trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjellaug Nakkim (Høyre), 1999-12-21:
Jeg kan stort sett slutte meg til mesteparten av det representanten Siv Jensen sa i sitt innlegg. Jeg er i likhet med henne noe forundret over det flertallet sier i innstillingen, om at Finansdepartementet må undersøke nærmere om det knytter seg misbruk til ordningen med særfradrag for forsørgelse, og om den har ført til store byrder for likningsetaten. Hvor mange skattytere som krever forsørgerfradrag for personer bosatt i utlandet, spiller egentlig liten rolle for selve ordningen, det er hvordan ordningen skal praktiseres – og praktiseres likt for alle, det regner jeg med kan gjøres – vi skal ta standpunkt til i dag, og ikke omfanget og hvor mange skattytere denne ordningen gjelder. Høyre mener at betydningen av slektskapsforhold bør tillegges samme vekt enten de forsørgede er bosatt i utlandet eller i Norge. Slik vi tolker ordlyden i Skattedirektoratets Lignings-ABC, er det lettere å få fradrag for forsørgelse av personer bosatt i utlandet sammenliknet med personer bosatt i Norge. Det er denne praksis man nå vil bort fra. Vi synes derfor det er hensiktsmessig å stramme inn reglene noe, og at det er rimelig at de avgrenses slik at man kun får fradragsrett for forsørgelse av foreldre og barn. Dette er en rimelighetsbetraktning som jeg også tror generelt sett deles av befolkningen. Vi er også enig i at det bør stilles strengere krav til dokumentasjon. Det er høyst varierende hvordan dette nå praktiseres av de enkelte likningskontor. Når vi ikke slutter oss fullt og helt til Fremskrittspartiets forslag, er det fordi vi synes at punkt c er altfor krevende. At man skal følge levekostnadene i forsørgedes bostedsland, synes vi egentlig ikke har noen hensikt. Når det gjelder punkt a i Fremskrittspartiets forslag, forutsetter vi at likningsloven praktiseres likt overfor alle skattytere, selv om det gjelder forsørgeransvar i utlandet. Vi synes altså slett ikke det er nødvendig med punktene a og c. Derfor har vi fremmet et forslag som står på side 3 i innstillingen, og som jeg herved tar opp.
Jørgen Holte (Senterpartiet), 1999-12-21:
Eg viser til saksordførar, representanten Tore Nordtun, og sluttar meg til det som der vart uttrykt. Eg vil legge til og presisere at gjeldande rett er at skattytar som forsørgjer andre enn barn ein har krav på barnetrygd eller forsørgjarfrådrag for, har krav på eit særfrådrag i inntekta på 5 000 kr for kvar person ein har forsørgjaransvar for. Dette gjeld også for personar som ein forsørgjer og som bur i utlandet. Forslaget om endring av regelverk og praktisering av denne regelen synest å vere grunna i behovet for å skjerpe krava til dokumentasjon, ut frå tvil om innhaldet i den dokumentasjonen som offentlege styresmakter i heimlandet til den som blir forsørgd, gir. Som saksordførar nemnde, sa finansministeren i sitt brev av 9. november at det i dag ikkje ligg føre ei oversikt over omfanget av slike saker og i kva grad det er grunn til å tru at det er vanskeleg å utøve denne regelen. Derfor finn vi i Senterpartiet og sentrumspartia det ikkje godtgjort at omfanget av skattefrådraga og dei eventuelle likningsmessige problema er slik at det skulle tilseie endringar av regelen. Men dersom departementet etter ei nærare vurdering skulle kome fram til at ordninga har utilsikta verknader, og at den er vanskeleg for likningsstyresmaktene å praktisere, ber vi, slik det går fram av innstillinga, om at departementet på eigna måte kjem tilbake til Stortinget med forslag til endringar.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-21:
Det siste minnet meg om den gode historien som det vel er mulig å fremføre nå før jul, om presten som hadde et manuskript hvor det stod: Dårlig argument – hev stemmen. Representanten Nordtun ble ikke spurt om det han svarte på. Det er ingen som har foreslått å avskaffe hele paragrafen, altså fradragsretten. Derfor er det et meget enkelt spørsmål å svare på, når det ikke er stilt av noen. Det spørsmålet han ble stilt, vil jeg omformulere til følgende – på bakgrunn av dette brevet fra finansministeren, som jeg oppfatter som en relativt utilslørt invitt til Stortinget om å klargjøre reglene: Hvorfor tar ikke et opposisjonsparti som Arbeiderpartiet den invitten og har et verdistandpunkt selv? Jeg forholder meg ikke til spørsmålet misbruk eller ikke misbruk av ordningen, men til spørsmålet: Hvem bør ordningen omfatte? Hvor stort skal slektsbegrepet være i en norsk skatteregel? Det skulle man tro det var mulig for et parti som Arbeiderpartiet å ta standpunkt til. Men her skyver man altså Regjeringen foran seg som et lydig regjeringsparti, nær sagt, som jo ikke normalt har for vane å pålegge sine statsråder ting de ikke selv ønsker. Men her er det jo i brevet nesten et ønske fra statsråden selv om å få Stortingets mening. Vi tillater oss altså i Høyres forslag, tatt opp av representanten Nakkim, å ha en mening om hvor stor familiekrets forslaget bør omfatte. Det forstår jeg man ikke nå direkte avviser, men vil knytte opp til spørsmålet om misbruk. Når det gjelder det som sies om utilsiktede virkninger, må man jo først si noe om hva som er tilsiktede virkninger hvis man skal si hva som er utilsiktede virkninger. Men for dette vil altså Stortinget, iallfall flertallet etter innstillingen å dømme, bare legge seg flate for og ikke ha noen mening om. Jeg har bare lyst til å spørre finansministeren – ikke representanten Nordtun, for det tror jeg på mange måter er et blindspor – siden oppdraget går til finansministeren, hva han oppfatter som utilsiktede virkninger – man snakker om dersom det avdekkes at fradragsretten gir utilsiktede virkninger. Mitt spørsmål, for å være helt konkret, vil være slik: Mener finansministeren at det er noen grenser for hvem man kan påberope seg forsørgeransvar for i et annet land og få fradragsrett for?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-21:
