trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Det må innrømmast at representanten Kjell Opseth er av dei nordmenn som har bygd landet. På kysten, der vi begge bur, inneber dette, i tillegg til fjell gjennomhola som gulost, at skipsfartsnæringa får gode vilkår. Det gledde meg derfor då Arbeidarpartiet i innstillinga til næringsmeldinga skreiv: «Det er difor at det vert satsa spesielt på område der me elles har føresetnader til å verta blant dei beste i verda. Dette bør etter desse medlemene si vurdering føra til at me rettar inn rammevilkår og verkemiddelapparat spesielt mot desse områdene og bransjane. Aktuelle område er maritim sektor inkludert skipsfart» Dette sitatet vert ikkje mindre interessant når eg les vidare frå Arbeidarpartiet sine merknader: «Desse medlemene har som utgangspunkt at Noreg ikkje kan ha eit skatteregime som skil seg vesentleg frå land me konkurrerer med utan å riskera at bedrifter flytter til utlandet.» Sant og rett. Eg kunne ikkje verta meir einig med Kjell Opseth. Men når skal Arbeidarpartiet ta konsekvensen av sine eigne analysar om norsk næringsliv, og ikkje minst vår skipsfartsnæring, i ei globalisert verd? Og kva er det Labour og Tony Blair og andre sosialdemokratar i Europa har misforstått når dei gjev skipsfarten tonnasjeskatt etter norsk modell, berre med endå gunstigare vilkår?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Sjølv om representanten Bekkemellem Orheim riktig peikte på at fødselstalet har stige litt, kanskje som konsekvens av familiepolitikken i det siste, er dei fleste samfunnsforskarar i Europa einige om at vi no er på veg inn i ein demografisk vinter. Færre og færre unge må dermed forsørgja fleire og fleire eldre. Og så ille er reproduksjonen f.eks. i Italia at landet sitt folketal vert redusert frå 60 mill. i dag til 20 mill. på 100 år. Då vert det dramatiske fylgjer. Det skjønar alle. Eg registrerer no at Arbeidarpartiet synest dette er urovekkjande, og det er bra, for det er overlevingsdebatt nr. 1 i det nye årtusenet, i alle fall når vi bur i Europa. Kristeleg Folkeparti har satsa på å betra familiepolitikken i mange år. Eit samfunns overleving er avhengig av at ein gjev føremon til samfunnets grunncelle nr. 1, familien, som attskapar eller reproduserer. Eg ventar ikkje at representanten Karita Bekkemellem Orheim vil avskaffa abortlova, sjølv om det er trist, fordi det er udiskutabelt at vi ikkje har råd til å fråta ein femtedel av neste generasjon livets rett. Det er både umoralsk og destruktivt, men det ventar eg altså ikkje. Men innser Arbeidarpartiet at vi treng fleksible omsorgsløysingar for familien i det samfunnet som mot år 2000 vert meir fleksibelt når det gjeld arbeidstid og arbeidsstad? Ulike foreldre vil seia ulike behov. Regjeringa satsar på barnehagar, på barnetrygd til 18 år, på sjølvstendig rett for fedrar til opptening av fødselspengar og på kontantstøtte, som dei fleste småbarnsforeldra faktisk har valt. Og eg trur, i respekt overfor dei at dei har gjort det, at det er fordi dei meiner at det er best for barnet og for foreldra. Men spørsmålet er altså slik: Er Arbeidarpartiet si nylege akseptering av kontantstøtta eit varsel om at partiet sprengjer A4-modellen for familien, som jo har knua partiet så lenge?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-10-13:
Kjell Opseth var i sitt innlegg meget kritisk til Regjeringens næringspolitikk, og det er for så vidt mange ting å sette fingeren på der. Men takke meg til den i forhold til den anvisningen som Kjell Opseth og Arbeiderpartiet gav i fjorårets alternative budsjett, og det vi allerede nå har sett sporene av. Kjell Opseth henviste til det som står i Dagbladet i dag om norske bedrifter som er på billigsalg. Jeg håper virkelig at Kjell Opseth har lest det, og at han leser det en gang til. For så langt jeg kan se, er den oppskriften som Kjell Opseth anviser, en oppskrift som vil gjøre at det vil bli enda verre enn det er i dag. Det Kjell Opseth ønsker, er jo nettopp et politisert marked. Han sa det nettopp i svaret til Carl I. Hagen nå i forhold til CO2-avgift og dette med heller å bruke generalforsamlingsmakt osv., han snakker om at ved behov for kapital må staten være brubygger, staten har kapital. Det er faktisk slik at Arbeiderpartiet og Kjell Opseth er villige til å gå inn med kapital også der det ikke trengs. Det beste eksempelet vi har, er IT Fornebu. Der ønsker man til tross for at det er i den mest interessante investeringsbransje, på det mest interessante området, å bruke hundretalls millioner i statlig eierskap, ikke fordi kapitalen er etterspurt. Og når det gjelder selve innholdet i prosjektet, antar jeg at Arbeiderpartiets representant ikke har mer innsikt enn det jeg selv har. Det gjør meg ikke spesielt trygg når vi skal bruke hundretalls millioner i investeringer på eiersiden. Mitt spørsmål er kort og godt: Hvorfor mener Arbeiderpartiet og Kjell Opseth at selv der det ikke er mangel på kapital, skal man inn med hundretalls millioner – er det for å sikre styring, eller hva er egentlig årsaken?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Arbeiderpartiet har spesielt de to siste årene vært sterkt bekymret over den situasjonen som mange av landets barnehager har kommet i. Situasjonen har vært spesielt dramatisk for de private barnehagene. Vi hadde tidligere en vinter en undersøkelse fra Polarfakta som viste at så mange som mellom 500 og 1 000 private barnehager stod i fare for å bli nedlagt. Og tar vi utgangspunkt i departementets egne tall, viser de at så mange som 14 pst. av de private barnehagene sliter med en økonomisk ubalanse. Dette betyr at så mange som 11 000 plasser står i fare for å bli nedlagt. Men så til representantens spørsmål: Mener representanten Per Sandberg at vi ikke har kø av barn som vil inn i barnehage i Norge i dag? For dette betyr jo at vi er nødt til å gjøre to ting. Vi er nødt til å bygge nye barnehageplasser, men vi må samtidig også gå inn med midler, slik at vi kan få en mer akseptabel driftsramme også i de private barnehagene. Jeg kan ikke se noen motsetning i dette. Bare i Oslo står det 4 200 barn i barnehagekø, og vi vet at tallene på landsplan er langt høyere. Jeg hadde derfor ønsket at vi kunne få til en tverrpolitisk enighet slik at vi fikk et løft de neste årene og fikk til en full barnehageutbygging, som vi nå ikke klarer å innfri i løpet av neste år, og at vi på sikt også kan klare å løfte blikket og fokusere på både de private og de kommunale barnehagene.