Kent Gudmundsen (Høyre), 2017-06-08:
I Nord-Norge er vi ganske godt kjent med avstand til makten. Vi er alle kjent med mangelen på nordnorske representanter da våre djerve folkevalgte møttes på Eidsvoll i 1814. Det tok litt tid med sendebud å få lokale representanter til å reise innad i landsdelen og demokratisk sikre sine sendebud til Eidsvoll. Det hører med til historien at når vi først var samlet for å velge disse sendemennene og det hele egentlig var over nasjonalt, ja, så valgte vi like godt å sende stortingsmenn. Så ble vi i alle fall først med dette, og da kan man vel litt muntert si at da var det ikke så galt at det ikke var godt for noe. Poenget mitt er likevel at vi lenge har vært vant med å bestige høye fjell, krysse dype fjorder og ro, klatre, gå og reise langt for å nå fram, og vi holder egentlig fortsatt på med det. Men det må jo levnes liten tvil om at både kommunekart og regioner er blitt tegnet mens vi rodde – og ikke etter dagens reisemåter og ikke minst den teknologiske utviklingen vi har sett. Det er derfor på høy tid at vi nå tar grep om hvordan vi organiserer oss, og ikke minst om hvordan vi benytter denne rivende utviklingen innenfor teknologi – og reisemåter – for å desentralisere makt, for å sikre at vi står klare til å løfte velferden enda mer for oss selv, og ikke minst for ungene våre eller for de mange som av ulike grunner trenger hjelp fra samfunnet når de selv eller deres familie ikke strekker til. Og det bør være en tankevekker at det ikke finnes barnevern i Loppa, utenfor Alta, når den ene ansatte er på ferie, er syk eller for den saks skyld tar avspasering etter å ha jobbet litt for mye en annen periode av året. Det bør også være en tankevekker at barna i Berg kommune på Senja i dag ikke har tilgang til fellessystemet Feide, slik at de ikke kan logge seg på dataverktøy som kan gi bedre og flere pedagogiske muligheter i klasserommet, bare fordi kommunen sitter med Excel-ark på elevlisten og dermed ikke har kapasitet til å jobbe med IKT-systemer på sine skoler. Jeg kan også nevne de mange kommunene i Midt-Troms som går sammen for å sikre tilgang til fastlegedekning hele året igjennom, og kommunene i Nord-Troms som går sammen for å sikre en bedre tjeneste innenfor barnevernet, etter den famøse saken i Kvænangen, som viste hvordan kompetansen av og til blir utilstrekkelig i små kommuner. Ser vi på de tekniske tjenestene, ser vi at samarbeidet er enda mer utstrakt. Makt flyttes ut av kommunestyrene og inn i styrerommene, ansvaret forvitrer og demokratiet svekkes, og noen oppgaver løses ikke i det hele tatt. Det er skremmende. I dag skriver vi historie. 428 kommuner blir til 354, og vi har en historisk vellykket kommunereform. Takk og pris for det! Vi får nå mange eksempler på kommuner som blir større og sterkere til å møte framtiden og kravene til bedre velferdstjenester, og disse kommunene vil trekke til seg både innbyggere og næringsliv, det er jeg helt overbevist om. Se bare på den nye kommunen Senja, som straks ser dagens lys, et eksempel på en sjømatgigant under oppblomstring i landsdelen, men ikke minst i Norge. Og det finnes en rekke andre eksempler. Likevel skulle jeg ønske vi hadde kommet lenger også i min landsdel, og jeg hilser derfor velkommen at arbeidet nå fortsetter. For når flere ser mulighetene som åpner seg, håper jeg at flere kommuner følger etter. I tiden som kommer, er det derfor å håpe at de som blir oppfattet som ansvarlige partier, kanskje heller begynner å lytte til fjellvettreglene og snur i tide. For enkelte spørsmål bør være større enn partipolemikk. Enkelte spørsmål krever mer langsiktighet enn populistisk kortsiktighet, og lederegenskaper framfor vingling og passiv og tilbakeskuende politikk. Skal man være tilbakeskuende, kan man jo alltids minne noen i denne salen på hva man tidligere har tatt til orde for. Innen regionreformen, f.eks., har – spesielt etter sykehusreformen i 2000 –fylkeskommunens oppgaver og framtid vært diskutert. Og jeg kan godt minne om at de rød-grønnes regionreform, som for øvrig ble et stort mageplask, startet med en vurdering helt ned til fem og sju regioner. Da ledet man an med en kommunalminister fra Senterpartiet og en statsminister fra Arbeiderpartiet. Det ble med ambisjonene om å flytte ut makt fra hovedstaden, og de fagre ordene om mer makt og styrket demokrati nærmest mulig innbyggerne ble bare honnørord. Det kan da være greit å minne forsamlingen om at det som nå tenkes overført til det nye regionale nivået av oppgaver, er med på å bidra til en styrking av dette nivået, mer enn vi har sett på lenge. Større regioner muliggjør at man i neste omgang bedre kan organisere en regional stat og sånn bidra ytterligere til å styrke demokratisk samhandling ute i hele Norge.