Jeg synes også at flertallets merknader, debatten og ikke minst finansministerens innlegg dokumenterer behovet for å gjøre endringer, for det man nå henger seg opp i, er at man skal kunne forsørge hvem som helst, bare man reelt gjør det. Hvis man i sin kulturkrets har et behov for å forsørge flere enn én ektefelle, skal det altså aksepteres, men det må dokumenteres. Til det har jeg to innvendinger. Det ene er dokumentasjonsmuligheten. I land uten tradisjoner for byråkrati og embetsførsel – men mer med tradisjoner for korrupsjon, vil slik dokumentasjon i praksis være umulig – iallfall svært vanskelig – å kontrollere. Dokumentasjon kan nok finnes, man kan kjøpe den hvor som helst. Og u-hjelpsministeren har jo nylig i redegjørelse for Stortinget pekt på at nettopp korrupsjon er et av de største problemene u-landene sliter med – vi snakker i stor grad her om utviklingsland. Så jeg ønsker lykke til med den dokumentasjonskontrollen, men da griper man inn i et enormt problem, som ikke er løst før hele dette korrupsjonsondet er tatt ved roten. Og det kan ta tid – det kan ta år. Jeg er helt enig med de representanter fra Kristelig Folkeparti som sier at her er det store kulturforskjeller. De er enormt store. Det synes jeg er verdifullt, og jeg har ikke noe imot at disse kulturforskjellene også blir en del av vår egen kultur – selv om jeg ser at Kristelig Folkepartis leder tar sterk avstand fra å beskrive Norge som et flerkulturelt samfunn. Men åpenbart skal skattesystemet vårt være flerkulturelt, selv om ikke landet er det. Her er det noe som ikke stemmer i Kristelig Folkepartis holdninger. Jeg er sterkt overrasket over at Kristelig Folkeparti faktisk fra talerstolen her står og sier at alle de kulturforskjeller som er, må avspeiles i det norske skattesystemet. Det er jo f.eks. slik at selve forsørgerbegrepet – for ektefelle eller ektefeller - er kulturelt betinget, det er jo ikke gitt i alle kulturer. Begrepet ekteskap har også svært ulik betydning, og hvem man sånn sett har forsørgeransvar for, tror jeg er veldig forskjellig fra kultur til kultur. Disse forskjeller respekterer jeg, grunnleggende sett, men jeg kan ikke se det som en oppgave for det norske skattesystem å avspeile alle de ulike familiebegreper og forsørgerbegreper som verden står overfor. Jeg er meget overrasket over at Kristelig Folkeparti så tydelig i debatten stiller seg bak at skattesystemet faktisk avspeiler disse enorme forskjellene. Det tror jeg kan bli en tung oppgave for skattesystemet, for å si det forsiktig, for vi har nok bare sett begynnelsen på disse kulturforskjellene så langt. Og som sagt, jeg har ikke noe imot slike forskjeller, men jeg synes det er en ganske tung byrde for skattesystemet å måtte avspeile dette i fradragsrett i Norge.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-21:
Nei, det ansvaret er jeg ikke med på å dele, og årsaken til det er at her finnes det en sammenheng – jeg trodde iallfall det var slik. Det har tradisjonelt vært slik i vår konstitusjon at Regjeringen må ha et grunnlag i Stortinget, og når dette grunnlaget i Stortinget ikke selv medvirker til inndekning av forslag som de selv frembringer, da er dette ikke opposisjonens ansvar. Høyre tar iallfall ikke en del av det ansvaret. Når vi har bidratt til påplussinger, har vi også bidratt til kutt. Men det har aldri, nesten, vært flertall for disse kuttene på tilsvarende måte, fordi regjeringspartiene sterkt inspirert av finansministeren hadde som argument at nå har vi kuttet og strammet inn i så mange år at nå går det ikke lenger. Og når finansministeren holder formaningstale til Stortinget om at det ikke er mer kutt å finne, kunne man tro man befant seg i en omvendt verden. Slik har det aldri vært før. Det er ikke finansministerens rolle å formane Stortinget til ikke å finne kutt. Det går galt når finansministeren ikke vet hva hans rolle er. Jeg er imidlertid enig med finansministeren når han for neste år sier – og jeg håper det er et løfte om bot og bedring, bøter kan dessverre ikke utskrives, men bedring kan man selv stå for – at vi ikke må ta overskridelsene i 1997, 1998 og 1999 som et signal om at det vil være forsvarlig med høyere utgiftsvekst i år 2000, og så la han til: «snarere tvert imot». Men det er allerede høyere utgiftsvekst i 2000-budsjettet. Den ligger vel på 2 ½ pst. ved vedtakelsen, og så høyt har den knapt ligget ved slutten av året noen gang tidligere – så dette er virkelig et løfte om bedring. Jeg er enig med dem som har sagt at det er en tendens til å bruke nysalderingen til å fylle på budsjettet. Derfor vil jeg nå gjenta spørsmålet, som jeg ikke har fått svar på tidligere, fra finansministeren: Vil bevilgningene under kap. 191 post 70 på 32,6 mill. kr for 1999 bli brukt i 1999?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-12-21:
Jeg regner med at finansministeren legger seg på sinne at det er et stortingsflertall som kritiserer Regjeringen for å bruke nysalderingen på en måte som i realiteten er en politisk omkamp og påfylling på etterfølgende års budsjett. Jeg tiltrer det som er sagt av den foregående taler, representanten for Arbeiderpartiet, Hill-Marta Solberg, for å tydeliggjøre at dette ikke er et mindretall, men et flertall. Så svarer finansministeren med å spørre hva Stortinget mener. Man skulle tro at det var tette skott mellom Regjeringen og stortingspartiene. Jeg kan opplyse finansministeren om at forslaget om å øke bevilgningene til sykehusene er et resultat av forslag fra regjeringspartiene. De begrunner dette med tidligere underbudsjettering, og at Finansdepartementets vurderinger ikke holder stikk når det gjelder behovet for sykehusene. Når det gjelder Forsvaret, kan jeg opplyse at det er et resultat av at Regjeringen ikke har fulgt budsjettavtalen fra i fjor om å kompensere for de 300 mill. kr som ble tatt av investeringsposten til Forsvaret. Og når man i Regjeringen ikke holder budsjettavtaler, må Stortinget sørge for å holde budsjettavtalene. Jeg beklager at vi er nødt til å gjøre dette ved salderingen av budsjettet, men det er et resultat av at Regjeringen ikke følger opp egne avtaler og ikke holder kontakt med egne stortingspartier, som gjør at de også føler seg nødsaget til faktisk å foreslå påplussinger. Jeg synes det er kritikkverdig, grensende til sterkt kritikkverdig, når finansministeren ikke engang kan sette seg bedre inn i et budsjettdokument han selv fremmer, enn å henvise til at han stoler på utenriksministeren. Det ble stilt konkret spørsmål under komiteens behandling om hva midlene under kap. 191 post 70 skulle brukes til, og det fremgår som et spørsmål i innstillingen på side 11. Og jeg gjør oppmerksom på at denne proposisjonen ikke er fremmet av utenriksministeren, men av finansministeren, og da vil jeg at finansministeren skal svare og ikke henvise til en representant for Regjeringen som ikke er til stede i salen.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 1999-12-21:
Eg stillar meg litt undrande til siktemålet med dette Dokument nr. 8-forslaget etter å ha lytta til debatten her. Eg trudde eg hadde fått med meg kjernepunkta i forslaget, men eg begynner å bli litt usikker. For slik eg oppfattar det, går debatten på minst to nivå. Kjernepunktet er, slik det vart understreka no, ikkje spørsmålet om misbruk eller ikkje. Det er heller ikkje sagt frå departementet si side. Poenget er heller ikkje manglande dokumentasjon, men validiteten av den dokumentasjonen som ligg føre. Derfor synest me frå regjeringspartia si side det er naturleg at departementet går litt nærmare inn på desse spørsmåla og ser på om § 76 vert praktisert i samsvar med det som er intensjonen. For intensjonen må me ikkje gløyma, den er at her skal det vera moglegheit for arbeidstakarar frå andre land, frå andre kulturar og med eit heilt anna sosialt hjelpeapparat enn det me har i vårt land, til å kunna få frådrag for personar som dei reelt forsørgjer. Det kan for så vidt vera søsken, det kan vera barn etter avdøydde søsken osv. Her er kulturforskjellane enormt store. Så dersom me snevert, for å forenkla det, berre samanliknar med kva som etter norske forhold er normalt, trur eg at me feilar kolossalt med sjølve formålet med denne skatteregelen vår. Av statsråden sitt brev går det fram at problemet ikkje er regelverket. Problemet er heller ikkje dokumentasjonen, men som eg sa, problemet er: Kan ein eigentleg stola på den dokumentasjonen som kjem frå heimlandet til arbeidstakaren? Og det er litt av eit problem. Det er noko av desse problemstillingane me har ønskt at departementet skal trengja litt nærmare inn i, slik at Stortinget om nødvendig kan få saka tilbake dersom det viser seg at her er det tvilsame affærar ute og går. Når det gjeld misbruk, lat meg til slutt seia: Misbruk er ikkje å få frådrag for personar som ein reelt forsørgjer. Misbruk er det dersom ein krev frådrag for personar som ein ikkje forsørgjer.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-21:
Jeg er litt overrasket over hvilken vei denne debatten har tatt, og hvilken vekt mindretallet legger på det som jeg oppfatter som relativt perifere spørsmål i den sammenhengen det her er snakk om. Misbruk slik det er definert av oss som utgjør flertallet, er selvfølgelig at man får et forsørgelsesfradrag man ikke har krav på. Nå vet vi utmerket godt at man i mange land, faktisk også over Internett, kan skaffe seg dokumentasjon for nesten hva det måtte være. Jeg har selv blitt tilbudt både embetseksamen og litt av hvert over Internett, der kan man sikkert skaffe seg nødvendig dokumentasjon. Sånt må man slå ned på. Men det at vi her i Norge skal sitte og snevre inn, og særlig at det er de partiene som oppfattes som verdipartier, som er opptatt av familie og opptatt av å ivareta hverandre, som skal snevre inn det man faktisk skal få fradrag for, er noe annet. Nå må man huske på at det er et skattefradrag i det landet man skatter til og jobber i. Det betyr altså at vedkommende har hatt arbeid i Norge, betalt skatt til Norge og på den måten gjort seg fortjent til et fradrag fordi man har familie i et annet land – familie definert på en helt annen måte enn det som er vår snevre kjernefamiliedefinisjon. Man trenger ikke å dra lenger enn til et hvilket som helst land, så vil man jo se at der finnes det en pater familias som har ansvaret for veldig mange. Man har ansvaret for sin kones menn – man har ansvaret for alt, alt ettersom hvilken familiesituasjon det er. At man da får muligheten til et fradrag for det, fordi man rent faktisk forsørger dem, skulle jeg jo tro at Fremskrittspartiet og Høyre ville mene var en positiv ting – at det var en positiv ting ved vårt skattesystem at vi faktisk stimulerte til at de fikk muligheten til utdanning og helse, som de ellers kanskje ikke hadde hatt muligheten til. Derfor synes jeg at denne debatten har tatt et meget forbausende forløp. Det som er viktig å slå ned på, er enhver form for skattesnusk og skattemisbruk. Det er det som ligger i flertallets ønske, ikke å innsnevre det slik at de som faktisk forsørger mennesker og har bruk for et slikt fradrag, og som er borgere av Norge eller bor i Norge og arbeider i Norge, ikke skal få det. Det er i seg selv en positiv ting at man faktisk forsørger andre mennesker.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-21:
Helt kort: Flertallet i komiteen har valgt å avvise forslaget fra representanten Kvassheim om likebehandling av ulike typer bolig i forhold til Boligsparing for ungdom. Bakgrunnen for det er kort sagt tre forhold. Det ene er at hensikten med BSU-reglene er å motivere til sparing til bolig, og ikke til det som kan oppfattes som løsøregjenstander, slik som bobåter, bobiler eller hva det måtte være. Det andre er at det vil føre til betydelig kontrollproblem for ligningsmyndighetene – nå tar jeg kortversjonen. Og det tredje poenget er at § 6 i BSU-forskriften pålegger spareinstitusjonene å tilby lån med sikkerhet i kjøpet. Det vil være vanskelig med BSU-reglenes § 6 i forhold til det forslaget representanten Kvassheim har kommet opp med, og flertallet kan ikke se at det finnes rimelighet i å pålegge låneinstitusjonene denne forpliktelsen. På denne bakgrunn ønsker flertallet ikke forslaget vedtatt.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-21:
Representanten Johansen inviterte til et svar, og det skal han få. Norsk økonomi er så bunnsolid at det har vært mulig med en utvikling gjennom året på tross av at budsjettet har sprukket så mye som det har. Det er også riktig at det sendes ut psykologiske signaler gjennom Stortingets behandling. Men markedet er ikke så lettlurt at man bare tar psykologi for psykologi. Man går bak og ser om det finnes et realpolitisk fundament i dette. Og det realpolitiske fundamentet i norsk økonomi er bunnsolid. Alle internasjonale ratingbyråer vurderer norsk økonomi som solid på tross av at det her finnes et merforbruk av oljepenger på ca. 13 milliarder kr. Grunnen til det er at vi i all hovedsak har basert vår økonomi på én råvare, en råvare som nå er meget høyt priset. Den er nesten «all time high». Det betyr at det fosser penger inn i statskassen. Norsk økonomi er oversiktlig. Om ikke alle deler av norsk økonomi er like bunnsolid, er totaliteten bunnsolid. Det betyr at når SV anviser å bruke noe mer oljepenger – i fjor 4,5 milliarder kr, i år ca. 1,7 milliarder kr – er det meget forsvarlig. Det er meget forsvarlig å bruke penger for å investere i barna våre og investere i kompetanseoppbygging. Det forbauser meg at representanter for Regjeringen har et så snevert syn på økonomi, et så snevert syn på absolutter. Representanten Johansen tillater seg å si at han antar SV er det eneste parti i denne sal som mener at dette er forsvarlig. Dette kan ikke forstås på noen annen måte enn at representanten Johansen mener at det fins absolutter – dette er grensen, der er det uansvarlige, og der det ansvarlige. Men den saken vi nå behandler, viser jo med all mulig tydelighet at slik er det ikke. Og det forbauser meg også at en mann som har så lang tid i norsk næringsliv bak seg, kan tillate seg å være så lettvint i forhold til så viktige størrelser, for dette er jo noe man lærer på de aller mest elementære økonomikurs, nemlig at samfunnsøkonomi og bedriftsøkonomi er to helt forskjellige størrelser.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-21:
Jeg skal ikke gjenta det jeg brukte mitt hovedinnlegg på å si. Det som det kunne være interessant å få høre finansministerens vurdering av, er hvorfor tingene har gått så godt som de faktisk har gjort. Hvis man skulle ta alvorlig det som skjedde her i fjor høst, skulle ikke utviklingen av norsk økonomi ha gått sånn. Busjettforlikspartiene i fjor og også Arbeiderpartiet var veldig nøye på å understreke at her måtte det dekkes inn krone for krone. Nå skjedde riktignok ikke det. Finansministeren selv bekreftet jo at bare gjennom budsjettforliket i fjor høst var det brukt 1 milliard mer enn anbefalt fra departementet, og vi ser nå at det gjennom året har vært brukt atskillig flere milliarder enn det budsjettforliket la til grunn. Og da er spørsmålet: Hvorfor har renten likevel gått ned 2 ½ prosentpoeng? Hvorfor har inflasjonen vært i sjakk i hele fjoråret? Hvorfor har arbeidsledigheten tross alt ikke økt, som vi kanskje kunne anta når man velger den typen dramatiske nedskjæringer i det offentlige forbruket? Og da må det jo finnes noen svar. Enten er teorien feil, og det tror jeg ikke egentlig – jeg tror det er en viss sammenheng her, selv om den ikke er så absolutt – eller så skyldes det andre forhold, som f.eks. råvareprisen på olje. Det er all mulig grunn til å tro at det er enkeltårsaken til at norsk økonomi tross alt vurderes som så solid som den faktisk er. Og hvis det er riktig, betyr jo det at fjorårets budsjett har gjort oss enda mer oljeavhengig enn noensinne, og det vil jo i så fall være stikk i strid med alle de signaler Finansdepartementet og Regjeringen kom med, og for øvrig ønsker, nemlig at Norge skal bli en mindre oljeavhengig nasjon, ikke en mer oljeavhengig nasjon. Eller kanskje det finnes alternative svar som finansministeren har på sitt papir? Det vil i hvert fall være interessant for Stortinget å høre hva Finansdepartementets vurdering er av dette – når alt burde ha gått til helvete, men heldigvis ikke gikk sånn.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-21:
