trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-06-10:
Jeg kunne ha sluttet meg til saksordførerens gode innledning om konfliktrådene, og særlig det siste han sa. Dette er en avgjort viktig sak for oss, og den fortjener kanskje større oppmerksomhet enn det vi nå gir den, og det samfunnsdebatten gir saken. For det første er selve omorganiseringen klok rent praktisk, administrativt og ikke minst i forhold til det saksordføreren også var inne på, om på mange måter å løfte konfliktrådsbehandlingen inn i strafferettskjeden og gi den en mye mer synlig og bedre plass enn det den har hatt. Jeg tror det i stor grad handler om å gi behandling i konfliktråd mer status. Dette er også et skritt i den retningen. Arbeiderpartiet er veldig glad for at det er en samlet justiskomite – vi har også med oss Fremskrittspartiet, som senere i dag vil foreslå 30 års strafferamme for 16-17-åringer som begår gjentatte forbrytelser, og som kanskje kan gå i konfliktrådet i stedet – som stiller seg bak de kommentarene og innspillene som er kommet, og som faktisk gjør denne saken viktigere enn det den synes å være. Vi har behov for konfliktrådsbehandling, først og fremst fordi i mange av de konfliktene som særlig førstegangskriminelle og yngre mennesker kommer opp i, trengs det i mye større grad konfliktdemping og tiltak som kan reparere de skadene som fornærmede er blitt påført. Så ikke bare fornærmede i mange straffesaker, men også gjerningsmenn og -kvinner vil ha stor nytte av å få behandling i konfliktråd, der man faktisk vil få til konfliktdemping og reparasjon. Derfor er det viktig at det er en enstemmig komite som i dag sier i sin innstilling – det må departementet merke seg – at man ønsker en økt bruk av konfliktråd, og at dette er viktig, og, som komiteen sier, at det er et mål at flest mulig saker skal kunne tas i konfliktråd. Det er en sterk formulering. Dette kan bidra til å rette opp noe av den skjevheten vi ser når vi sammenligner Norge med andre nordiske land i forhold til bruken av alternative straffereaksjoner – særdeles viktig. Særlig glad er jeg for at det også er en samlet komite som ber Regjeringa vurdere obligatorisk bruk av konfliktråd i visse saker. Jeg tror faktisk det må til på en del områder – særlig på bakgrunn av at jeg har sett vekslende praksis fra distrikt til distrikt. Man vil kunne rette på noe ved å få færre konfliktrådskontorer knyttet opp mot politiet, helt klart. Men det at man får kjøreregler i forhold til noen obligatoriske områder, vil kunne bidra til at man slipper denne forskjellsbehandlingen fra distrikt til distrikt, som nye reformer ofte resulterer i, men også forskjellsbehandling innad i distriktene. Man har sett at noen 16-17-åringer får én reaksjon for det samme forholdet, mens andre helt tilfeldig må gå i retten og få en plett på sitt rulleblad – grovt urettferdig. Slik sett tror jeg de grep som departementet har foreslått, og som justiskomiteen i dag slutter seg til, vil bidra til likebehandling. Det vil også bidra til at vi kan få en større andel av reaksjonene, slik komiteen gir uttrykk for, i konfliktråd, og det vil gagne dem som er fornærmet ved de straffbare og klanderverdige handlingene.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-06-10:
Det er viktig å inkorporere de konvensjoner Norge har ratifisert, i lovverket. Spesielt er dette viktig i forhold til befolkningens rettsoppfatning, for det er naturligvis også – med rette – av mange oppfattet som underlig å ha en situasjon der Norge som nasjon er forpliktet til å følge Barnekonvensjonen i forhold til andre nasjoner, men ikke på samme måte er bundet til å gjøre dette overfor sine egne innbyggere. Vi er glade for at Barnekonvensjonen nå inkorporeres, og har forstått at dette vel kan gjøres under mottoet «bedre sent enn aldri». Det er viktig at barn kan føle deltakelse der barn har mulighet og modenhet nok. Det at andre behandler og vurderer over ens hode uten at man har mulighet for selv å delta, er noe ingen føler seg komfortabel med. På den annen side er det også viktig at en ikke føler seg presset til å ta stilling, spesielt der lojalitetskonflikter i forhold til ens nærmeste oppstår. Jeg tror proposisjonen på mange måter har funnet den balansegangen. Når det gjelder aldersgrensene, framstår de som et godt utgangspunkt, men jeg har også forstått at modenhet fortsatt er det avgjørende. Når det gjelder barnevernssaker og adopsjonssaker, er det viktig å kunne uttale seg i egenskap av å være den som omhandles. Kanskje spesielt i barnevernssaker vil det være i barnets interesse å kunne delta, slik at en også kan påvirke og akseptere de avgjørelser som til slutt fattes.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-10:
Jeg er fryktelig opptatt av barns rett til å bli hørt. Jeg lurer på om det er slik at dersom endringen med sju års aldersgrense viser seg ikke å fungere i praksis, fordi det alltid er noen andre som definerer om barnet skal bli hørt eller ikke, om det er modent nok eller ikke – og dermed er det bare de aller mest ressurssterke barna som blir hørt – vil statsråden da revurdere sitt standpunkt og eventuelt gå inn for det som et massivt antall høringsinstanser har bedt om, nemlig at vi fjerner aldersgrensen totalt? Så en ting til, og det gjelder Wenche Siljeholm, som er psykolog og sakkyndig, og som var på høringen til Barneombudet. Hun var veldig opptatt av barnets rettigheter i barnefordelingssaker. Jeg anbefaler statsråden å ta en prat med henne om hvordan domstolene håndterer dette, og hvordan de praktisk, ved f.eks. å ha et bilde av en unge stående framme i rettssalen når det er en barnefordelingssak, kan vri oppmerksomheten bort fra kriging mellom foreldrene til at det skal handle om barnas beste.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-10:
Jeg takker for svaret. Jeg tolker det positivt. Vi kommer til å følge nøye med på dette framover, og jeg regner med at vi kommer til å få innspill også fra de organisasjonene vi nå har hatt kontakt med. Jeg har lyst til å spørre om en annen ting. Det gjelder det som representanten Storberget også var inne på i forrige replikk. Når det gjelder barn av utlendinger, vil jeg spørre helt konkret: Mener statsråden at Norge dersom barns beste etter Barnekonvensjonen underordnes utlendingsloven og hensynene som ligger der, i helt konkrete saker, som f.eks. dreier seg om utvisning, som f.eks. dreier seg om opphold, ikke kan akseptere det framover, nå som Barnekonvensjonen faktisk blir inkorporert i norsk rett?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-10:
Det statsråden sier, er jeg fullstendig enig i. Men hvorfor da ikke ta i bruk den muligheten vi allerede har til å ta ut offentlig påtale ved å erklære allmenne hensyn? Da ville man kunnet ha en fleksibilitet i lovverket som blant annet UDI mener er fryktelig viktig. De skriver i sine høringsuttalelser at dagens regelverk gir en mulighet til å reise påtale, men det gir også en anledning til ikke å reise påtale i de sakene der offeret ikke ønsker å reise påtale og kanskje heller ikke er tjent med det. Det er nøyaktig det samme som Krisesentersekretariatet sier. Jeg vil få lov til å nevne at jeg har erfaring fra en sak av denne typen. Der hadde jeg selv lyst til å kidnappe en jente for å «frigjøre» henne fra hennes egne foreldre, fordi jeg så hva slags press hun var utsatt for. Men hun bestemte seg for å forsone seg med foreldrene sine, og nå har hun et barn og er gift med en mann som hun er blitt glad i etter hvert. Jeg vil ikke kunne ta fra henne det valget som det faktisk er.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-10:
Jeg er for så vidt enig i dette også. Men det jeg mener er viktig, er at man foretar en konkret vurdering i forhold til offeret. Hva hvis offeret står i fare for å miste hele sin familie, hele sin slekt, alt som binder, alt det som gjøre et menneske til et menneske, og vedkommende sjøl ikke ønsker å miste dette, men ønsker å forholde seg til dette på andre måter – f.eks. ved å megle hos Oslo Røde Kors Internasjonale Senter? Mener statsråden at det er legitimt og fortsatt skal være mulig til tross for den lovendringen som flertallet vedtar? Jeg mener lovendringen er gal så lenge vi ikke har mer enn to saker å bygge vår kunnskap på, og at vi i stedet bør ta i bruk aktivt den muligheten vi allerede har til å ta ut offentlig påtale.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-10:
Jeg minner vel mer og mer om en møteplager, men jeg har lyst til å bore litt videre inn i dette. Betyr det som statsråden nå har sagt, at han mener at det kan være tilfeller der offerets ønske om ikke å forfølge dette i strafferettsapparatet skal telle mer enn samfunnets legitime og helt riktige behov for å markere at dette er dønn ulovlig? Eller mener han ikke det? Grunnen til at jeg spør, er at jeg vet at de som jobber med dette, bl.a. med megling, sier at en del av disse ungdommene for det første aldri ville tort å be om hjelp hvis de hadde visst at dette ville resultere i en straffeforfølging av foreldrene deres, og særlig ikke i tilfeller der foreldrene ville blitt utvist fra Norge på grunn av at strafferammen her er såpass stor at det kunne blitt konsekvensen dersom de ble domfelt. De føler også at de blir umyndiggjort, at deres ønsker faktisk ikke blir ivaretatt. Jeg vet det, fordi jeg har vært vitne i en hjemmevoldssak der den kvinnen som ble utsatt for vold fra sin eksmann, ikke ønsket å forfølge denne saken videre i strafferettsapparatet og trakk anmeldelsen. Men blant annet på grunn av at jeg hadde vært vitne, kjørte politiet saken videre, fordi de visste at dette kom de til å vinne ved at jeg vitnet. Det syntes jeg var vanskelig, for det var altså en kvinne som ikke ønsket å forfølge sin eksmann når det gjaldt dette, samtidig som det av allmennpreventive hensyn er ekstremt viktig at vi markerer at dette er ulovlig. Men poenget er altså å ivareta menneskers verdighet til tross for at de er ofre, og ikke umyndiggjøre og stakkarsliggjøre dem mer enn det som er strengt nødvendig, for da opplever de jo at de blir utsatt for doble overgrep, og det er jo ikke det som er hensikten med det vi prøver å få til her. Tvert imot prøver vi å ivareta menneskers rettigheter. Jeg mener at det også må være mulig å se for seg en situasjon der en familie f.eks. har bedrevet utilbørlig press overfor sitt barn, og hvor dette barnet har latt seg overtale og presse til å gifte seg, men hvor barnet seinere faktisk er glad for at det ikke valgte å gå til rettssak, men valgte å forsøke å forsone seg med familien sin igjen. Det må også være mulig, selv om jeg mener at det bør være unntakene og ikke regelen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Jeg verken kan eller vil improvisere rett. Jeg tror det som jo er klart for alle her, er at utlendingslovgivningen gjennomgås. I den sammenheng skal man, som flere har pekt på, også se på barns situasjon – i ulike sammenhenger. Om det i tillegg skal gjøres noe utover det arbeidet som pågår, som er i full gang, er synspunkt som jeg vil ta med meg og drøfte med kommunalministeren. Men jeg vil ikke her i dag gå lenger enn å uttrykke meg på den måten.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Jeg er generelt av den oppfatning at vi mennesker alltid kan bli klokere med hensyn til hvordan vi behandler hverandre. Jeg har senest på et møte i Dommerforeningen i forbindelse med domstolsledere i Trondheim nylig snakket om hvordan man opptrer i rettssalen med normal klokskap. Det sier seg selv at i saker hvor barn er med, er det all mulig grunn til å understreke det ytterligere. Jeg tar med meg innspill som går på å utvide denne innsikten og denne refleksjonsevnen, som jeg oppfattet var det som lå i siste delen av representanten Thorkildsens innlegg. Men jeg kan ikke her og nå gå inn på andres lovgivning. Det som jeg kan svare på, er hvorfor vi har valgt en sjuårsgrense. Jeg skjønner det ideelle i at man ikke fastsetter noen grense i det hele tatt, fordi man da baserer seg på at man nærmest skal få den best mulige situasjonen. Det har vært min oppfatning, slik som det er kommet til uttrykk i proposisjonen, at det å ha en grense i hvert fall sikrer at man når dem ned til sju år, og at man deretter utøver et godt skjønn. Så er det slik med denne, som med alle andre saker, at vi skal lære av det som skjer underveis, for det er på den måten vi lager best mulig lovgivning i henhold til intensjonene.