trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-05-02:
Det er viktig at Stortinget igjen fokuserer på de maritime næringer av de grunner interpellanten nevner. Fremskrittspartiet advarte sterkt da stortingsflertallet valgte å redusere refusjonsordningen fra 20 til 12 pst. og ekskluderte enkelte fartøygrupper våren 1998. Ved de to påfølgende budsjettbehandlinger, for 1999 og 2000, fremmet vi forslag om å øke nivået for støtte i refusjonsordningen til 20 pst. av brutto lønnsutgifter, samt inkludere norske utenriks fergerederier, bøyelastere for transport av råolje og opplæringsstillinger i NIS i ordningen. Ordningen ble innført i 1994, som nevnt, og både rederier og sjømannsorganisasjoner fulgte opp sine løfter og bidrag. Etter at refusjonsordningen var etablert på et betryggende nivå og for et bredt spekter av fartøygrupper, fungerte dette tilfredsstillende med en sysselsettingsgevinst på anslagsvis 3 000 norske sjøfolk. Bakgrunnen for at refusjonsordningen ble innført, var erkjennelsen av at norske sjøfolk hadde pådratt seg et kraftig konkurransehandikap, ikke bare i forhold til fjernere strøk, men også i forhold til våre nærmeste konkurrenter i Vest-Europa. Det er grundig dokumentert av Econ at bl.a. myndighetene i Danmark, Nederland og England har rause økonomiske ordninger for sine sjøfolk. Og i skipsfarten har vi kanskje det mest internasjonale og mest åpne arbeidsmarked som finnes. Det ideelle ville selvfølgelig være om dette var et marked fritt for selektive ordninger, men virkeligheten fortoner seg helt annerledes. I årene som kommer, er det mye som tyder på at skipsfartsnæringen må konkurrere hardt om dyktig ungdom. Derfor er det viktig at vi ikke skaper usikkerhet om refusjonsordningens langsiktighet. Fremskrittspartiet vil ha den økt til 20 pst. og inkludere de samme fartøygrupper som tidligere. Og en slik ordning bør ligge fast for minst en hel stortingsperiode om gangen for å gi skipsfarten langsiktige, forutsigbare og tilstrekkelig konkurransedyktige rammebetingelser. Så helt til slutt: Storting og regjering må se alvoret i situasjonen og bidra slik at vårt land, norsk skipsfart med norsk mannskap og norske offiserer på de syv hav, skal være en ledende sjøfartsnasjon i fremtiden. For å få dette til er det nødvendig å utjevne en del av forskjellene i lønnskostnader mellom norske sjøfolk på den ene siden og f.eks. filippinere, indere og polakker på den annen. Det må være klinkende klart: Det er ikke mulig å tenke seg Norge som en ledende sjøfartsnasjon i årene fremover uten at det er et tilstrekkelig antall av våre egne som behersker dette håndverket. Det er det som er realitetene i dagens Skipsfarts-Norge.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-05-02:
Jeg lyttet med stor interesse til statsrådens svar på interpellantens spørsmål, også fordi det var knyttet mange forventninger og forhåpninger fra interpellantens side til statsråden om en positiv bekreftelse når det gjelder det å bedre rammevilkårene for rederinæringen. Nå lå det lite løfter i statsrådens svar, men borte fullstendig var de ganske negative angrepene som Arbeiderpartiet har hatt både på refusjonsordningen og når det gjelder rederibeskatningen, helt siden disse ordningene ble innført – den ene i 1994 og den andre i 1996. Da skipsfartspolitikken ble endret i dette hus, var det sentrumspartiene sammen med Høyre og Fremskrittspartiet som stod for det, også da Grete Knudsen var skipsfartsminister siste gang. Men det er riktig at Grete Knudsen har uttalt seg veldig positivt, men hun fikk altså ikke gjennomslag for sitt syn i den forrige regjering hun var medlem av. Jeg håper at det hun sa her, i hvert fall betyr at det er slutt på de negative angrepene både på refusjonsordningen og på rederibeskatningen. Det er da noe! Den nye skipsfartspolitikken har gitt resultater – 3 000 flere sjøfolk i utenriksfart, 19 pst. økning i norskeide skip i utenriksflåten, to av tre norske skip seiler med norske flagg, og det har kommet til 4 000 ungdommer under maritim utdanning og opplæring. Vi er fremdeles en betydelig nasjon innenfor skipsfart, og vi har verdens beste og mest kompetente maritime miljø. Såpass for å balansere og gi en nødvendig og positiv beskrivelse av det som skjer i norsk skipsfart, er nødvendig, synes jeg, etter noen av disse innleggene. Men det har skjedd flere endringer siden 1996 som har fått betydning for norsk skipsfarts konkurranseevne. Det har foregått strukturendringer på samme måten som det har skjedd innenfor media, innenfor finans, innenfor tele. Flere land har fulgt Norges eksempel og innført de gunstige skattevilkår som det var sagt bare Norge hadde, markedet har endret seg for deler av flåten, men det er også foretatt innstramminger som ledd i en forsvarlig finanspolitikk, og det kan det være ulike meninger om, både når det gjelder refusjonsordningen og når det gjelder den norske rederibeskatningen. Det er klart at når alle disse innstrammingene virker sammen, har det vært uheldig for norsk skipsfart, og det har skapt en usikkerhet. Min oppfordring til skipsfartsministeren er å kunne bekrefte at det blir stabilitet i rammevilkårene for norsk skipsfart. Det tror jeg er det viktigste signal som kan gis fra Stortinget i dag – at hun kan bekrefte at både rederibeskatningen og refusjonsordningen skal bestå minst på det nivået det er i dag.