Etter at jeg sendte brevet av 3. november – og brevet er jo gjengitt i innstillingen – mente jeg at jeg ikke hadde noe mer å bidra med til opplysning av saken, så jeg hadde derfor egentlig ikke tenkt å ta ordet. Men siden jeg fikk direkte spørsmål fra representanten Per-Kristian Foss, tar jeg likevel ordet. Per-Kristian Foss hadde spørsmålet om det er noen begrensninger for hvem man kan kreve fradrag for etter skatteloven § 76. Det står jo besvart i brevet; det er ingen begrensning verken i antall, slektskapsforhold eller andre ting. Det eneste som kreves, er at man har en reell forsørgelse, og at det kan dokumenteres. Men dette er besvart i brevet, så jeg føler ikke at det var nødvendig å ta ordet uten videre av den grunn – men som sagt, spørsmålet var stilt. Så spurte Per-Kristian Foss om hva jeg for min del ville legge i begrepet utilsiktede virkninger, som komiteflertallet operer med. Ja, det var vel bedre å spørre dem som har skrevet merknaden om hva de har ment med det. Men for min del vil jeg anta at det man f.eks. kan legge i begrepet utilsiktede virkninger, er at det skulle vise seg at man kan dokumentere at det er gitt uberettigede fradrag, altså fradrag selv om man ikke har hatt reell forsørgelse. Det måtte i tilfelle være ved at man har hatt en slags falsk dokumentasjon. Da er jo det en utilsiktet virkning. Om det forekommer slike ting, har jeg ikke grunnlag for å ha noen formening om, men jeg har da fått et oppdrag fra stortingsflertallet om å gå nærmere inn på dette og eventuelt komme tilbake med forslag til endringer, hvis man føler behov for det. Oppdraget vil selvfølgelig bli utført som forutsatt av flertallet i komiteen.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-21:
Som jeg sa ved mitt besøk i finanskomiteen for noen dager siden, synes jeg det er positivt at finanskomiteen, og dermed Stortinget, nå er mer opptatt av nysalderingen, altså av gjennomføringen av budsjettet. Min erfaring etter mange år i finanskomiteen er at man har vært for lite opptatt av det, særlig sett i forhold til hvor mye arbeid man legger i det å få laget et budsjett. Og det synes jeg – og det er ærlig ment – det er positivt at Stortinget er opptatt av. Det er selvfølgelig slik at Stortinget også har sitt ansvar. Regjeringen tar i høyeste grad sitt ansvar for den budsjettsprekken vi nå har sett i år, som for øvrig ikke er noe særsyn. Det er, som bl.a. Per-Kristian Foss pekte på, eksempler på at det har vært verre relativt kort tilbake i tid. Senest i 1997 var glidningene betydelig større enn både det vi ser i 1999 og det vi så i 1998. Men det er riktig å minne om et par fakta. Dette skal ikke tas som noen kritikk, eller som at jeg verger meg mot de angrep som jeg nå føler rettes mot finansministeren og Regjeringen, men det er faktisk Stortinget som er bevilgende myndighet. Hvis Stortinget mener at Regjeringen gjør noe som er uforsvarlig, så må Stortinget kunne gjøre noe annet. Det er også slik at når det gjelder 1999-budsjettet, har riktignok Regjeringen foreslått økninger, og jeg synes nok det var god grunn til det bl.a. på grunn av Kosovo-krisen og store overskridelser på Rikshospitalet, osv., men Stortinget har også bidratt noe. Allerede i fjor høst ble det 1 milliard kr i svekkelse, og i vår ved revidert ble det ytterligere ½ milliard kr i svekkelse. Og nå når vi snakker om nysaldering, om den brukes til å legge inn nye midler som egentlig skulle vært neste år, har jeg registrert at Stortinget har bidratt med ytterligere ½ milliard kr i høst, bl.a. vel 250 mill. kr til sykehussektoren og vel 100 mill. kr til Forsvaret. Jeg synes derfor vi får dele litt på det ansvaret. Men jeg er enig i at det er viktig å holde øye med at budsjettet gjennomføres mest mulig i tråd med det som er vedtatt budsjett.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-21:
Jeg beklager sterkt hvis det jeg sa, ble oppfattet som en formaning til Stortinget. Det var overhodet ikke meningen å formane Stortinget, det er ikke min jobb. Men jeg pekte på det faktum at Stortinget er bevilgende myndighet, og at Regjeringen faktisk ikke kan bruke en krone uten at Stortinget har velsignet det. Det var det enkle budskapet. Og så var det det faktum at selv om Regjeringen har foreslått betydelige utgiftsøkninger – og jeg mener det var med god grunn – så har det blitt ytterligere utgiftsøkninger i Stortinget ved et samarbeid her. Jeg sier ikke at Regjeringen ikke tar sin del av ansvaret for det, men jeg pekte på det som et faktum. Høyre vil da altså ikke dele ansvaret for at man nå får en sprekk; Per-Kristian Foss mener at Høyre har alltid anvist kutt. Men det er nå et faktum at vi forhandlet om et budsjett i fjor høst, og da lyktes vi ikke fullt ut å erstatte bortfall av inntektene på 4 milliarder kr med kutt eller andre inntekter, og det støttet jo Høyre og Fremskrittspartiet, en svekkelse på 1 milliard kr. Riktignok var det subsidiært, men jeg går ut fra at de allikevel vil vedkjenne seg det budsjettet de støttet i fjor høst. Så kan jeg ikke gi noe nærmere svar nå enn det jeg gav i finanskomiteen når det gjelder denne posten på kap. 191. Som jeg sa da – og det mener jeg fortsatt –forutsetter jeg at når fagstatsrådene foreslår påplussinger såpass sent i året, er det fordi det vil bli behov for penger i resten av året, for det ligger innenfor kravet om realistisk budsjettering. Og jeg har ikke noen grunn til å betvile at utenriksministeren mener at det er et behov for disse pengene siden det er foreslått en slik utgiftsøkning. Så er jo riktignok posten overførbar, og dermed kan pengene brukes neste år hvis det skulle vise seg ikke å bli behov for dem i år, men jeg regner med, som sagt, at når dette foreslås, er det fordi man mener det er et behov i år.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-21:
