Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
I over fire år har Regjeringen pekt på at nærmest alle problemer som har dukket opp i helsevesenet, skulle løses gjennom Samhandlingsreformen, og det ble skapt store forventninger både hos pasienter, helsearbeidere, administrasjon og politikere. Vi husker at da Bjarne Håkon Hanssen la fram stortingsmeldingen, var skuffelsen stor. Meldingen ga en god beskrivelse av dagens situasjon og de problemene helsevesenet sliter med, men forslag til løsninger var nærmest fraværende. Flere sentrale aktører, som bl.a. Legeforeningen, har pekt på at stortingsbehandlingen av St.meld. nr. 47 måtte føre til langt mer konkretisering av tiltak. Det ble også lagt vekt på fra regjeringspartienes side at det var ønskelig å få samlet et bredest mulig politisk miljø bak reformen og tiltakene. Men hva er det som skjer? Opposisjonen har klart å samle seg om en felles plattform på 42 punkter, som vi ønsket å forhandle med regjeringspartiene om. Alle de tre partiene har vært villige til å fire på sine standpunkter for å få et helsevesen som setter enkeltmennesket i fokus. Regjeringspartiene ble nærmest furtne og avviste forslagene. Dette blir for dyrt, sa helseministeren, og kastet kortene før hun dro til Thorbjørnrud og Regjeringens budsjettkonferanse. Dette er for konkret, fikk vi høre fra regjeringspartiene. Da spør jeg meg: Hva er det egentlig regjeringspartiene vil? Når skal det komme konkrete tiltak på bordet som kan bidra til et bedre helsevesen? I Norge har vi i mange år hatt et altfor fragmentert helsevesen, både organisatorisk og finansielt. Det har vært snakket om behovet for samarbeid på tvers av fag og nivå i en årrekke. Det har vært snakket om pasienter som faller mellom to stoler, svingdørspasienter og pasienter som blir kasteballer i systemet. Jeg har opplevd at det har vært snakket om dette helt siden 1970-tallet. På 1980-tallet fikk vi en rekke utredninger om disse forholdene. 1990-tallet og det første tiåret av dette årtusen har stått i reformenes tegn. Skolereformene i 1994 og 1997 er vel kjent, og det hevdes at det er det som skiller norsk skole fra f.eks. den finske. Vi kan vel ikke akkurat skryte av at kvaliteten på norsk undervisning har blitt bedre som følge av disse reformene. Helsesektoren har også fått sine reformer. Vi har hatt helselovreformen, fastlegereformen, helseforetaksreformen, rusreformen og nå sist altså Samhandlingsreformen. Reformer kjenner vi til fra langt tilbake i menneskehetens historie. Gaius Gracchus brukte i år 123 f.Kr. bevisst reformer i sin splitt og hersk-taktikk. Vi har flere hørt det som hevdes å være sitat fra Gaius Petronius i år 66 f.Kr.: Vi trente hardt, men hver gang vi begynte å få fram grupper som fungerte, skulle vi omorganiseres. Hvilken fantastisk metode omorganisering er til å skape en illusjon av framskritt, mens det som egentlig oppnås, er kaos, ineffektivitet og demoralisering. Jeg skal ikke gå god for ektheten i dette sitatet, men jeg må si at jeg har hatt det litt i bakhodet når vi har behandlet Samhandlingsreformen. Jeg lærte en gang at den som ikke vet hvor han står og hvor han vil, vil heller ikke finne veien dit. Derfor blir jeg skremt når vi fra forskerhold får høre at vi har altfor dårlige data om hva vårt helsevesen leverer. De sier det vil være nærmest umulig å foreta følgeforskning av innføringen av Samhandlingsreformen hvis det ikke umiddelbart settes i gang en omfattende datainnsamling av hvor vi står i dag. Det burde være et vesentlig tankekors for de fleste i denne sal. Vi vet at etterspørselen etter helsetjenester øker for hvert eneste år. Det er stadig økende forventninger i befolkningen til tilgjengelighet og kvalitet i helsetjenester. Vi har en demografisk utvikling med stadig flere eldre – mange av dem med flere ulike diagnoser. Sykehusene kan gjøre stadig mer. Nye behandlingsmetoder