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Når det gjelder representanten Apelthun Sæles siste spørsmål, er det ingen tvil om at Arbeiderpartiets prinsipielle og ideologiske motstand mot kontantstøtten står ved lag. Men vi har akseptert at det i denne salen er inngått et samarbeid som medfører at denne avtalen står ved lag, og at kontantstøtten gjennomføres også de to siste årene av denne stortingsperioden. Vi ønsker å få grep om norsk politikk, og vi er bekymret for den utviklingen vi bl.a. har sett når det gjelder barnehagene. Derfor ønsker vi å få til et samarbeid med Regjeringen om de to neste statsbudsjettene. Når representanten er opptatt av dette med arbeidstid og fleksibilitet, må jeg si at er det noe parti som har gått i bresjen for dette i Norge, er det nettopp Arbeiderpartiet. Det er ikke Kristelig Folkeparti eller Høyre som har utvidet svangerskapspermisjonen, som har innført tidskontoordningen, eller som har innført fedrekvote, det er det faktisk Arbeiderpartiet som har gjort. Men jeg ser at Kristelig Folkeparti den siste tiden har blitt mer moderne, og at de nå har innført en egen opptjeningsrett for fedre, og det er selvfølgelig positivt. Så til det representanten sier om abortloven. Jeg reagerer meget sterkt på den holdningen som representanten her gir uttrykk for ved å si at det er umoralsk og destruktivt at en del kvinner i dag foretar abort. Jeg tror ikke det er noen kvinner i dag som foretar en abort, som gjør det på en lett måte. Dette er en meget vanskelig sak for de fleste kvinnene som kommer i denne situasjonen. Og jeg synes det er helt unødvendig at vi som politikere skal bruke pekefingeren vår i disse spørsmålene og være moralske i forhold til det enkeltmenneskene finner for godt å velge.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Først vil jeg takke representanten Helleland for rosen. Som jeg sa i mitt tidligere svar til Per Sandberg, har Arbeiderpartiet vært sterkt bekymret over den situasjonen de private barnehagene er i. Vi erkjenner at vi har behov for de private barnehagene. De står for 50 pst. av det totale barnehagetilbudet i Norge. Det er helt klart at med innføring av kontantstøtten, har markedet for barnehager forandret seg. Og med dette mener vi at det borger for en helt annen satsing enn den vi har sett fra Regjeringens side. Det er helt klart at mange av de utfordringene som de private barnehagene står overfor, ikke kan tas umiddelbart over dette statsbudsjettet. Jeg tror vi må ta dem over tid. Årsakene til de økonomiske problemene er mange. Det er etterslep når det gjelder utgifter, men også de to siste lønnsoppgjørene gjør sitt til at situasjonen er vanskelig. Det er helt klart at de private barnehagene også kan drive på den måten de gjør, for det er svært mange av dem som ikke har tariffavtaler. På den måten kan de drive på en billigere måte enn det en del kommunale barnehager kan gjøre. Som jeg sa til representanten Sandberg, håper jeg at vi på dette feltet kan få til en «tverrpolitisk enighet», slik at vi f.eks. kan legge en ny treårig plan for å få full barnehagedekning, og at vi kan få til en offensiv satsing både overfor de private og kommunale barnehagene. Det vil igjen kunne bety at foreldrene vil få en redusert foreldrebetaling. Vi får senere anledning til en bred gjennomgang av dette ved behandlingen av den bebudede barnehagemeldingen, som vil bli framlagt før jul. Men situasjonen er akutt for svært mange, og derfor ønsker Arbeiderpartiet at vi gjennom dette samarbeidet også kan få til et løft for de private barnehagene.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Det er vel andre gang i dag at representanten Orheim er inne på dette med barnehager og frykten for plasser. Hun sa tidligere i dag i en replikk at det var 11 000 plasser som stod i fare for å bli nedlagt. Jeg vet ikke hvorvidt representanten har plassert disse 11 000 plassene i forhold til offentlige barnehageplasser eller private barnehageplasser. Men det som er interessant i forhold til representanten fra Arbeiderpartiet, er at man overhodet ikke peker på hvor problemet ligger. For løsningen i forhold til barnehageproblematikken i Arbeiderpartiet er å bygge enda flere barnehager, å få enda flere plasser, selv om vi vet at de eksisterende sliter så enormt som de gjør. Jeg kan opplyse representanten om at bare i private barnehager er det i løpet av året fare for at en vil få et akkumulert underskudd på 200 mill. kr. Når det gjelder problemet i forhold til foreldrebetaling og kommunale og private barnehager, kan jeg opplyse om at det bare i 1997 var en prisstigning i kommunale barnehager på 28 pst., mens det i private barnehager det samme året var en prisstigning på 2,8 pst. Likevel er forskjellen på foreldrebetalingen i private og offentlige barnehager minimal. Spørsmålet mitt til representanten må derfor rett og slett bli, ut fra de signalene vi også fikk i valgkampen: Er det slik nå at også Arbeiderpartiet ser på private barnehager som en ressurs også i framtida, eller er det slik at Arbeiderpartiet fortsatt har et ønske om at de 11 000 barnehageplassene nå skal gå konkurs, og at de kommunale og offentlige barnehagene så skal ta over disse, slik at de får oppfylt ønsket sitt om å ha alle barnehagene i offentlig sektor?
