trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olav Urbø (Senterpartiet), 2020-02-04:
Først og fremst vil eg takke forslagsstillarane for å ta opp eit viktig tema. Senterpartiet stør intensjonen i forslaget. Tal frå Bufdir viser at det i 2018 var 1 842 personar, fordelt på over 1 700 kvinner og 135 menn, på krisesentera – altså var 93 pst. kvinner. Ni av ti kvinner hadde vore utsette for gjentekne overgrep. Over halvparten av kvinnene hadde levd i parforhold før dei oppsøkte krisesenter. Ei gruppe som tydeleg skil seg ut, og som utgjer majoriteten av dei som bur på krisesentera, er kvinner med innvandrarbakgrunn. Desse kvinnene er ikkje berre utsette for psykisk eller fysisk vald i heimen. Dei manglar òg ofte nettverk. Det er difor særs viktig med treffsikre tiltak og hjelp til denne gruppa. Det er kommunane sitt ansvar å sikre eit forsvarleg krisesentertilbod til kvinner, menn og barn som er utsette for vald eller trugslar om vald i nære relasjonar. Erfaringa viser at tilbodet varierer, og det er ulike utfordringar – som kapasitet, økonomi, ressursar, tilgjenge, lang reiseveg til nærmaste krisesenter, bemanning etc. Det er det offentlege sitt ansvar at personar som er utsette for vald og trugslar, og som treng husly for ei stund, vert varetekne på ein god måte, uavhengig av kva kommune dei bur i. Eg viser til innstillinga, der Senterpartiet – saman med SV og Arbeidarpartiet – fremjar forslag om å be regjeringa kome attende til Stortinget med ei eiga sak om krisesentertilbodet. Senterpartiet meiner det vil vere naturleg å få ei evaluering av krisesentertilbodet, som regjeringa arbeider med, jf. svarbrev frå statsråden datert 18. september 2019. Senterpartiet stør forslaget om ei evaluering av krisesentertilbodet for menn og forslaget om å betre krisesentertilbodet til den samiske befolkninga. Ulike rapportar viser at det i høve til befolkninga elles er langt fleire i den samiske befolkninga som opplever vald og overgrep. Ein samrøystes komité erkjenner det. Senterpartiet meiner det kviler eit ansvar på regjeringa når det gjeld å følgje opp funna i desse rapportane. Når dette er sagt, er det uansett ein ting ein ikkje kan evaluere seg vekk ifrå – det er at kommunane har tilstrekkeleg med ressursar. Når det gjeld krisesenter, kan ein ikkje effektivisere med nye tekniske løysingar, nettsider og digitale tenester og skjema. Krisesentra må ha nok folk med rett kompetanse. Då er vi igjen attende til kommuneøkonomien. For mange kommunar var budsjetthandsaminga før jul kutt, kutt og kutt. For Senterpartiet er styrking av kommuneøkonomien heilt avgjerande for gode tenester der folk bur, og det gjeld sjølvsagt òg for krisesentera. Diverre er kommuneøkonomien svekt under regjeringa Solberg. Eg tek til slutt opp forslaget frå Senterpartiet og SV.
Olav Urbø (Senterpartiet), 2020-02-04:
For Senterpartiet vil det alltid vere viktig at det er samsvar mellom oppgåvene i kommunane og kommuneøkonomien. Det har vi vore klare på heile tida, òg då vi sat i den raud-grøne regjeringa. Vi må berre konstatere at under Solberg-regjeringa har det vorte fleire oppgåver og ikkje tilsvarande med pengar. I tillegg er jo krisesentera ei arbeidsintensiv teneste; det går faktisk ikkje an å effektivisere spesielt høgleg. Der må det vere folk på plass når det skjer – for å seie det på den måten. Mitt spørsmål til statsråden er rett og slett om evalueringa òg vil ta for seg om talet på stillingar vi har i krisesentera i dag, er tilstrekkeleg, sett i lys av behovet og litt uavhengig av kommuneøkonomien i den einskilde kommunen, altså ei makrobetraktning av det.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Takk for et viktig spørsmål. Jeg tror utfordringen med kommuneøkonomien alltid kommer til å være der. Med fare for selvskryt: Hvis en ser tilbake på kommuneøkonomien de siste årene, har den resultert i at det er veldig store disposisjonsfond i kommunene. Det er rekordfå kommuner på ROBEK-listen. Allikevel erkjenner jeg at vi har disse utfordringene, som det er viktig blir belyst for å sikre et best mulig krisesentertilbud i kommunene. Jeg tror selvsagt at kommuneøkonomi er viktig, men jeg tror også at når vi nå jobber med evalueringen, er det viktig å se på andre problemstillinger knyttet til hvordan en kan innrette dette. Jeg kommer i hvert fall til å være opptatt av – jeg har besøkt flere av krisesentrene – å forsikre meg om at kommunene tar den lovpålagte oppgaven de har, og at de jobber sammen for å sikre et godt krisesentertilbud. Det bekymrer meg at det er noen kommuner som ikke virker å være så opptatt av det. Det er farlig å si at de ikke er klar over det, men de har det iallfall ikke så langt framme i pannebrasken som de burde, for å sikre at innbyggerne deres også får et godt krisesentertilbud.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Først vil jeg si at jeg tror ikke det var slik at tilbudet var perfekt i 2010 heller, da de rød-grønne styrte. Når en da valgte å overføre ansvaret til kommunene, var nok en av grunnene at en hadde tro på at det ville gi et enda bedre tilbud. Når det står i Granavolden-plattformen at vi ønsker en evaluering av det, er det nettopp for å se om det virker etter hensikten. Derfor synes jeg at innlegget til representanten Øvstegård er interessant. Han har konkludert med at det var feil, og han skal ha honnør for at han erkjenner at vi politikere kan fatte vedtak som i ettertid viser seg ikke å være så gode som vi mente de var. Jeg mener det er for tidlig å konkludere. Nå har vi fått et kunnskapsgrunnlag, vi er i gang med å følge opp det, og vi er i gang med evalueringen. Det viktigste for meg er at kvinnene, uansett hvor de bor i landet, får et godt og kompetent tilbud. For å prøve å rekke å svare på spørsmålet: Jeg tror kompetanse er ekstremt viktig, og å få nok bemanning. Det er kjempeviktig, og derfor er jeg opptatt av at kommunene tar det ansvaret de har, i og med at det er lovpålagt at de skal sørge for et godt krisesentertilbud.