trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Dei eksempla som representanten Bekkemellem Orheim nemner, er eksempel som vi alltid har hatt, og det har veldig lite med kontantstøtta å gjera at ein har sju born i ei leilegheit. Eg har høyrt om slike tilfelle, og det er ein av grunnane til at eg, for så vidt uavhengig av kontantstøttedebatten, vil sjå på om eit dagmammaregister er ønskeleg. Vi har gjort nokre endringar, som eg gjorde greie for i det førre svaret mitt, som vil legga til rette for at det skal vera enklare og meir lønsamt å jobba kvitt. Eg trur at ein av grunnane til at vi har fått færre registrerte dagmammaer, er at vi òg har fått fleire barnehageplassar, og at ein del av dei som har brukt dagmammaer, har gått over til å bruka barnehageplassar. Dei tala som representanten opererer med, er tal som er henta inn anten i startfasen eller før kontantstøtta vart innført. Eg trur nok at det etter at kontantstøtta er innført, vil bli brukt nokre fleire dagmammaer enn før. Men vi vil sjå på desse problemstillingane og på kva vi kan gjera i forhold til skatteetaten, som eg nemnde, for å få betre materiale å gå ut med enn det som vi, iallfall inntil i dag, har. Og så får vi sjå kva vi kan gjera med det.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Utfordringane som er knytte til spørsmålet representanten Bekkemellem Orheim stiller, vart omtalt i proposisjonen om kontantstøtte. I kapitlet om barnehagen si rolle for born med særskilde behov, er m.a. høyringsinstansane sine syn når det gjeld desse borna, omtalt. I proposisjonen la Regjeringa til grunn at valfridomen skal gjelda alle familiar, også dei familiar som har born med særskilde behov. Vi la også vekt på høve til å velja ein kombinasjon av barnehage og kontantstøtte. Eg trur ein slik kombinasjon kan passa godt for mange, også for familiar som har born med særskilde behov. Ordninga med kontantstøtte skal evaluerast av Forskningsrådet. I oppdraget deira er det m.a. lagt vekt på at evalueringa må omfatta korleis kontantstøtta verkar nettopp for born med særskilde behov. Dersom denne evalueringa skulle visa at desse borna ikkje får den naudsynte omsorga og stimuleringa dei treng, eller at talet på born med særskilde behov i barnehagane skulle gå sterkt ned, må vi sjølvsagt vurdera kva for tiltak og eventuelle endringar vi må setta i verk. Eg vil vurdera desse spørsmåla etter kvart som resultata frå evalueringa ligg føre. Førebels har ein del uttrykt uro, men til no har vi i departementet ikkje fått konkrete opplysningar om at dei borna det her er snakk om, har slutta i barnehagane. Eg har den tiltrua til foreldra at dei sjølve kan ta stilling til kva som er best for borna deira. Vidare vonar eg at foreldra lyttar til dei råda dei får, t.d. frå helsestasjonane eller barnehagane. Eg vonar òg at barnevernet framleis samarbeider med foreldra om gode løysingar til beste for borna, slik dei gjorde før kontantstøtta vart innført.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
I departementet er vi ikkje kjende med fleire tilfelle rundt omkring i landet. Eg har lese det som stod i Norsk førskolelærerblad som representanten refererte til. Vi veit òg at mange av dei som jobbar i barnehage, har veldig sterke synspunkt på kontantstøtta og er flinke til å marknadsføra eventuelle uheldige konsekvensar av ho. Det som for meg er viktig å streka under, er at barnevernet ikkje har fått endra arbeidsvilkår etter at kontantstøtta vart innført. Barnevernet skal vera ein aktiv deltakar og gi desse borna gode oppvekstvilkår, og òg legga til rette for dei ordningane som er best for borna. Eg er ganske sikker på at barnevernet i samarbeid med foreldra skal kunna finna fram til gode løysingar. Dersom vi er nøydde til å endra noko på kriteria for at barnevernet på ein lettare måte skal kunna gripa inn, ja, så er eg gjerne villig til å gå inn i ein slik dialog. Men ein fremmar ikkje endringsforslag ut frå eit eksempel med to born. Her må vi veta om dette er eit stort problem, og det vil vi få greie på når forskingsrapporten kjem.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Det er ikkje rett at eg har sagt at vi har full barnehagedekning for born over tre år. Kor representanten har høyrt eller lese det, kunne eg gjerne tenkja meg å få referert, for det har eg aldri uttalt. For born over tre år manglar det nokre tusen plassar før ein har full behovsdekning. Det tyder på at vi i løpet av kort tid kan oppnå intensjonen om full behovsdekning for denne gruppa med born. Barne- og familiedepartementet nyttar seg ikkje einsidig av ventelister som eit mål på kor mange nye plassar som trengst før vi har full behovsdekning. Dei ventelistene som kommunane har, er usikre i forhold til den reelle etterspurnaden etter barnehageplassar. På desse ventelistene står òg born som har barnehageplass, fordi foreldra i røynda ynskjer plass for barnet i ein annan barnehage. Når eg likevel seier at vi nærmar oss målet om full behovsdekning, er det på bakgrunn av at stadig fleire kommunar, ca. en tredjedel etter Asplan Viak, melder om full dekning eller overkapasitet, og at svært mange kommunar alt har nådd eller nærmar seg dette målet. Det inneber ikkje at eg ikkje er kjend med at behovet framleis er større enn tilbodet i mange norske kommunar. Den største udekte etterspurnaden er for born under tre år. Eg har ei viss forståing for at kommunane er usikre på korleis innføringa av kontantstøtta vil påverka etterspurnaden etter barnehageplassar for denne aldersgruppa. Asplan Viak, Trondheim, fekk derfor i oppdrag av Barne- og familiedepartementet å vurdera korleis kontantstøtta verka inn på barnehagetilbodet i 40 norske kommunar. Tilbakemeldingane frå barnehageadministrasjonen i desse kommunane var generelt sett at det var for tidleg å seia noko om kva for konkrete verknader kontantstøtta har på behovet for barnehageplassar. I om lag 30 pst. av kommunane meinte dei at det var ein redusert etterspurnad etter barnehageplassar for born under tre år, medan det for born over tre år var lita eller inga endring. Denne undersøkinga viser m.a. at det kan vera vanskeleg så tidleg etter innføringa av kontantstøtta å slå fast kva full barnehagedekning verkeleg vil vera i den enkelte kommunen. Konkretiseringa av behovet og definisjonen av full behovsdekning varierer med fleire titals prosent frå kommune til kommune.