Trond Helleland (Høyre), 1999-10-13:
Representanten Bekkemellem Orheim fortjener ros for å ha satt de private barnehagenes rammevilkår på dagsordenen, også i Arbeiderpartiet. I egenskap av å være leder av arbeiderpartikvinnene har hun også vært en pådriver for å få Arbeiderpartiet på bedre tanker når det gjelder kontantstøtten. Og det fikk hun til til slutt, selv om det kanskje kom noen uker for sent for Arbeiderpartiets del. I den forbindelse la kvinnebevegelsen fram en rekke krav for å stoppe den såkalte høyredreiningen i familiepolitikken. Et av kravene var å bedre rammebetingelsene for barnehagene og dermed gi mulighet for å få ned foreldrebetalingen i barnehagene. Når Arbeiderpartiet nå har fremmet sine krav overfor Regjeringen, krever de 10 000 nye barnehageplasser og et økt driftstilskudd til kommunene. I departementets forslag til budsjett står det, som også representanten selv var inne på, at 14 pst. av de private barnehagene har en vedvarende negativ ubalanse i økonomien, med andre ord: de nærmer seg konkurs. Dette utgjør ca. 11 000 barnehageplasser. Nå hørte jeg at representanten sa at dette ikke var et valg man måtte gjøre, man måtte gjøre begge deler. Man skulle både bygge 10 000 nye plasser og samtidig sørge for at de 11 000 som står i fare for å bli nedlagt, kan fortsette. Men da synes jeg den formuleringen Arbeiderpartiet har lagt inn i kravlisten til Regjeringen, nemlig økt driftstilskudd til kommunene for å få ned foreldrebetalingen, i beste fall er noe upresis. Hva mener Arbeiderpartiet? Vil de øke rammeoverføringene til kommunene, vil de øke statstilskuddet eller vil de lage særordninger for de private barnehagene? Høyre blir gjerne med på en debatt om det siste og mener at tiden nå er inne til virkelig å fokusere på den jobben som blir gjort i private barnehager, og sørge for at de nå kommer opp på et anstendig nivå når det gjelder støtte. Kommunene har jo sviktet fullstendig på dette området, og departementet har i år valgt å fjerne den graderingen av kommunal støtte til private og offentlige barnehager som de før alltid har hatt med, antagelig fordi tallene nå begynner å bli så pinlig små.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Jeg tror det først er viktig å slå fast at den avgjørende forskjellen på det forslaget som Arbeiderpartiet og SV fremmet i vår, og Høyre og regjeringspartienes stemmegivning og forslag, var at Arbeiderpartiet og SV ønsket å innføre leveringsplikt og maksimalpris, mens de andre partiene ønsket å vurdere det. Og det er som kjent en stor forskjell på å vurdere å ta oppvasken og faktisk å gjøre det. Arbeiderpartiet la ikke til grunn noen teknologiske valg i det forslaget som Arbeiderpartiet og SV fremmet. Det gjorde vi ut fra en erkjennelse av at det må aktørene nødvendigvis foreta en vurdering av, det er det ikke vår oppgave å gjøre. Det representanten her viste til når det gjelder innspill bl.a. fra NERA, er selvfølgelig interessant, samtidig som vi må erkjenne at det er en forskjell på digital TV og på digitale telefonlinjer, ganske enkelt på grunn av at den gjensidige kapasiteten her er noe forskjellig. Men her må de teknologiske utviklingsmulighetene utnyttes, og da er like fullt mitt vesentligste poeng at dette ikke er et spørsmål vi kan overlate til markedet alene, ganske enkelt på grunn av at vi gjennom markedet ikke har noen sikkerhet for at vi får ivaretatt de overordnede nasjonale hensyn som her ligger. Derfor er jeg glad for det initiativet som Senterpartiets leder – og statsministerens stedfortreder – har gitt uttrykk for, og inviterer derfor til en ny mulighet til å drøfte det spørsmålet. Så registrerer jeg representanten Kristiansens vurdering av samferdselstiltak i hovedstadsområdet. For det første har representanten fra Arbeiderpartiet aldri uttalt seg om størrelsen. Men det ville være interessant å høre representanten Kristiansen på vegne av Høyre uttale seg om Høyre er imot Oslopakke 2, om Høyre er imot Drammenspakken, om Høyre er imot Østfoldpakken, eller om Høyre er imot en utbygging av E18 mellom Oslo og Asker, slik Høyre faktisk har engasjert seg klart til fordel for tidligere. Hvis Høyre er imot noen av de prosjektene, vil det være av stor interesse å få det meddelt. Da vil det innebære en betydelig endring i forhold til Høyres tidligere syn, og i så fall vil kanskje representanten i større grad kunne slå seg på brystet, slik han her gjorde forsøk på.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Arbeiderpartiet og SVs forslag om utbygging av telekommunikasjon innebærer at man i konsesjonsvilkårene for selskaper med dominerende markedsstilling legger inn et krav om leveringsplikt av høyhastighetsteletjenester. Det er altså ingen kostnad for staten. Det er et krav om at dersom man skal drive televirksomhet i Norge, må man også påta seg ansvaret for å utbygge den type høyhastighetstjenester, på linje med det krav man i dag f.eks. har om å tilby såkalte ISDN-løsninger. Så til spørsmålet om samferdsel. Nei, jeg nevnte ingen beløp i mitt innlegg, naturlig nok. Dette er ikke en finansdebatt, og vi vil helt sikkert få rik anledning til å diskutere både tall og andre størrelser i de mange finans- og budsjettdebattene som vi får framover. Det som imidlertid er kjent, er at man fra Arbeiderpartiets side har uttalt at det er ønskelig med økninger både når det gjelder vei og havn. La meg avgrense meg til det i denne sammenheng. Jeg uttalte meg imidlertid heller ikke med ett ord om fordelingen i forhold til spørsmålet om behov når det gjelder samferdsel. Her vet vi at det er ulike utfordringer i ulike deler av landet. Imidlertid er det slik at Arbeiderpartiets stortingsgruppe som kjent har hatt et utvalg i arbeid som har vurdert samferdselsutfordringene i hovedstadsområdet. Dette utvalget har gjort klart at det er behov for å ta vesentlige løft i området rundt hovedstaden, men de enkelte elementene som inngår i denne mulige satsingen, trodde jeg det var relativt bred enighet om. Det var også årsaken til at jeg var så vidt forundret over at en talsmann fra Høyre lot til å være uenig i elementer i dette. La meg også gjøre klart at Arbeiderpartiets stortingsgruppe har vært blant dem som har vært klart og offensivt for at man skulle åpne for en bompengefinansiering av E18 gjennom Vestfold. Det står vi fast ved. Vi mener det er viktig å få en utbygging av tilbudet i det området, hvor man dessverre er i situasjoner hvor det er betydelig køproblemer. Slike køproblemer må vi søke løsning på.