og medisiner har ofte høye kostnader. Omstillingskravene i helsesektoren er omfattende. Vi har fått noen rettighetslover for pasientene, men vi ser stadige brudd på både pasientrettighetslov, kvalitetsforskrift, internkontrollforskrift og ventelistegarantier. Det er store helseforskjeller i dette landet, både innen primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Jeg vil si det er langt igjen til John Alvheims kongstanke om å samle Helse-Norge til ett helserike. Stortinget bevilger hvert år nærmere 200 milliarder kr til norsk helsevesen. I tillegg betaler pasientene en rekke egenandeler, og sykehjemspasienter må ut med 85 pst. av trygden sin. Men vet vi egentlig hva vi får for pengene? Vet vi nok om kvaliteten på tjenestene? Vet vi om tiltak vi setter inn, virker etter hensikten? Jeg vil påstå: Nei, Stortinget har ikke kontroll og oversikt over det! På 1970-tallet sa daværende kirke- og undervisningsminister Bjartmar Gjerde at Norge hadde verdens beste skole. Det var før vi fikk internasjonale undersøkelser, som PISA og TIMSS, som viste oss noe annet. På samme måte opplever jeg at det er i helsevesenet. Kvalitet burde i langt større grad enn i dag være i fokus. Kvalitet burde være en vesentlig styringsparameter. Ønsker det politiske miljøet å satse på kvalitet? Jeg er litt usikker, for når Fremskrittspartiet har fremmet forslag om sertifisering og innføring av en rekke kvalitetsindikatorer, så stemmer de øvrige partiene imot. Ofte får vi høre at det er umulig å måle kvalitet i pleie og omsorg. Med all respekt: Det må bygge på total uvitenhet eller manglende vilje til å få brakt de faktiske forhold fram i lyset. Vi kunne jo begynne med å få tilbakemelding på i hvilken grad eksisterende rettighetslover og forskrifter blir fulgt. Det ville være nyttige signaler til bevilgende myndighet, en god oppfølging av avvikshåndteringsarbeidet og et ledd i en viktig kvalitetsforbedringsprosess. Jeg forutsetter også at slike rapporteringer kan gjøres allment kjent gjennom institusjonenes eller kommunenes internettsider, slik at også folk flest kan få et innblikk i kvaliteten ved ulike institusjoner som har tilnærmet monopol på å levere helsetjenester. Ett av de viktigste grepene Samhandlingsreformen legger opp til, er å satse på forebyggende helsearbeid. Vet vi politikere hva som virker av forebygging? Jeg har merket meg at både Legeforeningen og forskermiljøer sier at det er altfor lite evidensbasert forskning på området. Likevel frykter jeg at vi kan få en situasjon der ethvert prosjekt som påberoper seg å ha helseforebyggende effekt, kan komme i betraktning når offentlige midler nå skal deles ut. Det er liksom in, det er politisk korrekt, og det er i tråd med Samhandlingsreformens intensjoner, så da er det vel fritt fram. Jeg er også meget overrasket over at enkelte tror de kan få redusert antall sykehusinnleggelser med tilhørende besparelser allerede fra 2012, gjennom forebyggende arbeid som skal starte nå. Samhandling har nå blitt et slags moteord, ikke minst på bakgrunn av alle forventningene som er skapt, og det er mange som har tenkt: «What’s in it for us?» Vi er alle skjønt enige om at fagområder, forvaltningsområder eller eierskap ikke bør komme i veien for å få gode pasientbehandlingsløp. Men har vi nok kunnskap om hva slags type samhandling som virker til beste for pasienten? Jeg kan ikke se at vi har mye dokumentasjon på akkurat det området. Bør det ikke være kunnskap som ligger til grunn for de endringene vi foretar oss, eller er det bare «tut og kjør» i påvente av neste reform? Det blir sagt at Samhandlingsreformen ikke skal være en kommunereform og ikke en sparereform. De fleste forstår jo at det er en forskjell på Utsira kommune og Oslo kommunes muligheter til å bygge opp tilbud av god kvalitet. Stortingsmeldingen peker jo også på at det er en viss kritisk masse som skal til for å kunne