Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-03:
Mitt anliggende med interpellasjonen kan uttrykkes ganske enkelt: Energipolitikken skal gi oss sikker energiforsyning over hele landet og lavere utslipp og miljøkonsekvenser for øvrig. Erfaringer over tid viser at ingen av disse målene er nådd. Hva gjør vi med det? Jeg vil utdype dette. Det første målet jeg refererte til, er sikker energiforsyning over hele landet. Det trenger ingen lang presentasjon, med referanse til bl.a. tidligere debatter her i salen. Snøsmeltingen er i gang i fjellet, magasinene fylles, og vi kan trekke et lettelsens sukk for at det heller ikke denne vinteren ble nødvendig med rasjonering. Energiforsyningen i Midt-Norge er usikker fram til Ørskog–Fardal er på plass. Denne forbindelsen må derfor på plass så raskt som mulig. Situasjonen i Bergensregionen er også vel kjent. Den skal også falle på plass ifølge regjeringen gjennom linjeutbygging, men planer om nettforsterking gjennom Hardanger kom så sent at det som etter mange av de regionale stemmenes mening var det mest miljøvennlige alternativet, ikke kunne velges. Det andre målet jeg refererte til, var målet om en bærekraftig energiforsyning med lavest mulig utslipp og miljøkonsekvenser. Den 14. juni 1989 fikk Norge sitt første klimamål. Stortinget sluttet seg for første gang til et mål om å begrense utslippene av klimagasser. Målet var å stabilisere utslippene av CO2 innen 2000. Det skjedde ikke. Siden har vi hatt Kyoto-forpliktelsene å jobbe med. Men nå er det tiden fram til 2020 som er neste etappe med klimamål, når klimaforliket har slått fast at utslippene skal reduseres til 42–44 millioner tonn CO2-ekvivalenter. Det var et tøft mål da det ble satt i klimaforliket i januar 2008. Det skulle gjøres på bare tolv år. En fjerdedel av den tiden har gått, og uten å åpne alle tidligere debatter om framdrift i klimapolitikken vil jeg bare fastslå at det begynner å haste om man skal ha muligheten til å komme i nærheten av målene. Med unntak av konjunkturbetingede reduksjoner i enkeltår, som nå etter finanskrisen, så har klimagassutslippene i store trekk økt i hele 20-årsperioden. Vi har altså i et 20-årsperpektiv mislyktes med klimapolitikken. Og i et 20-årsperspektiv må vi selvsagt alle ta ansvar for det – alle som har vært med på å styre landet i den perioden. Jeg skal derfor ikke gjenta mine og Kristelig Folkepartis betraktninger om regjeringen i den forstand, det kan vi spare til en annen anledning. Det er viktig å erkjenne at over 70 pst. av klimagassutslippene er energibruk. Dette er energibruk som kan effektiviseres, men som også for det meste kan erstattes med fornybar energi. Dette bildet reiser betydelige spørsmål til energipolitikken. Når to så sentrale mål ikke er oppfylt, må innholdet i politikken diskuteres. For 20 år siden ble energisektoren deregulert og markedsmessige prinsipper ble innført. Det norske kraftmarkedet ble etter hvert til et nordisk marked, og det har igjen dannet mønster for andre land. Markedet skulle da sørge for energiforsyningen gjennom fri prisdannelse og aktører som vurderer investeringene kommersielt. Nett og produksjon ble atskilt, og utbygging av nett skulle vurderes ut fra samfunnsøkonomisk lønnsomhet. Innføringen av kraftmarkedet var et riktig grep, og det ble en suksess. Imidlertid er det slik at alle sektorer lever i en balanse mellom styring og marked. I alle sektorer vil denne pendelen svinge og justeringer gjøres for å finne den optimale balansen ut fra de erfaringene vi gjør oss. Slike debatter har man til stadighet også i denne salen, på ulike områder og sektorer. Det er flere eksempler på at ved reformer med deregulering og innføring av marked har behovet meldt seg for å justere inn noe i ettertid. Ja, det er flere eksempler, det er vel nesten heller en regel uten unntak. Det klassiske bildet er at når pendelen slår over fra regulering til marked, deregulering, så slår den først langt over, for så å måtte justeres noe inn igjen. Et eksempel på dette var finansmarkedene, der finanskrisen synliggjorde behov for sterkere regulering nasjonalt og internasjonalt, der det bl.a. i ettertid kom forsterkede krav til likviditet og kapital i bankene for å forhindre nye kriser. Statnett har ansvar for sentralnettet – riksveiene i strømnettet vårt. Som en del av liberaliseringstankegangen som preget energipolitikken på 1990-tallet, ble Statnett gitt en formålsparagraf basert på såkalt samfunnsøkonomisk rasjonell drift og utvikling av sentralnettet. Det innebærer at det regnes på prosjekter ut fra såkalte samfunnsøkonomiske lønnsomhetskriterier. Det innebærer bl.a. at klimamål, distrikts- og regionalpolitiske