Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2009-06-09:
Takk, president. Selv det kan bli i minste laget. Det er ofte litt uenighet i energi- og miljøkomiteens debatter i Stortinget. Men det er faktisk slik at en enstemmig komité i dag kommer til å stemme for loven. En god del av premissene er prinsippene som ligger til grunn for loven. Jeg har i mitt innlegg til hensikt å gå litt inn på det vi mener er bra med loven, og det vi mener kunne ha vært enda bedre. La meg begynne med naturvernloven. Jeg har ofte stått her på talerstolen og sagt at det er en statisk vernelov. Forvaltningen av loven har ikke på noen måte, i hvert fall ikke signifikant, bidratt til å redusere tapet av naturmangfoldet i Norge. Riksrevisjonens rapport fra i fjor sommer indikerte også at det måtte gjøres noe her. Samtidig har loven bidratt til et unødvendig stort konfliktnivå i de kommunene der denne loven primært virker. Derfor er det først og fremst veldig gledelig at vi i dag kvitter oss med den statiske verneloven og går over til en ny type tilnærming til norsk naturmangfoldspolitikk. Jeg har flere ganger stått på denne talerstolen og sagt at jeg ønsker et mer aktivt artsvern med en kunnskapsbasert forvaltning. Det opplever jeg at denne loven i dag kan bidra til. Det fordrer selvfølgelig at det vi vedtar i dag, også blir fulgt opp i budsjettarbeidet i årene som kommer. Statsråd Solheim fleipet tidligere i dag om at noen i Fremskrittspartiet var opptatt av laks. Jeg kan forsikre statsråden om at det i Fremskrittspartiet ikke bare er en, men opptil flere som er opptatt av alt fra laks til villrein, fjellrev, jerv, gaupe, orkideer o.l. Jeg regner med at vi får god anledning til å komme tilbake til det i løpet av dagen. En annen ting som er bra ved loven, er at man innfører en ny erstatningsordning. Flere vernetyper blir omfattet av kompensasjonsordningene, og de store arealkrevende og konfliktfylte vernetypene, landskapsvern og nasjonalparker, blir nå omfattet av en erstatningsordning. Det er veldig bra, og det kan bidra til å redusere konfliktnivået i store deler av landet. Så er det det jeg snakket så vidt om i stad – mer fokus på kunnskap i forvaltningen. Men da er det viktig at vi også følger opp dette med erfaringsbasert kunnskap, som er nevnt i loven, og som jeg mener er veldig viktig, og at vi også følger opp erfaringsbasert kunnskap i det videre arbeidet, slik at det ikke bare blir teoretikere ved Universitetet i Oslo og NTNU som sysler med dette, men at man involverer kunnskapsinnhenting over en bred lest. Deler av havet kommer inn under lovens virkeområde. Det mener vi er bra. Opposisjonen fremmer et forslag om at hele den norske jurisdiksjonen skal omfattes av loven. Fremskrittspartiet mener, i likhet med Regjeringen, at akvakulturloven, havressursloven, petroleumsloven og miljøbestemmelsene der ivaretar en god del av de utfordringene man har mellom 12 og 200 nautiske mil. Men det blir noe paradoksalt – det må nærmest være en inkurie – når Regjeringen ikke inkluderer prinsippene forurenser betaler, best tilgjengelig teknologi og generell aktsomhetsplikt mellom 12 og 200 nautiske mil. Jeg klarer ikke å se at det finnes noen som helst argumentasjon mot det. Man argumenterer i forhold til arealvernsspørsmål til folkeretten. Nå er det sånn at mange lover som gjelder for norsk aktivitet mellom 12 og 200 nautiske mil, ikke nødvendigvis har gyldighet for andre aktører i medhold av folkeretten. Det hadde ikke vært noe problem å endre virksomhetsområdeparagrafen i tråd med forslaget Fremskrittspartiet i dag fremmer. Men Regjeringen vil altså ikke ha forurenser betaler-prinsippet og best tilgjengelig teknologi-prinsippet lovfestet på sokkelen – veldig merkelig! Så til rovdyr. Dagens rovdyrpolitikk er ikke forenlig med forvaltningsmålet i § 5. Det kommer et lass av forsikringer fra Senterpartiet, og for så vidt en del også fra statsråden, om at jo da, jo da, dagens rovdyrpolitikk skal videreføres. Men i svarbrev til komiteen datert 28. mai svarer statsråden – og det var ikke jeg veldig overrasket over, men jeg følte at etter oslomarkadebatten var det greit å få det slått fast likevel – at det er lovteksten og dagens vedtak som gjelder, over merknader, lovens forarbeider og diverse skriverier mellom storting og regjering. Jeg gjetter på at enkelte av tilhørerne i salen