Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Siden 2001 har Norge ligget på toppen av FN-indeksen over inntekt, utdanning og forventet levealder – bedre kjent under tittelen verdens beste land å leve i. Norge ligger helt på topp når det gjelder levekår – ikke bare fordi vi er rike, men fordi velstanden i Norge er jevnere fordelt enn i de aller fleste andre land. Det er ikke tilfeldig. Det er et resultat av politiske valg og store politiske mål som man langt på vei har nådd. Vi har gått fra å være et av Europas fattigste land til å bli det rikeste fordi vi i etterkrigstida har skapt store verdier. Vi gikk fra jordbrukssamfunnet via industrisamfunnet til kunnskapssamfunnet. Det er også mange andre land som har skapt store verdier uten at de har greid å bekjempe fattigdom på samme måte som vi har gjort i Norge. Hvorfor har vi klart det? Jo, for i norsk politikk har det ikke bare handlet om å skape, det handler også om å dele. De store verdiene har dannet grunnlaget for en fordelingspolitikk der fellesskapet har tatt ansvar for brede velferdsordninger, og verdiene har dannet grunnlaget for arbeidsplasser. Det har gjort at vi langt på vei har lyktes. Hovedmålet etter andre verdenskrig var å gjenoppbygge landet og avskaffe fattigdom. Man så at det var politikken som skulle styre markedet – ikke omvendt. Dermed fikk vi litt etter litt framveksten av velferdsstaten. Arbeidslivet ble gjort tilgjengelig for flere, og det ble drevet en aktiv omfordelingspolitikk. Tusener på tusener kom i arbeid. De sosiale og økonomiske forskjellene ble redusert. Færre måtte stå med lua i handa, og de brede gruppene ble langt på vei løftet ut av fattigdom. Arbeiderbevegelsen hadde et mål om et klasseløst samfunn uten fattigdom der alle skulle med, og den lyktes langt på vei med prosjektet sitt. Men fattigdom i Norge bekjempes ikke en gang for alle. I vår tid er det fortsatt grupper som faller utenfor. De fortjener like stor oppmerksomhet og innsats fra oss i dag som det de store gruppene fikk den gang. Vi har langt igjen. Fattigdom i Norge i dag handler heldigvis ikke om sult og nød, men det handler om sosial eksklusjon. Det er derfor enda mer uforståelig at vi ikke klarer å bli kvitt den. Det store flertallet i Norge har høy levestandard. Desto større blir kontrasten for dem som ikke får ta del i velstandsutviklingen. I forrige periode satt jeg i utenrikskomiteen, og vi jobbet mye med fattigdom der, en helt annen type fattigdom. Vi så mye sult og nød. Sammenlignet med forhold i de fattigste land i verden har utvilsomt alle i Norge det svært godt, men det er ingen trøst for dem som i dag opplever å stå igjen på perrongen. Det er ingen trøst for de barna som vokser opp i familier med så lave inntekter at de ikke får delta der andre barn deltar. Altfor mange barn lever i dag i fattigdom. Vi vet at det gir ulikheter i forhold til muligheter, noe som forfølger dem resten av livet. Barna er den viktigste ressursen vi har. Det at fattigdom reproduseres, og at det gir færre muligheter livet igjennom, er – for å sitere min gode venn Odvar Nordli, som har engasjert seg sterkt for de fattige barna – en skam. Det at barn må leve i fattigdom i Norge i dag, er ikke noe annet enn en skam. Så selv om FNs bilde på Norge som verdens beste land å bo i er riktig, er også dette et bilde på dagens Norge. Barn har faktisk ulike muligheter. Folk føler økonomisk utrygghet, ufrihet, sosial devaluering og lavt selvbilde. Fattigdommen er sykdomsfremkallende, den frarøver barna barndommen, den virker isolerende, er passiviserende, og den reproduseres. Det viktigste virkemiddelet for å bekjempe fattigdommen i dagens Norge er fortsatt, som det var i etterkrigstiden, å skape arbeid til alle. Vi vet at fattigdom rammer personer med ulik bakgrunn, har ulike årsaker og ulike konsekvenser, men et fellestrekk er arbeidsledighet eller utestengelse fra arbeidslivet. De som faller utenfor