trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Sponheim (Venstre), 1999-04-28:
Får jeg først understreke at dette som åpnes i dag, er et senter under Sjøkartverket og er pr. i dag en divisjon i Sjøkartverket. Spørsmålet om å gjøre dette til et aksjeselskap på bakgrunn av disse samarbeidsavtalene er nå til vurdering. Nå har det vært gitt en orientering om hovedpunkter i avtalen mellom de ti europeiske sjøkartverkene, så det er kjent. Denne avtalen inneholder nemlig en klausul som krever at partene skal godkjenne at detaljer i avtalen gjøres kjent mellom disse ti landene. Miljøverndepartementet har bedt Kartverket ta opp med partene full offentliggjøring av avtalen, så her gjør vi det vi kan for å få full offentliggjøring. La meg understreke at dette som nå skjer, at det blir mulig å få autoriserte sjøkart i digital form, ikke er til hinder for mange gode bedrifter som kan gå videre med dette, tilrettelegge det og legge tjenester til denne tjenesten i møte med kundene, som er rederiene og båtene.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-04-28:
Hele poenget med denne saken er at det skal være mulig å få autoriserte sjøkart i digital form, og det er det de statlige sjøkartverkene som kan gi. I dag er det slik at skipene må ha papirkart som er autoriserte, på broa, i tillegg til det man kjøper fra det enkelte selskap, som f.eks. dette selskapet i Egersund, som heter C-Map. En mulighet dette gir, er at dette selskapet og andre selskaper skal kunne få autoriserte data som gjør det mulig å få autoriserte CD-ROM-er – som dette legges på- med sjøkart, slik at man på den enkelte båt skal slippe å ha autoriserte papirkart. Det er et betydelig framskritt for sjøsikkerhet osv. Som jeg sa i mitt første svar, skal ikke PRIMAR her fungere som en konkurrent til C-Map eller andre selskaper, men være et grossistledd som tilrettelegger autoriserte digitale sjøkart. Det gir muligheter, og jeg skal forsikre om at selskapet C-Map og andre bør ha alle muligheter til å vinne fram i den konkurransen, noe også andre representanter fra Rasmussens distrikt har vært opptatt av.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Jeg vil tillate meg å stille følgende spørsmål til nærings- og handelsministeren: «Statens Kartverk etablerer nå en statlig forretningsvirksomhet, PRIMAR, som i konkurranse med private aktører skal selge elektroniske kart blant annet fra Statens Kartverk. De bakenforliggende avtaler blir holdt hemmelige for private aktører, som frykter konkurransevridning med tap av arbeidsplasser i små og mellomstore bedrifter(SMB) som resultat. (SMB) Vil statsråden besørge full offentlighet rundt PRIMAR og garantere at private aktører får tilgang på elektroniske kart fra Statens Kartverk på like vilkår med PRIMAR?»
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Så vidt jeg vet, er PRIMAR ikke registrert i noe register, så en kan undre seg på om kongen og flere av dem som er på åpningen i dag, vet hva de åpner. Den internasjonale hydrografiske organisasjonen, IHO, har vedtatt at det skal etableres regionale senter – såkalte RENC – for sammenstilling og distribusjon av elektroniske sjøkartdata. Da må spørsmålet bli: Med hva slags rett eller autoritet kan dette organet gjøre vedtak som skal være bindende for næringsvirksomhet i Norge, og hvordan er forholdet til EØS og de andre landene som er involvert? Avtalene «Memorandum of Understanding» og «Arrangement on Cooperation within the Northern Europe RENC» er holdt hemmelig. Statsråden sier nå at en skal kunne offentliggjøre dem på et senere tidspunkt, men da er det for sent, da er dette allerede etablert. Utgangspunktet med hemmelighold er underlig også i forhold til Venstres og statsrådens holdning til det som går på offentlighet. Hvordan samsvarer det med dette synet i forhold til offentlighetsprinsippet i forvaltningen, som Sponheim har holdt fanen høyt i forhold til?
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Det som statsråden elegant unngår, er det som er selve essensen, nemlig forholdet til Sjøkartverkenes leveranse av digitale data. Den blir forbeholdt PRIMAR. Det er nettopp der poenget ligger, at eksisterende bedrifter jobber med det i dag og har utviklet seg, f.eks. firmaet C-Map Norway, som siden starten i 1993 har bygd seg opp fra to ansatte til 27, med avdelinger i Estland, Hellas, Japan og USA i dag. Firmaet har også en stor virksomhet i St. Petersburg. En slik bedrift vil bli berørt av dette, og det er det spørsmålet egentlig dreier seg om. Da må jeg igjen spørre statsråden, ut fra hans profilering av små og mellomstore bedrifter: Hvordan kan han forsvare en slik framgangsmåte som dette, der en statlig virksomhet slår beina under nettopp en slik type bedrift? Derfor vil jeg gjenta spørsmålet: Vil statsråden sørge for at private aktører får tilgang til elektroniske kart fra Statens kartverk på like vilkår med PRIMAR?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-04-28:
«Ifølge Aftenposten Aften 15. april 1999 mener sjefsanklageren ved FNs krigsforbryterdomstol i Haag at president Milosevic er skyldig i krigsforbrytelser og at han burde tiltales. Krigsforbryterdomstolen ønsker bedre samarbeid med NATO-landene for å samle bevismateriale. Vil Norge bidra til at den nødvendige hjelp kan gis, slik at tiltale kan reises dersom man finner grunnlag for dette?»
