trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1998-12-02:
Eg støttar statsråden si vurdering av at det lokale initiativet er veldig viktig for å få dette til å verte ein vellykka prosess i dei 435 norske kommunane som me håper dette vil verta realisert i. Samtidig er det rett å understreka at staten sine kontor i den enkelte kommune bør få klare mandat til å vera med på slike opplegg, at dei føler eit visst trykk frå sjefen og ei viss plikt til å ta initiativ i lag med dei lokale for å få dette realisert. På den måten har staten ved statsråden ei viktig rolle til å prøva å initiera i rett lei i lag med dei lokale aktørane. Kommunalkomiteen var nyleg på besøk på eit slikt kontor i Løten. Me vart då litt overraska – i alle fall vart eg det – over dei positive reaksjonane som denne samordninga hadde framkalla. Dei opplevde det som spennande, som om eit nytt, godt miljø var skapt, samarbeid var etablert, dei menneskelege relasjonane mellom dei tilsette var betre og meir utfordrande, og ikkje minst var kontoret løysingsretta. Dei gav uttrykk for at dei som kom til kontoret, gjerne med eit problem, i mindre grad gav uttrykk for negative kjensleutbrot, og ein fekk få konfliktar. Og det kan ein nok forstå vil verta resultatet når det offentlege på den måten legg til rette for at personar i krise eller i vanskelege situasjonar med behov for offentleg bistand vert møtt på ein slik vennleg og open måte og får hjelp utan å måtta gå frå kontor til kontor. Initiativet er heilt rett, og lokalsamfunna ventar berre på å få dette realisert. Samtidig er det viktig at enkeltmennesket har ei kjensle av å verta teke på alvor. I ein situasjon der det offentlege har ein veldig sterk posisjon, er det viktig at den enkelte innbyggjar føler at hans eller hennar behov vert teke på alvor, og at ein ikkje må stå med hua i handa for å få dei rettane som ein har etter den lovgivinga me har utvikla. Eg vil i denne situasjonen òg understreka at etatgrensene er mindre. På den måten er det naturleg at servicekontor tvingar seg fram, slik at murane mellom dei forskjellige etatane i kommunen vert mindre. Det er eit behov for servicekontor med respekt for den enkelte innbyggjar, med innstilling til å finna målretta løysingar. Så eg vil ynskja statsråden lykke til, for ho vert ein krumtapp når det gjeld å realisera dette viktige prosjektet i det enkelte lokalsamfunnet, i lag med lokale myndigheiter.
Terje Johansen (Venstre), 1998-12-02:
I liberal tenkning er den enkelte samfunnsborger sjefen. I vår tenkning er således offentlig forvaltning mer enn et serviceorgan for borgerne, den er borgernes redskap. Borgeren er sjef og ikke kunde. Jeg vil berømme statsråden for det gode arbeidet som er gjort i denne saken. For Venstre er utbyggingen av offentlige servicekontorer en viktig sak for å gjøre redskapene tilgjengelige og mer oversiktlige. Når borgeren møter det offentlige, skal han ideelt sett ikke behøve å forholde seg til mer enn ett telefonnummer, én dør og én skranke. Det skal ikke være nødvendig å løpe fra kontor til kontor for å få informasjon eller få behandlet saker. Moderne telekommunikasjon gjør det mulig å samordne store etater uten at de behøver å være samlokalisert. Servicekontorene kan være etablert i kommunen etter lokale ønsker, og de kan kommunisere videre med etater rundt om i landet. En utbygging av servicekontorer gir et betydelig effektiviseringspotensial. Hver etat behøver ikke å yte egne skranketjenester. Servicekontorene tar seg av førstelinjetjenesten og koordineringen, noe som vil føre til at spesialistene og saksbehandlerne får bedre tid til å gjøre sin jobb. De færreste innbyggere skiller mellom de ulike forvaltningsnivåene – kommune, fylkeskommune og stat. Forvaltningsnivåene må samarbeide om å bygge ut servicesentre for en felles første kontakt med publikum. Statlige etater bør kunne kjøpe tjenester fra kommunale servicekontorer. Servicekontorene kan med fordel være lokalisert sammen med andre lokale tilbud, som postkontor, nærbutikk eller ulike institusjoner. Erfaringene fra prøveprosjektene med offentlige servicekontorer rundt om i Norge er positive. Både borgerne og de ansatte er tilfreds med ordningen. De gode erfaringene fra prøveprosjektene bør etter Venstres mening videreføres. Venstre vil ha en moderne og serviceinnstilt offentlig sektor, som kan leve opp til prinsippet om at det er den enkelte samfunnsborger som er sjefen.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1998-12-02:
Først vil jeg gi ros til representanten Inge Myrvoll, som har tatt opp et meget viktig tema, som berører mange mennesker hver dag i hele landet vårt. Arbeiderpartiet har i finansinnstillingen, sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, foreslått, og det er nå blitt vedtatt, at det oppnevnes en statlig moderniseringskomite som skal foreslå strukturendringer i offentlig sektor. Denne komiteen skal bl.a. jobbe med forholdet mellom forvaltningsnivåene med sikte på forenkling, herunder også forholdet mellom statsadministrasjon og lokaladministrasjon for å fjerne unødvendig dobbeltadministrasjon. Arbeiderpartiet mener vi trenger å modernisere serviceapparatet vårt. Vi må få bort unødvendig dobbeltadministrasjon, som vi vet finnes. Vi må få brukeren i sentrum mye mer enn vi har klart til nå. Servicekontorene, som vi allerede har på noen steder, er en begynnelse på dette arbeidet. Jeg har nettopp vært på Løten offentlige servicekontor, der de har kommet godt i gang, og som alle landets kommuner nå valfarter til for å lære av. Men fortsatt sperrer lovverket for mange spenstige tanker og ideer. Det er beklagelig. Kommunalkomiteen har bedt departementet om en gjennomgang av særlovene med sikte på forenkling, men det skjer ingenting. Dette vil jeg på nytt be departementet om å få fortgang i. Det er her sperrene til de gode løsningene ligger. I velferdsmeldingen sa vi mye om samlokalisering av arbeidskontor, trygdekontor og sosialkontor, og det var bra. Men jeg mener at det ikke er nok. Samlokalisering er viktig og riktig, men ettersom noen etater må forholde seg til kommunens budsjett og andre til statens, ja så vil