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Som jeg pekte på i mitt innlegg, og som representantforslaget belyser, er det klart at med så lang reisevei er det en stor utfordring, men med et så langstrakt land vil det også dessverre være noen som vil få lang reisevei. Det som kunnskapsgrunnlaget vi har fått til nå, også viser, er at de mindre sentrene har dårligere kvalitet på tilbudet og mindre kompetanse, noe som også er en utfordring med hensyn til å gi kvinnene, mennene eller ungene det tilbudet de fortjener. Derfor vil jeg understreke at det er mange dilemmaer her. Jeg tror heller ikke det er en kvikkfiks om at hvis en hadde gjort som representanten ønsket, å statliggjøre det igjen, hadde alt blitt perfekt av den grunn, for det er også mange fordeler med at kommunene har ansvaret. Det er mangfoldet, de kan lage samarbeidsløsninger og sikre det tilbudet som passer best ute. Derfor mener jeg at det er veldig viktig å følge opp denne evalueringen for å sikre at tilbudet blir best mulig.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Først vil jeg bare presisere at når det gjelder de mindre sentrene, ser en at kvinnene i større grad reiser hjem til voldsutøveren, og det er jo også en utfordring. Så én ting er at de ikke nødvendigvis oppsøker tilbudet, som representanten er bekymret for, men det tror jeg nok også kan være med på å underbygge at kvaliteten kanskje ikke er så god som den burde vært. Men til spørsmålet om likeverdighet: Det er klart at det er det som er utfordringen. For å få nok sentre rundt omkring og for å få kortest mulig avstand blir det også mindre krisesentre og dermed mindre budsjett enn for de større sentrene, som vil ligge i de store byene. Så skal jo utgangspunktet være at kvaliteten er like god enten det er et mindre senter eller et større, men jeg vet at f.eks. når det er knyttet til rus, vil det være vanskelig å gi et like godt tilbud på et lite senter. Men dette er en av de tydelige problemstillingene som også kunnskapsgrunnlaget viser, og som kommer til å være en del av den evalueringen vi er i gang med.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Først vil jeg gjenta at det alltid vil være slik at det vil være utfordrende for kommunene å få budsjettene til å gå opp. Jeg har selv vært kommunepolitiker, under ulike regjeringer, og det har alltid vært krevende, på samme måte som handlingsrommet i norsk økonomi framover vil gjøre det krevende å lage statsbudsjetter de neste årene. Allikevel er det rekordfå kommuner som er på ROBEK-lista. Disposisjonsfondene til kommunene har økt betraktelig – bare når det gjelder skatteinngangen i fjor, var det 5 mrd. kr ekstra til kommunene. Så helt skralt er det heller ikke i kommunene. Men til spørsmålet knyttet til bemanning: Det er klart at bemanning er veldig viktig for å kunne gi den kvaliteten og gi de ulike tilbudene – enten det er knyttet til rus, psykisk helse eller andre utfordringer som de som kommer på krisesentrene, har. Derfor vil det også være en del av det vi jobber med når vi følger opp kunnskapsgrunnlaget og evaluerer hvordan en kan sikre et best mulig krisesentertilbud for alle.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Jeg takker for støtte fra representanten. At jeg kan kjenne på en støtte fra Stortinget til å gjennomføre viktige endringer, er jeg glad for. Samtidig overrasker det meg litt at kritikken nå er at det er for mange tiltak, at det gjennomføres for mye, mens det i stad ble opplevd at det ikke skjedde noen ting. Jeg ønsker å involvere Stortinget i mange viktige beslutninger de neste årene. For det første er det klart at Stortinget allerede har vedtatt barnevernsreformen, som kommer fra 2022. Den blir viktig for å gi kommunene enda mer ansvar i forebygging – at de tar det ansvaret. Så er jeg glad for at kommunene har tatt et stort ansvar når det gjelder bemanning. De har ansatt flere i barnevernet. Fra 2013 til 2018 har det kommet 1 300 flere, og det har vært økt kapasitet det siste året. Vi har for 2020 bevilget 90 mill. kr til etter- og videreutdanning for å sikre kompetanseheving som vil gjelde alle kommunene, og sammen med DigiBarnevern vil det styrke både kompetansen og rettssikkerheten i de ulike sakene. Jeg er opptatt av at når vi jobber i tida framover, vil det – som jeg sa i mitt innlegg – allerede nå i vår komme en proposisjon til Stortinget. Der vil vi kunne forskuttere noen av endringene som jeg vet flere i Stortinget har vært opptatt av når det gjelder de årlige tilstandsrapportene – som vi ønsker at kommunestyrene skal diskutere nettopp for at kommunepolitikerne i hver eneste kommune må forholde seg til barnevernet og få en oppdatering på hvordan tilstanden er, og forhåpentligvis engasjere seg enda mer for å få et enda bedre barnevern. Men vi har også hatt forsøk med en samtaleprosess i fylkesnemndene i flere fylker. Det ønsker vi å rulle ut slik at alle fylker får det. Det tror jeg vil styrke rettssikkerheten, og det vil også senke konfliktnivået – de har funnet fram til gode løsninger. Når det vises til alle disse utredningene, som også dokumenterer at det er utfordringer i barnevernet: Vi har bestilt disse utredningene fordi vi har ønsket å styrke barnevernet og gjøre det enda bedre. På bakgrunn av ulike utredninger er det et enormt arbeid på gang, nettopp fordi vi ønsker å prioritere et felt som betyr så mye for de mest sårbare. Det som handler om private aktører – som jeg har sagt i Stortinget mange ganger – har vi en full gjennomgang av bl.a. for å se på den målsettingen som jeg er spesielt opptatt av: 40 pst. ideelle aktører innen 2025. Og når det gjelder enetiltak, som representanten var inne på, har det vært en markant nedgang i bruken av det det året jeg har vært statsråd. Den bevisstheten er jeg glad for. Så er jeg spesielt engasjert i fosterhjem. Der jobber vi med en egen strategi nettopp for å kunne rekruttere enda flere fosterhjem og ikke minst bedre oppfølgingen. På felt etter felt er vi i gang med veldig viktige endringer. Det er gjort mye, og det skal gjøres mye framover.