Jan Olav Olsen (Høyre), 2004-06-03:
Det er et viktig tema som tas opp i Dokument nr. 8:45, og det er interessante områder det fokuseres på. Gjennom behandlingen i komiteen og gjennom innstillingen kommer det klart fram at det er bred enighet om viktigheten av kompetanseutvikling i arbeidslivet. Bruk av, og utvikling av, kompetanse er viktige elementer for å øke verdiskapingen. Siden Stortinget i 1999 i Innst. S. nr. 78 for 1998-1999 vedtok å iverksette en reform for etter- og videreutdanning, Kompetansereformen, har det vært igangsatt flere tiltak. Disse tiltakene har vært viktige for å legge rammevilkårene til rette slik at den enkelte kan få den nødvendige og ønskede kompetanseheving. Særlig viktig har tiltak som voksnes rett til grunnskole og videregående opplæring, retten til utdanningspermisjon, skattefritak for etter- og videreutdanning og endringer i regelverket i Lånekassen vært. Det er likevel slik at det nå er behov for å vurdere en ny innretning av politikken for i større grad å nå bransjer som i mindre grad har benyttet seg av tiltakene, og for å nå personer med lav formell kompetanse. Det er en viktig politisk oppgave å legge til rette etter- og videreutdanningstilbudet for større grupper, og særlig for de gruppene som til nå i liten grad har benyttet seg av tilbudene. Kompetansereformen er både en utdanningsreform og en arbeidslivsreform. Kompetanseutvikling er mer enn formell etter- og videreutdanning. Like viktig er det å ha utfordrende arbeidsoppgaver på sin arbeidsplass. En ensidig fokusering på formell kompetanseheving har vist seg å være lite fruktbart for personer med lav utdanning. Skal en nå disse gruppene, personer med lav utdanning, må det skapes et arbeidsliv som på en bedre måte legger til rette for læring på og utenfor arbeidsplassen. Dette er i første rekke et ansvar for partene i arbeidslivet, ikke minst er det viktig at det blir gjort en grenseoppgang når det gjelder hva som er arbeidsgivers ansvar og plikter, og hva som er den enkelte arbeidstakers ansvar. Komiteen er enstemmig i sine merknader til at det derfor vil være positivt at det kan iversettes forsøksprosjekter i bransjer som i dag investerer lite i kompetanseutvikling. Prosjektene må og bør ta utgangspunkt i de behovene de aktuelle bransjene har, og det bør også prøves ut ulike finansieringsmodeller for livsopphold. Et av problemene innenfor dette området i dag er jo at kostnadene knyttet opp mot utdannelse skal behandles som et økonomisk problem for den enkelte arbeidstaker og den enkelte arbeidsgiver. Komiteen går ikke inn for at det etableres et generelt etter- og videreutdanningsfond nå. Det er sannsynlig at et slikt fond ikke vil treffe de gruppene som trenger det mest, altså de med lav formell utdannelse, men favorisere dem som allerede har høy utdanning. Denne konklusjonen er i tråd med flertallskonklusjonen i NOU 2001:25, Støtte til livsopphold ved utdanningspermisjon, fra et utvalg ledet av Sigbjørn Johnsen. I brev til komiteen datert 15. april, varsler statsråden at Regjeringen vil vurdere hvordan en i større grad kan samordne utdannings- og arbeidsmarkedspolitikken for å få en mer kompetent og fleksibel arbeidsstokk. Dette uttrykker komiteen tilfredshet med. Det varsles også at departementet vil utarbeide en langsiktig strategi for kompetansepolitikken fram mot 2010. Dette arbeidet skal gjøres i samarbeid med partene i arbeidslivet, og statsråden varsler i brevet at en vil komme tilbake til dette i statsbudsjettet for 2005. Jeg vil også henvise til den kommende behandling av St.meld. nr. 30 for 2003-2004, Kultur for læring, der dette temaet også behandles. Det vises bl.a. til at en arbeidsgruppe har vurdert om gjeldende lov- og regelverk ivaretar intensjonene i Kompetansereformen, og gruppen har kommet med flere forslag til endringer av lov og forskrift. Dette vil en altså komme tilbake til under behandlingen av stortingsmeldingen. Fylkeskommunene legger på ulik måte forholdene til rette for at voksne skal få tilbud om videregående opplæring. Informasjonen varierer både i kvalitet og mengde. Fylkeskommunene var også i ulik grad forberedt på å møte de ulike tiltakene. Innenfor sine rammer prioriterer fylkeskommunene også i stor grad 16–19-åringene. Det er også stor variasjon når det gjelder ventetiden for å delta. Det er de fylkene som har flest voksne i videregående opplæring, som har flest i kø. Det kan derfor være grunn til å foreta en gjennomgang av inntektssystemet for å få en vurdering av om det i tilstrekkelig grad fanger opp fylkeskommunens ansvar overfor voksne. Komiteens flertall er enig i intensjonen i forslagsstillernes forslag, punkt 2, og ber derfor Regjeringen komme tilbake til Stortinget med dette på en egnet måte. På dette punktet utgjør Fremskrittspartiet og representanten Simonsen et mindretall og fremmer et eget forslag. For øvrig legger komiteen fram en enstemmig innstilling, og komiteens tilråding til vedtak er at dokumentet vedlegges protokollen.