Børge Brende (Høyre), 1998-12-03:
Vi får nå daglig bekreftet at veksten i norsk økonomi avtar, senest bekreftet av Statistisk sentralbyrå, som kom med en analyse i ettermiddag som viser at det kan ende med at vi til neste år i Norge får en nedgang i veksten. Jeg tror det nå også bør være utgangspunktet for den skatte- og avgiftsdebatt som vi har her. Ekstra uklokt å skjerpe skatter og avgifter er det i en situasjon hvor vekstkraften i økonomien avtar, og derfor tror jeg alle, når de får tenkt seg om, vil være fornøyd med at vi i Norge ikke foretar skatte- og avgiftsøkninger til neste år. Det er mange årsaker til det. Det ene er at det blir lettere å få et moderat lønnsoppgjør i havn hvis skatteøkningene ikke er slik som Regjeringen opprinnelig foreslo. De nominelle tilleggene vil bli lavere. Det er også slik at pristakten ikke vil øke med en ekstra halv prosent på bakgrunn av de avgiftsøkningene som var foreslått. Det er også verdt å merke seg at det Regjeringen opprinnelig foreslo, var bokførte skatte- og avgiftsøkninger til neste år på 4 milliarder kr. Men hvis man ser helårsvirkningen av det, var det 7 milliarder kr. Og spesielt slo det hardt ut overfor bedriftene. Hvis vi nå ser på Europa for øvrig, ser vi at man bruker skatter og avgifter aktivt for å bidra til økt sysselsetting og ytterligere vekst. Derfor var overraskelsen hos oss stor da vi så at Regjeringen gikk til tiårets største skatte- og avgiftsøkning i en situasjon hvor man stod overfor lavere vekst i økonomien. Når man nå også får tall fra SSB om at veksten i økonomien avtar så kraftig, tror jeg Regjeringen og finansministeren, når de får tenkt seg om, er ganske fornøyd med at man også fikk sløyfet forslaget til konjunkturavgift knyttet til bygge- og anleggsnæringen. Hvis vi i tillegg hadde fått det, tror jeg at det kunne ha vært ekstra beklagelig i forhold til sysselsettingsutviklingen. Det man da mangler noe av i den norske skattedebatten, er visjoner om å bruke skatter og avgifter aktivt for å fremme et mer robust næringsliv i Fastlands-Norge. I Danmark har regjeringen invitert til en debatt om hvordan man i sterkere grad skal få bedrifter til å flagge inn, ikke bare flagge ut. Man skal greie å beholde dem man har, og samtidig få flere etableringer. Hvor er denne debatten i Norge? Det er ikke et riktig signal å sende til nærings livet i en vanskelig tid at man øker beskatningen fra 28 pst. til 29 pst. på alminnelig inntekt. Det har vi heldigvis greid å drive tilbake, og det tror jeg var meget klokt. Nå har den skattedebatten som har pågått de siste ukene, også ført til nytenkning hos flere aktører. Jeg så at Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland, gikk ut i Aftenposten den 14. oktober og sa følgende: «Sviktende verdensmarked, økt konkurranse og globalisering av økonomien gjør at Norge ikke ensidig kan tillate seg økte skatter ». Det mener Jagland. Det er jeg helt enig i. Derfor har vi også i vårt alternative budsjett avvist skatte- og avgiftsøkningene og lagt inn små lettelser. Hvis man ser på den lille runden som var før pausen, er det jo ikke slik at Arbeiderpartiet i sitt alternative budsjett har fraveket sine forslag om skatte- og avgiftsøkninger. Man har tvert imot tatt skritt til aktiv forverring for eierne av små og mellomstore bedrifter gjennom delingsmodellen. Som bortimot det eneste land i Europa går man også inn for ikke å gi noen form for rabatt til dem som eier aksjer i små og mellomstore bedrifter. Man må huske på at når vi diskuterer 28 pst. eller 29 pst. kapitalskatt i Norge, så må det ses i sammenheng med at vi også opererer med formuesskatt som må legges på toppen. Jeg tror vi i tiden fremover bør gå i oss selv alle sammen og tenke gjennom hvilke virkemidler vi nå kan bruke for aktivt å tilrettelegge for fortsatt nyetablering i en periode hvor veksten blir lavere. Den innstrammingen vi nå gjennomfører, må kombineres med initiativ som kan sette både samfunnet og den enkelte bedre i stand til å møte kravene fra den nye kunnskapsøkonomien. Det er mye som tyder på at vi ikke helt har fått med oss konsekvensene av det paradigmeskiftet vi står overfor – overgangen fra et industrisamfunn til et kunnskapssamfunn. Et kjennetegn er at det oppstår et misforhold mellom de bestående institusjoner av virkemidler som er opprettet for å ta vare på industrisamfunnets behov, og de krav som stilles til kunnskapssamfunnet. Et eksempel på det er de nye bedriftene og den nye næringsstrukturen som vokser frem. Dette er bedrifter som produserer kunnskap, der verdsettingen skjer på en helt annen måte enn i en tradisjonell vareproduserende bedrift. Den viktigste innsatsfaktoren i disse