Erna Solberg (Høyre), 2000-05-02:
Da stortingsflertallet i 1996 vedtok en særskilt beskatning av skipsfarten, var det sterkt kritisert i mange fagmiljøer, bl.a. fordi man bygde på den såkalte klyngeteorien – troen på at dette var en spesiell klynge med en spesiell lønnsomhet – og at det var viktig å ta vare på de viktigste kjerneområdene i denne næringsvirksomheten, nemlig rederiene. Nå er det altså bekreftet at denne klyngen eksisterer og at den har bedre lønnsomhet, og at teoriene faktisk fungerer. Men det har ikke vært lett, for fagmiljøene var sterkt kritiske til det man gjorde, men det er også andre som har vært sterkt kritiske. Jeg har lyst til å si at jeg er enig i det Steensnæs sier i sitt innlegg. Han sier mye av det også jeg hadde tenkt å si. Et av problemene med å få dette skatteregimet og andre ordninger til å fungere, har vært en voldsom spekkhuggerivirksomhet, en voldsom aggressivitet i argumentasjonen spesielt fra ledelsen i Arbeiderpartiet, slik at veldig mange rederier og veldig mange i næringen har vært redde for at dette ikke blir et varig skatteregime. Fordi det er et skatteregime som krever store omorganiseringer selskapsmessig, som krever mye når man skal gå inn i det, er det også mange som har sittet og ventet og ikke har villet gå inn i det, og vi har opplevd at man fordi man har vært redd for at dette regimet bare ville bli kortvarig, har valgt å flytte ut virksomhet til tross for at vi har hatt gunstige rammebetingelser. Gunstige rammebetingelser er altså ikke nok hvis man ikke tror at de kommer til å vare. Derfor var det én setning i det statsråden sa, som var viktig, nemlig at det var viktig med mest mulig like rammebetingelser med utlandet for denne næringen. Det er også viktig det signalet som ble gitt i statsrådens innlegg, at man nå ikke hadde en kritisk holdning, men derimot faktisk roste det flertallet gjorde i 1996 da man etablerte det særskilte beskatningssystemet for skipsfarten og for rederiene – at det nå nesten inkorporeres i Arbeiderpartiets politikk. Det er da viktig å få bekreftet fra statsråden her i dag at Arbeiderpartiet nå ikke har tenkt å fremme forslag til endringer i det beskatningssystemet som er, slik som de faktisk kjørte en lang valgkamp på i 1997, nemlig at de ville fjerne den særskilte skipsfartsbeskatningen. Jeg ønsker å få vite om det er slik at statsråden har med seg resten av Regjeringen på den uttalelsen som kom i dag, for dessverre var det slik at sist gang hun var skipsfartsminister hadde hun ikke Regjeringen med seg på sin positive holdning til skipsfarten. Skal dette signalet i denne debatten bety noe fremover, må det være slik at det representerer hele Regjeringens politikk, og at vi ikke får overraskelser ved neste høsts budsjett.
Morten Lund (Senterpartiet), 2000-05-02:
Denne debatten vil igjen vise at det er entusiasme i Stortinget, som det er blant det norske folk, for skipsfarten. Det er en næring som fortjener en debatt i ny og ne, også en debatt som kan være litt løsrevet fra de store linjene. Senterpartiet ønsker stabilitet og langsiktighet i rammevilkårene for de maritime næringene, og spesielt når det gjelder skipsfarten. Det går ikke an med eksperimenter når det gjelder rammevilkårene for slike næringer. Det at refusjonssatsene ble redusert for et par år tilbake, er ikke et eksempel på eksperimentering. Det var et resultat av en evaluering. Det var noen grupper av båter som ble tatt ut, og det var noen grupper av ansatte som ble tatt ut. De som ble beholdt, var de gruppene av ansatte som trengs for å rekruttere til sjømannsyrket. Det må ikke bli slik at sjømannsyrket skal være et virkemiddel i arbeidsmarkedstiltakene – at når det er liten ledighet, så trenger vi ikke sjøfolkene. Vi må ha større langsiktighet i dette. Vi må tilby trygge og interessante arbeidsplasser for de ungdommene som ønsker å bli her, og heldigvis har det blitt slik at arbeidsplassene på båtene er avanserte arbeidsplasser. De som kommer derfra, kan gå ut i annet næringsliv på land etterpå. Staten har bidratt mye for å bygge opp norsk sjøfart, og refusjonsordningen har etter min mening fungert godt. Den oppbyggingen har skjedd som et spleiselag med næringen selv. Det var rederinæringen selv som mente at de kunne greie seg like bra uten nordmenn om bord, men det går altså ikke an å skape norske offiserer uten norske matroser. Det var naturlig å få til det samarbeidet som vi fikk til. Resultatet har blitt godt. Jeg håper nå at skipsrederne besinner seg, at de ikke velger bort sjøfolkene enda en gang, at de ikke opptrer sammen med de øvrige maritime næringene bare når det er snakk om å forsvare de rammevilkårene de har fått, eller be om forbedringer, men at de også f.eks. viser at de ønsker å bruke norske skipsverft for bygging av sine skip i større grad enn det de har gjort enkelte ganger før. Vi har heldigvis mange eksempler på at det er suksess både i rederinæringen og i de tilknyttede næringene, som skipsbygging. Det eneste jeg i dag ser som svært negativt, er at vi som skipsfartsnasjon ikke greier å bygge våre egne fregatter, vi er det eneste skipsfartsland i verden som ikke greier det. Men det er passert, og jeg håper at vi ikke opplever slike tilbakeslag senere.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2000-05-02:
Norge har i århundrer vært verdensledende innen skipsfart og den maritime sektor – dette til tross for at det er en næring som er utsatt for sterk internasjonal konkurranse. Med knapt 1 promille av folketallet i verden eier norske redere i dag nesten 10 pst. av verdens skipsflåte. Det har gitt og gir omfattende ringvirkninger for de øvrige deler av norsk næringsliv, så vel som for bosetting og inntektsgrunnlag i svært mange lokalsamfunn. Det er en kjent sak at deler av den norske flåten lider under at det ikke oppnås akseptabel lønnsomhet. Det gjelder ikke minst kystfrakteflåten. En flåte der skipenes gjennomsnittsalder er over 40 år, er tegn på at avkastningen ikke har vært godt nok grunnlag for fornying. En så gammel flåte er lite attraktiv i rekrutteringssammenheng. I årene framover må innsatsen økes for å stimulere til fornying av skipsflåten og ikke minst stimulere til økt satsing på sjøtransport i norsk samferdselspolitikk. Av