La meg gi Øystein Djupedal rett så langt på vei at det ikke er en helt eksakt vitenskap man står overfor, og derfor er jeg nok enig i at det ikke er slik at det akkurat her er det som er det eneste saliggjørende, og at alt annet blir katastrofe. Det har jeg da heller for øvrig aldri sagt for min del, om andre har gjort det, har jeg ikke registrert. Men det er langt fra det å bestemme seg for at dette er det man anser som forsvarlig, og til det som jeg har en følelse av er SVs tankegang, nemlig at drar du den, så drar du den, det er ikke så farlig med noen milliarder i tillegg, det går nok bra. Jeg registrerte at Øystein Djupedal i sitt innlegg mente at det hadde nok gått like godt om man f.eks. hadde brukt 4,5 milliarder kr mer til bl.a. skoleformål, slik SV foreslo i fjor. Det ville jo ikke ha medført at Kosovo-krisen ikke kom med sine behov, det ville ikke ha medført at Rikshospitalet ble billigere, man måtte ha brukt den ekstra milliarden osv., så disse 4,5 milliarder kr ville i så fall ha kommet på toppen av den sprekken vi allerede har sett, og som Djupedal har kritisert relativt sterkt. Så jeg tror ikke det er veien å gå. Jeg merket meg at Djupedal – hvis han er riktig gjengitt i avisene – etter mitt besøk i finanskomiteen fastslo som et faktum at hvis vi ikke hadde hatt denne sprekken, ville rentene ha vært lavere enn vi ser i dag. Av det må man da kanskje kunne utlede at siden Djupedal og SV mente at man skulle ha brukt så mye mer – helt frivillig og villet – i inneværende års budsjett, var ikke SV så opptatt av at rentene skulle gå ned, ikke engang så langt ned som vi nå har fått dem – 2,5 prosentpoeng hittil i år. Det er mulig at det er en riktig politikk fra SVs side, men for Regjeringens del var det viktig å bidra til et budsjett som kunne få rentene ned fra et altfor høyt nivå, slik som vi hadde det i fjor høst.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-21:
Som jeg forsøkte å si i mitt første svar, har jeg nok forstått poenget. Ikke bare det, men jeg synes det er veldig positivt at finanskomiteen nå vier gjennomføringen av budsjettet langt større oppmerksomhet enn det vi har vært vant til, og det synes jeg Stortinget skal fortsette med. Men jeg kan ikke være enig i at det er kommet en rekke nye forslag. Det finnes et par eksempler på ting der det kan diskuteres hvorvidt det er hensiktsmessig å legge det inn i nysalderingen, om det burde ha vært tatt i 2000-budsjettet eller senere år, eller om det kanskje hadde vært mulig å forutse det allerede i fjor høst, slik at det kunne ha vært lagt inn i budsjettet opprinnelig. Det siste var i hvert fall ikke tilfellet for de sakene som nå er tatt opp her. Men jeg er fortsatt litt forundret, når man er så sterkt opptatt av dette, og med rette, og jeg forstår ikke at Arbeiderpartiet har vært bremseklossen her, for de sørger for at det blir en ytterlige svekkelse i forbindelse med nysalderingen utover det Regjeringen faktisk har foreslått, på 501 mill. kr, og en utgiftsøkning når det gjelder sykehussektoren på 254 mill. kr og når det gjelder Forsvaret, på 107 mill. kr. Det føles for meg som om det kanskje kan fremstilles som noe som egentlig hørte 2000-budsjettet til, og at det kan ha vært gjort fordi man syntes at det 2000-budsjettet som nå er vedtatt, ble for dårlig. Jeg vet ikke hvilke vurderinger som er lagt til grunn her i Stortinget, jeg bare konstaterer som et faktum at Stortinget da bidrar til en ytterligere utgiftsvekst og en ytterligere svekkelse av budsjettet utover det som Regjeringen har lagt opp til.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-12-21:
Ja, jeg har selvfølgelig klart for meg at den kritikken som rettes mot den behandlingen vi har gjort, ikke er fra et mindretall, men fra et flertall. Det er ikke vanskelig å summere opp og vite at det er et flertall – Høyre og Arbeiderpartiet alene utgjør jo et flertall i Stortinget. Så beklager jeg at jeg ikke har satt meg inn i slike detaljer som disse 32,6 mill. kr på et av Utenriksdepartementets budsjettkapitler. Det er jo slik at de fleste fagdepartementene har fremmet sine egne tilleggsproposisjoner, og de er på ordinær måte behandlet her, så det som kommer i min proposisjon, er det som det ikke blir funnet rimelig å legge fram i en egen proposisjon. Jeg har ikke andre forklaringer på det enn det som står i St.prp. nr. 30, og hvis det ikke er tilstrekkelig, skal jeg love å sørge for at utenriksministerens forklaring på hva disse pengene skulle brukes til i høst, blir brakt til veie.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-12-21:
Eg bad om ordet for å gjera merksam på at det er ein del trykkfeil i tabell 5 på side 29 i innstillinga. For det første skal det i kolonne 1 stå: «Saldert budsjett 1999» og ikkje «1991», slik det står i innstillinga. I kolonne 3 er ikkje dei endringane som har si årsak i vedtak i Stortinget i tilknyting til budsjetthandsaminga for Olje- og energidepartementet på minus 125 mill. kr, komne med. Det vil seia at det i linje «A Statsbudsjettets inntekter i alt» i kolonne 3 skal stå «-125», og i linje «A.2 Inntekter utanom petroleumsverksemda» skal det også stå «-125». Under «B Statsbudsjettets utgifter i alt» skal det stå «376 »mill. kr. Tabellen må rettast opp i samsvar med dette.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-12-21:
Budsjettreformen fra 1997 innebar at den tidligere salderingen, som man før den tid hadde på høsten, falt bort, slik at helheten i budsjettopplegget skulle bli ivaretatt allerede fra begynnelsen av budsjettbehandlingen på høsten. Stortingets forretningsorden ble endret med nye bestemmelser om at det ved behandlingen av finansinnstillingen med bindende virkning skulle gjøres et samlet rammevedtak for stats- og trygdebudsjettet, bestående av både utgiftsramme og inntektsramme. Om nysalderingen het det den gang i innstillingen om budsjettreformen følgende i punkt 3.2.1:
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-12-21:
Jeg går ut fra at finansministeren har merket seg at i debatten i dag har et stort flertall på Stortinget lagt stor vekt på viktigheten av en budsjettstyring, viktigheten av at Stortinget tettere følger opp budsjettstyringen, og at Stortinget også bryr seg om regnskapsdelen av budsjettet i større grad enn det som kanskje har vært det vanlige. Da vi tidligere denne høsten etter forhandlinger hadde fått en budsjettavtale mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene på plass, var det mange som la merke til at finansministeren feiret det med bløtkake og gav uttrykk for at det var en stor dag for en finansminister når budsjettavtalen var på plass uten at man brukte en ekstra oljekrone. I lys av den begrunnelsen finansminister Restad brukte for å spise bløtkake i høst, antar jeg at det neppe var noen spesiell feststemning i Finansdepartementet da nysalderingen for 1999 ble klar, for da gikk det jo betydelig ut over oljekronene, for å si det sånn. Tidligere i debatten har jeg lagt betydelig vekt på at den måten budsjettstyringen og ikke minst nysalderingen nå fungerer på, kan bidra til å undergrave den budsjettreformen som Stortinget har vedtatt, og som faktisk finansminister Restad også var fadder for. Jeg har også lagt vekt på at Regjeringen bruker nysalderingen som anledning til å fremme nye tiltak. Der er det mange eksempler, og jeg kan nevne to: Det er 12 mill. kr til et spesielt veiformål på Fræna, og det er tilskudd til flyplasser på 132 mill. kr. To eksempler – som det altså er flere av – på helt konkrete nye tiltak som man bruker nysalderingen til. La meg si at det godt kan være gode, viktige og riktige formål, men det er helt åpenbart saker som etter mitt skjønn hører hjemme i en ordinær budsjettbehandling, der de kunne bli vurdert som en del av helheten. I Finansdepartement gjelder det åpenbart også andre regler for inndekking enn i forhold til nysaldering. Mitt spørsmål er: Er finansministeren enig i at dette er eksempler på saker som burde vært en del av den ordinære budsjettrunden i høst?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-12-21:
Jeg vil bare først få si at jeg ikke klarte å oppdage at finansministeren i realiteten svarte på det som var mitt konkrete spørsmål i den forrige replikken, nemlig hvorfor de konkrete typer nye tiltak som er fremmet i nysalderingen, ikke var en del av den helhetlige budsjettbehandlingen, der man også tok mål av seg til å ha en total og samlet inndekning. Men det som førte til at jeg bad om en replikk til, var egentlig noe annet som finansministeren sa, nemlig at han gjorde oppmerksom på at Stortinget er bevilgende myndighet. Ja, det er vi oss selvfølgelig meget bevisst. Da satt jeg igjen med den undring: Er det slik at finansministeren ikke har tatt poenget i hvorfor nysalderingen er viet så stor oppmerksomhet som den er i høst? Det er jo nettopp fordi vi vet at Stortinget er bevilgende myndighet, men at Stortinget når vi får saker forelagt slik som vi gjør i nysalderingen, ikke får anledning til å behandle en rekke ting i en helhetlig budsjettsammenheng, slik som egentlig budsjettsystemet i Stortinget har lagt opp til. Den helhetlige vurderingen av hvordan penger skal brukes, får ikke Stortinget anledning til når en rekke nye tiltak kommer inn i nysalderingen. Det som kanskje er i ferd med å skje, er etter min oppfatning at den gamle salderingen som ble fjernet i budsjettreformen, er flyttet til året etter, men da med den virkning at denne salderingen helt og fullt styres fra Regjeringens side. Man kommer til Stortinget med sakene når pengene i realiteten er brukt, og da sier det seg selv hva den bevilgende myndighet har å gjøre. Da har den bevilgende myndighet stort sett å bevilge pengene. Og det gjelder selvfølgelig for det meste av det som ligger inne i nysalderingen. Jeg finner grunn til å understreke dette, da jeg faktisk er i tvil om finansministeren hadde tatt dette poenget, som jeg mener er den viktigste begrunnelsen i hvert fall fra mitt synspunkt for hvorfor vi vier denne nysalderingen så stor oppmerksomhet som vi faktisk gjør.
Terje Johansen (Venstre), 1999-12-21:
Når det gjelder selve saken, slutter jeg meg til det representantene Lie og Holte her har gitt uttrykk for. Grunnen til at jeg nå griper ordet, er at jeg i forbindelse med den voksenopplæring som representanten Djupedal nå har bedrevet, gjerne vil få lov til å komme med en annen versjon av den erfaring som han tydeligvis trekker av dette. Han sier kort og godt at dersom vi hadde brukt så mye penger i år som SV hadde lagt opp til i sitt budsjett, ville ikke resultatet ha blitt særlig dårligere enn det det har blitt. Da tenker han på rente, arbeidsledighet, sysselsetting osv. Det tror jeg er en fundamental feilvurdering. Og siden Djupedal snakker om at Regjeringen bør vise mer «ydmykhet», tillater jeg meg å si at det er én faktor i dette som representanten Djupedal ser helt bort fra, og det er den psykologi som ligger i f.eks. renteutviklingen. Det er helt åpenbart at dersom Regjeringen hadde lagt inn f.eks. 12,1 eller 5,1 milliarder kr mer i forbruk enn det den har gjort, ville vi ha fått en vesentlig annerledes utvikling enn den vi har fått. Grunnen til at vi ikke får det, er at det ikke er snakk om økonomiske realiteter i denne sammenheng; det er kun hva opposisjonen kaller budsjettet, det er hva media videreutvikler det til, og det er hva analytikerne sier på grunnlag av indikatorene. Så jeg ville være uhyre forsiktig med å trekke den konklusjon som representanten Djupedal gjør. Men jeg regner med at han er alene om å trekke den konklusjonen.
Terje Johansen (Venstre), 1999-12-21:
Nei takk!
