trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Vi er faktisk tilbake igjen til nøyaktig det samme som jeg startet min karriere med i dette hus, en melding om foreldremedvirkning i grunnskolen. Alle sa ja til foreldremedvirkning, men ingen andre enn Fremskrittspartiet ville gi foreldrene reell innflytelse over egne barns situasjon. Det sies at vi har det så bra i Norge. Så sendte jeg et lite spørsmål til Stortingets utredningsseksjon om å se på privatskoler i Norge i forhold til i Danmark og Sverige. Og tenk hvilket svar jeg fikk: I Sverige får de 100 pst. støtte – i en egen lov, sammen med de offentlige skolene – det er faktisk ingen forskjell. Der er det altså menneskerettighetene som råder. Også i Danmark er det vesentlig bedre enn i Norge. I svaret jeg fikk, står det at alle land har regler for tilskudd til private skoler, og i alle tre land er forutsetningen for tilskuddet at skolen godkjennes av det offentlige. Det er kun i Sverige at man har liberalisert dette vesentlig mer. Men det vi kommer tilbake til når vi diskuterer denne saken, er noe som statsråden selv har skrevet i et brev av 28. oktober. Han fastslår der at 100 pst. i forhold til dagens 85 pst. betyr 190 mill. kr i utlegg i 2000. Og dersom 65 pst., som han selv hevdet i en debatt i NRK, var riktig, ville det bety en merkostnad på 520 mill. kr. Det er det det koker ned til. Det har ikke med noe annet enn mangel på penger å gjøre, og manglende vilje til å prioritere noe annet. Jeg beklager at de som skal drive vårt velferdssamfunn videre når vi ikke lenger er i stand til å gjøre det, nemlig barna våre, ikke er verdt disse pengene, og at foreldrene deres ikke blir ansett for å være ansvarlige nok til å fatte vedtak på vegne av sine barn. Og disse foreldrene – det er med undring jeg sier det – har jo nettopp gått igjennom den samme offentlige skolen som jeg og alle andre her har gjort. Så et sted underveis må vi ha gått oss fullstendig vill i en jungel av gode forsetter og meninger.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-12-14:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å si noe i denne debatten, men representanten Norvolls voldsomme utfall mot privatskoler fikk meg til ta ordet. Foreldrenes rett til å velge oppdragelse for sine barn er nedfelt i internasjonale konvensjoner og i privatskoleloven, som mange har vært inne på her i dag. Jeg kan ikke oppfatte Arbeiderpartiets noe krigerske innsats mot privatskolene det siste året som noe annet enn et angrep på disse nedfelte rettighetene. Jeg lurer på hva konsekvensene av partiets nye politikk er. Ønsker Arbeiderpartiet å begrense friheten til bare å gjelde foreldre og barn i de store byene? Hva slags skole ønsker de egentlig å bli kvitt? Norvoll nevnte Montessori-skole i Tana. Mener virkelig Arbeiderpartiet det er greit at dette pedagogiske alternativet finnes i Holmenkollåsen, mens foreldre i Finnmark ikke skal ha den samme muligheten? Venstre mener den rett foreldre har til å velge alternativ utdannelse for sitt barn, skal gjelde uavhengig av bosted og foreldres inntekt. Staten er, som mange har vært inne på, ikke forpliktet til å gi tilskudd til private skoler, men de tilskuddsordningene vi har fått til i Norge, gir en god forutsetning for at det å velge et alternativ til den offentlige skole ikke bare skal gjelde de pengesterke. Jeg synes det er litt underlig at nettopp Sosialistisk Venstreparti og det sosialdemokratiske Arbeiderpartiet er mot denne politikken. Når Norvoll antyder at Kristelig Folkeparti står alene i Regjeringen om den politikken Regjeringen fører når det gjelder privatskoler, føler jeg behov for å si at Venstre mener at friskolene representerer et positivt og verdifullt supplement og er en positiv utfordring til den offentlige skolen. Vi står sammen med Kristelig Folkeparti og Senterpartiet om å garantere for at disse skolene skal være en naturlig del av det norske skolesystemet fremover. For Venstre er det ikke noen motsetning mellom å legge til rette for en felles offentlig skole og samtidig ha en romslig adgang for dem som ønsker det, til å etablere friskoler som i rimelig grad likebehandles økonomisk med den offentlige skolen. Jeg klarer ikke å se det Arbeiderpartiet tydeligvis ser, at den offentlige skolen trues ved at det dukker opp noen flere private skoler.
Liv Marit Moland (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Jeg skal sitere fra et innlegg i lokalavisen hjemme: «Alle born har rett til å gå på skule i eige nærmiljø. Det står i lova.» Slik starter et innlegg i lokalavisen. Det er tid for budsjettbehandling også i kommunene. I min hjemkommune er det foreslått å legge ned tre barneskoler og to ungdomsskoler. To nabokommuner vil legge ned én barneskole hver. De har ikke lenger råd til å opprettholde de små grendeskolene. I tre av disse grendene undersøker allerede foreldrene muligheten for å starte private skoler, Montessori-skoler. Et sted er foreldrene lovet å få leie den offentlige skolebygningen. Det betyr at de barna som vil gå i offentlig skole, får et dårligere tilbud og må busses til andre skoler, mens de som velger privat skole, får beholde skolen i nærmiljøet. Det betyr i klartekst at staten har råd til driftstilskudd til stadig flere private skoler, mens kommunene ikke har råd til å opprettholde den offentlige skolen. Her er det foreldre med barn som ønsker den offentlige skolen, som forskjellsbehandles i forhold til den konvensjonen alle har hatt innlegg om i dag, som sier at de som ønsker et privat skoletilbud, har krav på det. Her får ikke de andre det tilbudet de ønsker. Jeg vil gjerne få spørre statsråden hva han mener om en slik utvikling i grunnskolen. Har ikke elever som velger den offentlige skolen, samme krav på et like godt tilbud i nærmiljøet som de barna som velger en privat skole?