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Eg må presisera svaret mitt litt og attgjevinga av det: Eg sa ikkje eit par tusen, eg sa nokre tusen, og det kan vera meir enn eit par tusen. Det er noko med språkforvirring her i forhold til nynorsk og bokmål. Men vi manglar altså ein del, og vi manglar nokre tusen for dei som er over tre. Grunnen til at det òg for så vidt er noko vi reknar med, og grunnen til at vi har utsett barnehagemeldinga, er at vi innhentar meir korrekt informasjon frå kommunane i forhold til det reelle behovet. Og vi reknar med at vi vil ha eit langt grundigare bakgrunnsmateriale framfor oss når vi skal legga fram barnehagemeldinga. Det vi òg veit, er at kommunane sjølve opererer med full dekning – nokre innan år 2000, nokre innan år 2004. Det tilseier at det kjem til å bli forskjellig måloppnåing i kommunane òg innan år 2000. Det er eg ganske sikker på. Når det gjeld budsjettet, kan vi vera spente på det alle saman. Då må det sjølvsagt – slik som òg representanten meiner – ligga pengar inne til barnehagesektoren.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Det er noko med formuleringane i spørsmåla frå representanten Fossum som eg må begynna med her òg. Regjeringa har sjølvsagt interesse for å bygga barnehageplassar til alle som ynskjer det, trass i at spørsmålsstillaren seier at vi manglar den interessa. Det gjer vi ikkje. Og det er ikkje rart at kommunar som i dag har overdekning eller full dekning, ikkje bygger nye plassar. Det er heller ikkje rart at dei som har nær full dekning, sjekkar behovet nøye før dei set i gang med dei siste plassane. Men det er merkeleg at kommunar som har langt igjen før dei har full dekning, ikkje er meir aktive enn dei er i dag. Utan kommunane sin medverknad er det ikkje lett å nå full barnehagedekning neste år. Tal som departementet har fått frå SSB, viser at det vart etablert rundt 3 200 nye plassar i 1998. For born over tre år nådde vi måltalet frå budsjettet, men det er ein reduksjon i talet på plassar for born under tre år. Det vi ikkje veit sikkert enno, er om etterspørselen etter barnehageplassar for dei minste borna reelt sett har vorte mindre, eller om utbyggarane av barnehagar har venta litt for å sjå korleis kontantstøtta ville verka inn på etterspørselen. Eit oppsving av nye lånesøknader til Husbanken kan tyda på ein positiv trend i høve til nyetablering av barnehageplassar i år. Det kan òg vera slik at nedgangen skuldast at familiane ikkje får eit fleksibelt nok barnehagetilbod. Eg har fått signal frå ein del foreldre som etter innføringa av kontantstøtta ynskjer ein kombinasjon av barnehage og tilsyn heime, utan at barnehagane har gitt tilbod om deltidsplassar. Omlegginga av driftstilskotet til barnehagar frå 1. august, som inneber at det blir ein auke i talet på kategoriar for opphaldstid og ein auke i satsane for kortare opphaldstider, vil motivera til fleire deltidsplassar. Vi håpar at barnehagane kan gi dei som ynskjer det, eit meir fleksibelt tilbod enn det som eksisterer i dag. Eg vil òg minne om at evalueringa av kontantstøtta vil sjå særskilt på effektane for barnehagesektoren.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Eg trur det bygger på ei feil oppfatning frå representanten si side når ho peikar på at den fleksibiliteten ikkje er gitt til dei som ikkje får kontantstøtte. Eg har lese tilstandsrapporten frå Arbeidarpartiet si kvinnerørsle i forhold til barnehagar. Der står det m.a. at for dei som har kontantstøtte, er det ein lovfesta rett til fleksible løysingar i barnehagane, men det er det ikkje for dei som ikkje har kontantstøtte. Det er feil. For det finst ikkje nokon lovfesta rett til ein fleksibel barnehageplass, men vi har med støtteordningane lagt til rette for at barnehagane skal kunna tilby det. Den retten er sjølvsagt like klar for dei som er under eller over tre år, og for dei som har eller ikkje har kontantstøtte. Har ein ein fireåring og ynskjer ¾ plass, skal ein få det med like stor rett som for ein toåring, slik at der er det ikkje nokon skilnad. Eg trur at kontantstøtta, saman med dei støtteordningane vi no òg har til barnehageplassane, har motivert til at fleire barnehageeigarar gir det fleksible tilbodet som veldig mange foreldre ynskjer seg.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «En undersøkelse NOVA har gjort for Barne- og familiedepartementet viser at hvis man står ved de valgene man trodde man ville gjøre ved innføring av kontantstøtten, vil bruken av dagmamma øke fra 22 pst. til 37 pst. Tall fra Skattedirektoratet viser at det i mars 1998 ble registrert 9 273 dagmammaer, og i mars 1999 var tallet sunket til 6 280. Dette er bekymringsfullt. Hva vil statsråden gjøre for å forsikre seg om at kontantstøtten ikke blir brukt til «svart» arbeid?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Men dette handler ikke om at vi stempler en hel gruppe for å drive med svart arbeid. Det dette handler om, er situasjonen for barna. Det er ganske opplagt at når en familie i stedet for å betale 3 500 kr i barnehageutgifter pr. måned kan motta støtte fra staten som dekker utgiftene til dagmamma, vil det stimulere til økt dagmammabruk. Tall fra Skattedirektoratet viser at tallet på registrerte dagmammaer har sunket gjennom det siste året. Jeg vil spørre statsråden om hun ikke ser noen fare for oppblomstring av uregistrerte dagmammaer. Det er selvfølgelig mange som driver på en seriøs og skikkelig måte, men hva med dem som ikke gjør det? Det er faktisk eksempler på at én dagmamma har så mange som sju barn i en treromsleilighet, og får 3 500 kr for hvert barn. Det blir en meget brukbar inntekt av det. Men hva slags kvalitet får disse barna på sin dag, og hva slags muligheter får de til uteaktiviteter og pedagogisk omsorg? Jeg har til slutt lyst til å si at jeg ikke er så bekymret for den manglende inntekten til statskassen, men for disse barna.