trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inger Løite (Arbeiderpartiet), 2006-10-18:
Først vil jeg takke statsråden for et grundig og godt svar på interpellasjonen. Spørsmålene representanten Jensen stiller, er om embetsverket lever sitt eget liv, om det tar seg til rette på tvers av gjeldende politikk, og om dette er et demokratisk problem. Vi som er stortingsrepresentanter, forventer selvsagt at embetsverket stiller seg lojalt til den sittende regjering, uansett politisk farge. Jeg støtter statsrådens beskrivelse av embetsverkets rolle både som rådgivere for og utøvere av politikken til Regjeringen. Statsråden må alltid kunne stole på at hun får en nøytral og faglig vurdering av den aktuelle situasjonen, selv om det kan komme råd som ikke alltid går i den retningen som den politiske ledelsen ønsker. Samtidig må det være helt klart at når en avgjørelse er tatt, skal den følges opp i tråd med intensjonen til den politiske ledelse. Ingen i embetsverket skal overprøve en beslutning som er tatt av den politiske ledelsen i departementet. Statsråden har rett i at embetsverket har lang tradisjon i å håndtere dette i Norge, og at dette i høyeste grad gjelder departementene. Det er likevel betryggende at denne problemstillingen følges nøye opp, slik statsråden beskriver i sitt innlegg. Det må likevel understrekes at det er meget sjelden embetsmenn går over grensen, slik at det er nødvendig å bruke straffeloven. Vi har også, som statsråden beskriver, en rekke reaksjoner før en går til det skrittet. Samtidig er det viktig at stillingsvernet som embetsverket i staten har, er sterkt. Vi må for all del unngå at embetsmenn kan presses til å bli statsrådenes politiske medarbeidere. Representanten Jensen viser til UDI-saken. Men jeg vil si at UDI-saken viser nettopp at uregelmessighet blir oppdaget. Vi i Arbeiderpartiet vil delta videre i debatten om temaet, og vi føler oss helt trygge på at statsråden vil følge dette opp på en betryggende måte.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2006-10-18:
Jeg tror vi alle er enige om at embetsverket generelt gjør en veldig god jobb. Det er egentlig ikke det vi diskuterer her heller. Vi diskuterer ikke hvorvidt de følger opp politiske vedtak eller ikke. Det vi diskuterer, er om embetsverket legger de politiske premissene for vedtakene som statsråden og politisk ledelse i de forskjellige departementene fatter. Der er det mange muligheter som det er vanskelig å spore, men som ligger der allikevel. Det kan f.eks. dreie seg om sendrektighet, dvs. at embetsverket forsinker en sak ut fra at en kan være uenig i sakens innhold, og at en bruker svært lang tid på saksbehandlingen før saken fremsendes politisk ledelse. Det er ett konkret eksempel. Det er også mange underliggende etater som er fjernet fra maktens sentrum, og som føler seg mer uavhengige av den til enhver tid sittende regjering og kommer med klare utspill gjennom media, men også gjennom sine kanaler, som gjør at det blir svært utydelig hva Regjeringens politikk er. Det er også slik at embetsverket ofte overkommuniserer positive eller negative konsekvenser av en politikk, dvs. at man varsler og advarer mye mer enn man ser på den positive siden hvis man er uenig i et eventuelt vedtak. Det skjer ikke sjelden i embetsverket. Når det kommer en ny regjering, er det veldig ofte slik at man viderefører den politikken som den forrige regjeringen hadde, fordi man fikk en oppgave fra den forrige sittende statsråd, og så tar man altså ikke de politiske signalene som har vært kommunisert gjennom mediene og gjennom den politiske valgkampen man har vært igjennom, om at den nye regjeringen ønsker en ny politikk. Det er jeg sikker på at også denne regjeringen har oppdaget. Det må være klart for embetsverket at når det kommer en ny regjering og en ny statsråd, må man legge til side de politiske føringene som man fikk fra den forrige statsråden. Det skjer svært sjelden. Konsekvensen av dette er at man faktisk visker ut forskjellene i norsk politikk. Det er det alvorlige med dette. Det er ikke slik at embetsverket begår ulovligheter, men i det stille og gjennom ganske umerkbare prosesser påvirkes politikken uten at statsråde-ne nødvendigvis er klar over hva embetsverket faktisk bedriver. Det gjøres på de måtene som jeg har nevnt her. Det er sikkert flere eksempler på at embetsverket kan påvirke politikken uten at de enkelte statsrådene umiddelbart kan se dette. Det kan også gjøres ved at embetsverket gjennom kanaler tar kontakt med mediene, slik at sakene kommer i mediene via embetsverket eller via andre innenfor underliggende etater, og som gjør at mediene gir en sak en vinkling som er negativ for den til enhver tid sittende regjering.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2006-10-18:
Jeg vil starte med å si at jeg er glad for svaret – det er ikke ment som en klisjé, men som en beskrivelse av innholdet og et bredt engasjement. Svaret på spørsmålet mitt var ja. Men hvor fort gjør man dette? Er det noe som er iverksatt, eller er det forestående? Dette er på ingen måte et enkelt grep å gjøre. Så til det som var veldig interessant å høre, at man har nedsatt et utvalg som skal jobbe rimelig kjapt med sikte på å se på andre virkemidler i seniorpolitikken. Det man kan gjøre uavhengig av utvalget, er å mobilisere lederansvaret, ikke minst på mellomledernivå, for det er på mellomledernivå mange eldre ifølge Senter for Seniorpolitikk møter en slags forventning – du har blitt 62 år, ja ja, og så sier man ikke mer, og det ligger en slags forventning om at man skal forsvinne, trappe ned, eller et eller annet i den retning. Det tror jeg er viktig å gjøre noe med. Statsråden omtalte det som et billig tiltak, men det er et viktig tiltak, og det er et ledd i det kontinuerlige arbeidet man bør føre som et ledd i god personalpolitikk. Det ligger jo i forsikringsordningene i kommunene en utjevningsordning for utgifter til AFP, iallfall for dem som er innenfor KLP-systemet, og det er de fleste kommunene. I det ligger det et dårlig incitament, fordi de som fører en aktiv og god seniorpolitikk og får eldre til å stå lenge i arbeid, altså bruker AFP lite, betaler kostnadene for dem som bruker det mye. Slik sett er det noe man kanskje også bør se på. Men andre talere vil komme nærmere tilbake til det. Til slutt bare følgende til forsøk med kortere arbeidstid: Jeg