trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Jeg skal gi representanten Røe Isaksen rett i én ting: Jo, de unge ledige fortjener mer fra oss alle. Men jeg er ikke enig i beskrivelsen av at ungdomsgarantien er brutt. Ungdomsgarantien, som vi innførte første gang i 1995, fikk ned ungdomsledigheten på 1990-tallet. Så var det representanten Røe Isaksens parti, Høyre, som sammen med de andre partiene i Bondevik-regjeringen fjernet ordningen allerede i 1997, og så økte ungdomsledigheten igjen. Jeg er veldig glad for at den rød-grønne regjeringen gjeninnførte ungdomsgarantien, med den tredelingen den har, i forrige periode. Vi er nødt til å se på hvordan vi skal styrke garantien for å sørge for at flere rommes av den, men det å ta fra ungdom rettigheter til bedre oppfølging, aktivitet og arbeid er ikke veien å gå når man er misfornøyd med at så mange havner utenfor. Vi er nødt til å styrke ungdomsgarantien, ikke fjerne den. Den har vist seg å fungere før, og det gjør den også nå. Vi har Europas laveste ungdomsledighet.
Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Vi lytter til alle, selvfølgelig inkludert fagbevegelsen, som har bekymringer rundt Nav-systemet, og ikke minst til forslag om hvordan vi skal få det opp og gå på en bedre måte. Når det kommer til IKT-systemer, er det selvfølgelig en veldig viktig bit å få opp og stå. Dette er kompliserte systemer å få samkjørt. Det er dessverre ikke slik at nye IKT-systemer i offentlig forvaltning er en slags hyllevare som man bare kan bevilge mer penger til å kjøpe. Dette er en tidkrevende prosess som må få lov til å gå seg til. Men Regjeringen følger situasjonen fortløpende og garanterer at man skal klare å modernisere og få samkjørt IKT-systemene. Det er lagt et langsiktig løp, og det stoler vi på kommer opp og går.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-12-08:
Ja, alle skal med, men stadig flere unge blir erklært uføre. Antallet øker, spesielt blant dem med psykiske lidelser. Mange har ikke engang mottatt behandling for sin sykdom før de blir erklært uføre. Arbeiderpartiets representant ble spurt av VG i går om en større andel av trygdemottakerne kanskje velger å motta uføretrygd fordi samfunnssystemet gjør muligheten beleilig og behagelig. Jeg velger å snu spørsmålet: Tror representanten at årsaken til det høye antallet unge uføre er at kommunene, helseforetakene og Nav synes det er mer beleilig og behagelig å la unge mennesker med sammensatte lidelser få uføretrygd enn å hjelpe dem med helsetilbud, individuell plan og tilrettelagte arbeidsplasser? Er dette et klart resultat av den rød-grønne politikken som vi har sett de siste årene?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-12-08:
Veldig mange med nedsatt funksjonsevne både ønsker og kan ha ordinært arbeid. De har ikke behov for noen tiltaksplass, men de har behov for tilrettelegging på arbeidsplassen. Det har vært en sterk nedgang i antallet arbeidsgivere som søker om tilretteleggingsstønad, noe som kan vitne om at ordningen er dårlig kjent, og at den virker ugunstig når private arbeidsgivere må betale 40 pst. av utgiftene selv. Det fører til at færre kommer i jobb. Mener SV at det er klokt å fortsette å la private arbeidsgivere dekke disse utgiftene, eller ser også SV at flere vil kunne få en mulighet til jobb hvis arbeidsgiveren kan slippe å betale denne ekstra utgiften? Og hva er begrunnelsen for ikke å se på om man kan endre ordningen nå, når vi ser at det har vært en stor nedgang i søknadene for å tilrettelegge? Det må da være god grunn til å se på det nå, når man diskuterer budsjettet, og lage en gunstigere ordning så flere kan komme i jobb.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-12-08:
Dagens ordning med 26-årsregelen når det gjelder støtte til anskaffelse av hjelpemidler til trening og stimulering, gjør at mange funksjonshemmede ikke kan opprettholde trening og fritidsaktiviteter. Dette gjør også at mange småbarnsforeldre ikke får mulighet til å delta i aktiviteter sammen med barna sine. 26-årsregelen er et eksempel på aldersdiskriminering som skaper sosiale forskjeller, og som fører til at mange over 26 år får redusert sin helsetilstand og sin livskvalitet. Mener statsråden at denne typen diskriminering er greit? Og hva er i så fall begrunnelsen for å opprettholde denne aldersgrensen, som hindrer at de funksjonshemmede får like muligheter til å delta?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-12-08:
Jeg tar ordet for å avklare en gedigen misforståelse som Steinar Gullvåg presenterte her fra talerstolen i sted. Først blir Fremskrittspartiet beskyldt for trylling, og nå har man også blitt beskyldt for talltriksing og for å innrømme talltriksing. Jeg må si det er noe overraskende, og jeg vet ikke om det er en misforståelse, eller om det er et forsøk på å mistenkeliggjøre andre representanters innlegg. Når det gjelder det med trylling, er det ikke sånn at Fremskrittspartiet tryller bort de trygdede. Det Fremskrittspartiet gjør, er å gi dem behandling eller tilbud som gjør at de blir selvforsørgende. De forsvinner altså ikke, men de forsvinner ut av trygdebudsjettene. Når jeg sammenligner med trylling: Det er ofte sånn at hvis man ser bak scenen på det som skjer der, skjønner man hvordan det skjer. Det skjønner man med disse som kan være kommet i jobb, man skjønner det fordi de er blitt gitt et tilbud. I Fremskrittspartiets alternative budsjetter har man, som tidligere nevnt, gitt mye bedre helsetilbud, man gir pasienter rask behandling, slik at de ikke går i månedsvis og venter. I dag går de faktisk så lenge at de blir uføretrygdede. Fremskrittspartiets forslag gjør at de blir selvforsørgende, og da forsvinner de altså ut av trygdebudsjettet. Det er ikke trylling, det har en naturlig forklaring. Det med talltriksing vil jeg i hvert fall ha meg frabedt. Det har jeg ikke innrømmet og ikke sagt, og det er selvfølgelig ikke det det dreier seg om. Vi vil tilrettelegge, og vi viser det i våre budsjetter. Hvis regjeringspartiene ikke tror på alle de tiltakene som vi har lagt inn, og som vi har styrket, kan de heller ikke tro på egen politikk. Regjeringspartiene gjør veldig mye av det samme, bare altfor lite. Hvem er det som sier at akkurat den mengden med helsetjenester eller den mengden med tiltak er det riktige? Regjeringen sier selv at den ønsker å gjøre mye mer. Da må de også ha tro på at det å gjøre mer virker. Vi mener at det er viktig å ha fortgang i dette. Når vi ser at stadig flere unge blir uføretrygdet, og vi ser at stadig flere lever av sosialtrygd over tid, haster det med å iverksette disse tiltakene, for jo lenger man venter, jo flere er det som kommer i den situasjonen at de lever av trygd og ikke kommer tilbake. Det er mye vanskeligere når man først har fått uføretrygd, å komme tilbake i arbeid igjen. Det er håpløst for dem som er unge uføre, og som aldri har vært ute i arbeidslivet, etter noen år å komme ut i arbeid. Det er den situasjonen vi prøver å unngå med å iverksette tiltak, og det er disse tiltakene som gjør at de trygdede forsvinner ut av trygdebudsjettet. Så kan gjerne Steinar Gullvåg ha moro med dette videre, men det jeg vil si, er at ting har sin naturlige forklaring. Det er det man må se på, og ikke tro at den eneste måten å løse ting på er den man har valgt selv.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-12-08:
Fremskrittspartiet registrerer at Regjeringen ser behovet for tettere koordinering og tar nå et skritt i retning av å synliggjøre hva som ligger i Nav. Det er mye som tyder på at opprettelsen av Nav-kontorene ville hatt færre problemer hvis alt hadde vært under statlig ansvar med én arbeidsgiver fra starten av, og det er synd at Regjeringen ikke vil gå lenger enn til å opprette en ny lov. Som forrige taler sa, er det et ganske omfattende sett med oppgaver som ligger innenfor denne loven. Ingen problemer løser seg så lenge forvaltningsansvaret opprettholdes som delt ansvar. Men statlig finansiering ville løst mange problemer, både for brukerne og for dem som er ansatt ved Nav-kontorene. En del områder er det fortsatt store problemer ved, og jeg vil nevne ett, kapittel 2 § 3, om kommunens ansvar for å utføre oppgavene som ikke er lagt til et statlig organ, det å yte tjenester etter loven til alle som oppholder seg i en kommune. Når det gjelder eldre som oppholder seg deler av året på hyttene sine, og som får behov for hjemmetjenester og sykehjemsopphold, er lovteksten veldig uklar. Uansett hvordan den tolkes, vil det bli galt. Det gjelder også andre områder hvor kommunene har ansvaret for å yte tjenester, men hvor de ikke har fått finansiering til å kunne dekke utgiftene sine. I § 11, Tilskudd fra staten, står det at staten «skal yte årlig rammetilskudd til delvis dekning av kommunens utgifter. Tilskuddene fordeles gjennom inntektssystemet for kommunene». Inntektssystemet er faktisk hovedårsaken til de store forskjellene og vil fortsatt være hinder for at Nav skal kunne yte likeverdige tjenester i hele landet. Gapet mellom hva staten yter, og hva som forventes av kommunene, øker og vil fortsette å øke. Fremskrittspartiet har ingen tro på at en lovendring der begrepet «kommunen» i Arbeids- og velferdsetaten etableres, vil bidra til å nå målet om bedre, sammenhengende og mer koordinerte tjenester. For å oppnå en bedre integrering av kommunens oppgaver i Nav er det nødvendig å overføre ansvaret for oppgavene til den statlige etaten og samle ansvaret i én og samme lov med statlig finansiering. Fremskrittspartiet vil heller ikke bidra til å dele sosialhjelpsmottakere i to grupper ved å gi en gruppe en annen type stønad når de mottar kvalifiseringshjelp. Jeg velger å kalle det kvalifiseringshjelp, for det er jo hjelp til å komme i arbeid de får. Fremskrittspartiet vil gå imot det foreliggende utkastet til ny lov og tar ikke stilling til forslagene som blir lagt fram i salen. Vi ber også Regjeringen om å «legge frem forslag til lov som integrerer de kommunale oppgaver som tillegges Nav i en lov om statlig ansvar under Navs forvaltningsansvar». Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag i saken.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-12-08:
Jeg vil ta for meg den siste setningen i formålsparagrafen: «Loven skal bidra til likeverd og likestilling og forebygge sosiale problemer.» Vi vet i dag at kommunene har veldig forskjellig økonomi, og de har veldig forskjellig tilbud til sine innbyggere. Etter hva jeg forstår, skal det fortsette å være slik. Regjeringen går inn for at kommunene fortsatt skal ha det ansvaret de har i dag, og også mer til i tiden som kommer. Ville det ikke blitt enklere for Nav å oppfylle disse intensjonene med ett forvaltningsnivå enn å ha dette fordelt på to forvaltningsnivåer? Bør ikke hensynet til at brukerne får likeverdige tjenester i hele landet, veie tyngre enn ideologiske kjepphester om å opprettholde forskjellene i kommunene og ordningen med at kommunepolitikerne skal få prioritere, og ikke minst ordningen med skjev inntektsfordeling?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Jeg konstaterer at representanten følger opp en lang arbeiderpartitradisjon ved å være fornøyd på egne vegne. Jeg er litt skuffet over at representanten, som er så ung, er så nostalgisk at hun er nødt til å se tilbake til Bondevik-regjeringen – men nok om det! Vi har stadig flere unge som faller ut av arbeidsmarkedet, flere unge sosialklienter, flere unge arbeidsledige. På side 90–91 i budsjettproposisjonen ramser Regjeringen opp fire garantier: ungdomsgaranti, oppfølgingsgaranti, tiltaksgaranti og langtidsledighetsgaranti. De fire garantiene har én ting til felles, og det er at absolutt alle er brutt – absolutt alle er brutt! For meg er ikke garanti en intensjon, det er et bindende løfte. Så mitt spørsmål til representanten er: Fortjener ikke de mange unge ledige, de mange som står utenfor arbeidsmarkedet, og de mange uføre og syke mer fra Regjeringen enn brutte garantier og tomme ord?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Først må jeg få lov til å korrigere representantens historieforståelse. Det er ikke slik at den moderne velferdsstaten i Norge vokste fram etter den andre verdenskrig som et resultat av Arbeiderpartiets stemmer alene. Den hadde sitt utspring bl.a. i fabrikklovene, som kom på slutten av 1800-tallet under en Høyre-regjering. Så at det er oppsiktsvekkende at Høyre er opptatt av sosialpolitikk og av fattigdomspolitikk – det burde det ikke være, for å si det forsiktig. Svaret på spørsmålet representanten stiller, er ganske enkelt: Det må partienes landsmøter avgjøre. Jeg antar at det ikke er noe annerledes hos Høyre og Fremskrittspartiet enn det er hos regjeringspartiene, nemlig at landsmøtene vedtar politikken. Så vil jeg gjerne stille representanten et spørsmål tilbake, som representanten kan få grunne på: Er det ikke litt merkelig at dette resonnementet kommer fra en regjering hvor en av regjeringspartienes egne representanter har gått ut og karakterisert statsministerens forslag i sykelønnssaken som «høyrepreik»?