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «I forbindelse med innføringen av kontantstøtten uttrykte vi vår bekymring for at barn med spesielle behov ville velge bort barnehageplassen sin. På barnehagekonferansen til Norsk Lærerlag etter påske ble problemstillingen reist, og det var stor bekymring for denne gruppen blant barnehagepersonalet. Dette skrev også Norsk Førskolelærerblad nr. 10/99. Ser statsråden at dette er et problem, og hvilke tiltak vil hun sette i verk for å sikre denne gruppen barn et trygt og godt omsorgstilbud?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Først vil jeg si at det finnes konkrete eksempler på at denne situasjonen har oppstått, og det er nok å vise til oppslaget i Norsk Førskolelærerblad nr. 10/99. Jeg aksepterer også det politiske valget som Regjeringen har gjort når de har prioritert sin ordning, men jeg synes ikke det er akseptabelt at en gruppe barn som har det vanskelig nok i utgangspunktet, ikke skal få et godt nok tilbud. Jeg er opptatt av at disse barna skal få trygge og gode omsorgstilbud. Jeg regner også med at barne- og familieministeren er enig med meg i den betydningen barnehagene har i barnevernstjenestens arbeid for de mest utsatte barna og deres familier. Når det gjelder å avdekke omsorgssvikt og sette inn tiltak, som er spesielt omtalt i barnevernsloven, er det ingen tvil om barnehagenes betydning. Beklageligvis er det flere eksempler rundt om i landet på at foreldrene til vanskeligstilte barn trekker ut barna av barnehagene og heller vil ha kontantstøtte, og det vil ta minst ett år fra tvangsvedtak er klart til disse barna kan plasseres i en barnehage. Helt til slutt: Vi har tiltro til foreldrene, men det er ikke bestandig at alle foreldre gjør de riktige valgene for sine barn.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «Statsråden har sagt at de i aldersgruppen over 3 år har full barnehagedekning. Hvor mange barn under 3 år står på venteliste for å få plass i barnehage, og hvordan har statsråden tenkt å få disse familienes barnehagebehov dekket innen år 2000?»
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Det kunne være interessant å gjøre dette til en debatt om hva full behovsdekning er. Det skal jeg ikke gi meg inn på, men jeg regner med at når Regjeringen har sagt at de vil ha full behovsdekning i år 2000, vet de hva som skal til. Det man ikke bruker her, er en venteliste, for der er det mange usikkerhetsmomenter. Men det man vet, er at det mangler et par tusen plasser i forhold til de barna som er over tre år. Da forundrer det meg at man ikke vet hvor mange plasser det mangler for dem under tre år. Det har jeg nemlig ikke fått svar på. Høstens budsjett blir utrolig spennende, for da foregår evalueringen, og det er det siste budsjettet før man skal bestemme hva full barnehagedekning er. I hvert fall må statsråden komme med svaret da, og vi gleder oss til å se om hun da svarer på spørsmålet om hvordan statsråden har tenkt å få disse barnefamilienes barnehagebehov dekket.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg vil få stille barne- og familieministeren følgende spørsmål: «Det har blitt hevdet at antall nye barnehageplasser i 1998 er det laveste på mange år. Hva skyldes denne mangel på interesse for bygging av nye barnehager, og hva har Regjeringen gjort for at det blir flere barnehageplasser?»
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg takker statsråden for svaret og for korrigeringen av spørsmålsstillingen, men jeg tror det er viktigere å skille mellom det som er skrevet, og det som er intensjonen bak spørsmålet. Jeg er enig i at det er forunderlig at de kommunene som trenger å bygge ut barnehagetilbudet, ikke er mer aktive. Men det som forundrer meg enda mer, er at Regjeringen sitter og ser på at kommunene ikke er aktive, uten å gjøre noe. Da må statsråden ha meg unnskyldt at jeg trekker den slutningen at den er lite interessert i å inspirere kommunene til å gjøre noe. Det er faktisk slik at statsråden sa i sitt svar til meg nå at hun hadde fått signaler fra en del foreldre som etter innføringen av kontantstøtten, ønsket en kombinasjon, men at de ikke fikk lov til det av barnehagene. Men det er ingen forståelse for at foreldre uten kontantstøtte ønsker denne fleksibiliteten. Det viser meg veldig nøye hva som er Regjeringens motiver. Spørsmålet mitt er: Hvordan kan Regjeringen rolig sitte og se på at kommunene ikke bygger barnehager til tross for at det er behov for det?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til statsråd Frafjord Johnson: «Ifølge norske hjelpeorganisasjoner vil flyktningsituasjonen i Kosovo bli langvarig. Dersom den norske hjelpen skal bevare folkelig oppslutning er det viktig at den er kostnadseffektiv og hjelper flest mulig på praktisk best mulig måte. Det er også av stor betydning at man fra Regjeringens side anslår de langsiktige kostnadene og den budsjettmessige inndekningen. Hva er Regjeringens anslag vedrørende de økonomiske utgiftene og strategi vedrørende den praktiske gjennomføringen av hjelpen?»
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg takker for svaret, som jeg dessverre synes var lite konkret. De norske hjelpeorganisasjonene har sagt at det er helt åpenbart at denne situasjonen i hvert fall vil vare til langt over vinteren. Da er det foruroligende det vi kan lese i Aftenposten i dag, at FNs høykommisær for flyktninger sier at man bare har penger igjen til å hjelpe de ca. 800 000 flyktningene i Albania i tre uker framover. Enda mer alvorlig er det at den norske politikken så langt blir slaktet fordi den ikke legger vekt på nærområdene, men heller tar mange flyktninger hit. Det er jo slik at dersom denne hjelpen skal være effektiv og hjelpe flest mulig, og også ha oppslutning blant befolkningen i Norge, er det viktig at den blir gjort mest mulig kostnadseffektiv. Jeg vil i tillegg spørre: Hva har man vurdert på den praktiske siden? Har man vurdert f.eks. tiltak som å bruke moduler, campingvogner eller lignende løsninger der nede?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål: «Ifølge Aftenposten led Norge nederlag da Den internasjonale hvalfangstkommisjonen vedtok å forlenge sitt mandat til å regulere og beskytte hvalbestanden. Hva er Regjeringens vurdering av dette vedtaket, og hvilke tiltak vurderes for å sikre muligheter til fremtidig norsk hvalfangst?»