flere hensyn, ikke minst miljøpolitiske, er det viktig at sjøtransporten får best mulige rammebetingelser. Derfor er det viktig at vi unngår forsinkelser i framdriften med Nasjonal transportplan, hvor havnepolitikk for første gang inngår i en felles helhetlig samferdselsplan. Heller ikke de maritime næringene blir totalt skjermet gjennom de tøffe budsjettinnstrammingene som var nødvendige for å kjøle ned økonomien og få renten ned. Men i det store bildet har vi beholdt en god beskatning og gode rammebetingelser for de maritime næringene, med refusjonsordningen som et viktig element. Det er Venstres klare holdning at den politikken skal videreføres og endog forbedres. Dessverre har vi opplevd årvisse runder med betydelig politisk kamp, med usikkerhet rundt rammebetingelsene som en konsekvens. Arbeiderpartiets motvilje mot en del av de økonomiske virkemidlene har vært åpenbar. Med budsjettforliket for inneværende år forventer Venstre at grunnlaget er til stede for å slippe de årvisse omkampene, med påfølgende usikkerhet og manglende forutsigbarhet for næringen. Jeg deler representanten Stolt-Nielsens engasjement for de norske maritime næringene. Men i motsetning til Stolt-Nielsen ser jeg gode muligheter for norsk skipsfart også i framtiden. Da må rammevilkårene fortsatt være konkurransedyktige, og vi må satse på å utnytte det forspranget Norge har innenfor teknologi, kompetanse og sterke, helhetlige skipsfartsmiljø. Vi er i fremste rekke i en internasjonal konkurranse når det gjelder å finne og utvikle nisjer i markedet med store krav til kompetanse. Slike clustere finnes flere steder langs vår kyst. Ikke minst finner vi slike helhetlige clustere f.eks. på Sunnmøre, som har et av de mest nyskapende og spennende miljøene i norsk næringsliv.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-05-02:
Det er en prisverdig debatt som pågår i dag. Representanten Stolt-Nielsen har tatt opp et spørsmål som er utrolig viktig for alle som lever og bor langs kysten. Det er et beklagelig faktum at refusjonsordningen som ble innført i 1994, og som ble innført for å ivareta interessene til norske sjøfolk og norske sjøfolks arbeidsplasser, nå stort sett er borte. Mens reduksjonen i refusjonsstøtten til 12 pst. er denne oppspist av CO2-avgiften på 26 øre. Jeg tenker da spesielt på kystfrakteflåten. Det er også et annet faktum som ikke er nevnt her, og det er at fem mann i arbeid på en NOR-registrert båt koster 3,1 mill. kr. Fem utenlandske mannskap koster 1 mill. kr – hvis man registrerer båten i utlandet, koster det 1 mill. kr å ha fem mann i arbeid. Det er opplagt hva som da skjer. Fartøyene flagges ut. For å få gå med last på norske havner må man enten ha NOR-registrert eller utenlandsregistrert båt. Hvis båten er registrert i NIS, Norsk Internasjonalt Skipsregister, får den ikke gå med last på norske havner. Rederne kunne registrert i NIS for å spare kostnader hvis det var tillatt, men det får de ikke. Husk: De tallene, de tariffene jeg nevnte, er godkjent av ITF, Den internasjonale transportarbeiderføderasjon. Det er forskjell på 3,1 mill. kr og 1 mill. kr i lønn for henholdsvis fem norske og fem utenlandske sjøfolk. Det er godkjent av ITF. Det må være et tankekors for statsråden, og jeg ber henne ha det med seg. Kystfrakteflåten trenger følgende ordninger for å kunne ha levelige vilkår i framtiden: en kondemneringsordning, en skikkelig finansieringsordning for nybygg, en bedre refusjonsordning og selvfølgelig reduksjon i CO2-avgiften. Og det haster! I tillegg er det jammen på tide at det blir satt i gang forskning på hurtiggående fraktefartøyer som kan avlaste veitrafikken og subsidieringen av den. Jeg kunne sagt en masse om subsidier fra denne talerstolen, men jeg skal unnlate det.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-05-02:
Det denne interpellasjonen handler om, er at i løpet av det siste året har mer enn 50 skip fra småskipsflåten flagget ut, og 500-600 norske sjømannsarbeidsplasser har gått tapt. Det har gått veldig stille for seg. Når representanten Djupedal sier at norsk rederinæring framstår som en sytenæring, tror jeg det er all grunn til å ta sterk avstand fra dette. Jeg tror også representanten Djupedal ville ha stått seg på å forholde seg til den virkelige verden, og i den virkelige verden er eierskap og kapital faktorer som ikke lar seg stanse av noen slags grenser. På dette området er vi best i verden, uten sammenlikning med noe annet område i Norge ser vi at her topper vi statistikkene i verden, og det handler om å gi denne næringen langsiktighet og varige rammevilkår. Det berører 70 000-80 000 arbeidsplasser bare i Norge, så det er en av de største innenlandske næringene vi har å forholde oss til. Det som faktisk har skjedd, og som jeg registrerer at enkelte har glemt, er at siden 1997, da Bondevik-regjeringen kom til makten, er rammevilkårene for norsk maritim næring systematisk forverret. Dette er stikk i strid med det som ble lovet under valgkampen i 1997. Ikke bare er flere fartøygrupper tatt ut av ordningen, men refusjonsstøtten er redusert fra 20 til 12 pst. De som makter å huske så langt tilbake som til 1998, vet at Bondevik-regjeringen faktisk fremmet forslag om å fjerne hele ordningen. Men takket være at Høyre og Fremskrittspartiet stod hardt på, overlevde faktisk de 12 pst., og det er det som gjør meg litt skeptisk til hva slags muligheter vi har for en flertallskonstellasjon når vi ser noen år framover. Denne næringen fortjener stabilitet og den fortjener rammevilkår som gjør at det som har vært suksessfaktor nr. én – norske sjøfolk på norske skip – kan få lov å eksistere videre. Jeg velger å tolke statsråden positivt når hun sier at hun vil ta initiativ til en rådgivingsgruppe for å komme i nær og god dialog med den maritime næringen. For de uttrykk som brukes her, og den politikk som har vært ført de siste to og et halvt år, har systematisk svekket denne næringens rammevilkår, noe som har gjort at vi i dag ikke ser plussfaktorene, men minusfaktorene, som vi har advart mot hvert bidige budsjettår. Derfor er det svært viktig at man lytter til den maritime næringen, og at man ikke oppfatter det som syt og mas. Jeg tror ikke de som jobber ved norske skipsverft eller sitter på arbeidsplasser som har hele verden som marked, føler at det er stabilitet som kjennetegner denne næringen i dag.