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Jeg tror at representanten har lest en smule feil, eller i så fall lest Høyres merknader som en viss mann leser Bibelen, for det som står, er ikke at noen skal gå ned i lønn. Det som står, er at det ikke skal reguleres og gripes inn i lønnsdannelsen i Norge. Meg bekjent har heller ikke Regjeringen foreslått at man offentlig skal regulere lønn. For eksempel er jo Landsorganisasjonen sterke motstandere av at man lovfester en minstelønn. Lønn bestemmes av tariffoppgjør, men ellers har man fri lønnsdannelse i Norge. Vi har i motsetning til Regjeringen styrket Arbeidstilsynet litt. Vi styrker i vårt alternative budsjett Arbeidstilsynet med 10 mill. kr nettopp for å forhindre sosial dumping, nettopp for å sikre at det blir skikkelige kår på arbeidsmarkedet, nettopp for å sikre at ikke noen arbeidstakere skal bli utnyttet bare fordi de ikke kjenner norske lover og norske regelverk. Så Høyre står fullt og helt bak at man skal ha et ansvarlig, skikkelig og ordentlig arbeidsmarked også for dem som kommer og hjelper oss i gode tider.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Det var vel ikke så mye retorikken under Bondevik II-regjeringen som var gal, som ørene som hørte retorikken. Høyres politikk er den samme i dag som den vi gjennomførte under Bondevik II-regjeringen. Jeg forsøkte i innlegget å si litt om hvorfor. La meg bare si dette først: Vi skal selvfølgelig ha et velregulert arbeidsliv med trygge og gode arbeidsplasser i Norge, men ulempen med å ha en for streng regulering, f.eks. en for rigid regulering av midlertidige ansettelser, er at barrieren for å komme inn i arbeidslivet er veldig høy for veldig mange, og det bekymrer meg, i hvert fall nå i en situasjon da ungdomsledigheten skyter i været. Da burde jo regjeringspartiene stille seg spørsmålet: Hva kan vi gjøre for å gi flere unge et tilbud og en mulighet til å komme inn igjen på arbeidsmarkedet? Foreløpig er jo det Regjeringen har lansert – flere tiltak, eller garantier, som alle sammen er blitt brutt, og som heller ikke fungerer – ikke reelt for å gi unge en sjanse.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Jeg registrerer at representanten og Senterpartiet er mer åpne for statsministerens «høyrepreik» enn andre partier i koalisjonen, og det synes jeg er veldig bra. Nettopp på den måten kan vi få en god dialog om sykelønnsdebatten. I Mandal kommune har de gjort et forsøk hvor de bruker gulrot isteden. De gir de ansatte mer tillit, større sjanse til egenmelding, og de har fått gode resultater. Men Mandal kommune har hatt store problemer med å få godkjent denne ordningen. Jeg lurer på om representanten kan forklare meg hvorfor Mandal kommune har hatt så store problemer med å få godkjent en slik positiv forsøksordning lokalt, og hvorfor Regjeringen tilsynelatende er så motvillig til å utvide den type forsøksprosjekter også til andre kommuner.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Ved utgangen av 2010 kommer Regjeringen, som de ofte påpeker, til å ha brukt 3,9 milliarder kr mer på bekjempelse av fattigdom i forhold til Bondevik II-regjeringen. Jeg sendte et spørsmål til statsråden for noen uker siden, hvor jeg lurte på om man, når man har brukt ca. 4 milliarder kr ekstra, forventer at det blir en lavere andel fattige i Norge som følge av tiltakene. Svaret på det fra statsråden var: Nei, det kunne man ikke forvente. Spørsmålet mitt til statsråden er: Ser man et behov for å supplere dagens fattigdomsmål, som er et relativt fattigdomsmål, med et absolutt fattigdomsmål, slik at man faktisk kan la være å skyte på et bevegelig mål i fattigdomspolitikken framover?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Først har jeg lyst til å komme med en oppklaring og to utfordringer. Oppklaringen gjelder simpelthen det enkle faktum at det er en samlebetegnelse å kalle det høyresiden. Da er det greit å huske at det er en forskjell på partiene på høyresiden, bl.a. konkret på hva våre venner i Fremskrittspartiet og Høyre mener. Bare for å ta to ting – punkt 1: Vi har sluttet opp om både tanken og prinsippene bak kvalifiseringsprogrammet. Punkt 2: Høyre har styrket, som jeg sa tidligere i dag, Arbeidstilsynet med 10 mill. kr i sitt alternative budsjett nettopp for å gi Arbeidstilsynet et klarere og sterkere ansvar for å forhindre sosial dumping. Så var det de to utfordringene, for det er to utfordringer som har kommet fra talerstolen som ikke er blitt besvart. Den ene dreier seg om hvorfor man ikke kan være med på en sterkere satsing på yrkeshemmede og tiltaksplasser for dem, når vi vet at ventetiden har gått opp med 50 dager i fjor. Når man vet at det er 90 000 mennesker som sier at de ønsker mer å gjøre, men som ikke får et tilbud, burde det være noe man kunne være med på. Den andre utfordringen er at jeg håper statsråden benytter sjansen til å klargjøre litt for Stortinget hva som er Regjeringens holdning til nettopp den type forsøksprosjekter som man har hatt i Mandal. Det tok lang tid før Mandal kommune fikk sette i gang. Nå er det andre kommuner som er interessert i å gjøre noe av det samme. Fra regjeringshold fikk vi tidligere høre at Senterpartiet selvfølgelig var positiv til den type forsøk. Det hadde vært interessant å høre om statsråden kan bekrefte eller avkrefte hvorvidt det gjelder for Regjeringen også. Så på 1 minutt og 21 sekunder til noen av hovedpoengene: Da finanskrisen kom til Norge, var det sånn at milliarder av kroner ble tapt på Børsen i Oslo. De dagene ble forskjellene i Norge mindre. Jeg tror ingen fattige i Norge jublet over det. Mitt poeng er ikke at vi ikke skal ha en diskusjon om dem som tjener mye eller vanvittig mye i Norge. Høyre er mer enn gjerne med på en diskusjon om samfunnsansvar, til og med en diskusjon om rettferdige skatter, en diskusjon om grådighetskultur. Poenget er at når vi snakker om fattigdom, om dem som faller helt utenfor, er det en helt annen diskusjon enn snakk om glasstaket. Når vi snakker om hullene i velferdssamfunnet vårt, er det en annen diskusjon enn om hvor høyt folk skal kunne fly – for å si det veldig enkelt. Jeg har også lyst til å minne Regjeringens representanter på at selv om arbeidsledighetsnivået i Europa er høyt, er det faktisk ikke EU-parlamentet vi sitter i, men Det norske storting, og i Norge har vi nok av problemer. Jeg tror ikke at alle de 90 000 yrkeshemmede stoler på Regjeringen. Jeg tror ikke alle de mange uføretrygdede unge stoler på Regjeringen. Jeg tror ikke de mange unge sosialklientene som har kommet til de siste årene, stoler på Regjeringen. Jeg tror ikke de mange unge som nå opplever at de mister jobben sin og blir arbeidsledige, stoler på Regjeringen. Vi burde ikke fokusere på 1919, altså det som skjedde for 90 år siden, men på hva vi kan gjøre i dag.