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg takker statsråden for svaret. Fangstnæringen, i dette tilfelle hvalfangst, har historisk sett vært en sentral norsk næring, som langs kysten for alvor har bidradd til å skape et selvstendig levegrunnlag for befolkningen. Det som bekymrer meg, er at IWC synes å ha blitt en ren verneorganisasjon, hvor man ikke engang hører på sine egne forskere. Det virker videre som om denne situasjonen står fullstendig i stampe, samtidig som Norge bruker veldig mye penger på å være med i IWC, en organisasjon vi til sjuende og sist ikke hører på når det kommer til stykket. Mine oppfølgingsspørsmål er: Hva er Regjeringens langsiktige strategi på dette området? Er det formålstjenlig i det lange løp å være med i IWC? Og hvilke andre offensive tiltak vil Norge iverksette for å kunne bidra til at man kan ha en økonomisk levedyktig hvalfangst?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Konflikten i Kosovo er nå inne i sin tredje måned. Enkelte signaler de seneste dagene kan tyde på en viss bevegelse i Beograd, men det er uklart hvilke konkrete innrømmelser som Beograd er kommet med. Det er derfor av stor betydning at president Martti Ahtisaari og spesialutsending Viktor Tsjernomyrdin nå besøker Beograd. Omfanget av flyktningkrisen ser bare ut til å vokse. Antallet Kosovo-flyktninger i nabolandene har nå nådd 800 000 og mer en 450 000 antas å være fordrevne internt i provinsen. Norge har hittil bevilget 225 mill. kr til humanitære tiltak i regionen. I tillegg kommer som kjent 1,2 milliarder kr til mottak av 6 000 flyktninger i Norge, og 300 mill. kr til militære og humanitære tiltak i regi av Forsvaret. Den norske innsatsen står ikke noe tilbake for andre lands bidrag – tvert imot. Det er imidlertid nødvendig med ytterligere innsats, og Regjeringen vil, som Stortingets organer tidligere er informert om, komme tilbake til Stortinget om dette nå før sommeren. Det er i dag umulig å ha noen klar oppfatning av de mer langsiktige behov for humanitær innsats og bistand til gjenoppbygging. Den uoversiktlige situasjonen i regionen og de store mulighetene for plutselige omveltninger, gjør en fornuftig planlegging og behovsvurdering svært vanskelig. Særlig er behovene inne i Kosovo uklare. Foreløpige rapporter tyder på at den humanitære situasjonen er akutt også der. Det er først når en løsning på konflikten er på plass, at vi kan få et klart bilde av de utfordringer og behov vi står overfor. Et bilde av behovet for humanitær bistand for Balkan-regionen vil foreligge når FN i juli presenterer sin appell for annet halvår 1999. I disse dager sluttfører også FN en mer spesifikk appell knyttet til Kosovo-krisen direkte og de 1,25 millioner mennesker som er berørt av denne. I tillegg kommer gjenoppbyggingsbehovene i Kosovo som med sikkerhet vil være svært omfattende. Det er først når disse anslagene foreligger, at vi kan si noe mer konkret om de økonomiske utgiftene. Det internasjonale samfunn er imidlertid i gang med å etablere et rammeverk for internasjonal koordinering også av de mer langsiktige tiltakene. Det er ingen tvil om at en slagkraftig internasjonal koordinering av både de humanitære operasjonene og gjenoppbyggingstiltakene vil være desidert mest kostnadseffektivt. Det gir også best resultater ute i felten. Derfor er støtte til den multilaterale innsatsen viktig. Dette har konsekvenser for Regjeringens prioriteringer. Regjeringen legger i sin planlegging til grunn at innsatsen fortsatt må konsentreres om humanitær bistand og budsjettstøtte kanalisert gjennom FN-systemet og de norske frivillige organisasjonene. I tillegg til de tiltak Regjeringen vil legge frem for Stortinget før sommeren, vil den så snart Stortinget igjen er samlet til høsten, komme tilbake med en ny vurdering av situasjonen. Spørsmålet om budsjettmessig inndekning vil vi komme tilbake til i denne forbindelse.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Nå vet jeg ikke helt hvem representanten sikter til når han snakker om at den norske politikken «blir slaktet». Så til dette med å hjelpe i nærområdene: Når man tar imot flyktninger til Norge, er det etter anmodning fra FNs høykommisær for flyktninger, UNHCR, og det er i tråd med det de aller fleste land nå gjør. Det er en rekke europeiske land som tar imot flyktninger, nettopp for å dempe presset i regionen. Så det må i tilfelle være Fremskrittspartiet som slakter dette, uten at vi nødvendigvis skal ta det altfor alvorlig. Vi stoler mer på UNHCRs vurderinger i den sammenheng. Når det gjelder hjelpen, sier norske hjelpeorganisasjoner at behovet kan vare langt utover vinteren. Det er vi også forberedt på. Bakgrunnen for UNHCRs uttalelse er at den ene appellen gjelder frem til 1. juli. De arbeider nå med en ny, og da vil nye penger måtte komme inn fra de ulike landene. Det er dette vi fra norsk side ønsker å bidra til, og det er derfor det kommer en ny sak fra Regjeringens side til Stortinget om svært kort tid. Det er Stortingets organer allerede informert om. Da vil vi svare på den nye appellen. Det inkluderer også vinterforberedelser, som f.eks. anskaffelse av boenheter. Moduler kan være én mulighet, en annen mulighet kan være vintertelt.