Bjørn Hernæs (Høyre), 2002-06-19:
Innledningsvis vil jeg henvise til saksordførers redegjørelse. I og med at det i det store og hele er en bred enighet mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, har saksordfører på en utmerket måte dekket svært mange av de punktene som er aktuelle. Det er jo litt uvanlig med en budsjettbehandling på dette tidspunkt av året. Det har da sammenheng med regjeringsskiftet og en del andre årsaker som det ble redegjort for i budsjettproposisjonen i fjor høst. Jeg synes det nå er viktig å understreke at hovedlinjene for den vedtatte og helt nødvendige omstillingen av Forsvaret ligger fast, og at denne omleggingen ikke på noen måte er forsinket. Hovedmålet er, som bekjent, å fjerne gapet mellom struktur og finansiering og å sikre en forsvarlig finansiering av strukturen for hele perioden 2002–2005. Derfor foreslår Regjeringen enkelte justeringer i forhold til fjorårets vedtak, bl.a. gjennom tiltak som reduserer strukturens kostnader. Omstilling er selve hovedutfordringen for perioden og innebærer bl.a. å få kontroll over driftsutgiftene på et nivå som er robust, og som kan opprettholdes over tid. I tillegg må Forsvaret sikres et helt nødvendig operativt nivå for å være kompetent i forhold til hele bredden av mulige fremtidige oppgaver. Fremtidige oppgaver er, som bekjent, vanskelig å forutsette, noe ikke minst terroranslagene mot USA den 11. september i fjor viste. La meg for ordens skyld minne om at slike fremtidige oppgaver ikke minst innebærer krav til fleksibilitet og evne til å kunne bygge opp en større struktur enn den vi trenger i dagens sikkerhetspolitiske situasjon, dersom det – hva ingen håper – igjen skulle bli nødvendig. Da gjennomføringsproposisjonen ble fremlagt i april, opplevde vi et visst støynivå i forhold til Stortingets vedtak fra i fjor. Påstander om at Regjeringen brøt forutsetningene for Stortingets vedtak, ble fremført med styrke, både fra deler av pressen, fra noen fagmiljøer og ikke minst fra politiske konkurrenter av forskjellige valører. Jeg er glad for å kunne fastslå at reaksjonen på den innstillingen vi behandler i dag, er vesentlig mer balansert, og at ikke minst Forsvaret selv ser at vi endelig har fått forutsigbarhet for Forsvaret for hele langtidsperioden. Dette er oppnådd fordi man ser at vi nå har fått overensstemmelse mellom struktur og finansiering, og ved at et bredt flertall i Stortinget står bak de viktigste elementene i omstillingen. Det er få forsvarsvenner som vil savne den årlige knivingen om forsvarsbevilgningene. Det kan ikke understrekes sterkt nok at innstillingen representerer et kraftig løft når det gjelder satsingen på Forsvaret. Under hele 1990-tallet var verken størrelsen på bevilgningene eller størrelsen på strukturen i seg selv de største problemene, men mer det faktum at disse størrelsene ikke stod i forhold til hverandre. Nå har Regjeringen, og i dag med Stortingets tilslutning, tilpasset strukturen til en økonomisk virkelighet, og, vel å merke, uten at dette er gått ut over Forsvarets operative evne. Vi har fått det høyeste forsvarsbudsjettet noensinne etter murens fall. Det at man kunne ønsket det enda bedre, må ikke bortforklare eller skjule dette faktum. Fra Høyres side har vi aldri lagt skjul på at vi ikke nådde helt frem i forhold til de ambisjonene vi hadde i fjor vår – det viser tallenes tørre tale – men det vedtaket var ikke finansiert, og føyer seg slik sett inn i rekken av forsvarsvedtak hvor den verbale viljen er stor, men hvor bevilgningsviljen er mindre. Forsvaret lever som bekjent av bevilgninger som får flertall – og helst ikke bare for et år om gangen – slett ikke av forslag som blir nedstemt i Stortinget. Derfor er dagens vedtak en historisk begivenhet, som gir Forsvaret den sikkerhet for fremtiden det så bestemt trenger for å kunne løse sine livsviktige oppgaver. Samarbeidsregjeringen har maktet å ta den viktigste utfordringen for Forsvaret på alvor ved å anvise en løsning på utfordringene, og gjennom behandlingen i Stortinget har vi fått til et bredt flertall for disse løsningene. Landet vårt, en liten, men strategisk og ressursmessig viktig randstat på NATOs nordflanke, trenger en bred enighet om forsvars- og sikkerhetspolitikken. Samarbeidsregjeringen har i proposisjonen lagt grunnlaget for en slik enighet, og behandlingen i Stortinget har vist at det er mulig å komme frem til enighet, hvis viljen til omforente løsninger er større enn viljen til alenegang. Det blir for fristende å minne om at under budsjettdebatten i fjor sa Marit Nybakk etter et av mine innlegg at «det forsvarspolitiske forliket nærmest er i boks» – men, la hun til, vi får nå «se når vi kommer til våren». I debatten rundt omkring i landet har det vært forsøkt å skape et inntrykk av at det er en motsetning mellom vårt nasjonale forsvar og hensynet til våre forpliktelser i NATO. Dette er etter min mening en uriktig problemstilling. Norge har opplevd 50 års trygghet under NATO-paraplyen, og det skulle