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Først vil jeg takke interpellanten for å løfte fram et viktig tema, og dem som deltok i debatten, for gode innlegg. Jeg vil starte litt overordnet: Ja, det er utfordringer i norsk barnevern, ja, det kan bli bedre, og ja, vi må fortsatt jobbe med det. Men samtidig har vi et barnevern som gjør en fantastisk jobb. Det er rundt 50 000 saker hvert eneste år, og i de aller fleste tilfellene er det veldig positivt. Det gjelder familier der barnevern, familievern og andre tjenester i kommunene er inne og hjelper familiene som kanskje i kortere eller lengre perioder trenger hjelp. Det er viktig også i denne debatten å understreke at barnevernet fungerer veldig godt veldig mange steder, og det viser seg også når fylkesmennene går gjennom de ulike barnevernene. Ja, det er kommuner som sliter, men det er også kommuner der det fungerer godt. Jeg registrerer krav om stortingsmelding, redegjørelse og debatter i denne salen, men min påstand er at det er tid for handling, tid for å gjennomføre tiltakene. Det er mange utredninger som har vist – enten det gjelder institusjonsbarnevernet, bruk av private aktører, fosterhjemsfeltet eller det kommunale barnevernet, på felt etter felt – at det er en del ting som er utfordrende, men i stedet for å lage en stor prosess på det nå, er vi godt i gang med å gjennomføre tiltak. Når sakene kommer til Stortinget, tror jeg det vil være stor oppslutning om dem. Det er klart at det løftet som er kommet om bemanning, betyr noe. 1 300 flere årsverk siden 2013 betyr at det er større kapasitet, flere ansatte som kan håndtere sakene, og jeg er glad for at kommunene har tatt det ansvaret. Kompetanse er noe av det aller viktigste, og derfor har vi kompetanseløftet på 90 mill. kr. i årets budsjett. Derfor kommer jeg også, som jeg sa i mitt innlegg, til å stille krav til kompetanse hos de ansatte. Det kommer også til å være en av de aller viktigste reformene, eller løftene, en gjør for norsk barnevern for å sikre at det blir bedre. Representanten Toppe var inne på helsehjelp, og jeg er glad for at hun løfter fram det perspektivet. Jeg er helt enig i at barn i barnevernet fortjener et like godt tilbud som alle andre. Derfor ser vi på dette med obligatorisk helsesjekk. Jeg har jobbet sammen med helseministeren når det gjelder samarbeidsmodeller for hvordan en kan komme tidligere inn og tettere inn. Når det gjelder rus og alkohol, deler jeg fullt ut representanten Toppes engasjement. Arbeidet med alkoholstrategien blir viktig, men også det som er gjort med opptrappingsplanen ved at det er kommet 2 500 flere årsverk innen rus og psykiatri, vil være viktig for foreldrene. Jeg vil også understreke hvor viktig det er å jobbe med foreldrestøtte for at det skal fungere for foreldrene – andre typer tiltak – slik at en slipper å ta det lengste skrittet, nemlig omsorgsovertakelse. Det aller viktigste vi kan gjøre, er å forebygge, å sikre at foreldrene kan være foreldre.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-04:
Følgjetenesta skal sikra at det finst jordmødrer i beredskap som kan følgja fødande med lang reiseveg til fødetilbodet. Hensikta er å skapa medisinsk-fagleg forsvarleg grunnlag og tryggleik for den gravide undervegs. Sidan 2010 har dette vore helseføretaka sitt ansvar. Dette ansvaret har helseføretaka ikkje tatt på alvor. Ei kartlegging som VG gjennomførte i fjor sommar, viste at 77 kommunar manglar tilbod om følgjeteneste trass i lang reiseveg til fødeinstitusjonen. Det er mange som har trudd at dette i dag er ei lovpålagd oppgåve for helseføretaka. Det er det ikkje. Det er heller ikkje slik at fødande med meir enn halvannan time reiseveg har rett på tenesta, for det finst ikkje noko lovkrav om at helseføretaka skal tilby dette. Grensa på halvannan times reiseveg er heller ikkje absolutt. Det er slått fast i Helsedirektoratet sine kvalitetskrav at grensa er rettleiande. I samband med behandlinga av den siste stortingsmeldinga om fødetilbodet, Meld. St. 12 for 2008–2009 En gledelig begivenhet, vart det føreslått i merknad at helseføretaka skulle ha ansvaret for følgjetenesta. Det står vidare i merknad at det er «naturlig å foreslå én til halvannen times reisevei som veiledende grense, men dette vil avhenge av kommunikasjonsforhold, hvor langt fødselen er kommet etc.». Men VG si kartlegging tyder på at helseføretaka no tolkar dette som 90 minutts grense, i beste fall som ei minimumsgrense, og i verste fall ei grense som ein kan sjå bort frå fordi ho er rettleiande. I tillegg kjem det fram at helseføretaka ikkje har rekna avstanden til bustad, men til kommunesenter. VG si kartlegging har òg vist at 18 pst. av alle kommunar har meir enn 2 timars reiseveg til nærmaste fødeavdeling. Det er ein auke på 5 prosentpoeng sidan 2012. Mange plassar i landet opplever kommunane no at helseføretak prøver å skyva ansvaret for følgjeteneste og beredskap over på kommunen. Senterpartiet meiner at denne utviklinga må stoppast. Ny forsking basert på norske forhold viser at det er auka risiko ved lang reiseveg til fødeinstitusjon. Forsking som Hilde Engjom ved Universitetet i Bergen har gjort, viser at risikoen for ikkje planlagd fødsel utanfor institusjon vert fem gongar så høg med reiseveg på over 1 time. Risikoen for at barn døyr under eller like etter fødsel, er tredobla ved ikkje-planlagd fødsel utanfor institusjon samanlikna med fødsel på institusjon. Forsking viser også at førstegongsfødande med over 1 times reiseveg til fødeinstitusjon har 50 pst. høgare risiko for å få potensielt livstruande komplikasjonar. Vi meiner difor at det er medisinsk-faglege grunnar til å setja retten til følgjeteneste til 1 times reiseveg. Vi føreslår òg at helseføretaka skal ha ei lovfesta plikt til å tilby det. Vi fremjar i dag to lause forslag, nr. 4 og 5, som skal erstatta forslag nr. 2 i innstillinga. Med det tar eg opp desse forslaga.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-04:
I høyringsinnspel til komiteen frå Norsk Sykepleierforbund og Jordmorforbundet skriv dei at dei er kjende med at ein fleire stader no baserer seg på ei ånd av frivillig innsats for å løysa situasjonen. Blant anna tenkjer eg vi kan sjå til Nord-Møre, der éi jordmor har stått for følgjetenesta sidan 2018, og det stipulerte behovet er iallfall seks jordmødrer i ein turnus. Når det er klart at dette er ansvaret til helseføretaka, korleis kan helseministeren forklara at eit helseføretak i så mange år ikkje har tatt ansvaret for å sørgja for følgjetenesta, og at ein må basera seg på frivillig innsats av jordmødrer som tar ansvar?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-04:
Erfaringa med at det ikkje er lovfesta, som vi no føreslår, er at helseføretaka ikkje respekterer at det er ansvaret til helseføretaka, og ikkje minst er erfaringa at dei iallfall vegrar seg for å betala for det og skyver det over på kommunane. Det er det mange eksempel på. Er ikkje dette eit så viktig ansvar for spesialisthelsetenesta at det burde vore forankra i f.eks. spesialisthelsetenestelova? Vårt resonnement er at det ikkje nyttar igjen å ta dette opp i oppdragsdokumentet – det har vore gjort mange gonger før. Det må faktisk lovfestast som ei spesialisthelsetenesteoppgåve. Elles vil ein sjå at det som har vore utviklinga dei siste åra, berre fortset.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-04:
Ja, Senterpartiet vil gå langt for å sikra kvinners rettar og kvinners helsetilbod, og vi vil gå langt for å sikra kvinners krav til å få tryggleik for ei god følgjeteneste. Når vi veit at det med denne regjeringa har vorte enda fleire kommunar som har lenger enn 1,5 time til fødestaden, betyr faktisk følgjetenesta veldig mykje. Når vi ser at dette, som er eit anbefalt krav til føretaka, ikkje vert følgt opp, meiner vi at vi bør styra betre frå Stortinget si side. Statsråden har vore uklar på om det faktisk er helseføretaka som skal finansiera dette. Statsråden seier at det er ansvaret til helseføretaket, men kan han bekrefta at følgjetenesta skal finansierast av helseføretaket?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-04:
I denne saka har vi ikkje fått mykje støtte av dei andre partia i Stortinget, men vi har fått klar støtte frå Sykepleierforbundet og Jordmorforbundet, som tilrår at helseføretaka vert gitt ei plikt til å sikra jordmorberedskap og tilby følgjeteneste til alle fødande som har meir enn 60 minutts reiseveg frå bustad til fødestad. Dei viser til at dette er på bakgrunn av ny forskingsbasert kunnskap. Det har vi òg gjort greie for i vårt forslag. I innstillinga til denne saka ligg forslag nr. 1, som Senterpartiet har saman med Arbeidarpartiet og SV, om å sikra at følgjetenesta vert ein del av dei lovpålagde samarbeidsavtalane. Det var noko som kom som innspel i høyringa, og eg er glad for at ein har fått støtte for det. Men det held jo ikkje at det skal vera ein del av dei lovpålagde samarbeidsavtalane. Eg meiner det er utruleg viktig at føretaka no innser alvoret, og at dei får ei lovpålagd plikt til å tilby følgjeteneste. Det er òg grunnen til at vi har splitta opp forslaget vårt frå innstillinga og heller tar det som to separate forslag, slik at kanskje fleire kan stemma med oss når det gjeld dette i dag. Det er altså eitt forslag, nr. 4, der vi ber regjeringa om å fremja forslag om å lovfesta helseføretakas plikt til å tilby følgjeteneste for fødande, og eitt forslag, nr. 5, om at Stortinget ber regjeringa sørgja for at dei regionale helseføretaka tilbyr følgjeteneste til alle fødande som har meir enn 60 minutts reiseveg frå bustad til fødestad. Så kjem Senterpartiet òg til å stemma for forslag nr. 3, frå SV i innstillinga. Eg meiner det er feil at mange no omtalar det som om kravet i dag har ei grense på 90 minutt. Eg prøvde i det første innlegget mitt å gjera greie for at da Stortinget vedtok dette i 2010, kom det klart fram at det var tenkt frå 1–1,5 times grense, og ikkje som ei minimumsgrense på 1,5 time, slik det vert praktisert i helseføretaka i dag. Det er vel knapt nokon som kan finna eksempel på at kvinner med omkring ein times reiseveg får følgjeteneste. Difor meiner vi at 60-minuttsgrensa ikkje er noko nytt. Det er ei oppfølging av det som heile tida har vore Stortingets intensjon for følgjetenesta, og no er det dokumentert kunnskap som gjer at det er ekstra viktig å slå det fast.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-04:
Det er eit hovudmål for transportpolitikken vår at det ikkje skal førekome ulykker med drepne og hardt skadde i transportsektoren. I denne saka føreslår regjeringa rettsmedisinsk obduksjon av alle drepne for å få meir kunnskap og informasjon om årsaka til trafikkulykker med dødeleg utfall. Forslaga vert fremja på bakgrunn av forslaga frå ei arbeidsgruppe som vart nedsett av Samferdselsdepartementet, og som leverte rapporten sin i april 2018. Departementet føreslår at politiet vert pålagt plikt til å sørgja for obduksjon av alle omkomne i trafikken, likevel slik at pårørande har ein avgrensa rett til å motsetja seg slik obduksjon. Det vert føreslått ein snever unntaksregel for nærmaste pårørande til å nekta rettsmedisinsk obduksjon knytt til religiøs eller livssynsmessig overtyding. Grunnen til at unntaksordninga er gjord snever, er at det er viktig med auka kunnskap om årsaksforhold, samtidig som unntak for religiøs overtyding og livssyn sikrar ein praksis i tråd med Den europeiske menneskerettskommisjonen, artikkel 9. Ein samla komité stiller seg bak denne vurderinga. Departementet føreslår også at dagens lovstruktur vert oppretthalden, supplert med ein ny pliktregel for politiet i obduksjonslova til å sikra at alle trafikkdrepne vert rettsmedisinsk obduserte. Ein samla komité sluttar seg òg til denne vurderinga. Departementet føreslår at dagens praksis der politiet oversender obduksjonsrapporten til ulykkesanalysegruppa, vert forankra i lov. Obduksjonsrapporten inneheld teiepliktige helseopplysningar etter helsepersonellova. Difor er det viktig med ein klar lovheimel. Departementet fremjar ikkje forslaget frå arbeidsgruppa om å innføra ein heimel for at ulykkesanalysegruppa får tilgang til helseopplysningar om den trafikkdrepne utover obduksjonsrapporten. Det vert i staden føreslått ei ny føresegn i obduksjonslova som fastslår at legen som utfører obduksjonen, utan omsyn til om opplysningar er underlagde teieplikt, skal få tilgang til nødvendige helseopplysningar om den trafikkdrepne. Komiteen støttar dette. For å få fram ansvarsområdet vert det føreslått å regulera Statens vegvesens ulykkesanalyseverksemd i vegtrafikklova, noko òg komiteen støttar. I innstillinga har Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet ein mindretalsmerknad om at det må etablerast rutinar og retningslinjer slik at forslaget om ny føresegn om rett til å innhenta helseopplysningar ikkje fører til at fleire enn tidlegare får tilgang til desse. Ein samla komité viser til at innføringa av ei plikt til rettsmedisinsk obduksjon må fullfinansierast, slik at det ikkje går ut over andre viktige oppgåver i politi- og helsetenesta. Komiteen peikar òg på behovet for rekruttering og utdanning av obdusentar og rettsmedisinarar. Det er ein samla komité som står bak innstillinga i saka.
