Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-06-04:
Denne interpellasjonen er egentlig to debatter i én. Den handler for det første om familieinnvandring, en samlebetegnelse for familiegjenforening der partene har levd sammen før referansepersonen kom til Norge, og familieetablering, når søkeren ønsker å leve sammen med en person allerede bosatt i Norge. Som statsråden har påpekt, var familieinnvandring et viktig tema da Stortinget behandlet ny utlendingslov i april 2008. Alle partier var da enige om at det er en viktig del av integreringspolitikken at referansepersonen skal være i stand til å forsørge seg selv og de familiemedlemmene som kommer til Norge. Men da er vi også ved kjernen i den andre debatten, som gjelder mye mer enn spørsmålet om familieinnvandring, nemlig debatten om likestilling mellom menn og kvinner i Norge, eller mer presist: manglende likestilling når det gjelder menns og kvinners tilknytning til arbeidsmarkedet. Det handler om tradisjonelle kjønnsroller i valg av utdanning, snevrere yrkesvalg, lavere lønn, mer deltid og lengre perioder borte fra yrkeslivet på grunn av omsorgsansvar. Når referansepersonen selv har innvandrerbakgrunn, er forskjellen mellom menns og kvinners tilknytning til arbeidsmarkedet enda større for en del grupper. I den offentlige debatten kan vi ofte få inntrykk av at denne problemstillingen først og fremst gjelder familieinnvandring der referansepersonen er norsk, men under halvparten av referansepersonene har norsk eller nordisk bakgrunn. Når en skal diskutere kjønnsdimensjonen i dette, er det også et viktig poeng å ta med. Manglende likestilling mellom menn og kvinner får konsekvenser på mange områder – ta bare pensjonsdebatten som eksempel. Reglene for familieinnvandring er et parallelt eksempel til det. Enten det gjelder det ene eller det andre området blir spørsmålsstillingen i realiteten den samme. Hvor mange av disse forskjellene mellom menn og kvinner er det mulig å utjevne gjennom lover og regler på andre områder enn der problemet i realiteten ligger? Jeg skal være den første til å være med på å diskutere positiv forskjellsbehandling for å oppnå likestilling mellom menn og kvinner, eller mellom etnisk norske og personer med innvandrerbakgrunn, for den saks skyld. På mange områder er det fullt mulig å avbøte i hvert fall noen av konsekvensene når det gjelder grunnleggende mangel på likestilling mellom kjønnene. På familieinnvandringsområdet er det mer krevende, i hvert fall når det gjelder selve nivået på kravet til inntekt. Men noen av disse sakene handler om andre forhold enn selve inntektskravet. Som alle andre regelverk har også dette noen åpenbart utilsiktede virkninger som det må være mulig å se nærmere på. UDI har rapportert om noen slike på forespørsel fra Justisdepartementet. De er nå til vurdering. I kommunalkomiteen behandler vi for tiden en sak om dette. På UDIs vårkonferanse 22. mai i år ble temaet familieinnvandring belyst fra flere synsvinkler. Det gjelder studenter, det gjelder den tiden det tar fra en referanseperson faktisk oppfyller inntektskravet, og til en søknad er ferdig behandlet, det gjelder familier som har oppholdt seg i utlandet, eller tilfeller der referansepersonen har hatt en midlertidig permisjon fra en fast stilling. Vi er ikke EØS-borgere i eget land, derav antakelig forskjellen mellom Norge og Danmark som interpellanten refererte til, og som vil bli den samme motsatt vei også. Så kan vi stille spørsmålene: Kanskje bør det åpnes for større skjønn? Kanskje bør vi få noen flere unntak fra kravene som gjelder? Helt til slutt: Det er store forskjeller i innvilgelsesprosenten etter søkerens nasjonalitet. For eksempel er innvilgelsesprosenten rundt 90 pst. når det gjelder søkere fra Thailand, Filippinene og Russland, mens 120 søknader fra bl.a. Somalia, Marokko og Tyrkia ble avslått med begrunnelse proformaekteskap. Dette kan selvfølgelig skyldes realiteter, men vi bør i hvert fall se på om noe av denne forskjellen kan forklares med utgangspunkt i holdninger og kjønnsforskjeller. Temaet er vanskelig med mange dilemmaer. Det illustreres ikke minst tydelig ved at heller ikke interpellanten har noe klart svar på hva som bør gjøres, utover å påstå at regjeringen gjør feil. Men Venstre tilhørte selv en regjering som sendte et inntektskrav lik lønnstrinn 15 ut på høring, og i dag er det som kjent 8. For egen del synes jeg det er veldig positivt at statsråden allerede har tatt initiativ til en gjennomgang av disse vanskelige spørsmålene. Jeg tror jeg med hånden på hjertet på vegne av hele kommunalkomiteen kan love at den saken vi har til behandling i komiteen, skal vi ta på største alvor, for dette er saker som er veldig viktig for dem det gjelder.