Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-04-19:
Sparing forbindes med trygghet, og trygghet er noe av det aller viktigste en kan ha. I Norge har vi stor trygghet i våre velferdsordninger, altså sparing gjennom fellesskapet, skatt etter evne. Når staten kan spare så mye, er det ikke minst gjennom eierskap til naturressursene, råderett over naturressursene og beskatning av naturressursene. Det er uhyre sentralt å ha med seg når vi snakker om offentlig sparing. Sparing privat inviterer til å tenke langsiktig. Det inviterer til å tenke forsiktig og nøkternt i forhold til materielt forbruk. Det er byggende. Det er en sunn mentalitet. Det er en stor samfunnsverdi. I Norge sparer privatpersoner enestående verdier gjennom bolig. Det er enestående positivt, og Norge er et forbilde for mange andre land. Det er vel få land – jeg kommer ikke på noen – som har en så stor andel av befolkningen bosatt i egne hjem. Det er ikke tilstrekkelig påaktet. Men husk: Sparing gjelder de av oss som har større inntekt enn det vi trenger til vanlig livsopphold i et høykostland. I mange debatter om sparing synes jeg de mange som sorterer regningene ved forfall, er altfor lite framme. Det er langt flere mennesker som sorterer hvilke regninger en har evne til å betale ved forfall, enn det vi er klar over. Det jeg snakker om nå, er ikke om dem som ikke er nøkterne, men om dem som er nøkterne, som har dårlige inntektsmuligheter for flittig arbeid i forhold til det kostnadsnivået vi har i landet. Derfor, hvis en virkelig skal gjøre noe for sparing og sparementalitet, er kanskje virkemidlet å redusere skatten for dem som har lav inntekt for et flittig arbeid – jeg tenker da på dem som tjener under 150 kr timen, som også er lite påaktet i denne sal. Representanten Sanner brukte ordet «sløsing» som motsetning til sparing. Ja, vi har ordtaket «det som lett kommer, lett går». Det gjelder også i høyeste grad penger, og dagens sløsing er det grotesk å se på. Jeg synes at vi som er politiske ledere, og som har høye inntekter, har en forbilderolle når det gjelder sløsing, for det er et stort kulturelt spørsmål, det som nå utvikler seg, og jeg synes at også det spørsmålet er altfor lite påaktet. Sparing og stimulans til det må altså etter Senterpartiets syn ses også i et fordelingsperspektiv: Hvem får glede av å styrke sparemulighetene? Ut fra vårt standpunkt er styrking av sparemulighetene slik at vi får større jambyrdighet økonomisk, sosialt og kulturelt, viktig – det er et viktig samfunnsgode. Derfor, f.eks. med hensyn til rentepolitikken, når vi i liten grad greier å sikre oss at det skal lønne seg å spare i forhold til å låne, slik som situasjonen er med dagens rentenivå, bør det kanskje tilsi at en ikke bør ha skatt av første rentekrone. Det kan stimulere sparing innenfor nøkterne verdier. Når det gjelder ungdom og BSU-ordningen, boligsparing for ungdom, er det mange ungdommer som før de stifter familie, har svært god råd, svært lave utgifter i forhold til det arbeidet de får. Hvis en i den sammenheng kan få en kultur knyttet til å spare til sin egen bolig, er det forbilledlig. Derfor bør BSU-ordningen styrkes både med det årlige beløpet og samlet beløp. Når det så gjelder bolig, må muligheten til å eie egen, nøktern bolig fortsatt stå fast – nøktern bolig i forhold til størrelse. Men vi er inne i en vanskelig situasjon i den motsatte retningen når vi nå har et ubegrenset gjeldsrentefradrag samtidig som de eiendommene som kan lånes opp i mangemillionersklassen, ikke har noen form for inntekt. Da får vi en kultur som går langt utover det som var intensjonen med vår boligstimulans. Og, som flere har vært inne på, vi skal også ha en referanse til dem som må leie sin egen bolig. Til slutt: Bruken av knappe økonomiske rammer for å skattestimulere pensjonssparing sterkere er ikke Senterpartiets linje. Det som derimot er vår linje, er å skattestimulere modernisering av driftsapparat, slik at en får et moderne driftsapparat. Det gjelder både som samfunn og som familier i tida framover. Der har vi den største utfordringen.