dette i mange tilfeller mer bli en kamp mellom hvem av disse etatene som skal betale, enn hva som er til brukerens beste. Vi må heller ikke glemme at ny teknologi gjør at avstander ikke er noe stort hinder lenger. Samtaler og møter via dataskjermer gjør at en i dag ikke må sitte i samme rom for å behandle en felles sak. Og dette kommer mer og mer og svært raskt. Jeg vil våge den påstand at hadde Posten innsett at postkontor godt kunne inngå i et servicekontor i kommunen, hadde det ikke vært nødvendig å legge ned så mange postkontor. Hva som hører inn under et servicekontor, er det ingen grenser for. Det vil avhenge av hvor i landet en er, hvor tett eller hvor spredt befolkningen er på stedet. Jeg er overbevist om at servicekontorene vil være med og sette brukerne i sentrum ved at de har ett sted å henvende seg. Det er det brukerne ønsker. Servicekontor vil være med på å spare dobbeltarbeid, vri administrasjonskostnader, ikke minst kontrollkostnader, over til tjenester ute – og det er det vi i Arbeiderpartiet ønsker. Derfor må noe skje, og det haster.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-02:
Det er en veldig positiv holdning til saken fra Regjeringen, men det er en del problemer som gjenstår. Blant annet har denne regjeringen også hatt en veldig stor ambisjon om samordning på tvers av departementene. Samordning på tvers er jo nødvendig mellom sektorer hvis dette skal la seg gjøre. Jeg har i brevveksling med departementet fått litt forskjellige svar om hvem det nå er som egentlig samordner, hvem som holder i trådene. De svarene jeg har fått hittil, foruroliger meg litt, for det virker som om det meste egentlig er som det var – at kommunalministeren samordner sitt, at arbeids- og administrasjonsministeren samordner sitt, og at næringsministeren samordner sitt, osv. Jeg kunne tenke meg å utfordre statsråden på det, om hun kunne si litt om hva slags ambisjoner denne regjeringen har for samordning på statlig nivå, og hva slags ambisjoner Regjeringen har også for effektiv og reell desentralisering, slik at samordning på tvers lokalt blir mulig. For det er nødvendig. Da må man rett og slett gå på forskjellige oppgaver og desentralisere maktutøvelsen og politikkutøvelsen reelt. Så er det forskjellige grunner til å være for dette, slik Erna Solberg var inne på. Muligheten til å være til stede med mange tjenester over hele landet er en av dem. Brukerne man snakker om, som skal ha tjenester fra f.eks. et trygdekontor og et arbeidskontor, trenger også faktisk posttjenester, og også å kunne gå i butikken. Så jeg syns det er litt unaturlig å gjøre et slikt skille mellom de to tingene, for på en del områder tror jeg de rett og slett kan virke sammen. Men det er nok ikke slik at det bare er fantasien som setter grenser for hva vi får til. Det er nok vanskelig å få tilbake igjen en del av de tjenestene som er fjernet og sentralisert. Det er også slik at hvis vi f.eks. ønsker at Posten skal gå aktivt inn i dette, må vi nok gi Posten mulighet til det. At det på sikt kan bli noen sparte kroner, ser jeg ikke bort fra, men man må i utgangspunktet ikke kaldkvele virksomhetene og så tro at det er nøden – pengenøden – som skal tvinge fram slike gode løsninger. Da vet vi at det blir nedleggelser svært mange steder. En utfordring til dem som nå mener at både kommunene, fylkeskommunene, staten og de ulike etatene skal kunne være med på dette på en aktiv måte og ha en offensiv holdning til det, må jo være at de gir rom til det. En liten utfordring til. Hele Stortinget går jo for å se gjennom lovverket. Der brukes det nå moderne ord som treffsikker osv., som betyr at Stortinget veldig gjerne vil bestemme akkurat hvordan de pengene man bevilger, skal brukes. Jeg tror at hvis vi virkelig ønsker en slik samordning på tvers, som dette er, så må vi være litt mer villig til å gi beslutningene ned i systemet.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1998-12-02:
Jeg har lyst å si et par ord på slutten av debatten i dag. Jeg vil vise til min kollega, Signe Øye, som pekte på at Arbeiderpartiet går inn for å modernisere den offentlige sektor, og det er jeg enig i. Jeg er faktisk litt enig med min komitekollega Torbjørn Andersen fra Fremskrittspartiet, som sier at man ikke må lage et nytt byråkrati og fordyre dette, hvis vi skal se på en omlegging av servicekontorene. Men jeg er ikke enig med statsråden når hun sier at dette må komme på kommunalt initiativ. For jeg tror at hvis vi skal ha et godt og skikkelig tilbud på servicekontorer og en samordning, en førstelinjetjeneste i framtiden, må det styres fra sentralt hold. Jeg har ingen tro på at kommunalt initiativ og den enkelte borgers initiativ vil gi oss et servicekontor. Vi kan sikkert ønske det, og jeg er ikke uenig i det, men jeg tror at det ikke er realistisk. Det er i hvert fall min mening. Så peker statsråden på at det er de små og mellomstore kommunene som vil ha en fordel av disse servicekontorene, at det er der de vil passe best inn. Da stiller jeg meg spørsmål om hva som skjer med oss som kommer fra de større byene. For det er jo klart at en etat i staten er stor volummessig, nesten like stor som rådhuset. Så når vi snakker om etater i byene, som skatteetat, sosialetat og arbeidskontor, er jo de større i de store byene enn i kommunene. Jeg vil gjerne høre statsrådens syn på det. Hun snakket litt om at en satellittmodell kunne brukes i byene, men jeg vil gjerne vite litt om hva statsråden mener med det. Så er det samtidig forsøkt å legge inn en postdebatt, og den er ganske nyansert også. Det er jo slik at når man legger ned postkontor i landdistriktene, får en av og til tilbud om landpostbud, men når vi legger ned postkontor i de store byene, hvor det kanskje bor 15 – 20 000 mennesker, får vi ikke noe tilbud. Slik at dette er ikke så enkelt som bare å si at postkontorer legges ned på landet, for nedlegging av postkontorer i byene har også stor betydning for byene. Jeg håper statsråden kan si et par ord i forhold til de temaene jeg har tatt opp. Ellers synes jeg dette med servicekontor er svært viktig, og det er viktig at vi får fortgang i dette og får det i orden.
