Thorbjørn Merkesdal (Venstre), 1999-05-25:
Jeg vil starte med å berømme helseministeren for den gode redegjørelsen rundt temaet folkehelse, og er enig med ham i at når man skal se på status for folkehelsen, må man se på mange faktorer og se mye videre enn helsevesenet. Faktarapporten fra Statens institutt for folkehelse viser også dette. Det viser også at vi har mye ugjort når det gjelder å identifisere faktorer som virker helsefremmende eller sykdomsfremkallende. Som politikere er vi opptatt av å legge til rette for gode levevilkår i landet. Mange, kanskje de fleste, av de beslutningene vi fatter, har innvirkning på folks levekår. Selv om vi kan fastslå at vi har det trygt og godt her i landet, kan man få inntrykk av at helsetilstanden ikke er så god som man kunne forvente, og at man stadig får rapportert økte sykdomsforekomster. Dette skulle kanskje vise at enkelte av våre beslutninger også har utilsiktede konsekvenser. Det er derfor viktig at vi identifiserer disse konsekvensene. Sykdom er en naturlig følge av at vi lever, sykdom kan ikke avskaffes. Likevel må en spørre hvor mye sykdom som må finnes, og hvordan vi skal holde oss friske lengst mulig. Mange forskere hevder at vårt helsevesen i seg selv er sykdomsfremkallende. Dette har det til nå vært lite bevissthet om. Det er viktig at vi i større grad evaluerer og setter dette i fokus. Det sies i folkehelserapporten at for å ha god mental helse er det viktig å ha adekvat selvfølelse, godt sosialt nettverk og opplevelse av å kunne påvirke egen livssituasjon. Siden vi i dag vet at det er en tett sammenheng mellom kropp og sjel, kan man anta at disse faktorene kan virke helsefremmende generelt. Mye av det forebyggende helsearbeidet må da gå på å bygge opp adekvat selvfølelse, lære folk å omgås hverandre og legge til rette for skole- og arbeidsmiljø der folk føler at de har kontroll over sin livssituasjon så langt dette er mulig. Rapporten peker på at sjefer har bedre helse enn arbeidere. Det er selvsagt flere grunner til dette, men bedre muligheter for egenkontroll i arbeidssituasjonen kan godt være én. Vi vet også at kvinner oftere klager over dårlig helse enn menn, og at det blant kvinner er flere arbeidere enn sjefer. Kan dette være forklaringen på at kvinner opplever dårligere helse? Da blir forebyggende helsearbeid en likestillingssak. At helse og sykdom fremdeles er så ulikt sosialt fordelt, er overraskende og til dels uforståelig, spesielt det at denne forskjellen faktisk er størst i Norge og Sverige. Vi ser også at ulikhetene gjelder fra før fødsel og livet ut, og henger nøye sammen med utdannelse. Å gi barn og unge best mulig oppvekstvilkår og utdanning er derfor svært viktig i det forebyggende helsearbeidet. Det må være riktig og viktig å sette inn tiltak overfor de dårligst stilte gruppene for å rette opp forskjellene i levekår, og dermed helsetilstand. Dette er vi prinsipielt enige om i Norge, likevel er det uenighet når det kommer til hvilke tiltak en skal sette inn, eller hvor langt man er villige til å gå for å rette opp forskjellene. En må i alle fall ta med målgruppenes egne prioriteringer i dette arbeidet. Folkehelserapporten slår fast at vi ikke vil nå målet med å redusere de sosiale forskjellene med minst 20 pst. mot 2000. Man vet ikke engang med sikkerhet hvilken retning utviklingen har tatt på 1990-tallet, da det er sparsomt med forskning på området. Venstre mener dette er et område som må prioriteres i årene framover. Det blir pekt på viktigheten av å ha et overvåkingssystem som gjør det mulig å følge utviklingen av sosiale forskjeller i helse og kjente risikofaktorer for sykdom over tid. Dette er i tråd med arbeidet med nasjonale helseindikatorer, og vil være svært nyttig.