trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
For at folk i Norge skal kunne leve et godt liv slik de selv ønsker, er god helse helt avgjørende. I det arbeidet trenger vi mer fellesskap, ikke mindre. Fellesskapsløsningene er den beste garantisten for å sikre at alle får tilgang til de beste helsetjenestene, uavhengig av eget utgangspunkt. Regjeringen sier det er små forskjeller i Norge. Dessverre gjør den ikke det som trengs for at det skal bli værende slik. I dag har over 500 000 nordmenn privat helseforsikring. Jeg klandrer ikke dem som velger å tegne en slik forsikring, men vi 169 som sitter i denne salen, bør ikke være fornøyd med at over en halv million ikke lenger tør sette sin lit til at fellesskapets sikkerhetsnett er godt nok. Jeg får tilbakemeldinger fra folk som f.eks. er blitt henvist til MR-undersøkelser og forteller om flere måneder i kø, men at man, dersom man kan betale noen tusen eller har helseforsikring, kan komme inn dagen etter. Da er det kanskje ikke så rart at folk opplever at det er hull i fellesskapets sikkerhetsnett. Det er situasjonen på denne regjeringen og statsråd Høies vakt. Fordi regjeringen i de fire årene som har gått, ikke innfridde løftet sitt om 12 mrd. kr mer til sykehusene, må Sørlandet sykehus, som jeg hører til, kutte flere hundre stillinger de neste årene. Det skaper ikke mer trygghet for innbyggerne på Agder. Tvert imot skaper det usikkerhet rundt tilbudene i særlig Arendal og Flekkefjord. Det siste regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre gjorde i budsjettforliket i fjor høst, var å legge inn et effektiviseringskrav for sykehusene på nesten 600 mill. kr. La oss håpe de ikke legger opp til en reprise av dette i morgen, for det bidrar ikke til at flere folk får god, rask og nødvendig helsebehandling, enten det er på Agder eller i resten av landet. Men å gi flere muligheten til å oppleve livskvalitet handler også om å se hele landet for å la seg inspirere av de gode ideene der ute. I valgkampen var jeg i Grimstad og besøkte Øygardens Institutt og ble imponert. Det er et dagtilbud for folk fra bare drøyt 60 år og oppover med demens, drevet av frivillige, satt i gang av noen som selv hadde en far som hadde fått demens. På et småbruk i Grimstad fikk de muligheten til å oppleve mestring gjennom å lage mat sammen, slå plenen eller male en uthusvegg og muligheten til opplevelser gjennom turer i nærmiljøet. De frivillige opplevde gleden ved å gjøre noe meningsfullt for andre, samtidig som de selv fikk tilhørighet og en mer sosial hverdag. Med ganske få offentlige kroner i støtte til denne typen aktivitet rundt om i landet kan vi få til noe som betyr veldig mye for mange. Det har Arbeiderpartiet gitt rom for i sine budsjetter, og vi har sagt i vårt program at vi vil samarbeide med frivillige lag og enkeltpersoner som kan bidra i eldreomsorgen. Det handler om at vi bryr oss om hverandre, og at fellesskapet stiller opp. Gjennom fellesskapet vil Arbeiderpartiet bygge helsetilbudet. Det er lov for regjeringen og de andre borgerlige partiene å se til venstresiden i de sakene, for tross alt er det jo på venstresiden en finner hjertet.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Jeg har i hele mitt politiske virke vært for en ny organisering av hovedstadsregionen. Oslo og Akershus hører sammen på nær sagt alle områder, men det er bare å registrere: Det er ikke flertall og ønske i Oslo om å slå seg sammen med Akershus eller å gå inn i en større hovedstadsregion. Jeg tror jeg vil legge til: Ikke i noe parti i Oslo er det ønske om det. Og i tillegg: Antageligvis er det ingen regjering som vil tvinge Oslo – med den betydningen Oslo har – inn i en annen organisering. Da vil jeg si det slik: Hvis du ikke får den du vil gifte deg med, blir du skuffet, men det går etter hvert over. Løsningen er i alle fall, hvis du ikke får den du vil gifte deg med, i stedet å gifte deg med to andre! Det er det som nå er realiteten i det som skjer med regionen Viken, den nye regionen fra Halden til Hallingskarvet, ved sammenslåingen av Akershus, Østfold – og jeg tror jeg har presidenten med meg når jeg legger til – og vakre Buskerud. Det er ingen som vil ha en slik sammenslåing: ikke de tre fylkestingene, ingen av de 22 kommunene i Akershus – mange av dem med Høyre-ordfører – og, så vidt jeg vet, ingen av fylkespartiene til alle partier i de tre aktuelle fylkene. Jeg ser at Akershus Høyres leder, Hårek Elvenes, står på lista etter meg. Han har jo vært ute med klar tale og sagt at det er galskap å slå sammen fylkene i Oslo-området – Viken – uten at Oslo er med. Vel talt av Høyres leder i Akershus! Jeg er helt enig. Likevel vedtok altså Stortinget det de gjorde i juni. I valgkampen var det flere av oss som prøvde å ta opp dette, men de fire partiene som sto bak vedtaket i juni, bare flåste det bort. Det var ikke mulig å få en seriøs diskusjon om fordelen med å etablere regionen Viken. Ingen ville forsvare det, og det er forståelig, for det kan ikke forsvares. Det er en usedvanlig dårlig idé å organisere hovedstadsregionen uten at hovedstaden er med! Og da bør vi si: Det er greit, enten gjør vi dette ordentlig, eller så lar vi det være. Så jeg appellerer til Kristelig Folkeparti, som har kommet med gode signaler etter valget. Jeg skal ikke ta opp igjen hele regionreformen, men konkret forslaget som nå kommer til behandling i Stortinget: Vær så snill, Kristelig Folkeparti, se nøye og grundig på forslaget om region Viken.
