trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Oddvard Nilsen (Høyre), 2001-11-15:
Det kan godt være at Ballo mener at jeg på mange måter ikke svarte på spørsmålet. Jeg svarte på det etter min mening, for jeg mener faktisk at det er dette som er essensen i det hele. Det er rett og slett spørsmål om en internasjonal rettsorden, om den skal opprettholdes, om det er slik at vi skal ha et forum hvor vi alle kan møtes for å diskutere ulike virkemidler som vi ønsker å ta i bruk, om vi skal kunne gjøre det sammen på et trygt sted, slik at vi i fellesskap kan løse problemene. Jeg er enig i at det finnes mange problemer i verden. Jeg synes det er en gal karakteristikk representanten Ballo gir av Høyre. Jeg mener at vi i Høyre på mange områder har vist et virkelig engasjement knyttet til det som er sagt. Til syvende og sist koker dette ned til om man har et verdenssamfunn som har forum hvor vi kan tre sammen, som er trygt og sikkert, og som gjør at vi i fellesskap kan løse problemene og gjøre det som skal til for at vi kan bygge opp demokratier. Det er en langsom prosess, det er et stykke fram. Men poenget mitt er at det som vi ser i Afghanistan, og som SV på mange måter har vært imot å gjøre noe med, nettopp har den konsekvens at den internasjonale rettsorden er truet. Og det var poenget. Så kan man her diskutere detaljer og punkter som i og for seg kunne være viktig, men det er på mange måter en liten avsporing av debatten. For det vi diskuterer i dag, knyttet til statsministerens redegjørelse om Afghanistan, er hva vi kan gjøre. Det synes jeg det er viktig å få fram, nettopp fordi jeg mener at det truer mitt og ditt, og ikke minst truer det våre barns framtid. Det dreier seg om hvordan vi skal ha det i verden, om vi skal ha et trygt sted å bo. Så disse terroristene må vi ta, uansett hva SV mener!
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-15:
Det er ingen grunn til å tro at det ikke rår full enighet i Stortinget om at man skal bekjempe internasjonal terrorisme. Men spørsmålet er med hvilke midler internasjonal terrorisme skal bekjempes. Den tidligere amerikanske sikkerhetsrådgiveren Brent Scowcroft uttalte i et intervju med Der Spiegel den 15. oktober at det var via fredelige midler, gjennom siviliserte tiltak man hadde muligheter for å kunne gjøre noe med internasjonal terrorisme, mens krigshandlinger høyst sannsynlig ville øke rekrutteringen og medføre nye terrorhandlinger. Men som et tiltak i forhold til opinionen i USA ville det virke godt. Jeg registrerer at Nilsen understreker behovet for internasjonalt samarbeid, som jo nettopp kan være en måte å bekjempe internasjonal terrorisme på, ved at nasjoner samarbeider om sivile tiltak både når det gjelder ren etterretning, og når det gjelder lov og dom knyttet til internasjonal terrorisme. Det finnes også eksempler på at det har vært vellykket. Man kan nevne Lockerbie, hvor man fikk utlevert terroristene og fikk dem dømt ved en skotsk domstol i Nederland. Det samme gjelder i forhold til angrepene på amerikanske ambassader i Dar-es-Salaam og Nairobi. Så sivile tiltak er absolutt alternativer. Men når Nilsen så sterkt understreker behovet for internasjonalt samarbeid, hvordan stiller Nilsen seg da til at USA ikke har fulgt opp sine økonomiske forpliktelser overfor FN, ikke har ratifisert ABM-avtalen, ikke har støttet dem som ville sette makt bak avtalen om ikke-spredning av biologiske våpen, ikke har fulgt opp ikke-spredningsavtalen om atomvåpen, etter at de har ratifisert den, ikke har støttet avtalen om etablering av en permanent krigsforbryterdomstol, og ikke har støttet Kyoto-protokollen? Dette er eksempler på at USA selv går mot internasjonale avtaler som nettopp kunne bidra til at man trygget verdenssamfunnet og gjorde det til et bedre sted å være. Vil Høyre være med og bidra til at man øver press på USA, slik at man følger opp denne typen internasjonale avtaler?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-15:
Jeg registrerer at Nilsen ikke var i nærheten av å gjøre et forsøk på å besvare det spørsmålet som jeg stilte. I stedet blander Nilsen to helt forskjellige diskusjoner. Det ene er spørsmålet om hvordan man skal bekjempe internasjonal terrorisme, hva slags virkemidler kan vi sette inn, hva slags sivile tiltak har verdenssamfunnet å ta i bruk for å kunne gjøre noe med internasjonal terrorisme. Den debatten blander Nilsen sammen med en debatt om hvordan man kan skape demokrati og fred i Afghanistan. Hvis det Nilsen og Høyre var opptatt av, var å skape fred i Afghanistan, hvorfor har man ikke da engasjert seg i det spørsmålet i de fem år som er gått siden Taliban-regimet overtok? Hvorfor engasjerer ikke Høyre seg i situasjonen i Saudi-Arabia, som på mange måter er veldig lik, hvor kvinner ikke har rettigheter, hvor vi ser at befolkningen undertrykkes, hvor man på alle måter tråkker på demokratiet? Hvorfor er det slik at Høyre forsvarer at et slikt land skal være en alliert i kampen for demokratiske rettigheter? Det gjør at man mangler troverdighet i forhold til det man egentlig sier man skal bekjempe. Hvis det er slik at Høyre har tenkt å legge om linjen og nå være med og bekjempe regimer rundt omkring i verden som er grunnleggende udemokratiske, vil SV være det første partiet som skal støtte dem varmt i det. Men det man ser her, er at man bare har et engasjement når vestlige interesser er truet. Ellers engasjerer man seg faktisk ikke i de land hvor det er udemokratiske styresett. Når det gjelder Midtøsten, skulle man jo i så fall forvente at Nilsen også her kunne være helt klar i forhold til opprettelsen av den palestinske staten, og at han kunne være helt klar når det gjelder forholdene i Saudi-Arabia. Men dette er jo forhold som Nilsen overhodet ikke uttaler seg om. Nå er nok begrepet «hykleri» et uparlamentarisk uttrykk, så jeg skal ikke ta det i bruk, men det må jo være mulig for Høyre, når man sier at man er opptatt av demokrati i forskjellige land, faktisk å være opptatt av det vi ser at USA nå gjør, nemlig at man ikke bryr seg om internasjonale avtaler nettopp for å skape demokratiske løsninger i de ulike landene som Nilsen sier at man også i Høyre er opptatt av å skape demokrati i.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-15:
Terrorangrepene i USA den 11. september var uhyrlige handlinger som det er all mulig grunn til at hele verden står sammen om å ta fullstendig avstand fra. Det er handlinger som skremmer oss, og som gjør at vi alle føler et behov for et forsvar mot den typen terrorhandlinger. Men – og det er et viktig men – det er ikke første gang vi ser, rundt omkring i verden, at terrorister går til anslag, og at sivilbefolkningen rammes. Det har skjedd gang på gang. Dessverre har det vært slik at den vestlige verden ofte ikke har reagert, på tross av at man i en rekke land har opplevd folkemord, slik man opplevde det i Kambodsja – eller at man i Vietnam opplevde bruk av napalm i forhold til befolkningen, eller at man har opplevd anslag i Midtøsten med en rekke terrorhandlinger. Og det vi jo ser gang på gang, er at det ene lands frihetskjemper er det andre lands terrorist. Det vi virkelig må passe oss for, er å ha på en type briller som gjør at vi aksepterer en viss type handlinger som rammer sivilbefolkningen, mens vi ikke gjør det hvis vi merker at vi selv, som en del av den vestlige verden, kan bli truet. På mange måter er jo det nye i forhold til trusselbildet det at man merker at også USA og sivilbefolkningen i USA kan være offer for terrorangrep. Det nye er jo ikke terrorangrep, det er at sivilbefolkningen i vår del av verden på en helt annen måte enn før rammes. Og det overrasker meg at så få av dem som tar ordet i debatten her i dag, er opptatt av den passivitet som Vesten tidligere har vist når det gjelder andre land som har blitt rammet, hvor selvsentrert vi blir i vårt forsvar for vår egen kultur, og hvor lite analyserende man blir med hensyn til årsakene til at den typen terrorvirksomhet oppstår. Menachem Begin, f.eks., deltok jo selv i terrorvirksomhet i 1946, da han var med på et bombeangrep mot et hotell i Jerusalem. Han har senere fått Fredsprisen. Det finnes mange slike eksempler. Derfor er man nødt til på en eller annen måte å finne ut av hva det er som skaper terrorhandlinger, og hvordan vi kan motvirke at det skjer på nytt. Det har vært hele budskapet som SV har framført her i dag, og så vidt jeg ser, er det ingen av de andre partiene som er villig til å gå inn på det. Hvis konsekvensen av det vi nå foretar oss i Afghanistan, er at terrorbildet forsterkes ytterligere, hvordan kan da flertallet i denne salen forsvare det? Vi ser i USA at demokratene nå går ut og tar kraftig til motmæle mot de lovendringene som Bush har tatt initiativ til. Jeg har ikke hørt noen fra de andre partiene som her i dag har advart mot det. Hva kan det komme av at vi i Norge blir en større forsvarer av en republikansk president i USA enn hans egne partifeller og meningsmotstandere i USA? Det må da gi grunn til ettertanke for andre enn SV. Det forundrer meg at det ikke skal være mulig å føre en debatt i denne salen der man problematiserer konsekvensene av krigshandlingene uten å bli mistenkt for å være forsvarer av terroristene.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2001-11-15:
Selvfølgelig er det overgrep mot befolkningen og undertrykkelse av menneskerettighetene i mange land. Vi har på ingen måte gitt uttrykk for at det er isolert til Afghanistan og Taliban-regimet. Arbeidet for bedre menneskerettigheter er noe som må pågå kontinuerlig, og selvfølgelig må vi påtale undertrykkelse der det skjer. Samtidig synes jeg å høre at USA nærmest driver med en politikk som oppmuntrer til at regimer som krenker menneskerettighetene, kan bestå. Det vil jeg ta sterk avstand fra. Og jeg vil også etterlyse hvorvidt SV gjennom sin, slik jeg opplever det, støtte til Yasir Arafat har påtalt de overgrep som skjer mot egen befolkning i det tilfellet. Så det går an å være klar på det som nå har skjedd i Afghanistan, det som er et resultat av Taliban-regimets politikk, at de har gitt næring til personer som Osama bin Laden, og samtidig føre en aktiv menneskerettighetspolitikk andre steder. Vi skal ikke, fordi alle land ikke er like demokratiske som oss, unnlate å stå opp når vi opplever grusomheter som dem vi opplevde i forbindelse med terrorhandlingene den 11. september.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2001-11-15:
Det er riktig at Fremskrittspartiet sterkt prioriterer nødhjelp, og spesielt har vi gjort det i denne situasjonen. Vi føler det er riktig at den rike del av verden, inkludert Norge, bidrar aktivt i så måte. Når det gjelder langsiktig bistand, er ikke vår holdning først og fremst knyttet til at vi ikke mener vi kan avse pengene, men til hva vi mener er best for utviklingen. Forskning, og ikke minst resultatene av den åpenhet og liberalisering som har vært i verdenssamfunnet de siste år, viser at handel har ført til betydelige fremskritt når det gjelder å løfte fattige ut av fattigdom. Prognosene fremover er i så måte også optimistiske. Det vesentligste bidraget til en mer – kall det gjerne – rettferdig verden er derfor en mer åpen verden, en verden hvor vi handler med hverandre og har naturlige relasjoner. Vi har inntrykk av at bistand mange ganger blir en sovepute, og ikke gir næring til det vi mener er en positiv utvikling og en demokratisk utvikling. Så der bunner mye av vår motstand mot dette. Vi kan gjerne ta innover oss at Fremskrittspartiet også må ha en mer aktiv rolle i forhold til hvordan vi kan få mer demokrati og i større grad sikre menneskerettigheter rundt omkring i verden. Men vår holdning til langsiktig bistand mener vi er riktig – og da riktig på vegne av dem som har behov for det: de fattige.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2001-11-15:
