Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-01:
Jeg vil først få gi honnør til interpellanten for å ha tatt fatt i et særdeles viktig tema, både historisk og – ikke minst – med det framtidsperspektivet som trekkes opp. Det er jo selvsagt ikke slik at likestillingen mellom kvinner og menn har kommet rekende på ei fjøl. Her viser historien en møysommelig prosess, til dels under sterk motstand, for likeverd for begge kjønn. Vi kan se tilbake. Vi bør kanskje se enda lenger tilbake, men hvis vi ikke går lenger tilbake enn til midten av 1980-tallet, til 1986, ser vi verdens første kvinneregjering, vi ser utvidelse av fødselspermisjon til 42 uker i 1987, fram til 46/56 uker i dag, vi ser den revolusjonen som har skjedd fra 2006 med kjønnsbalanse i bedriftsstyrene – som har vakt internasjonal oppmerksomhet – og ikke minst, under denne regjering, barnehageutbyggingen med rett til barnehage for ettåringer til en lav pris og med barnehagetilbud til så å si alle. Listen over hendelser med små og store framskritt kan gjøres lang. Framskrittene er alle resultat av press fra kvinnene og politiske valg. Vi har beveget oss bort fra betydelige forskjeller mellom kvinner og menn i fordeling av kunnskap, ressurser og makt. Vi kan styre egne barnefødsler. En opprivende politisk kamp ga lov om selvbestemt abort i 1978. I år skal Stortinget markere at det er 100 år siden Anna Rogstad som første kvinne møtte på Stortinget. I 2013 skal vi feire 100 år for allmenn stemmerett ved at kvinner fikk stemmerett ved stortingsvalget. Kvinner har alltid bidratt i økonomien, men hvilken posisjon og ikke minst hvilken anerkjennelse og belønning de har fått, har variert sterkt. Kvinnene i dalene og langs kysten arbeidet som gardskoner og fiskerkoner. Etter gjennombruddet for industrien kom mange kvinner i lønnet arbeid. I 1912 var 22 pst. av arbeiderne i industrien kvinner. På 1920-tallet var det gode tider for kvinner med utdanning innenfor kontor og butikk, som lærere og sykepleiere. Men det økonomiske tilbakeslaget gjorde at kvinnene måtte kjempe for retten til arbeid. Det er interessant å gå tilbake i historien og se at på LO-kongressen i 1925, altså for 86 år siden, ble det gjort et vedtak om at gifte kvinner ikke skulle ut i yrkesaktivt arbeid. Årsaken var den store arbeidsledigheten. Da var virkelig kvinnene reservearbeidskraft. Normen om mannen som hoved- og eneforsørger slo rot og varte helt fram til begynnelsen av 1970-tallet. Tariffene var hele tiden lavere for kvinner enn for menn. På Sørmarka står en statue av en kvinne med tittelen «Sjelden nevnt, ofte glemt». Den oppsummerer den manglende historiske anerkjennelsen av kvinner. På 1970-tallet startet kvinnerevolusjonen for fullt. Kvinnekamp og klassekamp ble i større grad sett som to sider av samme sak. Det ga resultater. Kvinnene startet sin store satsing på kunnskap, kompetanse og yrkesliv. Selve kjernen i «prosjektet likestilling» har vært og er å sikre kvinner økonomisk selvstendighet og retten til å styre sine egne liv. Velferdsstaten er avgjørende for et likestilt samfunn. Det er over tid etablert gode velferdsordninger som gjør at begge foreldre kan kombinere yrkesarbeid med omsorg og familie. Det gjelder retten til å være hjemme med syke barn, oppsigelsesvern, nedsatt arbeidstid, foreldrepermisjon, barnehage og ammepauser. I mellomkrigstiden var de fleste kvinner i lønnet arbeid ugifte og uten barn. I dag har kvinner med små barn høyere yrkesfrekvens enn gjennomsnittet. Norge har, som interpellanten også nevnte, høye fødselstall sammenliknet med andre vestlige land. Vi klarer altså å ha både en høy yrkesfrekvens blant kvinner og samtidig relativt høye fødselstall. Interpellanten spør: Hva har likestillingen betydd for velferdsstaten? Et enkelt