trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
Sist vinter vart omkring 6 400 hjortevilt drepne ved påkøyrsel på veg, av desse var om lag 1 400 elg. Kvar tredje påkøyrsel av elg var i Hedmark. Påkøyrsler fører til både liding og død for dyra og materielle skadar på køyretøy. Årleg døyr 1–2 personar etter påkøyrsel av vilt, mens i underkant av 100 personar blir påførte alvorlege eller lettare skadar. Den samfunnsøkonomiske kostnaden ved viltulukker er berekna til å vera ca. 600 mill. kr årleg. I tillegg kjem kjensla av utryggleik som trafikantane opplever ved å køyra på strekningar med kjende viltkryssingar. Statens vegvesen arbeider difor systematisk med å redusera påkøyrsler av hjortevilt. Ein stor del av vegnettet går gjennom område med mykje vilt, og det er ikkje mogleg å unngå alle påkøyrsler. For å redusera talet på påkøyrsler har det på dei mest utsette strekningane vorte sett i gang særlege tiltak, dvs. utover vanleg skilting av fare for vilt. Tiltak som har vorte gjennomførte, er m.a. rydding av vegetasjon langs veg, utvida jakt om vinteren og utprøving av kameraovervaking for betre varsling om fare for vilt nær vegbanen. Region øst gjennomfører vegetasjonsrydding langs riks- og fylkesvegar. Omfanget av desse tiltaka blir vurderte fortløpande. Ved bygging av nye firefeltsvegar blir det no sett opp viltgjerde som blir supplerte med over- og undergangar for viltet. Fôring bør generelt unngåast fordi det hindrar ei naturleg regulering av bestanden og kan endra elgen sin naturlege arealbruk. Eg er kjend med at Direktoratet for naturforvaltning i 2009 la fram ein ny strategi for forvalting av hjortevilt, der ei av sakene som blir lyfta fram, er viltpåkøyrsler. Eit arbeid er i gang med å førebu etablering av eit nasjonalt viltulukkesråd for å koordinera og effektivisera innsatsen mot viltulukker. Statens vegvesen har òg begynt med ein systematisk gjennomgang av alle registrerte viltpåkøyrsler for å kunna føreslå stadtilpassa tiltak. 10 pst. av desse skal utbetrast innan 2014 ifølgje Nasjonal tiltaksplan for trafikksikkerhet på veg 2010–2013.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
Statens vegvesen arbeider systematisk. Det er faktisk tilfellet. Det er det som gjer at her er sett i gang spesielle tiltak utover vanleg skilting av fare for vilt. Her er rydda vegetasjon, her er utvida jakt om vinteren, her er utprøving av kameraovervaking for betre varsling om fare for vilt nær vegbanen. Så vil omfanget her til kvar tid bli vurdert fortløpande, men lat meg òg nemna, som allereie sagt, at ved nye firefeltsvegar blir det òg sett opp viltgjerde der det er aktuelt. Så tek eg med meg det representanten her seier – innsatsen her kan heilt klart på nokre område intensiverast.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
Vi har brukt ganske mykje tid akkurat i vinter òg på jernbanar, slik at det er sagt. Til dette er det sett av ekstra midlar i budsjettet for 2011 med bakgrunn i ei arbeidsgruppe som gjekk igjennom situasjonen på Nordlandsbanen. Eg tek med meg dei forslaga som representanten her har nemnt. Eg er ueinig i at det ikkje blir gjort mykje bra, men eg er einig i at her kan det gjerast endå meir av såkalla statstilpassa tiltak. Det er jo difor Statens vegvesen arbeider med nettopp det. Så kan eg melda, heldigvis, at det på budsjettet er sett av betydelege midlar til betre vedlikehald. Det er det òg behov for mange stader.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
Eg er einig i at tidsbruken i planlegginga av veg- og jernbaneprosjekt kan synest å vera for stor. Frå Statens vegvesen har eg fått opplyst at minimum planleggingstid for dei største vegprosjekta er om lag 4,5 år for å oppfylla prosesskrava i plan- og bygningslova og i ordninga med ekstern kvalitetssikring, KS1 og KS2. Normal planleggingstid for store prosjekt er om lag ni år når ein òg reknar med den tida det tek å utarbeida konkurransegrunnlag, gjennomføra anbodsprosessen og sikra retten til å ta grunnen i bruk. Det same gjeld for store jernbaneprosjekt. For mindre prosjekt er planleggingstida mykje kortare både fordi det ikkje er krav om så mange prosessar og fordi prosjekta ofte er mindre kompliserte. Det er svært viktig for meg at planprosessane i seg sjølve ikkje blir eit hinder for å gjennomføra tiltak som er prioriterte i Nasjonal transportplan 2010–2019, innanfor det høge aktivitetsnivået som planen legg opp til. I statsbudsjettet for 2011 er løyvinga til planlegging av riksveg auka til 430 mill. kr frå eit nivå på om lag 260 mill. kr nettopp for å sikra gjennomføringa av Nasjonal transportplan. Løyvinga til planlegging av jernbaneprosjekt for 2011 utgjer 708 mill. kr. I tillegg er det sett av 366 mill. kr til planlegging av dobbeltspor Oslo–Ski, medrekna 180 mill. kr til ombygging av Ski stasjon. Det blir ei stor utfordring for etatane å sikra nødvendig kapasitet og kompetanse både gjennom eigne tilsette og rådgjevande konsulentar. Statens vegvesen og Jernbaneverket arbeider kontinuerleg på mange område for å sikra nødvendig kapasitet og kompetanse og for å effektivisera planprosessen. Jernbaneverket arbeider aktivt med å auka plankapasiteten innanfor alle relevante fagområde, bl.a. er ei rekkje verkemiddel tekne i bruk for å auka signalkompetansen. Eg vil likevel ha ein dialog med etatane om kva som kan gjerast utover det som allereie er gjort for å effektivisera planlegginga. Eg reknar med at det kan vera effektiviseringsgevinstar både i etatane sitt interne arbeid og i rammeføresetnadene for planlegginga. Eg vil likevel understreka at effektivitet ikkje berre kan målast i tidsbruk, men at kostnader og plankvalitet må vera viktige element i slike vurderingar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
Svaret er ja. Lat meg då skunda meg å seia at det òg i dag er prosjekt som blir utlyste på den måten, og eg ynskjer å prøva ut fleire nettopp for å sikra at planprosessane går raskare. Representanten Sortevik har sikkert registrert at det er varsla konkrete prosjekt – òg 2011-prosjektet som går etter den modellen. Det er nettopp, som han seier, både for å sikra ein kompetanse som kan vera ute i bedriftene, og for å halda rask framdrift.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