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Representanten stiller meg et spørsmål som krever at jeg faktisk åpent og i fristil skal gjøre en vurdering som egentlig er tillagt et utvalg – et utvalg som for det første skal se på utlendingsloven og på dens forhold til en rekke andre hensyn. Det at det arbeidet gjøres av kyndige mennesker, er noe jeg har respekt for. Det er et arbeid som vil gå sin gang, og som vil måtte ha de avveininger som er gitt i mandatet til utvalget. Så svarte jeg tidligere på et spørsmål fra representanten Storberget, som også var helt konkret, om det kunne skje noe før. Og da gjentar jeg gjerne det svaret: Det er noe jeg skal ta opp med kommunalministeren. Det er ikke noe løfte om at det skal skje noe konkret nå, men fordi spørsmålet er stilt, i en viktig debatt her, og fordi jeg synes man i hvert fall skal koste på seg en refleksjon, gjentar jeg at det spørsmålet lover jeg å bringe videre, slik som jeg tidligere har svart representanten Storberget.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Det at en sak er kompleks, bør ikke frata noen en rett til å tale på vegne av den undertrykte med så klar røst at den undertrykte oppfatter samfunnets røst. I denne sammenhengen har jeg møtt såpass mange undertrykte – ikke bare i dette land, men også andre steder, at jeg vet at ett sted må samfunnets normer lyde så tydelig at de oppfattes. Jeg har sagt i innlegget mitt at det er ikke nok at det skjer gjennom straffebud eller ubetinget offentlig påtale. Det må skje gjennom kunnskap, dialog, informasjon, kontakt osv. – på alle mulige måter. Jeg er en sterk tilhenger av det, og jeg er ganske overbevist, gjennom å ha møtt mennesker som har møtt tøffe sider av tvangsekteskapskulturen, om at dette kan være til hjelp. Det er også helt avgjørende til syvende og sist at en aldri i noen som helst sak vil ha en sak uten et vitne. Man vet også at om man henvender seg til offentlige myndigheter, så har de taushetsplikt. Det er således mange måter man kan løse en sak på uten å havne i rettsapparatet. Men er man i nærheten av det, må rettsapparatet bygge opp en kompetanse – slik jeg la vekt på i mitt hovedinnlegg.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Selvfølgelig er megling legitimt, det er til og med i svært mange tilfeller klokt. Men da må meglingen også være reell. Den må være der, slik at den som deltar i meglingen og er den svakere part, føler at man har noen med seg. Jeg tar det for gitt at det er den type scenarioer representanten Thorkildsen spør meg om. Ja vel, da er min oppfatning at den lovbestemmelsen vi snakker om her, er et nyttig ris bak speilet. Jeg har, liksom representanten, også vært i kontakt med familier som er blitt snudd av viljesterke unger, for å si det på den måten. Jeg har også opplevd at det å ha et ris bak speilet kan påvirke noen, og jeg tror at kulturprosesser alltid tar lang tid. Men på et eller annet tidspunkt må noen sette ned en merkestein til fordel for den som blir offer, selv om virkeligheten er kompleks. Selvfølgelig er det legitimt å finne fornuftige løsninger. Det er alltid legitimt. Det er når man ikke finner løsninger som fritar for tvang, at hele den straffetenkningen som er reist av komiteen, og også foreslått av meg i proposisjonen, kommer inn. Men kan man få til frivillige løsninger, er det alltid bra.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Ut fra dagens bestemmelser om allmenne hensyn kan det offentlige også selvfølgelig reagere, men man må fortsatt ha et vitne, og det vitnet vil da som oftest være den fornærmede. Den fornærmede er helt avgjørende. Også etter den spilleregelen som er foreslått her i dag, trenger man et vitne. Og den fornærmede vil være helt sentral. Vil den fornærmede ikke være vitne, har man ingen sak. Så det man gjør med dette, er – for å si det rett ut – å trekke opp en strafferettslig ideologisk utfordring som går inn i kjernen, at en norsk integreringsdebatt ikke bare handler om hvordan de som utgjør flertallet i denne salen her i dag, skal te seg for å unngå å diskriminere noen i forhold til jobb eller hudfarge, men at en norsk integreringsdebatt heller ikke aksepterer segregering. Man aksepterer altså ikke at man i en eller annen sammenheng praktiserer samlivs- og ekteskapskulturer som utsetter noen for tvang, like lite som man i vårt land historisk har gjort det, og endret det gjennom en lang, lang kamp. Og så kan man, etter min mening med mye unnfallenhet fra det norske samfunnet og mye unnfallenhet fra norsk kvinnebevegelse, si at omsider er frontlinjen også kommet til disse kvinnene. Når en frontlinje er kommet der, føler jeg at vi er med på å gi dem et virkemiddel. Men det virkemidlet hindrer ikke, så langt jeg kan forstå, at noen kan søke løsninger i fortrolighet med noen som kan bidra litt til å hjelpe til med å finne løsninger. Jeg har selv møtt dem, f.eks. i møter med skolerådgivere på videregående skoler i Oslo. De ender som oftest ikke noe sted, fordi det ikke er noen sammenheng, ikke noe trykk, ikke noe som helst. Det inntrykket jeg har dannet meg, er at et aktivt ris bak speilet er helt avgjørende. Jeg har også dannet meg det inntrykk at det er avgjørende at politi og påtalemyndighet bygger opp kulturkompetanse. Det er slik at den debatten vi nå har i Norge, og som gjerne testes ved den skillelinjen vi har nå, handler om at kompetansen, uansett hvor man er, skal bli bedre. Jeg vil gjerne minne representantene om at da jeg besøkte Storbritannia for tre år siden, diskuterte man tvangsekteskap blant femte generasjons innvandrere. Da begynte det så vidt å dukke opp til overflaten. I Norge har vi annen generasjon. Noe av det mest lovende i denne debatten er hvordan unge kvinner med annengenerasjons innvandringsbakgrunn uttaler seg i debatten og viser at det er et spenn i det å opptre frivillig, men de trekker altså frontlinjen mot tvang. Jeg er overbevist om at det er den mobiliseringen vi skal stole på, og da tror jeg at alle kloke rådgivingsgrupperinger fortsatt vil kunne klare å opptre klokt for å hjelpe folk til å komme ut av noe. Man befinner seg i et grenseland her, hvor folk har det ganske beinhardt. Jeg føler at det å møte dem på en forstandig måte ikke ekskluderes av dagens lovarbeid, men jeg føler at noen får et viktig hjelpemiddel i tillegg til dem de har fra før. Men fortsatt er det slik at jeg håper at kulturpresset som nå skal ligge på miljøene, vil underbygges videre. Det er det som er kjernen i debatten.