møter ikke ethvert sekstimersforsøk, som statsråden omtalte, med et nei. Nå har jo Regjeringen, ved ett av departementene, fått en rapport som viser at alle forsøk som hittil er gjort med sekstimersdag, ikke oppfyller ønsket om bl.a. redusert sykefravær, så det er ikke noe å hente fra disse forsøkene. Men hvis man vil gjøre forsøk på nye og begrensede områder innenfor statsforvaltningen, eventuelt kombinert med at man går ned i lønn når man går ned i arbeidstid, så er ikke det meg imot. Men da må jeg si at det bør kombineres med at man iallfall fjerner de forhold som diskriminerer dem som står lenger i arbeid. Jeg omtalte et par av dem i mitt hovedinnlegg. Jeg tenker på dem mellom 67 og 70 år som opplever at man blir behandlet dårligere enn 70-åringene, rett og slett, selv om man vil jobbe lenger. Kombinerer man disse tingene, tror jeg man kan komme frem til en fleksibilitet som gjør at man behandler mennesker mer individuelt og mindre aldersdiskriminerende.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2006-10-18:
Debatten har vist en veldig bred enighet, ikke minst basert på statsrådens svar. Jeg kan vel også koste på meg å si at det ikke er hver dag jeg kan si at representanten Lundteigens innlegg i sin helhet også dekker mitt syn. Det skal ikke bli en vane, men i denne sammenheng er det bare en glede å si det. Jeg tror også at det er vel og bra med et hurtigarbeidende utvalg. Jeg skjønner at man skal fremme en stortingsmelding. Da vil det være veldig bra om man der kunne beskrive det som er gjort. Stortingsmeldinger har en tendens til å være et hvileskjær for ting man planlegger å gjøre, men ikke akkurat får gjort – for å si det litt uhøytidelig. Men hvis stortingsmeldingen rett og slett kan beskrive en eldrepolitikk der man har kommet langt i retning av iverksettelse, og at det som jeg nå har tatt opp konkret i min spørsmålsstilling, er noe som kan iverksettes, vil det være veldig gledelig, for det er et langt lerret å bleke, og man må begynne ganske raskt. Det var representanten Lise Christoffersen som brakte makroøkonomien inn i bildet. Som tidligere finansminister hadde jeg tenkt å holde meg litt unna det. Det er jo helt rett at nåværende finansminister holdt et meget presist innlegg på det punktet og beskrev at nasjonalformuen vår består av summen av arbeidskraft mye mer enn av finanskapital og petroleumskapital, og tallet 87 pst. dekker jo omtrent arbeidskraftens andel av dette. Det er meget tankevekkende, fordi det sier noe om hvilke enorme verdier som ligger i det å benytte arbeidskraften fornuftig på de områder hvor den gir høy avkastning. For arbeidskraft er en mangelfaktor i årene som kommer – en mangelvare, for å si det slik, selv om uttrykket ikke er veldig dekkende – og den må kunne flyttes til områder hvor den bidrar til at nasjonalformuen utnyttes best mulig. Det krever færre trygdede, flere tilbake fra trygd, man må tidligere ut i jobb, seniorer må stå lenger i jobb, og det krever at vi bytter arbeidsplass hyppigere enn vi har vært vant til. Det har noe å gjøre med globaliseringens forventninger til oss, og de land har klart seg godt som har vist evne til slik tilpasning. Så reiste også et par av talerne spørsmål om kombinasjon av trygd og arbeid. Det er en annen problemstilling, som vi kommer tilbake til, men paradokset der er at det nesten virker som om man først må bli trygdet for så å kunne arbeide. Det å starte med et annet utgangspunkt og si at man har en restarbeidsevne, og trygd kan supplere litt fordi man ikke kan yte 100 pst., det er en problemstilling jeg håper at Regjeringen vier stor oppmerksomhet i den kommende trygdemelding og i meldingen om ulike tiltak for å redusere trygdingen i samfunnet og få flere tilbake i arbeid – fullt eller delvis.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2006-10-18:
Statsråd Grande Røys viser ved sitt svar at hun tar problemstillingene som representanten Jensen har luftet, på alvor. Men jeg har i tillegg noen kommentarer som jeg har lyst til å komme med. Som en sterk tilhenger av folkestyret, der vi som politikere styrer gjennom klare rammer, og der forvaltningen setter ut vedtakene i praksis, mener jeg det er helt avgjørende at vedtakene blir satt ut i praksis. Og for å sikre tilliten til vårt styringssystem må vi ha åpne prosesser både i forkant og i etterkant av at beslutninger blir fattet. Derfor er det viktig med en god offentlighetslov, en lov som sikrer at folk har mulighet til å ha innsyn i det forvaltningen gjør, i etterkant av at vi har fattet de beslutninger vi skal fatte. Men det er en utfordring når lovverk skal utformes – og det merkes spesielt i kommunal- og forvaltningskomiteen, som jeg sitter i – at man har rom for individuelle menneskelige hensyn. Det er vanskelig å bli treffsikker nok fra lovgivers side til å klare å ta alle de forskjellige hensynene. Derfor må det være et skjønnsrom for embetsfolk, for byråkrati, slik at man kan utvise menneskelighet og ta individuelle hensyn. Men for å sikre at byråkratiet ikke blir for sterkt på bekostning av folkestyret, arbeider vi i Senterpartiet og i Regjeringen for en desentralisering av oppgaver fra staten til regionalt og folkevalgt nivå. Forvaltningsreformen har jo nettopp som mål å sikre mer åpenhet og mer demokratisk kontroll, og at det er politikere som skal fatte beslutninger, ikke embetsverk eller statsbyråkrati. Derfor synes jeg nok at det er en inkonsekvens fra Fremskrittspartiets side når de setter spørsmålstegn ved hvordan man kan styrke demokratiet gjennom å profesjonalisere embetsverket, samtidig som Fremskrittspartiet ønsker å legge ned fylkeskommunen, men vil beholde statsembetsmannen, Fylkesmannen, i det lokale og regionale styre. Jeg lurer på hvordan det kan bidra til å styrke mer demokratisk kontroll, hvordan det kan bidra til å styrke mer åpenhet. For øvrig har jeg ingen kommentarer utover det gode svaret Grande Røys gav, og det innlegget som Inger Løite hadde her tidligere.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2006-10-18:
Nokre korte kommentarar – som eg er overtydd om at interpellanten sjølv ville ha kunna ta seg av. Men sidan det har vorte teke opp enkelte ting her som eg synest vi bør korrigere i og med at vi meiner det ikkje er slik, synest eg det er rett å ta ordet. Av representanten Vedum vart det lagt vekt på at ein skulle få ei regionforvaltning som skulle gjere dette betre. Det vil eg kommentere på denne måten: Det ville då verte enda fleire byråkratar som ville få moglegheit til å gjere noko som ein meiner ikkje er riktig. Representanten Foss påpeika at det innlegget som interpellanten hadde her, oste av mistru. Det er no eingong slik at om ein ikkje skal få høve til å påpeike ting og ta dei opp utan at ein blir skulda for at ein er mistenksam, vil det neppe verte teke opp saker som ein må sjå på for å kunne gjere noko med. Eg er glad for at statsråden var einig i at det var positivt at saka vart teken opp, og at det heile tida er nødvendig for å kunne fokusere på å hindre at det skal skje noko som ute i folket vert oppfatta som feil eller som urettvis handsaming frå byråkratane si side. Det er no eingong slik at vi her er sette til å gjere ein jobb der vi skal vere ombod for folk, og det er då viktig at vi gjer dette på ein slik måte at folket føler at vi har eit truverde som gjer at rettstryggleiken er den beste heile tida. Det vart også påpeika at vi vil gjere noko med Fylkesmannen. Det er heller ikkje rett. Vi har vårt syn på korleis dette skal vere. Når vi seier at vi bør ha to forvaltningsnivå, har vi også sagt kva vi meiner skal skje når det gjeld å overprøve eller ta seg av klager på saker der innbyggjarane meiner det er gjort feil. Eg synest det er viktig at vi heile tida har i fokus at dette skal skje på ein best mogleg måte. Det er særdeles viktig overfor folket. Derfor er det prisverdig at det vert fokusert på dette. Eg synest ein bør følgje opp dette vidare framover og heile tida ha fokus retta mot om ein er på rett veg, eller om det er ting ein kan gjere for å betre situasjonen, slik at vi heile tida er sikre på at vi gjer det som vi skal gjere overfor innbyggjarane i landet vårt.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2006-10-18:
Jeg er glad for at statsråden antyder at hun tar disse utfordringene seriøst. Vi har nemlig også parallelle utfordringer i Kommune-Norge, noe som interpellanten tar opp i sitt innlegg. Demokratiet er eller kan være i fare om vi ikke tar dette alvorlig. Som eksempel kan vi se at rådmenn rundt omkring i kommunene ikke alltid lojalt følger opp lovlig fattede kommunestyrevedtak, uten at det får noen som helst konsekvenser. Dette er en utfordring for Kommune-Norge. Hva gjør man da? Det er et stillingsvern rundt rådmenn. Det ble gitt noen tips fra representanten Foss om andre måter man kan bli kvitt ansatte på, men seriøse kommunestyrepolitikere ser dette som veldig problematisk. I små kommuner kan det også være problematisk at kommunestyremedlemmer sitter på begge sider av bordet – at de f.eks. er ansatt som rektorer eller sitter i andre sentrale stillinger i kommunen. Det er en utfordring. Man har også sett at interkommunale selskaper driver på egen hånd, riktignok med et lovlig valgt styre, men med et helt klart demokratisk underskudd på folkevalgte. Budsjettarbeidet i kommunene er viktig. Det er viktig at det er tillit mellom kommunens administrasjon og dem som skal gjøre de endelige vedtakene i kommunen. Da er det viktig at administrasjonen legger fram alle faktaopplysninger. Der har nok mange lokalpolitikere sett at det faktisk ikke legges fram opplysninger. Det unnlates å legge fram opplysninger, og budsjettet legges fram på en lite pedagogisk måte, som gjør at lokalpolitikerne ikke har mulighet til å sette seg grundig inn i dette. I kommunene har man en administrasjon som jobber kontinuerlig med budsjettet. Når budsjettet blir lagt fram, får lokalpolitikerne et kort tidsrom til å danne seg et bilde av det. Da er det viktig at det legges fram riktige opplysninger. Jeg er glad for at interpellanten tar opp dette viktige spørsmålet, og jeg er glad for at statsråden også ser på dette som et viktig spørsmål. Jeg håper at vi kan følge dette videre framover og finne gode løsninger både kommunalt og statlig.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2006-10-18:
Det er fortjenestefullt av representanten Foss å ta opp temaet, og det er betryggende å ha et så sterkt engasjement fra statsråden. Det er svært viktig at folk med arbeidsevne blir stimulert til å arbeide mer etter fylte 62 år. Det er stadig flere, som det er kommet fram i debatten, som fortsatt har en god og sterk arbeidsevne. Det er da ganske klart at det trengs endringer i AFP-ordningen, i alle sektorer og i alle bransjer for å ta denne virkeligheten inn over seg. Etter Senterpartiets syn er tankegangen til Senter for seniorpolitikk rett, nemlig at den enkelte virksomhet i staten bør overta det økonomiske ansvaret for AFP-pensjonen til egne ansatte. Også uten en slik oppsplitting av AFP-regningen må statens ulike virksomheter raskt – og jeg vil understreke raskt – forpliktes til å følge opp statlig politikk, og det trengs ikke minst holdningsendringer, som flere har vært inne på. I dag er situasjonen, ut fra vårt syn, at staten er en versting til å presse seniorer over på tidligpensjon. Mange undersøkelser viser at seniorer vil velge å arbeide lenger når deres innsats blir verdsatt, og når de kan få noe mer fritid. Derfor er det et veldig ansvar for ledere i staten at de må bli best til å se den enkelte og legge til rette for at hver enkelt kan velge en mjukere overgang til å bli pensjonert fra en trivelig arbeidsplass. For å realisere dette må både regjering og storting gi klare retningslinjer som stimulerer i praksis til slik atferd. Til slutt, som det er kommet fram her: Pensjonsreformens utforming med stimulans til å delta i inntektsbringende arbeid etter 67 år er svært viktig for oss i Senterpartiet. Det er gledelig at det nå er en så brei oppslutning i Stortinget på det punktet, om å legge til rette for en ny hverdag for dem som er over 67 år, også på det området.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-03-09:
På vegne av representantene Per Sandberg, Bård Hoksrud og meg selv har jeg fornøyelsen av å sette frem forslag om å etablere en tiltakspakke for å ta igjen vedlikeholdsetterslepet på fylkesveiene.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2006-03-09:
På vegne av representantene Øyvind Korsberg, Kåre Fostervold, Thore A. Nistad og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om å gi forbrukerne informasjon om produksjons- og nedfrysningsdato på emballasjen for matvarer, samt bedre opplysningene til forbruker om matvarens opprinnelse.