No er det jo ikkje alltid slik at ein sparar tid og pengar om ein trekkjer inn eksterne krefter. Det kan godt vera at representanten Sortevik og eg er ueinige om akkurat det. Men lat meg nemna at det var høgst nødvendig å løyva meir pengar til planlegging i budsjettet for 2010 og ytterlegare leggja på i budsjettet for 2011. Så er det slik at blant dei største enkeltprosjekta som inngår i NTP 2010–2013, er bygging av dobbeltspor Oslo–Ski. For å spara tid og forenkla planprosessen for eit så stort og omfattande prosjekt har departementet i lag med Miljøverndepartementet bestemt at Samferdselsdepartementet skal vera ansvarleg styresmakt for å fastsetja planprogram og gjennom dette avklara kva slags trasear som skal utgreiast. Dette er altså eit eksempel på at vi tek dette verkemidlet i bruk.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
Som nemnt i representanten Halleraker sitt spørsmål er denne saka omtala i framlegget til statsbudsjett for 2011. Stortinget har fullt høve til å drøfta denne saka nærmare gjennom sitt arbeid med budsjettet. Det reknar eg med at dei òg vil gjera. Eg har lagt fram mitt syn i budsjettproposisjonen. Det er sjølvsagt dette som gjeld i dag. Lat meg òg visa til at representanten Halleraker saman med andre representantar har lagt fram eit representantforslag, Dokument 8:22 for 2010–2011, som handlar om mange av dei same problemstillingane. Etter det eg har fått opplyst, legg Stortinget opp til at dette forslaget skal behandlast saman med budsjettet for 2011. Eg er oppteken av å få mest mogleg igjen for dei ressursane vi brukar i samferdselssektoren. Eit tilsyn i vegsektoren skal etter mitt syn slik sett vera effektivt og eventuelt byggjast opp over tid. I proposisjonen står det at fem–ti årsverk vil vera behovet ved oppstart. At ei tilsynseining over noko tid vil kunne bli noko større enn dette, er sannsynleg. Men eg meiner at det ikkje er godtgjort at ein ressursbruk som skissert av fleirtalet i utvalet, er effektiv utnytting av ressursane. Eit sjølvstendig tilsyn vart av fleirtalet i NOU 2009:3 På sikker veg rekna til å kosta 50–100 mill. kr årleg. I rapporten er det gjeve ei vurdering av kva nytte desse pengane kunne gjort for trafikktryggleiken om dei hadde vorte brukt på tiltak vi veit verkar for å få ned talet på drepne og skadde i vegtrafikken. Eg er oppteken av å få mest mogleg trafikktryggleik for pengane. Eg meiner slik sett at ei løysing som føreslått i statsbudsjettet for 2011 vil vera den beste. Lat meg også understreka at regjeringa i proposisjonen legg til grunn at tilsyn i vegsektoren skal vera eit risikobasert systemtilsyn. At det er risikobasert, betyr at tilsynet skal ta tak i dei problemstillingane som inneber størst risiko for ulukker. Med systemtilsyn meiner ein at tilsynet skal sjå til at aktørane har etablert og følgjer dei systema som er fastsette for å skapa trygge vegar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
Eg er litt usikker på kva eg høyrde, om eg høyrde «overkjører» eller «overser», men lat meg ta avstand frå at eg overser eller overkøyrer organisasjonane på dette feltet. Tvert imot varslar eg at det her skal opprettast eit eige tilsyn. Dette tilsynet skal vera risikobasert. Det betyr at det skal setjast inn på spesielle område alt etter kva som det er viktig å føra tilsyn med. Så blir det organisert som ei eining som ligg direkte inn under vegdirektøren. Av og til kan det høyrast ut som om Statens vegvesen i dag ikkje har noko å halda seg til i høve til korleis ein veg skal sjå ut og fungera. Slik er det ikkje, og slik vil det heller ikkje vera framover.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2010-11-17:
TØI-rapporten er for så vidt eit anna spørsmål, men lat meg, sidan det vart nemnt, berre seia at det fyrste eg gjorde då eg kom på arbeid i dag, sjølvsagt var å sjekka nærare ut kva som her har skjedd, for slik det er framstilt i Aftenposten, skal det ikkje fungera. Eg må få lov til å koma tilbake med svar på det, rett og slett fordi eg ikkje har fått nødvendig grunnlagsmateriale. Når det gjeld tette band mellom vegdirektøren og dette tilsynet, lat meg aller fyrst seia at her er det eit mindretal og eit fleirtal. For meg har hovudspørsmålet vore, om eg hadde 50–100 mill. kr: Kva vil eg bruka dei på? Då vil eg heller bruka dei på andre trafikktryggingstiltak enn på eit eige tilsyn. Her får vi altså begge delar – både tilsyn og betre trafikksikring.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Spørsmålet lyder: «Innenfor samferdselssektoren oppleves det stadig at planleggingstiden for vei- og jernbaneprosjekter er lang og øker i lengde. Samtidig blir også prosjekter utsatt fordi det mangler plankapasitet. Samlet virkning er at det brukes lengre tid til å ferdiggjøre prosjekter til byggestart. De samfunnsmessige konsekvensene er store. Samfunnet taper på utsettelser og forsinkelser. Hva vil statsråden gjøre på kort og på lang sikt for å redusere planleggingstid og øke plankapasiteten innenfor vei- og jernbanesektoren?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Takk for svaret. La meg sitere fra Statens vegvesens hjemmeside: «Når det først er bestemt at en ny vei skal bygges eller gammel vei oppgraderes, er det fortsatt langt frem før veien står ferdig.» Det har jo også statsråden vist. Gjennomsnittlig tar det ni år før bygging starter. Det er dessverre mange eksempler på at det tar mer tid enn dette. Utviklingen går i gal retning. Jeg er likevel glad for å høre at statsråden har og vil ha fokus på dette. Ett av flere tiltak som bør vurderes, er bruk av totalentrepriser, som innebærer at langt mer av jobben med detaljplanlegging og detaljløsninger overlates til entreprenør. Det brukes ikke bare i utlandet. Det brukes når staten bygger f.eks. nye bygg, men det er nærmest fraværende når staten bygger vei og jernbane. Vil statsråden endre på dette?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Jeg takker igjen for svaret. Fra anleggsbransjen selv, nasjonalt og internasjonalt, er nettopp bruken av totalentrepriser et av de tiltakene som det pekes på som kan korte ned på tiden det tar, ikke bare med planlegging, men også sluttføring av prosjekter. Så det er positivt hvis man vil gå mer inn på bruk av totalentrepriser. Men det er også slik at noe av den lange planleggingstiden faktisk blir styrt av sentrale myndigheter og ikke minst av departementet og statsråden selv. Jeg har spurt før og spør igjen: Vil statsråden bruke statlig regulering på viktige nasjonale prosjekter for å spare både tid og penger? Når statsråden viser til økte bevilgninger til planlegging, vil man i større grad også bruke ledig kapasitet hos eksterne planleggere utenfor de offentlige etatene for å få fart på planleggingsprosessene?
