Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-02:
Det kan ikke være tvil om at akkurat nå er president Trump den største trusselen mot vår felles framtid – ikke bare ved at han vender ryggen til verden ved å trekke USA fra Paris-avtalen, men først og fremst ved den klimapolitikken han fører i landet med verdens nest høyeste utslipp. Selv om ordbruken er en annen, er den nasjonale politikken rystende lik på hjemlige trakter. Trump opphever Obamas nei til oljeboring i Arktis; i Norge vil olje- og energiministeren åpne nye områder for olje i Arktis, og miljøministeren forsøker å flytte grensene for oljeaktiviteten – iskanten – lenger og lenger nord. Trump vil bekjempe omleggingen til mer fornybar energi og ha nytt liv i kullnæringen; i Norge har regjeringen kuttet støtten til ny fornybar energi og tildelt flere områder til olje enn noensinne. Trump har satt klimafornekterne inn i sentrale posisjoner; i Norge er halvparten av Frp-erne som er statsråder, klimafornektere. Trump avblåser de nasjonale klimamålene om å kutte opptil 28 pst. CO 2 innen 2025; i Norge har regjeringen avblåst alle nasjonale klimamål, og det er det som blir lovfestet i dag. Selvsagt er det forskjeller, men likhetene i politikken som faktisk føres, er en ubehagelig sannhet som flere burde bli oppmerksom på. Da forslaget om en klimalov ble fremmet av daværende leder i WWF, Rasmus Hansson, så man til den britiske klimaloven som til nå har vært en suksess. Kjernen til suksessen med den britiske loven er tydelig lovfesting av langsiktige nasjonale mål for utslippskutt, tydelig lovfesting av nasjonale mål god tid i forveien, årlig rapportering av alle nasjonale utslipp inklusiv internasjonal luftfart, et uavhengig klimaråd som gir råd om både oppdaterte mål og hvilken politikk som bør føres, og oppdatering av politikken fra regjeringen og parlamentets side, som fastlegger hvordan målene skal nås. Ingen av disse tingene er på plass i klimaloven som blir banket gjennom i dag. De langsiktige og kortsiktige målene om utslippskutt skal oppnås i fellesskap med EU – det er ingen vedtak for hvor mye vi skal kutte i Norge. Det blir ingen rapportering av utslippskutt i industrien og oljeindustrien. Det blir ingen tydelig plan. Det blir ikke noe uavhengig klimaråd. Alle disse tingene står SV og Miljøpartiet De Grønne sammen om å foreslå – og jeg tar opp alle de forslagene som SV er med på – sammen med et nytt mål om utfasing av all fossil energibruk innen 2040. SV vil også fremme et langsiktig mål om nullutslipp i 2050. Hovedskillelinjene i norsk klimapolitikk har i alle år i nyere tid gått mellom dem som mener at vi burde sette tydelige nasjonale mål, og dem som mener at det er like bra å betale andre for å gjøre klimadugnaden. Før gikk skillet mellom oljepartiene Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre på den ene siden og resten av oss på den andre. Nå er det kun SV og Miljøpartiet De Grønne som vil lovfeste tydelige nasjonale mål; resten er imot. Det er det tristeste som har skjedd i norsk klimapolitikk de fire siste år. Vi hadde et nasjonalt utslippsmål mot Jens Stoltenbergs vilje, presset fram av SV i regjering og forsterket av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre utenfor regjering, om at innen 2020 skulle nasjonale utslipp kuttes til mellom 45 og 47 millioner tonn. Før valget var løftet fra opposisjonspartiene at dette skulle nås, og at klimapolitikken skulle forsterkes. Miljødirektoratets rapporter i 2014 viste at det var mulig. Nå – etter fire år med høyrestyre, velsignet av Venstre og Kristelig Folkeparti – viser regjeringens perspektivmelding at utslippsmålet for 2020 om å kutte til 47 millioner tonn ikke nås før i 2030. Alle bortsett fra SV og Miljøpartiet De Grønne stemmer imot å lovfeste klimamålet for 2020, som vi sto sammen om i klimaforlikene i 2007 og 2012. Det er ikke tilfeldig at hver gang jeg ser på Trine Skei Grande, så tenker jeg på Siv Jensen. Det er ille at Senterpartiet, som er imot direktiver fra EU, mener det er greit å kjøpe seg fri fra klimadugnaden ved å investere i grønn omstilling i Spania i stedet for å investere i grønn omstilling i Norge. Det er fortvilende at Rasmus Hansson jubler over klimaloven som vedtas i dag, selv om han vet så inderlig godt at den loven vi vedtar i dag, ikke kommer til å kutte klimagassutslipp i Norge, og han kalte den selv for pinglete den gangen den ble lagt fram. Det er ikke rart at folk blir forvirret over klimadebatten i Norge i dag. Alle partiene bruker de samme fyndordene, og verdikonfliktene er nesten borte. Derfor er det lett for mange partier å fordømme president Trump i dag, men glem ikke at Trumps klimapolitikk har gode vekstvilkår i den norske regjering. Det er derfor den klimaloven som vedtas i dag, er en lov jeg tidligere har kalt et makkverk. Til tross for at Trump har sagt opp Paris-avtalen og klimakonvensjonen, har jeg håp for framtiden: fordi strøm fra sol for første gang er billigere enn nedbetalt kull, på grunn av Tysklands solsubsidier, og fordi elbil- og batteriprisene stuper på grunn av bl.a. norsk elbilpolitikk. Det er åpenbart at skal Norge ta sitt rimelige ansvar for å kutte nasjonale utslipp og kutte i oljeutvinning, så må partier som SV og Miljøpartiet De Grønne blir vesentlig sterkere. Valget 11. september er første sjansen for folk til å få gjort noe med dette.