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-03-09:
På vegne av representantene Bent Høie, Martin Engeset og meg selv har jeg æren av å fremsette forslag om å gi de kommunale kontrollutvalgene større uavhengighet.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2006-03-09:
Det er en stor ære for meg på vegne av representantene Dagfinn Høybråten, Bjørg Tørresdal og meg selv å fremme forslag om tiltak for å sikre personer med minoritetsbakgrunn mulighet til deltakelse i arbeidslivet.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2006-03-09:
Jeg vil på vegne av representantene Harald Tom Nesvik, Vigdis Giltun, Jan Arild Ellingsen og meg selv framsette forslag om å opprette psykiatrisk ambulansetjeneste i samtlige regionale helseforetak etter modell fra Helse Bergen.
Espen Granberg Johnsen (Arbeiderpartiet), 2006-03-09:
Forslaget frå Framstegspartiet som skal handsamast, omhandlar to forhold – forbod mot syskenbarnekteskap og aldersgrense på 24 år for å få familiegjenforeining med ektefelle – begge med det målet å forhindre tvangsekteskap. Eg trur alle er einige i og opptekne av å kjempe mot tvangsekteskap. Det er alvorlege og viktige spørsmål, og det krev skikkeleg handsaming. Det krev ein dialog og ei tilnærming til problemet der vi finn tiltak som vi veit fungerer. Det som verkeleg gjorde oss alle merksame på problemet og konsekvensane, trur eg var Fadime-drapet i Sverige i 2002 – ei ung, vakker kvinne som kjempa mot sin eigen familie og mot tvangsekteskap, men som tapte sitt eige liv i denne kampen. Dette er heilt uakseptabelt. Ingen ansvarleg samfunnsborgar skal godta at unge kvinner og menn blir drepne ut frå ein kulturell ståstad. Fadime-drapet utløyste eit breitt folkeleg engasjement rundt overgrep – innan familien – mot jenter og gutar med etnisk minoritetsbakgrunn, og bevisstgjering når det gjaldt dette problemet, spreidde seg over landegrensene. Derfor er vi alle saman opptekne av å kjempe mot tvangsekteskap. Fleirtalet i komiteen har ikkje gått inn i realitetane i forslaget frå Framstegspartiet. Vi viser til det arbeidet som Regjeringa og departementet har sett i gang. Det er viktig at vi får kartlagt omfanget av syskenbarnekteskap, og at vi på ein god måte får avdekt eventuelle skadeverknader av slike ekteskap. Departementet har sett i gang eit slikt arbeid med å kartleggje omfanget og konsekvensane av tvangsekteskap i Noreg. Då vil vi få ny og betre kunnskap om viktige sider ved dette spørsmålet. Dei tiltaka som vi skal gjennomføre, må være treffsikre og verknadsfulle. Regjeringa arbeider kontinuerleg med å vurdere om tiltaksapparatet vårt er godt nok i inn-satsen mot tvangsekteskap, og Regjeringa vil òg leggje fram endringar i utlendingsloven i løpet av året. I dette arbeidet må vi sjå på verkemiddel og krisetiltak, som betre informasjon, styrking av etterforsking hos politiet og kompetanseheving blant helsepersonell og i skolar, krisesenter, barne- og ungdomspsykiatri, barnevern og andre institusjonar som jobbar med desse problemstillingane. Det er ikkje gitt at forslaga frå Framstegspartiet er gode forslag i forhold til det som synest å vere målsetjinga, men det vil vi altså kunne ta stilling til når Regjeringa legg fram desse sakene for Stortinget. Eg viser til slutt til komiteen sine merknader og til innstillinga om at dette forslaget blir lagt ved protokollen.
Olemic Thommessen (Høyre), 2006-03-09:
Hvorvidt fetter og kusine skal få lov til å gifte seg, må være et spørsmål som vi tar stilling til ut fra medisinske hensyn, først og fremst. Det er grunn til å understreke dette nokså opplagte utgangspunktet, ut fra den – må jeg si – litt ensidige argumentasjonen forslagsstillerne har lagt til grunn i sitt forslag. Når man hører Fremskrittspartiets innlegg her, hvor man tillegger innvandringsperspektivet og hensynet til spørsmålet om tvangsekteskap en nokså avgjørende betydning, virker det som om dette har vært en nokså ensidig motivasjon for å fremme forslaget. Hvis det er innvandring og tvangsekteskap vi vil til livs, og det vil vi gjerne – dvs. innvandring er nå ett spørsmål, men tvangsekteskap er iallfall ikke noe særlig positivt – er det nok et spørsmål om vi ikke må finne mer treffsikre veier til det, veier som ikke til de grader virker konfronterende i de miljøene hvor tvangsekteskap er et faktum. Når det da gjelder det helsemessige i dette, vil vi fra Høyres side være åpne for å se nærmere på det spørsmålet. Vi har fått signalisert at det vil komme en sak fra Regjeringen hvor dette er utredet, og hvor vi vil få verifisert en del tall og undersøkelser. De tallene vi så langt har, spriker ganske mye. Ellers har vi også tall som viser at sjansen for misdannelser f.eks. øker til dobbelt så mye, men det de øker til dobbelt så mye fra, er veldig lite. Så så langt har vi vel ikke i vårt land ment at de medisinske komplikasjonene har vært så store at det har vært grunn til å legge inn en såpass tøff føring som et forbud er. For vi skal huske at ekteskap mellom fetter og kusine er ikke bare et fenomen som skjer i enkelte ikke-europeiske land, det er også miljøer, eller kulturer, i vårt eget land som har lange tradisjoner for slike forbindelser. Når man både i forslaget og i innlegget her snakker om ekteskap som ikke er inngått på grunnlag av kjærlighet, må jeg nok si at det blir en ganske arrogant tilnærming i forhold til ens kulturelle oppfatning om hva ekteskap er. Jeg tror ikke det er slik at man skal hovere og mene at vår kultur, som vel har kjærlighetsekteskapet som ideal, nødvendigvis kan vise til så veldig mye bedre resultater enn de kulturene hvor fornuftsekteskapet også står sterkt – selv om jeg for egen del er veldig fornøyd med at kjærlighetsekteskapet har vært et utgangspunkt. I alle fall – vi er åpne for å se nærmere på begge spørsmålene som er reist. Vi synes nok også at det på mange måter er viktig å sette søkelyset på dette. Og hvis de tallene som ble presentert av Fremskrittspartiet, er korrekte, er det jo all grunn til å se nærmere på det. Vi vil være imøtekommende i forhold til det og vente med å ta endelig stilling til spørsmålene til Stortinget får saken tilbake fra Regjeringen.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-09:
Når det gjelder forbud mot søskenbarnekteskap og 24-årsregel: Hvorfor ønsker vi å innføre det? Det som er åpenbart, og som flere talere har vært inne på her, er at det faktisk er slik at genetiske misdannelser er et problem i de tilfellene der foreldrene er i nær slekt. Her må vi sette inn tiltak, noe som helt klart er nødvendig i forhold til helse. Men også med hensyn til å forhindre tvangsekteskap er disse tiltakene helt åpenbart effektive virkemidler. Men jeg stusser litt når jeg hører at flere fra talerstolen driver med det som kanskje lett kan karakteriseres som begrepsforvirring. Man bruker uttrykkene «arrangerte ekteskap» og «tvangsekteskap» om hverandre. Jeg tror nok det er slik at uansett hva vi snakker om når det gjelder arrangerte ekteskap, er det alltid en viss grad av tvang involvert. Indirekte, underforstått: Det er i hvert fall ikke frihet. Jeg tror at vi bør rydde opp i begrepene her. Det som er det avgjørende, og det som er viktig, er: Er det snakk om frivillige ekteskap basert på kjærlighet, eller er det snakk om ufrivillige ekteskap basert på tvang? Tvangsekteskapene er åpenbart basert på tvang, men det er faktisk slik at en stor del av det som blir karakterisert som arrangerte ekteskap, også har en viss grad av tvang innebygd i seg. Dette tror jeg vi med fordel bør klare opp i. Dernest er det klart at dette også er tiltak som vil ha virkning i forhold til innvandringen til Norge. Vi vet – og vi kan slå fast – at med den innvandringen vi har hvert år, er det et faktum at innvandringen ikke er bærekraftig, i den forstand at vi økonomisk sett – og det er én side av det – ikke kommer heldig ut, verken med hensyn til det som går på arbeidsdeltakelse i det norske samfunnet blant innvandrere, eller det som går på mottak av trygd. Vi har også problemer med kriminalitet. Men det viktigste, som også siste taler var inne på, er at vi har en utfordring i forhold til de oppfatningene mange mennesker som kommer til Norge, tar med seg fra sitt hjemland, med hensyn til frihet, likestilling, demokratiforståelse. Ikke minst har vi fått dette demonstrert når det gjelder holdninger til ytringsfriheten. Dette er også tiltak som er helt nødvendige for å få kontroll og en bærekraftig innvandring.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2006-02-02:
På vegne av representantene Solveig Horne, Siv Jensen og meg selv ønsker jeg å fremme forslag til endring i straffeloven om økt minstestraff for grov voldtekt.
André N. Skjelstad (Venstre), 2006-02-02:
På vegne av Lars Sponheim og meg selv vil jeg legge fram forslag til endring i lov om jord(jordlova) (Oppheving av det generelle forbodet mot å dele landbrukseigedom) (jordlova) (Oppheving av det generelle forbodet mot å dele landbrukseigedom)
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2006-02-02:
Med denne enstemmige innstillingen til Ot.prp. nr. 26 vil Forsvaret nå få mulighet til å kontakte kvinner på samme måte som de kontakter den mannlige befolkningen, når det skal innkalles til frivillig sesjon for kvinner. At Stortinget i dag går inn for å endre vernepliktsloven slik at dette nå blir mulig, er et skritt i riktig retning for et likestilt samfunn. Stortinget har tidligere gått inn for at kvinner kan innkalles til frivillig sesjon, men måten å nå dem på har ikke vært klarlagt før nå. Dette har ført til at Forsvaret ikke har nådd ut til de enkelte kvinneårskull. Arbeiderpartiet har som målsetting å oppnå 15 pst. kvinneandel i Forsvaret innen 2008, noe vi med denne lovendringen legger opp til å nå. Som saksordfører er jeg godt fornøyd med at alle partier er enige om å innføre frivillig sesjon for kvinner. Endringene som nå vil bli gjort, medfører at Vernepliktsverket kan bruke de samme kilder for å nå aktuelle kvinner som for å nå menn, og vil dessuten være et egnet virkemiddel for å rekruttere en større andel kvinner til tjenestegjøring i Forsvaret enn hittil. Flere kvinner i Forsvaret vil bidra til å opprettholde den legitimiteten som verneplikten har i folket, og styrke båndene mellom kvinnene og Forsvaret. I tillegg vil Forsvaret i større grad være en avspeiling av det norske samfunnet. Samtidig vil en økt kvinneandel blant verneplikts- og befalsmassen berike organisasjonen ved at kvinner påvirker Forsvarets strukturer, metoder, opplæring og holdninger. Arbeiderpartiet forutsetter videre at Forsvaret vil praktisere en likestillingspolitisk linje der man normalt innkaller alle kvinner i samme årskull som alle menn som innkalles til sesjon. Førstegangstjenesten varer vanligvis i tolv måneder og starter med opplæring i grunnleggende soldatferdigheter. I denne opplæringen legges det vekt på å øke overlevelsesevnen samt å bruke personlig våpen i en stridssituasjon. Som soldat er det mange fagområder innen Hæren, Sjøforsvaret, Luftforsvaret eller Heimevernet hvor man kan tjenestegjøre. Det er viktig også å minne om at kvinner i dag har de samme tjeneste- og avansementsvilkår som menn dersom de ønsker å velge en befalsutdanning. I teorien er det ingen stillinger kvinner ikke har tilgang til. Forsvaret har flere kvinnelige piloter og mange kvinnelige offiserer, i alle aldre og på ulike gradsnivå. Norge er et av de få land i den vestlige verden som tillater kvinner i alle former for stridende tjeneste. Internasjonale operasjoner er ett eksempel. Dette har vi oppnådd bl.a. fordi Arbeiderpartiet har arbeidet for full likestilling i samfunnet og i Forsvaret, og det kommer vi til å fortsette med når det nå etter dagens vedtak sannsynligvis vil være enda flere kvinner å finne i Forsvaret.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-02-09:
På vegne av Åse Gunhild Woie Duesund, Ola T. Lånke og meg selv vil jeg framsette et forslag om å opprette etiske komiteer på sykehjem.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2006-02-09:
Jeg har den store glede på vegne av representantene Erna Solberg, Trond Helleland, Torbjørn Hansen og meg selv å framsette et privat forslag om å redusere kjøpsavgiftene på bil og legge om kjøpsavgiftene på bil til å være basert på CO2-utslipp, slik at det legges til rette for en sikrere og mer miljøvennlig bilpark.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2006-02-09:
På vegner av Hans Olav Syversen, Bjørg Tørresdal og meg sjølv vil eg fremme eit Dokument nr. 8-forslag om maksimal opphaldstid kvar veke for barn i barnehage.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2006-02-09:
Sjølvsagt skal det stillast strenge krav. Særleg skal det stillast strenge krav når Noreg er inne med økonomiske midlar. Det som eg trur er viktig, er likevel at me ikkje har eit system der me gjennomfører dobbeltmoral, der me stiller spesielle krav til enkelte land, enkelte grupperingar og enkelte aktørar i ein konflikt, utan at me stiller tilsvarande krav til den andre sida. Eg meiner sjølvsagt at dei som tapte valet i Palestina, har eit stort ansvar for det sjølve. Samtidig meiner eg at dei førre palestinske myndigheitene var i ein usedvanleg vanskeleg situasjon, der ikkje minst den israelske okkupasjonen gjorde det umogleg å få til ein skikkeleg framgang for det palestinske folket, og at det er ein av hovudgrunnane til at det gjekk som det gjekk. Det som er mitt hovudpoeng no, er at me ikkje må bruka denne anledninga til å lukka døra, men heller prøva å påverka dei nye makthavarane i dette området til å komma sine naboar i møte.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2006-02-09:
Situasjonen i Kviterussland er ein skamplett for heile det europeiske samfunnet. Eg må vera ærleg og seia at Noreg si rolle her må vera å jobba i lag med andre europeiske land. Eg har sjølv vore med, gjennom Europarådet, som valobservatør i Kviterussland. Resultatet blei at me ikkje godkjende valet, og Kviterussland blei utelate som observatør, noko som me meiner var med på å auka presset på myndigheitene der. Så er det sjølvsagt slik at ein sikkert kunne hatt ein større aktivitet knytt til dette området. Eg er heilt einig i at me må ha ein utanrikspolitikk som baserer seg på dei problema som me ser oppstår, og ikkje i for stor grad la oss leia av det som er oppe i media til kvar tid. Vår rolle i desse spørsmåla må vera å jobba tett i lag med våre allierte, slik at me får auka presset på Kviterussland, og samtidig vera med og støtta dei demokratiske kreftene me ser i desse landa.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2006-02-09:
Eg vil først seia meg glad for at Kristeleg Folkeparti kan slutta seg til det innlegget eg nett heldt, og skal eg vera heilt ærleg, føler eg vel at Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti står kvarandre svært nær i veldig mange av desse spørsmåla, ikkje minst i forhold til det å ha utvikling som ein viktig del av norsk utanrikspolitikk og på den måten vera med og fremma utvikling i andre delar av verda, og ikkje minst vera med og tryggja vår eigen kvardag. Så er det dessverre slik at det ikkje er alt ein seier og gjer, som får like stor merksemd. Eg vil tilbakevisa at eg berre har hatt eit utspel. Eg har hatt fleire lesarinnlegg i fleire norske aviser om ulike tema etter at eg blei leiar av utanrikskomiteen. Når eg på eit prinsipielt grunnlag ønskte å drøfta dette nye senteret som var oppretta, var det nettopp fordi eg ønskte å stilla nokre prinsipielle spørsmål. Dessverre er debattnivået i Noreg blitt slik at ingenting kan debatterast utan at det skal setjast inn i rammer og bli framstilt anten som personangrep eller som partikrangel. Men det som var mitt føremål, var å få ein diskusjon på prinsipielt grunnlag om noko nytt, og det står eg ved.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2006-02-09:
Eg føler at me kan omskriva dette innlegget ved å henta eit av Fantomets slagord: tøff mot dei tøffe. Det kan vera greitt, men dersom det fører til at ein lukkar dørene, og ikkje minst at ein aukar legitimiteten til enkelte styre i deira eiga befolkning ved at dei får ein ytre fiende, meiner eg det er feil strategi. Framstegspartiet er det partiet som skil seg mest ut i norsk utanrikspolitikk, særleg gjer dette seg gjeldande når det gjeld bistandspolitikken. Eg meiner at dei siste dagane har vist at det å hjelpa folk ut av ein vanskeleg situasjon faktisk òg er med på å tryggja vår eigen situasjon her i landet. No har me sett angrep på norske offentlege institusjonar i utlandet, men me har òg sett ein stor fare for norske kommersielle investeringar. Ser ikkje Framstegspartiet at deira framlegg om å redusera bistanden med 9 milliardar kr faktisk vil vera med på å gjera situasjonen i Noreg meir utrygg for oss som bur her?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
Utenrikskomiteens leder snakket om palestinerne og mulige krav, eller ikke-krav, og fornuften i å stille krav. Vi opplevde et valg som i hvert fall i ettertid viste seg ikke å være særlig overraskende. Men handlet det ikke også om at vi ikke evnet, ville, ønsket, turte å stille de nødvendige krav til det palestinske lederskapet, og at korrupsjonen, ukulturen, nøden på palestinsk side fikk lov å bre seg på en måte som ytterliggående krefter, som Hamas, evnet å utnytte, slik at de gjennom et demokratisk valg vant? Gjør vi ikke det palestinske folk en bjørnetjeneste ved å unnlate å stille nettopp strenge krav?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
