trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
May Britt Vihovde (Venstre), 2001-03-14:
Som fleire har vore inne på, er desse opptreningsinstitusjonane våre eit viktig og heilt nødvendig supplement, og dei spelar ei kjempestor rolle i det å gjera pasientar friske. Me ser òg ei utvikling innanfor ulykkesstatistikken som gjer at ut frå Venstre sitt synspunkt trur me ikkje det vil bli mindre behov for desse institusjonane framover. Statsråden var inne på at ein held på og jobbar med ein nasjonal strategi for habilitering og rehabilitering, og at ein held på og utarbeider nye forskrifter som vil gjera dei faglege krava tydelege. Eg vil då på vegner av mitt parti, Venstre, gje nokre signal om det: Det er viktig at ein har tilstrekkelege rammer, og at desse institusjonane har pålitelege prognosar for dei investeringar dei gjer framover. Og som fleire har vore inne på: Ein må ha eit tilbod som er likt over heile landet, og det er det ikkje i dag. Det er landsdelar som har færre tilbod og dårlegare tilbod, der pasientane og andre brukarar må reisa langt for å få den opptreninga som dei treng. Det må ein òg ta med seg, at ein sikrar tilbod i alle delar av landet. Men det som er avgjerande for eit godt resultat når det gjeld opptrening, er den faglege kvaliteten innan institusjonane, og at ein held oppe gode tverrfaglege tilbod. Me har institusjonar rundt om i landet som er drivne av frivillige organisasjonar, stiftelsar, som òg er eit veldig viktig supplement. Så eg håper at statsråden, når dei fastset dei faglege krava, òg tek vare på det mangfaldet som finst. Ein del av desse institusjonane som det ligg ein stor dugnadsinnsats bak, ligg i min del av landet, på Vestlandet. Dei utgjer eit veldig godt supplerande tilbod til helsevesenet. Det er heilt nødvendig å ha dei, men me ser jo at veldig mange av desse institusjonane – som CatoSenteret, som gjer ein god innsats – dukkar opp i dei delane av landet der det kanskje er eit betre befolkningsgrunnlag. Ein må likevel òg ta vare på dei institusjonane som ligg i dei meir grisgrendte stroka, for dei er eit nødvendig tilskot. Det er viktig at ein ikkje gløymer å ta vare på dei private institusjonane, men let dei òg få den økonomien dei treng for å gje dette tilbodet, slik at det ikkje blir dei statlege institusjonane som blir dei fyrste som når opp.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-03-14:
Jeg vil få legge fram et forslag på vegne av Odd Roger Enoksen og meg selv om å gjennomføre tiltak slik at hensynet til matvaretrygghet og dyre- og folkehelse blir bedre ivaretatt i Norges handelsavtaler med andre land.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-03-14:
Jeg har et spørsmål til helseministeren. Vi har fortsatt uløste oppgaver innenfor helsevesenet og sykehussektoren. Det er et spørsmål både om penger og om organisering. Sykehusene kan helt åpenbart drives bedre, men jeg tror neppe eierskapet til dem er det viktigste. For pasientene er det likegyldig om det er stat eller fylke som eier hvis en ikke får den behandling en har krav på. Forslaget om at sykehusene nå skal bli statseide foretak, drives fram i et voldsomt tempo, med nedkortede høringsfrister og kort tid for Stortinget. Jeg setter pris på en handlekraftig statsråd, men det må ikke forveksles med et overdrevent hastverk. Nå ser vi at viktige brukergrupper ikke har blitt hørt. Vi ser at politikere rundt i landet som i utgangspunktet er for statlige sykehus, går imot helseministerens forslag. Det er viktig at reformen blir skikkelig og forsvarlig behandlet, ellers kan skadevirkningene bli store. Vil Regjeringen på tross av dette kjøre reformen gjennom fra kommende årsskifte uansett?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-03-14:
Som jeg sa, er det viktig å få en skikkelig, forsvarlig behandling ellers kan skadevirkningene bli store. Jeg tror det er store forbedringsmuligheter selv om ikke sykehusene blir statseid. Departementet har fått inn over 700 høringsuttalelser, så vidt jeg vet, og har uhyre kort tid på å behandle dem på en skikkelig måte. Stortinget vil, om denne proposisjonen kommer 6. april, få svært kort tid på en så stor sak. Det er viktig at det ikke går prestisje i datoer så dette blir hastverk i stedet for handlekraft. Jeg tror den lokale forankring lett kan bli svekket ved den modellen som foreslås. Det er en fare for fjernstyring, det er en fare for pulverisering av det politiske ansvaret for sykehuspolitikken, og det er ikke bare gode erfaringer fra andre land, som Storbritannia og New Zealand. Nå har statsråden i dag i Aftenposten varslet endring i en av lovutkastets paragrafer. Ser statsråden allerede nå behov for endringer av andre paragrafer og prinsipper i det lovutkastet han har lagt fram?
