Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-04-07:
Jeg merker meg den store interessen for interpellasjonen min! Forvaltningsplanene er et verktøy for å samordne og prioritere bruken av havområdene, sånn at vi sikrer bærekraftig bruk og beskyttelse av de marine økosystemene. Det betyr at all menneskelig aktivitet skal forvaltes i sammenheng, og at den samlede påvirkningen på miljøet ikke må bli større enn at mangfoldet og produktiviteten til økosystemet blir opprettholdt. Grunnlaget for de helhetlige forvaltningsplanene for havområdene ble lagt tilbake til St.meld. nr. 12 for 2001–2002, som het Rent og rikt hav. Med utgangspunkt i de sektorvise konsekvensutredningene skulle de gi grunnlag for å etablere verneområder og gi generelle retningslinjer for virksomhet i havområdene. I forvaltningsplanene er det framhevet hvilke spørsmål det må arbeides med for å sikre fortsatt god sameksistens, og forvaltningsplanen skal medvirke til en felles forståelse av forvaltningen av havområdene mellom næringsinteressene, lokale, regionale og sentrale myndigheter og miljøvernorganisasjoner og andre interessegrupper. Formålet med forvaltningsplanene er å legge til rette for verdiskaping gjennom bærekraftig bruk av ressurser og goder i de norske havområdene, samtidig som vi skal opprettholde økosystemets struktur, virkemåte og produktivitet. Planene skal klargjøre de overordnede rammene for eksisterende og ny aktivitet i det aktuelle havområdet, samtidig skal det legges til rette for bredde og mangfold i næringsutviklingen. Det er viktig å legge til rette for sameksistens mellom ulike næringer, særlig fiskeri, sjøtransport og petroleumsaktivitet. Planene skal sørge for verdiskaping gjennom bærekraftig bruk og utnyttelse av ressursene fra havområdene, samtidig som de skal bevare strukturen, virkemåten og produktiviteten i økosystemet. Behovet for et solid og tverrsektorielt forvaltningssystem er forsterket av endringene i næringsstrukturen i havområdene. Kort oppsummert: Forvaltningsplanene skal bidra til en helhetlig forvaltning av våre havområder. Gjennom utarbeidelse og behandling av forvaltningsplanene for de norske havområdene legges grunnlaget for den kunnskapsbaserte forvaltningen og den bærekraftige bruken. Under regjeringen Stoltenberg II ble det lagt fram forvaltningsplaner for alle de norske havområdene. Stortinget har hele tiden forutsatt at planene skal rulleres, sånn at de til enhver er oppdatert og har et oppdatert kunnskapsgrunnlag som forvaltningen baseres på. Forvaltningsplanen for Norskehavet ble lagt fram gjennom St.meld. nr. 37 for 2008–2009. Det ble gjennom Stortingets behandling av meldingen forutsatt at forvaltningsplanen skulle oppdateres i 2014. Målene skulle ettergås, og tiltakene var ment å sjekkes av og vurderes i 2014. Det har ikke skjedd. Nå har regjeringen varslet at den først vil revidere forvaltningsplanen for Norskehavet i 2025 – 16 år etter at Stortinget behandlet den første og elleve år etter at Stortinget forventet å få en oppdatering. Da er det nærliggende å spørre om arbeidstempoet i regjeringen når det gjelder miljø- og havforvaltningsspørsmål, er skrudd kraftig ned. Går det på sparebluss om dagen? I 2014 ble faggrunnlaget for oppdatering av forvaltningsplanen for Norskehavet lagt fram. Der går det fram at flere av miljømålene i planen som Stortinget behandlet i 2009, ikke er nådd. Når det gjelder beskyttelsen av særlig verdifulle og sårbare områder, er mange mål ikke nådd. Kun hos fem av de elleve områdene som er særlig verdifulle og trenger ekstra beskyttelse, kan faggrunnlaget slå fast at miljømålene er nådd. Når Stortinget i 2009 forventet en oppdatering av forvaltningsplanene