Petter Løvik (Høyre), 1998-12-02:
Frå komiteen si side har vi valt å sjå på denne saka som ein rein formalitet. Vi er medlem i den internasjonale samarbeidsorganisasjonen CERN, og det vi skal behandle i dag, er berre spørsmålet om å berekne kontingent for 1998. På grunn av endringar i valutakursar og endringar i bruttonasjonalprodukt får vi her behov for ei tilleggsløyving på 20 mill. kr. Vi har elles ikkje gått inn i realiteten i problemstillingane, vi har ikkje merknader til det som er føreslått frå departementet, og vi har ei samrøystes tilråding i denne saka.
Annelise Høegh (Høyre), 1998-11-05:
Når jeg nå tar ordet til en innstilling som stort sett er enstemmig, er det for å ta opp det forslaget som er omdelt. Jeg beklager i og for seg at forslaget ikke har kommet med i innstillingen, men det er ikke alltid man blir klar over alle ting så tidlig som man burde bli klar over det. Det det gjelder, er folketrygdlovens § 21-9 tredje ledd, hvor det skal komme en tilføyelse om at enslige forsørgere som mottar stønad fra folketrygden, skal hjelpes via brukerkontakter og oppfølgingsledere, slik saksordføreren var inne på, for å komme ut av en passiv trygdetilværelse og over i arbeid eller utdanning. Bakgrunnen for dette var at da Stortinget i forrige periode behandlet velferdsmeldingen, uttalte en enstemmig komite at man ønsket å hjelpe enslige forsørgere som har sin hovedinntektskilde fra folketrygden, å komme ut av, som sagt, den passive og isolerende trygdetilværelsen. Vi hadde sett prosjekter i flere fylker som viste at dette var en positiv ordning, som selvsagt bygger på frivillighet både fra de enslige forsørgerne som er slike kontakter, og de enslige forsørgerne som skal hjelpes til å komme ut av en passiv trygdetilværelse. Det har gitt svært gode resultater, og det er altså derfor man ønsker å gå videre med det og gjøre det til en landsomfattende ordning. Men det er viktig å understreke at dette jo er en tradisjonell måte, at det offentlige engasjerer frivillige til å ta kontakt med stønadsmottakere, og jeg synes det er viktig at ordningen blir evaluert fortløpende slik at vi sikrer oss at taushetsplikten ikke blir uthulet og også at det er frivillighet fra de enslige forsørgerne som blir berørt. Det forslaget jeg herved tar opp, innebærer altså ikke noen realitetsendring i forhold til det som er Regjeringens forslag, men en presisering: De enslige forsørgere som her skal oppsøkes, er de som mottar overgangsstønad. Det er for dem det kan være problematisk å komme ut av en passiv trygdetilværelse, og det er dem vi ønsker å treffe med dette vedtaket. Derfor er det altså en presisering – det er ikke en hvilken som helst enslig forsørger dette gjelder, men enslige forsørgere som mottar overgangsstønad. Jeg tar dermed opp forslaget og håper det kan bli vedtatt.
Annelise Høegh (Høyre), 1998-11-05:
Jeg har grunn til å tro at alle partier med unntak av Fremskrittspartiet, slik det er gjort rede for, vil stemme for det forslaget som jeg har presentert. Det gikk i hvert fall frem av debatten før i dag.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-05:
Innstillingen fra sosial komiteen er i det alt vesentlige enstemmig, men på ett punkt har SV en komitemerknad som jeg ønsker å utdype. Ut fra lovforslaget vil det finne sted en justering mellom samboende og ektepar når det gjelder § 3-2 femte ledd, og SV er uenig i den justeringen som skjer. I realiteten blir det en nedjustering av pensjonene til samboende til det nivå som ektepar vil ha ved samordning av pensjonene, mens SV ønsker å gå den motsatte vei, altså at man oppjusterer til det nivå samboere har hatt, med det mål for øye at man skal ha sine pensjonsrettigheter uten at man får en samordning mellom ektefellene. Vi vil derfor stemme mot § 3-2 femte ledd. Så til den presisering som Annelise Høegh kom inn på her med hensyn til § 21-9 tredje ledd, hvor man har tatt med i teksten «som mottar overgangsstønad » i tillegg til det som opprinnelig stod der. Det er en helt grei presisering for SV, og vi er enig i at den finner sted.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-05:
Høyres forslag er en presisering, der man har en formulering om at dette gjelder enslige forsørgere som mottar overgangsstønad, nettopp for at man ikke skal få en uthuling i forhold til taushetsplikten. Det ville derfor være overraskende om man ikke kunne gå inn for den typen presisering. SV går i hvert fall inn for det.
Harald Victor Hove (Høyre), 1998-11-05:
De to forslagene som Høyre har fremmet, kan vel på mange måter gis merkelappen større faglig fordypning og større faglige krav til lærerne. Det å være opptatt av fagenes innhold, faglighet, og å fremheve fagenes betydning, oppfatter Venstre som et godt og viktig ærend, som vi i noen sammenhenger føler kan bli undervurdert. Men det spørsmålet som jeg synes det er nærliggende å stille på bakgrunn av disse to forslagene, er om Høyre har tenkt igjennom spørsmålet om disse forslagene, dersom de blir vedtatt, ville komme til å få konsekvenser for skolestrukturen i Norge. Med så mange små barneskoler som vi har, derunder mange udelte skoler, skoler med både barne- og ungdomstrinn, som er forholdsvis små, er det mulig å tenke seg at denne skolestrukturen skulle kunne fortsette hvis man stilte de faglige krav som følger av forslaget fra Høyre?
Inge Lønning (Høyre), 1998-11-05:
Jeg registrerer med glede at representanten Hove gav uttrykk for sin prinsipielle tilslutning til tankegangen bak det å løfte de faglige kvalifikasjonskravene til å undervise i norsk skole. Til Hoves spørsmål vil jeg henlede hans oppmerksomhet på ordlyden i Høyres forslag. Begge forslag «ber Regjeringen fremme forslag om … » Jeg går ut fra at representanten Hove i likhet med meg har en rimelig høy grad av tillit til denne regjering, og også tillit til at Regjeringen er i stand til å se de praktiske tilpasningsproblemer som vi jo alle vet ligger der. Det er klart at i små, udelte skoler vil det være meget vanskelig å gjennomføre en slik generell regel som dette. Det er jeg helt på det rene med, men jeg har full tillit til at statsråden og Regjeringen vil være i stand til å ta høyde for det og, hvis dette skulle få flertall i Stortinget, komme tilbake med et vettugt forslag om å tilpasse dette til skolens terreng.
