Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-06-15:
I denne saken, som har årsmeldingen for 1998 fra Stortingets kontrollutvalg for etterretnings-, overvåkings- og sikkerhetstjeneste som utgangspunkt, er det to forhold som har skapt grunnlaget for en omfattende debatt om utvalgets arbeidsbetingelser. Det første gjelder et brev fra daværende forsvarsminister Jørgen Kosmo som han skrev til forsvarssjefen 18. april 1997. I brevet er det gitt nærmere retningslinjer for hvordan sjefen for Etterretningstjenesten skal forholde seg i det tilfellet at det blir bedt om sensitiv informasjon som etter E-tjenestens mening av sikkerhetsmessige årsaker ikke bør utleveres. Da kan slik informasjon holdes tilbake, og utvalget skal henvises til forsvarsministeren, ifølge dette brevet. Vi har i Kristelig Folkeparti ingen merknader til en slik varslingsmekanisme, men en slik varsling kan likevel ikke, etter gjeldende regelverk, berøre retten til innsyn i alle de relevante opplysningene som etter utvalgets eget skjønn og vurdering, så lenge dette skjer innenfor rammen av vedtatt lov og instruks, kan tilstilles utvalget. Etter vår mening burde imidlertid denne instruksen fra forsvarsministeren med fordel blitt gjort kjent for utvalget. Den andre saken gjelder en varslet inspeksjon ved Forsvarets overkommando/Etterretningsstaben den 25. mai i år, hvor utvalget ønsket å få innsyn i alt materiale utvekslet med utenlandske tjenester i en avgrenset tidsperiode. I dette tilfellet har forsvarsminister Løwer klart gitt uttrykk for at hun anser denne type inspeksjon, med et slikt uspesifisert kriterium for innsyn, som svært uheldig i forhold til fremmede makter som Norge samarbeider med, og altså utenfor rammen av kontrollvirksomheten slik dette er regulert i lov og instruks. Et bredt flertall hvor Kristelig Folkeparti er inkludert, har sagt seg enig med forsvarsministeren i dette syn. På bakgrunn av disse to sakene er det reist en mer prinsipiell debatt om innsynsretten og hvilket skjønn EOS-utvalget bør utøve under kontrollvirksomheten. For Kristelig Folkeparti er det viktig å understreke at arbeidet i EOS-utvalget må tilrettelegges slik at det kan herske bred tillit i samfunnet til at kontrollfunksjonen blir utøvd på en betryggende og grundig måte. En vesentlig forutsetning for dette er at EOS-utvalget har en uavkortet rett til innsyn i alle relevante dokumenter og opplysninger, så lenge kontrollvirksomheten skjer innenfor rammen av vedtatt lov og instruks. Det er det Kristelig Folkeparti også i sine tidligere merknader har skrevet inn. Loven hjemler utvalget rett til innsyn i og adgang til forvaltningens arkiver og registre, til lokaler, installasjoner og anlegg av enhver art, slik det står uttrykt i loven. Men begrensningene er hjemlet i instruksens §§ 4 og 5. I § 5 heter det bl.a. at EOS-utvalget «skal ikke søke et mer omfattende innsyn i graderte opplysninger enn det som er nødvendig ut fra kontrollformålene. Det skal så vidt mulig iaktta hensynet til kildevern og vern av opplysninger mottatt fra utlandet.» Det er dette som hjemler rammen for utvalgets virksomhet. Det er dermed en ganske omfattende og generell fullmakt til EOS-utvalget å kunne utbe seg relevant informasjon. Begrensningene i innsyn i utøvelsen av kontrollfunksjonen, slik dette er regulert i §§ 4 og 5 i instruksen, pålegger imidlertid utvalget en plikt til særlig aktsomhet, f.eks. når det gjelder sensitive opplysninger om rikets sikkerhet og forholdet til fremmede makter. Men innenfor denne klare innrammingen må EOS-utvalget ha adgang til all relevant informasjon under utøvelsen av kontrollvirksomheten. Relevant informasjon må i denne sammenheng nettopp ses på bakgrunn av begrensningene i §§ 4 og 5. Det heter for øvrig i instruksen at utvalget så vidt mulig skal iaktta hensynet til kildevern og vern av opplysninger mottatt fra utlandet, og utvalget skal også innrette sin virksomhet slik at kontrollvirksomheten er til minst mulig ulempe for tjenestenes løpende virksomhet. Disse formuleringene viser at selv når det gjelder de mer sensitive og høyt graderte opplysningene som er arkivert, har utvalget – under ansvaret for å utøve et nødvendig skjønn etter §§ 4 og 5 – adgang til å få se alle relevante dokumenter. Dette bør Stortinget slå fast. Dette bør Stortinget være ytterst varsom med å stramme inn, av hensyn til den tillit en bør ha til utvalgets arbeid, vurderinger og konklusjoner. At instruksen pålegger utvalget stor varsomhet og kritisk