Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-01-15:
Her forleden hadde en partikollega av interpellanten et innlegg i avisen under overskriften «Støre + Høybråten = sant». Ingen tvilte på at dette handlet om helsepolitikk og ambisjoner for folkehelse. Og ganske riktig, her har representanten Høybråten og jeg – og våre partier – mye felles å bygge på, noe jeg tror dagens debatt vil vise. Det er et godt poeng at vi kan ta lærdom av erfaringer vi har gjort på tobakksområdet og trekke veksler på dem for å forebygge skader på alkoholfeltet. For i Norge som internasjonalt peker tobakk og alkohol seg ut som viktige risikofaktorer for sykdom og for tidlig død. Vi har kunnskapen. Da må vi også ha evnen til å handle. I Norge som i de fleste andre land preges sykdomsbildet av de langsomme, ikke-smittsomme livsstilssykdommene: hjertelidelser, diabetes, noen krefttyper og kols, for å nevne noen. Verdens helseorganisasjon sier vi er vitne til en epidemi. Dypere samfunnsendringer ligger til grunn for denne utviklingen: urbanisering, endret kosthold, tobakk, alkohol, manglende fysisk aktivitet. Den gode nyheten midt oppe i dette er at mange av disse sykdommene og tilstandene kan forebygges. Vi kan redusere en rekke risikofaktorer. Kjernen i Samhandlingsreformen er nettopp å bidra til å forebygge bedre, ta ansvar tidlig, tett på der vi bor, lever og jobber, og at kommunen virkelig engasjerer seg i tiltak for forebygging. Så må vi tydeliggjøre politikken i dette. Politikken for forebygging trenger et kraftig løft. Ja, jeg mener vi trenger en mobilisering for folkehelse. Det utfordrer hver og en av oss som individer. Vi må tenke igjennom våre valg. Men det utfordrer oss også som samfunn. Vi må legge til rette for at vi kan ta de gode valgene. I Norge har vi sett positive resultater som følge av strengere regulering av bruk og omsetning av tobakk. Interpellanten skal ha sin del av æren for dette. Tiltakene fra Norge og Irland har spredt seg til mange land i et tempo ingen våget å håpe på. Sammen har landene snudd trenden gjennom internasjonalt samarbeid og treffsikker oppfølging nasjonalt. Selvsagt må vi hente lærdom fra denne erfaringen. Men la oss huske, i én forstand var tobakk enklere, fordi produktet var så entydig negativt for helsen, industrien hadde liten legitimitet, og sammen med informasjon og kunnskap var det ganske tydelig hvilke reguleringer som virket. Å forebygge alkohol er i vår kultur mer komplisert av flere årsaker. Likevel, arbeidet med de ulike risikofaktorene må ses i sammenheng. Samtidig må tiltakene skreddersys for hver enkelt risikofaktor. Vi må ta hensyn til nasjonale forhold. På tobakksområdet skjedde det mange likeartede ting i mange land samtidig. Det var noe av grunnlaget for suksessen. Det internasjonale samarbeidet beredte grunnen for de nasjonale prosessene, samtidig som det internasjonale arbeidet ikke ville funnet sted uten grobunn i nasjonale forhold. Det handler altså om samarbeid – og om å vurdere tid og sted, om timing. Norge arbeider målrettet for å oppnå en liknende dynamikk mellom internasjonale og nasjonale forhold på hele feltet ikke-smittsomme sykdommer. FN har nå tatt utfordringene på alvor. Høsten 2011 vedtok FNs hovedforsamling en resolusjon om kampen mot de ikke-smittsomme sykdommene. Sist høst ble man i WHO enige om mål og indikatorer for å følge opp denne resolusjonen. Dette viser vilje til å nå FNs mål om å redusere for tidlig død av ikke-smittsomme sykdommer med 25 pst. innen 2025. Rett før jul ble rapporten The Global Burden of Disease Study 2010 lagt fram. Rapporten viser hvordan tobakk, alkohol, usunt