Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-09-30:
Når Stortinget er inne i en prosess med å endre Grunnlovens bestemmelser på ett eller flere områder, er det, eller bør det være, en prosess som ligger på siden av eller, om man vil, over det daglige politiske arbeid. De endringer som eventuelt gjøres i konstitusjonen, bør baseres på klare prinsipper og ha en veldig lang horisont. Arbeiderpartiet for sin del har lenge ønsket og forsøkt å få til en kommisjon for en total gjennomgang av Grunnloven i hele sin bredde, men siden det ikke har vært flertall for en slik tilnærming, er vi i alle fall glade for at forslaget om endring av Grunnloven § 100 har fått en grundig og solid gjennomgang av Ytringsfrihetskommisjonen. Vår grunnlov ble skapt i en helt annen tid – man kan nesten si i en annen verden. Politiske partier var et ukjent begrep. Eidsvollsmennene hadde jo ingen forutsetninger for å tenke seg at vår måte å leve på etter hvert kunne true naturmiljøet. Det var et samfunn hvor klassedelingen var systematisk. Det internasjonale fellesskapet var veldig løst fundert, og synet på individet og individets rettigheter var helt annerledes enn i dag. Men til tross for dette skapte mennene på Eidsvoll i løpet av få uker en grunnlov der bl.a. denne paragrafen, §100, har stått seg helt fram til i dag, 190 år senere. Det som ligger til grunn for Arbeiderpartiets syn når det gjelder ytringsfriheten, er følgende: Ytringsfrihet er ikke noe et lands parlament kan gi sitt folk, ytringsfrihet er noe folket har. Parlamentets rolle er å sikre denne retten, denne friheten, konstitusjonelt. I det ligger retten til ytringer, retten til taushet, retten til å demonstrere, retten til innsyn og retten til at det skal finnes en infrastruktur i samfunnet som gjør at meningene kan flyte fritt. Men selv en så grunnleggende rett som retten til frie ytringer vil i et samfunn måtte ha sine begrensninger. Disse begrensningene bør etter vårt syn være så klart definert som mulig i lov, slik at det er lovgiverne og ikke domstolene som setter grensene for ytringsfriheten. Det er videre vår oppfatning at ytringer som representerer holdninger som samfunnet tar avstand fra, skal møtes i den offentlige debatt. Nå er situasjon her i salen at det ikke er noen som vil innskrenke eller dempe retten til ytringer, mens andre er ytringsfrihetens forkjempere. Vår historie og vår kultur, vår etikk, og gjerne vår moral, gjør jo at holdninger til spørsmål som dette er et slags felleseie. Det er noe man mer eller mindre får i fødselsgave. Dette er holdninger som ligger klart forankret i vårt samfunn. Men nå, som mange ganger før, er det ikke debatten og kampen om målene som preger denne sal, men det er debatten om midlene og metodene. Hvordan skal vi få det til? Hvordan skal vi få en slik lovgivning til å fungere optimalt? En endring av Grunnloven har sin meget stramme prosedyre, og til slutt kan man vedta endringer her i salen med to tredjedels flertall. Men det er alltid slik at det er ønskelig å få et så stort flertall som mulig bak disse endringene. Jeg må gi flertallet og sakens ordfører honnør for det arbeidet som har foregått etter at innstillingen ble avgitt, og fram til i dag, hvor man har beveget seg en del, slik at muligheten for å få et betydelig flertall bak et slikt endringsvedtak her i salen nå er til stede på en helt annen måte enn hva som var situasjonen da vi gikk fra hverandre før sommeren. Derfor vil jeg allerede nå meddele at dersom mindretallets forslag skulle falle – hvilket jeg ikke ser helt bort fra kan skje – vil Arbeiderpartiets gruppe bli anbefalt å stemme for de forslagene som saksordføreren nå gjorde rede for, altså forslag nr. 3, med ett unntak. Det skal jeg komme tilbake til. I første ledd er vi sammen med flertallet, og det er ingen uenighet. Det er der det heter at «Ytringsfrihed bør finde Sted». Nå sier riktignok SV at «Ytringsfrihed skal finde Sted», men jeg har forstått det slik at i juridisk sammenheng er det ingen realitetsforskjell i dette. I andre ledd er det heller ikke forskjeller av stor betydning lenger i og med det forslaget som nå foreligger. Det er enighet om at denne bestemmelsen ikke på noe punkt skal forsvake dagens rettstilstand når det gjelder ansattes rett til frie ytringer. Jeg viser her til saksordførerens innlegg, som klart understreker dette forholdet. Det er slik at vi er enige. Formuleringene her kunne vært bedre, og det er kanskje litt vanskelig å få sendt ut et signal. Det virker jo litt pussig, da. Hvorfor i all verden vedtar vi det? Men de som kjenner systemene, rutinene og prosedyren for endring av Grunnloven, vil forstå at vi ikke hadde noe valg, men at det ble lagt fram et forslag for å rette opp dette. Det kan gjøres allerede høsten 2005, hvis Stortinget skulle ønske det. Videre er det i vårt forslag tatt inn bestemmelser om «agtsom god Tro», som vi mener burde vært med i underlaget for den rettslige vurderingen. Men her har ikke flertallet sett noen mulighet for å komme oss i møte. Vi ser at det ikke ville endre rettstilstanden, så langt vi kan forstå, i særlig grad, for i Norge har vi et begrep eller en rettslig tilstand – eller hva det nå heter – hvor det at man har vært i