Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-06-15:
La meg først få lov til å takke komiteen for konstruktivt arbeid underveis i saken og takke Riksrevisjonen for en god og viktig rapport. Utgangspunktet i norsk skole er at hver enkelt elev skal få en likeverdig og inkluderende og tilpasset opplæring. Det er et prinsipp som det kan se ut til at det syndes en del imot. For å oppfylle retten til likeverdig, inkluderende og tilpasset opplæring skal elever med særskilte behov gis rett til spesialundervisning. Riksrevisjonen mener at retten til spesialundervisning i opplæringsloven § 5-1 er den mest sentrale rettighetsbestemmelsen i loven. De som skal innrømmes spesialundervisning, er de elevene som ikke får et tilfredsstillende utbytte av den ordinære opplæringen. Problemstillingene som er undersøkt av Riksrevisjonen, er i hvilken grad elever med særskilte behov sikres et likeverdig opplæringstilbud, og i hvilken grad Kunnskapsdepartementet legger til rette for at kommunene tilbyr elever med særskilte behov likeverdig opplæring. Undersøkelsen avdekker at det er betydelige svakheter i etterlevelsen av saksbehandlingsreglene for spesialundervisning og ved tildeling, planlegging og oppfølging av spesialundervisning. I dag er det om lag 8 pst. av elevene i grunnskolen som får spesialundervisning. Det er store variasjoner mellom kommunene i andel elever med spesialundervisning, og komiteen er bekymret over det faktum at samtlige fylkesmenn som er intervjuet i undersøkelsen, mener at økonomiske hensyn har betydning ved tildeling av spesialundervisning. Det kan bety at elever som objektivt sett har behov for og rett til spesialundervisning, likevel ikke får det av økonomiske årsaker. Komiteen peker på at en kommune ikke kan avslå krav om spesialundervisning med den begrunnelse at det ikke er midler til det. Det er sannsynlig at prosessen frem til et enkeltvedtak om spesialundervisning er lang og tung for mange. Etter at denne saken ble lagt frem, er jeg blitt kontaktet av ganske mange foreldre som har mange og ulike historier om lang ventetid og en vedvarende kamp for å oppnå rett til spesialundervisning og deretter å beholde omfanget av den etter at vedtak er fattet. Riksrevisjonen har funnet ut at 70 pst. av PP-tjenestene har ventetid på mer en tre måneder. 25 pst., altså én av fire, har en ventetid på over seks måneder. I tillegg kommer den tiden det tar før en faktisk søker om spesialundervisning, og tiden etter vedtaket før gjennomføring. Komiteen finner det kritikkverdig at saksbehandlingstiden for sakkyndigvurderingen er for lang, og ber departementet vurdere forslag om lovfesting av maksimal behandlingstid. Komiteen finner det videre kritikkverdig at det foreligger mangler ved veldig mange enkeltvedtak og individuelle opplæringsplaner. Komiteen kritiserer også den manglende rapporteringen på området. Komiteen mener videre at Kunnskapsdepartementet har et ansvar for å sikre at nasjonale føringer følges opp. I den sammenheng viser komiteen til Meld. St. 18 for 2010–2011 hvor dette til en viss grad er fulgt opp, men komiteen går ikke videre inn i de konkrete punktene i den stortingsmeldingen og viser til behandlingen i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen. Innstillingen fra komiteen er for øvrig enstemmig på alle punkt. Jeg lar det nå falle noen ord på vegne av Fremskrittspartiet. For det første er det en stor utfordring at elever som har rett til spesialundervisning, opplever at det er svært krevende å få denne rettigheten oppfylt, ikke bare fordi det tar lang tid, men også fordi de opplever å bli motarbeidet av skolen og kommunen under prosessen. I tillegg har det visstnok blitt et problem at en rettighet som er blitt gitt, nær sagt blir bestridt i det påfølgende skoleåret fordi det er pålagt budsjettkutt ved skolen. Det betyr altså at elever som har fått rett til spesialundervisning, må gå nye runder for å beholde denne retten. Det er etter min oppfatning alvorlig og et brudd på opplæringslovens bestemmelser om rett til spesialundervisning. Foreldre og elever som opplever dette, må ikke gi seg. De må selvfølgelig benytte både klageadgang og fylkesmann, og gjerne også lokale skoleombud eller legge press på statsråden gjennom egne stortingsrepresentanter, for det er nødvendig å opprettholde et fokus på at en rett som er gitt, faktisk skal beholdes inntil retten bortfaller fordi det ikke lenger er behov for denne. Det er ikke akseptabelt at de elevene med størst behov, er de som prioriteres lavest. Det andre poenget er at en neppe kan løse alle disse utfordringene bare ved å innføre tidsfrister. Det er behov for mer kompetanse og ikke minst mye raskere innsats. For en del år siden adopterte Norge begrepet «tidlig innsats». Hensikten var at en tidlig skulle avdekke behov for særlig tilpasning, og gi elever bistand til å sikre at de fikk fylt opp kunnskapshull og særskilte behov så raskt som mulig, for deretter å bli tilbakeført til ordinær, tilpasset opplæring så fort som mulig. Dette skal selvfølgelig bare gjelde for de elevene det er gjennomførbart for. Det er et mangfold av elever som får rett til spesialundervisning, og det er noen som må ha det gjennom hele skolegangen av helsemessige årsaker. Men alle de andre må tilstrebes tilbakeført i ordinær opplæring. Da er retten til rask gjennomføring helt avgjørende for om det kan bli vellykket eller ikke. Det er svært alvorlig når en opplever at det heller ikke er tilstrekkelig kontroll med utbyttet eleven har av spesialundervisning. En følger altså rett og slett ikke opp om eleven har det utbyttet som en forventer av spesialundervisningen, og en kan undre seg over årsaken til det. Det må være en selvfølge at det skal foretas kontroll av effekten spesialundervisningen og opplæringen har. Det må settes målkrav og forventninger til faglig gjennomføring for alle elever som får spesialundervisning, og en må undersøke læringsutbyttet underveis. At kommunene er for dårlige til å følge opp dette, er veldig alvorlig, og det går ut over de mulighetene som disse elevene har. Til slutt må jeg kommentere kort en årelang kamp som dette hus, egentlig samlet, har ført mot reproduksjon av sosiale forskjeller i skolen. Selv om en har rettet en viss innsats for å forhindre at skolen skal reprodusere forskjeller, ser vi at det fortsatt er den klare hovedregelen. Én av årsakene kan en antakelig finne i at kommunene er for trege til å gi elevene det skoletilbudet de har krav på, for å sikre retten til et likeverdig, inkluderende og tilpasset opplæringsløp. Det er et problem som en må ta ytterligere på alvor i dette hus, helt uavhengig av partifarge.