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-04-28:
Jeg takker statsråden for et positivt svar. Jeg er meget glad for at han understreket at det er ingen, heller ikke de politiske ledere, som har noen form for politisk immunitet i denne saken. Jeg har også full forståelse for at statsråden ikke kan gå i detalj når det gjelder alle tiltak i denne saken. Men det er meget viktig at folk får dette klargjort slik justisministeren nå har gjort, fordi det vil øke folks forståelse for det engasjement Norge viser i denne krigen som er basert på at man ønsker å hindre et folkemord. Det er viktig at man sier, som justisministeren her har understreket, at man også vil gå på lederne, slik at lederne som står bak disse handlingene, ikke kan dytte dette over på andre og slippe unna det de er ansvarlige for. Jeg takker for et positivt svar.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Dette spørsmålet er rettet til utenriksministeren, men berører også mitt eget departement. Norge har siden Jugoslavia-domstolen ble etablert i 1993, vært en aktiv støttespiller for domstolen, både politisk og finansielt. Norge har bl.a. som ett av få land i Europa inngått en avtale med domstolen om å motta domfelte til soning i Norge. Serbiske ledere og deres underordnede har i lengre tid, og særlig under den pågående NATO-operasjonen, blitt beskyldt for å stå bak alvorlige overgrep mot den kosovoalbanske sivilbefolkningen. Beskyldningene knytter seg til massiv tvangsflytting og deportasjon, henrettelser, tortur, voldtekt og andre fysiske og psykiske overgrep. Den internasjonale domstolen for det tidligere Jugoslavia har myndighet til å straffeforfølge folkemord, andre forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser begått i det tidligere Jugoslavia, herunder Kosovo. Ingen, heller ikke statsoverhoder, har noen form for immunitet mot slik straffeforfølging. Serbia er for øvrig forpliktet til å yte bistand til domstolen, herunder tillate etterforskning i Serbia. Serbiske myndigheter har imidlertid i lengre tid blitt kritisert av bl.a. Sikkerhetsrådet for manglende vilje til å samarbeide med domstolen. Det er hovedanklageren for Jugoslavia-domstolen, for tiden Louise Arbour, som har myndighet til å reise eventuelle tiltaler mot personer mistenkt for forbrytelser i Kosovo. Dette er så langt ikke gjort. Derimot har Utenriksdepartementet i likhet med myndighetene i en rekke europeiske stater mottatt en henvendelse fra hovedanklageren for Jugoslavia-domstolen, der det anmodes om bistand til etterforskningen av krigsforbrytelser i Kosovo. Regjeringen stiller seg positiv til henvendelsen og vil bidra på best mulig måte. Vi er fra norsk side opptatt av at de ansvarlige for overgrepene i Kosovo må stilles til ansvar for sine handlinger. Alle stater er forpliktet til å samarbeide med domstolen i forbindelse med bl.a. etterforskning av denne typen forbrytelser. Spørsmålet om norske bidrag og detaljene i dette arbeidet er under vurdering i relevante organer. Riksadvokaten har i brev av 12. april 1999 til Justisdepartementet reist spørsmål i tilknytning til avhør av flyktninger fra Kosovo med sikte på å avdekke krigsforbrytelser. Det tilligger Riksadvokaten å beslutte hvorvidt etterforskning skal iverksettes, men gjennomføringen forutsetter et nærmere samarbeid med bl.a. utlendingsmyndighetene. Av hensyn til enkeltpersoners sikkerhet og for å sikre en vellykket gjennomføring av aktuelle etterforskningstiltak er det imidlertid nødvendig å være tilbakeholden med detaljer. Det er vesentlig å understreke at domstolen selv må styre dette arbeidet og foreta selvstendige undersøkelser i kraft av sin rolle som uavhengig organ. Domstolen er imidlertid avhengig av enkeltstaters hjelp, og Norge vil gjøre sitt for å legge til rette for etterforskningen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Representanten og jeg deler det syn, som jeg gav uttrykk for i mitt første svar, at det er ingen som har immunitet mot straffeforfølgelse fra krigsforbryterdomstolen. Det er også slik som jeg sa, at Norge vil hjelpe til med etterforskningen når de som står for denne domstolen, tar initiativ til det. Jeg viste også til det initiativ som Riksadvokaten har tatt på selvstendig grunnlag.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
: I St.prp. nr 1 for budsjetterminen 1999 har denne regjering sagt at den restriktive narkotikapolitikken skal videreføres. Videre poengteres det at politiets innsats på området må effektiviseres og forbedres, og at samarbeidet med tollvesenet er viktig. Det forebyggende arbeid skal prioriteres, særskilt overfor ungdom i miljøer der ecstasy og andre «designer drugs» omsettes og brukes. Samarbeidet internasjonalt skal styrkes og videreutvikles. Norsk politi, sentralt og lokalt, har i betydelig grad skaffet seg den nødvendige kompetanse. Det er neppe noen fare for at denne kompetansen svekkes ved at Politihøgskolen avlyser et planlagt kurs. I løpet av de siste seks årene har til sammen 380 tjenestemenn fått etterutdanning i narkotikaetterforsking ved Politihøgskolen. I 1998 gjennomgikk alle studentene i siste året på grunnutdanningen to temadager i emnet «Tegn og symptomer». Formålet med denne opplæringen er å bedre studentenes forutsetning for å kunne tolke kliniske indikasjoner på narkotikamisbruk. Dette er et nytt tilbud innen grunnutdanningen. Rammene for grunnutdanningen og etterutdanningen er fastlagt av Politihøgskolens styre, og det er opp til skolens ledelse å prioritere innenfor disse. Timetallet for grunnutdanningen opprettholdes, og som følge av dette reduseres ikke den grunnleggende narkotikautdannelse for studentene. I tillegg er det som nevnt gjennomført to temadager på grunnutdanningen. Høgskolens plan var å gjennomføre to etterutdanningskurs i narkotikaetterforsking i 1999 – trinn II og trinn III. Kurset for trinn II ble gjennomført i januar etter oppsatt kjøreplan. Jeg har full tillit til at Politihøgskolens ledelse og administrasjon gjennomfører de nødvendige tiltak for å sikre politiet tilfredsstillende kompetanse på dette saksfeltet.