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Det er et viktig tema som interpellanten har tatt opp. Det å sikre kapital til utviklingsland og også styre kapitalen, eller ha kjøreregler for kapitalstrømmene, står sentralt når det gjelder å utjevne de store forskjellene som vi ser i det internasjonale samfunn i dag. Vi må arbeide for å bedre u-landenes adgang til eksportmarkeder og utenlandske investeringer. Dette er noen av de utfordringene som vi står overfor i en globalisert verden, og, la meg legge til, teknologien gjør at globaliseringen ikke kan reverseres. Dessuten, isolasjon har aldri ført noe land permanent ut av fattigdom, det viser all erfaring. Tvert imot, det er samhandel, men med internasjonale kjøreregler, som sikrer en bærekraftig utvikling og vekst i det enkelte land. Spørsmålet om overføring av kapital og kompetanse til u-land krever etter min oppfatning et sett av tiltak i bredden. Det betinger at vi åpner våre markeder for u-landenes produkter, det betinger at flere aktører som et ledd i en helhetlig utviklingsstrategi bistår med investeringer i kompetanseutvikling og ulike former for næringsvirksomhet. Det betinger også en sterkere koordinering mellom bistand, handel, konfliktforebygging og demokratiutvikling. Et godt styresett er en forutsetning for vekst og utvikling. Konfliktene i Afrika fører nå til fattigdom og stagnasjon. For øvrig skal FN, som også utenriksministeren understreket, avholde et toppmøte om finansiering av utvikling i 2001. Da Stortinget behandlet St.meld. nr. 43 for 1996-97 om reformer i FN-systemet, gikk en enstemmig komite inn for at verdensorganisasjonen skulle søke nye kilder for tilleggsfinansiering, og blant mulige inntekter ble det nevnt avgift på valutatransaksjoner. Det er derfor naturlig å støtte Canadas forslag om å foreta en nærmere utredning av konsekvensene av en avgift på valutatransaksjoner. Dette er også, som utenriksministeren understreket, noe som ikke minst internasjonalt sosialdemokrati har jobbet for i veldig lang tid. En slik avgift vil, i tillegg til å styrke finansieringen av FN, også fremme stabilitet i valutamarkedene. Til slutt: For Arbeiderpartiet er det viktig å arbeide for styringsmekanismer og internasjonale kjøreregler for kapitalbevegelser over landegrensene innen FN-systemet, i WTO og som en viktig del av økonomiske handelsrelasjoner. Økonomiske kjøreregler må inkludere sosiale standarder, arbeidstakerrettigheter og miljøreguleringer, for å nevne noen. Og helt til slutt: Når det gjelder Verdensbanken, som interpellanten tok opp, syns jeg for min del det er riktig å nevne at man der har gjort ganske mange framskritt det siste året i retning av å sikre sosiale standarder og arbeidstakerrettigheter.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-06-08:
Bare noen ganske få ord i saksordførerens fravær. Dette forslaget er fremlagt på bakgrunn av en rapport utarbeidet av Utenriksdepartementet i 1999 benevnt «Den elektroniske utenrikstjeneste». På bakgrunn av denne har forslagsstilleren ment at tilstanden når det gjelder opprustningen av informasjons- og kommunikasjonsteknologien i utenrikstjenesten, er av en slik karakter at det er grunn for Stortinget til å ta et initiativ. Flertallet har ment at dette er forhold som det er helt opp til Regjeringen selv å behandle. Det er ingen uenighet i komiteen om at de forhold som påpekes, er viktige, og at også utenrikstjenesten skal ha en oppdatert og fullt ut tjenlig informasjons- og kommunikasjonsteknologi tilgjengelig for sitt arbeid. Men etter komiteflertallets mening er dette ene og alene Regjeringens oppgave og ansvar. Derfor avviser flertallet dette forslaget.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-06-08:
I utgangspunktet vil jeg gjerne ha en positiv tilnærming når det gjelder globaliseringen både av handel og økonomi. Globaliseringen gir økte muligheter for verdiskaping, skaper nye muligheter for land, for bedrifter og for enkeltmennesker og kan være med på å løfte velferdsnivået i mange land. Det er også åpenbart at denne utviklingen setter strengere krav til et omforent internasjonalt regelverk for å unngå at denne globaliseringen øker kløften mellom rike og fattige, mellom dem som har noe eller ingenting, og dem som allerede har mye. Det er denne problemstillingen interpellanten tar opp. Vi har ingen garantier for at denne globaliseringen, som altså i utgangspunktet er positiv, vil kunne føre til en mer rettferdig fordeling av ressursene. Og et slikt sikte bør en globalisert handel og verdiskaping ha. Det er altså slik at det kaller på en politisk mobilisering for et internasjonalt regelverk, internasjonalt aksepterte kjøreregler, som kan hindre at vi får en urettferdighet som øker ikke bare de økonomiske spenningene, men også de sosiale spenningene, og som i siste instans også kan øke de politiske spenningene. Jeg vil derfor støtte både interpellantens intensjon og beskrivelsen av de politiske problemstillinger som han trekker opp. Jeg er også glad for den ubetinget positive holdningen som utenriksministeren møtte interpellanten med, og som bekrefter nødvendigheten av å gjennomføre konkrete tiltak. Som utenriksministeren sa, står temaet på dagsordenen i spesialsesjonen. Men disse forslagene har man debattert, de er kontroversielle, og det er foreløpig heller ikke tilstrekkelig støtte for forslag som kan ha betydning for internasjonale kapitalbevegelser for å motvirke de negative tendensene, slik interpellanten er opptatt av. Valutaspekulasjoner må begrenses, det er det bred enighet om. Men vi er altså fremdeles på jakt etter den gode løsningen, etter det som kan være verktøyet for å virkeliggjøre intensjonene. Jeg er glad for utenriksministerens engasjement. Jeg har merket meg at Canadas løsning kan være utgangspunktet for å finne et svar på dette. Jeg opplever også utenriksministerens svar slik at det er mer enn et høflig tilsvar på interpellantens gode intensjoner. Det danner for min del et godt og optimistisk grunnlag for å kunne finne en god løsning og sikre at Norge har et skikkelig trykk og engasjement i saken.