kosthold og for lite fysisk aktivitet får stadig større betydning for det globale sykdomsbildet. Disse internasjonale prosessene gir oss dermed drahjelp i det nasjonale folkehelsearbeidet. Det er bra. Virkemiddelbruken i alkoholpolitikken har likhetstrekk med tobakkspolitikken, som interpellanten tok opp: relativt høye særavgifter og regulering av tilgjengelighet. Alkoholpolitikken har gjennomgående hatt god effekt: Norge er fortsatt blant de land i Europa som har lavest alkoholforbruk per innbygger. Forbruket blant ungdom ser ut til å stagnere og muligens gå noe tilbake. Det er bra. Det betyr likevel ikke at vi kan si oss fornøyd. I Norden har vi, dessverre, et drikkemønster som gir et høyere skadeomfang per enhet enn drikkemønsteret i middelhavslandene. Vi ser en økning i alkoholforbruket i den godt voksne befolkningen, og særlig blant kvinner. Det gir grunn til uro. De siste tiårene har alkoholarbeidet i stor grad fokusert på skader på rusmiddelbrukeren selv. Igjen: Vi må ha oppmerksomhet om de individuelle valgene. Men interpellanten peker med rette på betydningen av å løfte fram også de skader og den risiko alkoholforbruket påfører tredjepersoner. Det er jeg helt enig i. I stortingsmeldingen om rusmiddelpolitikken gir vi en bred omtale av skade på tredjeperson. Inspirert av liknende begrep for tobakk har vi kalt det «passiv drikking». Nå er ikke det noe nytt. Alkoholpolitikken har i stor grad vært begrunnet nettopp i hensynet til tredjepart: barn, ektefelle, trafikkskadde, voldsofre – for å nevne noen. Og det er ikke en ny linje i folkehelsepolitikken. Arbeiderbevegelsens kamp mot alkoholmisbruk på første halvdel av 1900-tallet var tett vevet sammen med den politiske kampen for sosial utjevning og folkehelse. Hensynet til tredjepart sto også da i fokus. Vi har mange tiltak for å nå fram til barn og andre pårørende av personer med rusmiddelproblemer. De må synliggjøres og lyttes til, noe jeg legger vekt på i møte med deres taleføre organisasjoner. De har sterke historier å fortelle om den menneskelige prisen for voksnes avhengighet, særlig på unge liv. Dette gir oss en inspirasjon til å vektlegge nettopp hensynet til barn, pårørende og andre tredjepersoner når vi skal begrunne og underbygge politikken på alkoholområdet. Dette var en av de strategiene som var vellykket på tobakkssiden. Synliggjøringen av skadene hos arbeidstakerne i restaurantbransjen gjorde det enklere å få oppslutning om nødvendige tiltak, noe interpellanten husker godt. Dette må vi lære av. Vi må synliggjøre tredjemannsskade av alkohol, og vi må vise hvorfor disse innebærer behov for tiltak hos den enkelte, men også på befolkningsnivå. Slik kan vi sikre oppslutning om nødvendige alkoholpolitiske tiltak, og det arbeides også konkret med dette i den innstillingen som skal komme til denne stortingsmeldingen. Med aktiv norsk medvirkning vedtok WHO i 2010 en global alkoholstrategi. Tidligere var alkoholrelaterte spørsmål en sak for de europeiske landene. Den nye alkoholstrategien sammenfaller med at vi har sett en kraftig vekst i alkoholforbruket i Asia og Afrika. Gradvis tar en global dagsorden form. Det er nødvendig. Nasjonale tiltak står svakere uten. Vi husker det godt: WHOs konvensjon for tobakkskontroll fra 2003 var, og er fortsatt, et sentralt virkemiddel i internasjonalt tobakksarbeid. Den har hatt en viktig signaleffekt og gjort det enklere for helsemyndighetene å få vedtatt lovreguleringer, nå senest gjennom de siste forslagene til innstramninger. Trenger vi så en rammekonvensjon for alkohol? Spørsmålet er reist bl.a. fra den internasjonale legeforeningen og enkelte