bare mangle at ikke vi, nå som den direkte trusselen mot Norge knapt er synlig på kort og mellomlang sikt, skulle delta på de arenaer hvor verdensfreden er truet. At Norge skal holde seg på avstand fra de globale utfordringene, har vi forsøkt før. Det var en utenrikspolitisk doktrine som kom til å koste oss dyrt. Jeg ønsker å fastslå at det ikke er noen motsetning mellom vårt nasjonale forsvar og våre oppgaver som NATO-alliert. Det er de samme styrkene som skal forsvare oss i begge tilfellene. NATO gir oss full støtte i de omstillingene vi foretar for å tilpasse Forsvaret til dagens og morgendagens sikkerhets- og forsvarspolitiske utfordringer. Svaret på utfordringene er en mindre, men mer mobil og fleksibel styrkestruktur, som er tilpasset alliansens behov i forhold til de oppgavene vi i fellesskap skal løse. Derfor tilpasser vi alle forsvarsgrenene i forhold til dette. Det kan hevdes at Hæren er noe mindre enn strengt tatt ønskelig, men dette er mer enn kompensert gjennom modernisering, utstyr og trening. Heimevernet blir tilført 40 pst. mer i midler enn i forrige fireårsperiode, og samordningen av BRIG 12 og FIST-H gjør at innsatsstyrken nå blir en del av en komplett brigade, og at den operative kapasiteten til BRIG 12 øker betraktelig. Dagens BRIG 12 har hittil, som bekjent, vært en ren mobiliseringsbrigade med et betydelig moderniseringsbehov. Hæren gir god tilstedeværelse i hele landet, med kraftsamling til Nord-Norge, Trøndelag, Bergensområdet og det indre Østlandet. Hærens aktiviteter konsentreres rundt 6. divisjon, og mesteparten av Hærens styrkeproduksjon foregår i Indre Troms. På Østlandet er det særlig Rena leir og oppbyggingen av det nye regionfeltet som sikrer den best mulige utdannelsen for våre soldater. Best utstyr, best trening og øvelser i realistiske formasjoner, bl.a. med bruk av skarp ammunisjon, er det minste vi må kunne tilby den ungdom som utfører oppdrag for landet vårt på en særlig utfordrende måte. Jeg forstår rett og slett ikke tankegangen – jeg hadde nær sagt kynismen – til de kolleger som er med på å sende vår ungdom ut på slike oppdrag, men viker tilbake for tiltak som gir dem den sikkerhet som bare trening, utstyr og øvelser kan gi. For vårt nasjonale forsvar er sikring og styrking av nordområdene avgjørende viktig. Her ligger enorme ressurser, og militær og synlig tilstedeværelse i et område som fortsatt kan være følsomt, er av den største betydning. Derfor er Sjøforsvaret «vinneren» i denne perioden, hvis vi først skal sammenligne våpengrenene. Det er nok å nevne Kystvaktens store kapasitet, både med den nye KV Svalbard, med iskapasitet og helikopter, den sterke oppbyggingen av MTB-våpenet, både med opprustningen av Hauk-klassen, levering av nye MTB-er i Skjold-klassen og etter hvert innfasing av de nye fregattene, at kystjegerkommandoen bygges opp på Trondenes, og at Olavsvern videreføres som base under Haakonsvern. Antall seilingsdøgn og dermed den operative tilstedeværelsen i Nord-Norge skal økes. Til sammen vil dette gi en ny dimensjon til vår suverenitetshevdelse og myndighetsutøvelse i nordområdene. Også Luftforsvaret bidrar til dette ved at våre jagerfly er stasjonert i Bodø og på Ørlandet, og at Luftforsvarets flygeskole flyttes til Bardufoss. Jeg minner også om at overvåkningen av vår langstrakte kyst også skjer ved hjelp av en rekke mobile enheter og tekniske hjelpemidler, bl.a. Forsvarets radarkjede, Orionfly, elektroniske sensorer, helikoptre og kystovervåkingsystemet COSS. Luftforsvaret vil ellers få sitt store løft når nye kampfly skal anskaffes en gang etter 2015, men også fordi en fremtidig løsning for transportflykapasitet skal være på plass innen 2010. I den sammenheng vil vi også se på organiseringen av flystasjonene på Østlandet. Jeg har lyst til å understreke at vi ikke har valgt kampfly. Det valget skal tas en gang rundt 2010. Men jeg har lyst til å berømme statsråden for den handlekraft hun har vist ved å inngå en helt nødvendig avtale med JSF, slik at norsk industri får delta i den utviklingen som vi står foran. Jeg er tilfreds med at vi i og med denne innstillingen har fått gjennomslag for det alt vesentlige av det Regjeringen foreslår. Noen såkalte nederlag må imidlertid en mindretallsregjering tåle. I forhold til Regjeringens opprinnelige forslag har vi allikevel funnet gode løsninger, bl.a. for Heimevernet, for Det frivillige skyttervesen og for organiseringen av Forsvarets øverste ledelse på Akershus. En lokalisering på Akershus er ikke bare den i særklasse beste løsningen, men den er også kostnadsmessig best, og den sikrer samtidig Forsvaret synlig tilstedeværelse i hovedstaden. Jeg har i det store og hele bare ett forbehold i forhold til den enighet vi har oppnådd: At Arbeiderpartiet starter enigheten med å stryke 1 milliard kr på første års budsjett, får vi ta på konto for gammel vane. Jeg har lyst til å takke Fremskrittspartiet for at de viser ansvar og på den måten utligner det knepet som Arbeiderpartiet her forsøker.