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-12-21:
I motsetning til de øvrige partier vil Fremskrittspartiet ikke gå inn for en egen klagenemnd i forbindelse med opprettelsen av et lotteritilsyn. Vi ønsker at det først høstes en del erfaringer ved et lotteritilsyn. Klage på vedtak fattet av politiet bør fortsatt kunne påklages til Lotteritilsynet, og vedtak fattet av Lotteritilsynet kan påklages til Justisdepartementet. Dette er ordninger som meget godt kan fungere uten at det opprettes en egen klagenemnd. En nemnd skal finansieres ved gebyrer betalt av aktørene i de private lotterier. Svært få av høringsinstansene har uttalt seg om behovet for en klagenemnd, isteden ønsker høringsinstansene at Lotteritilsynet bør organiseres med et eget styre. Dette er i tråd med Fremskrittspartiets syn. Et styre bør være et forum som er uavhengig av selve tilsynet, med en sammensetning bestående av et flertall av personer rekruttert utenfra. Med dette anbefaler jeg forslaget fra Fremskrittspartiet.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Eg har berre eitt spørsmål: Var dette synet til eit av dei største partia i Stortinget, eller var det synet til representanten Gundersen?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Det er riktig at Fremskrittspartiet har bestemt seg for å stemme imot dette bevilgningsforslaget. Som det står i innstillingen, har det sin bakgrunn i at vi egentlig ikke ser noen hensikt i å understøtte økonomisk et så stort land som Russland – et land som har så store og naturlige forutsetninger for å klare sin økonomi selv. Det er et gammelt ordtak som heter at nød lærer naken kvinne å spinne. Russerne selv har i veldig liten grad villet bidra til å få orden på atomavfall og atomsikkerhet. De har gjentagne ganger lagt byråkratiske hindringer i veien for norsk bistand på dette området. De har unnlatt å godkjenne internasjonale traktater, som nettopp tar sikte på å avhjelpe disse tingene. De bygger fremdeles kostbare krigsfartøy og skip. De har ikke fått orden på systemet når det gjelder innkreving av skatter og avgifter. Inntektsfordelingen er vanvittig skjev, den er faktisk verre enn under kommuniststyret. Rike russere sløser med penger og investerer enorme beløp i europeiske banker. Det er da ingen grunn til at Norge skal gi økonomisk bistand til et land som ikke legger to pinner i kors for å løse disse problemene. Det innebærer jo først og fremst at russerne fratas den siste rest av ansvarsfølelse ved at vestlige land nå har pøst inn nesten ubegrensede midler – at det på en måte er disse landene som har ansvaret for dette, og så kan russerne bruke de små midlene de for øvrig har, til mer prestisjebetonte formål. Så jeg synes det er norsk naivitet som ligger bak forslaget om å øke denne bevilgningen.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Jeg vil gjerne stille representanten Jagland et spørsmål. Når det gjelder konflikten i Kosovo, har Fremskrittspartiet hele tiden ment at Regjeringen, stortingsflertallet og NATO har slått inn på en urealistisk linje når man ikke ønsker at Kosovo skal oppnå full uavhengighet av Jugoslavia. Man vil tvert imot forsøke å forhandle frem en løsning som innebærer at kosovoalbanerne, dvs. mer enn 90 pst. av befolkningen, skal være underlagt regjeringen i Beograd. En slik løsning ville innebære at Kosovos utenriks- og handelspolitikk vil bli underlagt Beograd. Det samme gjelder militærvesen og beskatning. Det innebærer at man går inn for en forhandlingsløsning der kosovoalbanerne tvinges til å finansiere og gjøre tjeneste i den eneste hæren de har all grunn til å frykte, nemlig den jugoslaviske. En slik løsning har for Fremskrittspartiet hele tiden fortonet seg som umoralsk. Mitt spørsmål til Jagland er: Mener han, tatt i betraktning den senere tids utvikling og de motsetninger som nå foreligger, at det fortsatt er grobunn for et jugoslavisk overherredømme i Kosovo?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Jeg har besøkt den russiske dumaen flere ganger og min karakteristikk er følgende: Det er en rekke slitne, perspektivløse gamle menn som først og fremst tenker med bitterhet på fortiden, og har, så vidt jeg kan forstå, ingen perspektiver, de vender tilbake til kommunismen, til sjåvinismen. Og det er selvfølgelig veldig vanskelig å samarbeide med en regjering som har en slik lammende forsamling i ryggen. Vel, Russland er kommet inn i Europarådet, Russland samarbeider med NATO, Russland deltar nå også med en av sine trette, gamle parlamentarikere i Vestunionen på møtene der. Ja, hva skal man egentlig si? Man kan jo selvfølgelig slenge til dem noen penger av og til og komme med oppmuntrende bemerkninger. – Dette var kanskje ingen diplomatisk måte å uttrykke seg på, men det avspeiler vel egentlig realitetene. Det er ikke så mye vi kan gjøre for å røre ved denne kolossen. Vi sitter her i denne salen og vet minimalt, og det er også tydelig at russerne vet lite om sitt eget land for tiden, så her tror jeg vi skal være veldig beskjedne, og så får vi snakke sammen når vi finner en anledning.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Mitt svar er at ord for ord var selvfølgelig ikke dette Fremskrittspartiets syn, men generelt tror jeg at jeg gav uttrykk for Fremskrittspartiets holdning. Men hvis representanten Blankenborg trodde at jeg siterte partiprogrammet, er ikke det helt riktig.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Jeg kan ikke forstå hvordan det har vært mulig å få et slikt inntrykk av mitt innlegg. Jeg synes det er aldeles utmerket at Russland er representert i flest mulig europeiske organisasjoner, og at kontakten er mest mulig omfattende. Jeg bare gav kanskje et realistisk syn på hva vi kan vente oss av disse kontaktene, hvilke forventninger vi kan ha når man står overfor en russisk duma som er besatt slik som den er i dag. Jeg ville i grunnen bare advare mot naivitet. For øvrig, som jeg sa i mitt innlegg under forrige sak, har ikke russerne bidratt noe særlig for at man skulle få effektivisert oppryddingen når det gjelder atomforurensninger, hverken ved å underskrive traktater eller ved å tillate overføring av norske varer for å få orden på disse sakene. Man ser også hvordan russerne i dag støtter opp om serberne, som med åpne øyne begår disse ubegripelige bruddene på menneskerettighetene. Russerne støtter dem fullt ut. Og man hører ikke et ord om de menneskerettighetsbrudd som der foregår, bare et sentimentalt forsvar for serberne. Alle må da forstå at det ikke er uproblematisk å samarbeide med representanter for et folk som har den innstillingen.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Jeg konstaterer at representanten Petersen har hatt en noe annen erfaring med de kommunistiske og sjirinovskijske representantene i den russiske duma enn jeg har hatt, og at han muligens også har en annen vurdering av deres holdning til Milosevic. Det jeg egentlig hadde tenkt å si, er at jeg vil jo tro at hvis russerne analyserer sin situasjon på en litt mer fremtidsrettet måte og ikke bare ser tilbake på Sovjetunionens tid, vil de komme til at de er langt mer sårbare, også militært, enn Europa. De har store problemer i syd, og det ville være en stor fordel for Russland om de kunne bli med i NATO, slik at man kunne komme russerne til hjelp, og at de ble omfattet av NATOs garanti. Problemet her er selvfølgelig at å garantere Russlands fremtidige grenser, ville være en veldig stor og risikabel garanti for NATO, med den oppløsningstendens som finnes i det landet. Det jeg i grunnen bare hadde lyst til å bemerke, er at det egentlig ville være en meget god situasjon om Russland kunne være med i NATO, og at det hadde vært mulig for NATO å garantere stabiliteten i Russland. Min kritikk er i grunnen først og fremst rettet mot den holdningen som man merker i den russiske duma.