Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-05-25:
Under høringen om bl.a. finansmarkedsmeldingen i forrige uke sa sentralbanksjefen noe som vi i Norge skal være glad for ikke gjelder oss. Hellas og krisen i Europa var sentrale temaer, og sentralbanksjefen uttalte om Hellas følgende: «Skatteinnkrevingen fungerer ikke. Det er korrupsjon i skatteinnkrevingen.» I Norge kan vi heldigvis fastslå at vi har et forholdsvis velfungerende skattesystem, og vi har en høy skattemoral. Slik bør det være, og det må vi jobbe for at det skal fortsette å være. Da er det trekk i dagens skattessystem og utfordringer i å videreutvikle det som bør diskuteres nøye og prinsipielt. Skatteunndragelser må en åpenbart ha fokus på. De har potensial i seg til å undergrave et system om de får utvikle seg. Men det å ta i bruk altfor tøffe virkemidler og sette viktige rettsprinsipper til side slik at man svekker skattyters rettstilstand og svekker hans/hennes vern, kan lett ha samme effekt. En må derfor også fokusere på at kontroll og virkemidler skal brukes og oppfattes slik at en behandler skattyter på en fair måte. Skattyter må ikke gjøres til fiende, og skattyter må ha det alminnelige både rettsvern og personvern som en forventer i en rettsstat som Norge, et perspektiv som nesten synes glemt av Skatteunndragelsesutvalget. Her er det grunn til å gå det eksisterende systemet etter i sømmene og ikke minst se nøye på hva som skal gjelde framover. Jeg ble skremt av tenkningen bak mange av Skatteunndragelsesutvalgets forslag. Tiltak som er, eller nærmer seg, angiveri, uthenging og straff før man er skyldig, er helt uakseptable i Norge. Det gjelder i særdeleshet når det går ned på det en må kunne se på som små forseelser. Vi har et større behov for å fokusere på forenklinger i skattesystemet og snarere rette fokus mot en del av den eksisterende praksis innen skattekontrollen enn vi har av å innføre enda tøffere grep. En aksept av den tenkning et flertall i Skatteunndragelsesutvalget representerer, tror jeg raskt snarere kan ha som effekt at en svekker skattemoralen og muligheten til å videreutvikle et velfungerende system enn at en styrker den. Dette sier jeg med bakgrunn både i presseoppslag, telefoner, mailer og andre henvendelser jeg har fått etter at jeg ble skatteansvarlig i Høyre. Aftenposten kunne f.eks. den 3. april melde: Skattegjelden ble slettet etter 15 år, men livet var ødelagt. Et annet eksempel: En bedrift med relativt kompliserte mva.-utfordringer – mva. er komplisert, som statsråden var inne på i forrige sak – hadde bokettersyn når det gjaldt i 2007. Alt var i orden. Så fikk de bokettersyn i 2009. Da var det vesentlige anmerkninger, og resultatet ble det motsatte. De føler seg rettsløse, får ikke avklaringer, og usikkerheten er total. Konkurs kan være det verste utfall. Dette er mennesker som ønsker å leve både med og i pakt med regelverket. De mister i stedet respekten for systemet. I skattesaker står skattyters klageadgang svakere enn skattemyndighetenes muligheter. Tilleggsskatt ilegges og renteberegnes lenge før saken kan gjennomgå normal klagebehandling. Selv renten er ikke den samme begge veier. Ellers i samfunnet er vi opptatt av maktspredning. For andre straffbare handlinger etterforsker politiet, påtalemyndighetene avgjør påtale, og domstolene dømmer. Innen skatt er alt samlet i én etat. De har påtalt, straffet og innkrevd før saken kan komme til domstolen. Dette er et faresignal for et system. Når flertallet i Skatteunndragelsesutvalget finner det opportunt å foreslå at advokaters taushetsplikt må vike, mens Skatteetaten skal kunne pålegge tredjepart taushetsplikt, er det fare på ferde. En feilaktig ligning med ilegg av tilleggsskatt kan bety at bedrift og arbeidsplass går dukken for den det gjelder. Medhold til slutt er fattig trøst. En kan undres på om prinsippet om at du er uskyldig inntil bevist skyldig, er snudd på hodet innen skatt. Norsk skatteforvaltning er faktisk allerede dømt fire ganger i plenum og én gang i Høyesterett i storkammer for å krenke menneskerettighetene. Men for en regjering som synes å gjøre det til en vane å vedta saker for så å tape i Høyesterett, er dette kanskje ikke bekymringsfullt. Jeg er imidlertid meget betenkt over Skatteunndragelsesutvalgets utredning og de forslag de kom med. Jeg er redd de legges som bakteppe for framtidige forslag. I fjor høst kom enkeltforslag fra innstillingen uten at man tok en helhetlig gjennomgang av de utfordringer som ligger der. Alle tiltak kan enkeltvis virke tilforlatelig, men veien til helvete er som kjent brolagt med gode intensjoner. Utvalget har vært kritisert for å være svært skjevt sammensatt. Det var