Ola Røtvei (Arbeiderpartiet), 2003-06-10:
Saksordføreren har foretatt en grundig gjennomgang av komiteens innstilling. Jeg skal derfor bare kommentere noen få punkt i innstillingen. Arbeiderpartiet støtter forslaget om at tap av føreretten avgjøres av domstolene som ledd i behandlingen av straffesaken. I likhet med de fleste høringsinstansene har vi funnet fordelene mer tungtveiende enn ulempene ved en slik omlegging av systemet. Det er viktig med en samordnet reaksjon. Den domfelte har behov for en hurtigere og samlet fastsetting av konsekvensene av den straffbare handlingen. Raskere avgjørelser gir en bedre preventiv effekt, og en slik omlegging vil kunne forhindre at det blir reist tvil om vedtakets gyldighet. Vi har registrert at høringsinstansene var delt i synet på om domstolsfastsatt tap av retten til å føre motorvogn skal være straff eller ikke. Det er på dette punktet, som saksordføreren var inne på, at komiteen deler seg. Arbeiderpartiet slutter seg til at tap av retten til å føre motorvogn ikke skal være straff, selv om avgjørelsen skal tas av domstolene. Det er meget tvilsomt hvorvidt det kan ha noen holdningsskapende virkning som fremmer trafikksikkerhetshensyn, at tap av førerett gjøres om til straff. Tap av retten til å føre motorvogn oppleves utvilsomt som inngripende, uavhengig av om sanksjonen regnes som formell straff eller ikke. Allerede ved å ilegge denne reaksjonen i en straffesak understrekes det klanderverdige ved handlingen som førte til reaksjonen. Det er vanskelig å finne holdepunkter for at etterlevelsen av trafikkreglene vil bli bedre om tap av føreretten gjøres om til straff. Vi slutter oss videre til at den nye ordningen bare gjelder reaksjoner som følge av en straffbar handling. Det er viktig at politiet beholder kompetansen til å frata noen retten til å føre førerkortpliktig motorvogn som følge av at vedkommende ikke lenger oppfyller vilkårene for førerkort. Det samme gjelder for reaksjoner som følge av manglende edrulighet eller sikkerhet. Som samferdselskomiteens «kårkall» vil jeg si at trafikksikkerhetsarbeidet står mitt hjerte nær. Derfor har jeg lyst til å understreke at hvilke resultater som oppnås i trafikksikkerhetsarbeidet, avhenger ikke bare av hvilke tiltak som prioriteres, men også av hvordan arbeidet utføres. Her i huset har vi et felles ansvar for å prioritere de tiltak som gir resultat. Det handler om å stille økonomiske ressurser til rådighet i trafikksikkerhetsarbeidet. Det handler rett og slett om å legge til rette for at arbeidet kan utføres. Holdningsskapende arbeid blant trafikantene er viktig, og det har gitt positive resultat. Derfor er denne lovendringen også en viktig brikke i å påvirke dette arbeidet i positiv retning. Helt til slutt: Trafikksikkerhetsarbeidet er et felles ansvar som vi må stå sammen om.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2003-06-10:
Alle som har vært på talerstolen, er enige om at tvangsekteskap er et grovt menneskerettighetsbrudd. For å sette en stopper for dette, må man ta det på alvor, og man må forvente at det offentlige har et ansvar. Jeg må si at Sosialistisk Venstreparti og representanten Thorkildsens argumentasjonen i forhold til ubetinget offentlig påtale skuffer meg. Når representanten Thorkildsen sier at vi umyndiggjør ofrene og tar fra dem deres verdighet og rettigheter, har vi helt forskjellige oppfatninger av hva dette er, for dette handler faktisk om å ta deres rettssikkerhet på alvor. Dersom man går til politiet eller hjelpeapparatet, som også har taushetsplikt i slike saker, er det ikke noen automatikk i at de går til direkte anmeldelse. Det er ikke slik. Høyre har faktisk tillit til at politi og påtalemyndighet i disse sakene utviser skjønn når man ser at det her er en mulighet for dialog, eller at det er mulighet for at offeret og familien kan komme sammen igjen. Og så vil jeg bare minne om, siden representanten Thorkildsen nevnte ORKIS, at de har vært veldig aktive på banen, også i forhold til brukerne av ORKIS når det gjelder å fronte hvor negative de er i forhold til offentlig påtale. Jeg er også skuffet over det ORKIS har sagt i media, at det nå vil bli vanskeligere for offeret å oppsøke hjelpeapparatet. Jeg trodde faktisk det var slik at hjelpeapparatet i disse sakene mer enn noen gang opprettholdt taushetsplikten. I disse sakene er det helt grunnleggende. Da må jeg si at jeg ble veldig overrasket over argumentasjonen til ORKIS og SV. Dette er snakk om tilspissede situasjoner, situasjoner som er helt umulige, der foreldre kommer med drapstrusler, der foreldre prøver å kidnappe disse barna – og så skal ikke påtalemyndighetene ta sitt ansvar og gå til offentlig påtale?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2003-06-10:
Høyre mener det er veldig positivt at Regjeringen nå kommer med konkrete forslag til endringer med hensyn til domstolsbehandling av tap av retten til å føre motorvogn. Det er ingen tvil om at det er behov for å endre norsk lovgivning slik at loven blir mer i tråd med andre lands lovgivning. Det er særlig et behov for en hurtigere og samlet fastsettelse av konsekvensene av den straffbare handlingen og en økt preventiv effekt ved raskere avgjørelser, og et ønske om å ivareta rettssikkerhetshensynet. Dette er Høyre nå veldig tilfreds med kommer på plass. Selv om det ifølge proposisjonen ikke er grunnlag for å hevde at dagens ordning er i strid med Den europeiske menneskerettskonvensjon, er det veldig positivt at vi nå får vedtatt et forslag som er i bedre samsvar med EMK. Norge er det eneste landet i Norden som lar politiet inndra førerkort. Tiden er derfor nå inne for en reform, og det er riktig at vi nå sørger for at det er domstolene og ikke lenger politiet som får anledning til å frata personer retten til å føre motorvogn. Å frata personer retten til å føre motorvogn i forbindelse med en straffbar handling er et så inngripende tiltak at det er riktig at det er domstolene som bør avgjøre dette. Når det gjelder beslag av førerkort