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Jeg har gitt uttrykk for det hovedsyn at Politihøgskolens styre har ansvaret for driften av skolen, og etter min oppfatning ivaretar de dette på en korrekt måte innenfor de rammer de har til rådighet. Jeg er i det hele tatt opptatt av, innenfor det felt jeg har ansvar for som statsråd, å påse at det ansvaret som ligger hos andre, blir fulgt opp av andre. Og jeg ser det som en overordnet oppgave i justisdepartementet å sette i gang et arbeid for å delegere myndighet. Det knytter seg ikke spesielt til Politihøgskolen, men generelt til politiets virksomhet. Jeg tror det vil bli vanskelig i hele justissektoren hvis statsråder alltid skal gå inn i enkelte saker, selv om de er brennbare, men jeg vil understreke at narkotikaområdet er viktig. Det gis en god samlet utdannelse, det gis en god grunnutdannelse, og selv om enkelte kurs blir avlyst, er det min oppfatning at det ikke truer kvaliteten på politiets arbeid, men selvfølgelig deler jeg representantens bekymring for narkotikamisbrukets omfang i Norge. Det er et felt som vel alle er opptatt av å bekjempe med alle virkemidler.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Jeg vil først presisere at det ikke er slik at dommer automatisk oppheves fordi tidligere straffedømte har gjort tjeneste som meddommere. Dommene blir ikke nulliteter av den grunn. En eventuell opphevelse vil kun skje dersom dommene ankes. For øvrig heter det i domstolloven § 76: «Til lagrettemedlemmer og meddommere bør bare vælges folk, som paa grund av sin retsindighet, dygtighet og selvstændighet ansees for særlig skikket til hvervet…» De som velges, skal altså være alminnelige, hederlige samfunnsmedlemmer. Av hensyn til domstolenes anseelse og samfunnets tillit til rettsvesenet er det etter min mening viktig at det stilles krav til legdommernes vandel. Særlig vil det for en part som taper et tvistemål, eller for en tiltalt som finnes skyldig, kunne være vanskelig å avfinne seg med resultatet hvis det kan reises tvil om legdommernes hederlighet. Det er derfor etter min mening selvsagt at folk som f.eks. nylig har sittet i fengsel, ikke skal ha verv som legdommere. I tråd med dette bestemmer domstolloven at folk som er dømt til betinget fengsel de siste fem år forut for valgperiodens begynnelse, eller som er dømt til ubetinget fengsel og ikke er løslatt innen 10 år forut for valgperiodens begynnelse, ikke kan velges som legdommere. Dette er lovens minstekrav. Regelen i § 76 om rettsindighet og særlig skikkethet innebærer at kommunen etter omstendighetene også kan la frihetsstraff lenger tilbake i tid, eller bøtestraff, telle med i vurderingen av om en person skal velges. Forbudet mot å velge folk som er idømt frihetsstraff, innebærer at kommunene, hvis de ikke på forhånd kjenner de aktuelle kandidatenes fortid, plikter å foreta en vandelskontroll. Undersøkelsen som TV 2 har gjennomført, vitner om at det syndes noe i kommunene på dette området. Forut for hvert kommune- og fylkestingsvalg og derved forut for hver ny valgperiode for legdommere, sender Justisdepartementet ut et rundskriv til domstolene og kommunene der vi orienterer om reglene og retningslinjene for valg av legdommere. Rundskrivet inneholder en detaljert redegjørelse for framgangsmåten for vandelskontroll av legdommere. I rundskrivet som skal sendes ut i forbindelse med årets valg, vil vi sørge for å innskjerpe kommunenes plikt til å foreta en slik kontroll. Stortinget fattet så sent som for to uker siden et vedtak der Regjeringen ble bedt om å foreta en gjennomgang av dagens praksis ved utvelging av legdommere. Det vil i forbindelse med dette arbeidet også være naturlig å se på reglene og rutinene for kontroll av legdommernes vandel.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Jeg må ta forbehold om svaret, men jeg oppfatter det slik at kontrollen skal skje ved utvelgelsen. Det er derfor det er så viktig at det blir lagt vekt på det med utvelgelsen, og det er derfor jeg vil ta de to initiativene, for det første ved å innskjerpe det som skal skje, i det rundskrivet som standardmessig går ut, men også i forbindelse med en gjennomgang av rutiner og regler, og kontroll generelt. Jeg vil i den sammenheng også ta med meg representanten Stangs spørsmål, for å se om det er noe ytterligere vi kan gjøre utover det vi gjør i dag. Det var det som lå i den generelle delen av svaret mitt, at vi må se på reglene for å forvisse oss om at denne kontrollen av vandel, med respekt for rettsindighet og alle de gode dyder som vi må ha og kunne stole på her i samfunnet, er ivaretatt. Så jeg har tenkt å gå inn i dette med et åpent sinn. Jeg har ikke alle svarene nå på hvordan det kan gjøres best mulig, men jeg kommer til å jobbe ut fra det at vi må ha trygghet for det som er representanten Stangs anliggende i hans spørsmål til meg, nemlig at man skal dømmes av mennesker som man føler det er legitimt at man blir dømt av.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Jeg har ingen konkret mening om hvordan man skal skjerpe reglene, det gav jeg uttrykk for i mitt første svar. Jeg har bare sagt at jeg går inn i det for å se hvordan vi kan gjøre det, på basis av Stortingets vedtak i forbindelse med behandlingen av en interpellasjon fra representanten Hove, om legdommere. Jeg sa da at jeg vil se på ulike sider av hvordan dette kan gjennomføres, og jeg vil selvfølgelig gå inn i det med et åpent sinn. Grunnholdningen min har jeg gitt klart uttrykk for. Det er den som ligger bak arbeidet mitt, og så får vi se hvordan vi kan gjøre det best mulig.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Etter min vurdering er det ingen grunn til å tro at ordningen med forliksråd er i strid med Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen. Jeg skal begrunne dette nærmere. Den europeiske menneskerettighetskonvensjon artikkel 6 gir enhver rett til å få avgjort sine borgerlige rettigheter og plikter ved et uavhengig og upartisk organ opprettet ved lov, i konvensjonens orginaltekst kalt «tribunal». Den europeiske menneskerettighetsdomstolen har presisert at ordet tribunal ikke nødvendigvis viser til en domstol i klassisk forstand. Det konvensjonen krever, er at tribunalet treffer sine avgjørelser etter en foreskreven behandlingsmåte på bakgrunn av rettsregler. Menneskerettighetsdomstolen har ikke oppstilt krav om at noen av medlemmene av tribunalet må ha kompetanse som profesjonell dommer. Hvordan svarer forliksrådsordningen til disse kravene? Hvis ikke noe annet er uttrykkelig bestemt, gjelder tvistemålslovens alminnelige regler om saksbehandling når en sak behandles i forliksrådet. De særregler som gjelder for forliksrådene, følger av domstolsloven og tvistemålsloven. Kravet menneskerettighetsdomstolen har stilt om at et tribunal må treffe sine avgjørelser etter