Hårek Elvenes (Høyre), 2017-10-11:
Vi får la Viken ligge i denne omgangen. Jeg skal heller bruke min taletid til å komme inn på et anliggende i Akershus fylke som er vel så viktig som Viken. Gjørv-kommisjonen ga en drepende rapport over tilstanden i norsk beredskap. Den rystet et samlet storting og hadde en rekke anbefalinger om hvordan beredskapen skulle bli bedre. Ett av tiltakene som var foreslått, var et nasjonalt beredskapssenter. Representanten Wilkinson var innom dette senteret i sitt innlegg, som var direkte misvisende med tanke på det arbeidet som er gjort for å redusere støyen fra det beredskapssenteret. Senteret bygges nå ut gjennom en statlig regulering der det er tatt til følge en rekke forslag om å redusere støyen, som kom fram i høringsperioden. Slik som senteret nå vil bli bygd, vil både de nasjonale og de lokale støykravene bli tilfredsstilt. Det blir bygd støyvoller, det blir brukt støyabsorberende materialer, og det blir innebygde standplasser. Å sørge for innbyggernes trygghet er faktisk regjeringen, Stortinget og statens viktigste oppgave. Derfor har denne regjeringen løftet fram sivil og militær beredskap i fireårsperioden – også i trontalen. Faktisk har denne regjeringen gjennomført alle de tiltakene som Gjørv-kommisjonen kom med i sin rapport. La meg nevne: Det har blitt 1 800 flere stillinger i norsk politi, samtlige politidistrikt har fått pansrede kjøretøy, PST er styrket med 300 mill. kr, det er over 300 flere skarpt personell i norsk politi som kan håndtere skarpe situasjoner, og det er bestilt nye politihelikoptre. Dessverre tillater ikke tiden å nevne mye av det andre som faktisk er gjort. Men arbeidet med beredskap – det være seg den sivile eller den militære beredskapen – er ikke et prosjekt som fullføres, der en kan si at nå har vi kommet til veis ende, fordi trusler og risiko endres over tid. Men det går en linje gjennom regjeringens arbeid med å ta fatt i den sivile og militære beredskapen. Forsvaret er nå snudd fra årevis med nedbygging, gjennomført av skiftende regjeringer, til nå en gradvis oppbygning, der det skal brukes 180 mrd. kr mer på Forsvaret over langtidsperioden. Og dette gjøres i erkjennelsen av at vi må ha et sterkt nasjonalt forsvar for å kunne drive suverenitetshevdelse, unngå å bli utsatt for politisk press og i verste fall være i stand til å forsvare vårt eget territorium, som er helt avgjørende for at vi skal utøve et demokrati og være en rettsstat.
Lill Harriet Sandaune (Fremskrittspartiet), 2017-10-11:
Jeg er glad for at det de siste årene er satset fra regjeringen, Kristelig Folkeparti og Venstres side på viktige reformer, noe som vil være en forutsetning for at vi skal klare å møte utfordringene i framtidens Velferds-Norge. Norge og verdens utvikling raser i et stadig høyere tempo, og de rød-grønnes løsning synes å være å stoppe alle forsøk på å tenke nytt og finne nye løsninger på store og viktige utfordringer i Velferds-Norge. De rød-grønne skal ha forbedringer på alle områder, men samtidig jobbes det iherdig mot alle forslag og reformer som presenteres fra regjeringens side – for man skal ikke ha forandringer, bare forbedringer. Det finnes ikke noen erkjennelse av at skal man ha forbedringer, forutsetter det at man er villig til å endre på noe. Utfordringer og problemer skal løses på én måte, og det er med økte skatteinntekter både til staten og til kommunene. Folket skal betale, men hvordan man bruker pengene, skal det ikke settes noen krav til og gjøres vurderinger rundt. Representanten Lauvås fra Arbeiderpartiet utfordret i går representanten Limi fra Fremskrittspartiet når det gjaldt eksempler på hvor det har vært unødvendig å innføre eiendomsskatt. Jeg kan gjerne gi et eksempel fra min hjemkommune, Malvik, der vi har hatt denne usosiale skatten i flere år. I 2003 gikk Arbeiderpartiet der til valg på at det måtte bli innført eiendomsskatt – i likhet med lovnaden om 15 mrd. kr i skatteøkning ved dette valget – fordi det ikke fantes noen annen løsning. Heldigvis tapte Arbeiderpartiet valget i 2003, og vi fikk et borgerlig flertall i kommunen vår. Hva skjedde da? Jo, i løpet av fire år klarte man, med omstilling og uten oppsigelser, å redusere kommunens gjeld med 130 mill. kr, samtidig som man greide å snu driftsbudsjettet fra nesten 30 mill. kr i minus til flere millioner i pluss det siste året – alt dette i løpet av fire år. Da kom kommunen seg av ROBEK-lista og ble i stand til å investere igjen, innenfor viktige områder som skole, helse og velferd. Det hører med til historien at Arbeiderpartiet kom tilbake til dekket bord i 2007, etter lovnad om at eiendomsskatten ikke skulle innføres. Men de bestemte seg for å bryte valgløftet sitt, de førte velgerne bak lyset og innførte eiendomsskatt. I 2016 hadde Malvik kommune et overskudd på 41 mill. kr, og eiendomsskatten kreves fortsatt inn, uten hensyn til innbyggernes inntekter og betalingsevne. Det er blitt en lettvint løsning å sende regningen til innbyggerne. Den eneste løsningen Arbeiderpartiet har både lokalt og nasjonalt, er altså å øke inntektene i form av økte skatter. Denne løsningen mener Fremskrittspartiet er feil, og vi vil derfor fortsatt jobbe for å senke skattenivået for landets innbyggere og sørge for en mer fornuftig bruk av de pengene det offentlige har.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Jeg setter pris på at listen fra Fremskrittspartiet nå begynner å komme. Det var opptil flere kommuner, så jeg venter spent på resten. Jeg hører at ulike representanter fra Høyre og Fremskrittspartiet nå er bekymret over et arbeiderparti som de mener vil være mindre konstruktive og mindre samarbeidsvillige. Det kan hende at disse representantene bør tenke seg litt om og ta en liten runde på hvordan forlik inngått mellom ulike partier faktisk forvaltes. Ønsker man at brede forlik fremdeles skal være en mulighet og en styrke for vårt demokrati, må forlikspartene være trygge på at oppnådd enighet ikke misbrukes i etterkant – ikke i det politiske ordskiftet og ikke i utførelsen av enigheten. Parlamentarisk nestleder i Høyre uttalte for noen få måneder siden at Arbeiderpartiet er med på å vedta brede forlik istedenfor å fremme egne løsninger. Nå kritiserer den samme parlamentariske nestlederen Arbeiderpartiet for ikke å være konstruktive og for å ha egne løsninger. Nå må bl.a. Høyre bestemme seg: Ønsker de å finne gode løsninger som står seg over tid, eller skal de fortsette å opptre så uryddig i det politiske ordskiftet at slik enighet i praksis blir umulig å få til? Da brytes tilliten ned. Det bør regjeringspartiene, statsrådene og representantene for regjeringspartiene her i Stortinget ta seg en liten tenkepause rundt. Når regjeringen signaliserer en styrket innsats for integrering, skal de møte et konstruktivt arbeiderparti, et arbeiderparti som ønsker at integreringen skal lykkes. Jeg ser fram til konstruktive debatter om det. I den sammenheng er det slik at kommunene vil få en nøkkelrolle i integreringen og inkluderingen. Det er ute i kommunene integrering og inkludering foregår. Det er på arbeidsplassene og på fritidsarenaen, med deltakelse i frivillige organisasjoner, ulike lag og foreninger, integreringen og inkluderingen foregår. Jeg tar regjeringens trontale på alvor, selv om jeg mener at den er mer grå enn blå. Jeg forutsetter også at begge regjeringspartiene står bak og er samsnakket når de sier at integreringen må styrkes, selv om enkelte uttalelser fra enkeltrepresentanter fra denne talerstolen kan være med og så tvil om det. De nærmeste månedene vil vise om regjeringen mener alvor med styrket integrering. Gjør de det, skal de møte et konstruktivt arbeiderparti. Men da må vi også forvente en ryddig opptreden fra Fremskrittspartiet og Høyre.