svar er at uten likestilling hadde ikke velferdsstaten vært mulig. Det er først og fremst menneskelige ressurser som gjør Norge til et rikt land. Verdien av det norske folks arbeidskraft og kunnskap er mange ganger større enn verdien av oljeformuen. Humankapitalen utgjør om lag fire femtedeler av nasjonalformuen. God utnyttelse av arbeidskraften er derfor avgjørende for levestandarden i Norge framover. Fortsatt rikdom forutsetter nye generasjoner, utdannet arbeidskraft og høy sysselsetting. Det er selve grunnlaget for verdiskaping og det framtidige velferdssamfunnet. Jeg vil hevde at likestilling er verdiskaping. Vi må verne om velferdsordningene. Begge foreldre har rett til å benytte seg av velferdsgodene. Det er særdeles viktig at begge foreldrene er med, både hjemme og i arbeid, men i dag er det fremdeles i stor grad mor som tar ut foreldrepenger, og mor som reduserer arbeidstiden. Dette svekker kvinners posisjon på arbeidsmarkedet. Kvinners lønnsutvikling svekkes når de får barn og har lange fravær. Deltid gir lavere inntekt og svakere pensjonsopptjening. Motsatt kan man si at disse strukturene også begrenser menns og fedres muligheter. Menns rom for livsutfoldelse og livskvalitet styres av muligheter for likestilte foreldreskap og menns økonomiske ansvar som forsørgere. Fedrekvoten er en ordning som gir resultater. Fedrekvoten sikrer far en reell mulighet til å ta omsorg for egne barn og en rettmessig del av et velferdsgode. Samtidig styrker ordningen med fedrekvote kvinners posisjon i arbeidslivet, for kvinner må ut i jobb for at far skal kunne ta ut hele sin kvote. Likestillingsprosjektet må rettes mot begge kjønns rettigheter og muligheter. Jeg vil peke på noen sentrale utfordringer som vi ser framover. Når det gjelder lønn, er lønnsforskjeller mellom kvinner og menn fortsatt en likestillingspolitisk nøtt. Regjeringen har lagt fram en stortingsmelding, Likestilling for likelønn, som skal behandles i Stortinget nå i april. I meldingen viser vi at også familie- og likestillingspolitikken har betydning for lønnsforskjellene. Makt, i økonomisk og politisk forstand, er et annet stikkord. Vi nærmer oss kjønnsbalanse i styrerommene for statlige, kommunale og store selskaper, ASA, men lederstillingene domineres av menn. Vi har fortsatt såkalte kvinneregjeringer med kjønnsbalanse i regjeringskontorene. Men det ser ut til å kamuflere at manglende kjønnsbalanse, både i denne salen og spesielt i kommunene, er til stede. Fortsatt er bare en av fire av landets ordførere kvinner. Likestillingspolitikken dreier seg absolutt om begge kjønn. Også menn har fordeler av et likestilt samfunn. I stortingsmeldingen om menn og mannsroller som vi la fram i 2008, viste vi at også menns rom for livskvalitet begrenses av våre forestillinger om kjønn og våre forventninger til kvinner og menn. Som nevnt: Når det gjelder kvinners og menns rettigheter og muligheter, har vi opplevd store samfunnsendringer. Likestillingspolitikken har spilt en viktig rolle i denne prosessen. Parallelt med samfunnsendringer må også likestillingspolitikken utvikles. Regjeringen har nedsatt Likestillingsutvalget, som i 2012 kommer med sine anbefalinger til framtidens likestillingspolitikk sett i lys av etnisitet, livsløp og klasse. Vi har et mangfoldig samfunn hvor mennesker lever sammen på tvers av kulturer og ulik sosial bakgrunn. Likestillingspolitikken må forholde seg til dette mangfoldet. Denne utfordringen sammen med målet om å gjøre likestillingspolitikken relevant for begge kjønn er viktige overordnede utfordringer framover. Her er det ingen ting som har kommet «rekende på ei fjøl». Jeg er helt sikker på at vi må stå på i årene som kommer, for fortsatt å utvikle både velferdsstaten og likestillingen mellom kvinner og menn.