Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-10:
Pasientrettighetsloven skal bidra til å nå det overordnede målet for helsevesenet, nemlig å sikre hele befolkningen, uavhengig av alder, kjønn og bosted, god tilgang på helse- og omsorgstjenester av god kvalitet i en offentlig styrt helse- og omsorgssektor. En pasientrettighetslov setter på en spesiell måte pasienten og dennes rettigheter i sentrum for helsepolitikken. Pasientrettighetsloven regulerer rettsforholdet i samspillet mellom pasienten og helsevesenet, men også i forholdet mellom pasientene. Ved å lovfeste rett til helsehjelp ønsker vi å vise at dette er en viktig rettighet som bør sikres for den som har behov for det. Det har imidlertid vært reist tvil om rettighetsfesting vil virke etter hensikten i denne sammenheng, og det kan føres en rekke argumenter for og imot, slik det også er gjort i merknader i innstillingen. Etter mitt syn er den grunnleggende problemstilling her hvorvidt en lovfesting av rett til spesialisthelsetjeneste vil skape utilsiktede prioriteringsvridninger som kunne medføre at noen pasienter faktisk skulle komme dårligere ut enn andre etter at en rettighetslov er vedtatt. Frykten har særlig vært at pasienter med kroniske og dårlig definerte sykdommer, belastningslidelser og andre sykdommer med uklar årsak og ikke alltid effektiv behandling vil bli nedprioritert i et helsevesen som pr. i dag ikke har den nødvendige kapasitet til å gi alle den behandling de måtte ønske når de ønsker den. Denne problemstillingen mener jeg vi må ta på alvor. Også jeg vil i denne sammenheng vise til Lønning II-utvalgets innstilling hvor mindretallet, som gikk inn for lovfesting av individuell rett til helsehjelp, understreket at forutsetningen for å innføre en slik rettighet var konsensus om prioriteringskriteriene. Vi har ikke en slik konsensus i dag. I denne situasjon er det avgjørende viktig at en på faglig hold setter kreftene inn på å nå en slik konsensus, og at dette følges opp administrativt så vel som politisk. Kristelig Folkeparti har likevel funnet, i samråd med departementet, å kunne gå inn for en lovfesting av rett til nødvendig helsehjelp i spesialisthelsetjenesten, slik den foreligger i dagens innstilling. Når det gjelder innholdet i innstillingen, vil jeg vise til saksordførers grundige og gode gjennomgang. I likhet med saksordfører vil også jeg gjerne presisere den store grad av enighet som det har vært i komiteen, til tross for uenighet om spesielt § 2-1. For Kristelig Folkeparti har det vært avgjørende at en pasientrettighetslov må være troverdig, effektiv og rettferdig. Loven må være troverdig på den måten at vi ikke gir falske forhåpninger, forhåpninger som ikke kan oppfylles. Helsevesenet i Norge har i dag sine begrensninger. Vi kan ikke utrette alt vi ønsker å gjøre. Derfor har også Stortinget vedtatt opptrappingsplaner som det har vært bred politisk enighet om. Jeg tror også vi alle ønsker en kapasitetsøkning som fjerner behovet for ventelister, og som gir undersøkelser og behandling innen forsvarlige tidsrammer. Vi må ta utgangspunkt i dagens situasjon, og vi må ikke glemme at det er nødvendig å øke både kapasiteten og kvaliteten i spesialisthelsetjenesten for at målene skal kunne nås. Pasientrettighetsloven må også være effektiv og resultatorientert. Det er viktig at vi får en lov som gir minst mulig rom for tolkninger og juristeri. Vi ønsker et helsevesen som er orientert mot pasientene, ikke mot dokumenthaugene. Det er også viktig at loven blir rettferdig, at den som nevnt ikke fører til utilsiktede vridninger i forholdet mellom ulike pasientgrupper. Mange pasientgrupper