Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2013-02-05:
Det er med interesse jeg følger interpellasjonsdebatten og for så vidt også ser at Høyre reiser en slik interpellasjon i disse tider. Det er påfallende at man dagen etter at det sendes på Dagsrevyen at en av Høyres samarbeidspartnere nærmest ønsker å svi av nærmere 130 mrd. kr på et samferdselsprosjekt – så å si tatt på sparket, får man inntrykk av – står i Stortinget og prediker moderasjon og politiske tiltak som skal sørge for at vi er konkurransekraftige i framtida i forhold til våre partnere, som vel bør være det viktigste tiltaket vårt for å bidra til at vi kan fortsette den situasjonen vi har i Norge. Finanskomiteen har akkurat vært på utenlandsreise til Houston og sett store økonomier – store, vellykkede økonomier på noen områder – og også lært at det å ha en ressursbase som olje og gass innebærer, fordrer at man holder orden i økonomien i aller høyeste grad. Da er det oppløftende og ganske imponerende at man i Norge i fjor hadde en vekst i fastlandsøkonomien som vel var over det historiske gjennomsnittet, sett på bakgrunn av den situasjonen som både europeisk og internasjonal økonomi for øvrig er i. Det er også imponerende at vi da står i en situasjon hvor vi har en så høy sysselsetting og en så lav arbeidsledighet, og at det er skapt så mange nye arbeidsplasser både i fastlandsøkonomien og den oljebaserte økonomien i løpet av de siste årene som det faktisk er gjort. Da er det grunn til å spørre seg: Skal vi gi opp en slik utvikling? Skal vi gi opp en slik økonomisk politikk? Mitt svar er åpenbart: Det er helt klart nei. Det er snarere motsatt: Det er ikke rom for å eksperimentere. Jeg må si, etter å ha hørt interpellasjonen, at jeg håper at det interpelleres også litt mellom de borgerlige partiene når man nå går inn i en valgkamp med sikte på å danne flertall. Jeg tror ikke det kommer til å skje. Men man bør rette den interpellasjonen til sine samarbeidspartnere og spørre: Er det slik at vi skal sprenge alle grenser? Det er tre forhold for å fastholde og styrke produksjonsevnen i Fastlands-Norge som jeg har lyst til å nevne, for det første handlingsregelen. Representanten Ketil Solvik-Olsen får seg til å framstille det som at om man bare bruker 2 mrd. kr til, kan jo ikke det spille noen som helst rolle siden vi bruker så mye ute i Nordsjøen. Jeg minner om oppslaget i Dagsrevyen i går og en rekke andre oppslag fra representanten Ketil Solvik-Olsens parti, som innebærer nettopp at man nærmest ikke setter noen grenser og får en aktivitet i økonomien som vil bidra til å skape svær, svær usikkerhet om kanskje de viktigste virkemidlene vi står overfor når vi snakker om produksjonsevnen, nemlig pengepolitikken og kostnadsutviklingen. Vil man ha en grense? Vil man ha en regel? Hvordan skal dette avklares? Det er den store usikkerhetsfaktoren i norsk politikk inn mot hvor sterke vi skal kunne bli i innenlands produksjon for framtida. Jeg vil også trekke fram den trusselen som ligger i det å nå begynne å rokke ved det inntektspolitiske samarbeidet, og hvor avhengig vi er av det inntektspolitiske samarbeidet i en tid hvor vi ser at det er utfordringer særlig overfor den eksportrettede industrien, og hvor viktig det er at man rett og slett har god dialog med arbeidslivets parter. Det lover ikke godt en del av det vi hører, særlig fra Fremskrittspartiet, inn mot det inntektspolitiske samarbeidet. Det tredje jeg har lyst til å trekke fram, er det å kunne ha gode tiltak for å øke produksjonsevnen i Fastlands-Norge – det er nevnt mange av dem allerede. Vi har hatt en realvekst i forskning på 32 pst. siden 2005. Det er ikke noe kutt, det er en betydelig vekst. Den satsing som man gjør på samferdsel, er en betydelig satsing. Det å rive ned mye av fundamentet for den type satsing ved å gå inn i skattepolitikken med det formål å redusere skattene betydelig, vil i seg sjøl være et virkemiddel som vil kunne true mye av det som skaper innenlandske arbeidsplasser. Etter min mening er tida inne til å skaffe avklaring fra dem som interpellerer.