Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-02-04:
La meg først få takke interpellanten for å ha lagt inn denne interpellasjonen. Jeg vil gjerne slå fast at Norge har et korrekt og et godt forhold til Russland. Krevende, ja visst, men vi har greid å samarbeide i nordområdene, og jeg vil også vise til at vårt samarbeid gjennom veldig mange år også resulterte i delelinjeavtalen, en avtale som forbløffet resten av verden. Vi møter russere i flere regionale samarbeidsorganer – Arktisk råd, Østersjørådet, Barentssamarbeidet – og la meg legge til at dette skjer ikke bare på regjeringsnivå; det skjer ikke minst på parlamentarikernivå, noe jeg sterkt vil understreke, og vi samarbeider i nordområdene om forvaltning av fiskeressurser og sårbare områder i Arktis. Disse kontaktpunktene gir oss også muligheter til å ta opp – og drøfte – saker og temaer som vi finner problematiske, og det gjør vi, og det skal vi gjøre. Jeg har også merket meg det utenriksministeren sier om det. Vi tar opp menneskerettigheter, vi tar opp organisasjonsfrihet, innstramming av friheter som vi trodde var vunnet på 1990-tallet. Utviklingen i president Putins tredje presidentperiode har på flere områder bidratt til å undergrave grunnleggende menneskerettigheter: Nye lover som begrenser rett til ytringsfrihet, er vedtatt. Menneskerettighetsforkjempere, journalister og advokater er utsatt for forfølgelse og overgrep. Lovfestet rett til å benytte pressesensur og til å svarteliste og blokkere nettsteder dersom publisert materiell anses som såkalt ekstremistisk eller på annen måte er skadelig for folkehelsen, moral eller sikkerhet – som det sies – er blant virkemidlene. Et helt spesielt og alvorlig utviklingstrekk, som også interpellanten viser til, er økt diskriminering på grunn av rase, etnisitet, kjønn, religion, politikk og særlig seksuell legning, og det siste er virkelig det mest alvorlige. Innføringen av den såkalte antipropagandaloven som ble vedtatt av statsdumaen i juni 2013, som flere har vist til her, åpner f.eks. for strenge bøter for folk som fremmer såkalt «propaganda for utradisjonelle seksuelle forhold» foran barn. Dette innebærer at det ikke lenger er lov med positiv omtale av lesbiske, homofile, bifile og transpersoner. Overgrepene mot homofile har økt det siste året. Forbudet har dessuten sterk støtte fra den russisk-ortodokse kirke, med patriarken av Moskva i spissen, som står fast på en uttalelse om at homoekteskap betyr at «mennesker velger veien til undergangen». Kanskje er den russiske kirken selve opphavet til det som skjer på dette feltet, og vi kjenner til samarbeidet mellom den russiske kirken og myndighetene. Den norske statsministeren har bekreftet at hun vil reise til Sotsji, i tråd med det som har vært vanlig. La meg legge til at Arbeiderpartiet støtter dette, fordi OL først og fremst er et idrettsarrangement, og det må være hovedfokuset både for utøvere og tilskuere. Den internasjonale olympiske komité skal ha fått garantier for at de nye homolovene ikke skal gjelde deltakere og tilreisende til Sotsji-OL. Men hvordan vil norske myndigheter forholde seg dersom mennesker likevel utsettes for trakassering, for hetsing, for diskriminering – og da snakker jeg først og fremst om LHBT-personer, men det kan også være andre – vil man da ta til motmæle? Jeg er veldig glad for de utsagnene som nå er kommet fra både statsråden og utenriksministeren om at man i samtaler – enten det er statsministeren eller kulturministeren – vil ta opp menneskerettighetssituasjonen med sine russiske kolleger i Sotsji. Jeg er glad for at utenriksministeren gjorde det såpass klart. Det er jo også ganske vanlig at når man har samtaler på et litt uformelt plan, så går det an å ta opp slike saker. La meg legge til at andre arenaer likevel er viktigere. OL i Sotsji løser ikke Russlands menneskerettighetssituasjon, men OL og forberedelsene til OL har skapt en debatt som blir viktig framover. Når saken diskuteres, og meninger brytes, så tar vi som regel flere skritt framover. Også idrettsarrangementer kan bidra til holdningsendringer.