Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2009-10-12:
Det kunne være fristende å starte med å si til forrige taler at det er et faktum at ganske mange har skadet seg gjennom å hoppe og lande på trampoline, men jeg skal la det ligge, for det var ikke det som var det overordnede innspillet til foregående taler. En av de tingene som jeg mener kanskje er viktigst utenfor rikets grenser, er forholdet vårt til Afghanistan. Utenriksministeren var inne på det før i dag. Statsministeren var inne på det før i dag. Det er ikke tvil om at når det gjelder utenrikspolitiske forhold, så er Afghanistan av de vanskeligste, men også av de viktigste. Derfor er det bra at Stortinget i all hovedsak har vært enig om retningen man skal ha når det gjelder å bistå og å løse de utfordringene Afghanistan står overfor. Samtidig vil jeg slutte meg til den honnøren utenriksministeren gav herifra i dag til alle som har vært der, og som er der og gjør en jobb for å fremme fred og demokrati. Det står det stor respekt av, og måten å løse det på er å fortsette i samme retning. Stortinget har jo vært gjennomgående enige om dette. Jeg tror utfordringen likevel er å finne et godt balansepunkt mellom militær og sivil innsats. Man kan på en måte ikke løsrive disse, fordi jeg tror at i noen grad er den sivile innsatsen avhenging av å ha et militært nettverk som gjør den mulig å gjennomføre. Samtidig kan man heller ikke slåss seg til fred. Det viser historien til Afghanistan til de grader – det er mer enn én som har gått skoene av seg i Khyberpasset. Det har aldri vært noen suksess for dem som har prøvd. Hvis man skal lykkes i Afghanistan, er hovedutfordringen å vise at vårt levesett gjennom demokrati er en bedre løsning enn det man har i dag – å ha stammefeider og i stor grad å leve av opiumsproduksjon. Det er noe som resten av verden sliter med å ha aksept for. Vi nødt til å påvirke en samfunnsendring slik at Afghanistan kan blomstre, men på en annen måte enn de gjør dag, bokstavlig talt. Da må vi aktivt vise at man gjennom demokrati gir rettigheter som man ikke skal ta for gitt overalt, og som Afghanistan har begrenset tradisjon for. I så måte er det en ting i Soria Moria-erklæringen som bekymrer meg, og det er der det uttales at man vurderer en mulig nedtrapping av den militære innsatsen. Med all mulig respekt – jeg har til gode å registrere at noen av de andre landene som er aktive i forhold til Afghanistan, har antydet noe om en nedtrapping i det hele tatt. Tvert imot har vel utfordringen til den norske regjeringen vært en økt innsats. Det har vært en diskusjon om hvor de norske styrkene skulle gjøre en jobb og hva slags jobb som skulle gjøres, men nedtrapping tror jeg gir et signal som er skummelt, som er dårlig. Det gir kun et godt signal til dem som vil at Vesten skal mislykkes i Afghanistan. Det bør vi ikke gjøre. Vi har ikke råd til å gjøre det. Jeg mener at hvis NATO, FN og alle de gode kreftene som jobber i Afghanistan, taper kampen for demokrati, vil det være et stort tilbakeskritt, ikke bare i Afghanistan, men for alle dem som har tro på denne typen løsninger. Ikke minst vil det være et slag i ansiktet på de kvinner som i dag jobber, og som ønsker seg en mer aktiv samfunnsrolle i Afghanistan – en tradisjon de ikke har hatt, men som vil være en del av et nytt levesett hvis man får etablert et demokrati. Det samme vil gjelde for de jentene som får lov til å gå på skole, som ikke har hatt tradisjon for det. Det viser hvor viktig dette er. Ting som vi tar for gitt, er en utfordring å få på plass i Afghanistan fordi det finnes så sterke motkrefter til dette. Som jeg har sagt før, tror jeg at hovedutfordringen vår er å vise at den andre måten er bedre enn det de har i dag. Vi må så involvere og engasjere den afghanske befolkningen så langt det lar seg gjøre. Jeg hadde gleden av å høre på den tidligere innenriksministeren i Afghanistan et par ganger. Han kom med en utfordring: Når Vesten gjør hjelpetiltak gjennom å bevilge midler, har de ofte med seg sine egne selskap til å gjøre jobben. Jeg hørte på han i Brussel, han sa: Hvordan kan man involvere oss afghanere, når vi sitter og ser på at utlendinger kommer og gjør jobben for oss? Hva slags involvering, engasjement og eierskap skal vi få, når vi ser på? Vi blir sett på som tiggere fordi vi sitter der og engasjerer oss alt for lite. Mye av den hjelpen som gis, gis ved at man gir kontrakter til bedrifter i eget land som kommer ned og gjør jobben. Det er ikke veien å gå, det er i alle fall ikke en måte som jeg tror engasjerer afghanere slik som vi ønsker. Avslutningsvis til hovedbekymringen min, som går på signalet om en mulig nedtrapping. Det er: Hva slags signal vil det gi etterlatte etter alle dem som har mistet livet hittil, eller til dem som er skadet for livet etter å ha gjort en innsats der nede – hvis man skulle trappe ned på et tidspunkt da man ikke har løst de utfordringene som er der? Hva slags følelser skal de sitte igjen med da? Har de gjort det for ingenting?