Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-17:
Det er to spørsmål vi behandler i dag. Det ene handler om hvordan Norge skal opptre på ministerkonferansen i Cancún, og det andre er hvordan Norge skal opptre i de forhandlingene som allerede er i gang – spesielt da tjenesteforhandlingene, eller GATS-avtalen, siden det er det vårt Dokument nr. 8-forslag omhandler. For å ta det første først: Utenriksministeren har valgt gjennom sin redegjørelse reservasjonsløst å legge seg på den linjen som USA og EU har gjort i sin, etter Doha, med unntak av landbruksforhandlingene. En av de viktigste tingene utenriksministeren gjør, er at han later som om det er enighet blant WTOs medlemsland om en ny bred forhandlingsrunde som skal utvide WTO-regelverket til en rekke nye områder, f.eks. investeringer, regler for konkurransepolitikk og såkalt gjennomsiktighet i offentlige innkjøp. Det er vanskelig å forstå redegjørelsen på annen måte enn at Norge tar det for gitt at vi skal ha en slik ny bred runde. Men det som skjedde i Doha, var nettopp at India sammen med 13 andre land inngikk en allianse for å hindre at dette skulle bli tatt for gitt. De fikk inn en passus i slutterklæringen som slo fast at nye forhandlinger kun skal komme i gang etter eksplisitt konsensus på den ministerkonferansen vi nå skal i gang med. De mente at en utviding av WTOs makt og virkeområder vil være uforsvarlig så lenge de eksisterende avtalene ikke er tilstrekkelig evaluert, og WTO ennå ikke har gjort noe for å sette utviklingsspørsmål høyere på dagsordenen. Nettopp dette skulle den såkalte utviklingsrunden bøte på. Men det eneste konkrete resultatet vi har sett til nå, er at USA har veltet muligheten til å få på plass en avtale om adgang til kopiering av medisiner til fattige land. Derfor er det ikke usannsynlig at mange u-land vil være svært skeptiske til en ny bred runde, og kanskje også ønske å benytte seg av muligheten til ikke å tilslutte seg en eksplisitt konsensus i Cancún. I en situasjon der kritikken mot frihandelspolitikken internasjonalt har vokst seg svært sterk, ser vi en merkelig debatt i Norge. Utenriksministerens redegjørelse er så fullstendig kritikkløs at det nesten grenser til arroganse overfor alle dem som prøver å få i gang en saklig debatt om hvorvidt mest mulig frihandel faktisk leverer velstand og utvikling. Om vi skal ha et internasjonalt handelssystem, der alle opptrer sånn som utenriksministeren sier at Norge skal opptre, hva slags system får vi da? Jo, et system der alle meler sin egen kake, og felles innsats for utvikling og miljø blir umulig, fordi vi altså hele tiden kun skal opptre etter det som passer norske eksportinteresser best. Det betyr at vi stopper opp og tenker over mulige konsekvenser av frihandel kun i de tilfeller der Norge ikke taper noe på det selv, som f.eks. i forhold til spørsmålet om tilgang på medisiner og i spørsmål der Norge har næringer som åpenbart ikke er i stand til å overleve i den internasjonale konkurransen, som i landbruksforhandlingene. Akkurat den samme logikken er det som ligger bak det vi har sett til nå av Norges posisjoner i GATS-forhandlingene. Flertallet i utenrikskomiteen har avvist SVs forslag om å trekke de kravene som Norge har levert til u-land om frihandel i landenes tjenestesektorer. Dette er noe vi har foreslått nettopp fordi Utenriksdepartementet flere ganger har innrømmet at disse kravene utelukkende reflekterer norske eksportinteresser og altså ikke hensynet til utvikling. Vårt syn innebærer selvfølgelig ikke at det er noe galt i å handle med tjenester med u-land, men det er galt at Norge skal bidra til et press for mest mulig deregulering i land som har behov for å kunne beskytte oppbyggingen av en egen tjenestesektor. Og det blir i hvert fall galt hvis Norges politikk ikke styres av utviklingshensyn, men kun av hensyn til egne gevinstmuligheter. Det er neppe tilfeldig at Norge, ifølge lekkasjer, har krevd liberalisering av teletjenester i akkurat Bangladesh, der Telenor er tungt inne. Liberalisering av tjenestesektoren i u-land bør skje i den grad det oppfattes som nyttig av landet selv, og ikke etter press fra rike land som Norge. Det kravet SV fremmer i dag, er bl.a. et krav som også har vært fremmet av Care Norge, Kirkens Nødhjelps ungdomsorganisasjon Changemaker, WWF, Utviklingsfondet og Mellomkirkelig Råd. Så har Senterpartiet anmerket i innstillingen at de har valgt ikke å stemme for vårt forslag, til tross for at de er enige i vårt utgangspunkt, og henviser til at det er Regjeringen som deltar i internasjonale forhandlinger. Det vet vi selvfølgelig godt. Problemet er bare at Stortinget ikke har fått innsyn i de krav Norge har sendt til u-land, og at vi folkevalgte ikke får noen anledning til å påvirke denne prosessen før et ferdig forslag til avtale må aksepteres eller avvises i sin helhet om et par år. Dessuten snakker vi her om de tilbud Norge leverte før selve forhandlingsprosessen kom i gang. Derfor ville det ha vært riktig av Stortinget å gi et klart signal denne gangen. Med det vil jeg ta opp SVs forslag slik det er gjengitt i Innst. S. nr. 207.