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Vi ser en omorganisering av sykehussektoren som meget viktig for å få til de nødvendige forbedringer i sektoren, som representanten Bondevik også peker på bør være mulig. Det er riktig at en statlig overtakelse alene ikke er det helt avgjørende i en slik sammenheng, men det er, slik jeg har vurdert det, en forutsetning for å kunne gjennomføre de organisatoriske endringer som anses som nødvendige. Det er bakgrunnen for at vi ønsker å fremme et forslag, hvor et utkast har vært på høring i et stort antall høringsinstanser i Norge. Under arbeidet med dette forslaget er det fra så å si alle hold blitt gitt uttrykk for at dersom en slik reform skal gjennomføres, vil det være viktig for alle parter at den gjennomføres raskt. Det har således også helt fra starten av vært lagt opp til at en gjennomføring burde kunne finne sted i løpet av inneværende år. Den tidsplanen vi nå arbeider etter, hvor vi nå har bak oss en omfattende høringsrunde som ble avsluttet for en knapp uke siden, legger opp til at vi skal kunne fremme en odelstingsproposisjon for Stortinget før påske, og dermed i tide til at Stortinget kan inviteres til å fatte vedtak i inneværende sesjon. Om så skjer, mener jeg det vil være fullt forsvarlig å gjennomføre selve endringene innen årsskiftet 2001/2002.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Det er som sagt en meget omfattende høringsprosess som er gjennomført. Det ble også ved utsendelsen av høringsdokumentet understreket at det er en reell høringsprosess som gjennomføres – selvfølgelig er det det. I det ligger at man også må være innstilt på å gjøre endringer på basis av de høringsuttalelser som kommer, i forhold til det utkast som sendes ut. Det er ikke et fullt ferdig utkast som sendes ut, som høringsrunden nærmest skal betraktes som en sandpåstrøing for, det er en reell høringsprosess det dreier seg om. Det følger av det at hele utkastet vil bli gjennomgått og forsøkt tilpasset på en så god måte som mulig i forbindelse med utarbeidelsen av proposisjonen. Jeg mener at det her dreier seg om en fullt forsvarlig saksbehandling. Det har ikke gått noen prestisje i dette. Jeg skal selvfølgelig ikke uttale meg om Stortingets behandling, men fra departementets og min side vil det bli lagt opp til en meget forsvarlig behandling av alle innkomne høringsuttalelser.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Som jeg tidligere også nevnte, har jeg under forberedelsen av denne saken fra så å si alle hold – uavhengig av hvilke prinsipielle holdninger de måtte ha til en slik reform – fått det råd at skal en slik omstilling gjennomføres, er det svært viktig at den gjennomføres raskt. Ingen parter kan se seg tjent med at en så omfattende prosess drøyer ut over flere år, med de uklarheter og den usikkerhet det innebærer for nåværende eiere, for administrasjon, for de ansatte og ikke minst for befolkningen, som har krav på klarhet og ryddighet når det gjelder organiseringen av et så viktig område som sykehussektoren er. Så jeg er også av den oppfatning at en slik prosess bør gjennomføres så raskt som overhodet mulig, innenfor krav til forsvarlig behandling.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg har hørt innslag i media i dag av typen: Helseministeren vil likevel ikke gå inn for privatisering av sykehusene. Dette er formuleringer som har noe til felles med det kjente spørsmålet: Har De sluttet å slå Deres kone? Forholdet er jo at helseministeren aldri har foreslått noe i retning av en omfattende privatisering av offentlige sykehus eller privatisering av offentlige sykehus overhodet. Det dreier seg om et forslag hvoretter staten skal overta og eie de offentlige sykehusene 100 pst. – organisere dem i foretak som staten skal eie 100 pst. Det kan ikke oppfattes som opplegg til noen privatisering. Så er det et forslag til paragraf som regulerer helseforetakenes samarbeid med andre. Hvis det er slik at det er blitt oppfattet som en mulighet for privatisering av sykehusene,(presidenten klubber) så er det det jeg ønsker å endre på, slik at slike misforståelser ikke skal forekomme. (presidenten klubber)
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
For det første er det absolutt ikke slik at det er noen taktikk bak dette som går ut på å gjennomføre en så omfattende reform i et så raskt tempo at ingen oppdager hva det er som er i ferd med å skje. Det er jo ikke derfor vi har sendt et utkast på høring til over 760 instanser og senere også har fulgt opp med ytterligere samtaler med dem som i første omgang ikke fikk utkastet til høring. Det er nettopp for å sikre at alle berørte er behørig klar over hva som foreslås, og at de også skal få anledning til å uttale seg. Det har skjedd at enkelte som burde ha fått det til høring, ikke har fått det, og de har vi kontakt og løpende samarbeid med for at også deres synspunkter skal komme fram. Når det gjelder det å avgi garantier for effekten av slike reformer, skal en være forsiktig. Men jeg er selv overbevist om at det er en reform som vil være til fordel for alle brukergrupper.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