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Artikkelen i Aftenposten viser til en resolusjon om forholdet mellom Den internasjonale hvalfangstkommisjon, IWC, og CITES, en organisasjon som regulerer internasjonal handel med truede dyrearter. Vedtaket berører ikke Hvalfangstkommisjonens kompetanse til å forvalte utnyttelsen av hvalbestander. Aftenpostens artikkel kan derfor gi et noe misvisende inntrykk av de faktiske forhold. Hvalfangstkommisjonens resolusjon forsøker å sementere en praksis der kommisjonens råd til CITES baserer seg på det politisk betingede moratoriet mot hvalfangst, i stedet for å gi råd om den biologiske tilstand for de ulike hvalbestander, slik forutsetningen egentlig var. CITES har i dag oppført de bestander av vågehval som Norge beskatter på sin liste over arter og bestander som er truet av utryddelse – dette til tross for at bestandsestimater foretatt av Hvalfangstkommisjonens egen vitenskapskomite, viser at den nordøstatlantiske vågehvalbestand, som Norge høster av, er i god forfatning og omfatter hele 112 000 dyr. Norge har fremmet forslag i CITES om at de bestander av vågehval som vi beskatter, flyttes til en annen liste, der eksport er tillatt på nærmere angitte vilkår. Vår begrunnelse for dette er at bestandene åpenbart ikke er truet av utryddelse. Regjeringen arbeider aktivt med vårt nedlistningsforslag, som vil bli behandlet igjen på den neste partskonferansen i CITES i april neste år. Vi vil gjøre det vi kan for at den vedtatte resolusjonen ikke skal virke negativt inn på dette arbeidet. Når det gjelder den norske hvalfangsten, vil denne fortsette i henhold til vår reservasjon til Hvalfangstkommisjonens moratorium.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Jeg vil bare veldig kort presisere at vedtaket av dette som representanten viser til, ikke berører Hvalfangstkommisjonens kompetanse til å forvalte utnyttelsen av hvalbestandene, og således ikke vår egen beskatning. Men til spørsmålet: Jeg er enig med representanten i at i den siste hvalfangstkommisjonen som ble avsluttet sist fredag, er det mer tilløp til blokkdannelse og konfrontasjon enn det vi har sett de senere årene. Den interessen enkelte land viste i fjor for å fortsette prosessen for å finne en kompromissløsning i kommisjonen, var ikke like tydelig i år. Det bekymrer også norske myndigheter, og det lover ikke godt for kommisjonens fremtid. Norge ser seg likevel fortsatt tjent med å være medlemmer av IWC. Vi arbeider for at kommisjonen skal konsentrere seg om de oppgaver organisasjonen er tiltenkt, nemlig å forvalte hvalbestandene på en bærekraftig måte. Men kommisjonens fremtid er avhengig av at den lykkes i å bygge bro over motsetningene mellom vernelandene og de tradisjonelle fangstnasjonene, slik at arbeidet igjen kan finne sted på Hvalfangstkommisjonens grunnlag. Og det vil være vår strategi i vårt videre arbeid i Hvalfangstkommisjonen.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-02:
Jeg har følgende spørsmål til fiskeriministeren: «Det har vært bred politisk enighet om at kystflåten er bærebjelken i fiskeriene. Det har også vært enighet om at det er overkapasitet i fiskeflåten og at det er nødvendig med kapasitetsreduksjon. En rapport fra SINTEF viser at til tross for disse erkjennelser investeres det som aldri før i den havgående flåte. Hvilke nye tiltak vil Fiskeridepartementet foreslå for raskt å snu denne utvikling?»
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-02:
Det er for dårlig tid i et spørretimespørsmål til å gå kritisk gjennom en rapport og si om den kan avdekke nye ting i de norske fiskeriene. I svaret snakker statsråden om at investeringsnivået går i bølger, og at flåtefornyelsen tallmessig har vært dominert av fartøy under 15 meter, men dette sier jo lite om fangstkapasiteten. Hvis 80 pst. av investeringene i perioden 1985-1999 har gått til den havgående flåte, innebærer det en stor økning av fangstkapasiteten og et press på ressursene. Kan statsråden bekrefte at fangstkapasiteten i den havgående flåte har gått ned? Så vil jeg da – sjøl om det er kort tid – knytte noen kommentarer til det statsråden sier om at det skal legges vekt på fornying av flåten i Nord-Norge. Ifølge de tallene jeg sitter med fra 1985-1999, har 70 pst. av investeringene gått til fartøy i Sør-Norge, og i år – siden det skal legges vekt på det nå – er bare tre av de minst 23 fartøyene på over 34 meter som bygges, fra Nord-Norge. Tror statsråden at de tallene er noenlunde riktige, og hva gjør man i så fall med det?