Gard Folkvord (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Jeg har ikke hatt anledning til å følge komiteens behandling av forslaget, men debatten i kveld har undret meg, og da tar jeg utgangspunkt i det faktum at den offentlige skolen er under sterkere press enn noensinne. Så vidt jeg har registrert, bekymrer dette omtrent alle de politiske partiene i Norge, og da særlig regjeringspartiene. Vanskene den offentlige skolen har havnet i, er sammensatte. Vi kan snakke om ressursvansker, utdanningsvansker og bygningsteknisk forfall, men også om det faktum at det etableres et stadig voksende antall private skoler og alternative undervisningstilbud. Representanten Lønning hevdet at om alle private skoler ble nedlagt i morgen, ville den offentlige skolen ikke bli bedre av den grunn. Men argumentet kan snus. Styrkes den offentlige skolen ved at det i et stadig sterkere tempo etableres private skoletilbud? Har vi dokumentasjon på at et voksende privatskoletilbud er til velsignelse for en offentlig skole, eller er det slik at det fører til at den offentlige skolen gradvis svekkes? Jeg er utvilsomt heldig som får være her i kveld, og det er en rekke spørsmål jeg kunne ha tenkt meg å stille statsråden. Når statsråden er så opptatt av den offentlige skolen som han sier han er, hvor føler han at balansepunktet mellom antallet private skoletilbud og en sterk offentlig skole ligger? Hvor sterkt skal presset mot fellesskapsskolen bli før statsråden setter bremsene på? Han mener vel ikke at en fortsatt sterk økning i antallet private skoler ikke på noen som helst måte, og ikke engang indirekte, vil berøre den offentlige skolen negativt? Han kan vel heller ikke mene det han i kveld anførte som et moment, nemlig at private skoler ofte drives bedre og billigere enn den offentlige skolen? Hvis jeg ikke har misforstått noe her, synes jeg at akkurat dette er et meget alvorlig og oppsiktsvekkende signal av statsråden å sende.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Jeg skal på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre ta opp mindretallsforslaget som er gjengitt i innstillingen, og viser også til de merknader som er skrevet der. For øvrig vil jeg for så vidt bare konstatere at flertallet i Stortinget i dag ikke finner grunn til å gi bevilgninger til utdanningstilbud knyttet til deltidsbrannmenn og dykkeropplæringen. Det er en prioritering som vi hadde foretrukket i denne sammenheng.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-05-06:
Jeg vil herved fremme et Dokument nr. 8-forslag om at Stortinget gir Regjeringen samtykke til å ta imot inntil 6 000 flyktninger fra Kosovo. Jeg tillater meg samtidig å be om at dette forslaget blir behandlet i dagens møte.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-05-06:
Til det første: Bankkommisjonens rapport har vært et nødvendig dokument i den forstand at dette har vært imøtekommende overfor det som Stortinget tidligere har fattet beslutninger om, at det var nødvendig å få en total gjennomgang av bankkrisens forløp, ut fra den erkjennelse at de rapporter som bl.a. Munthe-utvalget la fram, ikke tilstrekkelig redegjorde for bakgrunnen for de problemene som bankkrisen da resulterte i. Sånn sett har det for meg vært et lærerikt arbeid, jeg har personlig lært veldig mye om bankenes atferd – og også ukultur – i en ganske anstrengt politisk situasjon. Til Carl I. Hagens spørsmål vil jeg svare på følgende måte: Det er etter min oppfatning påfallende at det kun er Fremskrittspartiet som i denne saken har en egen historieforståelse av hendelsesforløpet rundt bankkrisen. Verken bankkommisjonen, tidligere behandlinger her i salen, eller det nåværende komiteflertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen er på noen måte enige i de påstandene som Fremskrittspartiet her setter fram, og som Carl I. Hagen nå reiser konkrete spørsmål rundt. Fremskrittspartiet framhever i innstillingen at det alltid har stått for en annen politikk enn de øvrige partier på Stortinget. Det er det vel ingen som kan betvile – det gjør heller ikke jeg. Men at denne politikken også i perioder hvor Fremskrittspartiet knapt var representert i denne sal, skulle ha medført et annet utfall av bankkrisen, finnes det ikke rot i virkeligheten for å kunne hevde.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-05-06:
Når Per-Kristian Foss begir seg inn på å avkreve svar fra meg som saksordfører og som representant fra Arbeiderpartiet på hvorfor man ikke har handlet på en annen måte enn det som ble gjort, vil jeg bare henvise til mitt innlegg. Jeg synes for det første denne saken er lite tjent med å konstruere en uenighet om hva som egentlig ligger bak opprettelsen av bankkrisekommisjonen. Arbeiderpartiet mener, som jeg også sa i mitt innlegg, at denne kommisjonen har gjort et utrolig godt arbeid. Og dokumentet som de har utarbeidet, er nødvendig også i den forstand at det kan gi grunnlag for det som Regjeringen etter vår oppfatning nå må gå inn i og vurdere, bl.a. de konkrete spørsmål som Per-Kristian Foss har reist. Jeg føler meg heller ikke helt overbevist om at de løsninger som lå i Per-Kristian Foss" innlegg nå, vil være det som burde danne utgangspunktet for Regjeringens videre arbeid. Jeg overlater faktisk mer til Regjeringen, da i samspill med de parter som er berørt, å vurdere på hvilken måte man skal kunne løse også de spørsmål som er reist i denne replikken.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-05-06:
Både komiteens innstilling og det innlegget som jeg har framført på vegne av komiteen og også komiteflertallet på en del sentrale punkter, burde for så vidt ha gitt svar på de spørsmål som Carl I. Hagen nå reiser. Jeg sa jo også avslutningsvis i mitt innlegg at komiteen på en del punkter ikke går inn på de realitetsforslag som kommisjonen trekker opp, men overlater mer, som sagt, til Regjeringen å vurdere disse spørsmålene i samarbeid med de berørte parter. Banklovkommisjonen er jo, som nevnt, nå i arbeid, og det kan også være positivt og greit å vite hvilke konklusjoner denne kommisjonen vil trekke opp, som da igjen kan danne basis for Stortingets videre håndtering av disse spørsmålene.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-06:
La meg først få takke saksordføreren for at han helt til slutt sa at det var nødvendig å få opprettet en kommisjon til å gå gjennom dette. Jeg synes det var hyggelig, i og med at Arbeiderpartiet kjempet hva de kunne imot dette, helt til de skjønte at slaget var tapt og at det var et stort flertall som ville gå inn for dette. Jeg tolker saksordføreren dit hen at han innrømmer at det var nødvendig å sette ned kommisjonen. Jeg har to spørsmål i forbindelse med det saksordføreren hevdet. Han ramset opp – og avviste – en del av de alternative løsningene som har vært nevnt i debatten, men han glemte den mest aktuelle og den mest fornuftige løsningen. Det kunne vært interessant å høre om han ikke mener at det for så vidt ville vært forsvarlig å følge den daværende lovgivning og sette bankene under offentlig administrasjon – det var jo det alle aksjonærene hadde regnet med skulle skje, for det var det som lå i lovgivningssystemet – og koblet det sammen med en statsgaranti overfor bankenes innskytere, dvs. långiverne. Er saksordføreren enig i at hadde man gjort det, ville man kommet gjennom bankkrisen uten disse kapitalinnskuddene, fordi statsgarantien hadde kommet i stedet? Da hadde man kommet ut av bankkrisen med et bedre resultat også for aksjonærene, for da ville de reelle verdier som lå gjemt, og som hele tiden har ligget gjemt, kommet til overflaten. Det andre er om saksordføreren er enig i at et slags hovedansvar må plasseres hos myndighetene, som direkte hindret og nektet bankene muligheter til å sette av de tilstrekkelige reserver for soliditet gjennom ikke å godkjenne økning av enblocavsetningsmulighetene fordi staten på 1980-tallet var mer interessert i å få skatteinntekter, og var livredd for at man satte av reserver av soliditetsmessige grunner isteden for å betale en høy skatt til staten. Er saksordføreren enig i at det er et hovedansvar for myndighetene, når de hindret bankene i å bygge opp reserver?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-06:
Jeg tenkte jeg skulle gi saksordføreren en anledning til til å svare på de spørsmålene jeg stilte i min første replikk. Jeg vil derfor bare gjenta de to spørsmålene, for jeg synes de var relevante, basert på saksordførerens eget innlegg. Hva er saksordførerens vurdering av den alternative måte, nemlig å følge daværende banklovgivning og sette bankene under offentlig administrasjon, koblet sammen med statsgaranti til innskyterne, og hvorledes tror han forløpet da hadde vært? Det andre er: Er saksordføreren enig i at bankene selv forsøkte å styrke sin soliditet ved å søke om å få utvidet adgang til avsetninger til enblocfondene, altså at de ville ha en økning, utover den 5 pst.-grensen som var gjeldende, og enig i at hadde myndighetene sagt ja til bankenes interesse for å styrke sin egen soliditet, ville reservene ha vært langt bedre, og de ville hatt mer å stå imot når problemene kom? Er saksordføreren enig i at myndighetene også må ta et stort ansvar for situasjonen, når de direkte nektet bankene å bygge opp tilstrekkelige reserver ved skattefrie enblocavsetninger?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-06:
Svaret er nei. Bankene hadde ikke hovedansvaret. Bankene hadde noe ansvar – ja. Hovedansvaret lå hos de statlige myndigheter. Det var de statlige myndigheter som sammen med sentralbanken helt uansvarlig og i strid med loven gav likviditetslån til forretningsbankene, og derved muliggjorde at de kunne øke sine utlån. Staten hadde også endret lovgivningen og satt inn statlig oppnevnte representanter i bankenes organer, og det var ingen av dem som sa at man skulle si nei til låntakere. Tvert om, det som ofte kom fra arbeiderpartipolitikere, var at man i hvert fall ikke skulle nekte vanlige folk som stod med luen i hånden, lån, som man hadde gjort tidligere. Man skulle faktisk gi flest mulig lån. Og i hvert fall regnes det vanligvis med at det er myndighetene som har hovedansvaret hvis man får en inflasjon som går opp i 10-12-14 pst., noe ikke mange hadde beregnet. Da gikk jo rentene opp – ikke realrenten, men den reelle, nominelle renten. Det er den nominelle man må betale på lånene sine. Og det er vel faktisk slik at Arbeiderpartiet når det er i opposisjon, er meget sterkt kritisk til myndighetene hvis man får høy inflasjonen. Men det var stort sett Arbeiderpartiet som gjennomførte det. Det er myndighetenes ansvar. Og så til alle de tingene jeg nevnte. Myndighetene sa nei da bankene ville ta hensyn til soliditeten og øke grensene for å sette av til enblocfond. Bankforeningen sa fra om at det å bruke ansvarlig lånekapital istedenfor aksjekapital, svekket soliditeten til bankene. Myndighetene godkjente det. Alle disse tingene taler for at hovedansvaret ligger hos myndighetene. Bankene har også gjort feil – det er jeg enig i, og det har jeg sagt – men hovedansvaret ligger hos landets myndigheter.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-06:
Ja, det er riktig, vi underkjenner kommisjonens vurdering når det gjelder erstatning. Vi har et annet syn. Det er fordi vi har en helt annen mulighet til å legge et helt annet mandat til grunn for det arbeidet og den virksomheten vi driver med i Stortinget. Jeg synes en av manglene ved kommisjonen, ved at de måtte holde seg til mandatet og til det juridiske, er jo nettopp mye av det juridiske. Jeg sier at staten har benyttet sin lovgivningsmakt til å gi seg selv særfordeler. Man benyttet lovgivningsmakten til å sette ut av kraft den lovgivning som lå til grunn for aksjonærenes tillit til systemet, nemlig at bankene skulle settes under offentlig administrasjon. Da visste bl.a. bankaksjonærene at da ville goodwillen i bankene komme til overflaten ved en realistisk vurdering. Juridisk kan jo ikke bankkommisjonen legge en verdi på goodwill til grunn, for det er ikke i lovgivningen når det gjelder regnskapssystemene for bankene, noen adgang til å ta med goodwill. Men i realiteten lå den under – verdien av filialnettet, verdien av den positive porteføljen, verdien av kunnskapene. Det var myndighetene som sa nei til at en utenlandsk bank f.eks. kanskje kunne komme med et tilbud om å overta – det var myndighetene, inkludert lovgivningsmyndigheten. Vi foretar altså en vurdering på et mye videre grunnlag. Bankkommisjonen kunne ikke klage på at det rent juridisk ikke var adgang for aksjonærene til å kreve en uavhengig vurdering av verdien av selskapene. Vi som er politikere, kan gjøre det, vi skal se på andre ting enn jusen. Vi legger til grunn goodwillen og alle de feilene myndighetene gjorde. De gjorde det altså juridisk riktig, og det er derfor jeg fastholder at det ordet presidenten ikke lar meg få lov til å bruke, er gjennomført på en juridisk god måte – altså lovlig, men ikke moralsk. Det er lovgiverne som har benyttet lovgivningsmakten sin til å overta disse bankene, og det strider mot Grunnlovens prinsipper.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-06:
Nå er jo Øystein Djupedal relativt ny i denne saken og i denne salen, og det er vel derfor han avslører mangel på kunnskaper. For det første snakker han om at skattebetalerne skulle betale. Men det er ingen som har nevnt noe om at skattebetalerne skulle betale. Skattebetalerne har tjent 20 milliarder kr på den måten som flertallet har gått frem på, og det har de gjort på bekostning av hundretusener, bl.a. småaksjonærer. Med vårt opplegg ville de ikke ha tapt noe som helst. Hvis vi hadde gitt en statsgaranti den gangen – som var en av de opsjonene Fremskrittspartiet trakk frem – hadde det vært fornuftig, sammen med offentlig administrasjon. For det andre snakker Djupedal om konkurs. Ingen banker gikk konkurs, ingen banker kunne gå konkurs, fordi lovgivningen fastsatte at hvis en bank kom i en sånn situasjon, skulle den settes under offentlig administrasjon. Det var gjeldende lovgivning. Og når gjeldende lovgivning ble aktuell å bruke, hva gjorde da lovgiveren? Jo, den endret loven til å gi seg selv adgang til å overta bankene uten erstatning. Og det har aldri vært vurdert av Høyesterett. Ingen har greid å komme til Høyesterett med en sak hvor man kunne ha fått vurdert det grunnlovsmessige i forhold til Grunnlovens ånd og prinsipper ved at man brukte lovgivningen til å gjøre dette. Så sier hr. Djupedal «etterpåklokskap». Hvis man går igjennom det som er skjedd fra 1981 til i dag, har Fremskrittspartiet stått for en annen linje i alle disse spørsmålene. Vi fremmet forslag om å frigi renten til fri, markedsbestemt rentedannelse i 1984. Vi fremmet forslag om en uavhengig sentralbank som skulle styre penge- og kredittpolitikken basert på et pengevern – en lav inflasjon, en stabil pengeverdi. Hadde bare de to tingene vært gjennomført, så hadde vi aldri hatt bankkrisen. Vi hadde en helt annen måte å håndtere krisen på underveis i de forskjellige behandlinger som var i Stortinget. Vi har meget god samvittighet. Dette har vært klokskap hele veien, og ikke bare etterpå.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-05-06:
Jeg tiltrer gjerne den takk til kommisjonen som saksordføreren gav uttrykk for. Det er også en takk fra Arbeiderpartiet til flertallet på Stortinget – alle unntatt Arbeiderpartiet – for at de sørget for at kommisjonen ble nedsatt, mot Arbeiderpartiets sterke vilje og motarbeidelse til siste slutt. Det har åpenbart vært en læreprosess å arbeide i komiteen – det tror jeg har vært nyttig. Jeg har lyst til å stille tre helt konkrete spørsmål til saksordføreren. Er saksordføreren på vegne av Arbeiderpartiet enig i at R-notatene fra regjeringen i Gro Harlem Brundtlands tid ikke burde utleveres, slik at kommisjonen – som den påpeker – ikke har fått tilstrekkelig innsyn i denne del av den økonomiske politikken, som var avgjørende for bankkrisens utvikling og løsning? – Det var spørsmål 1. Arbeiderpartiet har hele tiden hevdet at årsaken til bankkrisen lå i Willoch-regjeringens uhemmede utlånspolitikk og mangel på samsvar mellom kredittpolitikk og rentepolitikk. Nå står derimot Arbeiderpartiet i innstillingen fast på at de «registrerer således at det er liten grunn til å tro at overgang til et system for fri rentedannelse hadde fått noen vesentlig betydning for etterspørselen etter lån under oppgangen». Er dette en ny versjon? – Det var spørsmål 2. Mitt tredje spørsmål: Arbeiderpartiet har hele tiden hevdet at det hadde gått meget bedre dersom man hadde gjennomført en skattereform på 1980-tallet, for å unngå bankkrisens grunnlag, utvikling og forløp. Hva var da årsaken til at Arbeiderpartiet selv ventet seks år med å iverksette en skattereform, da de fikk makten i 1986? Hvis dette rett og slett skulle henge på greip, burde en slik skattereform vært foreslått av Arbeiderpartiet på 1980-tallet, og ikke på 1990-tallet.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-05-06:
Jeg holdt på å la være å si det, men jeg tror jeg skal si det likevel: Jeg er glad for at det ikke er finansministeren som styrer luftfartsnæringen, for med den mangel på realisme i vurderingen av næringens måte å operere på som finansministeren nå har gitt uttrykk for, er jeg glad for at det ikke er finansministeren som legger alle rammebetingelsene iallfall. For troen på at selskapene liksom kan ta fly ut av en stall der de står, og – nær sagt – tilpasse størrelse etter avganger og kapasitet fra en sesong til en annen, er helt urealistisk. Dessuten mangler vi det perspektiv at det faktum at man opprettholder en del overkapasitet, som det heter, også har noe å bety for forbrukeren. Hvordan ville familier vært stilt om man ikke hadde hatt adgang til å kjøpe rabattbilletter? Og med det opplegget vi nå har, er forbrukerens mulighet for å kjøpe billige reiser bedre enn noen gang. Det er kanskje ikke helt utenkelig for en finansminister å være opptatt av kostnadsnivået, også sett fra forbrukerens side. Men mitt spørsmål knytter seg mer til det meget oppsiktsvekkende som finansministeren har gitt uttrykk for, nemlig at han ser optimistisk på arbeidet for å få gjennomslag for internasjonale avtaler på dette området. Man har jo ikke engang fått gjennomslag i sin egen regjering for dette synet, for luftfartsavtalene er ikke endret. Forholdet er nå at Finansdepartementet har støtt mot avtaler inngått av andre departementer, men godkjent av Regjeringen og godkjent av Stortinget. Og i disse avtalene har man ikke fått gjennomslag. Heller ikke har Regjeringen fått gjennomslag i noen av de forhandlinger man hittil har operert i, så mitt spørsmål er: Hva kommer det av at finansministeren nå er blitt så optimistisk i troen på at han skal få gjennomslag der andre ikke har fått gjennomslag internasjonalt på disse områdene? Til slutt viser jeg til at finanskomiteens flertall i innstillingen på side 4 har understreket at den rapporten som skal lages av utredningsutvalget, må legge til grunn «de regler og føringer som internasjonale avtaler og konvensjoner pålegger Norge og luftfartsnæringen». Det betyr at det er gjeldende internasjonale avtaler og konvensjoner som legges til grunn, og ikke forhåpninger om at man skal kunne endre dem.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-05-06:
Jeg forstår finansministerens svar, men det kan jo ikke være slik at Regjeringen begynte å tenke miljø da den plutselig fikk behov for penger. For det er det finansministeren nå sier. Regjeringen har sittet i snart to år, og den begynte da vitterlig ikke å tenke miljø bare da den fikk behov for det for å saldere budsjettet? Så til mitt første spørsmål: Hvis det er slik at Regjeringen har tenkt miljø hele tiden, hvorfor har den ikke da i de snart to årene den har sittet, tatt opp til revurdering en reforhandling av de eksisterende luftfartsavtaler? Meg bekjent er ikke det tatt opp. Hvorfor ikke? Så mitt andre spørsmål: Hvis Regjeringen nå ser så optimistisk på muligheten for å få til internasjonale avtaler, skyldes det at man tror verden har begynt å tenke slik Finansdepartementet tenker etter Kyoto-forhandlingene? Det var jo prøvd også der. Hva skyldes statsrådens vurdering av at det internasjonale klima plutselig har endret seg? Dette har vært forsøkt mange ganger, men man har ikke lyktes. Det skyldes ganske enkelt – jeg må få legge til det – at det er mange måter å tenke miljø på. Det er f.eks. de som mener at det er det som kommer ut av flyene, som er det viktigste, ikke det du putter inn på drivstoffsiden, slik at det er mulig å sette krav til motorens effekt og utslipp, og ikke til drivstoffet, uansett hva som kommer ut. Så det er mange måter å gjøre dette på. Finansministeren har heftet seg ved én måte å gjøre det på, men det finnes flere måter å gjøre dette på som miljømessig sett er like gode, kanskje sågar bedre.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-05-06:
President! Jeg ønsker ordet for å oppklare en misforståelse.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-05-06:
Det forlenger tiden, men jeg kan gjerne gjøre det.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-05-06:
Takk for anledningen til å bruke litt mer taletid, da får jeg også anledning til å svare på det siste spørsmålet. Representanten Djupedal kan ikke ha vært til stede i salen. Mitt poeng er ikke at jeg er uenig i at vi trenger internasjonale avtaler for å bekjempe CO2-utslipp, men mitt poeng er at jeg synes finansministeren opptrer unødvendig lettvint i sin beskrivelse av muligheten for å få det til. Vi vet at på luftfartsområdet og på skipsfartens område har det vært veldig vanskelig å få i stand internasjonale avtaler landene imellom. Både det faktum at luftfarten og skipsfarten har konsentrasjon i enkelte land mer enn i andre land og det faktum at det er vanskelig med grensesettinger, har vært en del av årsakene til at det har vært vanskelig. For å si det rett ut: Jeg mener at finansministeren grovt undervurderer mulighetene for å få dette til. Jeg må si det enda klarere: Jeg er overrasket over at en regjering faktisk fremmer et avgiftsforslag fra et departement som er i strid med avtaler inngått av en samlet regjering. Jeg har faktisk hatt den litt naive – enkle er kanskje riktigere å si – oppfating at regjeringer alltid opptrådte som regjering, at budsjettet var fremmet av en samlet regjering og ikke av et departement. Men nå registrerer vi jo at den ene hånden ikke vet hva den andre gjør. Det synes jeg ikke er det beste utgangspunkt. Så synes jeg at finansministerens uttalelser er en underkjenning av det arbeidet som har vært drevet av andre ministre for å få til slike avtaler. For hvis det er så enkelt for statsråd Restad, hvorfor har ikke da statsråd Fjellanger fått det til? For det har ikke skjedd et dramatisk gjennombrudd i internasjonal miljøtenkning fra i fjor sommer til denne våren, og heller ikke er det meg bekjent skjedd andre endringer internasjonalt som skulle tilsi at nå er dette plutselig meget enkelt å få til. Til slutt til mitt spørsmål hvor jeg mener finansministeren kom i skade for å gi en gal opplysning, og det gjelder den såkalte provenynøytraliteten: Ja, det var provenynøytralt mellom sete og passasjer, men det var ikke provenynøytralt for Regjeringen, for man fikk mer penger inn ved omleggingen. Det er proveny, ikke provenynøytralitet. Så for å si det sånn: Regnskapet viser at man har fått inn mer penger ved å ta det på sete enn å ta det på passasjer.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-05-06:
Representanten Hagen har nå i ganske mange minutter prøvd å legge skylden på alle andre enn dem som faktisk hadde skylden for at dette gikk så steingalt. Det er beskrevet av den utmerkede kommisjon som har lagt fram sin rapport. Bankene, deres ledelse, deres administrasjon, var faktisk mer opptatt av å skaffe seg markedsandeler og bli størst mulig enn å ta hensyn til de folk som enten gjennom innskudd i bankene eller på andre måter faktisk var med på å låne bankene penger, slik at de kunne drive forretningsvirksomhet. Hadde bankenes ledelse på vegne av aksjonærene vært mer opptatt av det som burde vært rimelig, nemlig å sørge for at det var sikkerhet for de pengene man satt og forvaltet, ville man ikke fått denne situasjonen. Kunne det ikke vært greit at representanten Hagen kanskje prøvde å vurdere det temaet litt istedenfor å søke å legge skylden på alle andre? Jeg skal i et senere innlegg komme inn på at det selvsagt er mange som må ta et ansvar for at dette endte opp så galt som det gjorde. Men er ikke representanten Hagen enig i at hovedansvaret for dette hadde bankene selv, da de på 1980-tallet var mer opptatt av å skaffe seg markedsandeler enn av sikkerheten til aksjonærene og innskyterne?