For det første tror jeg ikke begrepet «fristilling» er å finne i det forslaget som er sendt ut til høring. Jeg mener heller ikke at et forslag som går på at staten skal overta og eie sykehusene 100 pst., innebærer noen «fristilling» i den forstand at sykehus, i likhet med en hvilken som helst annen virksomhet, kan ses som «fristilt» fra sin eier. Enten det nå er en 100 pst.-eier eller en annen eier, mener jeg at «fristilling» fra eierskap representerer en ganske meningsløs tankegang. Gjennom en organisering i foretak ønsker vi å sikre en mye klarere ansvars- og rolledeling mellom det å eie, det å styre og det å lede sykehus. Det er en meget viktig ansvarsavklaring, som med en ryddig drift og utøvelse av eierskapet i sektoren vil gjøre den bedre.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
For det første må jeg si – uten å gå inn på de enkelte høringsuttalelser, der en naturlig nok har kritiske merknader til det utsendte forslag – at det i høringsuttalelsene ikke i noen stor grad rases over det tempoet som er lagt opp i denne saken. Tvert imot får jeg også gjennom dem støtte til at om dette skal gjennomføres, så bør det tas sikte på å gjennomføre det i løpet av inneværende år. Når det gjelder utvalget av høringsinstanser, må jeg for det første si at når det gjelder brukerinstitusjoner, er høringsnotatet gitt til deres paraplyorganisasjoner – i likhet med i tidligere saker som har vært sendt på høring – men det er ikke sendt til alle underorganisasjoner av disse paraplyorganisasjonene. Vi har imidlertid hatt møte med dem etterpå, når vi har oppdaget at heller ikke paraplyorganisasjonene har invitert sine medlemmer til å gi uttalelser, for å rette opp dette, og vi har – som jeg har sagt – også hatt særskilte møter med noen innenfor psykisk helsevern, som ved en feiltagelse ikke fikk uttale seg.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Som jeg har sagt flere ganger, ligger det ikke noen taktiske vurderinger bak det tempoet som er lagt opp i denne saken. Det er slett ikke slik at tempoet er valgt ut fra at det innenfor ulike organisasjoner angivelig skal utvikle seg motstand mot å gjøre dette. Dette tempoet ble lagt opp og fremlagt allerede ved utsendelsen av høringsutkastet, ut fra den tanken at reformen skal kunne la seg gjennomføre i løpet av inneværende år. Når det gjelder utredningsspørsmålet, finnes det sikkert mindre saker som er blitt utredet i større grad – kanskje også i større grad enn det har vært behov for. Jeg er av den oppfatning at dette spørsmålet er mer enn tilstrekkelig utredet gjennom de årene man har arbeidet med ulike alternativer for organisering av sykehussektoren. Vi bygger også på disse utredningene i det som her fremmes, og har slik sett ikke funnet behov for ytterligere utredninger.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Igjen vil jeg hevde at opplegget for saksbehandling og saksfremlegging i denne saken er fullt forsvarlig. Vi følger i denne saken de regler og den sedvane som er nedfelt for behandling av saker som skal fremmes for Stortinget, og jeg mener som sagt at de er fullt forsvarlige. Jeg kan ikke være enig i at et forslag som innebærer at sykehusene skal være 100 pst. eid av staten og under en helseministers overordnede eieransvar, er uten folkevalgt kontroll. Det er vel ikke minst i denne sal unødvendig å understreke at de nettopp da er under folkevalgt kontroll. Det er fullt mulig å gjennomgå de høringsuttalelser som nå er kommet, og ta hensyn til dem i det fremlegget som kommer til Stortinget. For øvrig synes jeg ikke jeg skal gå inn i en debatt med Stortinget om en sak som ennå ikke er fremmet for Stortinget.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg har også registrert at det i debatten omkring det høringsutkastet som vi har sendt ut, er oppstått en del åpenbare misforståelser, bevisste eller ubevisste. Det er vel av de forhold man må regne med når en så vidt omfattende sak sendes ut på høring, og at det dermed også blir debatt. Det er ikke alltid like lett å klare å tilbakevise det som kan oppleves både som misforståelser og det representanten Alvheim kaller desinformasjon. Det er dessuten slik at i en høringsperiode er man kanskje litt tilbakeholden med å delta i en åpen debatt med de høringsinstanser som er invitert til å uttale seg. Men det vil jo bli anledning til i det som vi nå skal fremlegge for Stortinget, å rydde opp i det som vi opplever som misforståelser i denne saken. Det vil aldri være snakk om at man i en slik prosess gir etter for press fra noen. Men det er ikke det samme som at man ikke skal ta hensyn til synspunkter som kommer, som kan bidra til å rydde misforståelser av veien, bidra til å avklare ting som i et utkast kan ha vært uklart, og bidra til å forebygge at det blir åpning for fortolkninger som det ikke er grunnlag for verken i lovforslagets intensjon eller bokstav. Så den type tilpasninger mener jeg det er naturlig å gjøre når man har en åpen høringsprosess, uten at det er å gi etter for press.