Øyvind Halleraker (Høyre), 2010-11-17:
Jeg har følgende spørsmål: «Til tross for tilråding fra et offentlig utvalg nedsatt av samferdselsminister Navarsete, med Senterpartiets Ringstad som leder, går regjeringen imot å etablere et selvstendig og uavhengig veitilsyn. I statsbudsjettet går man inn for et veitilsyn innenfor Statens vegvesens organisasjon med behov for 5–10 nye årsverk. Mener statsråden at denne bemanningen og organiseringen vil ivareta tilsynsoppgavene like godt som modellen som var anbefalt i NOU 2009:3 På sikker veg?»
Øyvind Halleraker (Høyre), 2010-11-17:
Det er riktig at Høyre har gått inn for et uavhengig veg- og vegtrafikktilsyn. Det har også alle organisasjonene som arbeider med trafikk- og trafikksikringsspørsmål. Disse organisasjonene overses altså fullstendig av regjeringen. Det er slik at fem–ti årsverk tilsvarer ca. 5–10 mill. kr i lønnsmidler, om man skal bruke samme målestokk. I utredningen som departementet legger fram og begrunner, er det altså 50–100 årsverk som er nødvendig for å opprette et uavhengig tilsyn. Her er det noe som ikke henger sammen. Kan det være slik at statsråden mener at disse merkostnadene absorberes av Statens vegvesens organisasjon uten at dette påvirker uhildetheten og den helt nødvendige fristillingen som troverdigheten for et slikt tilsyn er helt avhengig av?
Øyvind Halleraker (Høyre), 2010-11-17:
Jeg registrerer at jeg ikke får svar på spørsmålet. La meg da ha en litt annen vinkling på spørsmålet. I Aftenposten i dag kan vi lese om tette bånd mellom forskningsinstitusjonene, TØI spesielt, og oppdragsgiverne – eierne – og at rapporter framstår som rene bestillingsverk og bærer preg av å være konsulentoppdrag med bestilt konklusjon, eller i beste fall en «open ending», slik at departementet kan legge inn konklusjonen. Nå har det seg slik at i utvalget som utredet vegtilsyn, var det et mindretall som fikk viljen sin i departementet. Det mindretallet besto kanskje ikke overraskende av én representant fra Statens vegvesen, én representant fra TØI og én representant fra de øvrige departementene. Ser statsråden at det er behov for å sette søkelys på departementets måte å styre såkalt uavhengige forskningsinstitusjoner og deres personell på, når slikt, som man i dette tilfellet opplever med Vegtilsynsutvalget, avdekkes?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
La meg først si at jeg er glad for at dette spørsmålet kommer opp. Denne arbeidsgruppen ble nedsatt nettopp fordi jeg i møte med representanter for reindriftsnæringen i Nord-Trøndelag så at det var et problem, og det var et stort lokalt engasjement i saken både fra samiske interesser og fra andre. Jeg er også enig i det som ligger underforstått i spørsmålet, at det har tatt ulidelig lang tid å komme til konklusjoner her. Jeg er den første til å innrømme at det burde ha skjedd raskere, og beklager at vi ikke har klart å holde et høyere tempo. Når det ikke har skjedd, er det også fordi vi ønsker å ha omfattende konsultasjoner med samiske interesser og andre om dette før vi trekker konklusjoner. Vi har dialog både med Sametinget og Norske Reindriftssamers Landsforbund. Når det er sagt, er det også slik at selv om vi ikke har trukket de endelige konklusjoner, er mange av de tiltakene som foreslås i rapporten, satt i verk. Rapporten peker på at bestandsmålet for bjørn i antall ynglinger er vanskelig å måle. Miljøvernmyndighetene møter denne utfordringen. I april 2010 fikk vi overlevert en ny modell for beregning av antall årlige ynglinger av bjørn i Norge. Beregningene viste at det mest sannsynlig var seks ynglinger av bjørn i Norge i 2009, og til sammenligning ble kun én yngling dokumentert basert på observasjoner samme år. Videre er det fra og med 2009 iverksatt årlig landsdekkende DNA-registreringer av bjørn. Som spørreren sikkert er oppmerksom på, er altså dette et system med det formålet å få et mer presist anslag. Stortinget har satt et mål på hvor mange ynglinger vi skal ha. Det er ikke lett å telle dem med sikkerhet, og dette statistiske anslaget tror jeg er en bedre beregningsmåte, som vil gi mer sikker kunnskap, men som selvfølgelig må foredles videre framover. Når det gjelder gaupe, peker rapporten bl.a. på at det er stor avstand mellom bestand og bestandsmål for gaupe. Målet er at bestandene skal ligge så nær bestandsmålet som mulig, og det jobbes det kontinuerlig med i miljøforvaltningen. For gaupe er kvotejakten effektiv, og viser at gaupebestanden nå er på vei ned, etter rekordhøye uttak. For jerv vurderer miljøforvaltningen fortløpende behovet for å sette inn ekstraordinære uttak i tillegg til lisensforvaltning. Det er klart at de problemene som en del mennesker opplever i Nord-Trøndelag, skyldes at forvaltningen av jerv og gaupe har vært vellykket i den forstand at vi har nådd bestandsmålene, og derfor også kan ha ordinær jakt. Vinteren 2010 ble det gjennomført intensiv overvåking i snøfattige kystområder i vestre deler av Nord-Trøndelag, inkludert Fosenhalvøya. Det ble bl.a. benyttet helikopter i relativt stort omfang for registrering av gaupe og jerv, og reindriften var aktivt deltakende i arbeidet. Resultatet av den ekstraordinære innsatsen viste aktivitet etter til sammen åtte enkeltgauper. Ingen jerv ble registrert på Sør-Fosen, mens man lenger nord fant fem jerver som ble avlivet i forbindelse med flyregistreringene. Flyrutene ble i stor grad bestemt av reindriften, og samarbeidet med reindriften på dette området har etter vår oppfatning fungert bra.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Mitt svar er todelt. En rekke av de tingene som anbefales i rapporten, er vi i gang med, og gjennom de konsultasjonene vi skal ha med Sametinget og med norske reindriftsorganisasjoner, skal vi komme tilbake med et svar. Jeg kan ikke gi et eksakt tidspunkt for det, men det viktigste er vel for reineiere og andre at faktiske tiltak blir satt i verk. Så tror jeg vi alle må erkjenne at den todelte målsettingen som et bredt flertall i Stortinget, riktignok ikke Fremskrittspartiet, har gitt, nemlig at vi både skal ha beitenæring i Norge, altså i hovedsak rein og sau, og at vi skal ha rovdyr, er en veldig vanskelig kombinasjon som ikke mange andre land prøver. Konflikter vil komme av dette, konflikter vil det fortsatt være, men jeg mener at i all hovedsak fungerer dette nå bra. Det som tas fram her, nemlig at vi skyter ut jerv og gaupe for å komme ned mot bestandsmålene, er et eksempel på at forvaltningen fungerer.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