i dag nok kommer til å bruke § 5 for det den er verdt, i framtidige debatter med framtidige miljøvernministre, uten at representanten Erling Sande nødvendigvis er i stand til å påvirke det. Jeg minner om at vi skal ha denne loven i 30 år. § 5 blir kanskje stående i 20 år, kanskje blir den stående i 40 år, men dette er et arbeid som vi har gjort nå, og som skal gjelde lenge. Jeg gjetter på at Erik Solheim og Erling Sande forhåpentligvis ikke kommer til å styre denne politikken lenger enn et par måneder, men i hvert fall ikke i 30 år. Så helt kort om etnisk skille i loven. Reindriften er viktig for opprettholdelsen av det samiske kulturgrunnlaget i hele Norge, langs hele svenskegrensen fra Hedmark og nordover, og veldig viktig å ivareta. Jeg mener imidlertid at seterdriften i grenseområdene mellom bjørkeskog og snaufjell i store deler av Midt-Norge, fra Salten i nord til Oppland i sør, er et eksempel på en kulturbærende, identitetsbærende aktivitet som nordmenn utøver, som burde ha et tilsvarende strengt vern i loven. Det er også grunnlaget for bosetting og næringsutvikling i disse områdene. Høstingsprinsippene er kanskje ikke en sak av stor nasjonal betydning, men det har likevel gått en del brev mellom Stortinget og departementet. Vi støtter alle at høsting og uttak framover skal være hjemlet i lov – veldig fornuftig. At kommersiell utnytting av arter kan være en mulighet til signifikant å påvirke disse bestandene, er helt åpenbart. Derfor er jeg glad for at man i innstillingen nå har sitert et brev vi har fått fra statsråd Solheim, hvor han slår fast om fritidsbetinget fiske i norske fjellvann: «Slikt fiske har foregått i mange år og kan fortsette.» Det er jeg veldig glad for. Jeg er helt klar på at det er en stor forskjell på verdens mest ineffektive fiskeredskap, nemlig fiskestang, og bruk av garn. At det må være forskjellige regler for det, kan godt hende, men at i hvert fall stangfiske i fjellvann, hvor man ikke har full kontroll på bestandene – det er snakk om noen tusen fjellvann – kan fortsette, er jeg veldig glad for. Så må jeg ta fram kruttet. Jeg har egentlig ikke stemme til å ta fram kruttet, men jeg får prøve likevel. § 17 i dagens lov handler om nødverge. Den skal gjelde for sau og ikke for hund. I Soria Moria-erklæringen står det derimot: «Regjeringen vil at nødvergeparagrafen i viltloven skal presiseres for å klargjøre dyreeierens rett til å beskytte husdyr og hunder mot angrep.» Hvordan det forslaget som Regjeringen har jobbet med i tre og et halvt år, på noen måte oppfyller det løftet fra Soria Moria-erklæringen, forstår ikke jeg. Tre og et halvt år er gått. Naturmangfoldloven har vært behandlet like lenge som Soria Moria-erklæringen har gjeldt, og paragrafen foreslås i realiteten ikke endret i det hele tatt. Tvert imot skal den utredes, og i et forslag til lovtekst som Direktoratet for naturforvaltning og Regjeringen har hatt på høring, står det at man skal skille mellom bjørn og ulv på den ene siden og jerv og gaupe på den andre siden. Det betyr at hvis jakthunden din blir angrepet av en bjørn i utmarka i Norge, må du ringe viltnemnda for å spørre om bestandsmålet for bjørn er oppfylt, før du kan skyte bjørnen. Det er ikke å presisere dyreeiers rett til å beskytte hunden ved angrep, og det er et gigantisk løftebrudd, særlig fra Senterpartiet, som har vært klinkende klare på dette, men mange av Arbeiderpartiets representanter har også sagt at dette skal vi ordne. Dette kommer ikke til å bli ordnet før høstens valg. Det mener jeg det er grunn til å være lei seg for – ikke at jeg tror det rammer valgoppslutningen til Fremskrittspartiet i norske utmarkskommuner, men det rammer altså utmarksnæringene nok en gang. Så er jeg glad for at en samlet komité slår fast at tap av husdyr skal erstattes fullt og helt. Jeg er derimot bekymret for at man nok en gang slår fast at tap av beiterett og andre utmarksrelaterte inntekter ikke skal erstattes på samme måte. Senterpartiet skuffer igjen. Så til prioriterte arter. Jeg er glad for, som jeg sa i stad, at vi nå kan få et fokus på prioriterte arter og jobbe konkret og kunnskapsbasert med de artene i Norge som vi vet er truet, og som vi bestemmer oss for at vi skal redde. Det fordrer nok en gang kunnskapsinnhenting. Jeg minner om ved denne anledning at 35 pst. av alle de rødlistede artene i