etablere døgnplasser som inkluderer observasjon, utredning, etterbehandling og lindrende behandling. Det legges opp til at et slikt befolkningsgrunnlag skal etableres gjennom frivillighet i Kommune-Norge. Jeg forstår at med Senterpartiet i regjering er dette Regjeringens eneste farbare vei, men da tror jeg dette vil ta tid – lang tid. Når det understrekes at reformen ikke er en sparereform, stiller jeg meg tvilende til det. Jeg har merket meg at yndlingsuttrykket til Gro Harlem Brundtland blir benyttet, nemlig at Samhandlingsreformen skal sikre bærekraftig utvikling. Videre blir det sagt at sykehusene skal få litt mindre mer, hvilket vel betyr at veksten skal bremses. Meldingen retter fokus mot utskrivningsklare pasienter. Departementet har et finurlig regnestykke som forteller oss at vi har utskrivningsklare pasienter på sykehus tilsvarende om lag 145 000 liggedøgn til en døgnpris av 5 000 kr. Totalt blir det 725 mill. kr pr. år. Dette settes opp mot en sykehjemsplass som i snitt koster 1 575 kr pr. døgn, altså en samlet kostnad på 220 mill. kr. En eller annen i departementet finner da kjapt fram en kalkulator og sier at her kan vi spare 505 mill. kr. Men med all respekt: Hvis det er slike fantasifulle vurderinger som ligger bak, er det grunn til å bli skremt. Opposisjonen mener det er grunn til å se nøye på de beregningene som skal legges til grunn for utskrivningsklare pasienter, og vi forventer en sak tilbake til Stortinget som avklarer fordelingseffekten og konsekvensene for helseforetakene. Det er imidlertid enighet om at ansvaret for de utskrivningsklare pasientene skal legges til kommunene fra 2012. Det er i det hele tatt bred enighet om at kommunene skal settes i stand til å ta større og nye oppgaver. Men vi vet at det vil ta tid å bygge opp et slikt tilbud i kommunesektoren. Det vil i en periode bli en økonomisk pukkeleffekt, og lengden på den perioden er avhengig av hvor fort kommunene klarer å samle seg om å skaffe tilstrekkelig befolkningsgrunnlag til å kunne bygge opp tilbud av god kvalitet. Det betyr at staten – altså Stortinget – må være villig til å bevilge ekstra økonomiske midler i denne omstillingsfasen. Det vil også ta tid for kommunene å skaffe seg tilstrekkelig med kompetanse. Etter- og videreutdanning og nyutdanning blir her helt sentralt. Dette tar tid, og det koster penger. Vi peker bl.a. på at Kompetanseløftet 2015 må endres og styrkes for å ta høyde for konsekvensene av denne reformen. Vi må snu trenden med avhjemling av sykehjem. Det må satses på videre utbygging og faglig styrking av sykehjemmene, og utbygging av lokalmedisinske sentre må ikke fortrenge styrking av sykehjemmene. Fremskrittspartiet frykter at gamle syke og kronikere kan bli taperne i en omstillingsfase hvor sykehustilbudet skal reduseres og kommunalt tilbud skal bygges opp. En slik utvikling vil vi ta sterk avstand fra. Disse pasientgruppene skal sikres spesialisthelsetjeneste når de trenger det, og vi vil følge nøye med på at de får det. Etablering av ordning med eldreombud er også viktig i denne forbindelse. Vi vil også at de eldre får fritt sykehjemsvalg på tvers av kommunegrensene. Fremskrittspartiet skulle ønske at vi fikk samlet all finansiering på statens hånd og at pengene kom gjennom en overslagsbevilgning når behovet var der, akkurat som f.eks. med sykepenger. Da kunne de som arbeider i sektoren, konsentrere seg om å gi et faglig godt helsetilbud av god og rett kvalitet på rett behandlingsnivå til beste for pasientene. Jeg konstaterer imidlertid at det er et langt stykke dit, men samtidig ser jeg at den avtalen som opposisjonspartiene har klart å bli enige om, er et langt skritt i riktig retning av å sette enkeltmennesket i fokus. Det er bare så synd at regjeringspartiene ikke engang vil drøfte disse punktene med oss. Jeg mener dette viser en tydelig manglende vilje og evne til samhandling.