Inge Lønning (Høyre), 1998-11-05:
Jeg noterte med interesse at også representanten Reikvam langt på vei gav uttrykk for enighet og sympati med anliggendet i Høyres forslag. Jeg vil gjerne knytte et par merknader til hans reservasjoner overfor de samme forslag. Det er riktig at den intensjonen som ligger i forslag nr. 1 om reformer i lærerutdanningen, et stykke på vei er ivaretatt gjennom de reformene vi har gjennomført når det gjelder å stille minstekrav til sentrale fag i allmennlærerutdanningen. Men jeg er ikke helt enig med representanten Reikvam når han fremstiller det som om de reformene vi hittil har gjort, har vært motivert med eller har tatt sikte på en sterkere differensiering mellom trinnene og undervisningskompetansen for de ulike trinnene i skolen – barnetrinnet, mellomtrinnet og ungdomstrinnet. Jeg tror fremdeles det er et stykke vei å gå, både i tenkningen og i den praktiske tilretteleggingen av allmennlærerutdanningen, før vi kommer dit at intensjonen i forslag nr. 1 er fullt ivaretatt. Så en liten merknad til Reikvams reservasjon overfor forslag nr. 2. Så vidt jeg oppfattet hans resonnement, gikk det ut på at fordi vi ikke stiller presise minstekrav for lærere i videregående opplæring, bør vi heller ikke gjøre det på ungdomstrinnet. Det er et resonnement som jeg har liten forståelse for. Hvis det er behov for oppgradering, er det behov for oppgradering begge steder. Men når vi har satt det inn ved ungdomstrinnet, er det fordi det i dagens rekrutteringsmønster til norsk utdanning er det svake punktet. Det er på ungdomstrinnet de viktige veivalgene skjer. Og når vi ser en tendens til at rekrutteringen til f.eks. naturvitenskapelige studier på universitets- og høgskolenivå blir svakere og svakere for hvert år som går, er det entydig et resultat av at kvalifikasjonene til lærerne på ungdomstrinnet er for svake.
Inge Lønning (Høyre), 1998-11-05:
Statsråden falt vel for fristelsen, som mange av oss gjør, til å sitere litt ufullstendig. Mitt utsagn var ikke helt så generelt og så ubegrenset som det ble gjengitt. Jeg sa at akkurat i denne sammenheng har jeg en høy grad av tillit til den sittende regjering. Men det som fikk meg til å be om ordet for en liten presisering, var statsrådens kommentarer til forslagene igjen. Jeg har vanskelig for å se at dette er av de anakronismer som er verneverdige, for, som jeg pekte på, tror jeg problemet her er at vi sleper med oss en tradisjon som nok er verdifull, men som egentlig var tilpasset en helt annen skolestruktur enn den vi har i dag. Allmennlærertenkningen var en helt riktig tenkning så lenge vi hadde en 7-årig folkeskole. Nå har vi en 10-årig obligatorisk skole, og da er utfordringen av en helt annen art enn før, og det går ikke bare på spørsmålet om faglig fordypning, men også på fagdidaktisk opplæring. For det er jo ikke en så klar forskjell mellom den pedagogiske side av lærerutdanningen og den faglige som man kunne få inntrykk av av representanten Reikvams innlegg. Det er både den rent faglige fordypning og den fagdidaktiske del som stiller helt andre krav når man skal undervise 15 16-åringer, enn når man skal undervise 6-åringer. Og det er det på høy tid at vi tar konsekvensen av.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1998-11-05:
Denne saken gjelder noe så viktig som det faglige formidlingsinnholdet i hele den norske skole. Det gjelder det vi formidler til ca. 550 000 norske barn til enhver tid. Derfor har jeg uendelig stor sympati for Høyres to forslag. Men det som er minst like viktig i denne sammenhengen, er nettopp departementets for så vidt edle tanker om andre, mer fleksible ordninger for studenter fra språklige minoriteter uten vitnemål fra eksamen i sidemål, eller studenter som ikke har vitnemål fra norsk videregående skole. Disse som ikke har sidemålseksamen fra norsk skole, ser jeg vel ikke det store faremomentet ved, for de har jo det som de har valgt, som hovedmål, og de må kunne det opp til et rimelig høyt nivå. Men dersom vi skal utdanne lærere som ikke har vitnemål fra norske skoler og gi dem allmennlærerkompetanse, altså rett til å undervise – eller snarere muligheten til å bli pålagt av rektor å undervise i alle fag – uten at de kan norsk på et tilstrekkelig høyt nivå, da er jeg meget betenkt. Men jeg er glad for at departementet ikke har foreslått dette i lovs form. Allmennlærere er en tradisjon på barnetrinnet. Allmennlærere som type gjør skoledrift rasjonell for skoleeier. Men på tross av det vil jeg allerede nå si at Fremskrittspartiet er av samme oppfatning som Høyre i dette, at når barna kommer opp på ungdomsskoletrinnet, forventer man et høyere faglig innhold også i undervisningen. Årsspranget er stort – fra 6-åringer til 16-åringer – og vi vil derfor støtte Høyres forslag nr. 2, som går på undervisning og fordypning for dem som underviser i teorifag på ungdomsskoletrinnet. Vi kan dessverre ikke støtte forslag nr. 1, da dette vil resultere i rimelig store omkalfatringer i hele det norske skolevesen. Men vi håper vi kan komme tilbake til det og diskutere det en annen gang.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-05:
Dette er delvis en teknisk justering, i og med at en flytter deler av lærerutdanningsloven inn i lov om universiteter og høgskoler, og en utelater en del i dagens lærerutdanningslov, som en ikke tar med inn i universitets- og høgskoleloven. Jeg er enig med Inge Lønning i at når lærerutdanningen får et eget kapittel i den nye loven, løfter vi fram lærerutdanningen som en viktig del av vårt høyere utdanningssystem. Det synes jeg vi fortsatt skal ta vare på og understreke. Når det gjelder de to forslagene fra Høyre, har jeg lyst til å kommentere dem. Først til forslag nr. 1, som går på å differensiere de to siste årene i lærerutdanningen rettet inn mot barnetrinnet, mellomtrinnet og ungdomstrinnet. Dette er jo faktisk situasjonen i dag på mange måter, fordi lærerutdanningen i dag er lagt opp slik at en det siste året skal velge en ganske omfattende faglig fordypning. Det samme er tilfellet også for det nest siste året, selv om fordypningen ikke er like dyp som den skal være det siste året. Dermed har en forskjellige muligheter, og en kan kombinere ulike fag med ulik grad av fordypning, og det er da rettet inn mot de ulike trinnene i grunnskolen. Jeg føler derfor at dette på mange måter er litt unødvendig, for hvis dagens utdanningssystem fungerer, vil en nettopp oppnå det man på mange måter søker etter. Når det gjelder forslag nr. 2, foreslår en at lærere som skal undervise på ungdomstrinnet, skal ha en faglig fordypning i faget på minst ett år. Situasjonen i videregående skole er i dag slik at det ikke kreves noen spesiell faglig fordypning for å undervise der. Da er det vanskelig å forstå at vi skal innføre et sånt system for ungdomstrinnet. Jeg har på mange måter en viss sympati for forslaget – det kan jeg understreke – men jeg ser også, som andre har vært inne på, at det skaper en del praktiske problemer. Vi har mange skoler, og vi har et skolesystem med mange små enheter, der det rent praktisk vil være vanskelig å få gjennomført et sånt system. Dessuten tror jeg også at det pr. i dag vil være for liten tilgang på den type kvalifisert undervisningspersonell, noe som gjør at det blir ganske vanskelig å realisere det. Men jeg skulle ønske, og jeg håper også, at en av konsekvensene av den nye lærerutdanningsloven blir at studentene velger en forholdsvis dyp faglig fordypning, slik at vi nærmer oss det som er Høyres anliggende. Vi kommer til å støtte innstillingen slik den foreligger.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-05:
Jeg oppfattet det slik at Inge Lønning er mest opptatt av den faglige fordypningen innenfor lærerutdanningen. Når han da legger opp til et skille mellom trinnene, sånn som det blir lagt opp til her, at man skal skille mellom barnetrinnet og ungdomstrinnet, da ser jeg det først og fremst som et skille av pedagogisk karakter. Det betyr at vi skal ha en lærerutdanning med ulik pedagogikk for de ulike trinnene i grunnskolen, og det tror jeg nok ikke er særlig viktig og særlig sentralt. Jeg vil i den forbindelse stort sett se grunnskolen – jeg ser da bort fra 6-åringene – som en enhet når det iallfall gjelder de pedagogiske hovedretningene. For meg blir det derfor på mange måter en faglig fordypning det gjelder når vi snakker om et opplegg for de ulike trinnene. Da føler jeg at vi er på veg med den reformen som er gjort, i og med at vi tidligere har vektlagt at vi skal ha en sterkere faglig fordypning de siste årene i lærerutdanningen. Jeg føler nok derfor at det som er gjort så langt på lærerutdanningssiden, på mange måter vil dekke det som Høyre her etterspør. Når jeg gjorde en sammenlikning av ungdomstrinnet og den videregående skole, og en liten henvisning til den videregående skole, var ikke det for å bruke det som et argument imot at vi skal innføre et minstekrav av faglig fordypning for de som skal undervise på ungdomstrinnet, men det var for å gi en liten orientering om at situasjonen i dag er slik at det ikke blir stilt krav om faglig fordypning for de som skal undervise i teorifagene i den videregående skole.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Fyrst vil eg seie meg svært glad for at det er eit klart fleirtal i komiteen for det framlegget som vi har kome med. Det er heilt rett, som både fungerande saksordførar og andre sidan har sagt, at det er ei oppfylging av lærarutdanningsreforma, som tidlegare er diskutert i Stortinget. Eg har eit par kommentarar. For det fyrste er eg svært glad for den presiseringa som representanten Lønning gjorde i forhold til at det ikkje er ei nedprioritering at ein opphevar ei lov, men det er ei opprydjing. Og når ein då får eit eige kapittel, er det klart at ein presiserer at det er like viktig. Det er, som representanten Ursula Evje sa, noko av det viktigaste ein kan gjere, å utdanne gode lærarar. Det er i og for seg heller ikkje overraskande at Høgre igjen fremmar dei forslaga som dei fremma då vi behandla denne saka sist. Etter mitt syn er det rett som representanten Reikvam seier, at svært mange av dei endringane som no er gjorde, vil føre oss i den retninga som representanten Lønning og Høgre har gjort framlegg om, men dei vil ikkje ha med seg dei negative utslaga av desse forslaga. Nesten halvparten av landets skular er fådelte skular, og likeins er det ikkje automatisk ei naturleg oppdeling slik ein har gjort her. Det er òg mange argument imot det. Vi får no ei større fagleg fordjuping, men ein går på ein måte ikkje vekk frå det som òg har lege i ei forståing av kva allmennlæraren er, at like viktig som den faglege fordjupinga, utan å neglisjere den, er heilskapsperspektivet som allmennlæraren er utdanna til. Representanten Lønning sa at det var ein anakronisme, og det kan vel vere så. Vårt land har ein spesiell geografi. Eg høyrde eit interessant innlegg av representanten Lønning tidlegare i dag, der han sa at han var ein person som hadde stor sans for anakronismar, så eg vil be han vurdere om ikkje denne anakronismen eigentleg òg er ein styrke for oss totalt sett. Eg var sjølvsagt svært tilfreds med representanten Lønning si utsegn om at til liks med fungerande saksordførar har han stor tillit til den sitjande regjeringa.