Jeg forstod av representanten Hagas svar på siste replikk at den vurderingen man gjorde den gang om bombepause, ikke nødvendigvis var riktig, og det synes jeg er veldig greit. Et argument fra Senterpartiet – og Haga – var at den folkelige støtten til bombingen var sterkt svekket. Det skal vi lytte til, vi skal alltid lytte når vi mottar folkelige signaler. Men er ikke Haga enig med meg i at i en situasjon med kontinuerlige militæraksjoner, er det viktig at man holder fast ved sine mål, at man blander lyttingen til folkemeningen med de militære vurderinger som hele tiden gjøres, og at man har tiltro til det man har igangsatt? Det kan ellers bli vanskelig å gjennomføre denne type aksjoner. Et annet spørsmål: Man snakket om bombepause. Kan Haga gi noen signaler om under hvilke forutsetninger bombingen skulle gjenopptas? Hva måtte ha vært oppfylt for at så skulle skje?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-15:
Vi i SV er enig i at Taliban-regimet er sterkt undertrykkende, ikke minst overfor kvinner. Men vi kan ikke akseptere at man i kampen mot et sterkt undertrykkende regime som støtter opp om terrorister, velger å alliere seg blindt med regimer som i like stor grad undertrykker sin egen befolkning, og som i hvert fall vi i SV vil hevde bidrar til at terrorisme oppstår. Vi er mange som stiller oss følgende spørsmål: Er det urimelig å kreve at også andre regimer, og da særlig de regimene vi allierer oss med om dagen, endrer sine metoder overfor og sine holdninger til egen befolkning? Er det greit at noen av våre nærmeste allierte når det gjelder bekjempelse av terrorisme, er regimer som sjøl bidrar til at terrorisme oppstår? Er det klokt å la være å stille krav til f.eks. Saudi-Arabia, Egypt og Pakistan om at også de skal vise respekt for grunnleggende menneskerettigheter? Bør vi ikke forsøke å presse fram demokratiseringsprosesser som gjør at avmaktsfølelsen hos store befolkningsgrupper omgjøres til maktdeling, til representativitet? Kina og Russland er land som begjærlig har grepet muligheten til å bekjempe det de sjøl hevder er terrorisme. Det samme gjelder Israel. Disse landenes såkalte kamp mot terrorisme bidrar etter vårt syn til det motsatte. Flere regimer i Midtøsten og i Asia som vi nå er allierte med, tillater i praksis ingen opposisjon. Saudi-Arabia er et diktatur som systematisk foretar henrettelser og tortur, og vi vet alle hvordan de behandler sine kvinner. Jeg syns at det er en vond bismak knyttet til denne kampen, og jeg har svært liten forståelse for at man i det ene øyeblikket, når det syns opportunt, heiser flagg for menneskerettigheter og demokrati, mens man i det neste glatt lar være å påpeke de samme bruddene. Er ikke også Fremskrittspartiet enig i at kampen for menneskerettigheter og demokrati må stå sentralt uansett, og at det er rimelig å tenke seg at undertrykkelse og maktmisbruk, uansett i hvilket land det måtte forekomme, vil kunne trigge nettopp den terrorismen vi alle ønsker å bekjempe?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-15:
Jeg må si at både den forrige og den nåværende regjering har bidratt med skuffende lite informasjon som har gitt folk mulighet til å vurdere situasjonen i Afghanistan på en balansert måte. Vi i SV syns ikke det holder å stole på de opplysninger USA og Storbritannia til enhver tid velger å gå ut med, enten det gjelder bombers treffsikkerhet, typer bomber eller Nordalliansens agenda oppi dette. Jeg kan vise til Dagbladets intervju med talspersonen for Fairness and Accuracy In Reporting i går eller hva vi i etterkant har fått vite om hvordan det amerikanske propagandaapparatet fungerte under Golfkrigen. Vi er mange som har satt spørsmålstegn ved den norske regjerings vilje til å hente inn balanserte opplysninger, eller i hvilken grad man i det hele tatt har stilt seg kritisk til amerikanske vurderinger underveis i denne krigen. Jeg lurer på om det noen gang blir tatt skritt for å få vite hva slags typer bomber som blir brukt i Afghanistan. Jeg hørte aldri at en slik problemstilling ble reist fra den norske regjering, eller at det noen gang fra norsk side ble framsatt krav om at man f.eks. måtte unngå klasebomber. Så vidt jeg vet, har både Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre stemt for at vi skal jobbe for et internasjonalt forbud mot denne typen bomber. Jeg undrer meg også over at ingen, så vidt jeg vet, fra offisielt norsk hold har satt spørsmålstegn ved at vi har alliert oss med åpenbare diktaturstater og land som systematisk bryter menneskerettighetene. Jeg har liten tro på at det i løpet av denne prosessen er stilt noen krav om at f.eks. Saudi-Arabia må endre sin politikk overfor sivilbefolkningen eller overfor saudiarabiske kvinner. For SV er det grunnleggende at menneskerettighetene ikke blir relative rettigheter, avhengig av hvem man til enhver tid ønsker å samarbeide med. Til slutt vil jeg si at jeg særlig har undret meg over den raske tilslutningen til bombestrategien man etter hvert slo inn på. Har man overhodet vurdert alternative løsninger? Har man vært interessert i å vurdere alternative løsninger? Jeg spør fordi jeg aldri har hørt høytstående personer foreta vurderinger i den retning, annet enn å avfeie muligheten for at de finnes. Det vi nå ser utspille seg i Afghanistan, vil jeg sterkt advare mot å ta til inntekt for at strategien man har valgt, har lyktes. Det er svært viktig at en snarest gir beskjed om at brudd på menneskerettighetene gir konsekvenser. Det er svært viktig at man finner ut hvordan man skal forholde seg dersom anarki bryter ut, og hvordan man eventuelt vil takle opprør under fastemåneden Ramadan. Og vi må for all del ikke ta for gitt at Nordalliansens agenda er den samme som Vestens. Etter SVs syn er de beste våpnene mot terrorisme de motsatte av terroristenes egne, nemlig menneskerettigheter, utvikling og demokrati. Ingen har så langt klart å overbevise meg om at bombestrategien er en lur strategi, hvis målet er å bekjempe terrorisme hvor den enn måtte oppstå.