en foreskreven behandlingsmåte, er derfor oppfylt. At forliksrådene skal bygge på rettsregler når de avsier dom, er ikke uttrykkelig uttalt i lovgivningen. Dette er likevel ikke tvilsomt. Det kritikken mot forliksrådene først og fremst har dreid seg om, er at medlemmene i rådene ikke har juridisk utdannelse. Dette har man tatt en viss høyde for i tvistemålsloven § 294 nr. 4, ved at forliksrådet kan la være å avsi dom i saken når saken er så vanskelig eller lite opplyst at den derfor ikke egner seg til pådømming i forliksrådet. I tillegg må det vektlegges at den enkelte har rett til å bringe de dommer forliksrådene avsier, inn for herreds- og byretten. Saken behandles i slike tilfelle som en vanlig førsteinstanssak for underretten. Grunnen til at vi har forliksrådene i Norge, er at vi anser det gunstig å få avgjort kurante krav på en enkel og rimelig måte for både partene og samfunnet for øvrig. I tillegg gjør lekmannsaspektet at forliksrådene er en særlig demokratisk institusjon. Generelt sett er det verd å merke seg at Den europeiske menneskerettighetsdomstolen tar høyde for at landene i Europa organiserer sine rettssystem på ulike måter. Det domstolen fokuserer på, er om landenes rettssystem er organisert slik at den enkelte får rett til en rettferdig rettergang for et uavhengig og upartisk tribunal. Innenfor disse rammene gir Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen artikkel 6 rom for å velge den utforming som den enkelte stat ut fra sin egenart finner formålstjenlig, og ut fra en slik egenart har vi i Norge funnet ordningen med forliksråd som formålstjenlig.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Innledningsvis vil jeg minne om at tidligere statsråd Gerd-Liv Valla omtalte spørsmål om departementets tilbakekall av godkjenningen for Norsk Forbund For Svaksynte i Stortingets spørretime 28. mai 1997. Til orientering er forbundet nå ved Tønsbergs byretts dom 8. oktober 1998 straffedømt for falsk forklaring og for brudd på lotteriloven § 17 og idømt en ubetinget bot på 20 000 kr. Dommen er rettskraftig. Forbundet har som kjent brakt vedtaket om tilbakekall av godkjenningen inn for domstolene. Oslo byrett gav ved dom 6. mars 1998 departementet medhold i at vedtaket om tilbakekall av godkjenning var gyldig. Forbundet har anket dommen inn for Borgarting lagmannsrett, og hovedforhandling er berammet i mai. Det er riktig at departementet har mottatt anmodninger fra forbundet og dets advokat om å få igjen spilletillatelsene sine. Departementet har vurdert forbundets forespørsler som en begjæring om en omgjøring av departementets vedtak om tilbakekall av godkjenningen. Departementet orienterte ved brev 27. mars 1998 Norsk Forbund For Svaksynte om at departementet ikke fant noen grunn til å foreta noen ny vurdering av saken. Så lenge spørsmålet om Justisdepartementets tilbakekall var gyldig, er gjenstand for ankebehandling, finner jeg det naturlig og ikke i strid med god forvaltningsskikk å vente med realitetsbehandlingen av en ny søknad. Dersom departementet mottar en formell søknad om godkjenning etter lotteriloven § 10 fra Norsk Forbund For Svaksynte, vil søknaden bli undergitt realitetsbehandling etter at Borgarting lagmannsrett har avsagt dom i saken. Jeg er klar over at forslaget til ny lotterilov er forsinket i forhold til den opprinnelige framdriftsplanen. Jeg tar sikte på at proposisjonen fremmes for Stortinget i vårsesjonen. I proposisjonen vil jeg bl.a. foreta en gjennomgang av så vel spørsmålet om godkjenning etter lotteriloven som myndighetenes adgang til å sanksjonere brudd på regelverket.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-28:
Det framgikk av svaret mitt at organisasjonen har en sak som er inne for domstolene, og jeg gjentar at når Borgarting lagmannsrett er ferdig med saken, vil en ordinær søknad bli behandlet i departementet. Jeg vil også på et allment grunnlag, helt uavhengig av dette spørsmålet, si at jeg ser på lotteriloven for å finne balansepunktet mellom den respekt for det frivillige organisasjonsliv vi skal ha, og det behov vi har for – hvordan skal jeg uttrykke det – å ta de store syndere. For å bruke et bilde fra en annen virksomhet enn den det er spurt om her, f.eks. bingo, så er det mange små som driver, og så har vi store entreprenører. En må kunne trekke en grense hvor man ikke i iveren etter å fange de store, for sikkerhets skyld også vil ta med seg de mange små. Jeg håper at jeg skal finne fram til en slik balansegang i arbeidet med loven, og vil deretter framsende resultatet til Stortinget, slik at Stortinget selvfølgelig kan se på det. Det er generelt – og jeg gjentar, uavhengig av denne saken – et behov for å avspeile respekten for det sivile samfunns mangfold og samtidig å sikre respekt for loven, og jeg oppfatter at det var det som var intensjonen i representantens tilleggskommentar til meg.
Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-04-28:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «I spørretimen 14. april 1999 opplyste statsråden på et spørsmål vedrørende Statsbyggs varslede stansing av et tomtesalg til boligformål på Marienlyst i Oslo at departementet har godkjent bruk av statlig innsigelse mot prosjektet. Kan statsråden forklare hvorfor departementet har gitt Statsbygg «grønt lys» til å forhindre en hardt tiltrengt boligutbygging på rundt 300 boenheter i Oslo?»
Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-04-28:
Jeg takker statsråden for svaret, som på ett punkt var oppklarende i forhold til svaret forrige gang, som jeg har lest med stor interesse – jeg interesserte meg i detalj for svaret – og det var at det inneholdt et varsel om at man likevel ville se litt mer fleksibelt på dette med statlig innsigelse enn man kunne få inntrykk av i forrige spørretime. Det som imidlertid for meg er avgjørende her, er at på den ene side har staten sørget for at konsernbeskatningen gjør at det ikke lenger lønner seg med verken statlig eller privat næringsvirksomhet, men at det lønner seg med boliger. Samtidig er jeg enig i at det må være en interesseavveining her. Men så kommer jeg til det viktige. Jeg har forstått at det er full enighet i denne regjeringen i hvert fall om én ting, og det er at det er viktig å desentralisere myndighet til de enkelte kommuner. Det er da jeg har store problemer med å forstå hvorfor ikke statsråden kan ha den tiltro til Oslo kommune at man avveier de ulike hensyn på en hensiktsmessig måte.
Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-04-28:
Forstå meg rett, jeg er ingen talsmann for tvangsutflytting av statlige institusjoner fra Oslo, men jeg må nok si at totalt sett har staten ganske mange eiendommer og mye virksomhet i Oslo. Jeg må nesten få lov til å si til statsråden at hvis man bare brukte de eiendommene man allerede har, på en optimal måte, tror jeg staten har mer enn nok. Men boligbygging er et stort problem, som jeg tror vi alle erkjenner. Så vil jeg bare nok en gang si at jeg synes Regjeringen skulle etterleve sin egen reklame, nemlig mest mulig makt til den enkelte kommune, enten den heter Oslo eller Træna.
Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-04-28:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Den 14. februar 1997 ble Norsk Forbund for svaksynte fratatt sin godkjenning og rett til å drive lotterivirksomhet med pengeautomater grunnet påstått brudd på lotterilovens bestemmelser. Forespørsler til Justisdepartementet om hvilket tidsperspektiv forbundet må forvente å være uten tillatelse, har ikke gitt noen avklaring. Mener statsråden at dette er en tilfredsstillende måte å behandle de funksjonshemmedes organisasjoner på?»
Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-04-28:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg oppfatter som positivt på flere måter. Jeg var selv med på behandlingen av lotteriloven på et tidligere tidspunkt i justiskomiteen, og må få lov til å si at det var mange ting rundt denne loven som var uklare. Jeg tror også at praktiseringen av den står litt tilbake å ønske. Derfor er det positivt av statsråden både å gå inn og se på det nye forslag til lotterilov og også å stille seg åpen til en søknad som måtte følge de nåværende regler. Jeg vil bare minne om at for organisasjonen som her er inne i bildet, betyr inntekter fra slik virksomhet usedvanlig mye. Og selv om man – for å si det litt humoristisk – ikke har klart å lese alt som står skrevet med liten tekst for de svaksynte, betyr det også mye at man er velvillig i sin behandling av organisasjonen.
Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-04-28:
Jeg blir mer og mer tilfreds jo flere spørsmål jeg stiller til justisministeren, og jo flere svar jeg får. Jeg tror han nå akkurat har kommet inn på det som var problemstillingen som noen av oss var opptatt av for noen år tilbake, og som jeg ikke synes reflekteres godt nok verken i den eksisterende lotterilov eller i en del av praktiseringen rundt den. Så, som sagt, jeg får lyst til fortsatt å stille spørsmål til justisministeren når det kommer så kloke svar.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Det følger av det norske regelverket og Nordisk overenskomst om proviantering av passasjerfartøyer i trafikk mellom havner i Danmark, Finland, Norge og Sverige at det på «korte ruter» kun er anledning til taxfree-salg til passasjerer av tobakksvarer og sjokolade- og sukkervarer. På andre ruter enn «korte ruter« er det i tillegg anledning til taxfree-salg av varer som brennevin, vin og øl, med nærmere fastsatte kvoter som passasjerer kan ta med seg toll- og avgiftsfritt ved innreise til Norge. Fartøysruter mellom norske havner fra Risør til svenskegrensen og svenske havner fra Lysekil til norskegrensen anses for «korte ruter». Finansdepartementet kan imidlertid gjøre unntak for særskilte korte fartøysruter, slik at disse likevel anses som «lange». Etter drøftelser mellom den norske og svenske regjering ble det ved vedtak av 18. desember 1987 gitt en dispensasjon som innebar tillatelse til taxfree-salg på ferga Sandefjord – Strømstad, selv om strekningen etter regelverket er å anse som «kort rute». Finansdepartementet har for øvrig praktisert bestemmelsen restriktivt. Departementet har senere mottatt en rekke tilsvarende søknader om status som «lang rute», og disse har konsekvent vært avslått. Fjordlink-Helminsen Skips AS søkte første gang om status som «lang rute» på strekningen Fredrikstad – Strømstad 15. desember 1993. Selskapet het da LPH Skips AS. Søknaden ble avslått. Selskapet søkte på nytt 27. april 1998, og fikk også da avslag. Finansdepartementet har ikke funnet å kunne utvide grunnlaget for taxfree-handel på ferger utover de dispensasjoner som allerede er gitt. Ytterligere dispensasjoner og dermed en påfølgende økning av taxfree-handelen vil etter departementets mening innebære en uønsket uthuling av det norske toll- og avgiftssystemet og bortfall av statens inntekter. Økningen av taxfree-handelen vil dessuten kunne få uheldige konkurransemessige følger for den ordinære innenlandske handelen. En utvidelse av taxfree-handelen vil også kunne resultere i økt ulovlig innførsel av varer til Norge. Selv om status som «lang rute» ikke innebærer noe unntak fra kravet om at reisende må ha oppholdt seg i utlandet i minst 24 timer for å ta med seg taxfree-varer, er det spesielt vanskelig å kontrollere at kravet er oppfylt ved slike ferjeforbindelser. Innvilgelse av dispensasjon vil derfor gjøre det nødvendig med økt kontrollinnsats og dermed ha administrative konsekvenser for tollvesenet. Situasjonen i EU, der det er vedtatt å avskaffe taxfree-salget på fly- og fergeforbindelser innenfor fellesskapet fra 1. juli 1999, tilsier også forsiktighet fra norsk side når det gjelder å endre vår praksis. Finansdepartementet fant på denne bakgrunn ikke å kunne innvilge Fjordlink-Helminsen Skips AS" søknad om status som «lang rute».