Tøff mot de tøffe – jeg lever godt med den beskrivelsen i forholdet til bistand og utvikling, viktige spørsmål. Vi føler at vi har en god og helhetlig utviklingspolitikk. Og for å ta det ene perspektivet, nødhjelp, føler vi absolutt at vi er fullt på høyde. Vi føler at vi har en offensiv handelspolitikk, som vil imøtekomme interessene til utviklingslandene på en svært god måte. Gjeldslettepolitikken, hvor vi med all respekt mener å være i fremste rekke, er noe av det viktigste for å skape grunnleggende forutsetninger for utvikling. Og ikke minst vil det jeg prøvde å skissere når det gjelder et aktivt forhold til demokratibygging og frihetsbygging, som nok er noe av det mest fraværende i utviklingsland, være et godt virkemiddel og et mye bedre virkemiddel enn å fortsette med bistand, som i veldig varierende grad har hatt en effekt.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
Nå kunne man nesten få inntrykk av at representanten Vallersnes mente at Fremskrittspartiet ville at vi skulle melde oss ut av FN. Det har vi selvsagt aldri tatt til orde for. Vi mener at på viktige områder innen miljø, internasjonal sikkerhet, fredsbygging osv. har FN en avgjørende rolle, og ingen andre kan erstatte FN i den oppgaven. Vi er opptatt av at FN skal fungere. Det er nettopp derfor vi tar opp disse tingene. Norge er den syvende største bidragsyteren til FN, og i forhold til innbyggertall er vi den desidert største. Vi er en viktig aktør i FN-systemet. Vi mener at det pressmiddelet vi har, er finansielt. Behovet for reformer i FN er tydelig dokumentert langt utenfor denne sal og langt utenfor Fremskrittspartiets rekker. Det er et press vi mener med fordel i hvert fall kunne utprøves. Det handler ikke om å melde seg ut av FN, men om å være enda mer aktiv i reformarbeidet.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
Jeg kjenner meg ikke igjen i hele den beskrivelsen av Danmark som representanten Valle trekker opp. Det hun unnlot å nevne, og som jeg mener er viktig, er at forskjellen på hvordan f.eks. islamske ledere har opptrådt i Norge og i Danmark, er ganske åpenbar. Mens man i Norge i all hovedsak, i hvert fall som jeg kjenner til, har opptrådt svært ansvarlig og vært en bidragsyter for å dempe konfliktnivået – det skal vi ta vare på, og det skal vi utvikle – har mange i Danmark nærmest oppildnet til konflikt og bidratt til å spre et bilde av Danmark i omverdenen som ikke har vært riktig, som har vært ukorrekt, og skadet danske interesser. Det er også en del av det bildet. Jeg opplever det ikke slik at man i Danmark har unnlatt å ville ha en dialog med muslimer, men man vil ha en dialog med moderate muslimske ledere. Det er en vesentlig forskjell. Så det er en del av bildet. Jeg tror vi skal få med oss hele konklusjonen før vi trekker en slutning om hva som er resultatet av dansk politikk.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
Det gjelder forholdet til menneskerettighetsdialoger, og hvorvidt Shirin Ebadi sa det ene eller det andre. Det ligger litt tilbake i tid, og vi kan kanskje ha litt ulik oppfatning av det. Men i hvert fall: Konklusjonen, slik jeg helt klart oppfattet den, var helt klart at mens dialogen hadde pågått, og den hadde pågått over en viss tid, hadde menneskerettighetssituasjonen i Iran blitt forverret. Da må man jo spørre: Hva er resultatet? Er dette en fruktbar måte å gå frem på? Eller er det andre veier som bør forsøkes? Og gir ikke dette også regimet et snev av legitimitet, at man pakker inn det problematiske i én setting, og så er man fri til å bedrive handel og all mulig annen virksomhet utenfor denne dialogen?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
Nei, man er ikke svak om man starter en dialog, og jeg understreket også at dialog kan ha mye for seg. Om norsk utenrikspolitikk alltid har vært konsekvent og gjenkjennelig? Dialogen med Sovjetunionen ble nevnt. Jeg tar et annet eksempel: Sør-Afrika før 1994. Jeg har nevnt det før. Vi hadde ingen dialog med regjeringen i Sør-Afrika før 1994, men vi hadde en aktiv dialog med andre deler av samfunnet i Sør-Afrika. Så det ene ekskluderer ikke det andre. Om vi ikke har en dialog på myndighetsnivå i Iran, kan vi gjerne ha en dialog knyttet til andre sektorer i det iranske samfunn. Så jeg er enig i at vi må komme i inngripen med positive krefter, men om det å gå i en aktiv dialog med representanter for en president som vil radere ut et av FNs medlemsland fra kartet, og som uttaler seg om en historisk tragedie som Holocaust på den måten han gjør, er konstruktivt sett fra norsk side, er jeg usikker på. Mener utenriksministeren at dialog for enhver pris bør etterstrebes?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
Bare en kort kommentar til vårt forslag. Det må også ses i lys av Hamas’ historie og den erfaring verdenssamfunnet har med Hamas. Det er ikke krav til Hamas som vi har funnet opp. Dette er jo krav som er stilt av flere. Men jeg vil over på nordområdene og forholdet til Russland, hvor vi skal inn i en aktiv dialog og samarbeid på mange områder. Det er absolutt noe som ikke vi stritter imot. Men da vi behandlet nordområdemeldingen i Stortinget i fjor, valgte utenrikskomiteen å legge inn menneskerettighetsdimensjonen. Den lå ikke inne i utgangspunktet. Kan utenriksministeren bekrefte at i den handlingsplanen for vårt forhold til Russland som skal legges frem neste måned, er menneskerettighetsdimensjonen ivaretatt og vil være en del av den dialogen og det samarbeidet vi skal ha med Russland?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
I løpet av debatten er vi blitt oppfordret til å gjøre om dette til et oversendelsesforslag. Jeg vil bare kort få lov til å kommentere det. Vi har dessverre ikke tenkt å imøtekomme den henstillingen. Vi synes ikke at det verken i redegjørelsen eller i løpet av debatten har kommet frem ting som gjør at dette forslaget ikke bør voteres over.
