Nikolai Astrup (Høyre), 2010-03-19:
Det er fristende å minne representanten Sund om at problemet ikke er hva Regjeringen gjør, men hva Regjeringen ikke gjør. Norge har trukket heldige lodd i naturens lotteri. Det er imidlertid ikke nok å trekke vinnerlodd; vi må også ha et bevisst forhold til hvordan vi forvalter gevinstene. I et normalår har Norge overskudd på kraft. Det er selvsagt en fattig trøst akkurat i år, men et viktig perspektiv å ta med seg i debatten om fremtidens energisituasjon i Norge. Det grønne sertifikatmarkedet har Høyre ivret for lenge, fordi Norge har naturgitte fordeler i energisektoren som kan bidra til å realisere næringsmuligheter, nye grønne arbeidsplasser og en mer klimavennlig kraftproduksjon i Europa. Det er synd Regjeringen ikke har maktet å sette i gang arbeidet tidligere. Hvis Regjeringen endelig kommer i mål i forhandlingene med Sverige, vil det grønne sertifikatmarkedet bidra til å realisere 25 TWh med ny fornybar energi fordelt på Norge og Sverige innen 2020. I tillegg må det være håp om at Regjeringen på sikt vil greie å realisere mål og tiltak for energieffektivisering. Norge er pr. i dag det eneste landet i Europa som ikke har klare mål og planer for energieffektivisering, til tross for at den mest miljøvennlige energien er den som ikke brukes. Dersom vi lykkes i å realisere store deler av vårt samlede potensial for energiomlegging, energieffektivisering og ny fornybar energiproduksjon på fastlandet, vil det medføre at Norge vil ha betydelige kraftoverskudd i fremtiden. Forutsetningen for å lykkes er imidlertid at vi makter å bygge ut overføringskapasiteten til utlandet. Dersom vi ikke bygger ut kapasiteten, vil subsidiering av ny fornybar energi føre til fallende energipriser på sikt og dermed svekkede incentiver til å bygge ut ny kraft og til å effektivisere energibruken. Det ene tiltaket kan dermed slå det andre i hjel. En annen forutsetning er at Europa faktisk trenger den overskuddsenergien vi vil ha å tilby i et normalår. De siste rapportene fra Brussel tilsier at de fleste landene i EU vil klare å innfri kravene i fornybardirektivet gjennom nasjonale tiltak. Behovet for norsk kraft vil dermed være begrenset. Kan statsråden bekrefte at det også er hans inntrykk, eller sitter han med andre opplysninger som han dermed kan dele med oss i denne sal? Det er mange dilemmaer i energipolitikken som vil være krevende å balansere i tiden fremover, og som statsråden bør gjøre rede for. Hvor mye ny kraft skal vi legge til rette for utover det vi kan forvente å trenge hjemme, dersom det er riktig at vi ikke vil få avsetning for den ute? Hvordan vil statsråden sikre at det blir bygget ut tilstrekkelig kapasitet i overføringsnettet til utlandet? Hvor mye, og i hvilken grad, skal norske myndigheter indirekte subsidiere kraftforbruket i andre europeiske land? Selv om vi bygger ut kraftforbindelsen til utlandet, er det ikke sikkert at det vil være behov for mer norsk kraft, og kanskje vil mye av den nye norske fornybare energiproduksjonen være uregulerbar. På hvilken måte vil statsråden bidra til at norsk regulerbar kraft kan spille en viktig og lønnsom rolle i utjevningen av europeisk vindkraftproduksjon? Det er mulig spørsmålene er bedre stilt til EU enn til statsråden. I EU startet debatten om fornybardirektivet i 2006. Det er fire år siden. Da hadde EU-landene en åpen, offentlig debatt på nasjonalt europeisk nivå om mål, virkemidler, byrdefordeling og finansiering. Etter en grundig prosess ble direktivet spikret på toppmøtet i desember 2008. Fremdeles vet vi ingenting om hvordan direktivet vil slå ut for Norge, og den debatten som måtte foregå om dette, finner sted i lukkede rom i Brussel, ikke i åpne rom som dette. I Norge har vi fremdeles seminar om hvordan vi skal innfri klimaforliket, om hvilke kabler som skal bygges, og om hvor mye ny fornybar energi som skal bygges ut. Regjeringen har sågar funnet ut at det ikke haster å redde verden likevel – og har utsatt klimameldingen til 2011. I EU har man imidlertid omsatt prat til handling. I dag diskuterer vi, slik vi vanligvis gjør i EU-saker, direktiv som allerede er vedtatt. Ingen talte Norges sak og norske interesser i Brussel da saken var oppe til behandling der. Ingen får premie for å gjette at det er vanskeligere å få gjennomslag for norske posisjoner når direktivet er vedtatt, enn når alle posisjoner er i spill. Det er mer og mer tydelig at EU er mer enn en regional sammenslutning av medlemsland, mer enn utenrikspolitikk. EU er innenrikspolitikk. EU er blitt et forvaltningsnivå, dessverre hevet over dette husets innflytelse og rekkevidde. Norges forhandlinger med EU foregår i de lukkede rom, med kommisjonen på den andre siden av bordet. Norske aktører med interesse i hvordan direktivet skal tolkes, reiser til Brussel når Norges overordnede politikk for fornybar energi skal diskuteres, ikke til Stortinget. Mange klager over at EU lider under et demokratisk underskudd. Det virkelige underskuddet er i Norges forhold til EU. Er statsråden enig i at EU spiller en stor rolle i Norge, selv om Norge ikke spiller noen stor rolle i EU?