god tro, liksom er en rettstilstand, slik at det, så langt vi kan forstå det nå, vil gjelde enten det står i Grunnloven eller ikke. Tredje ledds første setning, «Frimodige Ytringer om Statsstyrelsen og hvilkensomhelst anden Gjenstand ere Enhver tilladte» – det er jo et fantastisk språk, det er strålende. Så «Statsstyrelsen» er en gjenstand. «Gjenstanden» justisministeren er til stede her i dag. Her er vi nå blitt enige. Den frimodige ytringen om statsstyrelsen er tatt inn igjen. Det tror jeg var noe av det viktigste som kunne ha skjedd i de endringer som flertallet har gjort. Det er strålende. Men vi mener for vår del at man kunne ha stanset der, med «Frimodige Ytringer om Statsstyrelsen og hvilkensomhelst anden gjenstand ere Enhver tilladte». Vi mener at der kunne man ha satt punktum. Nå har ikke flertallet gjort det, og man har da lagt inn at «Det kun kan sættes slige klarlig definerede Grændser for denne Ret, hvor særlig tungtveiende Hensyn gjøre det forsvarligt holdt op imod Ytringsfrihedens Begrundelser». «Særlig tungtveiende grunner» er ikke utpreget presist, og vi har hatt den oppfatningen at man da må overlate til domstolene å sette disse grensene. Men nå har flertallet tatt inn bestemmelsen om at de ulike presiseringer igjen skal nedfelles i lov. Dermed har vi også fått bekreftet av saksordføreren nå at det er en felles forståelse at disse forholdene skal defineres i lov. Parlamentarisk leder for Kristelig Folkeparti sa i et intervju på forsommeren hvor han ble spurt om hvor grensen for ytringsfriheten skal gå, at man skal være forsiktig med å sette grenser. Nå tror ikke jeg at man kan forstå denne uttalelsen fra Kristelig Folkeparti slik at man ikke ønsker å sette grenser, men at man vil overlate det til noen andre. Det mener vi er galt. Vi mener altså at det er lovgivende forsamling som må sette de grensene som skal settes for ytringsfrihetens rammer. Jeg får ikke tid til å gå innom alle leddene her, men viser bare til der hvor vi er litt uenige, og hvor jeg ikke vil anbefale Arbeiderpartiets gruppe å stemme for forslaget. Det gjelder femte ledd i forslaget, som omhandler kommersielle ytringer. Her ser altså mindretallet ikke behov for å ta inn en slik bestemmelse i Grunnloven. Vi ser det heller ikke som naturlig å gi særlige føringer om innstramminger på denne typen ytringer i Grunnloven. Professor Francis Sejersted, som ledet Ytringsfrihetskommisjonen, har for sin del omtalt dette leddet som et «fremmedelement» i denne lovgivningen. Jeg tror også at dette har vært det punktet som flertallet har slitt mest med, for det er her de har skiftet standpunkt flest ganger fra i vår og fram til nå. Vi mener for vår del for det første at det ikke vil være hensiktsmessig eller nødvendig å ha dette inn, og vi ser også klare praktiske, kanskje også juridiske og formelle, problemer med å definere hva som er kommersielle ytringer, når vi i neste omgang skal ta bestemmelsen om dette inn i lovverket. Hva er en kommersiell ytring, og hva er det ikke? Jeg vil anbefale Arbeiderpartiets gruppe å stemme imot femte ledd i forslag nr. 3. Resten av forslaget vil vi slutte oss til når vårt eget forslag har falt. Når Arbeiderpartiet i løpet av dagen kommer til å stemme subsidiært for seks av de sju leddene som ligger i dette forslaget, innebærer ikke det at vi stiller oss bak de begrunnelser eller argumenter som Regjeringen eller regjeringspartiene fører for å komme fram til disse forslagene. Når vi senere skal gi oss i kast med alminnelig lov for å regulere en lang rekke bestemmelser som en konsekvens av det vi gjør her i dag, er det altså ikke slik at disse føringene vil ligge til grunn for vår vurdering av hvordan disse lovverkene skal utformes. Jeg mener at mindretallets forslag, som i sin helhet støtter seg til Ytringsfrihetskommisjonens vurderinger og anbefalinger, ville vært riktig å vedta. Jeg tror det er der vi som samfunn egentlig befinner oss i dag i dette spørsmålet. Men når vi ikke får til det og flertallet ønsker å ha en del andre tilnærminger her, ser vi at de endringer som har skjedd i løpet av sommeren, de flyttinger som har skjedd fra flertallets side, og de flyttinger som nå skjer fra mindretallets side, gjør at vi kommer fram til et lovverk som jeg tror har brakt oss ganske kraftig nærmere og kanskje til samme nivå som det man kan kalle europeisk standard for menneskenes rett til frie ytringer. Det er ikke gunstig for et land og et samfunn som Norge å bli irettesatt av Europa fordi vi er for stramme i forhold til hvordan landets innbyggere kan forfølges for sine ytringer. Jeg vil også fra denne talerstolen få uttrykke takknemlighet overfor det arbeidet som Ytringsfrihetskommisjonen har gjort, og som jeg mener bidrog til et betydelig løft i debatten om ytringsfrihetens betydning og vilkår i et moderne og komplisert samfunn. Én ting er at vi har kommet fram til konkrete lover og formuleringer her. Det har også hatt en betydning for debatten, ikke bare i dette hus, men for debatten vi har sett i media osv., hvor ytringsfriheten er satt på dagsordenen. Slike grep tror jeg det er veldig gunstig at man tar fra tid til annen. Til slutt vil jeg få lov til å ta opp mindretallets forslag i denne saken.