bedriftene er de ansattes kompetanse. I en tidlig fase har disse bedriftene – som nystartede bedrifter flest – ikke råd til å betale høye lønninger. For å kunne konkurrere om dyktige og ettertraktede medarbeidere, spesielt i en tidlig fase da risikoen er høy, må de kunne tilby en gevinst på et senere tidspunkt når økonomien er bedre. Det er dette som går under betegnelsen opsjoner. Etter innstrammingen i 1996 har den norske opsjonsordningen vært den klart dårligste i Europa, dvs. at nystartede, norske kunnskapsbedrifter har den svakeste muligheten i hele Europa til å tiltrekke seg de personene som er nødvendig for å kunne utvikle seg videre. Det er meget uheldig i en situasjon der norsk økonomi virkelig trenger nye bedrifter som kan redusere avhengigheten av oljeinntektene. Et riktig første skritt er selvsagt forslaget om at man endrer på den opsjonsordningen som ble vedtatt i 1996, og setter tak på 300 000 kr. Men jeg er også glad for at et flertall i komiteen bestående av sentrumspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre pålegger Regjeringen å komme tilbake til Stortinget med en ordning der grensen settes til 600 000 kr, og med en betydelig forenkling av de opsjonsreglene som departementet opprinnelig foreslo. Primært har Høyre og Fremskrittspartiet foreslått at det ikke skal settes noen beløpsgrense, men som en subsidiær løsning er den til å leve med. Det er iallfall et første riktig skritt. Det er også viktig å minne om at det ikke er gunstig at det offentlige legger beslag på en for stor del av ressursene i samfunnet. Når offentlig sektor vokser, vil det bli mindre rom for privat næringsliv. Derfor er det en grunnleggende forutsetning for vekst i næringslivet, som nå er mer viktig enn på lenge, at offentlig sektor ikke legger beslag på en stadig større del av ressursene i samfunnet. Når staten tar penger fra den enkelte for å forvalte dem på en annen måte enn den enkelte selv ville ha valgt, er det et stort ansvar det offentlige tar på seg. Det må være et krav at skattepengene forvaltes på en slik måte at de ønskede mål oppnås på billigst mulig måte. Slik er det ikke i dag. Når det gjelder den innstillingen som nå ligger på bordet, er jeg veldig glad for at vi har fått til en løsning i forhold til norsk skipsfart som ikke endrer rammebetingelsene fullstendig over natten. Sentrumspartiene har gått fra sine opprinnelige forslag, som ville ha vært et alvorlig anslag mot en næring som sysselsetter veldig mange, og som bidrar til at vi har en cluster knyttet til den maritime næringen i Norge. Gjennom denne innstillingen fikk vi også drevet tilbake forslaget om å øke ligningstakstene på boliger, altså boligskatten, med 10 pst. Jeg er litt forundret over at en regjering med Kristelig Folkeparti og Venstre foreslår en slik 10 pst.-økning, i og med at begge partiene har programfestet fjerning av fordelsbeskatningen ved å bo i egen bolig. Det er ikke vanlig å foreslå skatteøkninger som man er imot. Men la nå det ligge, ettersom vi har fått drevet forslaget tilbake, slik at det ikke i neste runde kommer nye forslag fra finansministeren i den retning. Når det gjelder arbeidsgivers finansiering av utdanning, er det også positivt at man nå har fått en ny og bedre ordning på plass. Man har ikke gått riktig så langt som man burde, slik at det fortsatt er en del grensetilfeller som ligger der, men det er en betydelig forbedring man har fått til. Det er ikke slik at ligningsfunksjonærene, ved tilfeldigheter fra kommune til kommune, skal være dem som bestemmer hva som skal fordelsbeskattes eller ikke når det gjelder arbeidsgivers dekning av utdanning. Man må forutsette at arbeidsgiver i utgangspunktet bare er villig til å betale for utdanning som er relevant for den arbeidsoppgave som den ansatte har. Ellers merker jeg meg at en del partier fortsatt ønsker å avvikle AMS-ordningen, som er en sparestimulerende ordning. Det får heldigvis ikke flertall. For å oppsummere: Jeg tror skattedebatten fremover vil bli ført litt annerledes enn den har vært gjort en stund. Jeg tror at skatt og avgift må ses som en av de viktige instrumentene vi som politikere kan bruke for å gjenreise vekstkraften. Vi må ta innover oss at vi ikke kan operere med et skatte- og avgiftsnivå i Norge som er langt høyere enn det som våre handelspartnere har, ikke minst er inntektsbeskatningen i Norge høy. Hvis man ønsker å minske forskjellen mellom skatt på arbeidsinntekt og kapitalskatt, bør det gjøres gjennom redusert skatt på arbeidsinntekt. Det har vi faktisk fått gjennomslag for gjennom den skatteløsningen som nå skal vedtas. Jeg tar for øvrig opp forslaget som Høyre har fremmet i innstillingen.