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Årsakene til terrorisme er mange. Vi må f.eks. lete etter årsakene i Midtøsten, som flere talere har vært inne på tidligere i dag, og i andre konfliktområder. Men vi kommer ikke unna at dyp global urettferdighet er en viktig årsak til at det er mulig – ikke minst – å rekruttere til terrororganisasjoner. Fremskrittspartiet er opptatt av nødhjelp. Det er prisverdig, men nødhjelp er ikke tilstrekkelig for å gjøre noe med den fattigdommen som altså bidrar til terrorisme. Så mitt spørsmål er: Erkjenner Fremskrittspartiet etter terroranslagene 11. september at omfattende, langsiktig bistand er nødvendig for å bekjempe årsakene til terrorisme, og at dette derfor bør endre partiets tradisjonelle holdning til langsiktig bistand?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Når det gjelder det første Blankenborg tar opp, om en FN-styrke, ordla jeg meg slik: «en FN-styrke i en eller annen form». Det kan være ulike typer innsats FN vil måtte stille opp med. Det vil være snakk om betydelige finansielle ressurser knyttet til det, sjølsagt, som Norge bør stille opp med. Jeg utelukker heller ikke at det kan være aktuelt med personell i en eller annen form. Så til det andre spørsmålet. Jeg må få si til representanten Blankenborg at Senterpartiet aldri har bedt om en endelig bombestans. Det vi bad om, var en bombepause med det formål å sikre at nødhjelp skulle komme inn i Afghanistan. Vi var i en situasjon hvor bombinga hadde foregått i flere uker uten at vi hadde informasjon om framgang på noen som helst måte. Vi visste at vinteren nærmet seg i Afghanistan også, og vi visste at nødhjelpsbehovene var store. Vi så samtidig at folkemeningen knyttet til aksjonene i Afghanistan gikk dramatisk ned, og det knyttet seg ikke minst til bekymringa for den humanitære situasjonen. Nettopp derfor mente vi at det var klokt, også for å opprettholde den folkelige oppslutningen til aksjonene, at man tok en pause for å få nødhjelp inn. Det var vår begrunnelse for å be om bombepause, og med den kunnskapen som vi hadde på det tidspunktet, mener jeg at det var en klok tilnærming.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Senterpartiet er i første rekke når det gjelder å erkjenne at vi har et nytt sikkerhetspolitisk trusselbilde. Utfordringene er mange. De knytter seg til det vi har vært vitne til i den seinere tida, til terrorisme. De knytter seg ikke minst til sikkerhet i forhold til trygg mat. Så her er spekteret vidt, og det erkjenner vi helt og fullt. De nye sikkerhetspolitiske utfordringene må møtes med andre virkemidler enn vi tradisjonelt har gjort. Der er vi rede til å sette inn midler både i forhold til å sikre trygg mat, som jeg brukte som et eksempel, og i forhold til å bidra til at vi internasjonalt ordner oss slik at årsakene til terrorisme i så stor grad som mulig forsvinner. Jeg syns ikke det er klokt å trekke en direkte forbindelse mellom dette vi snakker om nå, og de utfordringene som vi har innenfor den mer tradisjonelle sikkerhetspolitiske arena. Vi har vært gjennom en bred diskusjon i forhold til forsvarsstruktur. Det er en relativt bred politisk enighet om den i Stortinget, og også vi står bak den. Vi mener det er fullt mulig, og at det er klokt, parallelt å opprettholde Forsvaret, som det har vært diskutert i Stortinget, og Stortinget står bak, og samtidig være enda mer aktive enn det vi har vært på en del av de nye sikkerhetspolitiske områdene, hvor vi har store utfordringer.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Svaret på spørsmålet er et meget klart og tydelig ja. Sjølsagt vil det kunne være mulig innenfor rammen av artikkel 5 å be om en bombepause, og gjennomføre en bombepause. Jeg mener å ha lest artiklene i NATOs traktat relativt nøye, og det står ingenting i de tekstene om at det ikke er mulig å gjennomføre en bombepause sjøl om man er inne i en aksjon, så dette mener jeg er fullstendig uproblematisk formelt sett. Det som sjølsagt ville vært mer problematisk, var å få de øvrige NATO-landene med seg på en bombepause. Og det ville vært den politiske jobben som jeg mener det ville vært klokt om Norge hadde påtatt seg å gjøre. Det ville vært krevende, men ikke umulig etter min oppfatning. Men i forhold til det spørsmålet gikk på, om det var formelle problemer knyttet til en bombepause i forhold til artikkel 5, så er svaret helt opplagt at sådanne finnes ikke.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Jeg tror vel egentlig ikke at representanten Rise er usikker når det gjelder Senterpartiets utgangspunkt i denne saken. Vi sluttet opp om aksjoner da de ble innledet, og det gav vi klart uttrykk for i Stortinget da dette spørsmålet ble tatt opp i første runde. Det er sjølsagt ikke slik at Senterpartiet ønsker «å bryte ut av en allianse» – slik som representanten Rise ordla seg. Det vi snakket om, var å skape en forståelse innenfor alliansen av at det ville være klokt å gjennomføre en bombepause ut fra det behovet som eksisterte – og til dels fortsatt eksisterer – i forhold til å få nødhjelp inn i landet, at det ville være klokt fordi det samtidig ville gi oss tid til aktivt diplomatisk arbeid, og det ville være klokt også ut fra å opprettholde den folkelige oppslutningen omkring aksjonene. Det var vårt utgangspunkt for å be om en bombepause. Slik situasjonen har utviklet seg i Afghanistan de siste dagene – en situasjon som jeg tror ingen i denne sal var i stand til å forutse for bare fem–seks dager siden – er det liten grunn til å tro at det nå vil være hensiktsmessig å gjennomføre en bombepause. Men det er en situasjon som har utviklet seg raskt i løpet av de siste dagene. Med den kjennskapen vi hadde til situasjonen på det aktuelle tidspunktet hvor dette ble tatt opp, framstod det som en meget klok tilnærming.