mål og andre viktige samfunnsmål i mindre grad tas med i betraktningen. Det tenkes med andre ord helt annerledes om nett som infrastruktur enn hva det f.eks. gjøres om infrastruktur innen transport. For å sette det på spissen så tenkes det i andre sektorer på å bygge landet når vi bygger infrastruktur, men på dette området er det kalkulatoren som har det endelige ordet. Dette reduserer også politikkens handlingsrom for raskere å utløse de endringene vi politisk ønsker. Kraftmarkedet var på mange måter en suksess. Samtidig ser vi 20 år senere at markedet ikke har klart å sørge for forsyningssikkerheten. Jeg tror det er behov for at vi hever oss over den klassiske diskusjonen om hvem som har skyld for hva ut fra hvem som styrte i hvilke perioder, og at vi evner å løfte blikket til et mer overordnet nivå og diskutere balansen mellom styring og marked i energipolitikken. Det synes å være åpenbart at energipolitikken er moden for en slik justering, der vi ser etter om den politiske verktøykassen har det rette innholdet for å nå de målene vi har satt oss. Et eksempel som ytterligere kan illustrere dette, er de nevnte klimamålene for 2020, som i stor grad dreier seg om nettopp energi. Under svært heldige omstendigheter kan det i beste fall ta sju-åtte år å etablere et nytt kraftverk med fornybar energi. Det er åtte og et halvt år igjen til 2020. Og i parentes bemerket: 2-gradersmålet fordrer at 2020-målene bare er et skritt på veien mot en mer gjennomgripende omlegging av energiforsyning og energibruk. På den tiden skal Norges utslipp kuttes med over ti millioner tonn CO2-ekvivalenter. Nettforsterkninger er en del av dette bildet. Det sier seg selv at det krever et sterkt politisk grep i hele denne perioden for å sikre at vi kommer i mål. Hvordan skal all nødvendig fossil energibruk fases ut i denne perioden, ren energiproduksjon etableres like raskt, tilhørende nettutbygging, samtidig som energibalansen sikres i alle landets regioner? Det holder altså ikke å fase ut tilstrekkelig fossil energi. Den rene energien som kommer til erstatning, skal komme på riktig sted i forhold til den som fases ut, slik at det ikke oppstår regional ubalanse. Og alt dette på åtte og et halvt år. Dette spørsmålet handler om den stasjonære energiforsyningen, og i særdeleshet om utslippene på sokkelen, som har store punktutslipp og forbrukere av energi. Men det kan også gjelde f.eks. reduksjon av oljefyring, som med god planlegging burde være noe av det minst krevende å komme i mål med. Innenfor transport er forsyningsstrukturen annerledes, og det er andre problemstillinger, men der er det også betydelige utfordringer. Vi vet ennå ikke hvilke forpliktelser fornybardirektivet vil medføre for Norge, men hele tenkningen i direktivet peker uansett i samme retning: strengere styring mot en omlegging som krever sterkere politisk grep. På nettområdet vil jeg gi ros til regjeringen for at man gjennom Ot.prp. nr. 62 for 2008–2009, i forrige periode, tok en del grep for å få økt politisk fokus på nettutvikling. La meg så mot slutten supplere med et av de viktigste grepene som dette må innebære: Kraftmarkedet skal fortsatt være et premiss i energipolitikken. Det synes likevel åpenbart at det trengs en overordnet nasjonal plan, som sikrer at det kan skje omlegging av energiforsyning og energibruk slik at klimamålene nås, samtidig som man sikrer forsyningssikkerheten i alle regioner. Med andre ord: Det trengs en nasjonal energi- og klimaplan. Og med mindre den kommer raskt, vil klimamålene nok en gang lide nederlag, og det bør vi ikke ha råd til. Innføringen av et marked for elsertifikater, som nå er til behandling, er en viktig og etterlengtet milepæl for utviklingen av ny fornybar energi. Det vil også endre forutsetningene for prognosene om forsyningssikkerheten. Det er nå flere røster som uttrykker bekymring for at det faktisk kan bli for mye kraftproduksjon i Norden på lengre sikt. Det er knyttet usikkerhet til dette. Men i forhold til en mer prinsipiell debatt om marked og styring i energipolitikken, er jo dette et markedsbasert virkemiddel. Det er et bra virkemiddel, men det er også verdt å merke seg at vi ikke vet hvor kraftproduksjonen kommer hen, om den kommer der vi trenger den, der vi skal redusere den fossile energien, og der vi trenger den ut fra et forsyningssikkerhetsperspektiv. Det er derfor mange tegn i tiden som peker i samme retning: Vi trenger en sterkere, overordnet styring i energipolitikken, vi trenger en nasjonal energi- og klimaplan, og vi trenger å løfte diskusjonen om energipolitikk til en overordnet diskusjon om vi har de styringsverktøyene vi trenger for å nå de målene vi har satt oss.