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2017-10-11:
Jeg merket meg at statsministeren i sin tale i dag la vekt på at vi må utvikle et bærekraftig velferdssamfunn. Jeg forstår det slik at statsministeren i begrepet «bærekraftig velferdssamfunn» også legger at vi må lykkes med integrering. Det medfører at vi må føre en ansvarlig og regulert arbeidsinnvandringspolitikk. Vi må føre en rettferdig og streng asyl- og flyktningpolitikk der de som har rett til beskyttelse, får det, og ikke de som ikke har det. Vi kan ikke ta imot flere enn vi klarer å håndtere, og vi må sørge for dem som allerede er en del av Norge. Det motsatte vil føre til stigmatisering. En aktiv integreringspolitikk krever at vi satser på tiltak som skaper god integrering og inkludering, uavhengig av bakgrunn. For Senterpartiet er språk et av de viktige tiltakene her. Språk er nemlig en av nøklene til samfunnsforståelse og derigjennom integrering. Det er nøkkelen til arbeidsmarkedet og arbeidsmulighetene. Et grunnleggende menneskelig behov er å delta i arbeidslivet, føle tilhørighet, føle at man får bidra og ikke minst bli sett. Å lykkes med dette er integrering i praksis. For å få dette til må vi ta hele landet i bruk. Vi må motvirke en utvikling av parallelle samfunn og gettodannelser, som vi ser tendenser til i andre europeiske land. Varsellampene blinker allerede i Norge. Det kan vi ikke lukke øynene for. Gettofisering og parallelle samfunn er et onde som ethvert samfunn må bekjempe. Når noen grupper lever atskilt fra storsamfunnet, blir det minimalt med interaksjon. Det blir ingen meningsbrytninger, impulser og korrigeringer mellom det lukkede samfunnet og storsamfunnet. Under slike forhold får fordommer, fremmedfrykt og misoppfatninger leve i beste velgående. Spredt bosetting er et godt virkemiddel for et bærekraftig velferdssamfunn med godt integrerte mennesker i lokalsamfunnet og derigjennom i nasjonen. Innvandrere som bosettes rundt omkring i hele landet, møter det norske språket og samfunnet på en helt annen måte enn hvis de skulle bosettes i allerede innvandrertette områder. En forutsetning for spredt bosetting i hele landet og dermed integrerte mennesker i samfunnet, uavhengig av bakgrunn, er at det finnes et mangfold av arbeidsplasser, tjenester, næringsliv, skoler, barnehager, fritidstilbud og ikke minst livlige lokalsamfunn som skaper trivsel og tilhørighet, i hele landet. Arbeidsplasser og tjenester nær folk i hele landet vil etter Senterpartiets syn være en nøkkel til at alle skal kunne delta, bli sett, føle tilhørighet lokalt og nasjonalt og dermed få bidra gjennom arbeidsplasser til verdiskaping og et bærekraftig velferdssamfunn framover.
Nils T. Bjørke (Senterpartiet), 2017-10-11:
For å sikra beredskapen er det viktig å ta vare på jordressursane. Noreg har lite matjord, og det vert bygd ned altfor mykje god matjord. Ei slik utvikling er ikkje berekraftig. Stortinget har vedteke eit mål om at omdisponering av matjord skal vera nede i 4 000 dekar årleg innan 2020. Ein skal nå måla gjennom ein gradvis reduksjon i nedbygginga. Regjeringa har gjort lite for å nå dette målet, og utviklinga har dei siste åra gått i feil retning. Fleirtalet i næringskomiteen slo ved behandlinga av jordbruksmeldinga fast: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Høyre og Fremskrittspartiet, minner om at målet i jordvernstrategien er offensivt, og forutsetter at regjeringen følger opp de konkrete forslagene i strategien. Flertallet mener fremdriften fra regjeringen så langt har vært for dårlig.» Dyrka jord er avgjerande for sjølvforsyninga. Jordvern vert trekt fram i festtalar som viktig i mange kommunar. Eg har ikkje tal på alle dei ordførarane som er opptekne av jordvern som prinsipp, og som meiner at det vil stoppa og forhindra nedbygging. Utfordringa er når det kjem til konkrete saker. Då er nettopp den saka dei har, så viktig at vernet må vika. Me ser stadig vedtak om nedbygging, som i Bergen, der Fleslandsvegen lenge skulle vera ei endeleg grense. Det vart brukt som argument for nokre år sidan for å ta dyrka mark som var såkalla inneklemt, for å sikra ei endeleg grense. No vil dei ta 1 000 dekar til på andre sida av vegen, og medan dei planane nettopp er vedtekne i bystyret, kjem det nye planar om å ta meir dyrka mark i nærleiken. Eg vil minna om at desse 1 000 dekar faktisk er ein fjerdepart av alt ein skal ta i året. Trondheim og Orkdal er andre døme der store areal med dyrka mark vert tekne. Dette viser at storsamfunnet må ta eit større ansvar for jordvernet. Når utbyggjarar kan visa til mange nye arbeidsplassar, er erfaringa at kommunane ikkje klarar å seia nei. Me må sikra at kommunane ikkje nyttar tida fram til 2020 til å forsetja med nedbygging. Det hastar difor med strengare reglar. Eg har snakka med fleire utbyggjarar som seier at dei ser at det er mogleg å finna andre utbyggingsområde, men så lenge det er dei utbyggjarane som brukar tid og krefter på å påverka myndigheitene for å få bygd ned dyrka mark, som vinn fram, vert det for risikabelt å satsa på andre område, der ofte startprisen vert noko høgare. Fylkesmennene har ei sentral rolle når det gjeld å redusera omdisponeringa av dyrka jord. Ei aktiv oppfølging av jordvernet frå fylkesmennene er eit av dei viktigaste tiltaka for å redusera nedbygginga av dyrka mark. Men då må regjeringa støtta fylkesmennene i arbeidet for eit aktivt jordvern, og ikkje berre støtta utbyggjarane. Då er eg sikker på at det er mange utbyggjarar som finn alternative areal.