La meg først si at jeg mener det er en veldig positiv utvikling i Norge at Fremskrittspartiet, som ikke har en lang historie for alltid å stå på den samiske befolkningens side i mange viktige spørsmål om samiske rettigheter, nå gjør det til en kampsak å ivareta samiske interesser. Det viser at norsk politikk beveger seg videre, og at vi i Stortinget har et omforent syn på at det er viktig å ivareta denne kulturen. Så er det klart at den sørsamiske kulturen møter mange utfordringer, og én av dem er rovdyr. Det initiativet som Lars Peder Brekk tok, og Inge Ryan, for øvrig da stortingsrepresentant, nå fylkesmann i Nord-Trøndelag, men som også kom fra møter som jeg direkte hadde med sørsamiske representanter, er et initiativ for å bringe landbruks- og miljøforvaltningen sammen på dette området, i tett dialog med de reineierne og yrkesutøverne som dette mest gjelder. Det er jo ikke et stort antall, så vi må ha en tett dialog med dem, slik som f.eks. denne helikopterjakten er et eksempel på.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Jeg er ikke kjent med den konkrete saken som her trekkes fram, og jeg må minne om at prosedyrene i slike saker er at det er fylkesmannen som gir tillatelse. Miljøverndepartementet er ankeinstans hvis det er misnøye med de beslutninger som er tatt. De kontaktene jeg har hatt med en rekke saueeiere i Hedmark, som det henvises til her, har vist at folk har vært veldig fornøyd med det samarbeidet de har hatt med fylkesmannen. De har følt at de har fått rask respons, telefonisk, i de angivelige situasjoner. Det samme får jeg si at jeg også møtte i Oppland, hvor jeg også snakket med en rekke bønder. Jeg skal ikke si at alle har samme oppfatning, men min oppfatning er at en rekke saueeiere både i Oppland og Hedmark har følt at de har fått rask respons fra fylkesmannen når de har vært i akuttsituasjoner, og telefonisk har kunnet avklare fellingstillatelser.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Ja, selvsagt er det mulig å ha en delt målsetting. Det er ikke mulig å ha en delt målsetting uten konflikter. Det er en rekke områder ellers i samfunnet hvor vi vet at det vil være vedvarende problemer med noe, men likevel fortsetter vi med det. Jeg skal ikke trekke fram for mange eksempler på det, men det er lett å finne mange eksempler fra samfunnet ellers hvor man, fordi man ønsker flere ting samtidig, også har konflikter mellom dem. Jeg vil minne om at Høyre selv jo har vært med på dette. Jeg stiller meg litt undrende til det jeg så at Naturvernforbundets tidsskrift hadde telt opp. Jeg tror det hadde vært 140 spørsmål mot rovdyr i Stortinget og ingen – eller kanskje ett – for rovdyr siste periode. Hvorfor peker partier som selv har vært med på dette, og selv sier at man skal ha rovdyr i Norge, bare på de negative tingene i stedet for også å peke på det fantastisk flotte? Dog med konflikter, dog med vanskeligheter og dog med enkeltskjebner som trekkes fram her, er det en fantastisk flott ting at vi i det store og hele klarer å kombinere det å ta vare på våre rovdyr med en utstrakt utmarksnæring.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
La meg starte med helsespørsmålet. Vi vil selvfølgelig gå grundig inn på helseeffektene av dette som er kommet opp i media i det siste. Miljøverndepartementet har nettopp tatt initiativ overfor Helse- og omsorgsdepartementet for å se nærmere på mulige helseeffekter av biodrivstoff. Når det er sagt: Biodrivstoff er en vesentlig del av svaret på klimatrusselen. Dagens biodrivstoff er langt fra godt nok, men det er et skritt på veien. Veldig godt svar på klimatrusselen får vi den dagen vi har 2. generasjons biodrivstoff som kommer fra landbruksavfall og fra skogsdrift. Det er veldig viktig allerede nå å lage et system – en infrastruktur, avgiftssystemer osv. – som gjør at vi er i stand til å ta i bruk dette biodrivstoffet så snart det kommer. Når det gjelder dagens biodrivstoff, vil vi i Miljøverndepartementet nå sende ut på høring et forslag til forskrift hvor det fra 1. juli 2011 vil være et innblandingskrav på 5 pst. Dette gjør vi dels for å forberede en senere generasjons biodrivstoff og også fordi det biodrivstoffet vi i dag har, er bedre enn fossile brensler. Men da er det veldig viktig at bærekraftskriteriene for dette biodrivstoffet blir gode. Vi tror ikke det er mulig å sette de bærekraftskriteriene for et så lite marked som Norge alene – det vil det antakelig heller ikke være anledning til i henhold til EØS-avtalen. Så arbeidet her er å arbeide med EUs bærekraftskriterier. EU har laget slike bærekraftskriterier. Norge vil være del av dem. Vi mener de er for svake. Det er et skritt i riktig retning, men de er for svake. Vi vil arbeide for strengere bærekraftskriterier i EU. Det blir litt teknisk det hele, men det er to hovedproblemer der: Det ene er graden av redusert CO2-utslipp fra biodrivstoff. Med dagens kriterier i EU vil det være en garantert 35 pst. forbedring. Vi mener det er relativt lite, i og med at selvfølgelig også bensindrevne eller dieseldrevne motorer med små utslipp kan oppnå den typen gevinster. Så