Jan Petersen (Høyre), 2000-06-08:
Jeg tror ikke det er behov for å si så forferdelig mye etter denne debatten. Det er ganske interessant å ha lyttet til den. Den dreier seg om ganske fundamentale innvendinger mot hele vårt økonomiske system, mot globaliseringen, og så ender det hele i en knapp halvtime med beskrivelser og besvergelser, uten noen særlige forslag, og uten noen særlige forslag som har sjansen til å bli vedtatt. Så på mange måter er dette en slags siste lille runde fra globaliseringens motstandere, uten at det egentlig er noe mer politisk krutt igjen i saken. Det er selve kjernen. Det er anti-globaliseringsfolkenes siste lille ønskehalvtime vi har vært igjennom. Ærlig talt, jeg synes at vi nå bør legge til side en del av disse illusjonene og se i øynene at vi lever i en globalisert verden, en verden hvor nettøkonomiene blir viktigere og viktigere. Da er det isteden et par viktige ting som må tas i akt, og det er å sørge for at økonomiene er sunne, sørge for at utviklingslandenes økonomier er sunne og vekstorienterte, og legge bak seg 1990-årenes drømmerier.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-08:
Ny informasjons- og kommunikasjonsteknologi har gjort kommunikasjon og internasjonalt samarbeid på tvers av tidssoner lettere. Teknologien har også dramatisk lettet tilgangen til oppdatert informasjon og utveksling av informasjon. Det er et alvorlig problem for Norge at vi har en utenrikstjeneste som ikke har fulgt med i utviklingen innen dette feltet. At så er tilfellet, er dokumentert i rapporten «Den elektroniske utenrikstjeneste», som ble utarbeidet av en arbeidsgruppe i Utenriksdepartementet i 1999, og som komitelederen også nevnte. SVs forslag var å be Regjeringen legge fram en handlingsplan for opprusting av informasjons- og kommunikasjonsteknologi i Utenriksdepartementet og norsk utenrikstjeneste, slik at også utenrikstjenesten innen utløpet av 2002 skulle komme opp på et nivå som tilsvarer nivået i andre land og i næringsliv og organisasjonsliv for øvrig. SV mener at dette er et spørsmål av nasjonal betydning, og som berører Norges evne til å føre en effektiv og oppdatert utenrikspolitikk. SV beklager derfor at flertallet i utenrikskomiteen har valgt å avvise saken.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-08:
Jeg har ikke problemer med å se positive sider ved globaliseringen, men i dag diskuterer vi alvorlige utfordringer som jeg trodde også Høyre var klar over. Det er et viktig tema som reises gjennom interpellasjonen. Stadige valutakriser og erkjennelsen av at moderne finanskriser kan være sterkt smittsomme har ført til at det etter mange år med krav om å overlate mer til markedskreftene, nå lyder krav om økt styring fra flere hold. Det overordnede må være å skape en global økonomi som har sosial utvikling som fremste mål. Ved store internasjonale møter i f.eks. WTO-sammenheng har det blitt tydelig at det er sterke internasjonale bevegelser som protesterer mot et økende gap mellom de fattigste og de rikeste. Dette engasjementet må tas på alvor. Asia-krisen i 1997 gjorde det klart at det skal lite til for å skape store bevegelser i den internasjonale finansstrukturen, og det ble tydelig hvor sårbare enkelte land kan være overfor internasjonale kapitalbevegelser. Spekulative krefter som ønsket rask gevinst, var en framtredende faktor ved 1990-årenes finanskriser. Sett utenfra kan en slik finanskrise vekke forundring, og det kan fortone seg som et merkelig spill om papir. Men bak slike tørre størrelser lå det i de landene som ble rammet hardest av Asia-krisen, økende arbeidsløshet, økt fattigdom og forverring av levekårene for dem som allerede hadde det vanskeligst. Spekulantenes spill er en trussel både mot folks økonomiske trygghet og demokratiet. Det er behov for å innføre tiltak som kan bidra til å redusere sårbarheten i forhold til valutaspekulasjoner, og det er behov for å finne fram til mekanismer som gjør at vi kan minske gapet mellom fattige og rike. SV har tidligere reist et Dokument nr. 8-forslag om innføring av en internasjonal avgift på valutahandelen, såkalt Tobin-skatt. Som det allerede har vært pekt på, vil denne ha til hensikt å dempe kortsiktige uheldige virkninger av spekulative kapitalbevegelser. Dersom denne skal ha effekt, må den innføres globalt. Det er positivt at Norge – og som utenriksministeren sier, også EU – vil støtte Canadas forslag om å få en internasjonal utredning av en slik avgift. En internasjonal avgift på valutahandel vil kunne gi betydelige inntekter. Inntektene kan bidra til å finansiere FN eller brukes til u-hjelp for den fattige delen av verden. På denne måten vil avgiften tjene flere gode hensikter. I tillegg til Tobin-avgiften er det også foreslått innføring av avgift på flybilletter og avgift på forurensning. Også dette er avgifter som vil kunne bringe inn inntekter til utvikling, i tillegg til de kildene vi har i dag. En global avgift på valutahandel vil det ta lang tid å innføre. Det er behov for å finne fram til tiltak og kjøreregler som kan innføres på kortere sikt, og som kan ha effekt når det gjelder å forebygge finansielle kriser, gjenvinne styring over økonomien og skape utjevning mellom fattige og rike land. Dette må Norge engasjere seg i, og det sosiale toppmøtet i Genève er en god anledning.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Jeg vil svare et klart ja på at Norge vil definere seg som en pådriver her, at vi vil forsøke å gå i bresjen. Vi gjør det sammen med Canada ved å støtte det kanadiske forslaget. Det er for øvrig mange år siden jeg selv tok til orde for akkurat dette forslaget i internasjonale forsamlinger på sosialdemokratisk hold, og jeg tror de fleste som kjenner meg innen den familien, definerer meg som en pådriver for dette gjennom svært mange år. Men vi må ha bred støtte for å kunne gjennomføre det. Vi må ha støtte fra EU. Det ser det ut til at vi får. Men det er klart at uten at også USA og Japan er villig til å se på dette, er det antakeligvis ikke lett å få det gjennomført. Jeg er også helt enig i at vi må styrke de prosessene som er i FN, og i den forbindelse er det å legge en avgift på valutatransaksjoner et godt forslag, også fordi det vil kunne bringe penger inn i kassa til FN for å finansiere investeringer og kapitaltilførsler til de fattige landene. Det er et godt virkemiddel for å utjevne forskjeller i verdenssamfunnet. Alt i alt synes jeg at det spørsmålet som er tatt opp her, kanskje er et av de viktigste spørsmålene som er på den internasjonale dagsordenen nå. Det viser for øvrig hvor viktig det er å få til forpliktende internasjonalt samarbeid.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-06-08:
Nå skulle kanskje dette vært en debatt mellom meg og interpellanten, men det har jeg ikke tenkt å avslutte med nå. Nå har jeg tenkt å si noe om det som representanten Jan Petersen sa. Den ordbruken må jeg si at jeg verken skjønner eller kan akseptere. Han sa at dette er en debatt om fundamentale endringer i vårt økonomiske system. Nei, det er faktisk ganske mange som mener at det er slike endringer som må til for å bevare vårt økonomiske system. Det er det ikke bare folk på venstresiden i Norge og andre land som mener, men det er faktisk ganske mange store kapitalister som mener akkurat det, at man ikke kan leve med denne uregulerte kapitalismen. Så dette er ikke globaliseringsmotstandernes krampetrekninger. Det er faktisk slik at det er en debatt om hvordan man skal kunne klare å ta vare på de gode sider ved globaliseringen. Jeg vil trekke paralleller til den situasjonen man hadde rundt forrige århundreskifte, da kapitalismen bredte seg ut på det nasjonale plan. Hadde man ikke gått til reguleringer og utjamnende tiltak, er det lite trolig at denne kapitalismen hadde kunnet overleve. Det tror jeg er situasjonen nå også. Hvis man ikke er i stand til å foreta utjamnende tiltak på det globale plan, er det lite trolig at denne globaliseringen kan gå videre. Vi får i hvert fall ikke de positive effektene av det som representanten fra Høyre sa at man burde ta sikte på, og som jeg er helt enig i. Det som er meningen med Tobin-skatten – og nobelprisvinner Tobin er slett ikke noen globaliseringsmotstander, tror jeg – er å ta vekk de spekulative sidene ved valutahandelen, altså å legge på en avgift som fører til at man får litt sand i maskineriet og tar vekk de verste spekulative bevegelser, slik at man står igjen med det som er det sunne, nemlig at kapitalen kan bevege seg over landegrensene og gå dit der det er behov for den. Det er i tråd med former for regulering man har hatt gjennom hele det gamle århundret på det nasjonale plan, som faktisk har ført til at man har vært i stand til å bevare et slags markedsøkonomisk system. Hadde man ikke gått til slike reguleringer, er det lite trolig at man hadde klart akkurat det, i hvert fall hadde man ikke fått de positive sidene ut av de markedsøkonomiske systemene som man da fikk.
John Dale (Senterpartiet), 2000-06-08:
Eg takkar utanriksministeren for svaret, som eg alt i alt synest er positivt, særleg dersom det er slik å forstå at Noreg klart vil gå i bresjen for internasjonale initiativ med tanke på å kontrollera spekulative kapitalrørsler. Det at Noreg t.d. definerer seg som ein pådrivar under det komande toppmøtet i Genève, vil ha stor verdi. Eg oppfatta det slik at det var det utanriksministeren gav uttrykk for her, og om han i sitt andre tilsvar til meg kan stadfesta dette, er det opplagt at eg vil synast at dette er svært positivt. Så vil eg igjen minna om u-landas situasjon i den nye globaløkonomien, som klart aktualiserer behovet for å justera kursen internasjonalt. Erfaringane viser at mange nasjonale økonomiar ikkje er sterke nok til å vera med i det gode selskapet. Det er viktig at land i den vestlege verda innser at det finst u-land som ikkje er i stand til å verta del av den vestlege økonomien, særleg ikkje på kort tid. Mange av landa har landbruk og gruvedrift som sine viktigaste næringar, og det viser seg stadig at slike økonomiar ikkje toler den såkalla frie konkurransen på verdsbasis. Resultata frå Uruguay-runden i WTO har så langt ikkje medverka til internasjonal utjamning og vekst i u-landa, og me har òg døme på at vestlege råd med hell har vorte ignorerte. Eg viser til den siste utgåva av Penger og Kreditt, som Norges Bank gjev ut, der det vert vist til at oppgangen i Asia etter Asia-krisa dels har kome av at desse landa gjorde det motsette av kva IMF tilrådde, dei la nemleg opp til ein ekspansiv finanspolitikk med underskot på statsbudsjetta. Slik har dei fått ein velkomen stimulans innanlands, og dette har også vore med på å hjelpa dei ut av krisa. Det er i lys av ein slik realisme det viser seg naudsynt å gå nye vegar. Og Noreg bør gå inn for å styrkja dei prosessane som er i gang i FNs regi, for å skaffa kapital til utviklingsland. Det kan gjerast i kombinasjonen med tiltak for å kontrollera kapitalrørsler, og skjer det, vil ein ny strategi vera i emning, og det er jo det som må til. Det er vel i denne samanhengen støtte til det kanadiske forslaget er ekstra viktig, og eg er glad for det utanriksministeren sa på dette punktet.
John Dale (Senterpartiet), 2000-06-08:
Det var innlegget frå representanten frå Høgre som fekk meg til å ta ordet til ein kort merknad. Representanten Børge Brende nemnde at me burde ha eit reflektert forhold til globaliseringsprosessen, og det har han heilt rett i. Men eit reflektert forhold inneber òg at ein slepp til motførestellingar. Det denne debatten dreier seg om, er ikkje for eller mot globalisering; debatten handler om aktivt å identifisera dei problema som følgjer med ei samfunnsutvikling, som grip veldig djupt. Eg synest då at me som aktivt prøver å ta fatt i desse problema, burde ha ros og støtte og ikkje verta kritiserte på eit nokså uklårt grunnlag. Eg har høyrt nemnt her at me som framfører motførestellingar, slår mynt på folks frykt for den utviklinga som er på gang. Det er slett ikkje tilfellet. Det er ikkje det som er bakgrunnen for at me reiser spørsmål av ein slik natur, og vonleg med ganske stor tyngd. Det må vera opplagt – eg vil berre gjenta det som eit eksempel – at den omfattande spekulasjonsøkonomien er eit reelt problem for demokratisk styring i dei enkelte landa og i verda som heilskap. Det å ignorera dette vil vera uttrykk for ei svært lite realistisk innstilling til problem som me er nøydde til å ta fatt i.