Ove Trellevik (Høyre), 2017-10-11:
I går fekk me høyra partileiar Jonas Gahr Støre kritisera regionreforma, og han karakteriserte ho som eit makkverk. Det er òg fleire her i dag som har kritisert regionreforma og kommunereforma. Hensikta med regionreforma er å styrkja fylkeskommunen som ein regional samfunnsutviklar, og det er ei viktig oppgåve. Å møta utfordringane i samfunnet på ein god måte er tett knytt til regionale og lokale strukturar. Nye oppgåver er også ein del av dette. Men like viktig er det å styrkja samarbeidet mellom staten, fylkeskommunane og andre regionale aktørar som har oppgåver som er viktige for utviklinga i ulike delar av landet. Regionreforma er på ingen måte ferdig. Endringar kjem. Blant anna har regjeringa oppnemnt eit ekspertutval, etter oppmodingsvedtak her i Stortinget, som vil bidra til ny oppgåvefordeling mellom stat og fylkeskommunar, og kanskje kommunar. Uansett kva enkelte måtte meina om dei ulike reformene, har me alle eit ansvar for at fellesskapet sine ressursar vert forvalta best mogleg. Det handlar om best mogleg velferd for kvar krone, sa statsminister Erna Solberg tidlegare i dag. Å karakterisera dette arbeidet, som fleirtalet her på Stortinget har vedteke, som eit makkverk, tener ikkje saka. Ein stadig større del av befolkninga bur i distriktssenter, tettstader og byar, av ulike årsaker. Skal kommunane og fylkeskommunane lykkast med å utvikla gode, attraktive og levande distrikt, tettstader og byar, må dei ha rammevilkår som gjer at det er mogleg. Det handlar om at me legg til rette for dei gode løysingane lokalt, og då må kommunane ha reell fridom til å prioritera og organisera drift og oppgåveløysing ut frå lokale behov og forhold. Me må vera forsiktige med å diktera bemanningsnormer, øyremerking, lovfesting, individuelle rettar o.l., som hindrar heilskaplege lokale prioriteringar og løysingar. Innbyggjarane må få kunna utvikla sin region og sin kommune med utgangpunkt i lokale og regionale fortrinn, ressursar og behov. Me treng godt lokalt sjølvstyre, me treng lokal råderett, og me treng sterke kommunar og regionar. Det føreset også endringar i kommunestrukturen i tida som kjem. I kommuneproposisjonen for 2019, som kjem til våren, vil regjeringa, slik eg har oppfatta det, koma nærmare tilbake til korleis arbeidet med endringar i kommunestrukturen kan leggjast opp. Me er godt i gang, me har starta, men dette er på ingen måte eit makkverk – så langt som vi er komne – verken på region- eller kommunenivå, slik enkelte kallar det. Det er ein god start, og det skal verta godt å følgja det opp i det vidare arbeidet.
Stefan Heggelund (Høyre), 2017-10-11:
I dag går regjeringspartiene på et nederlag, og det er fordi det nå er flertall for å øke fedrekvoten. Dette spørsmålet, som er blitt framstilt som det eneste likestillingsspørsmålet som er viktig i Norge, og det eneste likestillingsspørsmålet venstresiden makter å ta tak i, skal derfor igjen opp på dagsordenen. Det er nå flere kvinner som jobber heltid, enn under de rød-grønne. Derfor ønsker de ikke lenger å snakke om det. Det er flere barn som går i barnehage, enn under de rød-grønne. Derfor ønsker de ikke å snakke om det. 50 000 barn fikk i 2016 billigere barnehageplass med denne regjeringen, fordi vi mener det er riktig å prioritere billigere velferdstjenester til dem som trenger det. Derfor ønsker de ikke å snakke om det. Andelen fedre som tar ut permisjon, øker under denne regjeringen. Derfor ønsker de ikke å snakke om det. Da står disse fire ukene igjen som det alt står og faller på i likestillingsspørsmålet. Er det troverdig? Og er det ikke et mål at familiene skal ha valgfrihet, at vi skal slippe at familiene skal passe inn i en eller annen matematisk formel vedtatt av politikere? Ingen familier er like. Ingen barn er like. Ingen foreldre er like. Det prinsipielle spørsmålet er altså hvor staten skal blande seg inn, når staten skal få et ord med i laget. Jeg mener at vi fant en god balanse i dette spørsmålet. Jeg ser i dag at flertallet i salen er uenig. De mener at vi, 169 representanter, skal sette oss ned ved familiens kjøkkenbord og ikke bare delta i foreldrenes diskusjon om permisjonstiden – vi skal ha vetorett over foreldrenes beslutning. Jeg er uenig i det. Jeg vil bevare familien som en viktig institusjon, og jeg vil bevare dens plass i sivilsamfunnet. Det trodde jeg Kristelig Folkeparti også ville. Tidligere i dag snakket Geir Jørgen Bekkevold om viktigheten av familiens valgfrihet – bra. Men han begrenset det til å gjelde kontantstøtten. Han kunne ikke inkludere foreldrepermisjonen i det innlegget, for i denne saken har Kristelig Folkeparti gått til Arbeiderpartiet. Det er spesielt, for det er to partier med helt ulikt syn på familienes rolle – men ikke når det gjelder foreldrepermisjonen, ikke når det gjelder hvordan familiene skal få bestemme over permisjonstiden. Sånn flytter vi oss fra skanse til skanse, helt til alt passer inn i formelen – vår formel, den som vedtas her, og som vi klapper oss på skulderen for og sier til hverandre at ja, det var verdig og rett. Jeg vet hvordan denne voteringen kommer til å gå, men jeg hadde håpet på et annet utfall. Jeg håper vi i framtiden vil fortsette å bevare familiene som en viktig samfunnsinstitusjon. Men da må de få lov til å bestemme ting selv.