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Vi er opptatt av fasthet i håndteringen av situasjonen i Afghanistan. Derfor var det en bombepause Senterpartiet gikk inn for, ikke en endelig bombestopp. Vi har mange å lytte til i forhold til hvordan vi bør håndtere en aktuell situasjon. Den militære siden, som representanten Høglund var opptatt av, er en av de sidene man bør lytte til. Vi var ikke minst opptatt av å lytte til de humanitære hjelpeorganisasjonene som innstendig bad om en bombepause for at vi skulle unngå en ytterligere forsterkning av den humanitære katastrofen som var underveis og som delvis er i Afghanistan. Så her er det etter min oppfatning behov for å lytte til mange og ikke bare konsentrere seg om de holdninger og de vurderinger som fremmes fra den militære siden. Når det gjelder spørsmålet om hvor lang en mulig bombepause skulle være, ville det avhenge av hvor raskt en ville kunne få den nødhjelpen inn i landet som vi mente det var nødvendig å få inn. Og la meg understreke: Det er fortsatt et enormt behov for å få nødhjelp inn i Afghanistan. Det ville være det ene utgangspunktet. Det andre utgangspunktet ville være at en innså at en gjennom denne bombepausen ikke kom videre når det gjaldt det diplomatiske arbeid.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Som om ikke problemene inne i Afghanistan er store nok, med bin Laden på afghansk jord, krig og rivaliserende grupper som har kjempet mot hverandre i tiår, så er også Afghanistan plassert i et ustabilt område av verden. Det diplomatiske arbeidet mot alle Afghanistans naboland må derfor etter vår oppfatning intensiveres. Afghanistans naboland må trekkes inn i det fortsatte internasjonale arbeidet, og vi må sikre oss at disse nabostatene har et humanitært og ikke et politisk anliggende overfor Afghanistan. Dette vil definitivt være en utfordring for Norge, ikke minst som leder av støttegruppen for Afghanistan. Norge er pr. i dag svært svakt representert i regionen, og mitt spørsmål til utenriksministeren er om Regjeringa i tida framover, ikke minst med utgangspunkt i lederansvaret for støttegruppa, vil styrke Norges diplomatiske nærvær og engasjement i regionen rundt Afghanistan.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2001-11-15:
Jeg er glad for at statsministeren ikke utelukker en spesialsesjon i FNs generalforsamling på et senere tidspunkt. Jeg hadde nok håpet at han hadde et litt større engasjement for det, fordi en slik spesialsesjon må forberedes meget nøye. Det arbeidet bør starte nå. Så har man fra tre til fem måneder på å gjennomføre det. Men mitt spørsmål knytter seg også til klasebomber. Det er slik at Den internasjonal Røde Kors-komiteen er den største autoriteten på internasjonal humanitær rett. Komiteen har bedt om en pause i bruken av klasebomber inntil det foreligger et avtaleverk på området, som dels skal regulere bruken og ikke minst regulere hvem som har ansvar for at, og hvordan, opprydding skal foregå. Den internasjonale Røde Kors-komiteen er meget forsiktig i sine uttalelser. Den har f.eks. ikke tatt stilling til hvorvidt det er klokt å bombe eller ikke bombe i Afghanistan, for den ønsker ikke å bringe seg sjøl inn i den type politiske debatter. Men Den internasjonale Røde Kors-komiteen er helt klar i forhold til kravet om pause i bruk av klasebomber. Kristelig Folkeparti pleier å være opptatt av rådene fra Den internasjonale Røde Kors-komiteen. I forhold til den aktuelle situasjonen i Afghanistan, er de tilsynelatende ikke det. Klasebomber brukes i Afghanistan nå, og Regjeringa sitter stille i forhold til det, sjøl om en har planer på sikt. Så mitt spørsmål til statsministeren er: Mener statsministeren og Kristelig Folkeparti at det er mulig å opprettholde en internasjonal rettsorden, hvis vi ikke etterlever rådene fra den største autoriteten på internasjonal humanitær rett?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2001-11-15:
Dette var ei grei drøfting av alle feil som har vore gjorde i historia, og av kva som bør gjerast i framtida når det gjeld terror, fattigdom osv. Men så var det SVs politikk og kva SV meiner, og konsekvensane av det SV måtte finne på å meine. Det har vi ikkje høyrt noko om, og no har vi høve til å høyre det. Eg forstår at SV ville halde fram på det sporet som FN starta for mange år sidan i forhold til Taliban og det vernet av terroristar som Taliban har stått for i Afghanistan. Fleire bindande resolusjonar i Tryggingsrådet, 1333 og 1267 dei to siste åra, har nettopp understreka dette. Men lite har skjedd. Taliban har halde fram med å verne, og resultatet var terroren mot USA i det siste. Men vil SV halde fram med dette? Når SV spør om konsekvensar av militæraksjonen, må SV svare på og vurdere konsekvensen av å la vere å gjere noko. Ville ein akseptert at den humanitære tragedien hadde halde fram i Afghanistan i mange år framover inntil ein hadde fått eit tilstrekkeleg press? Trur ein at Taliban plutseleg ville innleie eit samarbeid med det internasjonale samfunnet, tatt imot masse pengar og endra systemet sitt i godvilje dersom ein berre hadde halde fram på denne leia? Det var ingenting som tydde på det. Resultatet var terroren i USA. Det må vere ei vurdering frå eit stort parti. Eit stort parti kan ikkje berre drøfte situasjonen, eit stort parti må ha ei holdning og drøfte konsekvensane av eigne holdningar, ikkje berre diskutere konsekvensane av andres holdningar. Slik også med bombestans: SV var imot at militæraksjonen skulle starte og har heile tida vore for at bombeaksjonen skulle stoppast. Men kva ville konsekvensen ha vore av det? Jau, konsekvensen kunne ha vore at tragedien heldt fram, at den militære situasjonen var like uklar, at borgarkrigen, som faktisk var i gang i Afghanistan då militæraksjonen starta, ville halde fram. Dette er også vurderingar som SV må ha med. SV må diskutere konsekvensar av eigne holdningar, ikkje berre konsekvensar av andres holdningar.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2001-11-15:
Kristin Halvorsen seier heilt rett at situasjonen i Afghanistan er uoversiktleg. Derfor kan det vere vanskeleg å vere skråsikker. Men det blir litt rart når ein var så skråsikker i ein periode då ein faktisk nesten ikkje visste noko om situasjonen inne i Afghanistan. Då var jo forslaga like krystallklare frå SV som dei er no. Derfor vil eg nok ein gong gi Kristin Halvorsen høve til også å reflektere over sine eigne forslag, ikkje berre over andres forslag – lat no det liggje at SV var imot at ein militæraksjon skulle starte – men konsekvensane av å stoppe militæraksjonen undervegs. Kva ville det ført til? Ville det ført til at situasjonen i Afghanistan hadde blitt betre for dei som bur der? Det er vel trass i alt det som er målet? Ville det ført til ein meir effektiv kamp mot terroren? Det kunne ført til at vi hadde fått fleire terroraksjonar om ein hadde stoppa undervegs. Og som Kristin Halvorsen seier, så var ikkje Taliban-regimet målet for dette i seg sjølv. Det var eit mål fordi dei dekte terroristane. Dette regimet er no i ferd med å forsvinne. Dermed forsvinn også vernet for terror og terroristgrupper. Så skal vi jobbe saman på lang sikt langs dei måla som Kristin Halvorsen nemner. Men det må gå an å i det minste prøve å sjå om det no finst ei strime av håp for folk i Afghanistan, nettopp som eit produkt av det som har skjedd i det siste. Eg er heilt samd i at mykje er usikkert. Men går det an å sjå ei strime av håp etter det som no har skjedd? Går det an å sjå at ein stopp undervegs kanskje kunne ført til at vi hadde fått årevis med det same terrorregimet i Afghanistan, det same vernet av internasjonale terroristar i mange år framover, at det ville vere ein konsekvens av dei forslaga som Kristin Halvorsen og SV legg fram? Eg spør fordi SV er eit stort parti, som også må reflektere og ta konsekvensane av eigne forslag, ikkje berre drøfte konsekvensane av andres forslag.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2001-11-15:
Eg er faktisk samd i alt som Åslaug Haga sa. Eg har berre ein kommentar når det gjeld at Norge skal vere i første rekkje til å bidra med ein FN-styrke. Det skal vi sikkert vurdere når den dagen kjem. Eg går ut frå at det då er økonomiske ressursar og ikkje troppar, for det er kanskje litt meir avgrensa i høve til personell – også Senterpartiets troppar er færre enn før, så det kan umogleg vere der det må bli henta, og særleg mange andre plassar er det ikkje for tida. Eg går ut frå at Senterpartiet her pratar om økonomiske ressursar først og fremst. Så har eg også sett i avisene – og det skal ein vere veldig forsiktig med – at Senterpartiet har meint at denne militæraksjonen burde stoppast. No vart det ikkje sagt noko om det, så det er vel eit tilbakelagt stadium. Derfor synest eg også at vi skal gi Senterpartiet høve til å få protokollført her i huset at dette faktisk ikkje er Senterpartiets holdning og ikkje har vore Senterpartiets holdning, at Senterpartiet stør aksjonen og no går inn for dei langsiktige tiltaka som alle er einige om.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2001-11-15:
Det skal tungtveiende grunner til å forsvare bruk av militære aksjoner. I motsetning til Sosialistisk Venstreparti mener et bredt flertall at den dokumenterte koblingen mellom terrorangrepet 11. september, bin Ladens nettverk og Taliban-regimet i Kabul gjorde det nødvendig å iverksette militære tiltak og bombing i Afghanistan. Jeg konstaterer at SV fortsatt ikke makter å forklare oss hva alternativene kunne vært. Det afghanske folket var hardt prøvet allerede før krigen brøt ut. Et undertrykkende regime stod for grove brudd på menneskerettigheter og rettssikkerhet, som sammen med fattigdom og tørke hadde sendt millioner på flukt internt og til nabolandene. Samtidig var dette den humanitære krisen som verden i stor grad hadde snudd ryggen til. Det afghanske folkets alvorlige offer under bombingen må veies mot resultatene, som vi nå heldigvis kan begynne å summere opp som følger: Taliban-regimet står for fall. Det gir grunnlag for en ny politisk løsning i landet. I den prosessen må FN sikre overgangen stabilitet, og at menneskerettigheter på ny respekteres. Uten Talibans beskyttelse ligger bin Ladens nettverk mer åpent for opprulling, og verdens oppmerksomhet er på ny vendt mot de akutte og langsiktige behovene i Afghanistan. I fortsettelsen kreves det full innsats for det humanitære nødsarbeidet, oppbygging av landet, sikring av den politiske løsningen og et systematisk arbeid mot terrorens tilgrunnliggende årsaker. Gjennom sin lederoppgave i Afghanistan Support Group i 2002 vil Norge ha en særlig mulighet til å gjøre en målrettet innsats. Den oppgaven går vi til med motivasjon, med styrke og med stor respekt for de medmenneskene det gjelder, og for deres kultur.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2001-11-15:
Jeg synes at debatten i dag har vist at det er veldig bred enighet om den politikken vi har ført etter den 11. september. Jeg er glad for at debatten også har vist at man i stor grad vil fokusere på hva som må gjøres videre. Det gjelder nødhjelpsarbeidet, det gjelder gjenoppbyggingen i Afghanistan, og det gjelder de langsiktige politiske løsningene som også må innbefatte hvordan en forebygger ytterligere utvikling av terror. Det siste har jeg lyst til å utdype litt nærmere. Jeg ser i en artikkel av Gerald F. Seib i The Wall Street Journal fra i går en referanse til at en i Afghanistan nå har en befolkning hvor 42 pst. er under 14 år. I Pakistan er det 40 pst. som er under 14 år, og i Palestina faktisk 45 pst. En overveiende del av befolkningen i disse landene er altså barn og unge. Det sier seg vel selv at hvis man i den aldersgruppen ikke får mat nok og ikke får skolegang, er man sårbar og har lett for å bli tiltrukket av ekstreme grupperinger. Jeg tror dette er et forhold som en må ta innover seg, at det i disse landene er grunn til å fokusere mye på en helt ny og ung generasjon som utgjør hovedtyngden av befolkningen i landene. Hvis de ikke får tilfredsstilt primære behov som mennesker og innbyggere, ikke får utdanning og ikke har en visjon å leve for, får man en stadig rekruttering også til de miljøene som vi ønsker å bekjempe, som rekrutterer til terrorisme. I den sammenheng tror jeg at man skal ta innover seg at det i det arbeidet som må gjøres overfor disse landene, er helt avgjørende at man viser respekt for deres egenart og kultur, som grunnlag for at man kan vinne befolkningens tillit – da tenker jeg særlig på den unge generasjonen som vokser opp – tillit til at de blir respektert av Vestens land og kultur og tillit til at de kan samarbeide med oss. I et eventuelt senere oppfølgingsarbeid fra FN, om det nå måtte bli en egen sesjon på et senere tidspunkt, tror jeg dette er et forhold som en bør ta innover seg og utdype videre.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2001-11-15:
Det forundrer meg hele tiden at Kristin Halvorsen stadig poengterer at det er USA som har lært opp bin Laden og hans medspillere til terroraksjoner. Det unnskylder da vel ikke det faktum at de har gått til terroraksjoner. For øvrig syns jeg Thorbjørn Jagland holdt et godt innlegg her i dag, og jeg er helt enig i det han sier, og i hans synspunkter. Men i en replikk til Jagland brukte Kristin Halvorsen uttrykket om ham at han var «kjapp» og «skråsikker». Er det noen som i sine kommentarer og meninger om aksjonen i Afghanistan nettopp har vært kjappe og skråsikre, så er det jo SV – og som etter min mening har tatt så grundig feil. Og det forundrer meg ikke at SV, etter at det nå synes som om aksjonen i Afghanistan er vellykket, hele tiden prøver å bortlede oppmerksomheten ved stadig å prate om andre ting. Den humanitære situasjonen i Afghanistan er én ting, og det er vi enige om, men de prøver stadig å snakke om utenforliggende ting, bl.a. trekker de inn USAs innbetaling til FN. USA har jo nå startet sin innbetaling, selv om det er vel sent – det kan vi være enige om – men de har i hvert fall oppfattet dette som at det nå er på tide å gjøre opp for seg. Den aksjonen er altså i gang. Jeg oppfatter dette som et forsøk fra SVs side på å lede oppmerksomheten bort fra den komplette feiltolkningen av det som har skjedd i Afghanistan, som nettopp SV har. Og da må jeg spørre: Mener SV fremdeles at bombingen i Afghanistan var feilslått for å nå målsettingen? Og videre: NATO har spilt en sentral rolle under denne aksjonen. Hva er nå SVs holdning til NATO, og vil de følge opp sitt program om å nedlegge NATO?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2001-11-15:
Jeg synes statsråden holdt et veldig klart og greit innlegg og er enig i alt det hun sier. Men jeg må allikevel spørre: Mener statsråden at det norske forsvaret er godt nok forberedt med tanke på terrorisme? Man kan naturligvis aldri være godt nok forberedt. Man vet jo heller ikke hva slags anslag som eventuelt gjøres. Men er statsråden komfortabel med den situasjonen som det norske forsvaret nå er i i forbindelse med terrortrusselen? Og en annen ting: Statsråden har også varslet at det vil komme en proposisjon til våren som skal omhandle både økonomiske midler og tanker om det å motvirke terrorisme. Mener statsråden at det er tidsnok å komme med denne proposisjonen til våren?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2001-11-15:
Den 11. september vil bli husket som den dagen verden våknet i forhold til internasjonal terrorisme. Aldri tidligere har vi så klart sett hvilken trussel som ligger i dette begrepet. I den vestlige verden har vi frem til den 11. september trodd at vi ikke ville kunne oppleve hendelser som dette. Den spontane reaksjonen på dette forferdelige angrep på menneskeverdet var vantro og forferdelse. Det var i denne stund at en ny og unik situasjon oppstod: Det ble dannet en global allianse mot terror. FNs sikkerhetsråd vedtok enstemmig resolusjon 1368 dagen etter angrepet. NATO gav en utvetydig støtte til USA og fordømte terrorangrepene. Angrepene medførte at artikkel 5 trådte i kraft. Den norske regjering opptrådte resolutt og ryddig i denne situasjonen og har Fremskrittspartiets fulle støtte for sin linje. I en situasjon hvor det er anerkjent at de angrep som var rettet mot USA, har vært et angrep på hele alliansen, må vi stå samlet. Det er derfor svært uheldig at det oppstår situasjoner i norsk politikk hvor det trekkes i tvil om Norge støtter kampen mot terrorisme eller ikke. Enhver sak som bidrar til slik tvil, tjener terroristene. Norge må i tiden fremover vise lojalitet og initiativ i sitt forhold til NATO. USA er i en særstilling i denne situasjonen. De har knyttet allianser på tvers av tidligere ideologiske og religiøse skillelinjer, og fortjener honnør for dette. Vi står nå overfor et nytt trusselbilde som er mindre konkret i den forstand at det ikke er knyttet til en geografisk begrensning. I arbeidet med å møte denne trusselen er det viktig å delta aktivt i utformingen av den interne politikken i NATO på dette felt. I FNs sikkerhetsråd må også Norge delta aktivt i denne debatten. Nasjonalt må vi også ta innover oss denne trusselen. Det er gjennom handling, og ikke bare gjennom debatter, vi kan møte denne og andre trusler. Forsvaret og politiet må få tilført midler og få opplæring for å kunne forebygge og bekjempe situasjoner som kan oppstå som følge av terror. En krig mot terror vil ta tid og kreve store ressurser. Vi må ikke komme i den situasjonen at politikerne i dette land nå sår tvil om viljen og evnen til å møte denne type trussel. For å bevare vår levemåte er det essensielt å vise vilje til å beskytte den, og dermed vilje og evne til å bekjempe de krefter som ønsker å bryte ned vårt demokratiske, frie og åpne samfunn.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2001-11-15:
Afghanistans befolkning har vært undertrykt av brutal krig og hatt en dramatisk humanitær situasjon gjennom de siste 22 år. Nå ser vi en strime av håp om en ny politisk utvikling i Afghanistan. Situasjonen er fremdeles uklar, men det ser ut til at Taliban-styrkene nå har falt sammen som et korthus over store deler av Afghanistan. Kristin Halvorsen har gang på gang fastslått at for hver dag det bombes, styrkes Taliban. Hun mener at bombingen øker tilslutning til terror og styrker Taliban-styrkene. Forrige gang vi stod oppe i en situasjon med bombing, av Serbia, støttet Kristin Halvorsen bombingen, men hun fikk gjennomgå ganske kraftig i SV for det. De militære aksjonene var imidlertid meget vellykkede og har ført til at man nå har fått stanset myrderiene i Kosovo. Og Milosevic sitter i Haag tiltalt for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskerettene. Den gangen ble bombingen definert av FNs generalsekretær som innenfor folkeretten, men man hadde ikke noe vedtak i Sikkerhetsrådet. Denne