vi mener at det kravet bør heves. Da mener vi altså nettoutslippet, når man trekker fra for CO2 som f.eks. kommer fra produksjon av kunstgjødsel eller vanningsanlegg eller annen energi som går inn i produksjonen. Da bør det være mer enn en 35 pst. reduksjon, men det er dog et skritt i en positiv og riktig retning. Så er det et annet og mye vanskeligere tema å måle, og det er fortrengningseffekten når man dyrker biodrivstoff. Et ekstremtilfelle: Hvis du rydder en regnskog for å dyrke biodrivstoff, er det jo en mer enn hundreårig negativ effekt av det biodrivstoffet. Nå er det lite som tyder på at dette er det store internasjonale problemet. Med en annen fortrengningseffekt overfor landbruket og andre kan det også være negative effekter knyttet til biodrivstoffet, og vi ønsker å finne systemer hvor dette også kan måles, men det er vanskelig, og EU har ennå ikke klart å lage et godt nok system.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Det er jo en omfattende internasjonal og nasjonal litteratur om dette, og jeg tror ikke det er mulig å si at noen kan trekke en absolutt sikker konklusjon på basis av det. Men hvis man ser på et land som Brasil, som jo er en av verdens aller største produsenter av biodrivstoff, har de klart samtidig drastisk å redusere avskogingen i Amazonas, slik at der er det ingen fortrengningseffekt gjennom biodrivstoff og en gigantisk produksjon av biodrivstoff. Så det er mulig på landnivå å få til dette på en rimelig vellykket måte. Men vi mener at bærekraftskriteriene må forsterkes, slik at det blir en større nettoeffekt av innføring av biodrivstoff, og slik at man ser på disse fortrengningseffektene. Framfor alt bør vi bruke dagens situasjon hvor vi har et biodrivstoff som er ok, men ikke godt nok, til å legge til rette for intens forskning og preparere markedet for den dagen vi får 2. generasjons biodrivstoff, for det er nesten umulig å se noen virkelig negative sider ved den typen biodrivstoff.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Nå er jo sikkert Grimstad kjent med at avgiftspolitikken ikke ligger under Miljøverndepartementet, og jeg antar han sikkert også regner med at miljøvernministeren ikke er spesialist på bilmotorer og alle tekniske spørsmål om hvordan det kan løses der. Det jeg tror jeg kan forsikre om, er at i den grad det er helseproblemer knyttet til dette, skal vi selvfølgelig ta dem på absolutt alvor og gå grundig inn og undersøke dem. Så får vi komme tilbake til spørsmålet om avgift på ulike filtre i den videre budsjettbehandlingen.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Når det gjelder svaret på den siste delen av spørsmålet, er det noe vi vil komme tilbake til i budsjettet for 2012. Som spørreren sikkert vet, vil vi komme tilbake til spørsmålet om hvordan vi skal forholde oss til CO2-avgift versus kvote da. Ellers vil jeg gjerne bruke svaret til å rydde opp litt i de misforståelsene som det har vært mye av i den offentlige debatt i det senere, hvor man har blandet systematisk sammen de frivillige kvotekjøpene som jo ligger i det systemet som Klima- og forurensningsdirektoratet har, og som en del frivillige organisasjoner har – som altså er en frivillig ordning for selv så å si å bøte på sine miljøødeleggelser ved å kjøpe en kvote hvis man reiser på sydentur eller reiser til København, eller for bedrifter til å rette opp sine regnskaper på den måten. Det er en frivillig ordning. Det andre er EUs kvotesystem, hvor flytrafikken nå heldigvis kommer inn i EUs kvotesystem. Norge har vært en pådriver for at det skulle skje, og det gjør at flytrafikk vil bli behandlet som mange andre industrier: som et system hvor man altså tilskynder teknologiske og andre forbedringer gjennom en kvoteplikt. Det flyselskapet som klarer raskest å innføre grønne landinger, innføre biodrivstoff på sine tanker, få til en mer effektiv håndtering av sin logistikk, kjøpe nye fly – alle de mange forbedringer som er mulig å gjøre i flyindustrien, som jo drastisk kan redusere utslippene – vil kunne tjene penger på å selge kvotene. Norge har arbeidet for å få disse kvotene til å være solgte kvoter som selskapene må kjøpe, men aksepterer også at virkningen av gratiskvoter i bunn og grunn er den samme. Så lenge det settes et kvotetak, vil det være sterke incentiver her for selskapene til å forbedre sine systemer og dermed redusere utslippene. Men det er altså ingen sammenheng mellom disse to tingene, like lite som det er sammenheng mellom et skattesystem som er pålagt alle, og tanken om frivillig innbetaling av skatt. Jeg har vel alltid vært litt nølende med å tenke at vi kunne finansiere eldreomsorg eller skole eller barnehage, eller for den del veiutbygging, med frivillig skatteinnbetaling. Akkurat på samme måten viser det seg tyngre å få til frivillig kjøp av klimakvoter enn å få et fungerende kvotemarked. Vi får nå det fungerende kvotemarkedet, og så vil jeg se en gang til på hvorvidt det er en statlig oppgave å selge frivillige klimakvoter, eller om det er noe som først og fremst bør forankres i frivillige organisasjoner, som jo selger dette, men også at vi bruker inntektene til utviklingstiltak og dermed klimagassreduserende tiltak i utviklingsland.