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Det var interessant å høre representanten Heggelunds innlegg nå. For første gang har jeg hørt Heggelund være på denne talerstolen og ikke være overrasket over debatten. Det er jo det han pleier å være. Men nå har altså Heggelund erkjent at regjeringen går på sitt første nederlag i denne perioden. Det er bra, for vanligvis pleier Heggelund å være ganske interessert i å snakke om Arbeiderpartiets politikk. Hans fascinasjon for Arbeiderpartiets gjøren og laden overgår som kjent det meste. I går var representanten Heggelund bekymret for at Arbeiderpartiet kom til å være et tydeligere opposisjonsparti og ikke kom til å inngå så mange kompromisser. Det hadde vært interessant om Heggelund kunne fortelle litt om hvilke kompromisser man var villig til å inngå i arbeids- og sosialkomiteen i forrige periode. Alle de forslagene som Arbeiderpartiet la fram da, ble som kjent nedstemt. Statsministeren sa i sitt innlegg her i dag at det nye begrepet «bærekraftig velferdssamfunn» også betyr å bekjempe de store forskjellene. Det er interessant at dette kommer nå, etter fire år med kutt som rammer dem som har minst. Nå varsles det altså en politikk som skal bekjempe de store forskjellene. Nå skal man reparere det man har stelt i stand de siste fire årene. Det blir spennende å lese statsbudsjettet i morgen og se hva de konkret kommer med for å bekjempe forskjellene som har økt i Norge de siste årene. Arbeiderpartiet vil fortsette sitt arbeid med å redusere forskjellene mellom folk. Da må vi sørge for arbeid til dem som kan arbeide. Det gjelder ikke minst våre nye landsmenn. Og vi må ta hele landet i bruk. I Oppland har ikke ledigheten rammet like hardt som i resten av landet, men altfor mange står utenfor arbeidslivet. Det er behov for økt oppmerksomhet rundt en negativ befolkningsutvikling og få nye arbeidsplasser. Statlige arbeidsplasser sentraliseres, og det rammer distriktene. Vi så det veldig tydelig med politireformen, for nå er politidistriktene så store at politikraften brukes på å kjøre folk til fengsel på Hamar istedenfor å være i distriktene. Vårt forslag til justisministeren om å bruke de lokale fengslene som arrest falt i fisk – forslaget kom vel ikke fra rett parti. Trontalen og innleggene fra regjeringens medlemmer og våpendragere her i salen har stort sett dreid seg om å dempe forventningene. Budskapet er at festen er over. Ideene er borte. Det er ikke anledning til å bruke mer av barnebarnas sparepenger. Norge fortjener bedre.
Tina Bru (Høyre), 2017-10-11:
Daværende nestleder i Kristelig Folkeparti Dagrun Eriksen sa til Vårt Land i februar i år: «Nå begynner det nesten å bli et lite mønster at Høyre velger statlig styring av familieliv, barndom og foreldreskap. Den har normalt hørt til venstresiden i norsk politikk.» Hun sa også: «Jeg har hatt noen sjokkartede opplevelser. Jeg har debattert med Høyres Tina Bru og fått flashbacks til diskusjonene mine med Aps Karita Bekkemellem Orheim i gamle dager.» Da regjeringen reduserte fedrekvoten fra 14 til 10 uker i forrige periode, sa partileder Knut Arild Hareide at det var den ideale løsningen. Han argumenterte med at man med dette fikk mer valgfrihet for familiene og større fleksibilitet. Det er med skuffelse jeg i dag ser at Kristelig Folkeparti nå forlater denne linjen i spørsmålet om hvordan familiene skal fordele permisjonstiden. Selv om jeg ble brukt som et skremmeeksempel på et Arbeiderparti-aktig Høyre som Kristelig Folkeparti vil få vansker med å samarbeide med, må jeg kunne si at i dette spørsmålet er det jeg og Høyre som forsvarer familiens valgfrihet, og Kristelig Folkeparti som følger Arbeiderpartiet. Kristelig Folkeparti snakker ofte om at disse spørsmålene er verdispørsmål. De advarer mot statlig styring av familielivet, særlig i diskusjonen om kontantstøtten. Hvorfor gjelder plutselig ikke dette i det som er en svært viktig tid for en familie? Jeg er for en egen fedrekvote, så jeg skal ta dette nederlaget med fatning. Men jeg mener løsningen med ti ukers fedrekvote er en god balanse mellom det å bidra til at flere fedre velger å være hjemme med barn, og det samtidig å gi familiene en mulighet til å fordele permisjonstiden slik det passer dem best. Ja, det stemmer at litt færre fedre tar mer enn 14 ukers permisjon nå enn før reduksjonen. Men det er viktig å påpeke at permisjonstiden først og fremst er til for barnet. Det er fortsatt slik at 24 pst. av fedrene tar ut mindre enn det som er kvoten, og hele 10 pst. tar ikke ut kvote i det hele tatt. Når far ikke benytter seg av hele kvoten sin, mister familien de ukene. Hvis kvoten blir for lang, vil det i ytterste konsekvens derfor ramme barnet. Når Kristelig Folkeparti i dag bidrar til å danne flertall for et forslag fra Arbeiderpartiet, er det egentlig på tvers av deres egen politikk. Kristelig Folkeparti ønsker som kjent å utvide hele permisjonstiden, altså øke til 14 uker for far og mor. Det er det ingen andre partier som tar til orde for. Konsekvensen av å bidra til dette flertallet er derfor at kvoten blir utvidet til 14 uker på bekostning av fellestiden. I all hovedsak vil dette bety én måned mindre permisjon til mor, som er den i familien som i størst grad benytter fellesukene, eller én måned mindre for barnet, om far ikke bruker kvoten. Det er ingenting i dagens system som hindrer far i å ta ut mer enn ti ukers permisjon om familien ønsker det. Det er mulig at ikke alle familier alltid velger akkurat det vi politikere mener er best, men det bør gå en grense for hvor langt man er villig til å gå for å tvinge familier til å velge det vi synes er mest fornuftig. Den bør gå der den er i dag.