Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
Jeg synes saksordføreren gikk gjennom det formelle og beskrev de foreslåtte systemendringer på en veldig god måte. Jeg kan også slutte meg til en del av hans andre vurderinger. Jeg har hatt mange synspunkter på regjeringsdannelser opp gjennom min tid. Jeg har blitt møtt med kritikk for at jeg synes det har vært helt greit at en regjering på en måte har vært et ekspedisjonskontor, som saksordføreren kalte det, for ulike vedtak med ulike flertall bak seg i Stortinget. Det er ikke korrekt. Jeg har mange ganger sagt – og står fast på det – at hvis vi har svake mindretallsregjeringer for lenge, vil det være uheldig. Det vil redusere langsiktigheten og forutsigbarheten og betydningen av hva en regjering i den offentlige debatt måtte uttale. Samtidig er det mitt syn at hvis vi også har en flertallsregjering for lenge, kan det faktisk medføre at det ikke er regjeringen som er ekspedisjonskontor for Stortinget, men at det kan bli omvendt – at Stortinget kan bli et ekspedisjonskontor for en regjering som etter en tid kan tendere til å bli arrogant og ha sine interne drøftelser utelukkende med sine egne stortingsgrupper, mens Stortinget som institusjon egentlig får mindre betydning. Det tror jeg også vil være uheldig. Derfor kunne det å ha vekselvis mindretallsregjeringer og flertallsregjeringer være en rimelig fornuftig balanse. Det har i hvert fall vært mitt utgangspunkt i lang, lang tid – og så får man mene om det hva man måtte ønske. Vi har hatt svake mindretallsregjeringer. Men vi har selvsagt hatt mulighet til å stille kabinettsspørsmål i ulike saker, hvis man har vært klar over og visst at det ikke var noen reelle regjeringsalternativer. Men slik har situasjonen egentlig heller ikke vært i Norge. Når man har hatt svake mindretallsregjeringer av borgerlige, ikke-sosialistiske, partier, har man på en måte visst at hvis det ble nødvendig, ville nok Arbeiderpartiet være villig til å ta regjeringsmakt. Man har i Arbeiderpartiet alltid hatt et relativt stort ønske om å være i regjering og å ha regjeringsmakt, så det har alltid vært alternativer. Jeg har tidligere vært imot oppløsningsrett, og vi har behandlet det flere ganger, fordi det kun har gått på oppløsningsrett. Det har selvsagt her ligget en grad av stabilt styre ved at man ikke har det, noe som på en måte tvinger partiene i Stortinget til å finne frem til løsninger og finne frem til kompromisser som kan stå seg over tid. Fraværet har også på en måte virket disiplinerende på Stortinget. Når Fremskrittspartiet nå vil stemme for å innføre oppløsningsrett, skyldes det delvis også, som saksordføreren sa, at det er kombinert med investitur, positiv parlamentarisme, et langt klarere grunnlag ved en regjeringsdannelse enn det som hittil har vært. Vi har – la oss si – fra sidelinjen vært med på noen regjeringsdannelser som følge av at Fremskrittspartiet har gjort gode valg. I 1997 ble Bondevik I-regjeringen dannet, ikke fordi Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre gjorde et så fantastisk strålende valg, men delvis fordi Fremskrittspartiet gjorde et veldig godt valg og ble det nest største partiet og tok tilstrekkelig med stemmer fra Arbeiderpartiet slik at det ble et flertall av ikke-sosialistiske partier. Den første sentrumsregjeringen hadde imidlertid ikke noe parlamentarisk grunnlag i det hele tatt, annet enn de tre partier, og opphøyet vinglingen og valgfriheten for regjeringen til en ideologi, som fortsatt eksisterer i Kristelig Folkeparti og Venstre, altså, friheten for en regjering til i enkeltsaker å støtte seg på partier til venstre for seg eller på partier til høyre for seg. Det kan egentlig bli vanskelig å ha en konsekvent, langsiktig og stabil politisk linje i en slik situasjon. Det