Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-06-01:
Grunnloven § 100 innebærer at det påligger statens myndigheter å legge til rette for en åpen og opplyst offentlig samtale. Vi hadde også den såkalte Ytringsfrihetskommisjonen, som i sin tid la til grunn at det såkalte infrastrukturkravet kan omfatte et bredt spekter av offentlige tiltak som spenner fra skole, utdanning, kunst, kultur, offentlig støtte til organisasjoner, via pressestøtte til økonomisk støtte til medier for minoritetsgrupper. Utviklingen er jo som kjent dynamisk, samfunnet er i stadig forandring. Forutsetningen for en aktiv informert deltakelse i samfunnsdebatten er fri tilgang til et mangfold av informasjon og synspunkter. Ikke minst er det viktig å ta vare på infrastrukturen og sørge for tilgang til kilder med høy troverdighet. Den statlige pressestøtten – momsfritaket – utgjør en del av infrastrukturkravet. Vi er også opptatt av bevaring av norsk som vitenskapelig språk. Det handler om å sikre det norske språk også innenfor akademia. Det er det også bred politisk enighet om, som bl.a. kom til uttrykk da vi behandlet språkmeldingen. Så er vi også opptatt av å ivareta norsk kulturhistorie. Det krever kilder som ikke bare er dugnadsbasert, men som også er fagkildebasert. Da er det en stor fordel å ha et redaksjonelt miljø som kvalitetssikrer informasjonen. Derfor er det også viktig å ta vare på og styrke de tradisjonene i Norge som bidrar nettopp til det. Så kan man stille spørsmålet: Er det en statlig oppgave å drive et leksikon? Nei, det er det ikke. Men det betyr heller ikke at statlige myndigheter bør melde seg ut av en så viktig diskusjon som nå pågår, om framtiden til Store norske leksikon. Et viktig utgangspunkt kan være nettopp Grunnloven, som sier at det påligger statens myndigheter å legge til rette for en åpen og opplyst offentlig samtale. Spørsmålet om statens rolle når det gjelder Store norske leksikon, er ikke bare et ja eller nei-spørsmål. Det er et spørsmål om aktiv kulturpolitikk for å bidra til å sikre at de partene som bør snakke sammen, snakker sammen, og de partene som eventuelt kan tenkes å bidra, faktisk kommer på banen. Her kan staten og kulturministeren spille en rolle. Jeg er for så vidt enig i mye av kulturministerens prinsipielle utgangspunkt her. Men kulturpolitikk er utfordrende, med tanke på at vi ikke alltid har de samme markedene som vi har i andre sektorer. Det krever til tider stor pragmatisme for å sikre at vi har de virksomhetene, den aktiviteten, det kulturelle mangfoldet og den kvaliteten vi ønsker. Jeg noterer meg for øvrig også at i næringspolitikken er regjeringen langt mindre prinsipiell, for å si det sånn, når det gjelder statens rolle med hensyn til hva slags grep man skal ta for å sikre aktivitet og virksomhet i Norge. Min konklusjon vil være at jeg vil utfordre kulturministeren ikke bare til å resonnere prinsipielt, men kanskje i enda større grad enn før bidra aktivt til å lete etter løsninger, snu de steinene som kan snus, for å se hvordan staten kan bidra eventuelt i en overgangsperiode, eventuelt på andre måter enn direkte støtte – ikke minst gjennom bidrag fra universitets- og høyskolesektoren, fagmiljøene. Hvordan kan de krediteres og få uttelling gjennom at fagfolk f.eks. bidrar i denne typen publisering vi her snakker om? Jeg forutsetter at det er et stort engasjement for å sikre at vi har fagmiljøer som bidrar og legger til rette for en åpen og opplyst debatt.