Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2010-05-05:
I Norge er det ført kirkebøker siden 1600-tallet. Helt fram til 1980-årene hadde kirkeboka en viktig funksjon som offentlig register. Det var i kirkeboka man fant opplysninger om f.eks. fødsler, ekteskapsinngåelser og dødsfall. Ansvaret for å registrere denne type opplysninger er nå overført til folkeregisteret eller andre instanser. Attester som utstedes fra kirkebøkene, har ikke lenger såkalt offentlig troverdighet. Kirkeboka er med andre ord i all hovedsak blitt begrenset til et register over kirkelige handlinger, og den er uten sivilrettslig betydning. Det sentrale medlemsregisteret for Den norske kirke, som ble etablert i 1999, tar i bruk dagens teknologi. I 2009 ble en ny IKT-plattform for medlemsregisteret implementert. Denne registerløsningen legger til rette for elektronisk registrering av data lokalt i det enkelte sokn. Registeret gir oversikt over medlemskap i og tilhørighet til Den norske kirke gjennom registrering av bl.a. dåp, innmeldinger og utmeldinger. I tillegg benyttes de innsamlede opplysningene som grunnlag for manntallslistene i de kirkelige valgene. Registeret dannet grunnlaget for kirkevalgene høsten 2009 og produksjonen av valgkort. Den nye løsningen har bidratt til å bedre kvaliteten i medlemsregisteret. Løsningen legger også et grunnlag for framtidige effektiviseringsgevinster for den lokale kirken, og disse kan realiseres ved å videreutvikle den plattformen som allerede er i bruk. Målsettingen må derfor være å avvikle dagens papirbaserte kirkebokføring og videreutvikle medlemsregisteret i retning av en elektronisk kirkebok. Men før den papirbaserte ordningen kan avvikles, må en elektronisk løsning faktisk være på plass. Kirkerådet er nå inne i en prosess for å utvikle en modul for elektronisk innrapportering av kirkelige handlinger. Det må vurderes nærmere hvor omfattende dokumentasjon kirkeboka skal inneholde i framtiden. Jeg mener at en må vurdere om det vil være hensiktsmessig å registrere alle opplysninger som i dag registreres i kirkeboka, i en framtidig elektronisk base. Som nevnt har kirkebokføringen ikke den samme betydningen som før, og andre offentlige instanser har overtatt registrering av f.eks. vigsel. Jeg er opptatt av at systemet må ivareta nødvendige krav til sikkerhet og på en god måte møte de praktiske utfordringer og behov som er lokalt. Registrering av denne typen personopplysninger skaper noen særlige utfordringer, ikke minst fordi det er svært mange brukere av systemet på lokalplanet. Den norske kirke har i tillegg etablert en felles IKT-strategi, som griper fatt i behovene for å utvikle en mer helhetlig og effektiv tilnærming til både lokal registerføring og sentrale behov og krav. Arbeidet med å realisere denne IKT-strategien har – etter det Kirkerådet opplyser – startet. Ett av tiltaksområdene er å sikre gode lokale løsninger, slik at kirkestabene skal få moderne IT-verktøy som støtter deres arbeid. I den forbindelse vil Den norske kirke gjennomgå hva som er relevante lokale behov, og hvilken statistikk og hvilke styringsdata som trengs for nasjonal planlegging. Jeg mener det er viktig at Kirken selv finner fram til gode løsninger her og ikke utvikler IKT-løsninger for å løse ett problem av gangen. Jeg stiller meg derfor bak den helhetlige innfallsvinkelen Kirken selv har til disse utfordringene. Kirkeloven har i dag bestemmelser både om kirkebokføring og medlemsregister. Jeg arbeider nå med et høringsnotat som legger opp til å justere bestemmelsene om kirkebokføring, slik at den ikke skal være til hinder for at registrering av kirkelige handlinger i framtiden kan skje elektronisk.