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Jeg tror representanten Karin Andersen har et veldig godt poeng når hun sier at man som sosialklient av og til kan føle seg underlegen. Jeg tror rett og slett at de aller fleste som har opplevd å møte veggen, eller byråkratiet, i Norge, av og til kan føle seg litt underlegne og litt maktesløse. Og hvordan det er når man da er avhengig av å komme et sted for å be om midler til livsopphold, kan sannsynligvis de fleste her inne bare forestille seg. Det er veldig ofte sånn i Norge at systemene våre er store, men av og til kan de bli så store at de ikke har plass til enkeltmennesket, rett og slett. Høyres forslag om å innføre en rett og plikt til aktivitet innebærer ikke bare en plikt. Det innebærer jo også en rett. I dag er det veldig mange som opplever at de nærmest blir gitt opp av sosialkontorene. De får ikke oppfølging, de får ikke tilrettelegging, de får ikke bistand, de får ikke hjelp. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvis statsråden oppfatter det som positivt at man har en aktivitetsplikt, som det jo er åpning for i loven, er det da sånn at statsråden oppfatter det som et rent kommunalt anliggende?(Presidenten klubber.) Kommer statsråden til å sende noen signaler fra Regjeringen på at det burde brukes?(Presidenten klubber.) Og, i så fall, hvorfor ikke? (Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2009-12-08:
Representanten ber ydmykt om unnskyldning.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-12-08:
Først vil eg gi ros for det realistiske biletet som representanten teiknar både av sjukefråveret, av den vanskelege debatten som me er inne i, av arbeidsmarknaden og ikkje minst også av at me har mange oppgåver igjen på fattigdomssida. Men ein felles front for alle desse tinga er at me må ha eit Nav som fungerer. Underteikna har tidlegare i denne salen lyfta opp problematikken rundt gjennomføringa av Nav-reforma og å følgje intensjonen i det som Stortinget vedtok. Det er ein bit. Men me veit også at det er ei utfordring knytt til drift og m.a. IKT. I høyringa var det ei sak som blei gjenteke. Me veit at Arbeidarpartiet har tette band til fagrørsla, og NTL seier det slik: «Frustrasjonen og utålmodigheten er stor blant de tilsatte i NAV over at det tar for lang tid å realisere et ønsket målbilde på IKT-området! Konsekvensene er mangelfulle, uhensiktsmessige og ustabile IKT-systemer er store.» Er ikkje representanten frå Arbeidarpartiet einig i det biletet som fagrørsla teiknar?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-12-08:
Eg skal ikkje bruke innlegget mitt til å rakke ned på SV på grunn av at det ikkje blir snakka like mykje om fattigdom – om det er fjerning av «fattigdom» eller «fattigdommen» – for eg kjenner representanten Andersens engasjement, og eg trur me deler eit oppriktig ønske om å gjere meir for dei fattige. Men det bekymrar meg litt at me behandlar eit budsjett på 295 milliardar kr, og det eigentleg ikkje blir flytta på nokon ting. Me er utolmodige, me vil at det skal skje meir. Representanten har sikkert sett Kristeleg Folkeparti sine gode forslag, anten det gjeld statleg normering av sosialhjelpssatsar eller lågare eigendel eller fjerning av eigendel på tannhelse målretta mot dei mest utsette gruppene – pluss ei rekkje andre tiltak som eg kunne nemnt. Me ønskjer ein dialog, me ønskjer å få til meir, me er utolmodige. Er Karin Andersen og Regjeringa interessert i ein dialog? Og i så fall: Kan ho gje meg nokon hjelp til korleis me kan nå gjennom?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-12-08:
Representanten Pollestad tilhøyrer eit parti med eit partiprogram som på mange måtar står for ein politikk som eg klarer å sjå igjen i mykje av det som opposisjonen skriv i sine merknader, og spesielt mitt eige parti. Sånn sett var det òg godt å høyre representanten snakke om dei sjølvstendig næringsdrivande, for då Senterpartiet var i sentrum, var dei tydelege på at ein god sentrumspolitikk handlar om å ta heile landet i bruk, byggje det nedanfrå, satse på sjølvstendig næringsdrivande og ikkje minst stimulere dei til å blomstre. I innstillinga i dag ligg det eit forslag frå Kristeleg Folkeparti som gjeld at ein skal jamstille gründerar, sjølvstendig næringsdrivande, med omsyn til deira rett til sjukepengar og pleie- og omsorgspengar i samband med graviditet og fødsel. Ser ikkje Senterpartiet at det er ei utfordring at kvinner blir diskriminerte og ikkje har den same moglegheita til å kunne få sjukepengar ved pleie og omsorg?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-12-08:
Det er riktig oppfatta at for Kristeleg Folkeparti er eit av dei viktige aspekta å bringe inn i sjukelønsdebatten nettopp førebygging. Me veit at me må sjå på årsaker til at folk blir sjuke, og ikkje nødvendigvis berre kome med administrative tiltak eller regelendringar, sjølv om det òg kan vere riktig medisin. Når me i vårt alternative budsjett fokuserer på dialogmøta, er det, som representanten peiker på, nettopp fordi det vil ha ein effekt dersom dei blir gjennomførte både etter 12. uke og etter 6. månad. Ein vil sannsynlegvis òg kunne få gjennomført fleire dialogmøte dersom ein bruker sanksjonar for å få dei gjennomførte. Dersom dei blir gjennomførte, er me ganske sikre på at det vil resultere i at arbeidstakarar blir betre inkluderte, og dermed vil ein kunne redusere sjukefråveret.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-12-08:
Eg kan roe representanten frå SV med at det stemmer ikkje. Det som har vore vårt poeng, er at nettopp det å gjennomføre fleire dialogmøte vil redusere talet på dei som blir sjukmelde – at ein går inn og ser på førebygginga. Det vil òg resultere i færre sjukmeldte, og derfor vil ein få ei innsparing. Det har vore vårt argument. Det er eit godt forslag, som eg meiner òg ekspertutvalet bør kunne sjå på, når ein skal gå vidare i sjukelønsdebatten. Vår inngangsport til sjukelønsdebatten er jo nettopp at det, når ein har høyrt statsministeren og sett mandatet til ekspertutvalet, har verka som om det er vel mykje fokus på administrative tiltak og regelendringar, og dermed på innstrammingar i sjukelønsordninga. Derfor har me ønskt å leggje inn eit aspekt om at me må fokusere på kvifor folk blir sjuke, og fokusere meir på førebygging.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-12-08:
Eg kan igjen understreke at me ikkje gjekk inn i debatten med eit ønske om å kutte i sjukerettane for dei tilsette. Derfor har det vore viktig for oss i denne prosessen og i innstillinga å understreke at IA-avtalen skal liggje fast, og at me ønskjer ein forlengd og meir forpliktande IA-avtale. Slik sett er eg klar over at ein ikkje kan gjere endringar no, men at dette kan vere eit forslag inn i den debatten som me skal gå inn i. Det viktige for Kristeleg Folkeparti er at ein ønskjer å stimulere til at det blir gjennomført fleire dialogmøte. Då er sanksjonane på arbeidsgivarane, ikkje på dei tilsette. Når ein får gjennomført fleire dialogmøte, vil det òg resultere i at dei tilsette blir betre inkluderte, og det vil få ned sjukefråveret. På den måten vil ein òg redusere utgiftene til sjukeløn.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2009-12-08:
Eit viktig tiltak for å kjempe mot fattigdom er å få fleire i arbeid. I tillegg til å få fleire i arbeid vil òg det å satse på dei menneska som har nedsett arbeidsevne, og det å kjempe for fleire tiltaksplassar, skape eit godt og betre liv for dei enkeltmenneska. Dei siste måltala viser at det er ca. 94 000 personar med nedsett arbeidsevne som er i kontakt med Nav for å få bistand, attføring og kvalifisering. Det som òg er ei utfordring, er at talet på dei menneska med nedsett arbeidsevne som får hjelp, går ned. Eg er klar over at det blir satsa ca. 3 000 plassar på dei med moderate bistandsbehov. Ser statsråden at det er behov for å satse endå meir for dei som særleg treng tettare individuell oppfølging over lang tid – kome med fleire tiltaksplassar til dei med nedsett arbeidsevne?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Det var artig å høre talen – en retorisk argumentasjon for at Høyre er det partiet, og har den politikken, som løfter fattige. Det synes jeg er ganske oppsiktsvekkende. Jeg vil gå videre med å kommentere at Høyre og Fremskrittspartiet mange ganger har sagt at de vil samarbeide. Før valget hevdet Høyre at de skulle være bærebjelken i et bredt borgerlig regjeringsalternativ sammen med Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiets samlede kutt i trygdeytelser på 8,9 milliarder kr og 615 mill. kr i kvalifiseringsstønad vil få dramatiske konsekvenser for mange som er avhengige av disse ytelsene. Hvorfor er det så stor avstand mellom Høyre og Fremskrittspartiet i disse hovedutfordringene for velferdspolitikken nå, når dere før valget skulle være den viktigste bærebjelken? Hva mener representanten Røe Isaksen må til for at Høyre og Fremskrittspartiet skal nærme seg hverandre i disse to hovedutfordringene i velferdspolitikken?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Budsjettet som Stortinget inviteres til å behandle i dag, er preget av de store utfordringene vi står overfor. Arbeiderpartiet gikk til valg på at vi skulle ha den laveste arbeidsledigheten i Europa gjennom finanskrisen. Så langt har vi klart det. Land rundt oss har en ledighet på omkring 10 pst., og vi har pr. november en ledighet på 2,6 pst. Arbeid er det viktigste midlet for å holde folk borte fra fattigdom og utstøting. Arbeid gir selvrespekt og identitet, og det skaper verdier vi kan bruke til beste for fellesskapet. Mange tiltak har som mål at flere skal komme i arbeid ut fra den arbeidsevnen den enkelte har. Å slå sammen ytelsene rehabiliteringspenger, attføringspenger og tidsbegrenset uførestønad til en ny midlertidig folketrygdytelse er bra. Jeg forventer at dette skal skje raskt, og at vurderingene skal være brede, slik at det blir god kvalitet på disse helt fra starten av. Om nødvendig skal etaten hente inn kompetanse utenfra. Fremskrittspartiet gikk til valg på at de ville skape et annerledes Norge. De ville endre Norge på 100 dager, lød de første optimistiske meldingene tidlig i valgkampen. Konfrontert med realitetene ble de nesten byråkratiske i sin språkbruk, for da skulle de vurdere å endre og vurdere å kutte. Men nå som valgkampen er slutt, kutter de. De kutter med nesten 9 milliarder kr i trygdemidler og mer enn 615 mill. kr i kvalifiseringsstønad på neste års budsjett. Dette vil ramme mange! Der Arbeiderpartiets politikk kan omskrives til alle for en, en for alle, opplever jeg at Fremskrittspartiets politikk kan omskrives til elle melle, deg fortelle – hvem skal ut av rekka gå? Nå skal alle med delvis uføretrygd vurderes på nytt. Fremskrittspartiet kutter i kvalifiseringsprogrammet, og så ber de Regjeringen vurdere hvilke unødvendige lover de kan fjerne i Arbeidstilsynet. Jeg har tiltro til at Regjeringen og statsråden, hvis de mener det er unødvendige lover, tar initiativ til å fjerne dem. Etter min oppfatning er dette ikke overbevisende argumenter verken for at enkeltpersoner får mer trygghet eller mer arbeid. Arbeiderpartiet er opptatt av at vi må bryte de tunge og ofte usynlige strukturene i samfunnet som fører til ulikhet. Det å være utenfor arbeidslivet over lang tid øker sjansen for å bli varig utenfor. Å ha foreldre med liten tilknytning til arbeidslivet øker sjansen for at barna får dårlig tilknytning til arbeidslivet. Det er ulikheter i folks helse avhengig av økonomi, utdanning og sosial status. Derfor er det viktig med tidlig innsats overfor familier som sliter med sykdom eller arbeidsledighet og har barn. Det er viktig med alternativ skolegang, og det er viktig at de unge får arbeidserfaring og også hjelp med de problemer de måtte ha. Å gi folk som sliter, tro på at det nytter, tro på at framtiden skal bli bedre, er, sammen med konkret, praktisk inkluderingspolitikk, noe av det viktigste vi kan gjøre. Derfor er jeg glad for at det budsjettet som flertallet legger fram i denne saken, gir signaler om dette til den enkelte: Du er verdifull. Vi har bruk for deg. Du kan, og sammen skal vi finne gode måter å møte de mange utfordringene på.
