Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2016-01-19:
Den 12. januar i år hadde representanten Knut Storberget en interpellasjon i Stortinget om arbeidet med å fjerne grensehindre mellom de nordiske land. Jeg er enig med Storberget når han understreker at hvis Norden skal være i forkant i det å skape forpliktende samarbeid mellom stater og nedbygging av hindre for økt samhandling, må man fortsette å bygge ned grensehindre. Derfor er grensehinderarbeidet i Nordisk ministerråd og Nordisk råd blant de viktigste områdene som er i det nordiske samarbeidet. Veldig mye av samarbeidet i Norden dreier seg om – når det kommer til stykket – å fjerne grensehindre gjennom samarbeid og harmonisering. De siste tiårene er dette arbeidet også blitt en viktig del av arbeidet i EU/EØS-området. Dette henger sammen. Det som skjer i EUs indre marked vil også påvirke grensehindre i Norden, og ved implementering av EU-direktiv i Norden må det ses på om de bidrar til å skape nye grensehindre eller, for å si det på en annen måte, fjerne grensehindre. Iallfall er det slik at grensehindre også må ses på i en europeisk kontekst i økende grad. Grensehinderarbeidet i Norden gjør nordisk samarbeid relevant for folk flest i hverdagen. Da jeg ble valgt til president i Nordisk råd høsten 2012, fikk jeg umiddelbart henvendelser fra folk som strevde med grensehindre mellom Norge og Sverige – eller Norge og Danmark. Det var bonden i grenseområdene mot Sverige som måtte betale avgift hvis han eller hun lånte bort traktoren til naboen noen meter over grensen – eller omvendt. Og det samme hvis den svenske bonden lånte bort et redskap til ham eller henne. Det var trygdeproblemer for den eldre damen som hadde bodd i Danmark i alle år og returnerte til Norge. For ikke å snakke om skattesaken til de norske pensjonistene i Sverige. Nordisk ministerråd har nå opprettet et grensehinderråd, hvor Svein Ludvigsen for øvrig er norsk representant. Etter det første året med dette rådet er det grunn til å se med optimisme på de muligheter som Grensehinderrådet faktisk har og muligheter for resultater, fordi rådet er målrettet, har blinket ut noen enkelte områder og greier da også å få til å løse de sakene. I Nordisk råd har man opprettet en grensehindergruppe som også skal følge Grensehinderrådet i Nordisk ministerråd. Jeg har sagt dette før og gjentar det: Det mest dynamiske samarbeidet som har vært i nordisk sammenheng eller mellom de nordiske land i kanskje de siste ti år, er samarbeidet om forsvars-, sikkerhets- og utenrikspolitikk. Dette er noe som er relativt nytt i den forstand at under den kalde krigen var det ikke mulig i Nordisk råd å snakke om verken forsvarspolitikk, sikkerhetspolitisk samarbeid eller utenrikspolitikk. Under det norske formannskapet i 2013 fikk også Nordisk råd en parlamentarisk forankring av det sterkt økende forsvarssamarbeidet – en årlig rundebordskonferanse der presidiet i Nordisk råd møter de nordiske forsvarsministrene for å komme med innspill. Forsvarssamarbeidet har fortsatt et stort potensial. Dette er på mange måter Nordens svar på NATOs Smart Defence, bl.a. et samarbeid om kapasiteter. Et land trenger ikke å ha alt utstyr – det ene landet kan ha én type utstyr og andre land har noe annet. La meg legge til at egentlig gjelder dette potensialet også nordisk samarbeid om samfunnssikkerhet, basert på den såkalte Haga-erklæringen, som altså de ansvarlige statsråder for samfunnssikkerhet og sivil beredskap har undertegnet på Haga slott i Stockholm. Det siste året har vi hatt en uendelig lang debatt om sametingenes deltagelse i Nordisk råd – eller samenes observatørstatus i Nordisk råd. Samerådet har i dag observatørstatus i plenumssesjonen. Fra sosialdemokratisk side ønsket vi å utvide denne strukturen. Bakgrunnen for dette var at samene søkte om medlemskap i Nordisk råd, noe som de ikke kan få i henhold til Helsingforsavtalen. Det er en avtale mellom land. Men vi mente at vi kunne styrke observatørstatusen til samene, og vi kunne f.eks. latt sametingene få den samme statusen som de har i Arktisk parlamentarisk komité, såkalt «Permanent Participants». Men her er det mange følelser ute og går, store uenigheter og mange motsetninger. For eksempel har Sverige ikke ratifisert ILO-konvensjon nr. 169 om urfolks rettigheter. Det er likevel gjort et godt stykke arbeid, hvor alle land har vært med og bidratt. En gruppe ble nedsatt for å se om man fikk løst denne konflikten som har pågått i Nordisk råd i faktisk ett år, og før presidiemøtet i slutten av januar i år er status at det foreligger en innstilling fra denne undergruppen som anbefaler at sametingene får observatørstatus med talerett i utvalgsmøter når utvalgene behandler saker som berører samene selv. Her har det gått mye fram og tilbake, men vi håper i hvert fall på en form for løsning. Det som ellers vil bli husket fra Nordisk råd i 2014–2015, er vel den reformprosessen som pågikk. Administrasjonen i Nordisk råd i København og en valgt reformgruppe har gjort en kjempejobb for å gjøre Nordisk råd – den nordiske parlamentarikerforsamlingen – mer effektiv og mindre tungrodd, og kanskje få til et bedre samarbeid med Ministerrådet. Vi kom vel ikke så langt som vi ville, men jeg vil først og fremst understreke her at budsjettprosessen er blitt mye bedre, mer transparent og mer oversiktlig. Dette ville kanskje vært hensiktsløst hvis vi ikke samtidig hadde hatt noe som gikk parallelt i Nordisk ministerråd, der generalsekretær Dagfinn Høybråten tok initiativ til en bred gjennomgang av den måten som Ministerrådet arbeider på, bl.a. i et forsøk på å minske behandlingstiden og fjerne byråkratiserende mellomledd når Nordisk råd har fattet vedtak eller laget resolusjoner og anbefalinger og inntil Ministerrådet greier å behandle saken. Dette har vært et stort problem, og vi føler vel nå at med de prosessene som har pågått både i Nordisk råd og i Ministerrådet, vil denne prosessen bli smidigere og mer fleksibel, og forhåpentligvis vil man kunne greie å understreke enda bedre det som vi hele tiden understreker, nemlig at det er politikerne som skal styre Nordisk råd, det er ikke byråkratene. Verden ser mot Norden. Europa ser mot Norden, ser på de nordiske velferdsstatene, den nordiske måten å organisere samfunnet på. Den nordiske modellen har stått støtt gjennom den brottsjøen som finanskrisen ble opplevd som, og er en klippe også med de utfordringene som man ser i Europa i dag. Det gjelder særlig den sterkt økende arbeidsledigheten i sør. I Spania er nå 40 pst. av all ungdom uten arbeid. Det å se på den norske og den nordiske måten å organisere samfunnet på, som bl.a. dreier seg om universelle velferdsrettigheter, om likestilling, om trepartssamarbeid i arbeidslivet, er noe man i økende grad gjør. Jeg sa at nordisk samarbeid er mer dynamisk enn på lenge, og det parlamentariske samarbeidet i Nordisk råd er en avgjørende faktor i utviklingen av det nordiske politiske arbeidet. Parlamentarikerne er viktige pådrivere for beslutningene i de enkelte ministerråd.