etterprøving med hensyn til krav om dokumentinnsyn når det gjelder Rikets sikkerhet og forholdet til fremmede makter, kan altså ikke utlegges som en rett for forvaltningen til å nekte innsyn i slike dokumenter. Dette er vesentlig. Det kan imidlertid stilles spørsmål om regelverket angir en tilstrekkelig klar og betryggende prosedyre når det oppstår tvist om innsynet. I slike tilfeller må det understrekes at det er utvalget selv som har det løpende ansvar for å utøve det nødvendige skjønnet. Utvalget står nemlig ikke under instruks verken av forvaltningen eller den berørte statsråd, men har sitt mandat og står direkte ansvarlig bare overfor Stortinget. Dette har vært et viktig poeng for oss. Verken forvaltningen eller den ansvarlige statsråd kan derfor med endelig virkning avgjøre en slik tvist om innsyn. I siste instans kan dette bare avgjøres av Stortinget selv. Det er en slik prosedyre som flertallet nå har beskrevet i sine merknader, og som jeg er fornøyd med er kommet inn. I den tiden som er nødvendig for å avklare en slik tvist, er det naturlig at utvalget ikke kan kreve å få de aktuelle dokumenter utlevert. I pressen er dette blitt utlagt som at Stortinget nå har strammet inn og begrenset innsynsretten. Dette er jeg ikke enig i. En klar begrensning ville det vært om f.eks. forvaltningen, slik Fremskrittspartiet nå argumenterer for, eller statsråden, for den del, med endelig virkning nærmest kunne nekte utvalget innsyn i aktuelle dokumenter. Ja, her må jeg korrigere, det var ikke det Fremskrittspartiet gav uttrykk for, men at forvaltningen, dvs. E-tjenesten eller forsvarssjefen, kunne ha en ubegrenset adgang til å anke enhver tvist om dette direkte inn i Stortinget. Men heldigvis er det ikke noe av dette som det nå legges opp til. Dersom den ansvarlige statsråd ikke kan godta begjæring om innsyn, er det Stortinget og Stortinget alene som kan avklare en slik situasjon. Dette kan derfor ikke utlegges som noen begrensning i utvalgets innsynsrett utover det som allerede er hjemlet i §§ 4 og 5. Flertallet har bare forsøkt å skissere en prosedyre for hvordan en slik tvistesituasjon kan avklares uten at utvalgets klare mandat blir berørt. Egentlig følger dette naturlig av Stortingets rolle som oppdragsgiver og lovgiver, som til enhver tid vil kunne avklare og bedømme en spesiell situasjon når det oppstår tvist mellom forvaltningen og utvalget om innsyn i dokumenter. Der departementet, dvs. statsråden, mener at innsyn ikke kan gis, kan Stortinget avklare dette. Det som ville være uakseptabelt, er f.eks. om den tjenesten som var gjenstand for kontroll, uten videre fikk denne direkte muligheten for å ta opp saken med Stortinget utover det som årsmeldingen åpner for. Det er her jeg kommer inn på Fremskrittspartiets forslag, slik de har formulert dette. Jeg synes også det er grunn til å minne om at alle medlemmene i EOS-utvalget etter lov og instruks skal være klarert for høyeste sikkerhetsgrad nasjonalt og etter de traktater Norge er tilsluttet. Derfor bør en kunne legge til grunn at alle graderte opplysninger vil bli håndtert av utvalget med den samme fortrolighet og på den samme betryggende måte som forventes av de ansatte i tjenesten som ellers er betrodd innsyn i de samme dokumentene. Jeg mener for min del at en slik tillit når det gjelder fortrolige opplysninger, er en avgjørende forutsetning for at utvalget kan utføre sine oppgaver i tråd med Stortingets forutsetninger gitt gjennom lov og instruks. Jeg er glad for den brede enighet vi nå har fått om viktige prinsipper for EOS-utvalgets arbeid. Jeg innrømmer gjerne at jeg skulle ha sett en sterkere grad av understreking når det gjelder utvalgets klare rett til innsyn i all relevant informasjon, slik jeg sa, bare begrenset av lov og instruks og de viktige varsomhetsreglene i instruksens §§ 4 og 5. Utvalget har et klart behov for å få fastslått at de har Stortingets tillit og autoritet til å utøve sin viktige kontrollfunksjon ut fra det som er formulert i instruks og lov. At utvalget i et spesielt tilfelle får en kritisk tilbakemelding når det gjelder forståelsen av utøvelsen, endrer ikke noe på utvalgets mandat, men må føre til at utvalget justerer forståelsen av hvordan kontrollfunksjonen skal utøves i forhold til særlig sensitive, høyt graderte dokumenter. Jeg er glad for at vi har fått dette brede forliket, der både Arbeiderpartiet, Høyre og SV sammen med Kristelig Folkeparti i hvert fall står bak viktige deler av fellesmerknadene.