Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-06-10:
Med Odelstingets behandling i dag får Norge sin første samlede lov om pasientrettigheter. Bestemmelser om enkeltrettigheter har tidligere vært spredt i forskjellige særlover. Rettighetene blir nå systematisert og også supplert med nye rettigheter i ett rettslig dokument, noe som klart vil bedre både pasientenes stilling i helsevesenet og rettighetsbestemmelsenes tilgjengelighet for pasienter og pårørende. En samlet fremstilling av pasientrettighetene vil gi pasientene bedre oversikt over sine rettigheter, og dermed bedre mulighet til å få gjennomført dem. Den nye loven har en lang prosess på 1990-tallet bak seg, fra Harlem Brundtland-regjeringen tok opp ideen i St.meld. nr. 50 for 1993-94 og Jagland-regjeringens utsendelse av høringsutkast til lov om pasientrettigheter, til dagens regjering som formelt har lagt fram lovforslaget for Odelstinget. Lov om pasientrettigheter innebærer en videreføring av de tidligere arbeiderpartiregjeringenes arbeid med å sette pasienten først i det norske helsevesen. Pasientene har fra før rett til kommunehelsetjeneste og øyeblikkelig hjelp. Pasientene har tidligere også fått styrket sin stilling bl.a. ved hjelp av 30 dagers vurderingsgaranti, tre måneders behandlingsgaranti og fritt sykehusvalg innen helseregionen. Det er gode og betydningsfulle rettigheter pasientene nå får: rett til nødvendig helsehjelp i spesialisthelsetjenesten rett til fornyet vurdering rett til valg av sykehus rett til medvirkning og informasjon rett til samtykke til helsehjelp rett til journalinnsyn rett til klage til fylkeslege innføring av pasientombudsordning i alle fylkeskommuner Formålet med loven er å sikre at pasientene får nødvendig og forsvarlig helsehjelp gjennom informasjon og medvirkning, omtanke og respekt. Arbeiderpartiet var i hovedsak fornøyd med den odels tingsproposisjonen som ble lagt fram av Bondevik-regjeringen, men vi mente det var svært viktig å sikre retten til nødvendig helsehjelp. Ingen har vel glemt at Kristelig Folkepartis leder, Valgerd Svarstad Haugland, skapte meget store forventninger om bindende juridisk rett til helsehjelp i valgkampen i 1997. Men ansvar og regjeringsmakt førte altså til en ikke ubetydelig retrett. Arbeiderpartiet er imidlertid glad for at vi gjennom sosialkomiteens behandling har fått sentrumspartiene med på å sikre en rett til nødvendig helsehjelp i spesialisthelsetjenesten og dermed bidra til at ingen skal kunne falle utenom en slik grunnleggende rettighet. Jeg vil gjerne gi uttrykk for at vi fra Arbeiderpartiets side er tilfreds med det konstruktive samarbeidet vi har hatt med regjeringspartiene i det omfattende lovarbeidet vi har hatt til behandling denne våren. I Arbeiderpartiet mener vi det er viktig at de grunnleggende trekk i helsepolitikken kan finne sin løsning i skjæringspunktet mellom sosialdemokratiet og sentrum. Dette vil, mener jeg, gi størst trygghet og likeverdighet for pasientene i landet vårt. Det er også etter mitt syn nødvendig å gi folk både trygghet og en realistisk forståelse av at kapasiteten ikke alltid tilsier at alle kan få alt med en gang. Når dette er sagt, vil jeg legge til at viktige elementer i Høyres og Fremskrittspartiets politikk over tid har vært nyttige korrektiv, og at det i mange spørsmål er et bredt politisk grunnlag bak lovbestemmelsene. Lovbestemmelsen om rett til nødvendig helsehjelp er blitt svært lik et alternativ som daværende helseminister Gudmund Hernes sendte ut på høring, og vi mener at vi unngår å skape unødvendig advokatmat uten økonomisk kontroll, som noen har fryktet i debatten om rett til helsehjelp i spesialisthelsetjenesten. Rettighetsfestingen styrker pasientenes rett til behandling og bidrar til at nasjonale helsepolitiske målsettinger blir fulgt gjennom de prioriteringer og avgrensninger som ligger i komiteinnstillingen. Arbeiderpartiet vil påpeke at det element som fortsatt mangler etter Odelstingets behandling og som må være neste logiske skritt, er å innføre rett til fast lege for hele befolkningen. Det er viktig å understreke at pasientrettighetsloven ikke alene kan sikre og tilveiebringe helsetjenestene i samfunnet. Det skjer først og fremst gjennom kommunehelsetjenesteloven og spesialisthelsetjenesteloven. Pasientrettighetsloven vil utgjøre pasientenes rettskrav og rettsstilling overfor kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, og bidra til en bedre fordeling av helsetjenestene. Reglene om gjennomføring av rettighetene og hvem som er forpliktet til å gjennomføre rettighetene, følger således av personell- og tjenestelovene. Gjennom pasientrettighetsloven settes pasienten bedre i stand til å forutsi sin rettsstilling i forhold til helsetjenesten, og faren for vilkårlighet og ubegrunnet forskjellsbehandling reduseres. Innføringen av nye pasientrettigheter og gjennomføringen av en rekke av de helsereformer som er vedtatt de siste år, kan imidlertid ha kombinerte og utilsiktede konsekvenser. Jeg tenker her spesielt på hensynet til den geografisk likeverdige tilgjengelighet til helsetjenester i lys av forhold som rett til fritt sykehusvalg, innsatsstyrt finansiering og diskusjonen om sykehusenes tilknytningsform. Arbeiderpartiet er derfor beroliget av at det synes å være et bredt flertall i Stortinget som er kritisk til omdannelse av sykehusene til aksjeselskap. Men samtidig må vi advare de borgerlige partiene mot å foreta nye justeringer i sykehusenes finansieringsform før ordningen er evaluert og sett helhetlig i sammenheng med de øvrige reformer som iverksettes innenfor helsevesenet. Lovgivning er et viktig virkemiddel i helsepolitikken. Odelstinget vedtar i dag den siste av vårens fire store helselover. Samlet sett utgjør de fire nye lovene den største lovreformen i helsevesenets historie. Etter Arbeiderpartiets syn representerer de fire nye lovene et godt fundament for en effektiv og forsvarlig helsetjeneste, som setter rettssikkerhet og pasientens behov i sentrum.