samme skjedde i 2001. Da ble Bondevik II-regjeringen dannet, igjen på grunn av at Fremskrittspartiet hadde gjort et godt valg, men man ønsket ikke å ha noen forhandlinger med Fremskrittspartiet. Det var egentlig ikke nødvendig å få en positiv støtte fra oss i noen votering i Stortinget. Det var tilstrekkelig at vi offentlig uttalte at i valget mellom en Bondevik II-regjering og en Stoltenberg-regjering foretrakk vi det første. Da leverte Jens Stoltenberg sin avskjedsansøkning. Jeg tror det hadde vært fornuftig – på samme måte som det at vi ikke har oppløsningsrett, tvinger Stortingets partier til å snakke sammen, forhandle og prøve å finne løsninger i vanskelige situasjoner – at man også etter valg har et instrument som tvinger de partier som har lyst til å prøve å få til et grunnlag for en regjering, til å forhandle. Positiv parlamentarisme vil tvinge det frem. Da ville de som skal danne regjering etter et valg, og etter at en regjering har gått av, være avhengige av å få positiv støtte i en votering i Stortinget. Det som er forbausende, er at ikke Kristelig Folkeparti og Venstre egentlig er for investitur – og også Senterpartiet, som har hatt som et kjennetegn at de ønsker enorm makt. Selv når de har vært usannsynlig små, har de ønsket betydelig makt. Og Lars Sponheim fikk i sitt fødselsdagsselskap forleden dag honnør for å ha greid det kunststykket med to medlemmer i nasjonalforsamlingen å få tre statsråder. Det er slik at investitur, som bygger på at man må ha de og de partier med for å få flertall ved votering for å få regjeringsmakt, vil gi mindre partier en betydelig makt. Jeg er klar over at både Venstre, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti ser annerledes på det, for de vet utmerket godt at det også ville medført at Fremskrittspartiet hadde fått makt i 1997 og 2001. Da ville det vært tvunget igjennom forhandlinger, fordi det ikke ville blitt regjeringsdannelse uten en positiv votering i salen. Så kan noen hevde at ja, men det var en positiv votering i salen i 2001. Men det var utelukkende fordi jeg fremmet forslag om tillit til regjeringen og om å godkjenne regjeringens erklæring. Det var med meget liten lyst de tre regjeringspartier stemte for det forslaget, for de ville egentlig ikke vedkjenne seg at de skulle danne regjering på grunn av Fremskrittspartiet, de skulle late som om de greide det på egen kjøl. Jeg tror at som system hadde det vært fornuftig å få et mye mer avklart parlamentarisk grunnlag for en regjering. For igjen å se på historien: Noen hevder at den voteringen i 2001 allikevel ikke hindret Fremskrittspartiet fra å bli et relativt sterkt opposisjonsparti som kom med mange representantforslag, også med økonomiske konsekvenser i ettertid. Det er riktig, men hadde vi hatt investitur og forhandlinger, hadde ansvaret når det gjelder det partiet som eventuelt ikke var med i regjering, vært enormt mye større enn det det var, når regjeringens erklærte ideologi var å styre basert på vekselvis støtte fra SV, Arbeiderpartiet eller Fremskrittspartiet. Hadde det vært positiv parlamentarisme, ville det også vært en annen politisk plattform for Bondevik II-regjeringen, og det hadde vært en langt større grad av stabilitet. Når vi ser fremover, kan det selvsagt være en fordel for Fremskrittspartiet at det ikke er investitur, når vi kommer til 2009. Men vi har altså valgt ikke å legge vekt på det, og ikke tenke taktikk, men tenke system og sikre en rimelig grad av stabilitet. Når vi er for investitur, positiv parlamentarisme, har vi også akseptert oppløsningsrett når en regjering lider nederlag ved et mistillitsforslag eller kabinettsspørsmål og gjør det klart at den vil skrive ut nyvalg. Så har det vært innvendinger fra sterke tilhengere av oppløsningsrett som går på at