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Jeg har jo tidligere her i spørretimen hatt runder med Hedstrøm når det gjelder handelslekkasjen, og jeg vil ikke gå god for de tallene som nevnes. At vi har en handelslekkasje til Sverige, er det ikke noen tvil om. Hvorvidt en ytterligere liberalisering når det gjelder taxfree-handel ville bedre eller forverre det forholdet, synes jeg heller ikke det er grunn til å dvele ved, det er det jo ingen som vet noe sikkert svar på. Men forholdet er at de aktuelle strekningene som det her er snakk om, er «korte ruter» etter definisjonen. Så hvis man skulle gjøre noe, måtte det være å benytte dispensasjonsadgangen. Den har ikke vært brukt på tolv år, og det er tydelig at det heller ikke var kurant i 1987, for da var det kontakt på politisk toppnivå før man kom til den ordningen at denne fergestrekningen allikevel kunne anses som «lang rute», til tross for at den vitterlig er «kort» etter definisjonen. Deretter har vi hatt en rekke søknader, som jeg nevnte i mitt første svar, som konsekvent er blitt avslått. Det aktuelle selskapet har da også, riktignok under to forskjellige navn, søkt to ganger med samme resultat: et avslag. Jeg ser det ikke forsvarlig å myke opp den restriktive praksis som har vært ført til nå.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Jeg er enig i at det i utgangspunktet bør være likhet for loven, så sånn sett kan jeg skjønne at man synes det er ille at man har gitt dispensasjon i ett tilfelle. Men for det første ligger det 12 år tilbake i tid, og den er gitt av en annen regjering. Jeg vil selvfølgelig ikke kritisere det som ble gjort den gangen, men det er jo 12 år siden, og all praksis deretter, både av flere arbeiderpartiregjeringer og denne regjering, har vært konsekvent avslag på søknader om å uthule det systemet vi har i dag. Og det ser jeg, som jeg sa i mitt forrige svar, ikke noen grunn til å endre på.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Spørsmålet har sitt utgangspunkt i mitt brev av 24. september 1998 til representanten Torstein Rudihagen. I brevet gikk jeg gjennom reglene om bostedsregistrering av enslige pendlere, både i forhold til folkeregistrering og i forhold til skattlegging. Denne gjennomgangen viste bl.a. at enslige over 22 år som pendler fra en bolig til en annen bolig på arbeidsstedet, kan miste pendlerfradraget fordi vanlig matlaging er mulig på egen plass i arbeidsboligen hans. Dette gjelder den som ikke pendler fra et hjem han har felles med ektefelle eller egne barn. I denne sammenhengen uttalte jeg at det ikke alltid er rimelig at en enslig pendler mister pendlerfradraget fordi vanlig matlaging er mulig på egen plass i arbeidsboligen hans. På denne bakgrunn uttalte jeg at jeg ser grunn til å få en utredning om mulige justeringer i begrepet «selvstendig bolig» på dette regelområdet. Jeg nevnte at mulige endringer må utredes i nær kontakt med Skattedirektoratet, uten at jeg kunne si noe om utfallet av utredningen. Jeg uttalte at jeg ville ta initiativ til en slik utredning av ulike justeringer i regelverket, og meddele Stortinget resultatet. Utredningen av de nevnte spørsmålene er under arbeid i Finansdepartementet. For helhetens skyld blir disse sett i sammenheng med problemstillinger knyttet til arbeidsgivers dekning av slike utgifter for arbeidstakere. En slik felles behandling sikrer sammenhengen i reglene. Saken er såpass omfattende at den bør ut på høring. Jeg tar sikte på å gi Stortinget en orientering om saken i statsbudsjettet til høsten.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Jeg tror ikke det er noen uenighet mellom representanten Rudihagen og meg om at det regelverket vi har i dag, kan virke urimelig i mange tilfeller, derfor foretas det en seriøs vurdering med sikte på å få endret regelverket. Men når man begynner en slik utredning og vurdering, oppdager man nok ganske fort at det ikke er så enkelt som man gjerne skulle ønske, å få til en endring som er tilfredsstillende. Man må ikke risikere å gå nær sagt fra den ene grøfta og over i den andre, og det kan man nok risikere hvis man er for romslig i å akseptere at en bolig i hjemkommunen, uansett standard også der, skal bli ansett som ens egentlige bolig. Men dette er nå under vurdering, og jeg håper vi vil komme fram til en grensedragning som kan oppfattes som rimelig. Jeg legger som sagt opp til at saken skal presenteres for Stortinget til høsten. At det har tatt tid, må jeg innrømme, men det skyldes altså at dette er mer komplisert enn man skulle ønske seg.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Som jeg sa i den forrige spørsmålsrunden i et svar til representanten Hedstrøm, så er mitt utgangspunkt at det bør være likhet for loven, og at det bør være en lik praktisering, og det gjelder i like stor grad her. Jeg ser det problemet som ligger i at man har et regelverk som ikke er presist nok, og at det da gir rom for forskjellig skjønn og forskjellig tolkning ved de forskjellige ligningskontor. Vi får håpe at det jeg regner med å få presentert for Stortinget, blir såpass mye mer presist at det problemet i hvert fall blir redusert. At det forsvinner, tror jeg kanskje ikke, for det er ofte slik at ligningsmyndigheter også på mange andre områder har litt forskjellig tolkning og dermed forskjellig praksis, men det bør bli minst mulig forskjell, det bør være vårt utgangspunkt. Så håper jeg som sagt at det som nå fremlegges til høstsen, kan bli så tilfredsstillende at både Rudihagen og ikke minst de pendlere som utsettes for dette regelverket, kan si seg fornøyd.