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg har også lest denne såkalte motmeldingen, og så vidt også vært i debatt med noen av forfatterne. Jeg vil ikke gå inn på den annet enn å si at den vel er et innlegg i debatten den også, og jeg vil behandle den som det debattinnlegget den er ment som. For øvrig kan jeg bekrefte at Regjeringen fremmer odelstingsproposisjonen om statlig overtakelse av spesialisthelsetjenesten som planlagt den 6. april.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg beklager at jeg ikke har lest Berlingske Tidende for 12. mars. Jeg har heller ikke på annen måte noen oppdatert informasjon om hvordan man skal forholde seg til den utvikling i Schengen-avtalen som det her er snakk om. Det er for øvrig et arbeid som i første omgang hører inn under justisministerens ansvarsområde. Jeg er klar over at det her dreier seg om en utvikling av et regelverk som vil fordre at man kan attestere forskrivning av medisiner hvis man reiser med medisiner som bl.a. inneholder narkotiske stoffer. Og vi er vel i ferd med å avklare hvilke konsekvenser dette eventuelt skal få for de regler som vi eventuelt skal implementere i Norge.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Det er ikke slik at ikke den norske regjering følger med i utviklingen innenfor Schengen-samarbeidet. Men jeg må igjen bare beklage at jeg ikke på det nåværende tidspunkt kan gi nøyaktige opplysninger om hvordan vi eventuelt skal implementere de endringer i avtaleverket som det her er snakk om.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg noterer representanten Are Næss" forslag.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg er gjort kjent med problemene med isolatene ved Rikshospitalet. Dette er en av de sakene som vil bli gjennomgått i forbindelse med Statsbyggs avslutning av byggeprosjektet. Jeg vil komme tilbake til Stortinget når denne gjennomgangen er sluttført.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Det er sikkert flere forhold ved utbyggingen av Rikshospitalet som overgår fantasien fra den tid Stortinget besluttet utbyggingen. Det har vel vært gjenstand for diskusjoner i Stortinget flere ganger siden. Det som er det faktiske forhold i dag, er at de isolater som representanten Brunæs her tar opp, ikke er i en tilfredsstillende forfatning slik at de kan tas i bruk. Det må de bringes i. Det er flere forhold som ikke er tilfredsstillende, og det må gjøres utbedringsarbeider også fremover. Vi kommer som sagt tilbake til Stortinget med en samlet fremstilling av dette senere i vår, og da vil det også bli redegjort for spørsmålet om isolatene. Jeg tar sikte på at man derved skal komme ut av den ulykkelige situasjonen som man her er i.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg ser fram til å komme tilbake til Stortinget med en redegjørelse for disse forhold.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
La meg først understreke at de forhold som representanten Nesvik tar opp, hører inn under den enkelte institusjons ansvar for å sikre en forsvarlig drift. Dette er regulert i ulike lover og forskrifter, i hovedsak lov om spesialisthelsetjenesten og lov om vern mot smittsomme sykdommer. Ansvaret er tillagt den enkelte sykehuseier, i dette tilfellet Møre og Romsdal fylkeskommune. Når det gjelder situasjonen ved barneavdelingen ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal, er jeg blitt informert om at det i enkelte perioder i løpet av et år kan oppstå problemer med gjennomføring av tiltak for å sikre smitte fra andre pasienter. Det er vanskelig å forutse når slike problemer vil oppstå, men de har oppstått relativt ofte i den senere tid. Det setter lys på spørsmålet om hvorvidt kapasiteten og arealet ved barneavdelingen er riktig dimensjonert ut fra det faktiske behovet. Jeg har selv vært på besøk ved Sentralsjukehuset i Ålesund og besiktiget barneavdelingen. Det er et imponerende arbeid som gjøres der, til tross for at det disponible arealet kan betegnes som meget knapt. De problemer dette skaper, tas meget alvorlig. Fra ledelsen er det understreket at situasjonen ikke er uforsvarlig for pasientene. Det er imidlertid et faktum at avdelingens reelle arealbehov ikke er godt nok dekket. Dette erkjenner også Møre og Romsdal fylkeskommune. Fylkeskommunen sier at arealforholdene ved barneavdelingen er gjenstand for vurdering og utredning med sikte på en bedring. Når det gjelder korridorpasienter ved sykehuset, er jeg blitt informert om at dette primært har vært et problem knyttet til medisinsk avdeling. Jeg er blitt informert om at brannmyndighetene særskilt har fokusert på dette og vurdert sikkerheten og adkomsten til rømningsveier som utilfredsstillende. Sykehuset og sykehuseier, Møre og Romsdal fylkeskommune, har hatt en dialog