Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Det begynner å bli noen år siden jeg tillot meg å benevne det som tradisjonelt har vært opposisjonens debatt, trontaledebatten, som opposisjonenes debatt. Det var et produkt av de parlamentariske forhold som etter hvert har grodd opp, og som har gjort det vanlig med mindretallsregjeringer. Under dagens erklæringsdebatt tror jeg faktisk vi har gått et skritt videre. Regjeringen og regjeringspartiet har for sitt vedkommende åpent invitert alle partier i Stortinget til samarbeid. Denne invitten er så langt jeg har kunnet registrere det, blitt ganske godt mottatt hos mange partier i Stortinget. Og det er da faktisk også godt i samsvar med hva som har vært de praktiske samarbeidsforholdene i mange viktige saker, og ikke minst i fordelingspolitikken, de siste årene, og som kulminerte med budsjettsamarbeidet mellom de tre daværende regjeringspartiene og Arbeiderpartiet sist høst. Jeg vil ikke være så illusjonsfylt at jeg skal trekke det resonnementet for langt. Fra Arbeiderpartiets side vet vi at det kommer mange krevende avveininger i Stortinget. Vi vet at det vil bli strid om enkelte saker. Men vi ser også, og det er det løfterike i denne sammenheng, at det er et kraftig potensial for et fornuftig samarbeid på mange av politikkens vesentligste felter. Desto mer forbausende er det kanskje at vi også ser en sjelden hard grensedragning mellom opposisjonspartiene. Nå er det naturligvis ikke unaturlig så kort tid etter at det har vært stilt et kabinettsspørsmål i Stortinget og en regjering er falt, at dette spøker bak mange av de innlegg som blir holdt, og fra flere sider. Men jeg tror det er noen slike grensedragninger en ikke bør overdrive, for da kommer en nemlig i skade for å sette grensen på feil sted. Miljø- og energipolitikken tror jeg er et slikt felt. Striden om gasskraftverk var en strid om hvordan man mest realistisk trodde at Norge kunne bidra til å dempe veksten i CO2-utslippene og dermed i klimaproblemene. Det ene syn viste riktig til at bygging av gasskraft i Norge isolert sett vil øke utslippene i Norge. Det andre syn viste til, også med atskillig realisme, at bygging av gasskraftverk i Norge i en underskuddssituasjon kunne dempe det importpresset vi ville få fra mer forurensende kraftkilder ute. Det er legitimt å ha ulike syn på dette, men jeg tror ikke man skal overdrive at dette er skillelinjen i norsk miljøpolitikk, selv om jeg innser at det har atskillig symbolverdi. Og det var da heller ikke det regjeringen stilte kabinettsspørsmål på. Regjeringen stilte kabinettsspørsmål på et spørsmål om en endring av forurensningsloven, og under forutsetninger og i en form som kunne gitt et høyst uklart resultat. Men skillelinjene her går jo mellom dem som oppfatter CO2-utslipp som et problem, og dem som ikke gjør det. Og innstillingen fra energi- og miljøkomiteen viser meget klart hvor det skillet gikk, nemlig at Fremskrittspartiet ikke ser CO2-utslipp som noe problem i det hele tatt. Og når det da er konstellasjonen regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, som under en votering over et kabinettsspørsmål som ikke gikk på dette spørsmålet, men på et annet, som ble skjellsettende – hvis man overtolker det som en miljøpolitisk problemstilling, tror jeg man kommer helt skjevt ut, for her vil løsningene antakelig fortsatt ligge i skjæringspunktet mellom Arbeiderpartiet, SV og mellompartiene.