en kraftig overvekt av Skatteetatens folk, og det er et paradoks at f.eks. Datatilsynet ikke var representert. Mange av utvalgets forslag interesserer Datatilsynet sterkt, og de har da også vært sterkt kritisk i etterkant. Når en utnevner et utvalg på hele 15 medlemmer som skal behandle temaer som nødvendigvis må tett inn på spørsmål rundt rettsvern, er det en prestasjon ikke å finne plass til Datatilsynet. De forslag som ble vedtatt sammen med statsbudsjettet i fjor høst, var kanskje relativt marginale. Men de inneholdt bl.a. ansvarliggjøring av enhver kjøper av kontante tjenester for selgers oppfyllelse av skatteplikt, når summen er på mer enn 10 000 kr i løpet av året. Beløpene er lave, kontrolloppgaven enorm, og en reell oppfølging av forpliktelsene for næringsliv og skattyter vil være forbundet med store kostnader, og faren er dessuten stor for at den vanlige skattyter ikke aner at man har et ansvar. Det virker som om kost–nytte er et ukjent begrep for regjeringen i denne sammenheng. Det som ligger igjen av forslag i Skatteunndragelsesutvalget, kan derimot komme til å sprenge helt nye grenser om finansministeren bestemmer seg for å fremme forslagene. Mandatet for utvalget var i seg selv spesielt. Her brukes harde ord. Ordet «skatteunndragelse» er i seg selv hardt. Det henspiller på noe de fleste nordmenn ser på som en alvorlig forbrytelse. Men verken mandatet eller utvalget synes å ta inn over seg at forholdet mellom Skatteetaten og skattyter inneholder hele spekteret fra rene forglemmelser eller utforstand og uvitenhet – jeg minner om at et flertall nordmenn ikke forstår sin egen selvangivelse – til alvorlige, overlagte forbrytelser med millionbeløp involvert. Utvalget har ikke sett utfordringene i at databehandling og automatikk gjør at flertallet får ferdigutfylte selvangivelser. Feil kan oppstå i Skatteetatens behandling og ikke oppdages av en ukyndig skattyter. Det bør heller ikke være utenkelig at feil gjøres i skattyters disfavør. Det er en markert forskjell på måten skattyter ansvarliggjøres på i forhold til Skatteetatens ansvar. Frister for å rette opp feilene er heller ikke de samme begge veier. De samme virkemidlene skal brukes overfor alle typer forseelse, og trusselen om skjerpet tilleggsskatt kan komme til å ramme den vanlige mann. Når utvalget i tillegg foreslår offentliggjøring av dem som ilegges tilleggsskatt, viser utvalget en naiv tro på straff og uthenging som virkemiddel uten å reflektere rundt straffens kraft overfor den enkelte. Det er ikke mange år siden en sentralbanksjef måtte gå fordi det hang en trussel om tilleggsskatt over ham. Flertallet i utvalget har åpenbart manglet den ryggmargsrefleks at bruk av sterke virkemidler lett fører til ditto motreaksjon på noe sikt. Min andre helt prinsipielle og overordnede innvending mot utvalgets flertall er at man ikke ser betenkelighetene ved å løfte behandlingen av skatt ut av de normale rettsprinsipper i Norge: Enhver skal være uskyldig inntil man er bevist skyldig. Dette er selvfølgelig et krevende prinsipp å overholde. Men det er dyrt, og staten har en komplisert bevisbyrde. Men på alle andre områder i samfunnet lever vi etter prinsippet om at det er bedre at ti skyldige går fri enn at én uskyldig blir dømt. Innen skatteoppkreving – og spesielt i flertallets forslag – ligger det sterke elementer av det motsatte. Du er skyldig inntil du har bevist din uskyld. Slik vil vi ikke at samfunnet skal utvikle seg! Skatteunndragelsesutvalget har åpenbart ikke sett det som sin oppgave å se på enkelte deler av dagens praksis – om det er hensiktsmessig, eller om reaksjonsmønsteret er hensiktsmessig. Kanskje har vi større utfordringer når det gjelder å sikre oss en rettferdig behandling av skattyter i tråd med vanlige rettsvernsprinsipper enn vi har behov for innstramming. Utvalget har i stedet vist stor iver etter å komme med forslag som i mine øyne vil brutalisere skatteinnkrevingen, bryte sentrale rettsvern- og personvernhensyn og ha potensial i seg til å fremmedgjøre skattyter. Det skal vi passe oss vel for. Et samfunn kan ikke gjøre skattyter til en fiende. Norge nyter godt av en høy skattemoral og en stor fellesskapsforståelse. De aller fleste forstår også at dette fellesskapet må finansieres, og er villig til å bidra. Jeg ville reise denne debatten i håp om å få rettet fokus mot de helt prinsipielle sidene og at det finnes grenser for hvilke virkemidler man kan bruke. Skal jeg gi finansministeren et råd, må det være å la den innstillingen som ligger der, få hvile i fred, og starte et helt nytt arbeid for å ta utfordringene i systemet på alvor og styrke skattebetalers rettsvern. Jeg ser fram til debatten.