Søren Fredrik Voie (Høyre), 2003-10-21:
I vår foregikk det en ganske intens debatt i media knyttet til Forskningsrådets saksbehandling av søknader om forskningsmidler, i særlig grad tildelingspraksis for forskningsmidler til konkurrerende prosjekter. Hovedspørsmålene har vært hvordan Forskningsrådet sikrer en uhildet behandling og vurdering i forhold til faglig innhold og substans i prosjektene, men også hvordan habilitet og integritet blir ivaretatt og praktisert ved fordeling av begrensede midler. Overskrifter og utsagn av typen «De som har sittet i programstyrene har alltid hatt mye lettere for å få penger», «IT-forskere nær pengesekken får flest millioner», «Forskere er naive når det gjelder habilitet», «Eksperter snudde etter klagesak», «forskere nær pengesekken var «et veldig stort problem»», «Hoder kan rulle i Forskningsrådet», er formuleringer som kan få noen hver til å lure på om Forskningsrådets forvaltning av milliarder av samfunnets midler er betryggende og i tråd med forvaltningslovens bestemmelser og prinsipper for god, ansvarlig og uhildet saksbehandling i et offentlig organ, om offentlighetslovens bestemmelser blir fulgt i den grad offentlighetslovens regler og bestemmelser gjelder for Forskningsrådet, og ikke minst om etiske prinsipper og holdninger i rådets saksbehandling og besluttende organer holder en slik standard at det ikke er grunnlag for å reise tvil om habilitet eller forfordeling av søkere ut fra usaklige hensyn. Dette er noe av bakgrunnen for min interpellasjon til statsråden. I tillegg kommer at det fra ulike parter i en sak fra tid til annen vil framkomme påstander om at usaklige hensyn er blitt vektlagt, eller at ulike personer som har deltatt i beslutningsprosessen, er inhabile, særlig når det er snakk om å tildele begrensede midler eller goder til ulike søkere og søknader som ofte er i innbyrdes konkurranse. Slike påstander trenger ikke å ha noen reell substans, men bare det at de framkommer, kan være tilstrekkelig grunn til at man med jevne mellomrom gjennomgår og undersøker retningslinjene for saksbehandling og habilitetsreglene. Norges forskningsråd forvalter store økonomiske midler på vegne av samfunnet, økonomiske midler som forventes å gi betydelig grad av ny kunnskap, ny innsikt og ikke minst nye produkter. Tildeling av midler skjer som kjent både til våre tradisjonelle kunnskapsinstitusjoner og offentlig virksomhet for øvrig, men også i stor grad til vårt allsidige og konkurranseutsatte næringsliv. I en slik situasjon er det av overordnet betydning at Forskningsrådet framstår med høy integritet og stor faglig dyktighet og innsikt, men også framtrer på en måte hvor både brukerne og bevilgende myndigheter har stor tillit til at habilitetsregler og etiske normer blir praktisert og fulgt i alle ledd i organisasjonen. Vårens fokusering fra media på Forskningsrådets saksbehandling og muligens noe tvilsomme praktisering av forvaltningslovens habilitetsregler synes å ha sitt utspring i en konkret sak. Søkeren fikk først avslag, men etter å ha klaget på saksbehandlingen med bl.a. påpekning av at en annen søker på midlertidig konkurrerende prosjekt deltok i saksbehandlingen og beslutningene i Forskningsrådet, fikk klageren medhold i at det var foregått saksbehandlingsfeil, og Forskningsrådet tok saken opp til ny behandling. Men ikke nok med det, den utstrakte omtalen i media av denne konkrete saken medførte også at ledelsen i Forskningsrådet måtte innrømme at deres praksis og retningslinjer kunne være i strid med habilitetsreglene. Hovedstyret nedsatte derfor i mai et hurtigarbeidende utvalg som skal utrede framtidige retningslinjer for søknadsbehandling. Jeg er fullstendig klar over at vi lever i et lite land, med både begrenset spisskompetanse og begrenset ekspertise på kompliserte faglige prosjekter om man ønsker støtte fra Forskningsrådet. Det kan derfor sikkert i mange tilfeller være vanskelig å finne uhildede fagfolk og uavhengige eksperter som har tilstrekkelig faglig innsikt og kompetanse til å vurdere de enkelte