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Det har vært interessant å høre hvor opptatt Fremskrittspartiet og Høyre har vært av Arbeiderpartiet i denne debatten. I går kveld hørte jeg Tina Bru, og da syntes jeg hun var så nær at det var hakket før hun meldte seg inn i Arbeiderpartiet – spennende nok. Det er fint at regjeringen er opptatt av det største opposisjonspartiet, og med en så hårfin balanse de skal danse med de neste fire årene for å kunne sitte med regjeringsansvaret, er det helt klart viktig å lytte til opposisjonen. Nå gjenstår det å se om regjeringen blir noe mer ydmyk og faktisk vil lytte. Erna Solberg sammenlignet finanskrisen og oljeprisfallet i dag – interessant nok. Finanskrisen handlet bare om å trygge bankene, sa hun, men det slo faktisk veldig hardt inn i den internasjonale finanssituasjonen. Ikke minst var det mange som mistet jobben sin, og mange land, næringer og ansatte som ble berørt. Mange fikk høy arbeidsledighet. Det som var interessant da, var at det var rød-grønn regjering, og Jens Stoltenberg og Kristin Halvorsen leverte mange viktige tiltakspakker for å holde hjulene i gang. De dro til og med gullkortet med en målsetting om å ha lavest ledighet i Europa. I landene rundt oss greide de ikke den jobben spesielt godt. Så det kom vi veldig styrket ut av. Når det gjelder oljeprisfallet, var det ikke regjeringens skyld at oljeprisen gikk ned, ei heller at oljeprisen går opp. Men hva var det som skjedde? Hva var det spesielle med det? Jo, det var at offshorenæringen og maritim sektor ble rammet, og det var Sør- og Vestlandet som kjente det hardest. Rederne måtte legge dyre og moderne skip til kai, verftene manglet nye kontraheringer, og leverandørindustrien møtte tøffe tak. Hva gjorde regjeringen? Jo, den måtte tvinges i kne av partene for å få gjort endringer i regler og i permitteringsregelverket. De kom til slutt med endringer, og de kom med en tiltakspakke på 6 mrd. kr som skulle gå til Sør- og Vestlandet. Bare halvparten kom fram til Sør- og Vestlandet. I Møre og Romsdal fikk vi 147 mill. kr av den pakken. Ellers har praten fra statsministeren gått på omstilling, men regjeringen har ikke løftet klyngesatsingen, de har ikke løftet miljøteknologiordningen, og de legger nå om klimafondet i Enova. Det er mulig det er BIA og SkatteFUNN, som er en suksess, som skal være det som redder næringslivet hele veien. Statsministeren snakket om digitalisering. Det er veldig bra. Den fjerde industrielle revolusjonen er her nå. Det toget går fort, og det går innenfor mange områder. Både Forsvaret, helse, offentlig sektor, utdanning, næringsliv og hele arbeidslivet blir rokket ved. Vi har store forventninger til at statsbudsjettet som blir lagt fram i morgen, har gode svar på dette.
Maria Aasen-Svensrud (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
I dag er det den internasjonale jentedagen, søkelyset er satt på de utfordringene som møter jenter verden over. I Norge kan vi være stolt over hvor langt likestillingen har kommet, men kampen har ikke kjempet seg selv og vil heller ikke gjøre det i tiden som kommer. Det er ikke blitt mer likestilling etter fire år med Høyre og Fremskrittspartiet i regjering. Det gjøres for lite for å bekjempe vold i nære relasjoner, pappapermen er kuttet, midlertidige stillinger holdes fram som et godt eksempel på integrering i arbeidslivet, og de virkelig viktige grepene for å bekjempe ufrivillig midlertidige stillinger er ikke tatt. Dette er områder som vi vet treffer kvinner hardest, dette er områder som vi vet gjør det vanskeligere og hemmer likestilling mellom menn og kvinner. Under statsministerens innlegg her i dag kunne det høres ut som Høyre mener at dette er en moderne vei i arbeidslivsspørsmålene. Men det er ikke noe moderne med å pendle mellom to jobber, det er ikke moderne når man ikke kan etablere seg på boligmarkedet fordi banken rister på hodet over den midlertidige stillingen din. Og det er slett ikke moderne når det ikke er like naturlig at pappa er hjemme med barna som at mamma er det. De som har mest fra før, har også fått mest med denne regjeringen, mens de som har fått minst, har blitt sittende igjen med stadige forslag om kutt mens pengene til neste generasjon brukes opp. Regjeringen legger ikke til rette for et mer inkluderende og likestilt samfunn verken når det gjelder menn eller kvinner, fattig eller rik eller de med lang utdanning eller de med kort. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen står svakere enn noen gang. Arbeiderpartiet vil jobbe for å få gjennomslag for å styrke arbeidstakernes rettigheter. Vi vil fortsette arbeidet for et inkluderende arbeidsliv, vi vil jobbe for at hele og faste stillinger igjen blir normalen i vårt arbeidsliv, og for at vi for framtiden fremdeles kan være stolt over hvor langt vi har kommet i vårt samfunn – at vi ikke tvilte når tiltak var påkrevd, og at vi ikke hvilte i vår egen fortreffelighet.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2017-10-11:
Til tross for at jeg har en dialekt fra langt nord og øst, har jeg hatt gleden av å bo i Oslo i ti år. Jeg har bodd på Marienlyst, Frogner, Tøyen, Lindeberg – og nå på Veitvet. For hvert eneste T-banestopp jeg har beveget meg østover, har levealderen, gjennomsnittsinntekten og deltakelsen i aktivitetsskolen falt. Oslo er en klassedelt by, og når forskjellene øker i Norge, øker de mest i byene. Nesten 80 000 Oslo-borgere er fattige. På Grønland vokser seks av ti unger opp i fattigdom, i Groruddalen står altfor mange unge utenfor arbeidslivet. Det er ikke disse som får nyte godt av regjeringens skattelettelser til de aller rikeste. Det må være et nasjonalt ansvar i tett samarbeid med byrådet å redusere forskjellene i Oslo. Det er behov for økte midler til områdeløft, et krafttak mot barnefattigdom, en mer rettferdig boligpolitikk, en bedre integreringspolitikk og nytenkning i skolepolitikken. Byene – i motsetning til små steder – gir mulighet for segregering med store forskjeller etter hvor folk bor. Oslos segregering skyldes et urettferdig boligmarked drevet av et skattesystem som belønner dem som er på innsiden. Med mindre vi vedtar en mer rettferdig boligpolitikk, vil de lavtlønte og fattigste fortsatt være taperne. Oslo er, som en hovedstad bør være, en mangfoldig by, men i en tid da forskjellene øker og innvandringen er høy, blir det avgjørende at disse to ikke virker sammen i negativ retning. Derfor er det så bekymringsfullt at det har vært kuttet i både norskopplæring, Jobbsjansen, gratis halvdagsplass i barnehagen og den viktige Groruddal-satsingen – fordi god og langsiktig integreringspolitikk ikke har vært prioritert fra denne regjeringen de siste fire årene. Den delte byen gjenspeiles også i skolen, og Oslo-skolens problemer har ikke kommet over natta. De har fått utvikle seg i altfor lang tid. Høyres markedsliberalistiske styring gjennom stykkprisfinansiering og såkalt fritt skolevalg har skapt A- og B-skoler i Oslo. Derfor er det all grunn til å advare når Høyre nå har varslet at deres Oslo-modell skal overføres til andre fylker. Jeg er stolt over satsingen fra det rød-grønne byrådet, med SV i spissen, på gratis aktivitetsskole. På stadig flere skoler får alle barn nå delta i leken og læringen. Det er noe å overføre til andre fylker. Alle taper på store forskjeller, det er grunnen til at SV foreslår å øke barnetrygden og øke lærertettheten. Vi foreslår å øke bidraget til områdesatsingen og en mer rettferdig boligpolitikk. Det vil skape en bedre by og et bedre Norge.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Når vi nå har tatt fatt på en ny stortingsperiode, er vi alle sammen litt spente på den nye hverdagen og hvilke ambisjoner denne regjeringen har for Norge i årene framover. Vi har en regjering som har fått svekket tillit og lavere oppslutning gjennom valg, og som ikke kan støtte seg på en samarbeidsavtale, vekslende mellom Kristelig Folkeparti og Venstre. Vi vet ennå ikke hvordan Høyre og Fremskrittspartiet vil løse oppgavene i den nye hverdagen gjennom Stortinget. Nå har vi i snart to dager hørt Høyre fra denne talerstolen bruke mye av tiden sin på å fortelle oss i Arbeiderpartiet hva vi mener, i stedet for å bruke talerstolen til å fortelle velgerne hvilke ambisjoner de har på vegne av landet og dem som bor i Norge. Jeg kommer fra Orkdal i Sør-Trøndelag, som nå skal slå seg sammen med Meldal, Agdenes og en tredjedel av Snillfjord kommune. Nye Orkland kommune har visjoner på vegne av sine innbyggere, og alle er selvsagt spent på hvordan hverdagen i storkommunen blir. I morgen legger denne regjeringen fram sitt statsbudsjett for 2018. Ut fra valgkampen som Høyre og Fremskrittspartiet har ført, har alle et berettiget håp og ønske om mer penger til velferd og ikke minst utjevning av sosiale og økonomiske forskjeller i samfunnet vårt. Det er i kommunene folk bor og lever sine liv, uansett om det er i Finnmark, Trøndelag eller her i Oslo. Vil kommunene få bedre tid og mer økonomi til å ansette flere voksne i barnehagene, så det blir tre barn per voksen med god faglig bakgrunn? Vil kommunene få økte overføringer til å ansette flere lærere på barnetrinnet, slik at flere barn kan lese, skrive og regne på en god måte og gjennomføre skolen på en tilfredsstillende måte både for seg og for familien rundt seg? Arbeiderpartiet gikk til valg på at vi ønsket 3 000 flere lærere i skolen for å styrke akkurat disse områdene. Vil kommunene få mer penger til å ansette enda flere i eldreomsorgen, slik at de som trenger nødvendig helsehjelp, får en verdig eldreomsorg? Arbeiderpartiet ville ha en kvalitetsreform i denne valgkampen, som kunne bidra til at flere ble ansatt enten i hjemmesykepleien eller på institusjon, slik at alle skulle ha en verdig og trygg alderdom. Arbeiderpartiet er opptatt av at velferdstjenestene skal utvikles og forbedres, ikke reverseres. Når pappapermen nå blir økt fra 10 til 14 uker, handler det ikke om å reversere, det handler først og fremst om tilbakeføring til det som det en gang var, og som er med på å styrke våre velferdstjenester rundt om i landet vårt. Slik vil Arbeiderpartiet være et konstruktivt parti i opposisjon i årene som kommer, også på andre områder.