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Jeg mener at jeg allerede har besvart det spørsmålet. Jeg har sagt at det vil vi komme tilbake til i budsjettet for 2012. Jeg antar at Fremskrittspartiet også synes det er en god idé å utrede virkningene av de forskjellige ordningene og inntektspotensialet som ligger i dem, før man på Stortingets talerstol over bordet tar stilling til det. Vi skal komme tilbake til det. Jeg hører de argumentene som kommer om dobbeltbeskatning. Selvsagt er det viktige argumenter i en slik debatt. Ellers reagerer jeg litt negativt på at Fremskrittspartiet fortsetter å røre sammen disse to helt forskjellige ordningene. Jeg oppfatter det slik at Fremskrittspartiet er ivrig tilhenger av det europeiske kvotesystemet, synes det er en god idé og har ment at Norge skal være en del av det. Da burde vel dere sprette sjampanjen når vi nå blir en del av kvotesystemet på dette området og får til det på en utmerket måte. Jeg trodde det var i tråd med hva som er ønsket. Den frivillige muligheten for enkeltmennesker og bedrifter til å betale til gode formål eller å få slettet en klimakvote er et godt tillegg, men kan aldri erstatte det europeiske og forhåpentligvis senere det globale kvotesystemet.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Det er et intenst forsøk på å lure meg til å si noe som kan forutbestemme den beslutningen som vi skal ta i forbindelse med budsjettet i 2012. La meg da komme med de prinsipielle betraktningene: Når man har et kvotesystem, skal det i utgangspunktet ikke være en dobbeltbeskatning. Det kan nok være enkelte, helt spesielle områder hvor det er mulig og riktig å ha det. Vi har f.eks. hatt en CO2-avgift i oljevirksomheten. Det er det mulig å ha der fordi det er en relativt lite konkurranseutsatt virksomhet. Men i utgangspunktet er det klart at norsk industri, som er sterkt konkurranseutsatt, ikke skal ha en dobbeltbeskatning: kvote pluss en avgift. Det som dog må vurderes grundig her, er om vi risikerer at det da blir en reell nedgang i det som betales fra flyindustrien gjennom kvotesystemet, hvis prisen blir liggende så lavt at man betaler mindre enn gjennom den nåværende CO2-avgiften. For ingen er tjent med at vi får mindre incentiv til omstilling til grønne landinger, ny teknologi, bedre fly, osv.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-11-17:
Eg har òg eit spørsmål til miljø- og utviklingsministeren: «Rovviltgjerde fører til store inngrep i beiteretten og den private eigedomsretten til mange grunneigarar. Korleis er det mogeleg for statsråden å marknadsføre rovviltsikre gjerde som løysing på rovviltutfordringane når det kan dokumenterast at bøndene som hadde sauene på beite innanfor det såkalla rovviltsikre gjerde på Finnskogen har mist nærare 100 prosent av avlsdyra til rovvilt, og fører ikkje statsråden både opinionen og folk flest bak lyset med slike haldningar?»
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-11-17:
Eg takkar for svaret. Det er klart at å miste 100 pst. av avlsdyra er katastrofalt for ein bonde. Eg vil vise til at det er staten som har vist til rovviltsikre gjerde som eit tiltak for å sikre beitedyr mot rovvilt, og det er offentlege myndigheiter som har sett opp gjerde, ifølgje det statsråden nettopp sa om rovviltsikre gjerde. Statsråden sa, i samband med synfaring av rovviltgjerde på Finnskogen i valkampen i fjor, at områda innanfor skulle haldast frie for rovvilt. Kvifor vart det nekta felling av ein ulv som var innanfor gjerdet i starten av september?
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-11-17:
Eg takkar for svaret. Vi ser dagleg at fleire og fleire innbyggjarar blir påførde stor belastning både mentalt og økonomisk ved å vere i vernesona for dei store rovdyra. Husdyrproduksjonen blir sterkt redusert, sauenæringa er i ferd med å forsvinne, og sal av jaktkort går ned. Folk torer ikkje hauste av skogen sine gode, og friluftslivet i skogen blir redusert. Folk er rett og slett utrygge. Ein viktig del av rovviltforliket var, slik statsråden nemnde, ei delt målsetjing, og dei som var i sterkt belasta område, skulle skjermast. Mitt spørsmål til statsråden er: Er det mogleg å ha ei delt målsetjing når det gjeld rovvilt, og kva vil statsråden gjere for å betre situasjonen for dei som bur i område med sterk rovviltbelastning?
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
«Mange tviler på CO2-regnskapet ved biodrivstoff. I tillegg har Teknisk Ukeblad 11. november i år omtalt mulige negative helseeffekter ved bruk av biodiesel, mens Dagens Næringsliv har etterlyst bedre bærekraftskriterier. Biodrivstoff i Norge er primært politisk initiert. Da er det et spesielt stort politisk ansvar at nytteverdien er stor og helserisikoen liten. Hva gjør statsråden for å ivareta dette ansvaret?»
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Takk for svaret. Statistisk sentralbyrås rapport 44/2010 viser til det som også statsråden seier, at omsetningspåbodet på 3,5 pst. på biodrivstoff skal aukast til 5 pst. frå juli 2011. Same rapporten viser også at auka bruk av biodrivstoff mest truleg vil forsterke klimaproblema, ikkje redusere dei, i eit 20-årsperspektiv framover. Er det då nye vurderingar knytte til dette omsetningspåbodet, nettopp fordi ein ved det framstidsperspektivet vil auke klimautfordringane?
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Ny forsking viser at nanopartiklar utgjer eit helseproblem, og at partikkelfilter kan vere effektive mot lukt og fjerning av nettopp desse nanopartiklane. Men problematikken der er jo at dette er bil, og vi veit jo alle at bilprodukt, bildelar, er det veldig høge avgifter på, og at slikt filter kostar 150 000 kr. Vil statsråden gå inn og sjå på nytta av eventuelt å redusere avgifta på denne typen filter nettopp for å gi dei som brukar biodiesel, moglegheit og økonomi til å kunne nytte dette både i helsefremjande tiltak og elles?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Det er kjekt å se at det er så mange journalister som er opptatt av dette spørsmålet: «VG har omtalt dårlig oppslutning om klimakvotekjøp for flyreiser. Statsråden sier han ikke har stor tro på ordningen. Likevel foreslås ordningen videreført i statsbudsjettet 2011. Dagens Næringsliv meldte samtidig at statsråden vil innføre tvungent kvotekjøp for flyreiser. Vil statsråden unngå dobbeltbeskatning ved å fjerne CO2-avgiften på de samme flyreisene?»