gangen ser vi den bredeste allianse som vi antakelig noen gang har hatt i verdenshistorien, en allianse hvor Iran og Libya står skulder ved skulder med NATO, Storbritannia og USA. Bombingen har vært i pakt med folkeretten, vi har vedtak fra Sikkerhetsrådet og vedtak i NATO i henhold til artikkel 5, og den har vært meget vellykket. Kristin Halvorsens syn bærer preg av at hun aldri har sittet i regjering og slipper å tenke gjennom konsekvensen av sine handlinger. Hun mener at aksjonene skal stanses nå. Men hva slags budskap er det til Osama bin Laden? Skal han fortsette å operere fritt med å planlegge og gjennomføre flere grusomme terrorhandlinger? Den 11. september var det den fjerde gangen han slo til. Han har enorme ressurser. Jeg må også få stille Kristin Halvorsen det spørsmål som hun ikke klarte å svare på i Aftenposten: Var det feil å bombe? Tre ganger stilte Aftenpostens journalist det spørsmålet, og Kristin Halvorsen, som vanligvis er prisverdig klar, klarte ikke si at det var feil av USA å bombe.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2001-11-15:
I store trekk vil jeg også gi min tilslutning til de synspunkter som Åslaug Haga gav uttrykk for. Det var en god analyse av hva som nå må skje i tiden fremover, bortsett fra at det kanskje er litt tidlig å ta stilling detaljert, i hvert fall til norsk deltakelse i en slags FN-styrke, kanskje en KFOR-lignende styrke, som jeg tror det er stort behov for. Det har jo TV-bildene de siste dagene understreket. Det er minst like stort behov nå i Afghanistan for å forhindre grusomheter, som i Kosovo. Men når Senterpartiet krever bombepause – hva innebærer det? Senterpartiet vet jo at det har ikke kommet inn så mye nødhjelp til Afghanistan på mange år som det gjør nå. Det jeg lurer på, er: Skulle dette være en bombepause over vinteren, eller hvor lenge tenker man seg at denne stansen i bombingen skal vare? Og så vil jeg spørre: Krever Senterpartiet fortsatt bombepause, og i tilfelle hvor lenge? Mener Senterpartiet at Norge ved å bryte ut av en allianse man har gitt full tilslutning til, kan oppfylle sine forpliktelser i NATO? Norge har jo først deltatt i Sikkerhetsrådet og stemt for de militære aksjonene, og deretter i NATO, hvor man har stemt for samme strategi. Var det feil av Norge å stille opp og være beredt til å sende egne styrker og delta i planleggingen av videre militære aksjoner? Jeg vil be om at vi får en klargjøring av dette, og om Senterpartiet fremdeles mener at de militære aksjonene må stanses.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2001-11-15:
Jeg er enig i det representanten Ballo sa, at det er vanskelig å være konsekvent i utenrikspolitikken. Men det at vi har vært passive i enkelte konflikter tidligere, kan da ikke bli brukt som argument for å være passive også i denne situasjonen. Terrorhandlingen den 11. september er nokså enestående. Den skiller seg helt klart fra mange andre terrorhandlinger ved at den ble iverksatt av et mektig nettverk som vi neppe har sett maken til. Al-Qaida-nettverket rår over enorme ressurser. De beskyttes av et regime som har skutt seg til makten, og som er et av de råeste vi har sett. Målet er å drepe flest mulig sivile. Den 11. september var jo faktisk fjerde gang Osama bin Laden slo til. Vi har i løpet av denne debatten ikke fått vite hva Kristin Halvorsens alternativ er, og hva det eventuelt innebærer. Dersom Kristin Halvorsen hadde vært medlem av Regjeringen, la oss si utenriksminister, måtte hun ha tenkt gjennom konsekvensene av det hun foreslår og går inn for. Hun nevner at alternativet er diplomati og samtaler med Taliban, men det har man jo faktisk forsøkt i flere år, uten at det har ført frem. Skulle Norge da være det eneste land i verden som bryter ut av denne brede alliansen? Vi ser at land som Iran og Libya nå står last og brast med Vesten og USA, og så skulle Norge være det eneste landet som bryter ut og ikke vil være med på de felles militære aksjonene? Representanten Halvorsen sa i en svarreplikk til meg at hun ikke kunne forstå at jeg overhodet ikke var opptatt av langsiktige løsninger. Jeg har lyst til å si at jeg er svært opptatt av det. Spesielt situasjonen i Pakistan er bekymringsfull. For det første representerer den 54 år lange konflikten mellom India og Pakistan om Kashmir den potensielt farligste konflikten i verden på grunn av at begge land har atomvåpen. For det andre ligger Pakistan nå med brukket rygg økonomisk. Når de av et statsbudsjett på ca. 100 milliarder kr bruker 70 pst. av det på betaling av renter og avdrag på gjeld, skjønner alle at det er meget problematisk. Når de da bruker nesten resten på forsvar, er det helt uholdbart. Det er en farlig situasjon, også politisk, når man har slike tilstander økonomisk. Derfor mener jeg det er viktig at Norge nå vurderer hva som kan gjøres multilateralt for å bedre gjeldssituasjonen for Pakistan. Vi må også trappe opp bistanden betraktelig. Ellers kan vi også oppleve en farlig situasjon i de områdene.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-15:
Vi er nå kommet dit hen i Afghanistan-krigen at den bør stoppes snarest mulig, og gå over på den kanskje vanskeligste biten: å prøve å bidra til å løse konflikten i hele regionen på lang sikt. I SV har vi en lang liste med tiltak som vi mener på sikt vil kunne være med på å løse konflikten. Ett av dem er opprettelsen av en palestinsk stat. At palestinerne selv skal få sin rettmessige stat, er en forutsetning for ro i den arabiske verden. I tillegg ville det kunne være starten på en demokratiseringsprosess i hele regionen. Som det har vært sagt her før, er ikke de arabiske land kjent for altfor mye demokrati. Der kan jo til og med de demokratiske erfaringer som Israel har gjort seg, være et bidrag. Jeg vil spørre representanten Lilletun hvordan Kristelig Folkeparti vil bruke sin posisjon i Regjeringen for at Norge skal øve innflytelse utover det vi allerede gjør i dag, på både USA og Israel, slik at opprettelsen av Palestina blir den ene biten i et puslespill som kan bidra til en ny start for hele regionen.