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Jeg vil først få bemerke at det er skattefogden, og ikke fylkesskattekontorene, som innkrever merverdiavgift, og som sender ut kravbrev mv. ved forsinket betaling. Skatte- og avgiftsmyndighetene håndterer til enhver tid et meget stort antall skatte- og avgiftskrav. De fleste kravene blir betalt til rett tid, uten bruk av noen form for varsel- eller kravbrev. Det er likevel et betydelig antall krav som ikke er betalt ved forfall. Det er ulike grunner til at betaling ikke skjer til rett tid. Ofte er det bare snakk om en kortvarig oversittelse av betalingsfristen, mens det i andre tilfeller er mer alvorlige forhold som ligger bak. I de tilfeller der en uteblitt innbetaling skyldes mer alvorlige forhold, er det av stor betydning for skatte- og avgiftsmyndighetene å sikre seg best mulig. Dette gjøres bl.a. ved å etablere det nødvendige grunnlag for eventuelt å kunne gjennomføre tvangsfullbyrdelse så raskt som mulig. Det er i denne forbindelse viktig å være oppmerksom på at staten, i egenskap av skatte- og avgiftskreditor, normalt ikke har noen form for sikkerhet for sine krav etter hvert som de påløper. Videre er det slik at det er mulig å pantsette det alt vesentligste av en virksomhets aktiva ved avtalepantsettelse. Dette er ofte gjort hvis virksomheten er kommet i en så vidt dårlig stilling at det fører til mer vesentlig mislighold av skatte- og avgiftsforpliktelsene. For å kunne gjennomføre en utleggsforretning må skyldneren først ha blitt varslet om at tvangsfullbyrdelse vil bli iverksatt. Det er derfor viktig å ha med et slikt standardvarsel allerede fra første henvendelse etter at manglende innbetaling til forfall er konstatert. Før skyldner har reagert på kravbrevet, kan det ofte være vanskelig for skattefogden å vurdere hva som er årsaken til den foreløpig uteblitte betaling. Samtidig er det etter tvangsfullbyrdelsesloven bestemte krav til innhold i slike varsler. Av praktiske grunner må derfor kravbrev på dette stadium ha en standardisert utforming. Jeg kan forstå at et kravbrev eller varsel av denne karakter kan virke hardt overfor skatte- og avgiftspliktige som ved et uhell betaler for sent. Særlig gjelder dette for kravbrev for renter, jf. innlegget i Aftenposten den 12. april i år. I standardtekstene ved krav på merverdiavgift mv. fra skattefogden, står det avslutningsvis følgende: «Skulle imidlertid beløpet være betalt de siste dager, ber vi Dem se bort fra dette krav.» Jeg er av den oppfatning at dette forbeholdet bør være tilstrekkelig til at avgiftspliktige som har betalt merverdiavgiften, men hvor betalingen skjedde for sent, ikke bør føle seg urimelig behandlet. For standardbrev med krav på renter, som sendes uten forutgående varsel, er imidlertid standardteksten etter min oppfatning unødvendig streng. Departementet har tatt dette opp med Skattedirektoratet, som vil vurdere mulighetene for å endre teksten i kravbrevet. Jeg regner derfor med at det blir en positiv løsning på det tema som representanten Johansen tar opp.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Jeg skjønner at noen som får disse kravbrevene, som kanskje ved en forglemmelse har blitt noen dager for sen med innbetalingen, kan føle det urimelig å bli stilt i utsikt å få tvangsinndrivelse. Men det er ikke holdningen blant de ansatte i de aktuelle etatene som her kommer til uttrykk. Det er rett og slett innholdet i formkravet. De kravene som skal sendes ut, må ivareta visse former, og det må varsles før man eventuelt går til en tvangsinndrivelse. I løpet av de dagene man har til rådighet – det sendes vanligvis ut slike varsel 10 – 14 dager etter at beløpet ikke er innbetalt – så er det vanskelig for dem som skal sitte og behandle dette, å vurdere om det er en forglemmelse eller om det er et signal om alvorlige betalingsproblemer. Jeg går ut fra at Johansen er enig i at skatte- og avgiftskrav også bør sikres, og at det er de ansattes oppgave å sikre skatte- og avgiftskrav på vegne av fellesskapet.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-04-28:
Det var i hvert fall konstruktivt at man får forslag til forbedringer. Jeg skal sørge for at dette oversendes til rette vedkommende, så får de vurdere det. De skal i alle fall vurdere brevene ut fra det initiativ jeg har tatt når det gjelder formen på krav som kun gjelder renter. Jeg syns nok at det er litt forskjell på om det gjelder hovedstol, og da gjerne et mye større beløp, eller om det gjelder et bagatellmessig rentebeløp. Jeg er enig i at det er unødvendig strenge formuleringer her, og jeg regner med at det blir en endring, og da kan det samtidig bli vurdert om Terje Johansens forslag til formuleringer kan antas å bli tatt bedre imot hos dem som skylder f. eks. moms.
Terje Johansen (Venstre), 1999-04-28:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til finansministeren: «Det er stadig eksempler på at fylkesskattekontorene sender brev til næringsdrivende ved forsinket innbetaling av moms som oppfattes svært ubehagelig, senest referert i Aftenposten 12. april 1999. Det trues blant annet med begjæring om utleggsforretning. Dette er en unødvendig, negativ holdning overfor næringsdrivende, som gjør skattebetalingsplikten mindre lystbetont. Hva vil statsråden gjøre for å endre disse standardformuleringene og sørge for en bedre serviceinnstilling i skatteetaten?»
Terje Johansen (Venstre), 1999-04-28:
Jeg takker for svaret. Jeg er glad for at finansministeren forutser en positiv endring av standardbrev. Men jeg hadde ikke tatt opp denne saken på grunn av et enkeltstående standardbrev dersom jeg ikke på grunnlag av et bredt erfaringsmateriale har fått et inntrykk av at skatteetaten behandler de fleste skattebetalere med en betydelig grad av mistenksomhet, på tross av at de fleste er pliktoppfyllende betalere. Det jeg egentlig etterlyser, er en annen holdning til skattebetalerne som også gjenspeiles i de standardbrev som jeg vet spyttes ut av en edb-maskin etter gitte frister. Jeg tror det er mulig å overholde alle krav som tvangsfullbyrdelsesloven fastsetter om varsling osv., og likevel ha en noe annen holdning og tone i disse brevene. Det er en slik generell holdning jeg etterlyser.
Terje Johansen (Venstre), 1999-04-28:
Jeg ville ikke forfulgt dette spørsmålet hvis jeg ikke visste at det var mulig å putte inn også andre formuleringer i slike standardbrev. Jeg har i all beskjedenhet tillatt meg å lage noen formuleringer som kan brukes i tillegg til de lovfestede krav. Jeg skal ikke lese opp alt, men det som jeg er ute etter, er at man gir en annen holdning gjennom å bake inn – jeg holdt på å si – opplagte lovkrav. For eksempel gikk det an å si at samfunnet legger stor vekt på at skatter og avgifter er forpliktelser som går foran alt annet. Vi er utstyrt med sterke verktøy for inndriving, for sen betaling skaper unødig bryderi og kostnader både for deg og for oss, og vi ber derfor om osv. Mitt brev er noe mer fyllestgjørende enn dette. Jeg håper at presidenten ikke har noe imot at jeg overleverer det til finansministeren.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Eg vil gjerne stille følgjande spørsmål til justisministeren: «Norsk Narkotikapolitiforening har i brev til justiskomiteen gjort kjent at Politihøgskolen, med bakgrunn i budsjettreduksjon, har kansellert alle narkotikakurs i 1999. Er statsråden kjent med dette, og kva kan gjerast for å få sett i gang etterutdanning for polititenestemenn på dette høgt prioriterte området frå Stortinget?»