med brannvesenet i Ålesund og med Direktoratet for brann- og eksplosjonsvern angående denne saken. Sykehuset har nå etablert tilfredsstillende forholdsregler i tilfelle brann. Uavhengig av dette er det selvsagt høyst utilfredsstillende at det stadig er mange korridorpasienter ved norske sykehus. Også ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal har man opplevd at dette problemet har gått i bølger, ofte ut fra epidemilignende sykdomstilstander i befolkningen. Særlig gjelder dette influensautbrudd. Fylkeskommunen opplyser imidlertid at det i perioden august til desember 2000 så å si ikke var korridorpasienter ved Sentralsjukehuset. Jeg vil understreke at sentrale myndigheter følger situasjonen ved barneavdelingen ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal nøye, og at det også er kontakt om problemene knyttet til korridorpasienter. For tiden synes det ikke å være grunnlag for å ta initiativ til tiltak utover dem som sykehus og sykehuseier allerede har igangsatt.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg vil for det første ikke på noen måte forsvare det forhold at det er korridorpasienter ved norske sykehus, enten det er ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal eller andre steder. Det er et forhold som jeg gang på gang har sagt at vi må få slutt på. Det er også mitt inntrykk at sykehuseiere og sykehusledelse rundt omkring arbeider aktivt med sikte på å komme ut av den situasjonen. I så henseende er det også foretatt en gjennomgang av forholdene ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal som jeg viste til. Det er mitt inntrykk at det arbeides godt med sikte på å komme ut av denne situasjonen. Det vil ta noe tid, men jeg mener at man går i retning av en situasjon der det på permanent basis ikke vil være korridorpasienter. Uansett ser jeg ikke at jeg fra min side kan ta ytterligere initiativ utover det fylkeskommunen nå gjennomfører.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Helsetilsynet er også involvert i spørsmålet omkring korridorpasienter ved sykehuset. Jeg forventer også at jeg vil få rapport fra Helsetilsynet om forholdene.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg kjenner til at det ved hjemkomst etter operasjoner i utlandet dessverre har vært episoder med mangelfull oppfølging av enkelte pasienter, og jeg er helt enig med representanten Alvheim i at slike episoder ikke kan aksepteres. Det har så langt gått to brev fra departementet til fylkeskommunene om ordningen. I det første brevet, som ble sendt 23. november i fjor, står det: «Det legges opp til at ordinær poliklinisk oppfølging/kontroll og eventuell etterbehandling av pasienter som har vært behandlet i utlandet, skal skje i Norge.» Av det andre brevet, datert 10. januar i år, fremgår det: «Ev. etterbehandling/kontroll av pasienter som har blitt behandlet i utlandet, er fylkeskommunens ansvar, og kostnadene skal dekkes av fylkeskommunene.» Rent formelt er det derfor liten tvil om hvem som har ansvaret for den situasjonen som er beskrevet. Enkelte sykehus har tolket forskriftene fra Statens helsetilsyn slik at samtlige pasienter som kommer hjem fra utlandet, skal behandles som smittepasienter. Sykehusledelsen ved Stensby sykehus har både beklaget den hendelse som representanten Alvheim viser til, og forsikret om at de har ryddet opp i interne rutiner. De har også skriftlig beklaget at de ikke har tatt tilstrekkelig ansvar for de pasientene som returnerer fra utlandet, og bekreftet at de i fremtiden påtar seg det fulle ansvaret for slike pasienter. Selv om behandlingsmåtene kan variere noe fra land til land, må vi forutsette at norsk helsepersonell inntar en fleksibel holdning som ivaretar pasientenes interesser. Erfaringene fra denne første delen av prosjektet har vært særdeles nyttige for den videre planleggingen og gjennomføringen av den nye ordningen. På grunnlag av disse erfaringene vil Rikstrygdeverket i fremtiden legge ekstra vekt på å etablere systemer slik at pasientene sikres på en bedre måte etter at de har mottatt behandling i utlandet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg er ikke kjent med andre enkelttilfeller enn det mitt første svar gjaldt. Men som sagt har ledelsen ved Stensby sykehus, etter at saken kom opp, både muntlig og skriftlig beklaget hendelsen. De har forsikret om at det er ryddet opp i deres interne rutiner, og at de for fremtiden påtar seg det fulle og hele ansvar for de pasienter som trenger oppfølging ved sykehuset etter behandling i utlandet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg har alt sagt meg enig i at den type episoder som det her har vært vist til, ikke er akseptable. Det er etter hva jeg forstår også ledelsen ved Stensby sykehus helt enig i. Jeg skal nok en gang forsikre meg om, også med henvisning til det andre tilfellet som representanten Alvheim viser til, at det er en realitet, slik at det ikke er noen misforståelser om de spørsmål det dreier seg om, verken ved sykehusets ledelse eller hos de ansatte som har ansvaret for den type behandling/etterbehandling som det her er snakk om.