nasjonalstater. Jeg vil ikke utelukke det. Men egenskaper ved produktene, skadeprofilen, bruksmønstre, markedsaktører og uenighet om virkemidler gjør det mer komplisert å få på plass en konvensjon om alkohol enn en konvensjon om tobakk. Vi må ikke fortape oss i tidsspillende tautrekking om konvensjonstekster. WHOs alkoholstrategi bør nå testes ut før vi gir oss i kast med andre arbeidsmetoder. Likevel: Enkelte problemstillinger er sammenliknbare for alkohol og tobakk – og også usunn mat. Det gjelder bl.a. markedsføring av produktene. Her kunne vi ønsket en mer samordnet internasjonal strategi. I den forbindelse kan det vurderes om en konvensjon kan være et egnet virkemiddel. Som helse- og omsorgsminister forsøker jeg å tenke to tanker på samme tid: Jeg vil bidra til at folk får best mulig behandling når de trenger det, og jeg vil medvirke til at gode helsevalg begrenser behovet for behandling. Det er bra for den enkelte og godt for samfunnet. Dette blir en hovedsak i den kommende stortingsmeldingen om folkehelse. Vi må tenke i et bredere perspektiv. Vi har eget ansvar, og vi har felles ansvar, og vi skal finne den rette balansen. Tar vi kunnskapen om helseutfordringene fra livsstilsrelaterte sykdommer og psykisk helse på alvor, er oppgaven ikke til å misforstå: Vi trenger en bred mobilisering – for bedre kunnskap og tydeligere politikk. Veldokumenterte og effektive virkemidler er ikke alltid like populære, som interpellanten var inne på. Derfor må frivillige, pasientorganisasjoner og andre aktører, politikere og offentlige myndigheter, spille hverandre gode og utfylle hverandre i dette viktige arbeidet. Tenk hva Kreftforeningen har betydd for det tobakksforebyggende arbeidet! Vi trenger like tydelige stemmer for å forebygge alkoholrelaterte skader. Det er et bærende prinsipp i vår kultur at vi beskytter våre barn – mot trusler og mot skadelig atferd fra voksne. Vi bør, som for tobakk, ha en frimodig debatt om tiltak som begrenser tilgjengeligheten til varer som forårsaker disse skadene. Begrenser vi tilgjengeligheten, begrenser vi skadene. Av solidariske hensyn med dem som strever med avhengighet, og de mange tredjeparter som rammes av «passiv drikking», kan vi tåle begrensninger i tilgjengeligheten til alkoholholdige varer. Det lever vi godt med, også de mange av oss som ikke opplever problemer knyttet verken til eget eller andres bruk. Min holdning er klar: Vi vinner ikke fram med moralisme og hevet pekefinger. Reguleringer skal brukes dersom det er nødvendig. Jeg tror på kunnskap og tilrettelegging – og på samarbeid. Samarbeid med frivillige kan bidra til å dreie utviklingen over på et sunnere spor. Samarbeid med næringsaktører kan gi resultater som monner – når de viser troverdig vilje til å ta ansvar. Jeg er for å arbeide med tanken på et initiativ med arbeidslivets parter. Også dette temaet hører hjemme i den dialogen vi har i Norge med arbeidslivet. Jeg er for å ta, og vil ta, initiativ til en kontakt med idretten, samtidig som jeg registrerer med en viss uro at alkohol blir mer fremtredende på store offentlige idrettsarrangementer. Jeg vil ikke utelukke ideen med alkoholfrie soner, men dette må utredes, avgrenses og få den type forankring som tross alt det tobakksforebyggende arbeid hadde. Så tror jeg vi kommer tilbake til temaet skjenketider i debatten. Dette er nå et ansvar for kommunene. Det mener jeg er klokt. Da påligger det dem som har makt og ansvar i kommunene, å ta gode, opplysende beslutninger om skjenketid. For som representanten sier: Redusert skjenketid har en uomtvistelig konsekvens for voldsnivået i sentrum av byene våre.