Camilla Strandskog (Høyre), 2020-02-04:
Jeg vil først takke komiteen for godt samarbeid ved behandlingen av denne saken. Debatter om fødetilbudet skaper stort engasjement i hele landet. Det er forståelig. Gravide kvinner er i en sårbar posisjon. Derfor mener Høyre det er viktig at de opplever at de er trygge og får den hjelpen de trenger. Norge er heldigvis et av verdens tryggeste land å føde i, og slik skal det fortsette å være. En god og velfungerende følgetjeneste er viktig for tryggheten til de fødende. Derfor har helseministeren allerede bestemt at følgetjenesten skal kartlegges, og fristen for rapportering er 1. mars i år. Heldigvis er flertallet i komiteen enig i at det pågår mye bra arbeid fra regjeringens side på fødselsomsorg. For Høyre har det f.eks. vært viktig å ta tak i konsekvensene flere komplekse fødsler har for både bemanning og finansering, for dette henger nøye sammen. Andelen fødsler som skjer uplanlagt utenfor institusjon, har vært stabil siden 1999 og ligger på 0,6–0,7 pst. De aller fleste uplanlagte fødsler utenfor institusjon skjer i sentrale strøk. Men uansett hvor i landet man bor, er det viktig å sørge for god oppfølging av gravide lokalt og sikre at de kommer til fødeinstitusjonen i tide. Det er derfor bra at det nå er stilt krav til de regionale helseforetakene om tilbud om følgetjeneste i oppdragsdokumentet for 2020. Der er det også presisert at 90 minutter er en veiledende grense som må beregnes ut fra hvor folk faktisk bor, og ikke ut fra beliggenheten til kommunesenteret. Det har mye å si i et langstrakt land hvor folk bor spredt. Selv om Høyre ikke støtter forslagene som fremmes i dag, betyr ikke det at vi ikke vil at fødselsomsorgen skal bli enda bedre. Vi vil ha en kartlegging av følgetjenesten. Det er allerede igangsatt. Og vi mener Helsedirektoratets oppdrag med å etablere en faggruppe som skal se på om arbeidssituasjonen for jordmødrene har endret seg over tid, er et godt tiltak som raskt kan gi resultater. Det er gode prosesser som allerede er i gang for å sikre at fødetilbudet blir enda bedre. Jeg regner med at mindretallet vil redegjøre for sitt syn.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Tilgang til likeverdige helsetjenester er bærebjelken i den norske offentlige helsetjenesten. Det betyr at den innsatsen og de ressursene vi legger inn i vår felles helsetjeneste, også skal bidra til å viske ut forskjellene som ligger i bunnen. Det kan eksempelvis dreie seg om økonomi, språk eller geografi. Økonomi kan være et hinder for kvinner som ønsker ultralyd i uke 12, men som blir overlatt til en helprivat helsetjeneste. Mangel på et offentlig tilbud skaper en todeling av helsetjenesten som Arbeiderpartiet ikke ønsker. Språk kan være et hinder for kvinner som er nye i Norge, og som føler seg usikre når de skal gjennom noe så stort og krevende som en fødsel. Derfor heier vi på tilbud som flerkulturell doula, som gir kvinner et trygt anker, som snakker deres språk, gjennom både svangerskap, fødsel og barseltid. Geografi kan skape utfordringer for kvinner som bor langt unna sykehus, og det er denne forskjellen og dette hinderet en god følgetjeneste skal bidra til å utjevne. En velfungerende følgetjeneste er avgjørende for å gi kvinner med lang reisevei en trygg og god fødselsopplevelse. I dag er ikke denne følgetjenesten god nok. Sommeren 2019 kunne VG fortelle at så mange som 77 kommuner ikke har en følgetjeneste for kvinner med mer enn 90 minutters reisevei til sykehus. Det er uakseptabelt. Vi i Arbeiderpartiet mener det må være høyeste prioritet å sikre disse kvinnene den følgetjenesten de allerede har krav på. Det er også grunnen til at Arbeiderpartiet ikke vil støtte Senterpartiets forslag om 60 minutter. Vi mener det er uklokt å innskjerpe kravet når det allerede i dag er store mangler i tilbudet. Vi er bekymret for at Senterpartiets forslag paradoksalt nok kan føre til en sentralisering av tilbudet. Vi risikerer at et tilbud til kvinnene som bor nærmest, går på bekostning av kvinnene med aller lengst reisevei. På direkte spørsmål til Jordmorforeningen om 60 versus 90 minutter i høringen om fødetilbudet, Dokument 8:148 S for 2018–2019, understreket de at den viktigste prioriteringen må være å oppfylle dagens krav til følgetjeneste. Arbeiderpartiet vil først og fremst følge opp og legge til rette for at alle kvinner er dekket av 90-minutterskravet. Arbeiderpartiets løsninger inkluderer følgende: Vi har et romsligere sykehusbudsjett som gjør det enklere for landets helseforetak å løse de oppgavene vi har tillagt dem. Vi holder vårt valgløfte om 12 mrd. kr mer til sykehusene i denne fireårsperioden. I forbindelse med statsbudsjettet for 2020 foreslo vi en tilskuddsordning som ville sikre at alle eksisterende jordmorstillinger i kommunehelsetjenesten kan økes til heltidsstillinger. Sammen med de andre rød-grønne partiene og Kristelig Folkeparti, før de gikk inn i regjering, fikk vi flertall for følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen vurdere å opprette ytterligere en jordmorutdanning, i for eksempel Stavanger, for å møte framtidens behov for jordmødre, både på sykehus og i kommunehelsetjenesten.» Vi er glade for at dette nå er i gang i Stavanger. Jeg tar til slutt opp forslaget vi står sammen med Senterpartiet og SV om.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Som vi har vært inne på i debatten, fikk vi en gjennomgang – utført av VG – sommeren 2019, som pekte på at hele 77 kommuner ikke hadde en god nok følgetjeneste per i dag. Antallet kommuner har vel kanskje gått ned fra nyttår, men det er vel andre årsaker til det enn at kvinnene har fått en bedre følgetjeneste. Vi uttrykte den gangen at vi ønsket at statsråden skulle redegjøre for situasjonen, og ikke minst at han skulle forklare hvilke tiltak man ville sette i gang for å bedre situasjonen i disse 77 kommunene. Så da får statsråden anledning nå: Hvordan vil statsråden redegjøre for situasjonen, og hvilke strakstiltak kan vi forvente?