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Jeg takker for svaret selv om det ikke gikk på det som var essensen i spørsmålet, nemlig dobbeltbeskatning, for i dag betaler en CO2-avgift på alle innenlandske flyreiser gjennom avgiftsbelegging av drivstoffet. Da statsministeren i 2007 drev valgkamp i Møre og Romsdal, leide han helikopter og ble da spurt av en journalist om han hadde kjøpt klimakvoter for å dekke CO2-utslippene. Til det sa han at nei, det hadde han ikke, for det trengte han ikke siden han betalte CO2-avgift. Da statsministeren i Vårt Land på fredag skulle begrunne hvorfor en nå innfører tvungent klimakvotekjøp på flyreiser, henviste han til at for få folk hadde kjøpt disse klimakvotene – men som han da tre år tidligere hadde sagt at ingen trengte å kjøpe fordi en betalte jo CO2-avgiften. Men det prinsipielle problemet her, som en burde fått svaret på lenge før statsbudsjettet ble framlagt – jeg aksepterer at man ikke nødvendigvis kjenner summen av tallene – er å dobbeltbeskatte en vare når du i dag har en CO2-avgift og så skal innføre kvoteordninger for å betale for de samme utslippene. Ser ikke statsråden selv urimeligheten i en dobbeltbeskatning av dette?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Nå synes jeg statsråden gjør seg til en mester i å misforstå poenget, for Fremskrittspartiet er en forkjemper for kvotehandelssystemet. Det har vi vært lenge før statsråden selv ble det. Men det vi er imot, er at du skal ha både kvoteplikt, med den kostnaden det innebærer, og en CO2-avgift. Så spørsmålet til statsråden er: Kan jeg tolke svaret hans slik, når han sier at her må en utrede konsekvensene, økonomiske og andre, før han sier hvordan dette blir, at man her vektlegger at det enten skal være kvoteplikt eller CO2-avgift? Eller åpner statsråden for at det fortsatt kan bli begge deler? Jeg aksepterer hvis spørsmålet her er om avgifter er et bedre virkemiddel enn kvoter, at han skal få tid til å ta beslutningen. Men hvis statsråden sier at nei, vi vurderer gjerne å kjøre begge deler parallelt, blir det en dobbeltbeskatning som andre land ikke har, og som næringsmessig blir en ulempe for norske flyselskap. Det er Fremskrittspartiet sterkt imot, selv om vi er for et kvotesystem.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
«For EUs 6. rammeprogram betalte Norge ca. 3 mrd. kr for å delta, men fikk tilbake bare 83 pst. av disse midlene. For EUs 7. rammeprogram vil vi betale 9 mrd. kr, men ifølge Forskningsrådet ligger vi an til en lavere tilbakehentingsprosent enn i forrige program. En av årsakene til dette er at instituttsektoren av budsjettmessige hensyn ikke makter å være like progressive som i forrige periode. Hva vil statsråden foreta seg for å bidra til å øke instituttenes deltakelse i EUs 7. rammeprogram?»
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Jeg takker statsråden for mange gode argumenter for at vi skal delta. Det er vi helt enig i. Vi ønsker bare at vi skal få mer igjen for det. Når universitets- og høyskolesektoren deltar i EUs forskningsprogrammer, får man godt betalt for å delta. Man tjener rett og slett penger på å delta. Instituttsektoren derimot får ifølge egne tall mellom null og elleve øre pr. krone fra EU. Når man vet at vi må betale 33 øre for hver krone vi får fra EU, er det jo direkte ulønnsomt for instituttsektoren å delta ut fra et rent økonomisk perspektiv. Jeg har tidligere forstått fra utspill i media at statsråden er villig til å se på om man er villig til å øke bonusen man får når man får utløst EU-midler, slik at det også for instituttsektoren faktisk blir lønnsomt å få prosjekter. Vi vet at vi har en basisfinansiering av instituttsektoren som er langt lavere enn i EU.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-11-17:
Jeg er sterkt uenig i at vi har noen grunn til å si oss fornøyd med dagens tall. Den oppfatningen oppfattet jeg at statsråden også hadde i sitt første svar. Jeg er fullt innforstått med at det både er og bør være en forskjell på instituttsektoren og universiteter og høyskoler. Når det gjelder instituttsektoren, tror jeg vi får komme tilbake til den neste onsdag i anledning siste tids utvikling på den fronten. Men det er altså slik at universiteter og høyskoler får kr 1,80 i støtte. Det er det ingen som foreslår at instituttsektoren skal få. Men jeg har tidligere oppfattet at statsråden kun var inne på et spor der man kan få en bonus på opp mot 33 øre, noe som ville gjøre det lønnsomt. Det er fortsatt langt unna det universitetene og høyskolene får. Jeg unner universiteter og høyskoler hvert eneste øre de får fra Kunnskapsdepartementet, men jeg etterlyser en klarere ambisjon i forhold til å gi et signal til instituttsektoren om at å delta i EUs forskningsprosjekter også skal være økonomisk lønnsomt for denne viktige sektoren, som faktisk leverer 40 pst. av forskningen i EU-programmene for Norges del.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Siden EØS-avtalen trådte i kraft i 1994, har vi deltatt på lik linje med EUs medlemsland i rammeprogrammene for forskning. Ved å delta i rammeprogrammene får norske forskningsmiljøer tilgang på midler som er mange ganger større enn kontingenten vi betaler. Gjennom det 7. rammeprogrammet samarbeider norske forskere med forskere fra ca. 100 land. Det faglige utbyttet av dette samarbeidet er betydelig. Den økonomiske uttellingen fra 7. rammeprogram var nokså lav i starten, men den har faktisk økt jevnt hvert år siden 2007. Likevel er det et voksende gap mellom kontingenten og det samlede beløp som norske miljøer henter ut av rammeprogrammet. Dette er, som også representanten er kjent med, en utfordring som regjeringen er kjent med, og jeg deler bekymringen for dette. Vi arbeider med problemstillingen langs tre akser. For det første vurderer vi tiltak som legger til rette for økt deltakelse i rammeprogrammet generelt. Dette omfatter både tiltak for å mobilisere miljøer som ikke har erfaring med rammeprogrammene fra før, og tiltak for å styrke miljøer som allerede deltar. For det andre arbeider vi for administrativ og økonomisk forenkling av rammeprogrammet, for dette er meget kompliserte systemer. Dette er viktige tiltak for instituttene, som også representanten nevner, som vi er i dialog med EU-kommisjonen om. For det tredje jobber vi med å påvirke innholdet i både det nåværende og kommende rammeprogram, slik at det i større grad