i 2014, var det bl.a. for å se status på miljømålene og vurdere nye tiltak og eventuelt forsterke de vi allerede har. Når statsråden ikke vil oppdatere forvaltningsplanen nå og ikke revidere den før i 2025, innebærer det at han er fornøyd med situasjonen og ikke vil gjøre noe for at målene skal nås? Etter at Stortinget behandlet forvaltningsplanen for Norskehavet i 2009, har det kommet mye ny og relevant informasjon om miljøtilstanden i Norskehavet. Samtidig har Norge tatt på seg internasjonale politiske forpliktelser for naturmangfold. Det er gjennomført en konsekvensutredning med tanke på petroleumsvirksomhet rundt Jan Mayen, som synliggjorde store miljøverdier, særlig i forhold til sårbare sjøfugler. Miljødirektoratet la i 2014 fram en rapport med oppdatert kunnskap om marin forsøpling i norske havområder, som omhandlet bl.a. effekter på dyreliv og kilder til mikroplast i havet. Iskanten nord for Jan Mayen har med eksisterende forvaltningsplan ikke den samme beskyttelsen som iskanten i Barentshavet. Siden 2009 har vi fått ny og viktig informasjon om iskanten, bl.a. fra Polarinstituttet. Artsdatabanken har lagt fram rødliste for arter både i 2010 og 2015. Begge rødlistene forteller om en alvorlig negativ utvikling knyttet til sjøfugl. Norskehavet er et viktig leveområde for sjøfugl. Siden forvaltningsplanen for Norskehavet ble lansert i 2009, har Norge undertegnet naturmangfoldsmålene fra Aichi under Biomangfoldkonvensjonen og FNs bærekraftsmål, som begge danner grunnleggende politiske forpliktelser til å ivareta havets fornybare ressurser på en miljømessig bærekraftig måte. Som sagt, det var Stoltenberg II-regjeringen som la fram forvaltningsplanen for Norskehavet i 2009. Jeg mener selvsagt at forvaltningsplanen fra 2009 var god, men at den var så god at den tok høyde for den nye konsekvensutredningen for Jan Mayen, ny informasjon om marin forsøpling og iskanten, to rødlister for arter truet av utryddelse, naturmangfoldsmålene fra Aichi og FNs bærekraftsmål, det kan selv ikke vi som mente at den planen var bra, gå god for. Det blir nærliggende å tro at statsråden mener at jobben Stoltenberg II gjorde, var så god at han ikke trenger å komme med noe nytt før i 2025. La meg til slutt ta opp det som bekymrer meg mest i denne saken, og det er den rollen forvaltningsplanene skal spille i framtiden. Arbeiderpartiet mener de helhetlige forvaltningsplanene for havområdene er det viktigste grepet for en økosystembasert forvaltning av havområdene. Forvaltningsplanene kan sammenliknes med forvaltningen av vann og vassdrag, som vi forvalter etter EUs vannrammedirektiv. Og EU er jo noe klima- og miljøministeren er opptatt av – så kanskje han kan lære litt her. EUs vannrammedirektiv krever at forvaltningsplanene revideres hvert sjuende år for at forvaltningen skal bygge på ny kunnskap og være dynamiske. Kanskje vi rett og slett bare burde gjøre det samme med våre forvaltningsplaner for havområdene, at de oppdateres hvert femte år og revideres hvert tiende. Når statsråden ikke vil revidere forvaltningsplanen for Norskehavet før i 2025, innebærer det at han mener at hvert 16. år er en naturlig syklus for å sikre en kunnskapsbasert forvaltning? I naturmangfoldmeldingen står det at forvaltningsplanene for havområdene skal oppdateres «ved behov». Mener statsråden at dette vil skape en forutsigbar forvaltning for aktuelle næringsinteresser? Jeg mener ikke det. Forvaltningsplanene er det viktigste overordnede verktøyet vi har for en helhetlig forvaltning av våre havområder, og det spørsmålet jeg ønsker å stille her i dag, og som jeg ønsker å få debattert, er rett og slett: Ønsker statsråden å gå bort fra dette flotte systemet?