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Vi er spente på å følge situasjonen nøyere i og med at oppdraget ble gitt for 2020. Jeg håper situasjonen bedrer seg snarlig. Et av tiltakene som Arbeiderpartiet foreslo i årets budsjett, som vi er ganske fornøyde med selv, er en tilskuddsordning for å gi alle jordmødre i kommunehelsetjenesten full stilling. Mange peker på at det er en del av sårbarheten i jordmortjenesten. Det handler om at de må være på alerten døgnet rundt når en kvinne skal føde, selv om de kanskje bare har en liten stillingsprosent i utgangspunktet. Jeg lurte på om statsråden kunne gi en vurdering av Arbeiderpartiets gode forslag på dette området.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Nå er det sånn at Arbeiderpartiets forslag knytter seg til den enkelte jordmor og at hver jordmor skal få full stilling, slik at det blir attraktivt – ikke nødvendigvis at hver kommune uavhengig av kommunestørrelse skal ha en full stilling. Delte stillinger kan absolutt være en løsning for å få opp både stillingsandelen og kvaliteten. Spørsmålet er da: Hvordan ser statsråden for seg finansieringen her? Det har jo vært et av de springende punktene når diskusjonen om følgetjeneste har kommet opp, at det har blitt en konflikt om hvem som skal plukke opp regningen. Kan statsråden bekrefte at det er helseforetaket som har plikt til å finansiere dette, eller hvordan ser han for seg at dette skal foregå?
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Jeg tar bare ordet til en kort stemmeforklaring. Vi kommer til å støtte forslag nr. 4, men ikke forslag nr. 5.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2020-02-04:
Stortinget fattet følgende vedtak i forbindelse med behandlingen av to Dokument 8-forslag våren 2018: «Stortinget ber regjeringen gjennomføre en kartlegging som gir en nasjonal oversikt over hvorvidt følgetjenesten for gravide er tilstrekkelig utviklet og fungerende.» Kristelig Folkeparti stemte for dette, og jeg deler forslagsstillernes engasjement i saken som nå er oppe til debatt, for kvinner skal kjenne seg trygge når de skal føde. I verste fall kan det handle om liv og død. Det at så mange som 77 kommuner ikke har følgetjeneste til kvinner med reisevei over 90 minutter, er helt uakseptabelt, og vi må prioritere arbeidet med å sikre disse kvinnene den følgetjenesten de allerede har krav på. Ansvaret for følgetjenesten og nødvendig beredskap for fødende og gravide ble overført til helseforetakene 1. januar 2010, på lik linje med ansvaret for annen syketransport, inklusiv ambulansetjeneste. Tjenesten skal organiseres i et samarbeid mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, men det hersker nå stor grad av usikkerhet om dette samarbeidet fungerer godt nok. Jeg er derfor glad for at helseministeren i 2019 ga helseregionene i oppdrag å kartlegge følgetjenesten, med frist for rapportering i mars 2020. Andelen fødsler som skjer uplanlagt utenfor institusjon, har vært stabil siden 1999 og ligger på 0,6–0,7 pst. Det største antallet – det har blitt sagt tidligere – av slike fødsler finner sted i sentrale strøk. For eksempel ble det født 79 barn uplanlagt utenfor institusjon i Oslo og Akershus, mens de tilsvarende tallene for Finnmark og Sogn og Fjordane var 8 og 13. Det har også vært uro rundt hvordan reiseavstanden faktisk beregnes. I oppdragsdokumentet for 2020 vil det bli presisert at 90 minutter er en veiledende grense, som må beregnes ut fra faktisk bosettingsmønster, ikke beliggenhet i kommunesenteret. Norge er et av verdens tryggeste land å føde i, men vi har ingen å miste. Derfor skal vi fortsette arbeidet med å redusere antallet uplanlagte fødsler utenfor institusjon og gjøre det trygt for kvinner med lang reisevei til fødetilbudet.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-04:
Jeg fremmer vårt forslag.