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-06-02:
Investeringsnivået i flåten går i bølger og varierer fra år til år. På 1990-tallet har den totale utskiftningstakten i flåten vært gjennomgående lav. Flåtefornyelse i denne perioden har tallmessig vært dominert av fartøy under 15 meters lengde. Et resultat av denne utviklingen er at gjennomsnittsalderen for flåten har blitt svært høy for flere driftsgrupper. Tall fra SINTEF viser at dette bildet nå er under endring ved at investeringstakten i den havgående flåten har økt den senere tid. Perspektivmeldingen som Fiskeridepartementet la fram for Stortinget i 1998, og Stortingets behandling av meldingen, danner utgangspunktet for fiskerimyndighetenes utforming av virkemidler rettet mot flåten. I perspektivmeldingen er modernisering og fornying av fiskeflåten trukket fram som sentralt for å øke den samlede verdiskapingen i næringen. Oppgradering av flåten er viktig ut fra flere forhold. Høy gjennomsnittsalder som medfører problemer i form av høyere driftskostnader, vansker med å tilpasse fartøy til endrede miljø- og kvalitetskrav, utnyttelse av biprodukter, håndtering av avfall og sikkerhet og arbeidsmiljø for mannskapet. Perspektivmeldingen peker på at det vil være en sentral utfordring å oppgradere flåten uten at dette skal medføre en ytterligere oppbygging av fangstkapasiteten i næringen og øke presset på ressursene. Stortinget gav sin tilslutning til at det er behov for flåtefornyelse og modernisering uten at dette skal føre til kapasitetsøkning totalt sett. Av perspektivmeldingen framgår det at Regjeringen vil prioritere utskiftning av den helårsdrevne kystflåten mellom 15 og 34 meter. Denne gruppen har en høy gjennomsnittsalder og er viktig for å sikre stabil tilførsel av råstoff til fiskeindustrien. Denne gruppen er også prioritert i retningslinjene til SND. Det er etablert kondemneringsordninger som skal medvirke til å unngå kapasitetsøkning ved fornying, og videre skal behovet for fornying av flåten i Nord-Norge tillegges vekt. I havfiskeflåten medfører ulike konsesjonsordninger at denne gruppens adgang til å fiske er så godt som fullstendig regulert. Påstanden fra Naturvernforbundet er således ikke riktig. Ut fra behovet for å begrense kapasitetsveksten varslet Regjeringen i perspektivmeldingen at en ville vurdere innføring av en konsesjonsordning for konvensjonelle fartøy over 28 meters lengde. Fiskeridepartementet har nå sendt et slikt forslag ut på høring. Etter min mening er enhetskvoteordningen et helt sentralt virkemiddel for å sikre kapasitetsbegrensning innenfor de konsesjonsbelagte fiskerier. Ordningen innebærer at fartøyeiere slår sammen flere kvoter, mot at et fartøy trekkes permanent ut av fiske. Denne ordningen er relativt ny, og det er for tidlig å trekke konklusjoner av virkningen av den på sikt.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-06-02:
Når det vises til at det er en kritisk rapport som er lagt fram, vil jeg bare vise til at den uttalelsen kommer fra Naturvernforbundet og er en tolkning som Naturvernforbundet, men ikke SINTEF og rapportskriveren, står bak. Rapportskriveren har helt klart avvist de tolkningene som Naturvernforbundet har kommet med i sine pressemeldinger til media. Det som rapporten viser, er at det bare er økning i nivået på investeringene i flåten, og hvilken gruppe investeringene har skjedd innenfor. Den sier ingenting om fangstkapasiteten, slik som Naturvernforbundet og spørreren egentlig legger i det. Når det så gjelder hvor investeringene skjer, må man skille mellom to områder. Det ene er områder der staten deltar med investeringer og tilskudd. Jeg har for noen uker siden svart i spørretimen på det spørsmålet. Det er en betydelig god balanse mellom nord og sør, og mellom hav og kyst på dette området. Det andre er de investeringene som rederne selv bekoster fullt ut innenfor fartøykonsepter som er godkjent innenfor kapasitetssystemet. Jeg synes ikke det er riktig at fiskeriministeren skal ta ansvar for det.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-06-02:
Jeg vil gjerne få lov til å stille følgende spørsmål til finansministeren: «Ifølge Norges ledende jaktmagasin «Jeger, Hund og Våpen», er småvilt- og villreinjakt, men ikke elgjakt, fritatt for merverdiavgift på statsgrunn og i bygdealmenninger. Omsetning av jaktrettigheter er et viktig og økende inntektsgrunnlag i Distrikts-Norge. Vil statsråden sørge for å fjerne denne meningsløse forskjellsbehandlingen når det gjelder moms mellom elgjakt og annen, sammenlignbar jakt?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-06-02:
Jeg vil gjerne takke for svaret. Men jeg kan ikke unngå å komme med et hjertesukk i forhold til hvordan midlertidig lov om 1 pst. omsetningsavgift har fått lov til å utvikle seg til det konglomerat vi nå står overfor, og at det sitter flittige og dyktige folk i våre departementer som har som oppgave å tolke og utlede fra disse kompliserte reglene. Nå sier statsråden at problemstillingen er mer omfattende enn det spørsmålet som er stilt. Det understreker bare det jeg sa, at det åpenbart er mange komplekse sider ved dette, ting som for legmenn virker enkle. Statsråden sier også at departementet har til behandling en konkret sak som omhandler dette rettsspørsmålet. Da vil det være interessant, hvis det er mulig på det nåværende tidspunkt, å få høre litt om hvilken konkret sak det er som har det i seg at den er mer omfattende enn det spørsmålet som er stilt, og om statsråden kan si noe om når vi kan vente et standpunkt i forhold til det konkrete spørsmålet jeg har stilt.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-06-02:
Jeg vil gjerne få lov til å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Ifølge forslagene til forskrifter til den nye våpenloven skal det bli forbudt å eie og inneha lyddempere på geværer. Bruk av lyddempere ved treningsskyting reduserer imidlertid støyforurensningen rundt skytebaner, og bidrar også til å unngå støyskader hos skytterne. Hvorfor vil statsråden forby slike positive virkemidler i landets skyttermiljø?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-06-02:
Idet jeg takker for svaret, har jeg lyst til å gi uttrykk for at vi har en modig justisminister. I en situasjon hvor arbeidssituasjonen for politiet er slik som vi alle vet den er, er det tilsynelatende ikke ende på hvilke bagateller politiet skal bli nødt til å beskjeftige seg med. Jeg har også lyst til å nevne at i forhold til et tidligere spørsmål sa statsråden at også departementet hadde mange arbeidsoppgaver. Jeg tillater meg med all respekt å foreslå at man foretar en sanering av de aller største unødvendighetene. Ellers heter det i et gammelt ordtak at den som har klave, får også ku. Jeg tror ikke det har stemt noen gang, og jeg tror i hvert fall ikke det stemmer på den måten at den som har lyddemper, får også gevær. Hvorfor det skal være nødvendig å registrere og søke politiet om å få ha et instrument som bare kan ha positive elementer i seg, er helt umulig for meg å forstå. Helt til slutt: At jeg ikke forstår det, er én ting. Skyttermiljøene forstår heller ingenting. Jeg kunne tenke meg helt til slutt å spørre om statsråden kunne orientere litt om de positive møtene han nå forhåpentligvis har, eller har avtalt, med det norske skyttermiljø.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-06-02:
Jeg finner det ikke riktig å berøre en konkret sak som behandles i departementet, men jeg kan si noe mer om hvorfor denne saken er mer omfattende enn det som ligger i representanten Hernæs´ spørsmål, for det gjaldt å likebehandle salg av jaktkort for elgjakt med salg av småviltjaktkort. Det er fort gjort å peke på at det er andre storviltarter, f.eks. hjort, som ikke sammenliknes og tas opp i Hernæs´ spørsmål, og f.eks. rådyr burde ligge i en slags mellomsone mellom storvilt og småvilt, så det er åpenbart at det er flere dyrearter som bør komme inn i vurderingen her. Videre er det gjort forsøk på likebehandling mellom statsallmenninger og bygdeallmenninger, og da vil man fort kunne spørre: Hvorfor ikke også f.eks. grunneierlagseiendommer? Og til slutt, hvis de også skulle omfattes, hvorfor da ikke enkelteiendommer? Dette er relativt komplisert, men som jeg har sagt, jeg ser at dette er uryddig, og at det som er gjort hittil, ikke er veldig prinsipielt. Derfor vil jeg nå iverksette en utredning og en vurdering av dette spørsmålet, med tanke på å få trukket opp mer forståelige retningslinjer.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til landbruksministeren: «Landets topografi med videre medfører at mange gårdbrukere har eiendommer spredt over flere kommuner/fylker. Dette innebærer at disse, på grunnlag av landbruksmyndighetenes vilkårlige skjønn, kan bli nødt til å oppfylle boplikt på ulike deler av driftsenheten. Amund Grindalen er pålagt og har oppfylt boplikten på sitt gårdsbruk i Elverum, og er nå pålagt å bosette seg på sin skog- og fjelleiendom i Lierne. Er dette etter statsrådens syn en forsvarlig og ønskelig ordning?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg takker statsråden for svaret, som etter mitt syn kun viser til departementets syn og lite til statsrådens egne meninger. Det er synd det ikke er anledning til mer enn ett tilleggsspørsmål – jeg må derfor konkretisere spørsmålene mine. De to eiendommene som er omtalt, har vært i eiers familie siden 1822 i Elverum og fra århundreskiftet når det gjelder skogeiendommen i Lierne, altså gode odelseiendommer. Det har tidligere ikke vært boplikt på eiendommen i Lierne, som er en ren skog- og utmarkseiendom uten bolighus, kun to hytter. Eier er på eiendommen ca. fire-fem måneder i året, bl.a. i jakt- og fiskesesongen, slik at han ivaretar de muligheter eiendommen har til avkastning, og oppfølging ellers. At eiendommen drives meget godt og forsvarlig, er det heller ingen tvil om. I svaret synes det som om det kun er avstanden mellom Elverum og Lierne som tilsier at han må ha boplikt. Her vil det kunne gå på prinsipp og skjønn. Spørsmål: Når går to eiendommer over til én eiendom? Synes statsråden det er riktig å splitte odelseiendommer for å oppfylle boplikten? Og synes ikke statsråden at norsk landbrukspolitikk på dette området kan være i strid med Grunnloven og verdenserklæringen om menneskerettighetene? I den siste står det at ingen må vilkårlig fratas sin eiendom, og at enhver har rett til å bevege seg fritt og til fritt å velge oppholdssted innenfor en stats grenser.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Jeg vil først kort redegjøre for det som tidligere har skjedd i saken. Lierne skogforvaltning ble overtatt i 1993. Det ble imidlertid allerede i 1989 søkt om varig fritak for boplikten i Lierne. Fylkeslandbruksstyret innvilget varig fritak for boplikten, men departementet omgjorde dette i 1990 og innvilget to års fritak. Etter klage ble dette stadfestet ved kgl. res. av 18. januar 1991. Fristen for å tilflytte eiendommen var satt til sommeren 1996. Amund Grindalen har deretter på nytt søkt om fritak for boplikten. Denne er også avklart i brev av 26. mars 1998. Når det gjelder det konkrete spørsmålet, vil jeg si at jeg ikke aksepterer som premiss at landbruksmyndighetene utviser vilkårlige skjønn i saker om fritak for den boplikt som følger av odels- og konsesjonslovgivningen. I utgangspunktet står ikke den som har flere eiendommer, i noen annen stilling enn den som bare har én eiendom. Dette gjelder uansett om boplikten på en annen eiendom allerede er oppfylt. Amund Grindalens sak er behandlet på vanlig måte etter de retningslinjer som gjelder for denne type saker. En har her, som ellers, vurdert Grindalens tilknytning til eiendommen, eiendommenes størrelse, avkastningsevne osv. Spørsmålet er om disse momentene tilsier at han bør fritas for boplikt på den eiendommen han har i Lierne, slik det er søkt om. Det har også vært et sentralt moment om eiendommen i Lierne og den eiendom han har i Elverum, kan ses på som én driftsenhet, eller om de må ses på som to atskilte enheter. I den forbindelse har det vært et viktig moment at det er en betydelig avstand mellom disse to eiendommene. Avstanden mellom eiendommene i Lierne og Elverum taler klart mot å anse disse som én driftsenhet. I saker vedrørende boplikt er det et viktig hensyn å opprettholde bosettingen i det området der eiendommen ligger. I Lierne er det et klart behov for å opprettholde bosettingen. Eiendommen har i tillegg bl.a. også så vidt gode ressurser at avkastningen ikke taler for fritak for boplikten. En har her akseptert at Grindalen kan oppfylle boplikten ved å bo i kommunen, altså ikke på selve eiendommen. Jeg viser ellers til lovgivningen på dette området og til de retningslinjer som følges i slike saker. Stortinget har ikke hatt merknader til disse retningslinjene. Jeg mener derfor at retningslinjene gir anvisning på balanserte og rimelige løsninger også i tilfeller som dette.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Aller først: Departementet er statsråden. Uansett om en bruker uttrykket «departement» eller «statsråd», er det statsråden som mener noe. Når det gjelder den konkrete saken, om boplikten skal være i strid med menneskerettighetene, vil jeg si at boplikten er et sentralt tema og en sentral premiss i norsk landbrukspolitikk for å opprettholde bosetting ute i distriktene. Å betrakte to eiendommer med såpass stor avstand mellom seg – opptil 80 mil, eller gjennom Sverige 55 mil – som én driftsenhet, kan medføre at en kan få oppkjøp av eiendommer som ikke er ønskelig ut fra det som vi har som premiss for landbrukspolitikken i dag. Det skjønnet som er utvist, er basert på at en eiendom på ca. 84 000 dekar, hvorav det er ca. 37 000 dekar produktivt areal, er en ressurs som det går an å betrakte som en god driftsenhet.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Tidligere justisminister Aud-Inger Aure fikk i januar 1998 spørsmål om opprettelse av et nøytralt tvisteløsningsorgan i forbindelse med personskadeerstatninger. Til tross for positiv tilbakemelding fra daværende justisminister, er organet ennå ikke etablert. Vil statsråden nå sørge for at vi får et slikt organ?»
