Erna Solberg (Høyre), 2003-04-01:
Tilleggsmeldingen om samepolitikken – og de sakene som i dag ligger til behandling, altså St.meld. nr. 55 for 2000-2001, St.meld. nr. 33 for 2001-2002 og St.meld. nr. 10 for 2002-2003 – er et viktig statusdokument, som trekker opp erfaringene med hvor langt vi er kommet i forhold til politikken overfor og i samarbeid med urbefolkningen samene i Norge. Den er viktig også fordi den peker ut hvor prioriteten i arbeidet skal ligge fremover, samtidig som den er et dokument som jeg ikke vil kalle skjellsettende, verken for den forrige regjering eller for vår, fordi den er en del av en oppfølging av en politikk som er lagt til grunn over flere år i Norge. Derfor er jeg veldig glad for på bakgrunn av komitemerknadene å kunne konstatere at alle partier, med unntak av ett, stiller seg bak hovedlinjene i norsk samepolitikk. Det tror jeg gir en stor trygghet for den samiske befolkningen som minoritet og som urfolk. Det gir trygghet for dem som skal jobbe med å utforme samepolitikken i det praktiske liv, og som skal arbeide videre med den rekke tiltak som er nevnt både av foregående regjering og av denne regjering. Jeg har lyst til å understreke at samepolitikken er tverrsektoriell. Kommunal- og regionaldepartementet har en samordnende rolle. Men det er faktisk slik at veldig mange av de temaene som er av betydning for det samepolitiske området, defineres både på andre forvaltningsnivå og i andre departementer. Kirke- og kulturdepartementet, Utdanningsdepartementet og Landbruksdepartementet er viktige departementer som spiller en viktig rolle i forhold til å utforme og nå de målsettingene vi ønsker å ha for samepolitikken. Den samordnede rollen er viktig for at vi skal se hvordan ting henger sammen, og for at det ikke skal være store hull. Vi kan f.eks. konstatere at vi i løpet av denne stortingssesjonen bl.a. har behandlet en stortingsmelding knyttet til høyere samisk utdanning og forskning, som har vært viktig, og som har trukket opp noen viktige linjer innenfor det området. I forrige stortingsperiode vedtok et enstemmig storting menneskerettighetsloven av 21. mai 1999. Den vedtok et enstemmig storting. Gjennom denne loven ble FN-konvensjonen om sivile og sosiale rettigheter gjort til norsk lov. Artikkel 27 i denne konvensjonen gir rett til særskilt beskyttelse for etniske, religiøse og språklige minoriteter. Jeg understreker at vedtaket var enstemmig, for det er litt forbausende at når man går igjennom det som skal til for å sikre urbefolkningens – den språklige minoriteten i Norge – samenes, rettigheter etter FN-konvensjonen, som altså også Fremskrittspartiet har stemt for, så har man ingen synspunkter når det gjelder det som skal være oppfølgende politikk knyttet til det. Det er forbausende at man faller tilbake på den enkle retorikken knyttet til spørsmålet om man er en urbefolkning eller ikke, som kommentar til hvert eneste punkt som er tatt opp i innstillingen fra komiteen. Det kan jo være grunner til å stille spørsmål – hvis vi skal følge opp artikkel 27 i denne konvensjonen, som Fremskrittspartiet har stemt for – om hva som er partiets politikk for den språklige minoriteten samene. Da må man altså gå lenger i utformingen av de politiske og oppfølgende standpunkter enn det Fremskrittspartiet har gjort. Det viser vel kanskje at man ikke tenker på sammenhengen mellom ulike typer vedtak man er med på å fatte. Politikken overfor urfolk og minoriteter er forankret i internasjonale konvensjoner. Norge som et rikt land må være seg bevisst hvilke signaleffekter vår behandling av urfolk og minoriteter gir, særlig overfor andre land som har mindre mulighet for nettopp å gi den typen beskyttelse og utvikling for sine minoriteter på grunn av landenes økonomiske situasjon. Utvikling av urfolk som minoritetspolitikk er etter min mening også en utvikling av demokrati. Det er viktig i et demokrati at vi har mekanismer som sikrer også mindretallets rettigheter, og at det ikke bare er flertallets rettigheter demokratiet fokuserer på. Norge har et særskilt ansvar overfor samisk kultur. Dersom Norge ikke tar vare på samisk kultur og språk, kan vi ikke vente at andre gjør det. Det finnes rett og slett ingen andre i vårt samfunn som vil kunne ta vare på dette hvis ikke det norske samfunnet som helhet gjør det. Derfor har Regjeringen klart understreket i sin tilleggsmelding at vår prioritet ligger på språk, den ligger på ungdom, og den ligger på kulturutvikling. Den neste større milepælen som kommer i forhold til urbefolkningspolitikken, er finnmarksloven. I meldingen blir det sagt at denne vil bli lagt frem i vårsesjonen 2003. Jeg har lyst til å understreke at det er en vanskelig sak, hvor det er