Bent Høie (Høyre), 2020-02-04:
De regionale helseforetakene har ansvaret for følgetjenesten, og en velfungerende følgetjeneste er viktig for den fødendes trygghet. I likhet med forslagsstillerne er heller ikke jeg fornøyd med at helseregionene ikke har fått på plass en god nok følgetjeneste. I årets oppdragsdokument har jeg derfor gitt helseregionene en klar føring om at helseforetakene skal få på plass følgetjenesten. Jeg har også presisert at 90 minutter er en veiledende grense som må beregnes ut fra faktisk bosettingsmønster, ikke beliggenheten til kommunesenteret. Kravet i oppdragsdokumentet om følgetjeneste må også ses i sammenheng med Helsedirektoratets oppdrag om å belyse hva endringer i kompleksitet i fødselsomsorgen betyr for bemanning og finansieringssystem. I representantforslaget er det fremmet forslag om å gi helseforetakene en lovfestet plikt til å tilby følgetjeneste for fødende med mer enn 60 minutters reisevei til fødestedet. I likhet med flertallet i helse- og omsorgskomiteen og medlemmene fra Arbeiderpartiet stiller jeg meg undrende til at Senterpartiet fremmer forslag om et 60-minutterskrav før 90-minutterskravet er innfridd, og dermed legger et enda større press på jordmortjenesten i distriktene. Når det gjelder deler av forslaget om å gi helseforetakene en lovfestet plikt til å tilby følgetjeneste, er min vurdering at de overordnende rammene for følgetjenesten er ivaretatt gjennom lovpålagte plikter og krav til faglig forsvarlighet i lovverket og gjennom kravene i Helsedirektoratets faglige veileder. Det mest hensiktsmessige virkemiddelet er derfor å stille krav i oppdragsdokumentet for 2020 til helseregionene. Det er ingen tvil om at det er de regionale helseforetakene som har ansvaret for følgetjenesten, men jeg vil understreke at følgetjenesten bygger på et samarbeid mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, med prehospitale tjenester som legevakt og ambulanse og kommunale jordmødre. Det viktigste for å sikre tryggheten for de fødende er en god jordmorberedskap lokalt og følgetjeneste for dem med lang reisevei. Med tettere oppfølging av gravide kan vi fange opp flere svangerskap med komplikasjoner og svangerskap der det er risiko for fødselskomplikasjoner, eller at fødselen vil skje fort og uventet. Det er en av grunnene til at vi nå satser målrettet for å øke antallet jordmødre i kommunene, en satsing som har gitt gode resultater. Slik sikrer vi at kvinner med lang reisevei til fødestedet følges av jordmor.
Bent Høie (Høyre), 2020-02-04:
Som vi har vært inne på, ga jeg allerede i forkant av VGs undersøkelse helseregionene i oppdrag å undersøke situasjonen. Så kom VG oss i forkjøpet. Da sa jeg veldig klart at når de kunne vise det resultatet, kom jeg til å følge dette direkte opp i oppdragsdokumentet for 2020. Det har jeg også gjort. Det betyr at helseregionene nå har et klart oppdrag – å etablere en følgetjeneste som er bedre, og som er i tråd med de faglige kravene som står bl.a. i veilederen fra Helsedirektoratet. Det aller viktigste bidraget er å sørge for at det faktisk er jordmødre som kan gjøre denne jobben. Regjeringen har tatt et stort løft for nettopp å styrke jordmortjenestene i kommunene. Det er fortsatt slik at 40 mill. kr av tilskuddet til helsestasjons- og skolehelsetjenesten er øremerket jordmortjenesten. Hvis noen av disse kommunene mangler en jordmortjeneste, vil de ha mulighet til å få støtte.
Bent Høie (Høyre), 2020-02-04:
Jeg er helt enig i at vi bør tilstrebe mest mulig heltidsstillinger, fulle stillinger. Men på grunn av at regjeringen har et stykke igjen før vi har lyktes med kommunereformen, er det nok en del kommuner som er så små at de ikke nødvendigvis har et grunnlag for å tilby det. Jeg tror at en kanskje enda bedre løsning enn å ha 100 pst.-stilling i en kommune, nettopp er å ha delte stillinger mellom kommunene og helseforetaket, slik vi f.eks. ser har fungert veldig bra i vest, i Helse Førde. Det er en veldig god ordning som sikrer både hele stillinger til jordmødrene, som sikrer et godt samarbeid mellom sykehusene og kommunene, og som bidrar til at den gravide blir fulgt av samme jordmor både under svangerskap og fødsel og i etterkant av fødselen. Det er en av de modellene vi ønsker at flere skal ta i bruk.
Bent Høie (Høyre), 2020-02-04:
Det er helt klart at det er helseregionen som har ansvaret for følgetjenesten. Det var da Arbeiderpartiet satt i regjering man gjorde den endringen. Man sørget for at det var helseregionen som fikk dette ansvaret der denne tjenesten tidligere var finansiert over folketrygden. Så jeg mener det er veldig tydelig og klart. Men det er selvfølgelig en fordel at helseregionene flere steder inngår gode avtaler med kommunene om dette. Noe av det jeg har reagert på, er at det har kommet fram at det er kommuner som har ønsket avtaler med helseforetaket for å bedre følgetjenesten, som ikke har fått den type avtaler. Det mener jeg selvfølgelig ikke er akseptabelt, og det forventer jeg nå blir fulgt opp som et resultat av oppdragsdokumentet for 2020.
Bent Høie (Høyre), 2020-02-04:
Svaret på det er – punkt 1 – at jeg ikke har akseptert måten dette har vært håndtert på tidligere, og derfor har jeg gitt et helt nytt og tydelig oppdrag om dette i 2020. Så er det sånn at lenge før dette ble en sak, har regjeringen vært veldig tydelig på at vi mener vi overtok en situasjon i norsk fødselsomsorg med en kraftig underdekning av jordmødre i kommunene. Det er det som har vært vår hovedprioritering å få rettet opp etter åtte år med rød-grønt styre. Det betyr at vi nå har økt antall jordmorårsverk innen utgangen av 2017 med 46,2 pst., fra 279 til 408 årsverk. Denne utviklingen fortsatte i 2019, og vi har fortsatt øremerkede midler i 2020, 40 mill. kr, som er øremerket jordmorårsverk. Vi forventer at den positive utviklingen fortsetter. Det er en forutsetning at det også er jordmødre ute i kommunene som kan gjøre den jobben.
Bent Høie (Høyre), 2020-02-04:
Nei, det oppdraget som jeg har gitt nå i 2020, har ikke blitt gitt før, så det er ikke riktig at det har vært forsøkt før uten å virke. Punkt 2: Vi mener at en forsvarlig følgetjeneste allerede er en del av lovkravet. Både i kommunehelsetjenesteloven og spesialisthelsetjenesteloven ligger det en plikt til å gi et forsvarlig tilbud til fødende. Dette inngår i dette, samtidig som det også er en veileder for Helsedirektoratet, som en selvfølgelig også skal følge. Så er det sånn at Senterpartiet i festtalene snakker om en tillitsreform i helsetjenesten, men i stortingssalen er Senterpartiet den fremste eksponenten for å detaljregulere enhver ting som skal skje i helsetjenesten, med forskrifter og lover. Det er det motsatte av tillitsreformen, som partiet snakker fint om i festtaler.