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Først til utbygging av telenettet. Arbeiderpartiet har i merknader og debatter i Stortinget ikke nevnt navn på selskap, men vi har sagt at selskap med dominerende markedsstilling skal pålegges slike konsesjonsvilkår. Og det er altså slik at det er selskap med dominerende markedsstilling som har konsesjonsvilkår etter Regjeringens eget opplegg, og Telenor er et selskap som er i en slik posisjon. Telenor er den dominerende aktør på dette området, og det er da ikke urimelig at de blir pålagt slike vilkår. Så til representanten Kristiansens spørsmål om privat finansiering av vei. Nei, Arbeiderpartiet er ikke åpne for privat finansiering av vei – i betydningen privat kommersiell finansiering. Hvorfor er vi ikke det? Vi er åpne for finansiering gjennom bompengeselskaper osv., slik vi har gått inn for i mange sammenhenger. Men hvorfor ikke privat finansiering? Ganske enkelt på grunn av at staten jo ikke har et finansielt problem. Det er ikke det som er dilemmaet. Det er bl.a. et konjunkturelt problem som spørsmålet om hvor mye man skal finansiere bl.a. samferdselsformål. Dersom man skal ha private løsninger, betyr det at det blir en dyrere løsning på grunn av at private selskaper låner dyrere enn det staten gjør, og det gjør at utbyggingen blir dyrere, i tillegg til at man vil ha et avkastningskrav for de private investorene. Så til slutt spørsmålet om Høyres bevilgningsforslag når det gjelder vei. Ja, det er riktig at både Høyre og Fremskrittspartiet i utgangspunktet har forslag om høyere bevilgninger både til vei og til en del andre formål enn det f.eks. Arbeiderpartiet har. Men så er det også slik at Høyre og Fremskrittspartiet i to år har stemt for budsjettløsninger som har hatt lavere rammer til samferdselsformål enn det Arbeiderpartiet faktisk har hatt, og Høyre stemte i fjor for lavere investeringer til veier enn det Arbeiderpartiet la til grunn, på grunn av at de støttet seg til et forhandlingsopplegg som hadde en lavere ramme. Det var altså ikke slik at Høyre i disse forhandlingene oppnådde økte veiinvesteringer. Så får vi se hva som eventuelt blir resultatet av de forhandlinger som eventuelt vil finne sted i år.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-10-13:
Schjøtt-Pedersen sa mye fagert om behovet for satsing og utvikling i Distrikts-Norge, og ikke minst om behovet for å legge til rette for andre næringer enn petroleumsvirksomheten, for å utvikle hele landet og for å ta hele landet i bruk. Jeg merket meg også at Schjøtt-Pedersen tidligere i dag beklaget at Regjeringen og Høyre hadde torpedert Arbeiderpartiets og SVs forslag om et landsdekkende høyhastighets digitalt nett. Jeg tror dette må bero på en stor misforståelse. Hvis man i dag sjekker litt tilbake og ser hva som er i ferd med å skje på denne sektoren, tror jeg at det norske folk og de norske skattebetalerne har god grunn til å glede seg over at Arbeiderpartiets forslag ble nedstemt. I dag ser vi eksempelvis at NERA er ute med en løsning der ny teknikk, satellittkommunikasjon, også tar i seg det som går på digital TV-bruk, som er en teknikk med landsdekkende virkning og som kan leveres til en pris som er nede på en tredjedel av det Arbeiderpartiet la opp til. Når Schjøtt-Pedersen i tillegg er inne på behovet for å satse mer på samferdselssektoren, må jeg si at dette minner meg veldig mye om mannen som solgte strikk i metervis. Når Schjøtt-Pedersen har finansiert sin oslopakke, som ble anslått til rundt 40 milliarder kr, når operaløsningen i Bjørvika er finansiert, og ikke minst når Hedstrøm og Opseths kongstanke om den statskapitalistiske satsingen på Fornebu er realisert, hvor mye tror Schjøtt-Pedersen det da er igjen til å utvikle resten av landet for?
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-10-13:
Representanten Schjøtt-Pedersen stilte spørsmål om Høyre er mot de forskjellige pakkene. De har det til felles mange av disse pakkene at de dukker ofte opp rett foran valg. Jeg tror de fleste vil være kjent med at hvis stortingsflertallet hadde fulgt Høyres bevilgningsforslag vedrørende samferdsel, ville man ha kommet ganske langt med flere av de prosjektene som Schjøtt-Pedersen ramset opp. Det kan være interessant å stille et retorisk spørsmål: Vil Arbeiderpartiet kunne tenke seg å vurdere den løsning som Høyre har lansert, som bl.a. går på privat finansiering av en del helt vitale veiutløsninger, som bl.a. Schjøtt-Pedersen også har nevnt ved navn nå i debatten? Så litt tilbake til dette med et landsdekkende digitalt høyhastighetsnett. Jeg kan forsikre representanten Schjøtt-Pedersen om at Høyre har akkurat de samme ambisjonene på dette området som jeg tror alle andre har. Men det kan ikke ha gått verken Schjøtt-Pedersen eller Senterpartiets leder hus forbi at man også sågar var ute og pekte på aktør, hvem som skulle forestå denne jobben og ha ansvar. Man var også inne på begrep som styring, og man nevnte Telenor ved navn. At noen har vært imot å skille ut deler av Telenor og selge dette, men ikke er imot å anvende inntektene, er en annen sak. Men det må jo gå et lys opp for dem når de nå ser at det er et EU-krav at Telenor skal skille ut kabeldivisjonen dersom fusjonen med svenske Telia skal bli godkjent. Helt til slutt: Det er noen i debatten som har påstått at Høyre går rundt som en forsmådd frier. Jeg tror at hvis man ser på Høyre-folk i disse dager, er det ingen som med rimelighet kan påstå noe sånt. Men hvis noen i Høyre skulle se relativt lei seg ut for tiden, er det ganske enkelt av den grunn at Høyre ikke liker partnerskifte – det måtte i så fall være den eneste grunnen hvis noen skulle se litt lei seg ut.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Schjøtt-Pedersen kom med mange fine ord og fagre løfter om IT, datautstyr til skoler osv., og jeg kan være enig i mye av det han sa, og intensjonen i det. Jeg stiller meg derimot svært tvilende til på hvilken måte han har tenkt å finansiere dette, og om han skal styre dette gjennom offentlig styring. Jeg er ikke så sikker på om offentlig styring er den helt riktige måten å gjøre det på. Han nevnte veldig lite, synes jeg – og det var litt overraskende for meg – om dette med samferdsel. Han var så vidt inne på å øke investeringene til veiene. Det var vel stort sett det han sa. Han nevnte kanskje i større grad at dette skulle tilfalle Distrikts-Norge – og det var vel det han tenkte. Vi vet at de fleste menneskene her i Norge bor i Oslofjordregionen. Vi vet at Arbeiderpartiet gjennom et titall år har forsømt utbyggingen av E6 og E18, som altså er de mest trafikkerte veiene vi har her i Norge og de mest ulykkesbelastede. Fremdeles er det lite investeringer til dette fra Regjeringen, men dette er noe den har arvet fra arbeiderpartiregjeringen. Derfor vil jeg spørre Schjøtt-Pedersen: Hvilke krav vil de stille i regjeringsforhandlingene når det gjelder samferdsel? Og hvilke økninger har de lagt inn til E18 og E6 rundt Oslofjorden?