mange kryssende hensyn som må ivaretas. Vi må regne med at noen ikke blir særlig fornøyde med det vi kommer med, kanskje de ikke blir så misfornøyde heller. Men kanskje en av de viktige rollene vi har som politikere, er å finne balansen mellom ulike ståsteder og avveie de kryssende hensyn mot hverandre. I komitebehandlingen har forholdet mellom samisk sedvane, rettigheter og verneregimer blitt debattert. Natur- og arealvern er en forutsetning for bevaring av det materielle grunnlaget for samisk kultur. Det må vi ikke glemme. Det blir ingen bevaring av samisk kultur og mulighet for samisk næringsutvikling hvis vi ikke har det natur- og arealvernet som er en forutsetning for å få dette til. I flere saker blir verneplaner sett på som en trussel mot samisk kultur. Jeg mener at det ikke skulle være nødvendig. Jeg mener at det er interesser vi skal prøve å avbalansere, slik at samisk kultur og levesett og samiske næringsveier kan leve også innenfor et vernet område. Miljøverndepartementet, sammen med Kommunal- og regionaldepartementet, har en dialog med Sametinget angående disse sakene, særlig Stabbursdalen og Hellemobotn. Det er enighet i komiteen om at det er viktig med et velfungerende næringsliv i områder med samisk bosetting. Jeg ser at det er uenighet om valg av virkemidler, men jeg er glad for at målene er felles. Og jeg oppfatter at debatten i dag egentlig ikke er en debatt som dreier seg om samepolitiske spørsmål, men den dreier seg om de ulike ståstedene vi måtte ha knyttet til bruk av offentlige midler på ulike tiltak. Jeg har likevel lyst til å understreke at i forbindelse med utviklingen av et velfungerende næringsliv, dreier det seg også om å sørge for å gjøre de samiske områdene til brede samfunn med ulik type kompetanse. Og i den sammenhengen har denne regjeringen gjort ett av de kanskje største skrittene som har vært gjort, nemlig å legge Mattilsynets regionalkontor for Troms og Finnmark til Kautokeino. Det er faktisk en måte å bygge bredere kompetanse på i et lokalsamfunn, og det skaper en bredere basis også for spinn-off og annen type næringsutvikling. Vi skal ikke glemme at det er blant de mest aktive tiltakene som kan gjøres nettopp i et næringsfattig område, og i et område som kanskje trenger balanse mellom mer enn de samiske interessene, nemlig ved at også den norske stat er til stede med noen av sine institusjoner innenfor dette området. Vi ser at opposisjonen ber Regjeringen sette i verk et verdiskapingsprogram for samiske områder med utgangspunkt i den tradisjonelle samiske næringsaktiviteten innenfor jordbruk, reindrift, fiske og tradisjonelt håndverk, alene eller i kombinasjon. Det er allerede i gang et verdiskapingsprogram for reindriften. Vi vil selvfølgelig vurdere dette forslaget i det videre arbeidet som skal skje, og i samarbeid med Sametinget, som også har virkemidler knyttet til samisk næringsutvikling. Kommunalkomiteen har ved flere anledninger vært opptatt av reglene for valg til Sametinget. Dette jobber vi nærmere med i Kommunal- og regionaldepartementet. Utgangspunktet vårt har vært, som også flertallet har gitt tilslutning til, at legitimiteten til valgene til slutt bør gis ved at valgreglene sanksjoneres også av Stortinget. Vi vil selvfølgelig legge avgjørende vekt på det som kommer som forslag fra Sametinget, men det er likevel slik at vi synes at når Stortinget er landets nasjonalforsamling, bør også nasjonale myndigheter gi den legitimiteten det vil være at vi endelig sanksjonerer de valgreglene som skal være. Det er mange land som har valgregler hvoretter det er enkelt å gjøre endringer med valgkretsene i løpet av en periode. De landene har fått mange betegnelser i statsvitenskapelig litteratur. En av grunnene til at det er vanskelig å gjøre endringer med valgreglene i forhold til Stortinget, er nettopp å sikre at det ikke skal gjøres bekvemmelighetsendringer raskt. Jeg tror den mekanismen at Stortinget og Regjeringen endelig sanksjonerer dette, faktisk er et viktig virkemiddel også for å gi fremtidig sterk legitimitet til de valgene som skal skje til Sametinget. I Sem-erklæringen heter det at Regjeringen vil føre en politikk som verner om retten til og øker respekten for det å være annerledes og tenke annerledes. Derfor kommer Samarbeidsregjeringen til å føre en kultur- og kunnskapspolitikk som gjør hver enkelt trygg på egen og andre menneskers personlige og kulturelle identitet. Det er noe jeg har lyst til å understreke, for det er i denne sammenhengen ikke bare spørsmål om hva vi gjør i forhold til samers rettigheter og plikter i vårt samfunn, men også om hvordan resten av det norske samfunnet får en større bevissthet om den kulturarven som samene betyr også for oss.