Bent Høie (Høyre), 2020-02-04:
For det første er det sånn at Senterpartiet ikke bare vil gå langt for å styre i detalj når det gjelder fødende kvinner. Hadde de reservert den holdningen kun til tilbudet til fødende kvinner, hadde det vært en viss forståelse for argumentasjonen, men problemet er at Senterpartiet går inn for å gå langt i å styre i detalj på vegne av en hvilken som helst interesse knyttet til helse i dette samfunnet. Det betyr at Senterpartiet er en kontinuerlig forslagsstiller av en rekke representantforslag og lovforslag som er nettopp det motsatte av det som partiet snakker om når de snakker i overskrifter, nemlig en tillitsreform i helsetjenesten. Hadde det vært sånn at det var forbeholdt akkurat denne pasientgruppen, hadde dette holdt. Men det er jo noe som Senterpartiet mener konsekvent nesten i enhver sak, at Stortinget skal detaljregulere mer og mer av det som foregår ute i helsetjenesten. Det er de facto det motsatte av en tillitsreform. Det er helseregionene som har ansvaret for følgetjenesten. Det innebærer også ansvaret for finansieringen.
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Det foreslås nå å gjennomføre rettsmedisinsk obduksjon av alle drepte i veitrafikken. Trafikksikkerhetsarbeidet de siste tiårene har i stor grad vært vellykket, men samtidig er vi fortsatt ikke i mål med nullvisjonen. Mer kunnskap om årsakene til trafikkulykker med alvorlig utfall er bra for å kunne bidra til ny kunnskap, læring og forebygging, men en rettsmedisinsk obduksjon av alle trafikkdrepte er samtidig et inngripende tiltak overfor både avdøde og de pårørende – pårørende som allerede er i bunnløs sorg. Så kan det nok være at det kan kjennes godt at det blir gjort det som er mulig for å få alle svar på hva som egentlig skjedde, og at vedkommendes død kan brukes til å lære, slik at en kanskje redder liv i framtiden. Samtidig må vi ta høyde for at det kan oppleves som en betydelig belastning dersom ungen eller ektefellen din skal obduseres på tross av egne ønsker og ikke minst også avdødes. Det foreslås en snever unntaksregel for nærmeste pårørende til å nekte rettsmedisinsk obduksjon, men da må unntaket være knyttet til religiøs eller livssynsmessig overbevisning. Arbeiderpartiet har stått sammen med både regjeringspartiene og resten av komiteen når det gjelder den merknaden, men samtidig må vi også ta inn over oss at folk ikke har mindre følelser selv om de ikke har en slik religiøs eller livssynsmessig overbevisning. For meg er dette kanskje det vanskeligste dilemmaet i denne saken: Er det sånn at noen da får færre rettigheter når det gjelder spørsmålet om obduksjon enn andre? Det er sannsynligvis slik når vi fatter vedtak i denne saken, og jeg tenker at vi skal ta inn over oss og ha respekt for at det er andre i en vanskelig situasjon som nå ikke får noen mulighet til reservasjon. En annen bekymring i denne saken har vært spørsmålet om tilgang på helseopplysninger. Folk som er i en vanskelig livssituasjon, må som pårørende kunne være trygge på at sensitive opplysninger om deres kjære avdøde ikke blir delt med flere enn det som er høyst nødvendig. Derfor er jeg glad for at en samlet komité har vært tydelig på dette. Som representanten Toppe også var inne på, har Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV i tillegg en egen merknad om den problematikken. Dette er en sak som inneholder enkelte etiske dilemmaer som vi skal ta på alvor. Samtidig har vi en forpliktelse til å gjøre alt vi kan for å redusere tallet på trafikkdrepte ytterligere. Om bare én person unngår å bli en del av statistikken over antall trafikkdrepte på grunn av de vedtak som vi fatter i dag, har denne saken sånn sett tjent sitt formål.
Kirsti Leirtrø (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Flere organisasjoner innenfor transport er bekymret for om vi har nok kunnskap til å kunne sette inn de rette tiltakene for å nå målene om null skadde og drepte i trafikken. Hver drepte i trafikken har, i tillegg til tapet av et menneskeliv, en høy samfunnsøkonomisk kostnad, og vi har ingen å miste. Kunnskap og rett statistikk gjør oss bedre i stand til riktig forebyggende arbeid og trafikale tiltak. Et godt steg på veien er arbeidsgruppens forslag om en ny bestemmelse i vegtrafikkloven som forankrer oppgaven til Statens vegvesens ulykkesanalysegruppe, og at regjeringen følger opp forslaget ved å foreslå at dette reguleres i vegtrafikkloven. I balansen mellom riktig kunnskap og tilgang til sensitiv informasjon vil jeg vise til merknaden fra mindretallet i komiteen om at intensjonen med forslaget ikke kan være at flere får tilgang til taushetsbelagt informasjon. En må alltid spørre om hensikten og ivareta personvernet. Når det gjelder reservasjonsretten, mener vi at kunnskapen er så viktig at den retten må snevres inn. Vi har en annen problemstilling som ikke handler om obduksjon, og den gjelder en gruppe trafikkskadde som ikke finnes i norsk statistikk, fordi de ikke registreres. Trolig blir ti ganger så mange myke trafikanter alvorlig skadet i trafikken som hva offisiell statistikk skal ha det til. Hadde vi rapportert slik de gjør i Sverige, kunne vi ha avdekket langt flere ulykker. På St. Olavs hospital i Trondheim hadde de et prøveprosjekt for noen år siden for å kartlegge skadde syklister og fotgjengere. Dette ble avsluttet fordi det kostet for mye. Flere forskere mener Norge kunne ha oppnådd store gevinster ved å få mørketallene fram i lyset. Jeg vil derfor be om at helseministeren også ser på hva som blir registrert og rapportert. Denne endringen koster helsevesenet en del kroner, men vil spare samfunnet og trafikkskadde for store påkjenninger og store kostnader.
Anne Sandum (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Jeg stemte feil.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2020-02-04:
Min stemme ble ikke registrert.