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Fyrst må eg vel gje representanten Lønning rett i at det kanskje ikkje var eit heilt fullstendig sitat eg kom med i stad, men eg tillèt meg å seie at det gledde meg likevel. Når det gjeld dei poenga som representanten Lønning tek fram i forhold til dette, er jo ikkje allmennlæraren aleine her heller. På 6-åringssida er det klart at her vert det i stor grad supplert med førskulelærarutdanna personale, og det har tilført dei fyrste klassane verdfulle impulsar og pedagogiske utfordringar. Likeins veit vi at når det gjeld ungdomsskulen, er det i stor grad òg annan type rekruttering. Og det vil verte meir og meir presisert både overfor skuleeigar og skuleleiarar at ein må prøve å sjå ei rekruttering som på ein måte tek omsyn til fleire sider, slik at ein får dekt det både i byrjinga av skulen med 6-åringane, og at ein får dekt det med ei fagleg fordjuping i avslutninga, altså der det er stor nok skule til at det er naturleg med ei slik rekruttering. Eg vil ikkje seie at det er enkle svar her, for grunnen til at ein har gått meir mot fagleg fordjuping, er sjølvsagt at ein såg at ein skule der ein ikkje eingong hadde matematikk som obligatorisk fag i lærarutdanninga, var feil. Og så har vi teke ein del steg. Etter å ha hatt eit møte for eit par veker sidan med matematikkekspertar og gått igjennom realfaga og matematikken, ser vi at stoda i dag er vanskeleg. Men det er òg semje om at mange av dei grepa som er gjorde, bør kunne gje gode resultat. Derfor trur eg vi no skal prøve dei ut.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1998-11-05:
Det er riktig som de to foregående talere har sagt. Dette forslaget fra Høyre er en presisering, som også statsråden gav uttrykk for at hun oppfattet det som i debatten. Jeg vil anbefale Kristelig Folkepartis, Senterpartiets og Venstres representanter å stemme for Høyres forslag.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
: Det er riktig at forslaget er en presisering, som også Arbeiderpartiets gruppe skal stemme for.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Eg foreslår Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Ot.prp. nr. 4 omhandler, som representanten Hildeng var inne på, en rekke forskjellige endringer i folketrygdloven og i enkelte andre lover. Det var lagt opp til endring av arbeidsgiverperi oden for sykepenger. Dette ble heldigvis ikke aktuelt grunnet de forhandlingene som Fremskrittspartiet og Høyre hadde med regjeringspartiene. Jeg føler likevel behov for å kommentere denne lysten til i stadig større grad å skyve kostnader over på arbeidsgiverne, og jeg håper at det ikke på ny blir fremmet et slikt forslag ved neste korsvei. Hele komiteen, unntatt Arbeiderpartiet, ønsker ikke å utvide arbeidsgiverperioden for sykepenger. Bare Arbeiderpartiet ønsker det, og da med en dag. Når det gjelder innskjerpede krav til yrkesaktivitet for gjenlevende ektefelle med etterlattepensjon, var det fra Regjeringens side lagt opp til en innskjerpelse på dette området. En slik innskjerpelse som det var lagt opp til, er noe som Fremskrittspartiet finner uakseptabelt. Denne innskjerpingen blir nå ikke gjort gjeldende for 1999. Men det er med respekt å melde ikke godt nok at argumentet til et flertall i komiteen bare går ut på at saken skal sendes tilbake til departementet, og at den skal sendes ut på høring før en slik innstramning blir gjennomført. Det er ikke overraskende at Arbeiderpartiet og Høyre går inn for den innstramningen som det foreligger forslag om, men det er meget overraskende at regjeringspartiene ønsker en slik omlegging, og da særlig siden Kristelig Folkeparti og Senterpartiet stemte for følgende forslag, sammen med Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, ved behandlingen av velferdsmeldingen: «Regelverket om arvete tilleggspensjonsrettigheter beholdes uendret, slik at ektefellen fortsatt arver 55 pst. av ektefellenes samlede pensjonsrettigheter. » Ut fra hva disse partiene stod for i forbindelse med velferdsmeldingen, håper jeg at de samme partiene fortsatt innehar dette synet. Skal en slik omlegging gjennomføres, må det i så fall kun gjelde for dem som starter sin opptjening i dag. Helt avslutningsvis må jeg få lov til å spørre om hva som er bakgrunnen for denne totale snuoperasjonen fra Senterpartiets og de andre regjeringspartienes side i denne saken. Har man tatt et nytt standpunkt om at det er fornuftig å innføre denne innstramningen, eller er det rett og slett økonomiske årsaker som ligger bak?
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Jeg har fulgt med i debatten tidligere i dag. Det er et forslag i denne saken som gjør meg så opprørt at jeg ønsker å ta ordet. Det er forslaget om heving av minstegrunnlag for rett til sykepenger, et forslag som jeg forstår at regjeringspartiene prøver å ufarliggjøre i sine innlegg. Det er et forslag som har en svært dårlig sosial profil. Det er lite distriktsvennlig, og det er – jeg vil bruke det ordet som statsråden tidligere i dag ikke ville gjøre til sitt – kvinnefiendtlig. Det er en kjensgjerning at det er flest kvinner som jobber deltid. Som det framgår av denne saken, vil ca. 200 000 arbeidstakere miste retten til sykepenger når dette forslaget blir vedtatt. De fleste av disse er kvinner i deltidsarbeid som kombinerer arbeid og trygd, eller arbeid og omsorg. I Distrikts-Norge jobber mange kvinner deltid innenfor alle yrker. Årsaken er ofte at det ikke er hele stillinger å få i små kommuner. Innenfor handel og kontor, i renholdsbransjen og i omsorgssektoren jobber mange kvinner deltid. Nesten alle helse- og sosialinstitusjoner har basert sine turnuser på brøkstillinger. Vi er helt avhengig av at mange jobber deltid, selv om vi ideelt sett kunne ønske oss flere heltidsstillinger. Vi må inspirere kvinner til å jobbe – også på deltid – enten i kombinasjon med trygd eller i kombinasjon med omsorg. I omsorgssektoren er det et økende behov for arbeidskraft. Noen ønsker å jobbe deltid i noen år fordi de har små barn. Det burde være i tråd med Regjeringens familiepolitikk. Som representanten Britt Hildeng sa i sitt innlegg: Dette forslaget er et tilbakeskritt, spesielt for kvinner. I Arbeiderpartiet er vi svært bekymret for konsekvensene av dette forslaget.