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg mener at den finansiering som det er lagt opp til for CatoSenteret, skal være i samsvar med det som det ble gjort rede for da saken ble behandlet av Stortinget i forbindelse med det budsjettframlegg som jeg siterte i sted. Hvis det er uklarhet i forhold til det i det brev som det ble sitert fra her, skal jeg sørge for at det i hvert fall blir brakt i samsvar med det som Stortinget har forutsatt under behandlingen. For øvrig mener jeg at den finansiering det her er snakk om, ikke skjer på bekostning av det finansieringsopplegg som gjelder for de øvrige opptreningsinstitusjoner, for så vidt som dette er et tillegg og innenfor de rammer som jeg nå nevnte, som beløper seg til 452 mill. kr, og er forutsatt å være en videreføring og en kompensasjon for endring i egenandelene og dermed en omlegging av finansieringen til de opptreningsinstitusjoner som også tidligere var omfattet av ordningen. Det er riktig at økonomien i flere av disse institusjonene er vanskelig. Det har den for så vidt også vært tidligere, og selv om handlefriheten er blitt begrenset når det gjelder institusjonenes muligheter til å velte sine kostnader over på pasientene ved denne omleggingen, er det ikke slik at alle de økonomiske problemer som kommer fram, er et resultat av omleggingen av den finansieringsordningen man har hatt. Det er også andre årsaker til at de er i en økonomisk vanskelig situasjon. Når det gjelder den spesielle situasjonen ved Nord-Norges Kurbad, er det skjedd at departementet har fått den informasjon om økonomien og den økonomiske utvikling ved institusjonen som er nødvendig for å vurdere årsakene til at institusjonen har de nevnte økonomiske problemer, og vi får vurdere hva det er naturlig å gjøre ut fra det. Det er en vurdering som gjøres nå, og som ikke er avsluttet, men som jeg vil komme tilbake til. De nevnte kompetansesentra på Røros og i Aust-Agder, som det ble vist til, er til behandling, og jeg kan for så vidt ikke nå si mer om det enn at jeg vil komme tilbake til Stortinget så snart behandlingen er avsluttet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-03-14:
Jeg kan for det første igjen slutte meg til alt som er blitt sagt om opptreningsinstitusjonenes viktige rolle innenfor den samlede helsetjeneste, og også til ønsket om fremover å bidra til å styrke disse institusjonenes tilbud til befolkningen. Det er erkjent at økonomi er et problem knyttet til driften av flere av disse institusjonene. Det var ikke uventet at det skapte noen problemer da man gikk bort fra den ordning som har vært til nå, som innebar at den enkelte institusjon hadde mulighet til å velte kostnadene over på den enkelte pasient gjennom egenandeler, med den følge at man fikk veldig varierende egenandeler ved opphold ved disse institusjonene. Det var viktig å finne en løsning når det gjaldt den problemstillingen, og det ble gjort ved at man harmoniserte egenandelene og dessuten senket dem i forhold til det som var snittet tidligere. Men det gjør at institusjonene mangler en måte å finansiere sine kostnader på i forhold til tidligere, og at de da er henvist til andre tiltak, både effektiviseringstiltak og kostnadsdempende tiltak, eller til å øke belegget i forhold til det som har vært situasjonen tidligere. Jeg er, som jeg har sagt tidligere, fullt ut innstilt på å gå gjennom finansieringssystemet for disse institusjonene og komme tilbake til Stortinget med det i forbindelse med det arbeid som nå gjøres, både med hensyn til en nasjonal strategi for rehabilitering og habilitering, og med hensyn til utarbeidelse av forskrifter som avklarer kvalitetskrav og forholdet mellom de ulike typer institusjoner. I den sammenheng er det også naturlig å vurdere spørsmålet om egenandeler ved disse institusjonene i forhold til de helsesportsinstitusjoner som har vært omtalt her tidligere, og også i forhold til en institusjon som CatoSenteret. Jeg kan også i den sammenheng – allerede før det – bekrefte at jeg er positiv til at man åpner for at institusjonene kan vurdere sitt belegg basert på årsbasis i stedet for på ukebasis slik tilfellet er nå, og på den måten utjevne de svingninger som har vært når det gjelder behovet, og som for enkelte kan bety mye. Jeg vil imidlertid fraråde at man baserer seg på et finansieringssystem som gir en automatisk dekning av alle kostnader uavhengig av hvordan de er oppstått. Man må finne andre og bedre løsninger på akkurat det finansieringsspørsmålet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-03-14:
Det er vel ikke så forunderlig at representanten Bondevik fra Kristelig Folkeparti både ber om utsettelse og annet i denne saken. Kristelig Folkeparti har jo uttrykt sin skepsis til den statlige overtakelsen. Spørsmålet mitt til helseministeren er som følger: Er det ikke viktig å kjøre dette tempoet som det har vært lagt opp til her, nettopp fordi man er redd for at det kan oppstå et vakuum internt i organisasjonen dersom dette trekker langt ut i tid? Vi ser også nå at det i flere organisasjoner bygges opp en motstand mot reformen, der det jobbes mot akkurat dette. Er det ikke akkurat sånne ting som gjør det viktig å få dette veldig raskt på plass, slik at organisasjonen kan begynne å jobbe innenfor de rammene det nye systemet skal innebære, og at organisasjonen dermed kan forplantes på en skikkelig måte?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-03-14:
Jeg vil få lov til å stille den ærede helseminister følgende spørsmål: «Det har i den senere tid fremkommet svært kritikkverdige forhold ved barneavdelingen ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal, både når det gjelder å ha korridorpasienter som følge av plassmangel og meget kummerlige forhold for barn som må isoleres grunnet fare for smitte fra andre pasienter. Vil statsråden ta et initiativ overfor fylkeskommunen slik at en kan få en permanent løsning på problemene ved barneavdelingen, og at ikke barna må lide grunnet dårlig prioritering?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-03-14:
Jeg takker statsråden for svaret, men må dessverre konstatere at den såkalte løsningen på problemene bl.a. når det gjelder korridorpasienter ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal, dessverre ikke foreligger. Det går fram bl.a. av medieoppslag senest for en uke tilbake at det er en rekke korridorpasienter som er i fare i tilfelle brann, i tillegg til at det også er nedverdigende for pasientene til stadighet å bli lagt på gangen. Dette gjelder både ved barneavdelingen og ved medisinsk avdeling. Hvis man ikke får en permanent løsning på disse problemene snart, frykter jeg at personellet blir utbrent og søker seg til andre avdelinger, for det er en uholdbar situasjon for personellet som er der, og ikke minst er det en uholdbar situasjon for pasientene. Vil statsråden sørge for at det blir foretatt en gjennomgang av disse problemene ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal, slik at man kan få en permanent løsning, som faktisk i dag ikke foreligger?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-03-14:
Det paradoksale i situasjonen ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal er faktisk at det er en sengepost som ikke er i bruk, samtidig som man har et stort antall korridorpasienter ved sykehuset. Når man faktisk ikke er villig til å prioritere åpning av den sengeposten slik at pasienter kan bli behandlet på en skikkelig måte, må jeg si at jeg føler at man ikke tar problemene helt på alvor. Det er én måte som jeg håper helseministeren nå vil gripe dette an på: Jeg vil be helseministeren om å ta kontakt med Helsetilsynet for å få seg forelagt en rapport om hvordan forholdene er ved Sentralsjukehuset i Møre og Romsdal. For dessverre er det slik at det er så mange korridorpasienter at jeg frykter både for det brannsikkerhetsmessige, for bemanningen ved institusjonen, for pasientenes liv og helse og – ikke minst – for menneskeverdet. Vil statsråden ta et initiativ overfor Helsetilsynet, slik at han får seg forelagt en rapport om forholdene?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-03-14:
Det er prisverdig at denne interpellasjonsdebatten reises, for det er svært mange av våre opptreningsinstitusjoner som i øyeblikket er inne i en meget vanskelig økonomisk situasjon. De aller fleste av våre opptreningsinstitusjoner gir en faglig rehabilitering for ulike pasientgrupper som er fullt på høyde med de rehabiliteringstilbud som gis ved norske offentlige sykehus. Jeg er selvfølgelig fornøyd med at vi fikk like egenandeler ved alle opptreningssentra, men paradoksalt nok har denne likheten ført til at enkelte av opptreningsinstitusjonene er kommet i en håpløs økonomisk situasjon. Det er fordi man tidligere kunne øke egenandelene for å rette opp manglende kurprisdekning for å skaffe budsjettbalanse. I snitt har de fleste opptreningsinstitusjonene i dag en godkjent kurpris på mellom 600-800 kr døgnet, noe som er svært lavt, og som ikke på noen måte dekker nødvendige driftsutgifter for å opprettholde kvaliteten på tilbudene. Dette er svært bekymringsfullt, og jeg håper at departementet er oppmerksom på denne situasjonen. Ja, så alvorlig er situasjonen at jeg mener at departementet må gjøre noe med dette allerede i det kommende revidert nasjonalbudsjett. Ventelistene ved opptreningsinstitusjonene er lange, og dette borger for at behovet også er økende for rehabilitering av ulike pasientgrupper. Selv om opptreningsinstitusjonene stort sett er konsentrert i østlandsregionen, vil det gå ut over den totale rehabiliteringen om noen av institusjonene må gi opp i inneværende driftstermin. Personlig synes jeg det er rimelig at man får til en finansieringsordning for opptreningsinstitusjonene på linje med den DRG-refusjonen som i dag ytes til sykehusenes egne rehabiliteringsavdelinger.