akkurat denne oppløsningsretten kun vil gjelde for den resterende delen av perioden, istedenfor at man begynner en ny fireårsperiode, slik det er i veldig mange land, særlig i Danmark og England hvor de har en maksimalgrense for en regjering og en valgperiode på fem år, og hvor statsministeren suverent alene kan avgjøre når han vil skrive ut nyvalg for en ny periode på fem år fra valgdagen omtrent. Det er en innvending som har mye for seg. Men det er det forslaget som foreligger, som Stortinget skal ta stilling til, og da må man veie fordeler og ulemper mot hverandre. Vi har kommet til at det er nå vi har muligheten til å kunne få til oppløsningsrett og investitur som en systemendring. Hvis det så senere hen skulle vise seg at det hadde vært mer fornuftig å begynne en ny periode, kan man eventuelt – når det måtte dukke opp – endre det etter en grundig vurdering og behandling. Jeg synes det er litt rart at Høyre, som så lenge har ivret for oppløsningsrett og nå har muligheten til å få det til, allikevel stemmer nei, basert på innstillingen, fordi det ikke er en helt korrekt oppløsningsrett som foreslås. En skulle trodd det hadde vært bedre å få oppløsningsretten inn i Grunnloven, og så senere vurdere og se på erfaringene hvis den ble brukt, og eventuelt korrigere. Det hadde sannsynligvis vært lettere å få til. Når Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har gjort det klart at vi vil kombinere og ha både investitur – positiv parlamentarisme – og oppløsningsrett, forbauser det meg at Høyre har satt seg til de grader på bakbena fordi de ikke får det nøyaktig slik som de vil ha det. Det forbauser meg ganske mye, for dette har jo vært et «vedvarende» Høyre-forslag om oppløsningsrett. I sak nr. 2 foreslår jo Høyre det. Det skal bli interessant å høre Høyres representant forklare hvorfor Høyre allikevel blir det partiet som hindrer at oppløsningsretten blir innført, når de nå har muligheten til å få den oppløsningsretten som de har kjempet for så lenge. Vi har i denne perioden foretatt viktige endringer i vårt styringssystem, ved fra neste valgperiode å avskaffe delingen i odelsting og lagting, ved å innføre en helt ny riksrettsordning som blir reell og brukbar for å kunne stille statsråder, høyesterettsdommere og stortingsrepresentanter til ansvar for grove feil og lovbrudd de gjør i kraft av sine verv, vi har innført parlamentarismen i Grunnloven, og vi har innført opplysningsplikten til regjeringen. Jeg synes, i tråd med dette, at det hadde vært ganske enestående om vi også kunne ha fått på plass oppløsningsrett og positiv parlamentarisme. Da ville denne stortingsperioden virkelig stått frem i vår historie som en periode hvor man gjorde vesentlige og fornuftige endringer i vårt konstitusjonelle styringssystem. Jeg vil appellere til representanter fra både Venstre, Senterpartiet og Høyre som synes at man nå burde benytte sjansen til å få på plass oppløsningsrett og positiv parlamentarisme. Jeg er ikke i tvil om at man i noen av de partiene kanskje ville tenke nøyere gjennom dette når de så hvilke maktmidler de ville få selv om de var aldri så små. Det er egentlig det som kanskje taler litt imot det, men å sikre et mest mulig stabilt grunnlag og flertall bak en regjeringsdannelse burde være fornuftig for å skape langsiktighet og forutsigbarhet for omverdenen, altså for næringsliv og innbyggere i landet, som ønsker stabilitet og forutsigbarhet når de skal foreta forskjellige disposisjoner. Jeg appellerer derfor til representantene i Høyre, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre om å vurdere om de ikke egentlig burde bidra til at denne perioden i landets nasjonalforsamling ble en periode der man foretok vesentlige forbedringer i vår grunnlov og i vårt konstitusjonelle styringssystem.