar statsråden slik at dette ikkje står høgt på hans agenda. Eg vil likevel spørja han om Stortinget vil få ei ny moglegheit til å vurdera desse ulike avkastingskrava når han skal leggja fram verkemiddelmeldinga, slik at Stortinget òg får høve til å revurdera det som er sagt i tilknyting til opprettinga av dette selskapet.