Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Trontaledebatten så langt har etter mitt skjønn prisverdig nok avklart viktige forskjeller mellom opposisjonspartiene. Den naturlige konklusjonen nå må derfor være at det egentlig er større forskjell mellom opposisjonspartiene enn mellom regjeringspartiene og flere av opposisjonspartiene. I debatten har man også pekt på langt viktigere og langt større forskjeller. Det som har vært et sentralt tema, er forskjellene i verden. Tradisjonell bistand er svært viktig for å rette opp den urett som verdensbildet viser oss, for øvrig et område som Stoltenberg-regjeringen satser stort på. Nå har bistanden fått et viktig tilleggselement gjennom de klimautfordringer vi står overfor. At kloden er i ferd med å varmes opp, rammer først og sterkest dem som vi gjennom den tradisjonelle bistanden faktisk ønsker å hjelpe. Dette alvoret er inntatt i Regjeringens og i regjeringspartienes arbeid. Klimameldingen som ble lagt fram i juni, trontalen og ikke minst statsministerens understreking av dette spørsmålet ved en rekke anledninger framhever nettopp det alvoret som Regjeringen legger i denne utfordringen. Jeg har prøvd å danne meg et bilde av opposisjonens rolle i den nasjonale debatten. Jeg skal ikke benytte tid på å trekke fram karakteristikker som er brukt, men bare stadfeste at min observasjon er en opposisjonell tendens som vitner om at man her er mer opptatt av retorikkens mål enn klimapolitiske forpliktelser. Det gir meg grunn til å minne om følgende: For to år siden, da vi overtok regjeringsansvaret, overtok vi også den forrige regjeringens klimamål. Arvegodset var at vi skulle øke utslippene av klimagasser med 1 pst. Nå skal vi kutte dem med 10 pst. I 2020 skal kuttene være tilsvarende 30 pst, og sist, men ikke minst, etter at Arbeiderpartiet hadde landsmøte, har «karbonnøytralitet» blitt et miljøpolitisk begrep og blir nå en miljøpolitisk forpliktelse. For klimaet er det de samlede forpliktelsene og ambisjonene som utgjør det viktigste fundamentet, og isolert sett ikke hvor man gjennomfører tiltak får å oppfylle forpliktelsene, selv om jeg deler det moralske og viktige perspektivet at vi må vise ansvar og gjennomføre betydelige utslippsreduksjoner også nasjonalt. I Arbeiderpartiet legger vi dette til grunn for våre klimamål og vårt klimaarbeid. Klimameldingen er således en stadfestelse av at vi ivaretar det moralske og viktige perspektivet at en betydelig reduksjon skal tas her hjemme. Jeg har tro på at vi gjennom klimaarbeidet i høst kan løfte framtidsforpliktelsene ytterligere, også de nasjonale. Men da må det være vilje til å inngå kompromisser, ikke bare fra regjeringspartienes side, men også i den delen av opposisjonen som har et troverdig utgangspunkt i klimaspørsmålet. Hva vi setter i verk av tiltak utenfor våre egne nasjonale grenser, har også stor betydning, både med tanke på utjevning av sosiale og økonomiske forskjeller og med tanke på hvilke vekstrammer utviklingslandene vil få. Den vestlige og industrialiserte verden må ta de tyngste børene i klimaarbeidet. Det er vi som må ta ansvaret for at utviklingslandene skal få mulighet for å ta del i den økonomiske veksten innenfor klodens tåleevne. Samtidig er det vi som må gi et betydelig bidrag for at land som f.eks. Kina og India vil akseptere framtidige globale miljøavtaler. Hovedutfordringen i klimaspørsmålet er ikke nyansene mellom Regjeringen og opposisjonen. Hovedutfordringen nasjonalt er at Fremskrittspartiet som en vesentlig del av opposisjonen verken erkjenner Kyoto-avtalen og dens mekanismer eller aksepterer at vi har med menneskeskapte klimaendringer å gjøre. Det bør være et alvorlig tankekors blant opposisjonens partier. Venstre har erkjent dette. Skulle Høyres forelskelse i Fremskrittspartiet ende i et ekteskap hvor kanskje også Kristelig Folkeparti blir med, kan dette kun karakteriseres som et utroskapens ekteskap sett i lys av det framtidige klimaarbeidet. Jeg håper at vi så mange som mulig etter høstens klimaarbeid her i Stortinget, strekker oss etter de samme målene for å utnytte våre muligheter i arbeidet for å innfri forpliktelsene. De forpliktelsene vi har for framtidens generasjoner, ikke bare nasjonalt, men globalt, fortjener at vi samordner oss og viser felles ansvar. Det ansvaret påhviler enhver i denne sal, men jeg understreker: Ikke bare regjeringspartiene har ansvar i denne sammenheng, men også opposisjonspartiene.