Kjell-Børge Freiberg (Fremskrittspartiet), 2017-10-11:
Før valgkampen, under valgkampen og ikke minst i gårsdagens og dagens debatt er det flere som har vært innom distriktspolitikk og veien videre. Når jeg lytter til noe av dette, kan jeg nesten få inntrykk av at noen mener at denne regjeringen har sentralisert så mye at det ikke er folk igjen der jeg er fra. Men faktum er at det bor flere folk både i Vesterålen og i Nordland nå enn da forrige regjering styrte landet. Faktum er også at det settes daglige rekorder i eksport av verdens beste sjømat fra Nordland og Norge. Det investeres som aldri før, og det ansettes også folk langs hele kysten. I 2016 økte eksempelvis eksporten av sjømat fra Nordland med over 30 pst., til en verdi av 13,9 mrd. kr. Hittil i 2017 har Norge eksportert sjømat for til sammen 69 mrd. kr, og det vil settes ny eksportrekord når dette året er omme. Det går med andre ord godt fordi det føres en politikk som legger til rette for akkurat dette. Et annet tema som har vært oppe i debatten, er arbeidsledighet generelt og det at unge faller utenfor arbeidslivet. Det er et viktig tema som krever en aktiv politikk. Her mener jeg at norsk sjømatnæring faktisk kan være en del av løsningen. Potensialet for vekst innenfor sjømat er enormt, og derfor må hovedfokuset i politikkutformingen framover fortsatt være å skape helårige, lønnsomme arbeidsplasser. Det vil gi muligheter til unge så vel som gamle, for til syvende og sist er det det beste for alle dersom flest mulig kan ha en trygg, lønnsom, helårig arbeidsplass å gå til. Dem må vi skape flere av, og her representerer sjømatnæringen en mulighet for akkurat det. Ser vi i glasskulen og legger analyser fra NTNU til grunn, kan havbruksnæringen alene sysselsette så mange som 100 000 årsverk i 2050. Så kommer selvfølgelig hvitfisknæringen i tillegg. Men for å komme dit må vi være villige til å ta i bruk nye arealer, utvikle rammevilkår og regelverk fra der vi er i dag, der dagens reguleringer innenfor både hvitfisk og rødfisk nødvendigvis ikke er morgendagens løsninger.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
Det jeg kanskje synes har vært mest gledelig i denne trontaledebatten, er alle de som har debutert på en glimrende måte på Stortingets talerstol. Det synes jeg virker lovende for de politiske debattene framover. Men ellers har vel den politiske debatten bekreftet det vår leder, Jonas Gahr Støre, sa innledningsvis, at det var lite politisk innhold i den trontalen som vi diskuterer. Det er mye som tyder på at regjeringa kan ha abdisert i politikken, men det skal de ha: De dyrker retorikken. Vi har sett et hefte her i salen som heter Høyres retorikk, og det har de holdt seg til. Kanskje det mest kreative de har funnet på, slagordmakerne i Høyre, som de nå har kjørt på, taler etter taler, er at Arbeiderpartiet skulle bli uansvarlig. Ja, det skulle tatt seg ut om Arbeiderpartiet ble uansvarlig. Det er vel like stor grunn til å frykte det som at paven skulle komme ut på Dagsrevyen i kveld og fortelle at han er blitt muslim. Nei, der kan man stole på Arbeiderpartiet. Jeg synes det er et lavmål i politikken at til og med statsministeren prøver å skape den frykten. Den norske regjering er meg bekjent den eneste regjering i verden som har et stort opposisjonsparti som hvert år når de har lagt fram statsbudsjettet, i den siste fireårsperioden, faktisk har brukt mindre oljepenger enn det regjeringa har brukt – altså er mer ansvarlig enn regjeringa. Det burde regjeringa sette pris på når landet er i krevende situasjoner, men isteden blir vi altså møtt av en retorikk som prøver å skape inntrykk av at vi skulle bli uansvarlig. I samme kategorien vil jeg si det er når statsministeren og andre gir uttrykk for at Arbeiderpartiet er mot aktivitetsplikt for sosialhjelpsmottakere. Til alt overmål bruker de Drammen som eksempel. Drammen har gjennomført sin aktivitetsplikt fordi den foregående regjering, med meg som statsråd, i 2009 foreslo at det skulle være mulig å stille krav om aktivitet ved utbetaling av sosialhjelp. Når det da blir framstilt som at det er noe Arbeiderpartiet er imot, synes jeg det er et lavmål i retorikk. Vi har hørt at vi skal få mindre forskjeller. I så fall er det ny kurs. Vi har hørt at vi skal få bærekraftig velferd. Jeg håper det betyr at flere skal betale skatt, og at folk skal være villig til å betale skatt, men det kan også bety kutt i velferden. Det blir spennende å se hva som skjer framover med en regjering som har et svekket parlamentarisk grunnlag. Det blir spennende tider. Fra Arbeiderpartiets side skal vi på tradisjonelt ansvarlig vis bidra til å få flertall for en annen politisk kurs enn regjeringa står for.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2017-10-11:
La meg først få gratulere Erna Solberg med å ha levert den trolig mest innholdsløse talen en statsminister noensinne har levert fra denne talerstol. Å holde en hel tale uten å nevne et eneste politisk tiltak er faktisk en prestasjon. Som en forklaring på hvorfor, sier hun i replikkordskiftet med Jonas Gahr Støre at de ikke vil drukne trontalen i tiltak og i stortingsmeldinger. I stedet drukner regjeringen trontalen og trontaledebatten i beskrivelser og selvsagtheter. Men ser vi bak retorikken og bak de fine ordene, ser vi en regjering som sier én ting, men gjør det stikk motsatte. For eksempel sier man vakkert at man ønsker et bærekraftig velferdssamfunn, men arven etter fire år med Høyre og Fremskrittspartiet i regjering er svekkede muligheter. Regjeringen har prioritert skattekutt og gjort Norge mer oljeavhengig. De snakker fint om arbeidslinjen, men mange unge står utenfor arbeidslivet, og vi ser en fallende andel i arbeid. De snakker varmt om små forskjeller i samfunnet, men politikken har konsekvent økt forskjellene i samfunnet. Og de snakker om kampen mot arbeidslivskriminalitet, men har ikke prioritert området. Resultatet er at arbeidslivskriminaliteten har blitt grovere og mer sammensatt, og at den er på vei inn i stadig nye næringer. Vi har lenge forsøkt å få avklart hva effekten av regjeringens politikk mot arbeidslivskriminalitet har vært, men vi får ingen svar. Vi kommer i løpet av perioden til å fortsette kampen for et seriøst, organisert og trygt arbeidsliv for alle, og nå har ikke regjeringen lenger det flertallet den hadde før sommeren. Det gir større muligheter for at vi i Stortinget kan gjøre den jobben regjeringen ikke gjør. Første steg kan tas allerede i dag ved at man stemmer for Arbeiderpartiets forslag om å endre arbeidsmiljøloven for å begrense bruken av tidsbegrenset innleie, nettopp for å sikre et trygt arbeidsliv. Regjeringen og vi som er i salen, har bedt om og fått folkets tillit. Én ting er å presentere selvsagtheter – det får regjeringen vurdere om den ønsker å gjøre. Verre er det hvis man presenterer en politikk, men ikke gjennomfører den. Men ille er det når man sier én ting, men gjør det stikk motsatte. Erfaringer fra andre land viser at det er en farlig vei hvis folk mister troen på at politikerne står for det de lover, og det faktisk viser seg at de står for det stikk motsatte.