Erna Solberg (Høyre), 2006-02-09:
Både redegjørelsen og utenrikskomiteens leders innlegg nå fokuserte sterkt på dagsaktuelle saker og på nordområdene. Det er viktige og store saker, men når man har fokus på det som er veldig dagsaktuelt her, er det fort gjort at man mister noe annet. Jeg er opptatt av at nordområdene ikke må skygge for nærområdene våre. Vi står overfor en stor og viktig utvikling i våre nærområder. Både Hviterussland og Ukraina skal ha valg i løpet av neste måned, men Regjeringens redegjørelse nevnte det ikke med et ord. Heller ikke utenrikskomiteens leder nevnte dette. Hviterussland er kanskje det som er nærmest et diktatur i vårt nærområde og i Europa i dag. Ukraina har et skjørt demokrati. Det dreier seg om 10 mill. mennesker i Hviterussland, det dreier seg om 57 mill. mennesker i Ukraina, og det dreier seg om situasjoner som er ganske avgjørende. Hva er Arbeiderpartiets politikk på disse områdene?
Erna Solberg (Høyre), 2006-02-09:
Jeg leser ikke noe nytt verdigrunnlag ut av denne regjeringen når det gjelder demokrati, menneskerettigheter og troen på internasjonale organisasjoner, i forhold til den forrige regjeringen. Der tror jeg faktisk at vi har stått vel så sterkt. Jeg vil vel heller stille noen små spørsmål, for det er ett tema – for å si det slik – i redegjørelsen om dette som jeg har vært litt forbauset over, og det er den ensidige fokuseringen på dialog, med Cuba som eksempel. Grunnen til det er at hvis man bruker akkurat den samme retorikken, skal vi altså gjeninnføre et samarbeid med Zimbabwe – som iallfall vi er sterkt imot. Det er viktig å si at av og til er det regimer dialogen ikke fungerer på. Ja, vi er for et sterkt FN, ja, men vi er også for at utviklingshjelpen vår fungerer på de beste måtene. Vi synes Verdensbanken har gjort en god jobb. Det er mye retorikk rundt FN, men de 100 mill. kr som under budsjettbehandlingen i fjor høst ble flyttet, er vel ikke akkurat det store og dramatiske. Vi mener at FN skal fungere godt. Det er viktig å arbeide imot korrupsjon, men jeg synes ikke at å true med å trekke pengestøtte er den riktige måten å få det til på.
Erna Solberg (Høyre), 2006-02-09:
Jeg tillater meg å si at jeg ikke er helt sikker på om det at vi ikke hadde militære operasjoner eller flyoperasjoner øst i Finnmark for å overbevise Russland, har noe som helst å gjøre med de utfordringene vi har i nordområdene i dag. Den type selvpålagte begrensninger dreide seg om ikke å provosere, eller om å overbevise våre naboer om at NATO ikke gikk for nær grensen. Det dreide seg på en måte om noe helt annet enn det nordområdeutfordringen innebærer. Jeg er opptatt av at Norge i dag sannsynligvis besitter den beste miljømessige teknologien for energiutvinning i verden. Vi har lengst erfaring, vi har stor erfaring med kontroll og systemer, bygget over mange års offshorevirksomhet. Det gjør at det beste vi kan bidra med i verden – som jeg også sa i mitt innlegg – faktisk er at våre selskaper deltar, med de standardkravene som vi er vant til å stille, nettopp for å ta hensyn til arbeid, miljø og sikkerhet. Det betyr at den utvidingen som kommer, vil skje på den best mulige måten.
Erna Solberg (Høyre), 2006-02-09:
Jeg har lyst til å si at alle disse forholdene som Riksrevisjonen har påpekt, har jeg vært oppmerksom på over lang tid. Representanten Meltveit Kleppa var ikke til stede på Europabevegelsens kvinneseminar våren 2004 – det var helt naturlige grunner til det – men der ville hun nok ha hørt at jeg berørte akkurat de samme temaene, at det var en utfordring for oss. Men jeg har også lyst til å si at det er en utfordring for et lite land med 4,5 millioner mennesker å være til stede på alle områder hvor politikken utformes, i begynnelsen – gjennom et byråkrati, gjennom deltakelsen på det området. Vi må bruke så mye mer tid på det, fordi vi ikke er med i sluttdelen av behandlingen av sakene. Derfor måtte vi i den forrige regjeringen gjøre en veldig klar prioritering av noen av de viktigste sakene. Derfor ble det satt mye krefter inn på å få et system som tillot differensiert arbeidsgiveravgift innenfor det nye regionalregelverket til EU og innenfor statsstøtteregelverket – og det har vi fått til. Det er jeg kjempefornøyd med, for det var viktig for norsk distriktspolitikk at vi gjorde en kraftinnsats på det området. Den andre kraftinnsatsen, som vi ikke fikk resultater av, og som jeg ser fortsatt er et problem for den nåværende regjeringen, gjaldt laksesaken, hvor vi gjorde alt grunnarbeidet og satte masse krefter inn. Men der var det én ting som var utslagsgivende: Vi var ikke med i de endelige rommene, vi var utenfor. Og derfor var vi lette å ofre i mange andre interne prioriteringer som ble gjort.
Erna Solberg (Høyre), 2006-02-09:
Jeg har ikke tenkt å starte opp polemikken igjen, jeg har bare lyst til å understreke at jeg står fast ved at jeg mener at på Soria Moria var uttrekkingen fra Irak og Operation Enduring Freedom begrunnet i at SV skulle få gjennomslag for sin anti-amerikanske linje, og det signalet ble lest i mange land. Jeg tror de reaksjonene som bl.a. representanten Ågot Valle møtte under besøket i Pentagon, på det tidspunktet Regjeringen tiltrådte, tydelig viste at det som skjedde, ikke gikk upåaktet hen blant våre venner. I tillegg er det fortsatt slik at vi innenfor Soria Moria-erklæringen har annonsert at man ikke skal slutte seg til, eller motarbeide, et rakettforsvarsopplegg innenfor NATO i samarbeid med Russland. Det vil bli interessant å se om dette kommer til å tvinge Norge inn i en fotnoteland-situasjon, eller om man klarer å ha en positiv utvikling mot NATOs toppmøte. Men jeg har ett spørsmål, og det gjelder noe som står i erklæringen som har bekymret meg, nemlig omtalen av koordineringsarbeidet knyttet til de palestinske selvmyndighetsområdene, hvor det altså synes som om det utvikles litt tvil om hvorvidt det vil være en samordnet internasjonal støtte fremover. Jeg vil få lov å be utenriksministeren om rett og slett å redegjøre for hvordan han oppfatter det arbeidet for øyeblikket.