Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-06:
I forslaget fra representantene Magnhild Meltveit Kleppa og Per Sandberg tar forslagsstillerne opp det forhold at kommunene ikke kan få overprøvd avgjørelser fra fylkesmannen om refusjonsplikt gjennom å anke avgjørelsene inn for rettsapparatet. Det dreier seg altså om kostnader som enkeltkommuner kan ha for særlig ressurskrevende brukere. Og at de kostnadene kan bli høye, vet vi. Jeg kjenner til et tilfelle i min egen hjemkommune der det var snakk om flere millioner kroner. Forslagsstillerne angir fem grunner som tilsier at domstolene skal kunne prøve avgjørelsene fra fylkesmannen. Den ene er at avgjørelser fra fylkesmannen ikke kan overprøves overfor høyere forvaltningsorgan, og uten ankeadgang til domstolene vil avgjørelsen være endelig. Forslagsstillerne angir også at likhet for loven tilsier at vedtaket bør kunne overprøves, da det ellers vil kunne oppstå ulikheter i grunnlaget for avgjørelsene mellom de ulike fylkesmennene. Videre anføres at kommunene ikke bør stå svakere overfor staten enn det andre rettssubjekter gjør. Et fjerde element er at prinsippet om det kommunale selvstyret tilsier at avgjørelsene fra fylkesmannen skal kunne prøves for domstolene. Og endelig sier forslagsstillerne at det trolig vil være i strid med konvensjonen om lokalt selvstyre at kommunene ikke får prøve slike statlige avgjørelser rettslig. Komiteen har ikke gitt støtte til forslagsstillerne. Begrunnelsen for det er at når det gjelder ankeadgang for enkeltpersoner, der man skal ivareta deres interesser, må det være helt åpenbart at det skal være en ankeadgang. Men de sakene vi her snakker om, er ikke å anse for behandling av enkeltsaker. Det vil jo ikke være slik at de enkeltpersoner som her er berørt, nødvendigvis vil ha sterk interesse av at det skal være den ene eller den andre kommunen som skal bære det økonomiske ansvaret. Det sentrale vil være at deres interesser skal ivaretas, slik som det er beskrevet både i sosialtjenesteloven og i barnevernsloven. I noen tilfeller angår det begge lovgivninger på en gang. Konsekvensene av at man når fylkesmannen har fattet en avgjørelse, skal anke den inn for rettsapparatet, kan være flere. Det man ikke skal se bort fra, er at det ikke er så rent lite stigmatiserende for en enkeltbruker som på grunn av en type funksjonshemning – vi kjenner til en del slike på grunn av klientreformen, som kom inn under HVPU-begrepet tidligere – skal oppleve at rettsapparatet skal avgjøre hvilken kommune de er å anse som bosatt i, eller som skal ha forpliktelser overfor dem. Fortrinnsvis vil argumentasjonen dreie seg om ikke å måtte bære det ansvaret selv. Det er relativt stigmatiserende for den enkelte og vil kunne oppleves som en betydelig belastning. Det komiteen også har vektlagt, er at det sentrale for kommunene må være å få dekket de reelle merkostnader det er snakk om. Det sentrale må ikke være om det er den ene eller den andre kommunen som har ansvaret, men at man faktisk har en ordning som ivaretar dette på en god måte. Derfor har også komiteen fremmet to ulike forslag. Det ene forslaget lyder slik: «Stortinget ber om at Regjeringen gjennomgår retningslinjene for tilståelse av kompensasjon til kommunene for merutgifter til særlig ressurskrevende brukere ut fra målsettingen om redusert tid fra erkjent behov til kompensasjon og legger fram resultatet av gjennomgangen for Stortinget som del av kommuneøkonomiproposisjonen for 2006.» Dette forslaget ivaretar også en del av intensjonene til forslagsstillerne, nemlig at man sikrer at man har rutiner for kompensasjonen, slik at det ikke påfører kommunene urimelige utgifter. Et annet forhold som forslagsstillerne har tatt opp, er at det kan utvikle seg ulik praksis i ulike fylkesmannsembeter når man ikke har ankeadgang. Det har også komiteen tatt tak i gjennom følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen om å tilrettelegge for rutiner for registrering og evaluering av kommunenes tvistesaker for ressurskrevende brukere som behandles av fylkesmannen, og presentere hvordan en slik tilrettelegging bør finne sted, overfor Stortinget som del av kommuneøkonomiproposisjonen for 2006.» På den måten har flertallet i komiteen tatt tak i viktige elementer i forslaget, men har altså ikke støttet forslaget helt ut, i og med at man fortsatt ikke åpner for ankeadgang til domstolene. Vi håper likevel at dette kan sikre at ikke minst klientene ivaretas på en god måte. Hvis jeg får legge til noe for min egen del, vil jeg si at jeg synes nok at forslaget i veldig stor grad fokuserer på kommunene og i veldig liten grad på de personene dette berører, som det tross alt er det sentrale å ivareta interessene til – det gjelder både klientene og deres pårørende.