søknader og å prioritere mellom dem. I tillegg kommer at de samme fagfolkene ofte er søkere til Forskningsrådet for finansiering av egne prosjekter, eller er tilknyttet forskningsinstitusjoner eller bedrifter som er søkere, og som dermed kan sies å være konkurrenter og indirekte parter i saken. Men enda viktigere er det da at habilitetsregler og etiske normer følges nøye. Det er med andre ord ikke tilstrekkelig at forskningsmiljøene selv, og slett ikke den enkelte forsker eller fagperson, mener at hensynet til habilitet og upartiskhet er tilstrekkelig ivaretatt. Systemet eller organisasjonen, i dette tilfellet Forskningsrådet, må i tillegg til innarbeidede normer og standarder ha et regelverk både for saksbehandlere og tillitsvalgte som sikrer at forvaltningslovens regler blir fulgt. Et slikt regelverk må være etterprøvbart og kunne dokumenteres overfor den som eventuelt måtte klage eller føle at en er blitt behandlet på en uakseptabel måte. Forvaltningslovens generelle regler om inhabilitet når en selv er part i saken, er i nært slektskap med en part eller har deltatt i andre deler av saksbehandlingen, er rimelig entydige og forståelige for de fleste. Betydelig verre er tolkningene av «andre særegne forhold» som kan medføre inhabilitet, f.eks. at en søker om forskningsmidler påstår at en av saksbehandlerne eller beslutningstakerne er inhabil. I ulike sammenhenger framsettes påstander om at både nærhet til beslutningstakerne og bekjentskaper har innvirkning på søknadens utfall. Sagt i klartekst hevder enkelte med styrke at det er mye lettere å nå fram dersom en er lokalisert nær Forskningsrådet, eller er studiekamerat, nær venn eller god bekjent av beslutningstakerne. Her er det ikke sikkert at det er nok med regler, men at de holdninger og handlinger som utvikles og praktiseres over tid, er det som skal sikre og garantere en uhildet saksbehandling, både overfor bevilgende myndigheter og søkerne. For å ha sterk fokusering på habilitet og uhildethet, uhildet saksbehandling i Forskningsrådet, er det neppe tilstrekkelig bakgrunn å være en fremragende forsker eller en fagperson, heller ikke å ha bakgrunn fra toppstilling i næringslivet. Til det er det for tette bånd og lite fokus på slike forhold både i utdannings- og forskningssammenheng og i andre deler av organisasjonslivet. Det er vel liten tvil om at et utstrakt regelverk i seg selv heller ikke er nok, men at det i siste instans dreier seg om etisk standard og holdninger hos alle involverte parter, også på det personlige plan. På grunn av vårt begrensede fagmiljø og de svakheter som dermed kan oppstå både med hensyn til faglig innsikt og sterke bindinger gjennom bekjentskaper og felles utdannings- og erfaringsbakgrunn, kan det i noen grad og muligens i større omfang enn hittil være nødvendig for Forskningsrådet å innhente nødvendig saksbehandlingshjelp og beslutningsstøtte fra internasjonale miljøer. Aftenposten skriver i en leder i vår under overskriften «Inhabilt blindspor i Forskningsrådet»: «Det kan virke som om den generelle kunnskapen og bevisstheten rundt begrepet habilitet er skremmende lav. Inhabilitet er ikke problematisk i seg selv. Betenkelig blir det først når vi ikke innser vår egen inhabilitet.» Jeg håper på vegne av Forskningsrådet at Aftenpostens lederskribent tar feil, eller i det minste at Forskningsrådet nå har fått rettet opp eventuelle svakheter som måtte ha vært til stede i organisasjonen med hensyn til behandling av søknader og habilitetsspørsmål. I en tid hvor vi stadig blir gjort oppmerksom på manglende praktisering av habilitetsprinsipper og etiske retningslinjer i internasjonale sammenhenger, hvor personlige forbindelser og utviklet ukultur blir benyttet til å berike seg selv på bekostning av de organisasjoner og det samfunnet en er satt til å tjene, er det enda viktigere at Norges forskningsråd framstår med høy integritet og uklanderlig saksbehandling og beslutningsprosess. Jeg imøteser statsrådens vurderinger og håper at de omtalte problemer i Forskningsrådet er historie.