Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2009-11-12:
La meg først gratulere finansministeren med jobben – et slags generasjonsskifte til det bedre vil jeg si. Jeg ser frem til mange gode debatter i stortingssalen. Så vil jeg også takke representanten Jan Tore Sanner for å ha reist denne interpellasjonen. Det tror jeg er veldig viktig. Vi var inne på samme tanken selv i Fremskrittspartiet, men jeg er glad for at han reiste den. Regjeringens forslag til statsbudsjett for 2010 innebærer et merforbruk utover handlingsregelen på 6,3 pst. – ut fra 4 pst. – eller 44,6 milliarder kr. Regjeringen har begrunnet dette, og også finansministeren i dag, med at finanskrisen sannsynligvis ikke er over, og at norsk eksportrettet industri står foran nye store utfordringer også neste år. Hvis vi aksepterer den analysen, og det gjør vi sikkert alle, vil deler av norsk industri oppleve utfordringer også i 2010. Men vi har altså i 2009, altså i år, hatt et finanskriseår, og så har vi hatt et ekstraordinært høyt forbruk i år. Da hadde vi tiltak for å avgrense finanskrisens konsekvenser. Da ble pengebruken forsvart ut fra handlingsregelens fleksibilitet. I 2010 – litt mindre finanskrise, det er vi enige om. Men det er altså enda høyere pengebruk enn i 2009. Samtidig kutter man i alle de tiltakene som var avgjørende for å rette opp virkningene av finanskrisen – det henger ikke sammen. Sannheten er jo at man bruker penger fordi man har regelstyrte sosiale ytelser som øker og er ute av kontroll, og man er ikke i stand til å få de ned. Det er grunnen. Derfor blir også handlingsregelen så fleksibel at den er ugjenkjennelig. Og det er uansett ingenting som tilsier at en høy oljepengebruk som ikke rettes mot de utfordringene industrien står overfor, vil være til fordel for industrien. Det er snarere tvert imot, noe også sentralbankesjefen gav klart uttrykk for for et par uker siden, da han valgte å sette opp styringsrenten. Dagens handlingsregel er derfor ikke egnet til saldering av statsbudsjettet, og den gir ingen indikasjoner om hvorvidt Regjeringen fører en bærekraftig finanspolitikk, dette fordi – som også interpellanten Sanner var inne på – det bare er det totale antall kroner som vurderes, ikke hvordan pengene benyttes. I et budsjett hvor det ikke skilles på bruken av pengene, spiller det ingen rolle om pengene gis tilbake til folk gjennom skattelettelser – slik representanten Micaelsen var inne på – om de brukes over sosialbudsjettet, om de investeres i infrastruktur, om de brukes på anskaffelser i utlandet, eller sågar om pengene brennes opp i et stort bål ute på Wessels plass! Det spiller ingen rolle for statsbudsjettet. Det som spiller noen rolle, er hvor mye penger som brukes. En slik budsjettpolitikk er verken fornuftig, bærekraftig eller ansvarlig. Fremskrittspartiet mener tiden er overmoden for en dyptgripende reform for hvordan statsbudsjettet utformes. En grunnleggende forutsetning for en slik reform er at fremtidige budsjetter skiller mellom penger til forbruk og penger til investeringer. Dette er nødvendig dersom man ønsker å få til en konstruktiv debatt om statsbudsjettets innretning og konsekvenser for norsk økonomi. Finanspolitikken burde derfor ikke alene bedømmes ut fra statsbudsjettets totale rammer, men først og fremst vurderes ut fra hvordan skatte- og avgiftsinntekter fordeles mellom investeringer og forbruk, og hvordan dette påvirker vekst og velferd i landet over tid. En budsjettreform må samtidig på en langt mer dyptgripende måte enn i dag inkludere budsjettvedtakenes flerårige konsekvenser. Dette vil tydeliggjøre investeringenes levetidskostnader og gjøre det mulig å inkludere kostnader knyttet til vedlikehold, oppgraderinger, personell og ikke minst de eventuelle ringvirkningene investeringen får for andre sektorer. Langtidsbudsjettering vil også gjøre det mulig å beregne investeringenes potensielle innsparingsmuligheter. Eksempelvis vil man ved investeringer i utbedret vei- eller jernbanenett kunne legge inn beregninger om raskere og billigere vareleveranser for industri og næringsliv, besparelser grunnet reduserte bilkøer og reduksjon i antall trafikkulykker. Dette er besparelser som får virkning over tid, og som berører flere sektorer enn kun transportsektoren. På samme måte vil man kunne beregne dynamiske virkninger av skatte- og avgiftslettelser som i år én, som også representanten Micaelsen var inne på, fortoner seg som reduserte inntekter for staten, men som de påfølgende årene – og det er hele poenget – vil kunne bety økte inntekter grunnet mer tilbud på arbeidskraft og økt aktivitet i økonomien. Fremskrittspartiet mener derfor vi trenger en ny handlingsregel hvor det innføres en øvre grense for årlig vekst i offentlig forbruk, begrenset ut fra veksten i norsk økonomi. På denne måten vil vi kunne sette tæring etter næring, og ikke bevilge oss velferdsgoder økonomien ikke kan finansiere over tid. Parallelt bør man søke å øke veksten i økonomien, og på den måten gjøre kaken til fordeling større. Dette bør gjøres ved å foreta samfunnsøkonomisk lønnsomme investeringer på bakgrunn av kapasitet hos norske og utenlandske leverandører. Lønnsomheten må vurderes på bakgrunn av levetidskostnader og konsekvensanalyser beregnet over flere år. Det bør med andre ord innføres langtidsbudsjettering. På denne måten kan man foreta samfunnsøkonomiske investeringer som innebærer at investeringer blir utgifter til inntekts ervervelse. Min oppfordring til finansministeren er følgende: legg dagens handlingsregel død innfør en regelstyrt budsjettreform hvor det skilles mellom drift og investering skill mellom penger brukt i Norge og penger brukt i utlandet la ikke driftskostnadene overstige veksten i økonomien over tid foreta samfunnsøkonomiske investeringer beregnet over flere år innfør langtidsbudsjettering