treffer norske miljøer. Vi har bl.a. satt i gang en offentlig konsultasjonsprosess for det første norske innspillet til EUs 8. rammeprogram for forskning, som etter planen skal iverksettes fra 2014. Våre forskningsinstitutter, og særlig SINTEF, er Norges største aktør i EUs 7. rammeprogram. I det 6. rammeprogrammet fikk forskningsinstituttene bare dekket 50 pst. av forskningsaktiviteten sin i EU-prosjekter under rammeprogrammet. For å gjøre det lettere for instituttene å delta ble det etablert en nasjonal samfinansieringsordning som ga institutter med EU-prosjekter en tilleggsfinansiering på 25 pst. I det 7. rammeprogrammet satte EU opp støtten til 75 pst. av forskningsaktivitetenes kostnader, og samfinansieringsordningen ble da ikke videreført. Et sentralt virkemiddel for å stimulere til deltakelse i EU-forskningen er Forskningsrådets prosjektetableringsstøtte. Slik støtte gis til norske aktører som deltar på prosjektsøknader til europeiske forskningsprogram som er åpne for norsk deltakelse. Det er også viktig at vi sammen med Forskningsrådet ser på hvordan vi kan få til en bedre integrering mellom nasjonale midler og midler til internasjonalt samarbeid. Vi vurderer også målrettede virkemidler for instituttenes EU-deltakelse, og vi er opptatt av å treffe godt med tiltakene våre. Kunnskapsdepartementet og jeg vurderer situasjonen fortløpende og har god dialog både med Norges forskningsråd og med øvrige departementer. Jeg kan komme tilbake med en oppfølging, hvis jeg får anledning til det.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Jeg er veldig klar over den forskjellen. Den bunner i at det faktisk er to ulike aktører vi har å gjøre med. Instituttsektoren har en særskilt rolle når det gjelder oppdragsforskning, mens universitetene og høyskolene har, gjennom et litt annet finansieringssystem, en annen rolle. Så at det er forskjell på de to, er ikke i seg selv en så stor utfordring, men jeg ser behovet for å følge med, spesielt på instituttsektoren, for eventuelt å bidra med å løse problemene for dem. Noen av problemene handler om kompliserthet, og dermed handler det om forenkling. Men noe av dette gjelder å følge opp at de virkelig får uttelling for sine programmer. Jeg har også lyst til å understreke at det er ikke slik at vi har dårlig uttelling sammenliknet med andre europeiske land. Vi har jo faktisk en uttelling som ligger over gjennomsnittet i EU, for her må man se returen i sammenheng med størrelsen på kontingenten og folketallet i hvert enkelt land. Så det er litt avhengig av hvem vi sammenlikner oss med, hvordan vi regner denne uttellingen. Men det er litt av bakteppet. Oppfølgingen må være i forhold til instituttsektoren spesielt.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Jeg er fullstendig klar over den innsatsen instituttene gjør, og jeg ønsker selvfølgelig at de skal være med. Men jeg vil presisere at mye av dette handler om hva man faktisk får godkjent i EU-systemet som produktive forskningstimer. Det er forskjeller i beregning på hva man får godkjent som forskning, og hva man ikke får. Det er ikke alle våre utgifter som vi regner som forskningsutgifter, som regnes inn som det samme i EU-systemet. Derfor er det viktig at vi har den kontakten med EU sentralt, gjennom både min deltakelse i møter der og gjennom annen oppfølging, for å få orden på dette og få det harmonisert. Samtidig som det gjøres, ser vi selvfølgelig hele tiden på verdien av instituttenes medvirkning, og vil følge saken svært nøye.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Jeg deler representantens kommentar om den store oppmerksomhet omkring spørsmål om eksamen og poengberegning. Her gjør vi begge et viktig opplysningsarbeid. Det er helt riktig at regelverket for beregning av karakterpoeng ved opptak til høyere utdanning ble endret med ny forskrift, som ble gjeldende fra januar 2007. Disse endringene innebærer at alle karakterer, både eksamenskarakterer og standpunktkarakterer, teller likt når gjennomsnitt og karakterpoeng beregnes. Begrunnelsen for endringen var problemene som søkerne opplevde med den tidligere beregningsmåten. Den ble oppfattet som uklar, og det var spørsmål om framgangsmåten. Derfor så departementet behov for en enklere metode som gjorde at søkerne lettere selv kunne kontrollere poengberegningene. Disse endringene ble gjennomført etter bred offentlig høring høsten 2006 – det var da høringen skjedde. Et stort flertall av dem som valgte å kommentere forslaget om å endre beregningsmåten, støttet forslaget. Jeg vil også legge til at metoden er den samme som ble brukt fram til opptaket til studieåret 2000–2001. Tilsvarende metode brukes også for overgangen fra grunnskole til videregående opplæring. Det er opptaksforskriften for høyere utdanning som regulerer beregningen av karakterpoeng. Den har nylig vært gjennom den årlige høringsprosessen. Departementet har ikke oppfattet misnøye med den nye beregningsmåten fra høringsinstansene. Men vi har fått enkelte henvendelser fra privatpersoner som har tatt opp nettopp de samme problemstillingene som representanten Harberg her nå løfter fram. Spørsmålet om beregningsmåte har imidlertid ikke vært tema i høringen. Det er derfor ikke juridisk grunnlag for å vurdere endringene for inneværende år. Men jeg vil, også på bakgrunn av representantens spørsmål, se på om beregningsmåte bør drøftes i neste års høring.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-17:
Det er litt interessant at her står det en statsråd fra SV og en representant fra Høyre og diskuterer om det å telle med hva man får til på eksamen, er viktig eller ikke, og representanten fra Høyre mener at det er urettferdig at eksamensresultatene skal telle så sterkt. Jeg tar det som et lite tankekors. Jeg tror aldri vi kommer fram til en metode som oppleves som rettferdig for alle. Det som er viktig for meg å presisere, er at dette har vært ute på en omfattende høring. Det har ikke vært spesielle innvendinger blant høringsinstansene mot denne måten å gjøre det på, men jeg sier også svært tydelig til representanten her at jeg ser selvsagt på om beregningsmåte bør drøftes i neste års høring, i håp om at vi finner fram til en mest mulig rettferdig beregningsmåte. Det er en vekting av forholdet mellom standpunktkarakterer og eksamenskarakterer det hele dreier seg om, og det er å finne både en enkel måte og en best mulig og mest mulig rettferdig måte.