Sylvi Graham (Høyre), 2009-12-08:
En ikke ukjent herværende SV-representant uttalte til Dagbladet i februar 2008 at uføretrygd er velferdsstatens adelsmerke. For min del tenker jeg at vi godt kan si at det ikke er velferdssamfunnet verdig å gi opp mennesker, for mange flere burde og kunne stått i arbeid. Og som representanten i dag selv sa: Unge burde ikke kvalifisere til uføretrygd så kjapt. Det er Høyre enig i. Det er viktig. Sykefraværet sluser mange ut. Jeg lurer på hva som egentlig er representanten Karin Andersens visjon og intensjon i sykefraværsdebatten. Representanten desavuerer forslag fra sin egen regjering, ja, sin egen statsminister, når han kommer med innspill til tiltak som kan redusere sykefraværet i arbeidet fram mot en fornyet IA-avtale. Andersen karakteriserer i Dagsavisen 1. desember i år statsministerens innspill og forslag som tradisjonelt «høyrepreik», «å stirre seg blind» og å finne «kortsiktige løsninger». På den annen side framhever hun gode eksempler f.eks. fra Mandal, som regjeringen hennes ikke vil skal spre seg.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2009-12-08:
Representanten Pollestad var så vidt innom Petroleumstilsynet i tilknytning til representanten Erikssons innlegg, der han favoriserte Petroleumstilsynet og meinte at vi ikkje brydde oss om sikkerheita til sjøs. Vi bryr oss om sikkerheit til sjøs, på lik linje med at vi bryr oss om sikkerheit på land. Vi får ein stadig større offentleg sektor, utan at regjeringspartia vil vurdera å gjera noko med det. Arbeidstilsynet samt Petroleumstilsynet forvaltar til saman nær 290 mill. kr. Dei har mange av dei same oppgåvene, og ein kan dra nytte av kvarandre i eit samarbeid og oppnå gevinst i ei innsparing som blir resultatet når ein organiserer desse to tilsyna til eitt, som er Framstegspartiet sitt forslag. Kvifor er ikkje regjeringspartia interesserte i å spara der ein kan – ikke minst når det totalt sett kan slå positivt ut når det gjeld tenesta dei skal utføra?
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Som Ropstad helt korrekt påpekte, har et stort tema denne høsten vært økningen i sykefraværet. Fra regjeringspartienes side har vi stått helt fast på at vi ikke skal røre arbeidstakernes sykelønnsordning. Vi skal fokusere på å redusere sykefraværet, noe som jeg oppfatter at Kristelig Folkeparti i store trekk også har sluttet seg til, som en prosess. Så har vi hatt en utfordring i forbindelse med å innføre og gjennomføre dialogmøtene, for gjennomføringstakten, som Ropstad helt riktig påpekte, har vært for lav i forhold til det som har vært intensjonene. Vi har imidlertid sett at den har økt i løpet av 2009, og vi setter stor pris på det. Når Kristelig Folkeparti da i forbindelse med proposisjonen foreslår å sette inn tiltak, begrunner de det med at med økonomiske sanksjoner vil antall dialogmøter økes. Jeg vil bare få en bekreftelse fra Kristelig Folkeparti: Er økonomiske sanksjoner et godt virkemiddel i arbeidet for å få redusert sykefravær?