arbeidsmarkedet, faller også lettere utenfor i andre deler av samfunnet, og altfor mange er der i dag. Altfor mange står utenfor arbeidslivet, noen på kort sikt, andre er ute for godt, andre får aldri sjansen. I verdens beste land å bo i lever en altfor stor del av befolkningen på minsteytelser fra sosialkontoret – en sikkerhetsløsning som skal være kortvarig, men som for noen blir en altfor langvarig inntekt. Det å skaffe dem som i dag står utenfor, tilgang til arbeid, det å få folk over fra passive ytelser og inn i aktivitet er det viktigste virkemiddelet i arbeidet med å utjevne levekår, og det er også derfor Regjeringens viktigste oppgave. Det legger vi til rette for gjennom en aktiv arbeidsmarkedspolitikk, en aktiv næringspolitikk, et høyt tiltaksnivå og ikke minst en styrking av kvalifiseringsprogrammet, slik at flere kommer over fra passive, lave ytelser og inn i arbeid og aktivitet, får en bedre lønn å leve av, en plass i fellesskapet og får lov til å føle at de er med og bidrar. Kvalifiseringsprogrammet er viktig. Det gjør at folk får sjansen til å komme seg ut av fattigdom. For at arbeidslinja skal fungere, må også utdanningslinja fungere. Vi må hindre at neste generasjon havner i fattigdomsfella. Da må vi bekjempe fattigdom som skyldes frafall og manglende utdanning. Utdanning øker sjansen for å få jobb og for å få en trygg inntekt. Vi må styrke den tidlige innsatsen i skolen. Fellesskolen er et av våre viktigste verktøy for å bekjempe fattigdom og marginalisering og for å oppnå sosial utjevning. Det å sørge for at barn og unge mestrer skolen, er helt avgjørende for at de skal lykkes senere i livet. Ved siden av å få folk gjennom utdanning og i arbeid trenger vi målrettede tiltak for å nå dem som i dag lever i fattigdom. Det gjør vi også i handlingsplanen mot fattigdom. Men vi skal gjøre mer. Vi er stolte, men vi er aldri fornøyd så lenge det lever fattige barn i Norge. Det har vi erkjent for lenge siden, og derfor sier vi også at vi kommer tilbake til Stortinget med en fornyet innsats mot fattigdom i den varslede stortingsmeldingen. De representantforslagene vi behandler her i dag, inneholder en rekke gode forslag til nye tiltak mot fattigdom, men å vedta det over bordet i et representantforslag er ikke veien å gå. Vi ønsker å ha en bredere tilnærming og komme tilbake til dette i en melding. Det forplikter regjeringspartiene, og vi skal også levere i den meldingen. Det betyr ikke at vi skal vente med å øke innsatsen mot fattigdom til den meldingen kommer. Nei, for Regjeringen har fortsatt en handlingsplan vi skal følge opp, og vi følger opp og har fulgt opp i hvert budsjett hittil. Vi skal fortsatt ha et bredt, forebyggende perspektiv på fattigdom og legge vekt på å gjøre noe med det som skaper og opprettholder den ved å satse på arbeid, skole og barnehage, og ved å styrke kommuneøkonomien for å gi bedre rammevilkår for lokale velferdstjenester. Vi skal gjenreise den sosiale boligpolitikken. Vi skal gjøre mer av det som arbeiderbevegelsens kvinner og menn gjorde i etterkrigstiden, og som de langt på vei lyktes med – bekjempe fattigdom ved å styrke fellesskapsløsningene. Alle partiene i denne debatten er for å avskaffe fattigdom. Det er åpenbart, og det skulle bare mangle. Men i budsjettdebattene våre og i behandlingen av andre saker er det veldig tydelig at ulike partier velger ulike veier fram mot det målet. Ja, noen vil således rive ned mange av de viktigste verktøyene vi har nettopp for å bekjempe fattigdommen, f.eks. kvalifiseringsprogrammet. Noen partier ønsker å styrke fellesskapet, andre ønsker å svekke det. Det å svekke fellesskapet gjør ikke kampen mot fattigdom en tjeneste. Velferdssamfunnet bygges ikke videre når man bit for bit svekker fellesskapsløsningene. Hvis man lar det skje, erstatter man til slutt velferdssamfunnet med veldedighetssamfunnet. Det vil vi i Arbeiderpartiet kjempe mot med all vår kraft.