Michael Tetzschner (Høyre), 2013-05-30:
Etter saksordførerens gode fremstilling av sakens kjerne kan jeg begrense meg til å utdype bakgrunnen for at jeg, sammen med Gunnar Gundersen, Frank Bakke-Jensen, Ingjerd Schou, André Oktay Dahl og Siri A. Meling, har funnet tiden inne til å diskutere om vi skal ha en bedre rettssikkerhet ved bruk av tvangsmidler når de brukes av forvaltningen. Vi får stadig gjennom pressen beskjed fra brukere av lovgivningen, enten det er enkeltmennesker eller mindre næringsdrivende, om at rettssikkerheten kan komme til å komme i bakgrunnen i møte med en ganske overmektig forvaltning. Jeg tror noe av essensen i dette er at man ser bort fra de andre prosessgarantiene som man har når det gjelder å idømme straff. Disse ser man i stor utstrekning bort fra når det gjelder å påføre medborgere ubehag, selv om man ikke kaller det straff, men forvaltningssanksjoner. Det å få et stort gebyr kan være like ødeleggende for en bedrift, enten man kaller det straff eller gebyr. De kan ha de samme virkningene for bedriftens overlevelse, arbeidsplassene og leverandørene. Det administrative sanksjonssystemet setter lavere krav til hva man må bevise av skyld hos den som er kommet i søkelyset. Man nøyer seg med en generell uaktsomhetsnorm som gjør det lettere å bevise skyld, men hvor man også kommer i skade for å dra inn mennesker som faktisk ikke har hatt forsett om å gjøre noe som helst regelstridig. Det er også noe av det som har opptatt oss når vi har fremmet forslaget, og vi har satt oss ned og laget et fullstendig lovforslag, som i teorien kunne vært satt ut i livet. Men det er også selvfølgelig ment som en illustrasjon på hva vi er ute etter. Hvis utviklingen går ytterligere i retning av bruk av administrative inngrep og sanksjoner, og at vi dermed har fått en straffeforvaltningsrett, mener også forslagsstillerne at tiden da er inne for å vurdere om vi skal ha en forvaltningsstraffeprosess, som gir de samme garantiene til dem som det offentlige mener har overtrådt normer. Vi mener også at det er et problem i seg selv for forutsigbarheten til brukerne og de som rammes av forvaltningens pålegg i ulike sammenhenger, at det på det ene forvaltningsområdet etter det andre kan utvikle seg forskjellig praksis og vaner, slik at borgerne i sine ulike roller opplever en forvaltning som ikke er noenlunde enhetlig. Det som er akseptabelt i én bransje, blir ulovlig i en annen. Vi ønsker også at forvaltningen blir tvunget inn i en enhetlig praksis, en slags «best practice», som skal gjelde alle statlige etater, uansett hva de måtte drive med ellers. Slik tar man i betraktning behovet for minstestandarder som sikrer brukerne og de som er gjenstand for disse reglene, den samme minimumsrettssikkerhet. Vi ønsker også at forvaltningen i større grad ved valg av virkemidler blir seg bevisst overgangen til ordinær straffeforfølgelse etter straffeloven. Det er ikke til å komme forbi at det er en del brudd på administrative regler, som er av en slik art at det også bør få strafferettslig etterspill. Vi har også ønsket å markere den overgangen og at alle parter får en høyere bevissthet om når man er på det ene feltet, og når man kommer over i den egentlige strafferetten. Vi har med glede merket oss at det har vært forholdsvis imøtekommende toner i departementets vurdering av dette. De sier at dette er et «verdifullt innspill til forbedringer av gjeldende regelverk», men de sier også at noe er ivaretatt ved ulovfestet rett. Men nettopp ulovfestet rett vil være mer usikkert, mindre forutberegnelig og ikke alltid gi denne rettssikkerheten på tvers av statlige sektorer. Men vi ser på dette som et positivt tilbakespill og aksepterer at forslaget vedlegges protokollen. Vi regner med at dette bare var en første drøftelse av en meget interessant rettspolitisk debatt.