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-05-06:
Jeg er enig med representanten Hagen i at kommisjonen har gjort et grundig arbeid, og med grunnlag fra tidligere dokumenter og utredninger så vel som nye undersøkelser konkluderer den da med at krisen skyldtes svikt i Finansdepartementet, men at hovedansvaret for den senere bankkrisen hviler på bankene selv. Det siste registrerer jeg at representanten Hagen nå sier seg uenig i. Høyre er også enig i kommisjonens kritikk av at myndighetene forhindret en ordning med uavhengig fastsettelse av aksjenes verdi – vi får nå forhåpentligvis en ny ordning i så måte – og i at endringene i skatteloven i desember 1991 var et politisk grep som gjorde tapet verre for småsparerne, fordi de dermed ikke fikk fradrag for tapene sine. Smith-rapporten klargjør imidlertid at når det gjelder Fokus Bank og Kreditkassen, var det statens inngripen som utløste nullingen av aksjene – men det var jo fordi det ikke hersket tvil om at aksjekapitalen faktisk var tapt. Styret og generalforsamlingen i DnB derimot gjorde selv vedtaket som rammet deres eiere. Da er det jeg har lyst til spørre representanten Hagen: Hvor i kommisjonens rapport finner han støtte for det syn at man skulle anbefale en erstatning? Er det slik at Fremskrittspartiet faktisk underkjenner kommisjonens rapport på dette punktet? Kommisjonen sier jo helt klart: «Kommisjonen kan ikke se noe grunnlag for erstatning.» Og hvordan skulle staten ha erstatningsplikt, når f.eks. DnBs egne lovlige organer selv nullet aksjene?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-06:
Hagens innlegg er et merkelig sammensurium av etterpåklokskap og ikke minst unnskyldninger for dem som rent faktisk bærer ansvaret for bankkrisen. Oppsummert, hvis jeg klarer å forstå Hagen rett, er det to ting som har vært viktig for Hagen gjennom dette arbeidet. Det er 1) å passe på at småaksjonærene skal få tilbake pengene sine, 2) å legge mest mulig av ansvaret for bankkrisen på staten. La oss ta det første punktet først. Aksjonærene tapte jo sin kapital rett og slett fordi det var risikokapital. Dette har vært en nyttig påminnelse for mange om at hvis man investerer i aksjer, er det altså risikokapital. Og hvordan kan Hagen få seg til å mene at det er skattebetalerne – som han i sin alminnelighet har stor omsorg for, har jeg forstått – som skal gå inn og dekke aksjonærenes tap ved risiko? Bankene hadde de facto gått konkurs – det er det bankkommisjonens rapport viser. Det betyr altså at aksjekapitalen var tapt. Det kan man selvsagt være lei seg for, og mange aksjonærer ble åpenbart lei seg for det. Det har man ingen problemer med å forstå. Men hvorfor skattebetalerne skal sponse, subsidiere de tapene, er for meg komplett uforståelig, også ut fra Hagens generelle syn. Og så til det andre punktet. Det er helt riktig at det finnes mange ting å kritisere ved myndighetenes håndtering og ikke minst politikernes håndtering av frisleppet gjennom 1980-tallet, og manglende lovgivning også utover mot 1990-tallet. Men hvis man lar det ligge, og bare ser på følgende: Noen banker gikk konkurs, andre banker gikk ikke konkurs – hvorfor? Noen banker utøvde altså et bankhåndverk som holdt mål på tross av myndighetenes manglende rammeverk, andre gjorde det ikke. Og til sjuende og sist står vi igjen med følgende: Noen utviste det nødvendige skjønn og det nødvendige ansvar, andre gjorde det ikke. Og i sin alminnelighet er det jo sånn at man bør stå ansvarlig for de handlingene man rent faktisk gjør. Styret og ledelsen i de bankene som gikk konkurs, gikk altså konkurs, og tok ikke det ansvaret. Og dette er mitt spørsmål til Hagen: Mener ikke Hagen det er riktig at folk skal stå ansvarlig for sine egne handlinger?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-06:
Dette Dokument nr. 8-forslaget dreier seg om muligheten til å opprette ideelle verdipapirfond. Ideelle verdipapirfond er fond der andeler av fondets avkastning utdeles til ideelle organisasjoner. Komiteen er positiv til å gi en slik adgang til å opprette ideelle verdipapirfond. Det har så langt ikke vært mulig å opprette slike fond, fordi loven ikke har gitt adgang til det. Komiteen ønsker derfor at loven skal endres på dette punkt, og ber departementet komme tilbake med forslag til en slik lovendring. Dette er også i tråd med Kredittilsynets siste anbefaling, etter at Kredittilsynet første gang saken var til behandling i Kredittilsynets styre, under tvil fant at en slik opprettelse ikke var i overensstemmelse med gjeldende regelverk. Kredittilsynet, som nå har anbefalt at det gis anledning til å opprette den typen fond ved regelendring, fastslår at det skal åpnes for adgang under visse forutsetninger, bl.a. at en slik utdeling ikke må utgjøre mindre enn 50 pst. av årlig avkastning. Det er dessuten et krav at tilleggsformål skal vedtektsfestes, og at opplysninger om formålet skal inngå i fondenes prospekter. Kredittilsynet peker også på at markedsføringsloven kan medføre at det må settes begrensninger for på hvilken måte slike fond kan markedsføres. Komiteen er også positiv til at ideelle fond skal kunne opprettes, og antar at dette vil ha en positiv effekt med hensyn til ideelle organisasjoners mulighet til å finansiere sin virksomhet. Komiteen vil på den bakgrunn be Regjeringen om å fremme forslag for Stortinget om lovendringer som gir adgang til å opprette slike fond. Forslaget er allerede sendt på høring, og man vil komme tilbake til Stortinget ved en senere anledning.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-06:
Det er særlig to forhold i dagens innstilling SV ikke er spesielt fornøyd med, og det ene er at man reverserer to miljøavgifter. Hensikten med miljøavgifter er at man ved å endre sin egen atferd skal få muligheten til å få redusert avgiftstrykket. At vi her reduserer den ene avgiften, er Stortingets ansvar. Det andre er det det internasjonale regimet som gjør, at man ikke kan ha CO2-avgift på internasjonal luftfart, slik som departementet har lagt det fram. Det viser mangelen i Kyoto-avtalen, nemlig at internasjonal transport ikke ble en del av det generelle avtaleverket. Man har derfor en betydelig utfordring fremover i å få internasjonal transport, deriblant også internasjonal lufttransport, inn under et internasjonalt avgiftsregime som også innbefatter utslipp av CO2. Det er viktig. Men jeg forstår at departementet her mener at det strider mot andre avtaler man bilateralt har inngått, og det holder jeg for sannsynlig. Men det er veldig trist at det ikke skal være mulig for Norge å gå foran i å innføre internasjonale avgifter på CO2-utslipp – noe som kan bidra til å redusere CO2-utslippene – slik at andre kan gjøre det samme. Jeg vil derfor sterkt oppfordre Regjeringen til – noe som de også sier i proposisjonen – å legge vekt på det arbeidet fremover. Det er heldigvis en samlet komite som slår fast at det skal ha prioritet. Det andre vi er misfornøyd med, er at vi legger om avgiftssystemet fra seteavgift til passasjeravgift. Seteavgiften er en avgift som selskapene selv har muligheten til å redusere, nemlig ved at dess flere passasjerer man fyller opp flyet med, jo lavere avgift får man – dette er altså en seteavgift og ikke en passasjeravgift. Vi går nå tilbake til en ren fiskalskatt som selskapene ikke kan gjøre noe med; man kan ikke ved sin egen atferd redusere avgiftstrykket. Det syns jeg er trist, for hele tankegangen bak det som lå i Grønn skattekommisjon og Stortingets senere oppfølging av den, var en omlegging av vårt skattesystem i grønn retning, at man selv som forbruker, som næringsliv, har muligheten til å påvirke avgiftene. Det er tankegangen som bør prege det norske avgiftssystemet i mye større grad. Det stortingsflertallet her gjør, er at man reverserer en miljøskatt til fordel for en vanlig fiskalskatt, som man ikke har muligheten til å påvirke. Det er trist. Det betyr jo at vi i denne runden taper, men etter mitt skjønn vil vårt avgiftssystem, hvis det skal være bærekraftig inn i neste århundre, måtte legges i retning av seteavgift – den typen avgift som gjør at man rett og slett går i grønn retning og ikke i den motsatte retning. SV har ellers ikke sett hensikten med å støtte et hurtigarbeidende utvalg, som sannsynligvis har som målsetting å finne argumenter for å redusere det generelle avgiftsnivået for luftfart. Det ligger mellom linjene at det er det som er hensikten med dette utvalget, og det ser jeg ingen hensikt i at SV skal støtte. På vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre tar jeg opp forslag nr. 2.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-06:
Det er statsrådens avslutning som gjør at jeg føler behov for å ta en replikk, nemlig det at man skal arbeide aktivt internasjonalt for å bringe internasjonale avtaler i overensstemmelse med norske posisjoner knyttet til CO2-avgiften. Det er mulig at finansministeren ikke er den rette statsråd til å kunne svare presist på spørsmålet, men la meg likevel tillate meg å stille spørsmål om hvilke aktive tiltak Regjeringen tenker å iverksette, hvilke andre organisasjoner enn Den internasjonale organisasjon for sivil luftfart man tenker at man skal være aktiv i, og også i hvilken grad det er sannsynlig at man i overskuelig framtid klarer å bringe et internasjonalt avgiftsregime for transport på plass. Dette skulle altså vært en del av Kyoto-protokollen og Kyoto-avtalen, men den er ikke en del av det. Det er senere fulgt opp i Buenos Aires, der det heller ikke ble tatt den typen initiativ. Er det grunn til å tro at det vil bli tatt nye initiativ? Og i så fall: Vil den norske regjeringen ta selvstendige initiativ til at den typen avgifter kommer på den internasjonale dagsordenen? Den andre biten gjelder det som går på bilaterale avtaler, der statsråden prisverdig sier at man ønsker at de skal bringes i overensstemmelse med norske posisjoner. Men fins det realisme i det? Er det sannsynlig? Har statsråden mottatt signal om at andre nasjoner er villig til å se på den typen skattlegging som vi mener er riktig? Jeg deler jo statsrådens vurdering av CO2-avgiften 100 pst., dessverre gjør åpenbart ikke stortingsflertallet det når det gjelder disse spørsmål. Men er det altså realisme i det? Det er også mitt spørsmål til statsråden, om han kunne gjøre en vurdering av det.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-06:
Det var representanten Foss" tirader som fikk meg til å ta ordet, for det overrasker meg at Høyre har en sånn tilnærming til spørsmålet om miljøskatt. Grunnen til at internasjonal transport så langt ikke har klart å bli en del av det internasjonale avgiftsregimet eller Kyotoprotokollen, er at man ikke har klart å finne en fornuftig måte å fordele utslipp på. Når et fly går mellom to stater, hvordan fordeler man da utslippene innenfor det kvotebaserte system som Kyoto-avtalen er en del av? Der har man altså nasjonale kvoter som man skal oppfylle. Når det gjelder internasjonal transport, deriblant internasjonal luftfart, har det altså ikke vært mulig å tilpasse den type tenking som ligger i Kyoto-avtalen. Men Høyre har bestandig ønsket også miljøavgifter. Derfor er jeg veldig forbauset over at Per-Kristian Foss velger å gå så høyt på banen i et så viktig spørsmål. For Per-Kristian Foss – i likhet med de fleste – vil jo se at skal vi ha et bærekraftig avgiftssystem, må det også innbefatte internasjonal luftfart, som internasjonal transport i sin alminnelighet. Derfor kunne jeg godt tenke meg å høre om det vi her ser, er et linjeskifte fra Per-Kristian Foss og Høyre. Mener ikke Per-Kristian Foss at det er en målsetting at vi skal prøve å få på plass et avgiftsregime for internasjonal lufttransport? Det kunne være Per-Kristian Foss" utfordring, og jeg vet at han skal ha ordet etter meg.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-05-06:
Det er nok riktig at det i praksis vil være andre statsråder som i større grad enn meg må følge opp Regjeringens målsetting om å prøve å bringe internasjonale avtaler i pakt med de intensjoner som Regjeringen har om å få en mer miljøvennlig politikk også i forhold til luftfarten. Representanten Djupedal spurte om det er realisme i slike synspunkter. Det er vanskelig å si. Realisme i den forstand at vi har mottatt klare signaler, er det ikke, for det har vi ikke foreløpig. Men det er ingen tvil om at miljøhensyn får større og større betydning internasjonalt. Kyoto-avtalen gir jo forpliktelser ikke bare for Norge, men for alle land som deltok i Kyoto-forhandlingene, og de skal følges opp. Jeg vil ha forhåpninger om og har stor tro på at man vil se det meningsløse i de CO2-utslipp fra fly som skjer høyt der oppe, og som sånn sett kanskje er mer miljøødeleggende enn annet utslipp av CO2, og at luftfarten etter hvert må bli pålagt de samme restriksjoner som for annet utslipp av CO2 . Så jeg er optimist med tanke på at det kan være mulig å få til en løsning. Men når det gjelder spørsmålet om man har mottatt positive signaler så langt, har vi ikke noe konkret der. Men det vil ikke hindre Regjeringen i å følge opp og ta initiativ internasjonalt der hvor det er hensiktsmessig for å få til en endring.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-05-06:
Representanten Dalheim spør om jeg har belegg for mine påstander om at flyseteavgiften har virket etter sin hensikt. Jeg kan ikke se at jeg har kommet med en slik påstand, så jeg kan ikke ha belegg for noe jeg ikke har sagt. Men jeg har tro på at når det blir noe mer normale tilstander enn vi har hatt i den korte tiden siden denne avgiften ble innført, så vil den komme til å virke, for det er sannsynlig at selskapene ser seg tjent med å tilpasse rutefrekvensen og også flystørrelsen til økonomien. Og når det er lønnsomt å tilpasse frekvensen og flystørrelsen i den forstand at man ikke flyr oftere enn nødvendig og ikke med større fly enn nødvendig, vil det redusere utslippet av CO2. Så at dette etter hvert ville virket etter hensikten, tror jeg, hvis man altså hadde opprettholdt seteavgiften og ikke erstattet den med passasjeravgift. Når det ikke har virket hittil, tror jeg – som det var sagt i et tidligere innlegg – at det kan skyldes flere ting: for det første at det er blitt åpnet for større konkurranse, og så at man nylig har åpnet storflyplassen på Gardermoen. Dette er etter min oppfatning en overgangsperiode, og jeg tror at man ville kunne sett en annen utvikling etter hvert hvis man hadde fått opprettholdt seteavgiften. Det får vi nå ikke noen erfaring med fordi et flertall i Stortinget ønsker å avvikle denne avgiften og erstatte den med den gamle passasjeravgiften, som etter min vurdering ikke har det samme miljøincentivet som den seteavgiften vi nå har hatt i halvannet års tid.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-05-06:
Det spørsmålet kan besvares kort: Det foreligger i øyeblikket ingen konkrete tanker omkring det å ta i bruk nye tiltak eller å innføre nye avgifter, slik Siv Jensen nå spurte om. Når det gjelder om de avgifter som nå er innført, har hatt den konkurransevridning som Siv Jensen påstår – jeg hører det påstås – så tror jeg som jeg forklarte i mitt innlegg, at det kan være andre ting som har påvirket konkurransen i større grad enn at man for ett og et halvt år siden gikk over fra en passasjeravgift til en seteavgift.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-05-06:
De ca. 80 internasjonale luftfartsavtaler som vi oppdaget er i konflikt med CO2-avgiften som ble innført for et halvt års tid siden, er inngått i løpet av en meget lang periode – jeg tror de eldste avtalene er fra 1920- til 1930-tallet og fram til de siste på 1990-tallet. Disse avtalene er inngått i en helt annen tid, da man ikke tenkte på miljø. Min begrunnelse for å være mer optimistisk nå er at nå tenker man på miljø, alle er blitt mer og mer opptatt av miljø, og vi skjønner at vi ikke kan fortsette på den galeien vi har brakt oss inn på. Derfor har jeg tro på at det etter hvert må være mulig å få gjennomslag for at også luftfarten må kunne omfattes av de samme CO2-avgifter som forbrenningen av fossilt brensel ellers er underlagt. Det er i hvert fall Regjeringens intensjon å ta opp i internasjonale fora hvor det høver, spørsmålet om ikke også luftfarten nå skal underlegges de samme vilkår som annen transport lenge har vært underlagt.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-05-06:
Når det gjelder forholdet mellom det som puttes inn og det som kommer ut av en motor med hensyn til CO2, er det en veldig nær sammenheng. Det går nemlig ikke an å rense bort CO2-utslippene ved hjelp av teknologien, i motsetning til andre typer forurensninger, som kan tas hånd om. Så er Foss" påstand at vi først begynte å tenke miljø når vi hadde behov for penger. Men det er jo en helt meningsløs påstand. Det som skjedde ved omleggingen, var mer eller mindre en provenynøytral ordning, hvor man innenfor det provenyet man hadde, la om fra en passasjeravgift til en seteavgift. Så det var ikke behovet for penger, men det var ønsket om å kunne påvirke måten man reagerer og agerer på i flyselskapene, som begrunnet omleggingen. Så spør Per-Kristian Foss om hvorfor vi ikke i løpet av 1 ½ år har tatt opp til reforhandling disse ca. 80 luftfartsavtalene. Jeg skal svare helt ærlig på det: Undertegnede ble først nylig klar over de aktuelle avtalene. Da vi ble klar over det, fremmet vi også et forslag for Stortinget om at da må vi dessverre trekke oss når det gjelder de CO2-avgiftene som ble pålagt de internasjonale rutene.
Terje Johansen (Venstre), 1999-05-06:
Saken dreier seg altså om innføring av bindende forhåndstilsagn i skattesaker. Det er en glede å konstatere at det er bred enighet i komiteen om en innføring av dette prinsippet. Spørsmålet er behandlet i Næringslovutvalget, og lovforslaget er sendt på høring med frist 16. august 1999. Det er fra departementets side, og også under høringene, fremkommet at det ligger et betydelig lovarbeid foran oss, så komiteens flertall har da sagt at vi imøteser omtale i forbindelse med nasjonalbudsjettet år 2000, med sikte på å fremme lovforslag våren 2000. På vegne av komiteen foreslår jeg at Dokument nr. 8:39 for 1998-99 vedlegges protokollen.