som en midlertidig reaksjon, er det viktig at saksbehandlingen skjer på en god og forsvarlig måte. Det er viktig at domstolsbehandlingen utføres slik at saken ikke drøyer i tid, samtidig som domstolsprøvingen av beslaget er en viktig rettssikkerhetsgaranti. Spørsmålet skal behandles som ledd i en straffesak, men reaksjonen skal ikke gjøres til straff. Det mener Høyre er det riktige i denne sammenheng. Selv om det kan oppfattes som en straff i seg selv for den det gjelder, er det ingen holdepunkter for at etterlevelsen av trafikkreglene vil bli bedre om tap av føreretten gjøres til straff. Den domfeltes behov imøteses ved at det nå blir en hurtigere og samlet fastsettelse av konsekvensene av den straffbare handlingen. Jeg er fornøyd med at komiteen slutter seg til at domstolsbehandlingen skal gjelde i saker hvor reaksjonen er en del av en straffesak, og at dersom tap av føreretten skyldes forhold relatert til vegtrafikkloven §§ 33 og 34 om manglende edruelighet eller skikkethet, så videreføres dagens praksis, hvor politiet har denne kompetansen. Selv om dagens praksis endres, er det viktig at trafikksikkerhetsaspektet ivaretas. I dag er politiets praktisering av reglene om inndragning av førerkort basert på en egen instruks. Av hensyn til trafikksikkerheten er vi enig i at det er veldig viktig å sikre dagens praksis, selv om det er domstolene og ikke politiet som skal avgjøre spørsmålet om føreretten skal tapes. Det er viktig at det gjøres helt klart i loven at en polititjenestemann kan foreta beslag på landeveien, såkalt midlertidig beslag, men at det videre er en klar regel om at en politijurist må treffe avgjørelsen om å opprettholde beslaget.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2003-06-10:
Det å sitte i justiskomiteen er en utfordring, men det er en spennende utfordring. Grunnen til det er at det er et utrolig bredt spekter av saker som kommer til behandling. Som vi har snakket om før i dag: Hvor viktig en sak er, er på en måte ikke avgjort før man finner ut hvor tungt den berører enkeltmennesker. Slik er det også med denne saken om tvangsekteskap. Det Stortinget er i ferd med å gjøre i dag, er faktisk å gi et viktig politisk signal som tydeliggjør vår politiske kurs i henhold til tvangsekteskap og hvordan vi skal forholde oss til det innenfor norsk lov. Jeg synes at saksordføreren, Linda Cathrine Hofstad, på en ypperlig måte har redegjort for innholdet i saken. Det viser bl.a. klart at tvangsekteskap i Norge er forbudt, og det har vært forbudt. Det blir tydeliggjort nå. Man tydeliggjør det bl.a. ved å ta inn et eget straffebud. Noen av oss er i alle fall overbevist om at dette bør og skal virke allmennpreventivt. Grunnen til at det er viktig, er at dette ikke løses, som andre har vært inne på, kun ved en lovregulering. Det som på sikt må inn, og som vil bidra til det, er et forhold mellom det straffemessige og det holdningsmessige aspektet. For det er klart at dette vil ta tid. Dette er mennesker som kommer til Norge med en annen kultur, og som har en annen bakgrunn. Når de skal assimileres i det norske samfunnet, må vi ha en åpning for og en forståelse for at ting kan bli vanskelig. Det betyr ikke at vi skal akseptere ulovligheter, men vi må nok ta innover oss at det vil kunne komme til å skje. Poenget må være at vi må bidra til at endringer oppstår gjennom påvirkning, men også gjennom en klar lov som viser til hva som er akseptabelt, og hva som ikke er akseptabelt. Derfor støtter vi det forslaget til endring som nå foreligger, om ubetinget offentlig påtale i forhold til tvang og trusler. Vi tror at det er viktig at man overfører ansvar fra den fornærmede til det offentlige. Hvis ikke tror vi dessverre at det fortsatt i altfor stor grad vil bli tiet i hjel, og det er ingen av oss tjent med. Det er et samfunnsproblem i Norge at vi har denne typen saker. Da må vi ha en åpenhet rundt det, og vi må ha vilje til å engasjere oss og vilje til å gjøre noe med det. Det gjør Stortinget gjennom denne behandlingen. Jeg tror også at dette vil være med og bedre rettssikkerheten til den enkelte. Jeg håper, og forutsetter også, at selv om det nok i enkelte sammenhenger vil bli vanskelig – familieforholdene er tette, det er vanskelig å bryte dem – skal dette være et verktøy for dem som ønsker hjelp til å bryte ut av en slik problemstilling for å komme seg videre og kanskje gjøre et valg, som saksordføreren var inne på, gjennom kjærlighet og ikke gjennom tvang. Det er en ganske vesentlig forskjell på de to inngangene til ekteskapet og kanskje også i forhold til hvor vellykket ekteskapet etterpå vil bli.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-06-10:
Jeg har sittet og fulgt med i denne debatten, og det er mye rart man kan få høre fra denne talerstolen. Dette dreier seg ikke om kultur; det dreier seg om religion – enten man liker det eller ikke. Det er nå engang slik at muslimske kvinner skal gifte seg med muslimske menn, de kan ikke gifte seg med kristne. En muslimsk mann kan gjerne gifte seg med en kristen kvinne, for kvinnen og hennes barn er mannens eiendom. Slik lever de, og slik er det! Og dette prøver Regjeringen å integrere. Vi har prøvd å integrere dette i over to tusen år og ikke fått det til. Er det noen i denne salen som tror at Regjeringen greier å få det til? Nei, det tror i hvert fall ikke jeg. Først må man erkjenne at det er et religiøst problem man reiser, og at det tar lang tid å løse det. Det må man erkjenne, enten man vil det eller ikke. Men man foretrekker å lukke øynene, og sier at det er et kulturelt problem. Men det er ikke et kulturelt problem, det er et religiøst problem! Jeg tror det i hvert fall fra vår side er første gang det sies fra denne talerstol, og det må Regjeringen og de øvrige debattantene ta innover seg. Flertallet i denne sal må også ta det innover seg, for de sier at det er et kulturelt problem, og ikke et religiøst problem. Men det er jo det det i realiteten er.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2003-02-18:
Representanten Storberget har sagt i denne debatten i dag at det allerede før ikrafttredelsen av loven ble advart mot konsekvensene av den. Ja, Arbeiderpartiet formulerte seg på mange forskjellige måter, men slik det ble oppfattet av oss som var til stede og deltok i debatten, var at Arbeiderpartiets ensidighet ikke var noen invitasjon til samarbeid om løsning. Det har også framgått av debatten i dag at Arbeiderpartiets ståsted er ensidighet. Det er bedrøvelig, for her handler det altså om to parter. Det er for Kristelig Folkeparti viktig å understreke det. Så vil jeg gjerne også få lov til å gi uttrykk for at det forundrer meg at Arbeiderpartiet på en måte fraskriver seg totalt ansvar i denne saken. Loven ble faktisk til som et resultat av at Arbeiderpartiet gav sin subsidiære støtte til dette forslaget. Det forelå andre forslag i salen som kunne fått flertall, hvis ikke Arbeiderpartiet hadde gitt sin støtte til det forslag som bl.a. Kristelig Folkeparti var med og fremmet. Og etter at loven var vedtatt, tok daværende statsråd Harlem kontakt med Kristelig Folkeparti og undertegnede for å sikre seg ryggdekning for innholdet i forskriften, slik at man skulle være sikker på at det var et flertall bak det i Stortinget. Da går det ikke an å bare fraskrive seg totalt ansvaret. Det er nå imidlertid ikke viktig å se bakover, det er viktig å se framover. Det er det vi er invitert til gjøre. Derfor er altså det Regjeringen har sagt, å forholde seg til totaliteten. Totaliteten er ofte mye mer komplisert enn det som enkelteksemplene viser i media. Det vil være mange ulike forhold knyttet opp til tomtefeste, f.eks. betingelser ved overtakelse av et gårdsbruk. Det vil bli en stor utfordring for Regjeringen å finne fram til det regelverket som best mulig gir rettferdig fastsettelse av tomtepris både for mulig innløsing og som grunnlag for festepris. Innholdet i Senterpartiets forslag er det ingen som har noe imot, men det Senterpartiet ber om, er allerede for lengst i ferd med å bli gjennomført i departementet. Det er en del av dette regjeringspartiene har gitt klart uttrykk for, på samme måte som statsråden, også her i denne salen. Derfor er det ok at Senterpartiet har gjort dette forslaget om til et oversendelsesforslag.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2003-02-18:
Det er et meget viktig tema som er oppe til debatt i denne interpellasjonen. Som statsråden sa: Det er fort gjort å havne i en generell alkoholdebatt omkring dette. Jeg skal forsøke å unngå det. Jeg vil likevel først understreke at alkoholrelatert kriminalitet nettopp skjer under påvirkning av alkohol. Vi vet at ulike mennesker reagerer ulikt på bruken av alkohol. Nå er det to prester som skal ha ordet etter hverandre på denne talerstolen. Vi har vel i våre liv og i våre møter med mennesker fått innblikk i mange familier og hjem hvor nettopp bruken av alkohol for noen kan ha vært det positive, enkle, lille gode, mens det for andre har vært årsaken til et helvete uten like. For å knytte meg opp mot representanten Ellingsens innlegg, tror jeg at det er helt riktig å se på voksensamfunnets atferd. Jeg tror vi som voksne er rollemodeller. Barn og ungdom tar ikke så mye etter det vi sier, som det vi gjør. Jeg var i mitt forrige yrke, som generalsekretær i Blå Kors i Norge, involvert i et opplegg som heter Barn i faresonen. Det dreier seg altså om at vi i landet vårt, ut fra beregninger som også er bekreftet av barneombudet, kan regne med at vi har mellom 180 000 og 230 000 barn som på grunn av nære pårørendes bruk av rusmidler, har vanskeligheter. Samtidig vet vi ut fra de observasjoner og de – skal vi kalle det – innleggelser som rusbehandlingsinstitusjonene har foretatt, at mellom 60 pst. og 80 pst. av disse barna selv vil komme til å utvikle et misbruk, og at svært mange av dem lever i en situasjon som er preget av nettopp det som representanten Rui pekte på, vold, trusler og bruk av framgangsmåter som barna og de unge lærer av. Man skulle jo vanligvis tro at man tok skrekken av dette. I stedet gir det den motsatte effekt, man blir selv overgripere, man blir selv personer som slår. Min oppfordring til Regjeringen er derfor at man ser ytterligere nettopp på denne gruppen av mennesker, som vi på en måte kan få kartlagt. Hvordan kan vi gå inn for å hjelpe nettopp denne gruppen til ikke å utvikle seg til mennesker som blir alkoholrelaterte kriminelle?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-02-18:
Jeg er glad for at statsråden oppfatter mandatet klart, også etter representanten Arnstads klargjøring, som jeg for så vidt fullt ut deler oppfatningen av. Betydningen av det vedtaket som flertallet her går inn for, er jo en klar marsjordre. Men for å få det helt klart: Oppfatter justisministeren det slik at man skal komme tilbake til Stortinget allerede til høsten med et forslag om å gi tomtefesterne rett til innløsning? Det er det ene. Det andre er spørsmålet som flere allerede har vært inne på, og som var oppe i forrige debatt vi hadde om tomtefeste: spørsmålet om retten til å kunne si fra seg en del av den tomta man leier, som de borgerlige partier vedtok mot store protester. Er det slik at man fortsetter arbeidet med en slik lovreform, og at det også vil komme til høsten, eller har departementet valgt å snu i forhold til en slik bestemmelse? Endelig vil jeg være fristet til å utfordre justisministeren i spørsmålet om avgiftsbestemmelsen, som er det utløsende i forhold til hele denne saken – de urimelige utslag, som også saksordføreren prisverdig var inne på, som den nye avgiftsbestemmelsen har gitt, og som man i hvert fall fra saksordførerens side varsler at man vil komme med forslag til endring av til høsten. Er det slik at Regjeringen også oppfatter det slik at denne avgiftsbestemmelsen gir urimelige utslag, og at man vil komme tilbake med konkrete endringer om dette?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-02-18:
Aller først til representanten Marthinsen, som pretenderer stort at man ikke skal dvele ved historien, men som faktisk bruker mye av sitt innlegg på historie – falsk historie. På spørsmålet om Arbeiderpartiets stemmegivning opp gjennom årene er det et helt klart svar: Man har stemt imot å oppheve prisreguleringen i forhold til tomtefesteavgifter. Det skal ikke ta meg lang tid å gå gjennom de dokumentene om det skulle være nødvendig. Arbeiderpartiet fikk under Bondevik I-regjeringa spørsmål i forhold til regelen om 9 000 kr, om vi ville være med på å danne flertall slik at vi begrenset skadevirkningene og satte et tak for galskapen. Og det kunne vi jo ikke si nei til. Det står vi ved den dag i dag. Og det var bare Høyre og Fremskrittspartiet som i samme stortingsdokument sa at grensen på 9 000 kr burde man få fjernet. Denne situasjonen kunne altså faktisk vært betydelig verre. Hvis man skal dvele ved historien i forhold til dette, og også i forhold til spørsmålet om ikrafttredelse av loven, hvis det har noen som helst betydning i forhold til de tomtefesterne som i dag venter på et klart svar fra Stortinget, er det faktisk slik at det er de andre partier som har drevet fram dette. Og der har Arbeiderpartiet vært klar de siste årene. Så har jeg lyst til å dvele litt i forhold til spørsmålet om avtalefrihet, som har blitt trukket fram flere ganger, og at Arbeiderpartiet på mange måter skal begrense avtalefriheten. Det er en akademisk diskusjon. I dette landet, som er et velutviklet sosialdemokrati med mange lover og regler som vi er glade for, noen er vi ikke glade for, er det slik at vi på alle bauger og kanter regulerer avtalefriheten ganske så langt, og med Fremskrittspartiets støtte – forbrukerlovgivning, avhendingslovgivning, det går igjen i bankvirksomhet, og vi begrenser og begrenser avtalefriheten. Og Fremskrittspartiet er kanskje det første partiet til å støtte slike begrensninger, så denne diskusjonen som representanten Kvakkestad prøver å trekke opp rundt avtalefriheten, er ikke relevant i forhold til den problemstillingen vi her står overfor. Og i den grad den er relevant, må det i hvert fall være et signal fra Arbeiderpartiets side at er det ett område hvor vi har behov for å begrense avtalefriheten, er det nettopp i forhold til folks rett til å bo, og at man sørger for det sosiale sikkerhetsnettet som man har behov for. Så var representanten Helleland inne på spørsmålet om at medieutspill på mange måter hadde skapt mye usikkerhet. Da er det grunn til å bemerke at det først og fremst er lovendringen som har skapt problemer i forhold til denne loven. Tiden gir meg ikke anledning til å gå så veldig i dybden i forhold til regelen om 25 x festeavgiften, men jeg skulle gjerne gjort det. Hvis man går inn i forskriftene fra Justisdepartementet i forhold til loven, kommer kapitaliseringsfaktoren inn der, og ved 20 eller 25 x leiebeløpet finner man nåtidsverdien av en slik avkastning. Det praktiseres i personskadeerstatning, det praktiseres også ved fastsettelse av nåtidsverdien i forhold til tomtefeste. Så det er ikke noe sesam sesam, det er en ganske god løsning rent teknisk også.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-02-18:
Takk for svaret! Det var bra. Jeg tror vi er enige om faktum og hvordan sammenhengene er. Det er veldig viktig, for mye av debatten rundt rusmiddelpolitikken – i hvert fall i Etterkrigs-Norge – har vært en debatt veldig mye om hva faktum er. Det sier jeg også fordi jeg mener mye av det en samlet justiskomite har gjort i sine budsjettinnstillinger i løpet av de to siste årene, faktisk også har vært å påpeke denne sammenhengen – kanskje med unntak av Fremskrittspartiet. Men den har stort sett vært samlet, og man har påpekt sammenhengen mellom alkohol og vold og annen kriminalitet i klare ordelag. Man har også pekt på situasjonen rundt skjenkestedene, som det absolutt er grunn til å ta alvorlig. Det er også grunn til å påpeke i en slik debatt overfor de ivrigste, som selvfølgelig også ønsker å redusere det illegale forbruket, at det er en sammenheng. I de tider hvor det legale forbruket av alkoholvarer i Norge vokser, har vi også sett vekst i det illegale forbruket, både av ulovlige alkoholvarer og også av narkotiske stoffer. Det er en type sammenheng som for mange kan bli sosialt plagsomt fordi det innebærer at vi alle på mange måter må ta et ansvar i forhold til dette spørsmålet. Det jeg har lyst til igjen å utfordre justisministeren på, og som jeg følte han ikke svarte på, og som er sentralt i interpellasjonen, er dette at flere alkoholpolitiske virkemidler er under press. Jeg nevnte Vinmonopolet, men alkoholreklameforbudet er også åpenbart under press. Vi ser hvordan svenskene sliter med det. Og vi har sett hvordan avgiftene presses – egentlig fra dag til dag. Hva vil skje hvis vi skulle tilnærme oss og harmonisere dette i forhold til europeisk standard på disse områdene, og hva vil skje med det norske alkoholforbruket og for så vidt den norske alkoholtradisjonen og da en økt voldssituasjon? Hva gjør vi i forhold til dette – har Regjeringen noen strategi, internasjonalt sett, et alternativ for å hegne om de virkemidlene man faktisk har sett på som ganske vellykkede – i hvert fall til nå?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-02-18:
Til siste innlegg: Alkoholforbruket i Norge har slett ikke vært konstant. Det er fordoblet siden 1955. Det har vært en rimelig kraftig vekst i takt med både folks kjøpekraft og den betydelige økningen i tilgjengeligheten i Norge i forhold til alkoholvarer. I dag selges alkohol i over 5 000 dagligvarebutikker og på en rekke skjenkesteder, noe som gjør Norge til et av de mest liberale land. Vi tror noen ganger at det er et av de mest restriktive. Så her må vi ha tallene klart for oss. Samtidig som alkohol er blitt billigere for folk flest – vi kan kjøpe mye mer alkohol for lønningene våre i dag enn det vi kunne gjøre i 1950 – har det illegale forbruket også vokst. Det er to størrelser som har vokst i samme retning. Det gjør sitt til at det er viktig å diskutere de sentrale alkoholpolitiske tiltak når vi skal drøfte spørsmålet om det å holde et rimelig konstant nivå eller få redusert alkoholrelatert vold og annen type kriminalitet. Jeg vil bare kort til avslutning si at jeg syns for så vidt at debatten har vært grei. Kunne det være en start på at vi som storting ikke sover i forhold til spørsmålet om de viktigste alkoholpolitiske instrumentene: Vinmonopolet, avgiftene, reklameforbudet og bevillingssystemet? Og hvis det er slik at disse står for fall, klarer vi å skape noe alternativ? Det tror jeg blir den fremste utfordringa for oss. Da er det ikke slik som noen nå prøver å gjøre det til – Ellingsen fra Fremskrittspartiet og representanten Thorkildsen fra SV – at det står så dårlig til fordi vi i Arbeiderpartiet skulle være EU-vennlige. En av årsakene til at jeg ønsker EU-medlemskap og har skiftet standpunkt, er nettopp alkoholpolitikken. For det er nettopp utenfor EU at vi har opplevd at de alkoholpolitiske instrumentene har blitt truet – hver eneste dag. Når vi måtte gi slipp på Vinmonopolets rett til en gros og retten til produksjon, var det på grunn av press fra EU. Når vi nå føler at avgiftene er presset, er det et faktisk press som er der uavhengig av om vi er medlem av EU eller ei. Og når vi innfører rusbrus i dagligvarebutikken, er det også uavhengig av medlemskap. Disse argumentene både i forhold til rusbrus, avgifter, spørsmålet om Vinmonopolets videre eksistens og også spørsmålet om reklameforbudet, er gode argumenter for at vi faktisk burde vært med i EU, for å få sagt fra hvordan denne situasjonen er, hvor viktig dette er for oss, og for å danne den effektive sosiale lobbyen som faktisk trengs på dette området, som man har lyktes med på andre felt, bl.a. når det gjelder tobakk, og som man nå er i ferd med å lykkes med i Sør-Europa når det gjelder vinforbruket, hvor man har fått en kraftig reduksjon.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-02-18:
Siden vårt forslag har falt, vil jeg anbefale Arbeiderpartiets gruppe å støtte II.
Carsten Dybevig (Høyre), 2003-02-18:
La det være klart med én gang. Det er blitt sagt at rus er skyld i veldig mange problemer i samfunnet. Jeg vil si at det riktige er å si at rus er årsak til veldig mye av den voldskriminaliteten som er i samfunnet. Det er personene som er skyldige, ikke rusen i seg selv. Det som er viktig, er selvfølgelig å ha en rekke tiltak i bekjempelsen av voldsrelatert kriminalitet som følger av enten bruk av narkotika eller bruk av alkohol. Det er bl.a. å lette tilgangen til hjelp i en tidlig fase når man blir misbruker.Det er bl.a. kompetanseheving blant fagpersoner for tidlig å kunne oppdage rusmiddelproblemer, og selvfølgelig da særlig blant barn og ungdom.Det er å ha velfungerende tiltakskjeder på lokalt plan for behandling av rusmiddelproblemer.Det er å sikre gode legemiddelfrie behandlingsmetoder.Det er videreutvikling av legemiddelassistert behandling i kombinasjon med sosiale tjenester som f.eks. boliger og kvalifisering av rusmiddelmisbrukerne til både arbeid og annen type aktivitet.Det er en bedre samordning av de spesialiserte behandlingstiltakene for rusmiddelmisbrukere, i tillegg til de individuelle planene som kan utarbeides for den enkelte. I tillegg bør man øke antall soninger etter § 12 i straffegjennomføringsloven, og selvfølgelig kan man også vurdere innføring av «Dømt til behandling», som man kan jevnføre med amerikanske «Drug Courts». En ting som jeg opplever som veldig viktig, og som veldig bekymringsfullt, er antallet dødsfall som skyldes bruk av narkotika. Det har vært over en tredobling av dette på 1990-tallet, på de siste ti årene, fra ca. 100 i 1990 til over 350 i 2001. Dette er alvorlig. Antall dødsfall som skyldes rus når det gjelder alkohol, er ca. 1 000, og det har vært stabilt. Narkotika flommer innover Norge. Norge må jobbe både internasjonalt og nasjonalt for å begrense tilbudet av narkotika, men også for å begrense produksjonen av narkotika i de landene som produserer. Her tror jeg at Norge kunne bidra mye sterkere og i et mye større omfang i forhold til sitt arbeid i bl.a. FN. Vi har nettopp vært i Thailand og Laos for å se hvordan myndighetene der arbeider med å redusere produksjonen av narkotika. Men det hjelper ikke at noen få land gjør det. Man må ha en internasjonal kraftsatsing for å gjøre det. En ting som jeg ikke tror det er riktig å fremsette, er at årlig omsetning av alkohol i Norge pr. innbygger 15 år og eldre øker. Statistikken viser at forbruket av ren alkohol er konstant – faktisk nedadgående. Det viser offentlig statistikk helt tilbake fra 1980. Da var forbruket ca. 6 liter ren alkohol pr. innbygger. Nå er det mellom 5 og 6 liter ren alkohol pr. innbygger. Jeg vil si at narkotikaproblemet er det virkelig store kriminalitetsproblemet i fremtiden. Det må det også tas hensyn til. Man må se helheten i disse tingene, ikke bare se på alkohol.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-02-18:
En liten kommentar til spørsmålet om å foreta endringer av vederlaget for tomtefeste. Fra vårt ståsted er det her veldig viktig nettopp å få evalueringen på plass for å se hvordan de forskjellige utslagene har vært. Derfor mener vi at evalueringen må komme sammen med eventuelle lovendringer, som en reaksjon på det som eventuelt har inntrådt, og vi ønsker ikke en evaluering hengende helt i løse luften. Når man er inne på spørsmålet om dette vederlaget, hadde representanten Hansen en i beste fall kreativ utlegning av det som skal være likheten mellom vederlag for leie av tomt til en grunneier på den ene siden, og statens fiskale avgifter som sådanne på den andre. Det kan muligens gi feil assosiasjoner at vederlag for leie av tomt heter festeavgift og ikke festevederlag, men jeg tror uansett at de fleste representanter i denne sal vet hva som er realitetene bak ordene. Både debatten og det videre arbeid er best tjent med at en forholder seg til realitetene og ikke forsøker en tåkelegging ved demagogiske knep.