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Jeg vil gjerne komme med noen utfyllende punkter når det gjelder Petroleumstilsynet. Dette har tidligere vært omtalt i debatten, og som kjent har de ansvaret for olje- og gassanlegg og storulykkeforskriften. Fram til nå har vi tatt for oss det som går på offshore, men de har også – fram til i dag – ansvaret for åtte anlegg på land og ett som er under oppføring. Jeg har lyst til å invitere forsamlingen hjem til meg. Jeg bor i Nordhordland, på et nydelig sted i landet. Dette er strandsonen. Vi har hundremetersbelte i grovt sett alle kommuner, fordi dette er kystkommuner. Når jeg går opp på turplassen vår som har det klingende navnet «bålplassen», og setter meg ned og hviler litt der, kan jeg kikke utover regionen. Da ser jeg Fedje, med «Server», oljeverndepotet og kvikksølvbåten som ligger godt nedi havet, og hvis jeg har litt godt syn og det er godt vær, ser jeg anleggene i Nordsjøen. Hvis jeg snur litt på hodet, ser jeg raffineriet på Mongstad. Vrir jeg litt til på hodet, ser jeg rett ut til Sløvåg, som ligger i Gulen. Der ligger tankanleggene som eksploderte, og der pågår rettssaken nå. Dette er blant de anleggene som Petroleumstilsynet har ansvaret for. Som innbygger og som tidligere ordfører i en slik kommune forholder en seg til denne typen utfordringer: Hva skjer hvis den store ulykken skjer? Hva gjør vi da? Hvem samhandler vi med? Petroleumstilsynet er helt avhengig av tilstrekkelig med kompetanse og ressurser til å kunne spesialisere seg på disse områdene, slik at de sammen med fylkesmannsembetet og kommunene kan bidra til å forhindre at det skjer. Rundt alle disse anleggene bor det mange folk. De ansatte inne på et anlegg og de som er på plattformene, er spesialutdannet i HMS – helse, miljø og sikkerhet. Men de som bor i regionene rundt et slikt anlegg, er på ingen måte spesialutdannet. De er avhengige av at vi, som det offentlige – enten det er fylket, fylkesmannen, kommunen eller Petroleumstilsynet – vet nok om hva vi skal gjøre, og iverksetter tiltak. På noen av disse anleggene øker vi risikoen ved at vi starter CO2-deponering og -håndtering. Det er også lagt til Petroleumstilsynet å motvirke ting som kan skje i sammenheng med det, eller få undersøkt om det kan være aktuelle tema. Derfor vil jeg bare påpeke at det er viktig at Petroleumstilsynet i denne runden faktisk får økt midlene sine og ikke får kuttet dem, fordi oppgavene blir utvidet. Jeg tror faktisk at innbyggerne rundt disse åtte anleggene forventer at vi stiller opp med nok kompetanse og nok ressurser til å forhindre at store ulykker, som har konsekvenser for innbyggerne, kan komme til å skje.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-12-08:
Nei, og det er nettopp det som er poenget. Jeg tror at akkurat det som representanten viser til, er problemet. Problemet er fordommer hos arbeidsgivere. Problemet er at de ikke vet hva de får når de tar inn en person med en slik bakgrunn. Nettopp derfor er det viktig å få innpass, bygge opp relasjoner og vise hva man kan. Kanskje det ikke da virker som et så stort ansvar å ta å prøve ut muligheten for slike ansettelser, og at veldig mange kunne fått en mulighet som de ellers ikke ville ha fått. Den muligheten vil vi være med på å gi dem.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-12-08:
Jeg takker for denne muligheten, og jeg vil gi en veldig stor invitasjon til komiteen om å gi Venstre litt lengre taletid, så vi også kan bruke talen til å vise den store bredden i politikken vår og ikke bare enkeltvedtakene. Jo, det ligger faktisk en kjempestor satsing på dette i vårt alternative budsjett. Dette har alltid vært Venstres greie. I vår fattigdomssatsing ligger det en veldig systematisk satsing på skole og på de hjelpetiltakene som ligger innenfor skole, for vi vet at å satse på en god skole er det mest sosialt utjevnende man kan gjøre. Men det handler også om prioritering, og vi syns at gode lærere og etter- og videreutdanning til lærere er viktigere enn bananer. Så vi har prioritert lærere foran bananer – i motsetning til hva Regjeringa har gjort. Det er fordi vi tror at lærerne faktisk er den viktigste innsatsfaktoren: En god lærer klarer å bidra til at alle får de samme mulighetene senere i livet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-12-08:
For det første var vi med og signerte IA-avtalen. Det er vår partileders navn som står på den, så vi står på det vi har signert på. I helgen satte sentralstyret ned et eget utvalg med de aller beste folkene våre på sykelønn, som skal jobbe og komme med masse ideer om hvordan vi kan ta i tu med det problemet som vi er enige om at vi har. Og vi håper at Regjeringa tar inn over seg alle de ideene som vi kommer med. Det ligger også noen ideer i vårt alternative budsjett som går på skattesystemet, ideer som skal bidra til at flere kommer seg ut av behandlingskøene. Og så til dette med sosial dumping. Jeg tror det er viktig å ha regler som motvirker sosial dumping, men det som jeg har sett – også ut fra personlig erfaring, for jeg har jobbet med utenlandske arbeidstakere – er at av og til blir det regelverket som skaper sosial dumping, og ikke den frie retten som arbeidstakeren har til å lage seg en arbeidsavtale. Jeg har sett hvordan polske landbruksarbeidere som var avhengige av den bonden som hadde hentet dem inn, ikke hadde noen forhandlingsmuligheter på lønn, mens de i dag – når restriksjonene på dette er borte – virkelig har fått en økning i lønn, og virkelig har fått økt rettighetene sine i forhold til arbeidsgiver og kan velge den arbeidsgiveren de ønsker. Men det er mye å gjøre på dette feltet for å gjøre det rettferdig.
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-12-08:
I valgkampen deltok jeg i mange fattigdomsdebatter. Mange steder ble størrelsen på sosialhjelpen – hvor stor den bør være – en del av debatten. Vi har noen objektive kriterier for hvordan størrelsen skal være som vi har fått innspill om fra ulike forskningsmiljø. Jeg skjønner at Regjeringa ikke har prioritert å øke satsen innafor rammene til dette budsjettet, slik vi i Venstre har foreslått i vårt alternativ. Men mitt spørsmål til statsråden er om hun ser på økning av sosialhjelpen som en viktig faktor for å nedkjempe fattigdom, slik at hun kanskje i framtida vil vurdere å strekke seg mot Venstres forslag om å nå SIFO-standard. Eller er ikke sosialhjelpen en viktig faktor for å nedkjempe fattigdom?