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg takker for svaret, men jeg synes det har skjedd veldig lite siden januar 1998, da jeg fikk omtrent et tilsvarende svar. Det som uroer meg litt, er at statsråden nå faktisk synes å nedtone den betydning et tvisteløsningsorgan skal ha. Temaet rettssikkerhet for forsikringskunder har vært oppe ved flere anledninger i Stortinget. Da vi i fjor – jeg tror det var den 6. mars – hadde en interpellasjon om hele temaet totalt sett, unnlot vi å stille forslag om dette organet fordi vi hadde fått så positive tilbakemeldinger. Kan statsråden nå redegjøre nærmere for framdriften i dette arbeidet? Det synes jeg ikke han var inne på. Allerede for fem år siden ble den nevnte NOU lagt fram. Tidligere justisminister Gerd-Liv Valla var godt i gang med dette arbeidet. Lang tid er gått, og det synes som om denne regjeringen ikke har tatt denne delen av det som går på rettssikkerhet for forsikringskunder, på alvor.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «6. mars 1998 vedtok et enstemmig Storting: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme forslag til hvordan en kan unngå økonomiske interessekoblinger mellom forsikringsselskapene og sakkyndige leger i forbindelse med personskader og forsikring.» Når vil Regjeringen fremme forslag i denne sammenheng?»
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-06-02:
Jeg takker helseministeren for svaret. I flere sammenhenger har dette tema vært oppe i Stortinget. Vi hadde en interpellasjon i fjor vår hvor man tok for seg hele bredden i det som går på rettssikkerhet for forsikringskunder. Vi vet at ofte har det vært en ulik kamp mellom forsikringsselskap og skadelidende i denne type saker. En del brikker begynner å falle på plass i form av saker som Regjeringen har kommet tilbake med til Stortinget. Når det gjelder dette feltet, er jeg litt forbauset over tidsbruken her, for allerede i august 1997 sa daværende helseminister Gudmund Hernes i et svar til Arbeiderpartiet at han var i ferd med å oppnevne dette utvalget som helseministeren i dag refererer til. Det var bl.a. også grunnen til at denne interpellasjonen ble fremmet i fjor, og et enstemmig storting vedtok dette forslaget. Det jeg ønsker når dette er på beina, er helseministerens forsikring om framdriften i dette arbeidet, og jeg vil be han si litt mer om hvordan han tenker seg at dette skal gjøres videre, og hvilken framdrift han legger opp til.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-06-02:
I prinsipputredningen om personskadeerstatning fra 1994, NOU 1994: 20, ble det anbefalt at det burde overveies å opprette et organ som etter anmodning fra en av eller begge partene skulle ha kompetanse til å avgi rådgivende uttalelser om medisinske spørsmål. Bak denne anbefalingen ligger at uenighet om medisinske spørsmål, bl.a. om årsakssammenheng og medisinsk invaliditet, er et problem i ganske mange personskadesaker. Når det tar mye tid å avklare medisinske spørsmål, blir også forsikringsoppgjøret dratt ut i tid. Slik jeg ser dette, er det viktig å få på plass et organ som kan bidra til å få avklart medisinske spørsmål ved forsikringsoppgjør best mulig, først og fremst i trafikkskadesaker. Arbeidet med dette spørsmålet er satt i gang i Justisdepartementet. Jeg vil understreke at spørsmålet gjelder et organ som skal gi rådgivende uttalelser, ikke være et tvisteløsningsorgan. Vi arbeider med å få utarbeidet et grunnlagsmateriale som kan gi et utgangspunkt for konkrete drøftinger om ulike detaljspørsmål med representanter for brukergrupper, det medisinske fagmiljø og andre. Under høringen om den nevnte prinsipputredningen fikk anbefalingen om å opprette et slikt organ for det meste en positiv mottakelse. Når det gjelder detaljene, er det likevel til dels ganske ulike oppfatninger om hvordan ordningen bør være. Spørsmål som må avklares nærmere, gjelder bl.a. organets virkefelt, sammensetning, saksbehandlingsmåte og finansiering. Skal en slik ordning fungere som tilsiktet i prinsipputredningen, er det viktig at den utformes slik at den fra starten av møter tillit fra alle berørte hold. Uten bred tillit vil ikke ordningen kunne fungere godt. Det er derfor viktig at det blir brukt den tid som er nødvendig for om mulig å få etablert en velfungerende ordning. Jeg går inn for å få dette til.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-06-02:
Jeg kjenner ikke arbeidet med saken under tidligere regjeringer. Jeg kan bare bekrefte at det er satt i gang arbeid, og at det jobbes med spørsmålet. Representanten vil selvfølgelig ikke være ukjent med at departementet har mange saker og tidvis utsettes vi for kryssende oppfordringer også fra Stortinget. Likevel er jeg klar over saken, og jeg følger den også. Faktum i saken er at vi vil ha en ordning som er bedre enn den ordningen vi har med en rådgivende tvistenemnd for vurdering av nakkeskader. Der eksisterer det en ordning etter avtale mellom Norges Forsikringsforbund og Den norske lægeforening. Den brukes ikke så mye som ønskelig. Vi ønsker nettopp at organet skal ha tillit, slik at det kan fungere etter den hensikten som er formulert i spørsmålet. Jeg kan ikke nå i detalj si til representanten når saken kommer, men jeg vil følge den videre, slik at jeg er sikker på at den ikke forsinkes på noen unødig måte i arbeidet. Så jeg kan bekrefte at arbeidet er i gang, og at det har den karakter som jeg sa. Vi ønsker å få avklart de praktiske spørsmålene, slik at vi får til en ordning. Det er ikke snakk om at vi ikke skal få til en ordning. Vi ønsker å få det til, og jeg kommer også til å følge opp saken videre.