Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-11-13:
Jeg tar opp mindretallsforslaget fra regjeringspartiene i innstillingen. Jeg tror man gjør landsbygda og Bygde-Norge en formidabel bjørnetjeneste hvis man ikke evner å se at dette i virkeligheten er en gladdag for Bygde-Norge. Men de som ikke ønsker endring, de som ønsker å si nei til muligheten for milliardinvesteringer i Bygde-Norge, kan bare fortsette å stikke hodet i sanden og la utviklingen få skje i samme tempo som nå, der fraflyttingen fra bygda er større enn vi har sett på mange, mange år. Vi vet at det er anslagsvis 25 000 bruk som nå vil unntas fra gjeldende konsesjonslov. Vi ser interessen for å komme inn og overta, restaurere, sette i stand, tenne lys i hus i fjerne og fraflyttede bygder – en fraflytting som igjen har resultert i nedlagte skoler, butikker osv. Vi ser at det nå gjennom Sem-erklæringen og gjennom at landbruksministeren har tatt fatt på et nødvendig restaureringsarbeid arvet fra hans forgjengere, åpnes en mulighet til at vi kan fjerne billigsalgsstempelet på landsbygda, at vi gjennom dagens vedtak, som innebærer en lovendring, kan gi en mulighet for dem som ønsker innovasjon, nyskaping og alternativ virksomhet på landbygda. Da nytter det ikke, som jeg registrerer at saksordfører gjør – og som jeg med enda større grad av skuffelse registrerer at Arbeiderpartiet er med på – å blande sammen det som går på muligheten for inntekt og inntektsøkning for bonden, og det som skjer gjennom dagens meget fremtidsrettede reformvedtak. Vil man ha liv, aktivitet, innovasjon og nyskaping på landsbygda, er man nødt til å foreta en endring. Man etterlyser mer dokumentasjon. Vi har altså kilometervis med dokumentasjon på bordet som viser at dagens tvangspolitikk, som man har knyttet sammen, stått bak og kjempet med nebb og klør for, ikke har gitt annet enn stagnasjon på bygda som resultat. Jeg tror ikke vi trenger mer dokumentasjon. Det vi trenger, er handling. Vi trenger å vitalisere og gi Bygde-Norge en mulighet, og den muligheten åpnes det for i dag. Når jeg sier at jeg er skuffet over Arbeiderpartiet, mener jeg å huske at for noen år tilbake, da Arbeiderpartiet satt i Landbruksdepartementet, tenkte man faktisk noen nye tanker og var i noen situasjoner villig til å tenke høyt, og man var da inne på å vurdere en arealgrense på 50 dekar. Men jeg ser at nå har man falt tilbake i senterpartifold, som innebærer at man igjen skal kjøre videre med rød lapp-systemet, billigsalgsvignetten, på landsbygda, i tillegg til at man ikke ønsker å se på de muligheter som må tas i bruk for å få vitalisert bygda. Og man sier samtidig nei til den muligheten som man nå åpner for, som også innebærer valgfrihet med hensyn til hvordan vi kan bidra til å utvikle landsbygda. Jeg tror også man bruker vikarierende argumenter når man ser dette i en landbrukspolitisk kontekst, at man er redd for at tilleggsjord og arealbruk til landbruksformål skal bli redusert gjennom denne nødvendige og viktige reformen vi nå kommer til å vedta. Man later som om det er mulig i norsk landbruk i dag å leve av et bruk på 50-100 dekar. Trenger vi mer dokumentasjon på at det i dag ikke er mulig å eksistere med disse arealgrensene med et aktivt, robust og levende landbruk? Landbruksministeren har nå faktisk tatt alvorlig fatt på oppgaven med å gi den profesjonelle, utøvende og aktive bonden en mulighet til å vitalisere virksomheten, sørge for mer nyskaping, og fremfor alt en mulighet til også å skaffe seg større inntekter og et større grunnlag for å leve av sine eiendommer på landsbygda.