Børge Brende (Høyre), 2000-06-08:
«Globalisering» brukes jo som samlebetegnelse på alle de kreftene som gjør verden mindre, fra Internett til flernasjonale gigantselskaper. Det er klart at konsekvensene av globaliseringen er store. Men jeg er glad for at både representanten Steensnæs og utenriksministeren i sine innlegg også understreket de positive sidene som faktisk finnes ved globalisering, og de mulighetene det gir. Det er selvsagt ikke rart at mye av det nye som skjer, virker skremmende, og at enkelte har hatt suksess med å slå politisk mynt på frykten. Det som derimot er rart, er at så få tenker gjennom hva globalisering innebærer, og hva som egentlig er skremmende ved utviklingen. Det sentrale ved globaliseringen er etter mitt syn at landegrensene stadig blir mindre viktige – i hvert fall i økonomisk sammenheng. Det er ikke noe nytt. Hvis vi ser historisk på det, har det vært slik at perioder med tette internasjonale forbindelser også har vært de periodene da verden har gjort de største materielle og kulturelle fremskritt. Det er jo ikke tilfeldig. Et åpent internasjonalt samfunn gir den enkelte større utfoldelsesmuligheter, og det er mindre grobunn for maktkonsentrasjon og vilkårlig maktutøvelse. Det gir nye muligheter til de delene av verden som i dag er fattige, det bidrar til rask spredning av kunnskaper og andre impulser mellom land, og det gir en verden med større kulturelt og sosialt mangfold. Det samfunnet globaliseringen fører frem til, er derfor langt fra skremmende. Det gir bedre muligheter til en realisering av de idealene de fleste av oss tror på, og for den enkelte vil et slikt samfunn være rikere på utfordringer enn på trusler. Når så mange likevel er redd for globalisering, skyldes det nok mer frykt for forandring enn frykt for det samfunnet forandringen vil føre til. At globalisering innebærer forandring, ligger i selve ordet. Globalisering betegner en prosess, ikke en tilstand. Det meste av prosessen ligger faktisk foran oss. Det er ikke slik at verden brått er blitt økonomisk integrert i løpet av de siste 10–15 årene. Vi har vært inne i en langsom globaliseringsprosess gjennom hele etterkrigstiden. Prosessen har skutt fart de siste par tiårene, og allikevel har den så vidt kommet i gang. Det er fremdeles slik at hovedtyngden av det som produseres i verden, blir solgt i samme land som det blir fremstilt. Det kunne man ikke få inntrykk av da man lyttet til representanten Dales innlegg. Og det meste av sparingen går fortsatt til å finansiere investeringer innenlands. De aller fleste bor i det landet der de ble født. Så det er langt igjen til det globale samfunnet. Men en fruktbar diskusjon om globalisering krever at man både får synliggjort de mulighetene som ligger i det åpne verdenssamfunnet som prosessene leder til, og at man får et reflektert forhold til hva selve omstillingen innebærer.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-14:
Man skal kanskje være litt varsom med å tolke den åpenbare forskjellen som ligger i innlegget til statsråd Tønne i forhold til innlegget til statsråd Schjøtt-Pedersen, men det er vanskelig å forstå finansministeren annerledes enn at han ikke syns det er noe spesielt klokt vedtak Stortinget er i ferd med å gjøre. Men nå vedkommer det for så vidt ikke statsråden å ha noen mening om det, for det er et trygt flertall her i Stortinget som velger å gjøre det man gjør. Men noen ganger kan man jo få litt spesielle opplevelser når Stortinget her nærmest over bordet bevilger 1 milliard kr uten inndekning til et viktig tiltak, og man tenker på alle de kvelder man har sittet i finanskomiteen eller i andre komiteer der man skal bevege tusenlapper for å prøve å finne den hellige budsjettbalansen og finne inndekning for alt det man ellers skal gjøre av aktiviteter i det norske samfunnet. Man får liksom en litt surrealistisk innstilling når man her nærmest over bordet bruker 1 milliard kr, mens det ville ha vært totalt uansvarlig i en hvilken som helst annen sammenheng bare å bevilge 100 mill. kr uten inndekning. Vi er glad for at vedtaket nå foreligger, men det som kunne ha vært interessant å vite er selvfølgelig hvordan finansministeren ser for seg oppfølgingen av dette vedtaket. Betyr det at han vil komme tilbake til Stortinget med en spesifikk inndekning av dette, eller mener han at dette er en aktivitet som statsbudsjettet kan tåle og at han dermed vil ta av statens store formue til å dekke det? I så måte forstod jeg fra et tidligere svar at han mente at dette også må ses innenfor en ansvarlig budsjettramme, og at det betyr at han har tenkt å finne en inndekning. Det vil jeg jo anta at en finansminister uansett vil finne opportunt. Det som også kunne ha vært interessant å vite – i og med at Stortinget nå foretar noe som etter enhver politisk sjargong kalles et svært uansvarlig vedtak – er om finansministeren mener at dette er et uansvarlig vedtak.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
Jeg regner med at de første pasienter innenfor en etablert ordning kan sendes til behandling i utlandet i inneværende år. Mer konkret enn det synes jeg det er uriktig av meg å være, all den tid vi ennå ikke har inngått de nødvendige avtaler med vedkommende lands myndigheter og de aktuelle sykehus, men jeg føler meg trygg på at dette kan skje i inneværende år. Noe stort omfang i inneværende år tror jeg imidlertid ikke vi kan regne med at det blir.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
Det jeg kan bekrefte, er at målet med de ordninger som etableres for pasientbehandling i utlandet, skal være at de pasienter som trenger det og er interessert i det, skal få den behandling de trenger når de trenger det. Når det gjelder begrepet rettighet i denne forbindelse, skal jeg fra Stortingets talerstol være litt forsiktig med å begi meg inn på en tolkning av pasientrettighetsloven. Men jeg tror at det kan være begrensninger i forhold til loven med hensyn til hvor langt man kan gå når det gjelder å rettighetsfeste den type behandling. Jeg tror ikke at man bare i en forskrift med hjemmel i pasientrettighetsloven kan etablere en slik rettighet. Da tror jeg nok at Stortinget må behandle selve loven på nytt. Men igjen: Det jeg kan bekrefte, er at målet med de ordninger som etableres, skal være at de pasienter i Norge som ikke får den behandling de trenger innen rimelig tid i norske sykehus, skal kunne behandles ved de sykehus og i de land som vi har etablert avtaler med.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