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Trontaledebatten har uten tvil vært preget av tilnærmingen mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet om neste års budsjett. Ikke uventet forsøker regjeringspartiene med statsministeren i spissen å framstille dette slik at det har skjedd en holdningsendring i Arbeiderpartiet når det gjelder kontantstøtten, og at vi nå aksepterer denne. Det korrekte er at vi er villig til å stemme for kontantstøtten dersom det kan medvirke til å vri politikken på andre områder i vår retning. Kontantstøtten er og blir en meningsløs bruk av penger, og jeg gremmes når jeg tenker på hva vi kunne oppnådd for de 3 milliardene pr. år for å løse de problemene vi sliter med i f.eks. skoleverket. Tenk om vi hadde brukt disse midlene strategisk i forhold til å forebygge utskeielser, vold og rusmiddelmisbruk blant unge! Etter få år ville samfunnet fått pengene igjen i form av sparte reparasjonskostnader. Like lite som det er riktig å svartmale situasjonen i Norge, er det grunn til en skjønnmaling som skjuler det negative. Vi har små problemer sammenlignet med nesten et hvilket som helst land, men vi har noen kraftige skyggesider som framstår som stadig større skampletter på et rikt velferdssamfunn. En av disse er alle de bostedsløse og de som sliter med rusproblemer uten å få hjelp til å komme seg ut av det helvete de lever i. Mange av dem befinner seg på gata i verdens rikeste land. Statsministeren sa i sitt innlegg at verden har bruk for «et solidarisk Norge». Det er jeg enig i. Men Norge klarer ikke alene å sørge for en solidarisk utvikling over hele kloden. At vi øker u-hjelpen med noen tidels prosent, er ikke mye å slå seg på brystet for. Det vi imidlertid kan gjøre, er å framstå som et eksempel for andre nasjoner. Da må vi sette solidaritetstanken ut i livet i vårt eget land, og så bør vi selvsagt sørge for å investere våre oljepenger i utlandet ut fra ønsket om å fremme en utvikling som går i riktig retning. Det er håpet om at vi kan få til et samarbeid i tilknytning til utjamningsmeldingen som er det sterkeste argumentet for min støtte til de forestående forhandlingene. Da får også jeg bite i meg at vi må stemme for at hele 3 milliarder kr brukes på en ufornuftig måte. For det er i dagens politiske situasjon bare ved et samarbeid med sentrum at Arbeiderpartiet kan oppnå resultater på dette området. Høyre og Fremskrittspartiet må ikke få legge premissene. Den negative, for ikke å si til dels hånlige, omtalen av våre utjamningskrav i flere av innleggene fra høyresiden bekrefter dette. Jeg håper vi ved behandlingen av utjamningsmeldingen ikke får en diskusjon om hvem som har skylden. Det viktige er at et flertall er villig til å ta ansvar for å gjøre noe som virkelig monner med skamplettene våre.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Trontaledebatten er opposisjonens debatt, så jeg skal ikke forsøke verken å karakterisere eller oppsummere den. Den lar seg vel heller ikke så lett oppsummere for øvrig, ettersom det har vært svært mange ulike temaer som er tatt opp i løpet av disse to dagene. Jeg vil derimot kommentere de forslagene som Carl I. Hagen har lagt fram på vegne av Fremskrittspartiet. Når det gjelder de to første forslagene hans, vil jeg gjerne anmode om at de blir oversendt finanskomiteen til behandling. Begge forslagene omhandler jo tema som er tatt opp i statsbudsjettet, og forslag nr. 2 har sågar direkte budsjettkonsekvenser for neste år. Når det gjelder forslagene nr. 3-7, er det det å si at de premissene som de forslagene bygger på, er vi uenig i, og vi kommer til å gå imot dette. Vi anbefaler da på sentrumspartienes vegne den behandlingsform som jeg her har gitt uttrykk for.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Jeg skjønner at både Jan Petersen og Carl I. Hagen har behov for å gå noen ekstra runder før man avslutter denne debatten. Det skal jeg gjerne gjøre, men jeg synes på en måte at temaene da kanskje burde bli litt mer målrettet i forhold til hva man faktisk har sagt. Jeg setter pris på vennligheten fra Jan Petersen, at han nå vil legge bort dette meningsløse sitatet – det var vel det ordet han selv brukte på det som er tillagt meg i Dagsavisen. Jeg er likevel ikke helt sikker på om jeg ikke vil møte det igjen i en eller annen replikk. Så siterer han et nylig utsagn fra meg i en replikk til Per-Kristian Foss, som jeg selvfølgelig fullt ut kan vedkjenne meg fordi det beskriver sentrumspolitikk på en god måte. Vi har saker i sentrum hvor vi vekselvis kan få støtte til venstre for oss, sammen med Arbeiderpartiet og også fra SV, og til høyre for oss, sammen med Fremskrittspartiet og Høyre. Slik har vi forhandlet oss fram i Stortinget. Selv om budsjettet får veldig stor oppmerksomhet i Stortingets forhandlinger, er det så mange andre saker som også behandles i Stortinget, og hvor Kristelig Folkeparti sammen med de to andre sentrumspartiene får anledning til å få gjennom sin politikk nettopp gjennom en slik vekselvis støtte. Jeg skal ikke svare på vegne av Valgerd Svarstad Haugland, men hun gav en grei og utfyllende beskrivelse av sitt syn når det gjelder fremtidig samarbeid og hvordan hun så på utviklingen fremover med hensyn til den parlamentariske situasjonen. Jeg synes for så vidt at det burde være uttømmende, men jeg vil i alle fall vise til dette, og også bekrefte det som Jan Petersen her sa, at hun ikke uten videre vedkjente seg formen og det oppslaget som kom i Dagsavisen i dag. Så vil jeg si til Carl I. Hagen at det er feil at ikke dette med grunnbeløpet er omtalt i statsbudsjettet. Det er det. Det har en klar tilknytning til statsbudsjettet og til nasjonalbudsjettet, og det er derfor saklig relevant å henvise til finanskomiteens behandling. Jeg fastholder mitt forslag om at de to første forslagene fra Carl I. Hagen skal til behandling i finanskomiteen. Carl I. Hagen trekker også ut i det meningsløse hva Kristelig Folkeparti og jeg står for når det gjelder tvangsekteskap. Dette har vært framme fortjenstfullt fra flere representanter i dag. Jeg vil bare sitere fra det innlegget som familieministeren holdt i Stortinget, der det står: «Det å ta vare på neste generasjon gjeld òg våre nye landsmenn og -kvinner. Respekt for ulike kulturar er viktig, men når eventuelt kultur kolliderer med klare menneskerettar, må vi ropa eit varsku. Tvangsekteskap er ukultur, og her må vi slåst saman med dei unge som blir tvungne eller lurte opp i noko som dei ikkje ynskjer.» Jeg slutter meg fullt og helt til dette fordi det er Kristelig Folkepartis holdning og politikk.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-13:
Når jeg nettopp hørte på Steensnæs, fikk jeg inntrykk av at denne debatten hadde han ikke noe med, for dette var visst opposisjonens debatt. Det har på mange måter også preget regjeringspartienes innsats i denne debatten. Det er jo ikke mange som har snakket om trontalen, og med god grunn. Jeg må nok si at denne debatten har ikke fjernet den tvilen som har ligget i flere innlegg om hvor Regjeringen ønsker å gå, og hva den vil. Lite har blitt klargjort i løpet av denne debatten. Nå har Steensnæs en rekke ganger blitt møtt med sin gamle definisjon på sentrumsprofil, nemlig at den «lar seg verken kvantifisere eller eksemplifisere», og jeg synes på mange måter at dette er gjort klart også i denne debatten. Nå er jeg imidlertid klar over at Steensnæs blir både sår og oppgitt når vi siterer dette nok en gang, og jeg skal derfor tilby meg å legge dette sitatet til side til fordel for hans nye definisjon av hva sentrumspolitikk er, slik det fremkom i replikken til Per-Kristian Foss. For i formiddag sa han det slik: «Det er slik at vekslende samarbeid ikke er vingling, men et uttrykk for at sentrumspolitikken er plassert både til venstre og til høyre for oss, og at vi søker muligheter for å oppnå begge deler.» Det kan man i og for seg tiltre. Så er det et annet spørsmål som også ligger meg på hjertet, fordi Valgerd Svarstad Haugland – hvor hun nå måtte være hen – har i dag avgitt et intervju i Dagsavisen. Hun sa imidlertid i dag, også i et replikkordskifte, at hun ikke kjente seg igjen i det referatet som ble gitt i Dagsavisen. Men når vi leser det hun sa i replikken, ja så bekrefter hun på mange måter det som stod i Dagsavisen. Derfor er spørsmålet til henne – hvis hun hadde vært her – om hun kjente seg igjen, for i realiteten sperrer hun for et mulig samarbeid. Da er det jo spørsmål om statsministeren kjenner henne igjen – i hvert fall skuffer hun borgerlige velgere. Ellers må jeg si at denne debatten, som har dreid seg mye om fordeling, har dreid seg lite om hvordan fordelingen skal foretas. Det som har vært det viktigste spørsmålet for Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, har de sagt lite om hvordan skal gjøres. Men det finnes en strategi som dreier seg om å gi muligheter, satse på utdannelse, satse på å skape arbeidsplasser, gi lettelser i skatten for dem som har de laveste inntektene, og løfte i bunnen. Her vil det være mulig å få enighet med Høyre. Isteden ønsker man altså å gå løs på ting som fort kan komme verdiskapingen i samfunnet for nær, og det er den gale veien å gå.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-13:
Jeg tror også jeg skal melde kort når det gjelder disse forslagene som er satt frem. Men før jeg kommer så langt, vil jeg bare replisere til Steensnæs at jeg er for så vidt helt enig med ham i at det sitatet som han stadig konfronteres med, er meningsløst. Jeg ville ikke vært så usjenerøs, men siden Steensnæs sier det selv, kan jeg for så vidt bekrefte at slik oppfatter jeg også det han sier. Jeg må innrømme at det nye er ikke så forferdelig mye bedre. Det er et uttrykk for at et skritt hit og et skritt dit er Regjeringens linje. Jeg må minne om den sangen som sier at «og så kjem det je itte kan», og det blir jo fort Regjeringens linje på det punktet. Ellers har jeg lyst til å kommentere det Valgerd Svarstad Haugland sa. Hun sa følgende ifølge referatet: «Det eg sa til Dagsavisen, var at når Kristeleg Folkeparti no sit i regjering saman med to andre parti, er det ikkje så interessant å diskutera nye parti inn i den Regjeringa. Det står eg for.» Hvis hun ikke kjente seg igjen i Dagsavisens referat, er jeg ikke sikker på om det er Dagsavisen som er å bebrei-de. Det er klart at her har Kristelig Folkeparti et problem i forhold til det landsmøtevedtaket som de har fattet. Så til selve forslagene. Jeg får vel si det som det er, at disse forslagene er ikke det som avgjør realiteten i noen av disse sakene. Det er en helt annen og ryddigere behandling av disse sakene i Stortinget, men det er jo i og for seg Hagens rett å samle et knippe og se hvordan det går. Til det er å si at jeg synes også det er riktig at man oversender de forslagene som tidligere er nevnt. Det er ett forslag som vi i og for seg godt kan stemme for, og det gjelder forslag nr. 4. Forslag nr. 5 er ikke all verdens språklig klart utformet, for å si det sånn. Det tror jeg nesten jeg må melde pass på. Det eneste forslaget som virkelig bekymrer meg, og som jeg vil sette litt inn på blir oversendt, er det siste forslaget, fordi alle vet jo at spørsmålet er å få Arbeiderpartiet med på laget når det gjelder gasskraftverkene. Det er ikke noen kunst å fremme et forslag her til votering og så få det nedstemt. Det ville være forferdelig synd. Jeg vil ikke håpe at det er Hagens intensjon. Derfor, og med § 37 i reglementet i minne, er det ikke så enkelt å la behandlingen gå, men realiteten er at selve saken vil bli behandlet når Høyres forslag kommer til behandling i komiteen. Selv om det sikkert er forsmedelig for hr. Hagen at han ikke har fremmet alle forslag først, er nå det allikevel realiteten, og jeg vil håpe at det blir oversendt, slik at vi ikke får nedstemt noe som det er forhåpninger om å få gjennomført. Så jeg håper at han vil være med på det av hensyn til saken. Hvis ikke, bør Stortinget gjøre det allikevel.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-13:
Forslag nr. 4 er vi parat til å stemme for.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Jeg tegnet meg bare for å kommentere de forslagene som Fremskrittspartiet har satt fram. Arbeiderpartiet er enig med Einar Steensnæs i at forslagene nr. 1 og 2 bør oversendes til komite. Det første forslaget er omtalt i nasjonalbudsjettet, og selvfølgelig må partiene i innstilling kommentere det som står der. Når det gjelder forslag nr. 2, vil jeg si at Arbeiderpartiet aldri var enig i det som flertallet gjorde, nemlig å ta fra lavtlønte og deltidsarbeidende retten til sykelønn. Fremskrittspartiet stemte for det. Vi vil nå i forhandlingene med sentrumspartiene gå inn for at den retten gjeninnføres fra 1. januar år 2000. Regjeringen har gått inn for at den skal gjeninnføres fra annet halvår neste år. Vi mener at det er et løftebrudd i forhold til det som ble sagt i valgkampen. Derfor mener vi at den bør gjeninnføres allerede fra 1. januar. Fremskrittspartiet fremmer nå dette forslaget til tross for at Fremskrittspartiet var med på å ta vekk retten til sykelønn for deltidsarbeidende og lavtlønte. Det er så sin sak, men faktum er at dette er til behandling i forbindelse med statsbudsjettet, og det bør ligge til behandling på den måten. Ellers er vi også enig i at forslag nr. 7 behandles i forbindelse med energimeldingen. De øvrige forslag fra Fremskrittspartiet vil Arbeiderpartiet stemme imot.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-13:
Det er vel ikke noe særlig tvil om at dette er en trontaledebatt som har skåret lavt hvis vi bedømmer den ut fra underholdningsverdien, men kanskje høyt hvis vi bedømmer den ut fra om det kan dannes nye allianser på Stortinget som kan gjøre en systematisk, langsiktig politisk jobb med hensyn til det som er de største utfordringene inn i nytt årtusen. Men bare framtiden og bare hverdagen i det politiske arbeidet kan bestemme det. Jeg ser at journalistene blir mer og mer bekymret for om det faktisk er sånn at de vil måtte komme til å tilbringe tiden sin framover med å skrive om de sakene vi faktisk behandler – tunge, vanskelige og kompliserte saker – og ikke om det spillet som ofte likner like mye på poker som på noe annet, og hvor det er enklere å få fres i underholdningsverdien. Det viktigste kjennetegnet på at det er en litt ny politisk situasjon, er hr. Hagens desperasjon, det at han legger fram så omfangsrike forslag som han gjør, som han utmerket godt vet er til behandling i forbindelse med forhandlingene mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Det er bare å slå opp i avisene eller på Internett kanskje for å finne ut hva som er tema der. Det er selvfølgelig en festlig øvelse å prøve å legge inn dem i Stortinget, men jeg tror faktisk ikke at Fremskrittspartiet vil lykkes denne gangen. Disse forslagene når det gjelder tvangsekteskap, er lagt fram uten hjertebank for de ungdommene som faktisk er i en veldig trengt situasjon. Ingen av dem vil hjelpe dem som føler seg dratt mellom to kulturer. Fremskrittspartiets utgangspunkt er at dette er 17-18-åringer som nærmest står på bar bakke, men det kan man umulig vite. Dette er ofte høyt utdannete, godt voksne folk som likevel føler seg presset av sin familie, de kan godt være i jobb, og de kan godt ha egen bolig. Den typen forslag hjelper ikke. Det er heller ikke slik at dette er en problemstilling som bare plager unge jenter. Det er også unge gutter i Norge med den typen bakgrunn som føler seg skvisa. De har så langt ikke kommet til orde i debatten selv. Det vi må sørge for videre, og det håper jeg blir en tverrpolitisk jobb, er at vi i dialog med dem det gjelder, klarer å finne fram til de tiltakene som faktisk vil hjelpe. Jeg håper det bl.a. blir et tema for det videre budsjettarbeid, for noe av dette dreier seg om krisehjelp, å ha et sted å henvende seg til, og særlig at man støtter opp om den jobben som gjøres av miljøene selv. Det har vært en trontaledebatt uten den store flukten og de store visjonene. Fra SVs side håper vi at det kan dannes et nytt mønster på Stortinget med samarbeid mellom sentrum, Arbeiderpartiet og SV. SV vil være på banen og utfordre på sak. Det må være noen som utfordrer et litt sidrumpa stortingsflertall på miljø, på kunnskapssamfunnet, på rettferdig fordeling. Der har vi en kjempejobb å gjøre i et av de landene i verden som har den største muligheten til å gjøre det.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-10-13:
Først bare en kort kommentar til noe Fremskrittspartiets parlamentariske leder har tatt opp flere ganger, og som er et viktig tema, nemlig problemet med tvangsekteskap også i Norge. Men jeg reagerer nokså sterkt når han fremstiller det som om det bare skulle være Fremskrittspartiet som er opptatt av å gjøre noe med dette problemet. Det er selvsagt feil. For det første har representanter fra ulike partier engasjert seg i dette i denne debatten. For det andre må jeg gjøre Fremskrittspartiets leder oppmerksom på at Barne- og familiedepartementet allerede har utarbeidet en handlingsplan mot tvangsekteskap som inneholder et bredt register av tiltak, og som går litt dypere og bredere enn dem Hagen har foreskrevet, nemlig på informasjon, dialog og samhandling, hjelpetiltak, krisetiltak, opplæring og kompetanseheving, utenriksetatens rolle og forslag til lovendringer i lovverket. Så dette tilbakeviser jo eklatant Hagens forsøk på å framstille det som om det bare er hans parti som er opptatt av dette problemet. Ellers registrerer jeg at Jan Petersen har sin yndlingssetning i denne debatten, nemlig at sentrumspartiene har skuffet borgerlige velgere. Det er jo gjentatt nå til det kjedsommelige, om jeg skal få si det slik. Vi kan ikke la gallupmålinger eller andre ting