Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-04-05:
EFTAs handelspolitiske strategi har i hovedsak gått ut på å følge EU når det gjelder å få frihandelsavtaler med andre land. Poenget er å sikre norsk og de andre EFTA-landenes næringsliv like god markedsadgang som EU-landenes næringsliv i viktige markeder. På 2000-tallet gikk EFTA også i noen tilfeller foran EU. Avtalene med Singapore, Sør-Korea og Canada er eksempler. I dag har også EU avtaler med disse tre landene, nå senest med Canada, og de er mer omfattende. Nå må EFTA følge etter med oppdateringer av disse avtalene. Dette gjelder særlig Canada, hvor EFTA kun har en avtale om varehandel. EFTA-rådets prioriteringer for første halvår i år var å fortsette forhandlingene med Georgia og Filipinene, gjenoppta forhandlingene med India og Indonesia og ha to forhandlingsrunder med Malaysia samt å få i gang samtaler med Tyrkia, Mexico og Canada om å oppdatere, modernisere og utvide frihandelsavtalene med disse landene. Dette er vel og bra, men om vi sammenligner med det handelspolitiske programmet handelskommissær Cecilia Malmström la fram i fjor høst, blir ambisjonene noe mer puslete. Én ting er EUs ambisjoner om å sluttføre TTIP med USA, frihandelsavtalen med Japan, investeringsavtalen med Kina og gjenoppta forhandlingene om en frihandelsavtale med ASEAN. Like interessant er målsettingene om å bruke handelsavtaler til å styrke arbeidet med å sikre bærekraftig utvikling, arbeidstakerrettigheter, bedriftenes ansvar gjennom verdikjeden og menneskerettigheter – og ivaretakelse av den europeiske sosiale modellen og regulatoriske standarder. Med andre ord en handelspolitikk som også skal fremme og sikre europeiske verdier. I lys av debatten som går om hva TTIP og TISA kan bety for Norge og vårt politiske handlingsrom, nasjonalt og lokalt, er det av stor betydning at EUs strategi slår fast at EUs handelsavtaler aldri skal forhindre regjeringenes rett til å styre og organisere offentlige tjenester, til å regulere og sette standarder og aldri innebære krav om privatisering. I EFTA-sammenheng er vi adskillig mer beskjedne i våre målsettinger. Jeg husker godt kampen som ble ført, fra norsk side, for å få aksept i EFTA-familien for å kreve egne kapitler om bærekraftig utvikling og arbeidstakerstandarder. Stortingets EFTA-parlamentarikerkomité var en pådriver i dette arbeidet. Vi fikk til slutt gjennomslag på EFTA-ministermøtet i Reykjavik i 2010. Til da hadde hensynet til miljø og anstendige arbeidsvilkår kun vært referert til i det såkalte forordet. Spørsmålet er: Vil regjeringen ta initiativ til at EFTA utvikler en tilsvarende, bredere og verdibasert handelspolitisk strategi, som EU nå vil legge seg på? Gjennom EFTA har vi et omfattende nettverk av frihandelsavtaler, men det er en utfordring at Norge står uten avtaler med noen av de største og raskest voksende økonomiene i verden – Japan, India, USA, Brasil, Indonesia. En annen utfordring er at moderne handelsavtaler har utviklet seg til å bli langt mer omfattende enn tidligere. Nå handler det i mindre og mindre grad om tollsatser og mer og mer om bredere agendaer, som investeringer, standarder, miljøhensyn, arbeidstakerrettigheter og utviklingselementer. I tillegg ser vi utviklingen av regionale og multinasjonale avtaler med sterke elementer av global og regional maktpolitikk. Dette krever nye grep og nye innfallsvinkler, også for oss og for EFTA. I mange av de framvoksende økonomiene vil investeringer være viktige for deres utvikling. Dette er et område hvor Norge kan ha et fortrinn gjennom oljefondet, men i mange av disse markedene kan investeringer være risikable. Regjeringen sendte i fjor ut en modell for bilaterale investeringsavtaler, BITs, på høring. Siden har vi ikke hørt noe om den. Stortinget la noen overordnede føringer i innstillingen til Meld. St. 29 for 2014–2015. Hva har regjeringen landet på? Har den funnet en modell den mener ivaretar balansen mellom beskyttelse av investor mot illegale reguleringer og landenes rett til legale reguleringer? EU har lansert en ny modell for tvisteløsningspanel i forbindelse med investorbeskyttelse, med et fast panel av dommere, og fått