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Jeg skal som saksordfører si noen få ord om den saken Odelstinget nå behandler. Endringene i lov om tilsyn med næringsmidler mv. og lov om kvalitetskontroll med fisk og fiskevarer o.a. har nøye sammenheng med en sak Stortinget skal behandle senere denne uken. Jeg tenker da på St. prp. nr. 6 for 1998-99 om endringene i EØS-avtalens vedlegg I. Endringene i EØS-avtalens vedlegg I er nemlig hovedbegrunnelsen for de fleste foreslåtte endringer i de to omtalte lover. I tillegg begrunnes endringsforslagene med en oppfølging av eksisterende EØS-forpliktelser, oppfølging av vedtak fattet av Stortinget i tilknytning til St. meld. nr. 40 for 1996-97 og behovet for oppretting av det som kalles redaksjonelle feil. Komiteen har lagt opp til en behandling av disse lovendringene som bidrar til å unngå at en i forbindelse med disse lovendringsforslagene får den store debatten om endringene i EØS-avtalens vedlegg I. Derfor sier komiteen i sin innstilling følgende: «Komiteen viser til at det på Stortinget er flere syn hva angår spørsmålet om Norge skal godkjenne de foreslåtte endringer i EØS-avtalens vedlegg I. Komiteen tar derfor det klare forbehold i sin behandling av de forannevnte endringsforslagene at departementet må legge fram en ny odelstingsproposisjon om lov av 19. mai 1933 nr. 3 om tilsyn med næringsmidler m.v. dersom Stortinget ved behandlingen av St. prp. nr. 6(1998-99) ikke skulle godkjenne endringene i EØS-avtalens vedlegg I. Komiteen vil ikke utelukke at flere av endringsforslagene likevel bør gjennomføres, men ønsker å vurdere dette på nytt dersom en slik situasjon oppstår. (1998-99) Komiteen mener videre at dersom Stortinget godkjenner endringene i EØS-avtalens vedlegg I så synes de foreslåtte endringene i lov av 19. mai 1933 nr. 3 om tilsyn med næringsmidler m.v. fornuftige og nødvendige. » Når det gjelder endringene i lov om kvalitetskontroll med fisk og fiskevarer, sier komiteen: «Når komiteen heller ikke har merknader til de foreslåtte endringene i lov av 28. mai 1959 nr. 12 om kvalitetskontroll med fisk og fiskevarer o.a. bygger dette på samme forbehold som gitt foran. » Forbeholdet er altså knyttet til Stortingets behandling av endringene i EØS-avtalens vedlegg I. Med dette skulle jeg ha forklart grunnlaget for hvorfor komiteens innstilling er bygd opp slik den er. Dette skulle også forklare hvorfor komiteens innstilling er enstemmig til tross for den uenighet som faktisk finnes i forhold til endringene i EØS-avtalens vedlegg I.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-14:
Lovendringene som vi inviteres til å vedta i dag, har grunnlag i behandlingen av veterinæravtalen som SV er imot. Vi ønsker å beholde grensekontrollen. I tillegg ønsker vi også å forsterke kontrollen med mat. Vi kommer tilbake til det på torsdag. Å behandle lovendringsforslagene før saken er avgjort, er jo litt uheldig. Vi forstår grunnen, men vi synes det er uheldig i en så viktig og kontroversiell sak som denne er. Det burde ha vært mulig å ta tingene i riktig rekkefølge. Men vi skal altså komme tilbake til hovedinnholdet i dette på torsdag, men i og med at SV ikke sitter i komiteen, har jeg behov for å si noen få setninger om det. Dette dreier seg om konkrete lovendringsforslag som nå skal behandles. SV vil støtte lovendringsforslagene, men vi må si at vi er svært usikre på om det er tilstrekkelig hvis veterinæravtalen skulle bli vedtatt, fordi det ikke er gjennomført en risikoanalyse spesielt i en situasjon med økt import. Uansett vedtak om veterinæravtalen, vil det være behov for å styrke kontrollen. Kontrollen med matvarekvaliteten i Norge er ikke god nok slik den er i dag, og derfor er noen av disse endringene bra. Dette er viktig ikke bare for å ivareta myndighetenes ansvar for helse, men også for å ha et så lavt nivå som mulig for smitte, f.eks. i forhold til norsk landbruk for å kunne utvikle det i en retning vi ønsker framover, og ta vare på det. Hvis det skal få utvikle seg positivt, må man sørge for at det blir renere, og at man utvikler det i økologisk retning. Hvis veterinæravtalen blir vedtatt, vil mulighetene for dette bli mye mindre, fordi spredd smitte nesten er umulig å bli kvitt og kan kreve tiltak som er lite forenlig med økologi. Grensekontrollen har etter vårt syn en viktig funksjon og kan vanskelig erstattes. De lovbestemmelsene som vi nå inviteres til å vedta, og som skal gjøre det mulig å føre en kontroll med det, kan vise seg å være utilstrekkelige. De kompensatoriske tiltakene som skal hindre økt smitte, som er foreslått, er relevante, men de er usikre og mangelfulle. Spesielt vil praktiseringen av lovverket være avhengig av at det er satt av tilstrekkelige midler, slik at bestemmelsene kan brukes aktivt og effektivt. Føre var-prinsippet må tilsi et høyt nivå når det gjelder både kontroll av produkter, en aktiv bruk av medbestemmelsrett og en kontinuerlig vurdering av om det er behov for nye lovbestemmelser som kan ivareta matvarekvaliteten og sikkerheten. SV forventer at kostnadene ved et nytt regime som skal erstatte grensekontrollen, vil bli langt høyere enn det vi hittil har fått framlagt, og vi forventer at de som ønsker dette nye regime, som ingen egentlig har påstått er en forbedring i seg sjøl, føler et stort ansvar og også tar ansvaret for å følge dette opp økonomisk med midler som er tilstrekkelige.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Det som er viktig i denne saken, er at vi har et system som sikrer at alle unge menn som har en dyp og reell overbevisning om at det vil stride imot deres grunnleggende verdier å gå inn og avtjene en militær verneplikt og forplikte seg til å stå til disposisjon for det norske militære forsvaret ved en eventuell krise-/krigssituasjon, faktisk har et alternativ å gå til. Det må vi gjøre fordi vi er en sivilisert rettsstat, men det må vi også gjøre fordi vi har forpliktet oss til det ifølge Menneskerettighetskonvensjonen, som vi har skrevet under på. Da syns jeg at vi bør ha vett til å sørge for at den gruppen gir noe tilbake, og at vi bruker ressursene som ligger hos disse unge mennene, at de blir opplært til vernerelevant arbeid. Når det gjelder tallene, syns jeg det er vanskelig å begynne å gå inn på dem. Her må det gjøres en helhetsvurdering i forhold til hva man tror er de reelle grunnene for økningen – om man tror at det er reell overbevisning som ligger til grunn – og i forhold til Forsvarets behov på stadiet. Vi ser i dag at en tredjedel av årskullene ikke utfører noe verneplikt i det hele tatt, verken sivil eller militær. Det syns jeg kanskje burde bekymre både den ene og andre noe mer. Hva kommer det av at det er så mange som blir dimittert fra førstegangstjeneste av diverse, ulike grunner? Når det gjelder militaristisk forsvar, som representanten her henviste til, må jeg innrømme at jeg skjønner ikke helt at det kan være noe kontroversielt i det. Det er klart at hvis man går inn til avtjening av førstegangs verneplikt i militæret, er det en militaristisk forsvarsopplæring man får der.