Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
Først en kommentar til Fremskrittspartiets representant, Danielsen, som begrunner hvorfor de ikke fremmer forslag om å nedlegge Nordisk Råd, med at det ikke er flertall for dette i denne sal. Da er min kommentar til det at dersom det skal være malen og motiveringen for Fremskrittspartiets forslag heretter, blir det nok få forslag og mange merknader. Og det kan kanskje være til glede for mange av oss. Men Norden spiller en rolle i verden omkring oss, i vårt eget nærområde, omkring Østersjøen og i Barentsregionen. Vi har også et sterkt engasjement i det arktiske samarbeidet. Blant annet derfor har rådet de siste årene gitt utenrikspolitikk og forsvars- og sikkerhetspolitikk en større og større plass. Sett i lys av utviklingen på 1990-tallet, er det utvidede sikkerhetsbegrepet mer relevant enn noen gang. Sikkerheten er ikke lenger forbeholdt nasjonalstater og militærallianser. I dag er et stort antall aktører involvert i det sikkerhetspolitiske spill, både på godt og på ondt. Aktørene omfatter religiøse grupperinger, ikke-statlige militser og frivillige organisasjoner. Også emnemessig er bildet mer komplisert. I dag handler de sikkerhetspolitiske utfordringer om langt mer enn militære og geopolitiske forhold. Sikkerheten dreier seg også om å håndtere alvorlige miljøtrusler, om å trygge demokratiet og menneskerettighetene og om å sørge for en rettferdig sosial og økonomisk utvikling. Derfor må sikkerheten bygges nedenfra. Utfordringen ligger i å tilby en helhetlig strategi som dekker hele feltet, fra demokratibygging til næringsutvikling og sosial utjamning. Vi har en felles utfordring på tvers av landegrensene i kampen mot organisert kriminalitet, smugling og økonomisk kriminalitet. Og vi må unngå at modernisering og økonomisk utvikling i Sentral- og Øst-Europa følges av sosial dumping og urettferdig fordeling. Vi må ta et felles ansvar for å løse de dramatiske miljøtruslene som bl.a. utrangerte kjernekraftverk representerer. Vi må på nær sagt alle samfunnets områder bidra til at spirende demokratier og velferdssamfunn skal få bæredyktige livsvilkår. Bare ved å bygge samfunnsstrukturer, stein for stein, vil konfliktene kunne forebygges og stabile samfunn etableres. Og det er bare ved å se den regionale utviklingen i helhet og på tvers av landegrenser at et slikt prosjekt kan lykkes. Forholdet til Russland er av åpenbare grunner viktig for hele Norden. Å trekke Russland med i et forpliktende europeisk samarbeid må fastholdes som et overordnet mål, til tross for eller nettopp på grunn av den usikkerhet vi opplever i dag. Levekårene utvikler seg ujevnt. Det er en dyp velstandskløft langs grensen mellom Nordvest-Russland og de nordiske landene på den andre siden av grensen. Den forestående utvidelsen av EU innebærer flere endringer enn de fleste av oss nok er klar over i dag. En vellykket utvidelsesprosess vil gagne stabiliteten i Europa og forhåpentligvis styrke Europas bidrag i verdenssamfunnet. Et stort EU vil uten sammenligning bli den mest vitale organisasjon for europeisk utenriks- og sikkerhetspolitisk samordning og handling. Men et EU som består av et tjuetalls medlemsland, er nødt til å basere seg på en mer utstrakt desentralisering og delegering. Enkelte spørsmål vil være for store for nasjonalstatene, og de vil heller ikke høre hjemme på et overnasjonalt nivå. De vil snarere tilhøre det naturlige virkefeltet for regionale samarbeidsorganisasjoner. Jeg tror det derfor er viktig at sikkerhetsspørsmålene enda tydeligere bringes inn i den interparlamentariske dialogen. Nordisk Råd er et slikt forum. Jeg har sett av utenrikskomiteens innstilling at komiteen ber både Regjeringen og Nordisk Råds delegasjon om en rapport om den nye strukturen og arbeidsmåtene i rådet. Til det vil jeg si: Vi trenger i Nordisk Råd et mye tydeligere partifundament for de sakene som tas opp. Dette gjelder alle partier. Vi trenger en enda bedre politisk forankring i de nasjonale parlamentene for saker som fremmes i rådet. Vi trenger en enda bedre oppfølging av de beslutninger vi fatter i rådet, både i forhold til Ministerrådet og også i forhold til de nasjonale parlamentene. Vi trenger å prioritere bedre, og vi trenger å forenkle. Vi har i den sosialdemokratiske gruppen i Nordisk Råd allerede nedsatt en arbeidsgruppe som vil analysere og foreslå tiltak for et fornyet Nordisk Råd. I den gjennomgangen er det viktig å ha med seg at Nordisk Råd er kanskje det mest velutviklede eksempel i verden på et regionalt parlamentarisk fellesorgan, og vi har resultater å vise til. Nordisk Råd er et forum hvor man kan reise og løse problemer som i sin natur er regionale mer enn nasjonale. Det er en arena for kontakt, meningsutveksling og koordinering som gjennom en lang historie har vært med og etablere en felles nordisk identitet i stadig nye generasjoner av politikere. Det gir en styrke i større internasjonale sammenhenger, som man lett kan ta for gitt, men som like lett kan mistes. Nordisk Råd gir en unik mulighet til kontakt og dialog med landene i våre nærområder gjennom sitt utstrakte og til tider hyperaktive regionale engasjement. Dersom man ikke er stats- eller utenriksminister, er det f.eks. få steder man får en tettere og mer personlig kontakt med politikere fra våre baltiske, russiske og polske naboland enn gjennom en plass i Nordisk Råd. Et av de beste utviklingstrekkene i rådets virksomhet er den mentale omstillingen medlemmene har vært gjennom, fra å være sitt lands representanter til å bli sitt partis representanter. Vi opererer i dag med partifraksjoner i utvalgene, og ikke med fraksjoner delt inn etter geografi. Vi har behov for å definere vår egen virksomhet på nytt. 1990-tallet har først og fremst vært preget av en enorm internasjonalisering av Nordisk Råd. Vi har i dag tre hovedutvalg under presidiet, hvorav ett er Europautvalget og et annet er Nærområdeutvalget. Europa-spørsmål og samarbeid med Sentral- og Øst-Europa tar en stadig større del av vår oppmerksomhet og ressursbruk. Men organisasjonen henger etter og krever endringer som en følge av denne utviklingen. Og da må man stille spørsmålet: Hvor går grensene for vårt engasjement? Og hvor går balansepunktet mellom det rent nordiske og våre omgivelser og Europa? Hvor går grensen? Det er vi også nødt til å diskutere. Vi må sette på dagsordenen: Hva nå, Nordisk Råd? Hvordan forberede seg på å bli en internasjonal organisasjon i et sterkt regionalisert Europa? Det blir den største utfordringen for rådets videre «skjebne» inn mot 50-årsjubileet i år 2002.