Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-04-12:
I februar var altså kloden 1,35 grader varmere enn snittet mellom 1951 og 1980. Det kaller forskerne sjokkerende og en klimapolitisk nødsituasjon. Men måneden før, i januar, varslet statsråd Helgesen at han ikke kunne love utslippskutt i Norge i denne stortingsperioden. Dermed melder statsråd Helgesen seg inn i den uendelige rekken av norske klima- og miljøstatsråder som ikke sikrer utslippsreduksjoner, og ikke vil love dem på et konkret tidsrom. Alle i denne salen vet at forrige regjering var akkurat like handlingslammet i disse spørsmålene som den sittende regjeringen. Forslagene som vi fremmer her i dag, er altså et forsøk på å gjøre noe med den handlingslammelsen basert på det faktum at regjeringen har signert en avtale som er enormt ambisiøs for å kutte klimagassutslipp, og man må da forvente at det følges opp med handling. Men jeg er oppriktig talt usikker på om den norske regjering har skjønt hva de signerte på i Paris. For hvis det skal være realistisk å ha som reell ambisjon å begrense den globale oppvarmingen til 1,5 grader, vet vi jo – vi trenger ikke noen utredninger, vi vet – at ambisjonsnivået i klimapolitikken må dobles sammenlignet med det som er nødvendig for å nå togradersmålet, som vi allerede ligger langt etter å bidra til, særlig i Norge. Det betyr først og fremst én ting – og det er det motsatte av det statsråd Helgesen leverer oss – nemlig at klimautslippskutt ikke kan utsettes. Vi har ikke bruk for langsiktig retorikk om at dette skal skje en annen gang. Det Norge må gjøre, er det byrådet i Oslo og bystyret i Trondheim gjør: fastsette konkrete utslippsmål for hvor mange tonn vi skal slippe ut om 5, om 10, om 15 år. I Oslo er målet 50 pst. utslippskutt i 2020 og 95 pst. i 2030, og det gjelder altså for Oslo. Jeg håper at regjeringen har lagt merke til denne typen målsettinger og vil samarbeide med Oslo, Trondheim og andre byer for å oppnå dem. De forslagene som Miljøpartiet De Grønne og SV fremmer her, er etter mine begreper enkle og opplagte. Vi ber regjeringen fremme en sak om hvordan de har tenkt å gjennomføre det de har skrevet under på i Paris, og det er temmelig oppsiktsvekkende å høre representanten Aarbergsbotten si at det går ikke. Hva er da vitsen med å skrive under på en avtale? Hva er vitsen med å vente på å prøve å finne ut hva en sånn avtale innebærer? Vi ber regjeringen komme tilbake med et oppdatert norsk klimamål som er i tråd med det 1,5-gradersmålet som regjeringen selv har skrevet under på. Hva er det som er så oppsiktsvekkende med det? Hvorfor i all verden kan man ikke gjøre det? Vi ber regjeringen ta initiativ til en øking av nedtrappingstakten for kvotetaket i EUs kvotesystem, sånn at det samsvarer med en utslippsbane i tråd med 1,5-gradersmålet. Hva er det som er så oppsiktsvekkende med det? Det er absolutt innlysende og uomgjengelig nødvendig å gjøre akkurat det, så hvorfor vente? Land som Tyskland, Portugal, Østerrike og Luxembourg har allerede på et ministermøte i mars 2016 gått inn for å skjerpe målsettingene for 2030 som en følge av Paris-avtalen. Norge har sendt brev til EUs kommissær for klima med henstilling om at EUs kvotesystem er i tråd med de overordnede klimamålene, og det er jo flott. Men støtter statsråden initiativet fra disse landene om å skjerpe målsettingene for 2030? Det er vanskelig å vite. Det vi står overfor nå, er bare enda en omdreining av det som er norsk klimapolitikks helt utrolige situasjon, nemlig en uendelig serie av løfter og avtaler om alt vi skal kutte i framtida, og en helt fabelaktig mangel på vilje til å forklare Stortinget og folket hvordan man skal gjøre det nå. Essensen av klimaavtalen fra Paris er én ting, nemlig mye større hastverk enn noen gang før, og derfor ser jeg nå veldig fram til hva statsråden under denne saken og under neste sak har å si om hvordan dette faktisk skal skje. Og så beklager jeg at stortingsflertallet ikke har kunnet støtte våre forslag, men jeg noterer meg at mange peker i samme retning som oss.