Erna Solberg (Høyre), 2003-05-22:
Jeg er glad for at vi i dag får vedtatt en ny lov om borettslag og en ny lov om boligbyggelag. Jeg er også glad for at vi får regulert diskrimineringsbestemmelser i hele boligmarkedet gjennom de ulike lovene som regulerer ulike typer boformer. Hovedpoenget med de nye lovene er å sørge for å oppdatere dagens lovverk i forhold til nye utfordringer – større grad av mobilitet, andre måter å leve på – og i forhold til den utviklingen som faktisk har skjedd med tanke på hvordan boligbyggelag og borettslag har fungert siden loven ble etablert i 1960. Jeg er glad for at hoveddelen av forslagene i proposisjonen blir vedtatt slik Regjeringen har foreslått. Når det likevel gjelder noen punkter, kan man av og til bli forbauset over ståstedet til forskjellige politiske partier. Jeg vil komme tilbake til noen av dem. Jeg synes det er viktig å understreke at borettslagsmodellen er en god modell, ikke minst i forhold til behovet vi har for å skaffe boliger i byene, arbeidet i forhold til spørsmål om miljømessig fortetting og i forhold til å sørge for at vi har en effektiv boligbygging. Men jeg er litt forbauset over at kommunalkomiteen fremstiller det som om boligsamvirkene har særlige boligsosiale oppgaver, til tross for at boligbyggelagene selv har understreket både i høringer og andre steder at de ikke har det og ikke ønsker å ha det. Faktum er at disse lovforslagene ikke gir noen garantier eller føringer for at boligsamvirket skal drive sosial boligbygging. Hvis man ser på en del av de boligprosjektene som borettslag og boligbyggelag har bygd de senere årene – f.eks. OBOS’ nybygg Marienlyst Park og Sjølyststranda her i Oslo, med en kvadratmeterpris på over 60 000 kr for de mest attraktive boligene – er det vel kanskje eksempler på at formålet til boligsamvirket er å ivareta interessene til medlemmene i de ulike faser av livet, ikke først og fremst å ha som målsetting å være en del av den sosiale boligbyggingen eller ha boligsosiale oppgaver. Nå har ikke dette gitt seg utslag i noen endringer i lovverket eller andre steder, men jeg konstaterer at kommunalkomiteens ambisjoner i forhold til denne loven er noe annerledes enn de ambisjonene boligbyggelagene selv har hatt, for hvilke oppgaver de skal ha. Jeg er som sagt glad for at hoveddelen av dette lovforslaget får flertall, særlig at vi nå får flertall for diskrimineringsbestemmelsene. Det er diskriminering i boligmarkedet. Det er et behov for at vi også klarer å få organer som kan håndheve denne loven. Det kommer vi tilbake til Stortinget med når vi skal gå igjennom oppfølgingen når det gjelder det bredere etniske diskrimineringsvernet, Holgersen-utvalget, forhåpentligvis om ikke altfor lang tid. Jeg er litt forbauset over at man ikke ser at det er et poeng å regulere gebyrene. Boligsamvirkets representanter i Borettslovutvalget mente at gebyrer i størrelsesordenen 2 500 kr var tilstrekkelig for å sjekke om noen ville bruke forkjøpsretten. Det finnes i dag flere borettslag som opererer med gebyrer i størrelsesordenen 8 000–10 000 kr, som altså indirekte belegger mer enn det som er kostnadene gjennom disse gebyrene. Det har vært en av grunnene til at vi mente at dette skulle reguleres. Når flertallet ønsker avtalefrihet på dette området, betyr det at det blir noe mindre forbrukervennlig, særlig overfor de enkeltpersoner som skal kjøpe og selge andeler i borettslagene, og at det medfører en økt kostnad for denne gruppen. Jeg konstaterer også at en lang kamp for retten til å velge forretningsfører nå får bred støtte også fra partier som tidligere har stemt imot Høyres forslag i denne sal om nettopp å gi den friheten. Da kan vi legge ned en gammel tvistesak som tidligere har vært oppe til diskusjon. Jeg skjønner at det kan være morsomt å se på spørsmålet om at Regjeringen har foreslått at vi skal ha en offentlig løsning når det gjelder registrering av andeler i borettslagene. Det Regjeringen har gjort, er å følge opp det prinsippet som et bredt flertall i Stortinget, ikke minst uttrykt av Anne Helen Rui fra Arbeiderpartiet, som var saksordfører da man i fjor behandlet etableringen av tinglysingsregisteret og bl.a. sa at tinglysingsvirksomheten omfatter store verdier, og at rettsvernet sikres både når det gjelder omsetning og andre rettslige disposisjoner over faste eiendommer. Det gjør også dette. Det som man understreket fra Arbeiderpartiet på det tidspunktet, var at «vi i Arbeiderpartiet mener at dette også er en offentlig, statlig oppgave». Det er helt klart at det kan løses på mange andre områder. Men jeg synes det er litt rart at når man legger så mye vekt på at man skal ha felles tilgjengelighet og et offentlig ansvar når man lovregulerer dette, velger en modell som ikke engang sikrer konkurranseutsetting hvor man har kontroll over behandlingen, men bare en autorisasjonsordning. Det tror jeg ikke er en god løsning, men vi diskuterer prinsipper for hvordan man skal løse offentlige oppgaver i fremtiden.