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Representanten Skei Grande og Venstre har hatt et varmt engasjement for å inkludere flere innvandrere i arbeidsmarkedet. Som representanten sikkert kjenner til, er dette en gruppe som fort kan slite – mye på grunn av fordommene som er ute i det norske samfunnet, med mange stengte dører. Men med Venstres holdning til å liberalisere arbeidsmiljølovens bestemmelser og slippe det med midlertidige ansettelser ganske fritt: Er det riktig at innvandrere skal godta dårligere arbeidsplasser i det norske samfunnet enn det såkalte etnisk norske skal?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Kvalifiseringsprogrammet er et viktig tiltak for at de som faller utenfor, skal kunne komme tilbake og få et anstendig liv. Det er viktig at de som jobber med de brukerne som skal ha kvalifiseringsstønad, er kvalifisert til å gjøre de vurderingene som skal gjøres. Derfor har Arbeids- og velferdsetaten satset mye på opplæringsprogrammer for at de som skal jobbe med dette, skal ha den nødvendige kunnskapen. Før arbeidsavklaringspengene skal innføres i mars neste år, gjennomføres det et betydelig kompetanseløft for dem som skal jobbe med den typen vurderinger. I tillegg er det viktig at man lærer av hverandre. Jeg føler meg trygg på at Arbeids- og velferdsetaten har hatt fokus på å gi de ansatte nødvendig kompetanse. Samtidig er det slik at i de minste kontorene vil det også være behov for å ha støtte fra andre for at man skal kunne gjennomføre nødvendige tiltak.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Det er ingen tvil om at hjelpemidler er et viktig virkemiddel for at folk skal kunne fungere. Derfor har Regjeringen nå satt ned et offentlig utvalg som skal gå igjennom hele hjelpemiddelområdet for å vurdere om vi har en riktig innretning på området, og om det er de riktige tiltakene som er der. Før vi gjør vurderinger knyttet til om det er nye grupper eller andre grupper som skal inn, vil jeg avvente den utredningen som blir gjort, og vil komme tilbake til Stortinget hvis det er aktuelt med nye tiltak.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Jeg tror det er viktig å være klar over at fattigdom kan oppleves ganske forskjellig, avhengig av hvem du er og hvilken livssituasjon du er i. Derfor tror jeg det er ganske vanskelig å sette helt absolutte mål på hva fattigdom er. Fattigdom dreier seg om hvor stor inntekt du har, men det dreier seg også om veldig mye mer, hvilken tilgang du har på forskjellige velferdsordninger og hvilke sosiale rammer du har rundt deg. Derfor er det ganske vanskelig å sette de riktige målene. Men jeg tror det er viktig at vi har en ganske bred tilnærming til måling av fattigdom. Etter min vurdering preges diskusjonen på mange måter av en diskusjon om den relative utviklingen til lavinntekt. Jeg vil være åpen og hilser en debatt om hvilke målsettinger vi skal ha, velkommen – jeg skal gjerne diskutere det. Jeg er positiv til å vurdere andre målsettinger og om de relative inntektsmålene vi har nå, skal suppleres med andre og mer absolutte mål på fattigdom. Jeg tar gjerne imot innspill på det når vi skal diskutere innstillingen fra Fordelingsutvalget, når den kommer.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
På lik linje med spørsmålsstilleren er også jeg bekymret for at vi ikke har klart å få flere med nedsatt arbeidsevne inn igjen i jobb når har vi hatt en periode med høykonjunktur, og når vi i tillegg har lagt til rette – bl.a. gjennom ordningen med lønnstilskudd – for at folk skal kunne komme inn i jobb dersom de ikke kan yte fullt ut. Vi har nå et tiltaksnivå på over 78 000 plasser, om lag 3 000 av dem er fordelt – som representanten sier – til dem som har et moderat bistandsbehov, og om lag 1 000 plasser til dem som har nedsatt arbeidsevne. Nav-systemet disponerer selv plassene ut fra de behov de ser, og kan innrette tiltakene sine på den måten man mener er hensiktsmessig. Jeg mener at det er viktig at man tar hensyn til at vi har klart å få få ut i arbeid, og ser helt klart at det kan være nyttig å ha økt fokusering på den gruppen i tiden framover.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
For meg er det viktigste tiltaket kvalifiseringsprogrammet. Det bidrar til at flere kan komme seg ut i arbeid eller aktivitet. Men det vil også være mennesker som trenger sosialhjelp. Jeg er skeptisk til å innføre minstenormer eller faste satser, for jeg tror at det fort vil oppfattes som maksimalsatser og ikke som minstenormer. Jeg tror at det er kommunene som best kan vurdere hvilket behov den enkelte har, ut fra en helhetlig vurdering av den enkeltes livssituasjon og hele den situasjonen personen er i, og da tror jeg maksimalsatser eller minstesatser fort vil slå feil ut. Da klarer vi ikke å se individet, og jeg er opptatt av at vi i sånne sammenhenger ser det enkelte individet og de behovene enkeltpersonene har rent konkret.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-08:
Først til representanten Røe Isaksen: Jeg vil bare minne om at alle de tre rød-grønne partiene gikk til valg på at vi skulle bruke fellesskapets midler på den måten at vi skulle satse på tiltak og ikke på skattelette. Regjeringen fikk faktisk tillit til å kunne fortsette. Jeg tror at flere ser at dersom vi skal få gode tiltak for dem som faller utenfor samfunnet, er veien å gå å bygge velferdssamfunnet stein for stein, ikke satse på å gi skattelette eller andre ting som gjør at forskjellene i Norge bare øker. Jeg tok ordet fordi representanten Janne Fardal Kristoffersen fra Høyre utfordret meg til å si noe om hvorfor vi ikke hadde tatt kontakt med Mandal. Jeg tror de fleste som har hørt meg i debatter i denne sal og i andre sammenhenger når vi har diskutert sykefraværet, har hørt at jeg har sagt at jeg ønsker å være åpen for å se på veldig mange tiltak. Derfor har jeg også nevnt Mandal i mange av mine innlegg, nettopp for at vi skal kunne høste erfaringer fra tiltak som vi har sett i Mandal og på liknende steder. Regjeringen har hatt et aktivt samarbeid med Kommune-Norge, nettopp fordi Kommune-Norge har hatt høyt sykefravær. Det har vært et stort program, Kvalitetskommuneprosjektet, der over 100 kommuner har vært med, og der sykefraværet har vært i fokus i de aller fleste av kommunene. Nå er vi i ferd med å evaluere det prosjektet. Det vil gi oss nyttig erfaring, på samme måten som Mandal-prosjektet vil når vi kan hente erfaringer fra det om litt. Regjeringen har et høyt tiltaksnivå, og det skal vi fortsette med. Da mener jeg at de som jobber i Nav-systemet med den enkelte, er de som best kan sette inn de riktige tiltakene. Derfor har vi ikke satt noen vanntette skott mellom de forskjellige ordningene. Dersom det viser seg at det er behov for å legge mer vekt på dem som har nedsatt arbeidsevne, enn det vi har som måltall, vil det faktisk være mulig å gjøre det. Det er riktig at vi har hatt en økning i avklaringen rundt det. Det skyldes at vi bruker lengre tid på å arbeidsavklare og finne de rette tiltakene for den enkelte. Jeg ser at vi gjerne skulle gjøre det raskere, men faktisk er det også ganske viktig at vi bruker så mye tid på de avklaringene at de tingene vi setter i gang, faktisk er de virksomme tiltakene. Jeg synes vi for ofte har hørt om personer som går fra tiltak til tiltak nettopp fordi man ikke har tatt seg tid til å gjøre den grundige vurderingen som er nødvendig for at tiltakene skal være riktige. Det mener jeg må være riktig, ikke bare for den enkelte, men det vil også være en riktigere måte å bruke samfunnets penger på.