Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-04-22:
Den saka vi behandler i dag, skal være en oppfølging av Manneråk-utvalgets innstilling fra 2001, Fra bruker til borger. Denne offentlige utredninga la et svært godt grunnlag for å utforme en politikk som skulle ha som mål å bygge ned og fjerne de samfunnsskapte barrierene som stenger personer med nedsatt funksjonsevne ute fra aktiv og fullverdig deltakelse på alle samfunnsområder. Det dreier seg om områder som utdanning, arbeid, bolig, transport, fritids- og kulturliv og andre samfunnsarenaer. I arbeidet med denne stortingsmeldinga har SV lagt vekt på nettopp dette. Vi har derfor fremmet en rekke forslag som har til hensikt både å sikre viktige rettigheter og å sette i verk tiltak på ulike områder som skal inneholde tidsfrister, og ikke minst økonomiske forpliktelser fra statens side når det gjelder å gjennomføre tiltakene. Nettopp mangelen på konkrete og forpliktende tiltak er den store svakheten i Regjeringas politikk på dette området, slik den kommer til uttrykk i denne meldinga. Årsaken synes å være åpenbar: Dette vil koste penger, til dels ganske mye penger! Regjeringa sier det rett ut i meldinga: «Å realisere et mål om full tilgjengelighet for alle vil kreve svært store investeringer som regjeringen finner uforenlig med kravene til et stramt budsjett og behovene for innsats på andre områder.» Dette er reine ord for pengene. Til tross for vakre ord om et edelt verdisyn og gode, ideelle målsettinger er det altså andre områder denne regjeringa ønsker å prioritere høyere enn å bedre de funksjonshemmedes situasjon. Da vil jeg minne om at funksjonshemmede er blant de grupper som gjennomgående har lavest utdanning, lavest yrkesdeltakelse og dårligst levekår i vårt samfunn, i tillegg til de mange utfordringene disse møter som dreier seg om tilgjengelighet både når det gjelder bygg, anlegg, transport, fritids- og kulturtilbud osv. Et viktig spørsmål for å sikre fulle rettigheter er spørsmålet om en antidiskrimineringslov. Manneråk-utvalget anbefalte at det utarbeides en slik lov, og utvalget gav også klare og viktige føringer med hensyn til formål og gyldighetsområde for en lov. Regjeringa har satt ned et lovutvalg for å vurdere dette spørsmålet, og SV vil fullt ut støtte at en slik lov blir utarbeidet. I tråd med anbefalinga i Manneråk-utvalget foreslår også SV at det opprettes et eget, uavhengig tilsyn for å hindre diskriminering og sikre de funksjonshemmede spesielle rettigheter. I tillegg mener SV det er behov for å gjennomgå allerede eksisterende lovverk på mange ulike områder for å sikre personer med funksjonsnedsettelser samme rettigheter som andre. Det aller viktigste virkemidlet for å oppnå likestilling for personer med nedsatt funksjonsevne er å øke mulighetene og tilgjengeligheten til utdanning og arbeid. Utdanning og kompetanse er en viktig forutsetning for deltakelse på arbeidsmarkedet i et moderne samfunn. For personer med nedsatt funksjonsevne er dette kanskje enda mer avgjørende. Det er i dag svært mange med nedsatt funksjonsevne som både vil og kan være i jobb, men som ikke slipper inn på arbeidsmarkedet. Og situasjonen forverrer seg dessverre. Ifølge Statistisk sentralbyrå har 20 000 funksjonshemmede falt ut av arbeidsmarkedet det siste året. En undersøkelse som nylig ble offentliggjort, viser at blant 40 land som er undersøkt, er Norge en av verstingene når det gjelder ekskludering i arbeidslivet. Denne uakseptable tendensen kan bare snus ved at de tiltak som settes inn, rettet mot utdanning og arbeid for denne gruppen, blir langt mer konkrete, målrettet og forpliktende. Siden utdanning er så grunnleggende for arbeidsdeltakelse, må det settes inn omfattende tiltak i utdanningssektoren fra grunnskole til universitet og høyskoler. Retten til tilrettelagt undervisning er nedfelt i opplæringsloven, men det er dessverre langt igjen før dette er en reell rettighet for alle. Den anstrengte ressurssituasjonen i mange kommuner er et viktig hinder for å skape en skole som gir like muligheter for alle. Ikke minst gjelder det de investeringer som må til for å gjøre skolebygg og anlegg mye mer tilgjengelige rent fysisk. Jeg er derfor glad for at et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet ber Regjeringa legge