gjennomslag for dette i sine avtaler med Canada og Vietnam. Jeg mener dette er en modell Norge bør slutte opp om, fordi den imøtekommer mye av kritikken mot å ha ulike paneler fra sak til sak. Hva er regjeringens syn på dette? Et tredje viktig element i EUs nye handelsstrategi er åpenhet. EUs handelskommissær Cecilia Malmström og hennes stab har månedlige møter med Europaparlamentets handelskomité, INTA, og i tillegg jevnlige møter med saksordførere og skyggeordførere på ulike forhandlingsspor. Det er opprettet et såkalt leserom for medlemmene i Europaparlamentet hvor alle dokumenter, også motpartens posisjoner, legges fram. Det opprettes tilsvarende leserom i medlemslandene for at også nasjonale parlamentarikere skal kunne følge utviklingen i forhandlingene. Det danske leserommet ble nylig åpnet. Det er kravet om mer åpenhet rundt handelsavtaler som har ført til denne praksisen under den nye kommisjonen – også initiert av den tiltagende debatten om forhandlingene med USA om TTIP og av TISA-forhandlingene. Kommisjonen offentliggjør også sine egne posisjoner på EUs hjemmesider. Men medlemmene av EU-parlamentet, og spesielt komitémedlemmene, får altså ytterligere informasjon og grunnlag for å kunne gi innspill og delta i den offentlige debatten som løper mens forhandlingene pågår. Europaparlamentet har også, med bredt flertall, vedtatt en omfattende uttalelse som gir føringer for en TISA-avtale, synspunkter kommisjonen vet den må legge til grunn om en ferdigforhandlet avtale skal få flertall i parlamentet. Regjeringen – her hjemme – har et handelspolitisk kontaktorgan med representanter fra sivilsamfunnet, NHO, fagbevegelser og organisasjoner opptatt av handels- og utviklingspolitikk. Disse er jevnlig orientert om TISA-forhandlingene og har trolig mer detaljert innblikk i disse forhandlingene enn vi på Stortinget har. Det er bra at sivilsamfunnet tas med på råd, men jeg tror vi må tenke nytt også om hvordan Stortinget skal holdes orientert underveis. Jeg stilte et skriftlig spørsmål til utenriksministeren om han ville offentliggjøre norske innspill til TISA-forhandlingene og på egnet måte jevnlig konsultere Stortinget om utviklingen i forhandlingene. Svaret var at regjeringen tilstreber åpenhet om TISA-forhandlingene, og at han tar sikte på å offentliggjøre en oppdatering av det norske tilbudet når det foreligger, og at han vil konsultere Stortinget på egnet måte, som det heter, underveis. Velvillig lest er svaret for så vidt positivt, men det oser heller ikke av initiativ for å bringe mer innsikt og offentlighet rundt disse forhandlingene, som det jo nå pågår en debatt rundt. Det er en debatt som, så langt jeg kan forstå, er beheftet med unødig uro for konsekvensene, spesielt når man leser de krav EU-parlamentet har lagt til grunn, og de krav EUs handelspolitikk legger til grunn, med hensyn til å ivareta både politisk styring og handlingsrom og standarder innen miljø, forbrukerbeskyttelse osv. Det er bare åpenhet og innsikt i hva som skjer i forhandlingene, som kan fjerne denne type uro. Derfor er oppfordringen til næringsministeren at hun inspirerer sin kollega utenriksministeren til å være mer offensiv når det gjelder åpenhet om de forhandlingene han sitter med ansvaret for. Det vil også gjøre hennes jobb lettere i de forhandlingene hun har ansvaret for. En siste utfordring, som Norge og de andre EFTA-landene kan stå overfor etter 23. juni, er Storbritannia. Hvis de britiske velgerne sier nei til Camerons avtale med EU og ja til at Storbritannia skal forlate EU, så vil de også forlate EØS og oss. Norge vil stå uten en handelsavtale med en av våre største handelspartnere. Har regjeringen og/eller EFTA startet forberedelsene til en slik situasjon? Selv om det trolig vil ta tid før Storbritannia er ute av EU, vil det være svært mange land utenfor EU som vil være i samme situasjon som oss, og det vil være svært mange land Storbritannia må forhandle avtaler med. Da tror jeg det er viktig at Norge ikke står sist i denne køen. EFTA holder jo sitt ministermøte i Sveits uken etter folkeavstemningen. Utfallet – spesielt om det skulle bli en «Brexit» – bør naturlig nok være et tema på det møtet.