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Det var en setning fra et eventyr som nettopp nå rant meg i hu. Det er kanskje ikke så parlamentarisk å si det, men det er: Klippe, klippe, sa kjerringa. Jeg kan ikke gjøre annet enn å vise til det som står i innstillingen om dette, og det jeg sa i innlegget mitt, nemlig at dersom det etter innføring av en egenerklæring skulle bli en så ekstraordinær stor økning i antall søknader at det gir grunn til å tro at den oppgitte overbevisningen ikke er reell, så skal man vurdere de ulike tiltakene som jeg viste til, og Stortinget må da bli gitt orientering om slike endringer på en egnet måte. Det er det flertallet legger til grunn dersom økningen skulle bli så stor at det er grunn til å tro at det blant søkerne fins folk som egentlig ikke har grunn til å bli overført til den sivile verneplikten. Representanten viste til at 40 pst. åpenbart ikke var nok. Det har jeg overhodet ikke sagt, fordi jeg syns det er umulig å tallfeste. Vi må se hva som er det reelle, og hva som legges til grunn. Noe mer tallfesting enn det er det ikke mulig å gjøre. Å sørge for at de som faktisk har en overbevisning som tilsier at de ikke kan gå inn i militæret, får en alternativ vernerelevant tjeneste, er vi forpliktet til etter Menneskerettighetskonvensjonen, uavhengig av økningen i antallet. Men da er det selvfølgelig veldig viktig at vi sørger for analysen, at vi er sikre på at de som får innvilget sin søknad, har en reell overbevisning, og at vi har et system som kan overprøve og prøve det på en reell måte. Det er det vi søker å oppnå med de endringene som gjøres her i dag. Dessverre vil Fremskrittspartiet og Høyre ikke støtte det.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Representanten Hernæs sa at for dem som ser egenverdien av et forsvar, er det en trist høst. Med det insinuerer han at jeg og Arbeiderpartiet ikke ser det, og det føler jeg meg faktisk litt fornærmet over. Vi skal ikke ta debatten rundt Forsvarsdepartementets budsjett på nytt, men jeg kan jo bare vise til hva Arbeiderpartiet faktisk stod for der, og jeg kan også vise til hvilke partier det var som inngikk et forlik med noen regjeringspartier som ønsket å kutte atskillig mer, og som endte opp med et resultat som var dårligere enn hva Arbeiderpartiet ønsket angående Forsvarsdepartementets budsjett. Og så sier representanten videre at dette ikke er annet enn «å legitimere militærnekting ». Det er til og med mye mer enn å legitimere militærnekting! Det vi gjorde for to og et halvt år siden, og som vi nå følger opp gjennom begrepsendringene, er å si at vi har et totalforsvar i dette landet, hvor noen unge menn – de fleste – velger å forsvare med våpen i hånd, mens noen unge menn – en mindre gruppe – velger å gjøre det forsvaret uten våpen i hånd, velger å sette respekten for menneskeverdet og nekte å drepe over det å innrette seg og ta imot ordre om å gjøre det. Og så sier representanten Hernæs at han viser til dem som ønsker å forsvare landet med livet som innsats. Det er ingen militærnektere som sier at de ikke ønsker å forsvare landet med livet som innsats, men det de sier, er at de ikke ønsker å forsvare landet ved å drepe andre og ved å ta andre menneskers liv. Og det er en vesentlig forskjell, som representanten Hernæs bør se å få med seg.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Dersom det virkelig var slik at Hernæs hadde så stor omtanke for Forsvarets ressurssituasjon som han pekte på i sitt svar til meg i sted, burde jammen Høyre sett mer på Arbeiderpartiets alternative budsjett enn på regjeringspartienes. Så til det omtalte ordet i innstillingen til den to år gamle meldingen, som var det eneste representanten Hernæs klarte å finne fram for å angripe oss som ønsker en begrepsendring. Der har han tatt én setning ut av sammenhengen. Men hvis man leser hele avsnittet, skjønner jeg ikke hvordan det er mulig å mistenkeliggjøre eller legge noe annet i begrepet militaristisk, enn det som står der. I Innst. S. nr. 177 for 1995-96 står det nemlig: «Vern av landet kan skje på mange ulike måtar. Vernebegrepet må omfatta meir enn den tradisjonelle, militaristiske definisjonen. Den må favna både førebyggjande fredsarbeid og landsvern utan våpen i ein krigs- eller krisesituasjon ved sida av det militære forsvaret. Ein slik utvida definisjon av verneomgrepet kan også føra til færre totalnektarar. » Det er det som står. Det eneste flertallet den gangen prøvde å si, var at vi nå definerer hele totalforsvaret vårt som et forsvar, og ikke bare den militære delen som forsvarer landet med våpen i hånd. Så jeg håper ikke det blir noe tema til besvær for representanten mer. Ellers er jeg overrasket over hvordan han gjennom sin argumentasjon liksom underkjenner all den motstand som så mange tusen mennesker har stått for når vi faktisk har hatt en krise- og krigssituasjon. Se på den andre verdenskrig. Se på den enorme motstanden som da ble gjort fra mange tusen mennesker, ikke minst fra kvinnene, som nettopp dreide seg om en motstandskamp uten våpen i hånd. Hadde det ikke vært en fordel om vi hadde satt den type motstand i system, i organiserte former, hatt opplæringen og de klart definerte oppgavene på forhånd, slik at vi kunne tatt i bruk alle som ønsket å forsvare landet, også de som ikke ville gjøre det med våpen i hånd?