fram en handlingsplan for å øke tilgjengeligheten til transport, bygninger og andre samfunnsarenaer, og at denne planen skal inneholde både tidsfrister og et statlig medansvar for finansiering. Dette er helt nødvendig for å komme noen viktige skritt videre når det gjelder tilgjengelighet og likestilling. Det samme flertallet er også enige om å be Regjeringa fremme forslag om at Kvalitetsreformen i høyere utdanning må sikre kvalitet og lik tilgjengelighet også for studenter med nedsatt funksjonsevne, og om å be Regjeringa sikre at studiefinansieringsordningene ikke påfører studenter ekstrautgifter som er knyttet til den nedsatte funksjonsevnen. Dette er viktige områder, der stortingsflertallet legger til rette for en mer offensiv og målrettet politikk for nedbygging av funksjonshemmende barrierer enn det Regjeringa har lagt opp til i stortingsmeldinga. Det er et viktig mål for SV at alle, så langt den enkeltes funksjonsnivå gjør det mulig, kan ha ansvar for og styring over sitt eget liv og sin egen hverdag. I denne sammenhengen er ordninga med brukerstyrt personlig assistanse, den såkalte BPA-ordninga, et svært viktig virkemiddel. Mange har tatt denne ordninga i bruk, og tilbakemeldingene vi får, er at denne ordninga er god, men at den må utvides og forbedres for at den skal kunne fungere enda bedre. Jeg er derfor også veldig glad for at opposisjonspartiene her i salen samler seg om et forslag der Stortinget ber Regjeringa utrede forbedringer av denne ordninga, både når det gjelder rettighetsfesting, omfang og innhold i tjenesten, og på hvilken måte staten kan medvirke i finansieringa av ordninga sammen med kommunene. Når det gjelder dette siste punktet, som dreier seg om finansiering, viser erfaring at stram kommuneøkonomi legger store begrensninger på bruken av ordninga. Det er for å bøte på dette at flertallet ønsker en eller annen statlig medfinansiering. I Sverige har de en ordning der kommunene finansierer de første 20 timene, mens staten finansierer det overskytende. Dette er en ordning som minner mye om den vi har her i landet når det gjelder særlig ressurskrevende brukere. Så til spørsmålet om finansiering av funksjonshemmedes organisasjoner. Gjennom arbeidet i sosialkomiteen både med denne saka og i mange andre saker får iallfall jeg et klart inntrykk av det viktige arbeidet disse organisasjonene gjør for sine medlemmer, både som en arena for å møtes og utveksle gjensidig erfaring, for å få konkret støtte i ulike sammenhenger og ikke minst som interessepolitisk talerør overfor lokale og sentrale myndigheter. Mange av disse organisasjonene er små og har liten mulighet til på egen hånd å drive et effektivt og omfattende interessepolitisk arbeid. Derfor ser disse organisasjonene seg tjent med å være organisert i en større paraplyorganisasjon, slik det er vanlig også på andre organisasjonsområder, som f.eks. i idrettsbevegelsen. Regjeringa foreslår nå å fjerne tilskuddet til paraplyorganisasjonene og får her i Stortinget støtte fra Fremskrittspartiet til å redusere tilskuddet til FFO betydelig og dele disse midlene ut til den enkelte medlemsorganisasjon. Dette blir gjort til tross for at samtlige medlemsorganisasjoner under FFOs paraply er imot en slik omlegging. En kan bare spekulere på hva som ligger bak flertallets ønske om å gi disse organisasjonene frihet til å organisere sitt eget arbeid, noe de sjøl ikke ønsker. Men jeg merker meg at flertallet i sine merknader, når de beskriver det viktige arbeidet som FFO gjør, ikke nevner det som medlemsorganisasjonene sjøl vektlegger aller mest, nemlig FFO som en sterk, interessepolitisk organisasjon som kan drive påvirkning og lobbyvirksomhet på vegne av ulike grupper av funksjonshemmede. På bakgrunn av dette kan jeg ane et ønske om å ville svekke denne delen av paraplyorganisasjonenes virksomhet, og i så fall er det verdt å merke seg. For å oppsummere vil min påstand være at stortingsflertallet gjennom behandlinga av denne meldinga har lagt til rette for større grad av inkludering og bedre muligheter til utdanning og arbeid, for på den måten å kunne skape bedre levekår og en lettere livssituasjon for personer med nedsatt funksjonsevne. Jeg vil til slutt ta opp de forslagene i innstillinga som SV har fremmet alene eller sammen med andre.