styre hvordan vi handler i forhold til budsjetter i Stortinget. Men hvis en først skal skjele litt til akkurat dette med velgernes oppfatninger, som Petersen er så kolossalt opptatt av, er det faktisk en gallupmåling som viser at det er et klart flertall blant sentrumsvelgerne som denne gangen mener at vi skal forhandle med Arbeiderpartiet for å forsøke å finne en løsning. Jeg synes at mye av Jan Petersens argumentasjon i dag er et uttrykk for den gamle toblokkstenkning, og at han ikke har tatt innover seg at sentrumsregjeringen ikke er basert på en gammel toblokkstenkning, men på sentrum som et eget tyngdepunkt. En mindretallsregjering må mer enn andre samarbeide med andre partier i Stortinget for å finne løsninger. Og sentrums styrke er jo at vi er friere enn en regjering lenger til høyre eller en regjering lenger til venstre og kan samarbeide med ulike partier. Det betyr ikke at vi ikke har noen klar politikk. Den har vi skissert i Voksenåserklæringen, og jeg er meget bekjent av det toårsregnskapet som vi har lagt fram for hvor langt vi har kommet i å oppfølge Voksenåserklæringen. Denne regjeringen sitter ikke bare for å sitte, men for å gjennomføre denne politikken. Det har vi et regnskap på. Når det gjelder regjeringssituasjonen videre framover, er det ikke konstruktivt av en statsminister som leder en regjering, som vi faktisk mener er god, å spekulere i andre alternativer. Men det er klart at partiene på sine landsmøter våren 2001 må gi velgerne retningslinjer for hvordan en vil se på dette inn i neste fireårsperiode. Det vil også skje for Kristelig Folkepartis vedkommende.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1999-12-10:
For knapt 14 dager siden ble det avholdt valg til Svalbardrådet. Den tverrpolitiske felleslista fikk absolutt flertall. Og selv om 45 pst. valgdeltakelse ikke er særlig imponerende, var deltakelsen svært mye bedre enn ved forrige valg. Jeg antar at en av grunnene til at engasjementet har økt, kan være debatten og forslaget om å innføre lokaldemokrati i Longyearbyen. 29. oktober i høst la Regjeringen fram den lenge etterlengtede og etterlyste meldingen om norsk Svalbard-politikk. Som svar på det voksende kravet om økt lokaldemokrati i Longyearbyen foreslår Regjeringen at det etableres et Longyearbyen Lokalstyre, som, i motsetning til Svalbardrådet, vil få omfattende beslutningsansvar. Utenrikskomiteen tar sikte på å behandle stortingsmeldingen om Svalbard i løpet av våren. Innstillingen vil bli skrevet i nært samarbeid med kolleger fra andre komiteer her i Stortinget, og etter omfattende høringer med alle berørte parter. Foruten utenrikskomiteen vil flere fagkomiteer besøke Svalbard. Jeg regner med at komiteen vil gå grundig inn i Sysselmannens virksomhet i forbindelse med arbeidet med meldingen. På samme måte vil vi måtte vurdere spørsmål angående vekst og vern, oppgavefordelingen mellom det lokale og sentrale demokratiet, bosettingspolitikk, ressursutnyttelse, forholdet til andre stater og sist, men ikke minst hvordan vi i framtiden skal utøve norsk suverenitet på Svalbard. Forslaget til Svalbard-budsjett for 2000 er meget nøkternt. Budsjettet signaliserer at aktiviteten på de områdene som omfattes av Svalbard-budsjettet, skal videreføres på omtrent samme nivå som i inneværende år. Utenrikskomiteen har enstemmig sluttet seg til Regjeringens forslag, idet vi regner med at eventuelle økonomiske konsekvenser av det som måtte bli besluttet i forbindelse med behandlingen av Svalbard-meldingen, vil bli nedfelt i budsjettet for år 2001. Men fordi Svalbardrådet vil måtte få en sentral rolle ved overgangen til en ny beslutningsstruktur i Longyearbyen, har komiteen bedt om at departementet må være lydhør dersom rådet får behov for noe mer penger enn det som blir stilt til rådets disposisjon i dette budsjettet. Med disse korte merknadene vil jeg anbefale komiteens enstemmige innstilling.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-12-10:
Frå Arbeidarpartiet si side klagar vi ikkje over løyvinga til Sentral- og Aust-Europa; vi står bak den og stemmer for den. Det liknar for så vidt på situasjonen i fjor, då det vart eit budsjettforlik mellom regjeringspartia og Høgre som førde til at løyvinga vart redusert. Så dette er noko som skjer år om anna, men eg trur at ein står seg på å seie at ein støttar det forslaget som er lagt fram i innstillinga. Forslaget frå Høgre meiner eg har svært mykje godt i seg, tanken der støttar vi. Som eg var inne på, kunne eg godt tenkje meg at ein ser dette i ein endå større samanheng, at Russland-strategien bli baka inn også i ei vurdering av den nye situasjonen som ei rekkje andre land i området er komne i. Men isolert sett støttar vi forslaget frå Høgre, og vi er interesserte i å høyre frå departementet og frå andre parti om dei meiner det er mogleg å ha ein utvida strategi også i høve til dei baltiske landa. Arbeidarpartiet meiner ikkje at det er noko gale med ODA-reglane. Dei er klare, og det er klart kva for land som fell inn under dei, og kva land som ikkje gjer det. Det vi peikar på, er at ein i enkelte område får eit kunstig skilje mellom dei områda som fell innafor, og dei som fell utafor. Det gjeld eigentleg stort sett i Kaukasus, der Russland ikkje fell innafor, mens ein del av dei andre landa fell innafor. Så ODA-reglane er ikkje eit problem, men det er eit politisk spørsmål om ein skal løyve meir pengar til Russland, og det kjem då ikkje inn under den tradisjonelle bistanden. Men alle dei andre områda som Siri Frost Sterri her er inne på, vil vere ODA-godkjende, dersom ein politisk ønskjer å løyve pengar til dei. Det er eit politisk spørsmål om ein ønskjer å leggje meir pengar i det området, det er ikkje eit problem i høve til ODA-reglane. Vi meiner at ein bør kunne flytte noko meir pengar over til ein del av desse områda i den tidlegare Sovjetunionen, utan at ein dermed endrar hovudinntrykket av norsk bistand.