Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2018-03-01:
Jeg tror det er viktig å heve blikket litt og ta inn over seg realitetene. Det er at norsk arbeidsliv i all hovedsak fungerer godt. Det er et godt forhold mellom arbeidsgivere og arbeidstakere på de aller, aller fleste arbeidsplasser, både på arbeidsplasser der folk velger å være organisert, og på arbeidsplasser der folk velger ikke å være organisert. Både Fremskrittspartiet og jeg er enig i at det er bra at Norge har en høy organisasjonsgrad, og jeg tror at for de fleste er det fornuftig å være organisert. Men så velger folk forskjellig – noen har også gode grunner til ikke å være organisert, og det er noe vi må respektere. Ansvaret for eventuelt å øke organisasjonsgraden må selvfølgelig ligge hos partene selv, hos de organisasjonene som ønsker å få enda flere medlemmer. Representanten Lise Christoffersen hadde en utmerket opplesning her fra både Fremskrittspartiets program og Jeløya-plattformen. Jeg synes hun tar opp viktige momenter der, og jeg kunne gjerne tenkt meg at hun fortsatte opplesningen. Men siden hun først leste litt fra Fremskrittspartiets program, tenkte jeg likeledes å lese hva den daværende, rød-grønne regjeringen kom med i Meld. St. 29 fra 26. august 2011. På side 156 i denne stortingsmeldingen fra den rød-grønne regjeringen står det: «Eit tillitsbasert og effektivt partssamarbeid med høg legitimitet føreset oppslutning om organisasjonane. Likeins er det ei viktig side ved demokratiet vårt at arbeidstakarar og arbeidsgivarar skal stå fritt til å stifte og drive organisasjonar, og fritt kunne slutte seg til den organisasjonen dei ønskjer, eller la vere å organisere seg. Styresmaktene har ansvar for å leggje til rette for eit godt arbeidsliv for alle arbeidstakarar og arbeidsgivarar – både organiserte og uorganiserte.» Jeg synes dette er en god formulering fra den rød-grønne regjeringen, for vi som politikere har faktisk et ansvar for å ivareta alle arbeidstakere i Norge, uavhengig av om man velger å være organisert eller ikke. Vi skal lage rammeverket som gjør at det er trygt å gå på jobb i Norge, at det skal være anstendige lønns- og arbeidsforhold, helt uavhengig av om man er organisert eller ikke. Da synes jeg det er litt spesielt – særlig ut fra historien til Arbeiderpartiet, som opprinnelig ønsket å stå opp for arbeidstakerne som var nederst ved bordet – at det har endret seg til at man kun skal fokusere på den delen av befolkningen som er organisert. Jeg tror det er mange grunner til at organisasjonsgraden synker. Arbeiderpartiet tar stadig opp fagforeningsfradraget, at det er det ultimate. Arbeiderpartiet påpekte det også i valgkampen og fikk kritikk fra NRK Detektor, som ettergikk påstanden – f.eks. uttalte forsker Kristine Nergaard i Fafo at det finnes ingen forskning, slik Arbeiderpartiet hevder, på at det er en sammenheng mellom organisasjonsgraden og fagforeningsfradraget. Jeg tror det er flere grep flere av fagforeningene selv kan gjøre for å øke antall medlemmer. Det ene er, som representanten Nordby Lunde var inne på, å se til de organisasjonene som lykkes, men jeg tror også det handler om de tilbakemeldingene man får. Ta f.eks. LOs medlemmer – det var 38,4 pst. av LO-medlemmene som stemte på Arbeiderpartiet, de resterende stemte på andre partier. Allikevel mottok Arbeiderpartiet i valgkampåret 2017 26 815 452 kr i partistøtte fra arbeidstakerorganisasjoner. Veldig mange opplever at Arbeiderpartiet lar seg styre av LO, og at LO har et mål om å hjelpe Arbeiderpartiet mer enn å hjelpe den jevne arbeidstaker. Jeg tror det er dit man bør rette mye av oppmerksomheten hvis man ønsker en høyere organisasjonsgrad.