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Eg takkar statsråden for svaret. Eg la merke til at han ikkje ville ta noko initiativ overfor Politihøgskulens leiing og administrasjon når det gjeld å sette i gang meir etterutdanning for politiet på dette området. Det er leit fordi vi alle er opptekne av at ein må slå fort ned på narkotikakriminaliteten. Det er òg eit faktum at denne kriminaliteten breier seg utover landet, og at langt fleire innanfor politiet burde ha utdanning og kompetanse til å kunne sjå ting og kunne slå tidleg ned på dette problemet. Så eg lurer på om ikkje statsråden bør sjå litt meir på kva vi kan få gjort her, fordi det som er tilbodet i dag, er frivillige kurs gjennom Norsk Narkotikapolitiforening, som heller ikkje får noko statleg tilskot. På eit så viktig område som dette meiner eg at staten bør ta ansvar for å halde oppe etterutdanninga av politiet.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Eg hadde ikkje tenkt å ta noko oppfølgingsspørsmål, men eg vil gjerne rose statsråden for at han legg ansvar på dei som skal ha ansvar. Det synest eg er heilt riktig. Folk skjønar på den måten at ein skal gjere den jobben ein skal gjere. Det er eit overordna ønske frå Stortinget at vi prioriterer opplæring og arbeid for å redusere narkotikastraumen til Noreg og den kriminaliteten som følgjer med. Difor er det òg viktig at dei som har ansvar, vert godt instruerte i tråd med dei forventningane som myndigheitene har til dei.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Eg vil stille følgjande spørsmål til justisministeren: «Den norske ordninga med forliksråd er i strid med Den europeiske menneskerettskonvensjonen, hevdar forskar Line Ravlo. Kva er statsråden si vurdering?»
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Eg er veldig glad for den vurderinga som statsråden har gjort. Som lekkvinne har eg i realiteten kome fram til det same resultatet. Difor finn eg at det er godt at vi kan halde fram med den norske ordninga med forliksråd, som er ei demokratisk og god ordning, der ein vel inn folk som kan ha nærleik til problema, og som folk har tillit til. Når vi ser på kva forliksråda behandlar på eit år, frå 100 000 til opptil 300 000 saker, skjønar vi at dette er ein god måte å avlaste øvrige domstolar på, og eg takkar igjen statsråden for den vurderinga som er gjord. På denne måten kan vi sjå oss ferdig med dette spørsmålet her i Stortinget.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-04-28:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til statsråd Dørum: «Fire dommer må oppheves i Heggen og Frøland herredsrett fordi eks-kriminelle satt som legdommere. Ifølge en spørreundersøkelse foretatt av Dokument 2-redaksjonen i TV 2 er det bare 24 pst. av kommunene som foretar kontroller av jurymedlemmer og legdommere. 76 pst. av norske kommuner sjekker ikke om eks-kriminelle sitter som meddommere og dømmer andre. Hva vil statsråden gjøre for å forbedre kontrollen slik at kommunene følger domstollovens intensjoner?»
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-04-28:
Det var hyggelig å høre statsrådens svar. Jeg takker for svaret. Statsråden imøtekommer faktisk veldig mye av det jeg er ute etter. Jeg vil bare presisere én ting, nemlig at ifølge straffeprosessloven § 343 skal dommer der retten er ulovlig sammensatt, oppheves. Det er jo noe av sakens kjerne her. Jeg er glad for at statsråden sier at kommunene er forpliktet til å kontrollere listen over jurymedlemmer og legdommere opp mot strafferegisteret. Det virker ikke som om de tar den jobben, iallfall pr. i dag, så alvorlig, og det er en oppstramming her jeg er på jakt etter. Det jeg vil spørre statsråden om, er: Når kommunene har oppnevnt disse jurymedlemmene eller legdommerne, hvem har da ansvaret for å kontrollere dem i den perioden de er valgt for?
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-04-28:
Jeg takker statsråden for svaret. Når det gjelder den presiseringen jeg var ute etter, er jeg nok ikke uenig i at kommunene har ansvaret ved utnevningen. Men etter hvert som de fire årene går, er det jo slik at man også trenger å følge opp med en etterkontroll. Og, for å få det klargjort, er det da dommeravsnittet selv som skal stå for denne, eller mener statsråden at det er kommunene som også i løpet av den fireårsperioden har plikten til å etterkontrollere?
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «En pike på 14 år med cerebral parese har i vel 1 ½ år vært henvist til en ungdomsskole i Gildeskål kommune hvor undervisningen nå foregår i andre etasje og derfor er vanskelig tilgjengelig. Foreldrene har søkt henne overflyttet til en tilrettelagt ungdomsskole i nabokommunen, noe Gildeskål kommune har avslått. Foreldrene har derfor tatt ut separasjon og moren er flyttet til nabokommunen med døtrene. Mener statsråden dette er akseptabelt også sett i lys av Stortingets vedtak i opplæringsloven § 8-1?»
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-04-28:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg synes det er positivt at statsråden selv vil gå inn i denne saken ved å ta kontakt både med kommunen og familien for å prøve å komme fram til en minnelig løsning. Det har vært viktig for Stortinget at funksjonshemmede barn skal kunne gå på nærskolen sin. Derfor har vi også endret grunnskoleloven og fått vedtatt i opplæringsloven at de skal ha en lovfestet rett til det. Det innebærer også at kommunen må sørge for at nærskolen er tilrettelagt for funksjonshemmede barn. I dette konkrete tilfellet er ikke skolen det. Undervisningen foregår i andre og tredje etasje, og det er ikke montert heis der, men det er mulig å gjøre skolen tilgjengelig. Inntil det skjer, må etter mitt skjønn eleven få det tilbudet som foreldrene ber om, nemlig undervisning i nabokommunen, hvor forholdene er tilrettelagt. Hva mener statsråden om det?