Norge holder til i kulturlandskapet. Derfor ber jeg på det sterkeste om at miljøministeren i sin håndtering av denne loven – han får et ganske vidt mandat i dag – faktisk også ivaretar de som skaper dette kulturlandskapet. Spesielt ber jeg statsråden merke seg Levende Skog-arbeidet i regi av naturvernbevegelsen og Skogeierforeningen. Så en ting til: Hvis dette blir en ny måte å snikinnføre passivt arealvern på, har vi bommet i forhold til hva vi skal gjøre. Erstatningsordningen var jeg kort inne på i stad. Det er bra at man inkluderer nye typer vern, men formuleringen «igangværende bruk» reagerer jeg på. For det vil si at hvis du har sendt inn en konsesjonssøknad, eller har sendt inn et planforslag for hytteutbygging, eller ønsker å bruke setra di til nye formål, får du altså ikke erstatning for den typen bruk. Dette er ofte tidkrevende og kostnadskrevende prosesser, som du ifølge Senterpartiet og Regjeringen ikke skal få erstatning for. Samtidig skal du også ta en prosessrisiko ved underskjønn. Da minner jeg om at når staten kommer og tvangsverner noe, og tar fra grunneierne en rettighet, er det ikke to jevnbyrdige parter som møtes – det er staten, den mektigste aktøren i Norge, mot en grunneier. Da mener jeg at det bør være en absolutt forutsetning at man uten risiko for prosesskostnad har en ufravikelig rett til å få vurdert verdien av den retten du blir tvunget til å avstå. Grunnloven legger dette til grunn ved ekspropriasjon av grunn som staten skal benytte, men man bruker altså ikke samme prinsipp for andre rettighetsinndragelser, som i prinsippet er nøyaktig de samme. Når det gjelder utvalgte naturtyper, støtter vi også det. Det er et godt alternativ til både landskapsvern, tenker jeg, og en del naturreservat. Det er likevel grunn til å peke på det samme som jeg gjorde med prioriterte arter: Hvis dette blir en ny billigutgave av vern, uten erstatning i medhold av naturmangfoldloven, har man bommet. Det samme gjelder også prinsippet om at man kan innføre en utvalgt naturtype uten at man på forhånd har kartlagt hvor disse naturtypene er. Det mener jeg er uheldig, og det kan få utilsiktede konsekvenser. Men som sagt, i prinsippet støtter vi dette, og vi ser det også i sammenheng med § 14, om at der slikt vern inntreffer, men andre tungtveiende samfunnsinteresser står på spill, vil man allikevel kunne utvikle disse områdene. Bare helt kort innom genetikk: Vi er helt enige om prinsippet om at storsamfunnet eier genetikk i naturen. Jeg er veldig glad for at Regjeringen sier at man for å innhente den genetikken må ha tillatelse fra grunneieren. Vi er derimot helt uenige med både Regjeringen og flertallet i energi- og miljøkomiteen i at oppsynet i statsallmenningen ikke skal foretas av fjelloppsynet. Vi mener at fjelloppsynet skal ha rett til å føre oppsyn i statsallmenning, med alle offentlighetsrettslige og sivilrettslige regler, slik det har i dag. Det Regjeringen og stortingsflertallet i realiteten gjør i dag, er å signalisere at dagens politikk ikke lenger skal gjelde. Det tror jeg mange av Senterpartiets og Arbeiderpartiets medlemmer og tillitsvalgte i fjelloppsynet, Fjellstyresambandet, er veldig skuffet over. Jeg synes dette er veldig synd. Så har Fremskrittspartiet, til tross for at det er en del motstand mot det, også i mitt eget parti, konkludert med at politimyndighet for oppsynsfolk i norsk natur er en forutsetning. Vi liker imidlertid ikke at man åpner for at oppsynsfolk også nå skal drive med etterforskning. Det er det vel faktisk ingen andre som gjør i dag, knapt nok Tollvesenet og Kystvakten, men nå skal man altså overlate dette til delvis et hobbytilsyn ute i norsk utmark. Jeg ser at tiden går, jeg må komme tilbake til spørsmålet om lokal forvaltning. Men jeg vil bare si helt kort avslutningsvis at Regjeringen har lagt inn flere sperrer i forhold til byråkratmakt enn jeg hadde fryktet. Man har politisk behandling på en rekke områder, noe som jeg mener ivaretar at man i større grad får en balanse mellom vern og utvikling. Men så presterer man å si at når vernegrensen er satt, i § 49, skal byråkratiet kunne trå til. Det mener jeg åpner for et gigantisk byråkratisk snikvern som jeg mener er svært uheldig. På dette grunnlag fremmer jeg alle våre forslag, og da har jeg vel også kunngjort ganske ettertrykkelig at vi ikke stemmer for § 49.