har sterke organisasjoner som fungerer godt og er dyktige premissleverandører, og det skal vi være glade for. Men de svakeste pasientene må ha sikkerhet for at de ikke faller utenom i denne sammenheng. Etter Kristelig Folkepartis syn er lovforslaget som flertallet i samråd med departementet fremmer i innstillingen, et godt utgangspunkt for å ivareta pasientenes rettigheter uten utilsiktede forhåpninger eller vridninger. Den viktigste innvendingen som har vært reist mot det foreliggende lovforslaget, er at det ikke uten forbehold vil gi lovfestet rett til behandling. Det er riktig at forslaget innebærer slike forbehold. Det gjør for øvrig også mindretallsforslaget, men med en annen vinkling, som går på kostnadsrammen for behandling. Hvilke forbehold tar så flertallet i innstillingen? For det første skal retten til helsehjelp bare gjelde dersom pasienten kan ha forventet nytte av helsehjelpen og kostnadene står i rimelig forhold til tiltakets effekt. Jeg synes dette er en helt nødvendig påpeking av at helsevesenet ikke skal ha en ubegrenset plikt til ubegrensede tiltak i forhold til enkeltpersoner uten hensyn til kostnad og forventet nytte. Vi har ikke et helsevesen som kan opptre på den måten. Den andre innskrenkningen er at retten skal gjelde i offentlig finansiert spesialisthelsetjeneste i riket og andre tjenesteytere i den utstrekning fylkeskommunen har inngått avtale med disse om tjenesteyting, og innen de grenser som kapasiteten setter. Jeg synes det er nødvendig også med et slikt forbehold. Realiteten er at norsk helsevesen i dag ikke har ubegrenset kapasitet og derfor ikke umiddelbart kan oppfylle alle ønsker og krav. Hvis så hadde vært tilfellet, hvorfor har vi da vedtatt opptrappingsplaner for kreft, psykiatri og utstyr i sykehus til mange milliarder kroner over mange år? Hvis helsevesenet pr. i dag hadde vært i stand til å yte all nødvendig helsehjelp uten uønskede forsinkelser, skulle jo dette ikke være nødvendig. Men nå vet vi jo at realiteten er at f.eks. psykiatri og kreft er to områder der kapasiteten ikke er tilfredsstillende. Det vil derfor ikke være realistisk å forespeile disse pasientgruppene en tjeneste de ikke i fullt monn vil kunne dra nytte av før disse planene er fulgt opp, som jeg håper at de vil bli. Pasientrettighetene må også administreres. Gode formål og gode rettigheter kan komme i konflikt med hverandre dersom prioriteringen ikke er klar. Utgangspunktet må etter mitt skjønn være fylkeskommunenes plikt til å gi sine innbyggere spesialisthelsetjeneste. De fleste av oss ønsker primært behandling i vårt nærområde, selv om vi også ønsker fritt sykehusvalg. Forslaget til lov om pasientrettigheter inneholder en rekke bestemmelser som vil gi pasienten en forbedret rettstilstand. Foruten retten til nødvendig helsehjelp fra spesialisthelsetjenesten vil jeg nevne rett til vurdering, rett til fornyet vurdering, rett til valg av sykehus, rett til individuell plan, klarere rettigheter til medvirkning og til informasjon, regler om samtykke til helsehjelp, rett til journalinnsyn, særlige rettigheter for barn, prosedyrer for klage og pasientombud i alle fylker. Vi ønsker alle en lov som ivaretar pasientens rettigheter på en best mulig måte. Det vil bli mange gode ord i dag, og ord forplikter, iallfall bør de gjøre det. Men det avgjørende for pasienten er ikke gode ord om rettigheter, men et godt helsevesen som kan oppfylle behovene for nødvendige helsetjenester. I siste instans er det her vår gode vilje vil bli prøvd: om vi er villige til å ta de nødvendige tak for å gi pasientene det helsevesenet de trenger – og som de nå skal få rettighet til.