Siden representanten Ballo fant det fristende å spørre om jeg ville ha satt i gang tiltak for behandling i utlandet uten dette forslaget, synes jeg det er fristende å benytte anledningen til å svare at det ville jeg helt sikkert ha gjort. Det er et arbeid som har vært i gang. Jeg har aldri brukt begrepet pasientbro, men tiltak for behandling av norske pasienter etter de retningslinjer jeg har vært inne på her tidligere, ville ha kommet. Jeg kan ikke se at det ville ha brakt meg opp i spesielle økonomiske problemer, men det er selvfølgelig en sak som jeg ville ha kommet til Stortinget med når den var utredet til et slikt nivå at det var naturlig å legge den frem. Når det gjelder det andre forholdet som representanten Ballo tok opp, er det et budsjettspørsmål. Det jeg vil gjenta her, er at vi følger den utstyrsplan som Stortinget har vedtatt, og som er i samsvar med de retningslinjer som følger av Stortingets vedtak. Og den planen følger vi, slik jeg har fått opplyst nå, til punkt og prikke – vi ligger sågar noe foran. Jeg forholder meg også til de tilbakemeldinger som vi får angående fylkeskommunenes planer om anskaffelser av sykehusutstyr. Det er noen fylkeskommuner som ligger etter, og det er andre som ligger noe foran. Men i det store og hele følges denne planen fullt ut, og vi har all grunn til å tro at det også vil være tilfellet når de årene som planen er lagt opp for, er over.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
Representanten Hagen reiser her to spørsmål. Svaret på det første er at de ordninger man her ser for seg, ikke bare vil bygge på samarbeid med norske sykehus, jeg tror de sågar vil være betinget av at det er et samarbeid med norske sykehus både når det gjelder selve ordningene som sådanne, og også med hensyn til senere oppfølging av pasienter som er behandlet i utlandet. I så henseende vil jeg selvfølgelig vurdere all den fleksibilitet som er nødvendig for å få til dette så raskt som overhodet mulig. Når det gjelder det andre spørsmålet, hadde jeg i utgangspunktet tenkt meg at det var nødvendig å få beskrevet de ordningene vi her snakker om, på en behørig måte, og så legge frem forslag for Stortinget når det arbeidet var gjort. Jeg var faktisk ikke klar over at det kunne skje på denne måten. Når det er tilfellet, som jeg sa i mitt innlegg, vil vi selvfølgelig raskt følge opp bruken av de midler som her ser ut til å bli vedtatt. Men i utgangspunktet hadde jeg altså tenkt meg at dette skulle utredes og så legges frem for Stortinget som et eget forslag, enten i en egen proposisjon når forslaget var klart, eller eventuelt at det kunne ha vært fremmet i forbindelse med revidert budsjett i vårsesjonen.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
Jeg tror ikke det er noe motsetningsforhold mellom det finanskomiteens leder og jeg har sagt om denne saken. Jeg sa også i mitt innlegg at jeg går ut fra at Stortinget vil ha forståelse for at det ikke vil være mulig å bruke et så stort beløp i inneværende år som det Stortinget ser ut til å bevilge på inneværende års budsjett. Det er ikke mulig. På spørsmål her har jeg også sagt at jeg tror det allerede i år vil være mulig å sende de første pasienter til behandling ved utenlandske sykehus etter ordninger etablert av norske helsemyndigheter. Det vil ikke få noe stort omfang, og jeg må ta det forbehold at vi ennå ikke har inngått de nødvendige avtaler med de aktuelle lands myndigheter og sykehus. Men jeg har tro på at vi skal kunne komme så langt at vi kan gjøre det i inneværende år. Hvis det er snakk om effekten av en bevilgning på 1 milliard kr som det fattes vedtak om på dette tidspunkt av året, må jeg igjen be om Stortingets forståelse for at den tror jeg blir meget begrenset i inneværende år. Det alt vesentlige av dette vil være ordninger som vil komme til anvendelse i 2001. På spørsmålet om disse forslagene har hatt noen betydning for fremdriften, må jeg si at vi har arbeidet med dette spørsmålet så raskt vi har evnet, og det er ikke slik å forstå at dette er et arbeid som er påbegynt og heller ikke har endret karakter i forhold til det vi har mulighet og kapasitet til, sammenliknet med det vi opprinnelig la opp til. Jeg har også tidligere gitt uttrykk for at jeg tror vi kanskje kan komme i gang med den første pasientbehandling i inneværende år, men som sagt bare i begrenset omfang.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-11-14:
Det kan vel være så at helseministeren ikke vil tillegge Fremskrittspartiets fremstøt når det gjelder dette forslaget om behandling av pasienter i utlandet noen betydning, men jeg er fullt klar over at han over lang tid har registrert at dette forslaget har ligget til behandling i Stortinget, og at det var gitt tilsagn fra flere andre partier om at dette kunne man tenke seg å støtte. Jeg forutsetter også at helseministeren i den sammenheng har gjort sine forberedelser når det gjelder denne pasientbroen som nå tenkes satt i gang. I motsetning til andre som har vært på talerstolen her, tror ikke jeg at dette blir en temporær sak. Jeg tror vi må basere oss på behandling i utlandet kanskje over flere år for å komme à jour med pasientkøene i Norge. Mitt spørsmål til helseministeren er da følgende: Hvor lang tid trenger departementet for å sende de første pasientene til utlandet for behandling, og da snakker jeg om inneværende år? Jeg vil gjerne ha et svar på det, for jeg går ut fra at dette allerede er gjennomtenkt og forberedt i departementet.