Annelise Høegh (Høyre), 2001-03-14:
Det var godt å høre at helseministeren ikke har tenkt å drøye lenger enn nødvendig. Og jeg har jo også merket meg at det er de som er mest kritiske til det helseministeren nå prøver å gjøre, som vil ha lengre tid, samtidig som de har presentert en motmelding som forelå nesten dagen etter at helseministerens eget forslag forelå. Så hva de trenger så veldig god tid til, det lurer nå jeg på. Det jeg lurer enda mer på, er imidlertid hva helseministeren mener med dagens uttalelser i Aftenposten. For hva er et sykehus? Det er vel et sted hvor man får behandling og pleie. Det spiller ingen rolle for pasientene om maten kommer utenfra, eller om laboratorieprøvene sendes til private laboratorier og røntgeninstitutter. Og det ser jeg jo også at Arbeiderpartiets hovedtalskvinne, Gunhild Øyangen, sier at de skal få fortsette med. Så hvis disse sykehusene skal få være fri fra politisk daglig innblanding i driften – slik har jeg oppfattet helseministeren, og det er bra – hvordan kan han da nekte dem å finne ut av på egen hånd hvilken organisering de for øvrig vil ha?
Annelise Høegh (Høyre), 2001-03-14:
Jeg synes det er svært gledelig å kunne konstatere at alle har uttalt seg så positivt om opptreningsinstitusjonene, for slik har det ikke alltid vært. Det er derfor prisverdig at Åse Gunhild Woie Duesund har fremmet denne interpellasjonen, som gir anledning til at alle kan få uttrykke sin glede over at disse institusjonene eksisterer. Men som helseministeren viste i sitt første innlegg, har det vært en kraftig økning i budsjettet gjennom de siste årene. Jeg vet ikke om jeg mistolket ham, men jeg følte at det lå en liten undertone der om at man kan ikke si at disse kommer så dårlig ut, så kraftig økning som de har fått – nesten 30 og opp til 40 pst., litt ettersom hvordan man ser det. Men det har vært helt nødvendig, mener jeg, med denne økningen. Og helseministerens videre utlegning viste også at det er nødvendig ikke bare med den økningen som har funnet sted, men med ytterligere økning fordi rehabilitering har vært lite påaktet i offentlige helsebudsjetter. Det har alltid vært uttalt at det er svært viktig, men man har altså ikke gitt grunnlaget for at de pasientene som trenger det, kan få den rehabiliteringsbehandlingen som de faktisk trenger. Jeg vil også si at det er vanskelig å forstå den forskjellen som vi fremdeles opererer med i budsjettet mellom opptreningsinstitusjonene på den ene siden og de såkalte helsesportsentrene på den andre. Dette er, tror jeg, et resultat av en kunstig historisk tilfeldighet, at noen har kommet inn på det ene budsjettet og andre på et annet. Dette bør det ordnes opp i, og jeg synes derfor det var interessant at interpellanten trakk frem akkurat dette, og sa at det var urimelig at egenandelene ved opptreningsinstiusjonene ikke finnes igjen ved helseportssentrene. Jeg kunne derfor være fristet til å spørre hvorfor interpellanten og hennes parti ikke var med på å støtte det forslaget som Høyre fremmet i budsjettinnstillingen i høst, hvor vi nemlig pekte på akkurat dette og bad Regjeringen vurdere samme egenandel for pasientene ved disse institusjonene som for pasientene ved de øvrige opptreningsinstitusjonene. Så til slutt. CatoSenteret er en flott tilvekst. Men som andre tilvekster skaper den problemer. Og særlig når departementet, i hvert fall inntil i dag, har funnet – i motsetning til det de sa i proposisjonen, som vi gav vår tilslutning til – ikke å ville finansiere det over trygdebudsjettets kapittel 2600, men over Opptreningsinstitusjoner. Det er klart at det blir enda mer smalhans når flere skal dele en kake som allerede er for liten, så jeg håper at helseministeren vil ordne opp i dette, slik at denne situasjonen opphører.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-14:
Jeg konstaterer at statsråden har lagt seg på det vi kaller Hernes" reformlinje: gjennomføre reformen i så stort tempo at de fleste ikke oppfatter hva som skjer, og etterpå roer seg ned når makta er brukt. For min del og på vegne av Venstre er jeg imidlertid bekymret for en del av brukerne, pasientene, og jeg er spesielt bekymret for det som knytter seg til psykiatrien. Vi vet at norsk psykiatri har slitt under vanskelige forhold i mange år. Vi vet at det gjennom de senere årene, med utgangspunkt i den regjeringen jeg selv satt i, med bred støtte i Stortinget, omsider har blitt satset for å hjelpe dem. Er statsråden helt overbevist om, helt sikker på, at denne pasientgruppen skal komme uskadd, forbedret, ut etter hans reformer, at han nesten kan utstede en garanti? For testen på en reform er jo som oftest hvordan de mest sårbare, hvordan de svakeste, blir beskyttet – ikke hvordan de sterkeste sikrer seg, ikke hvordan profesjonene sikrer seg, ikke hvordan fagorganisasjoner sikrer seg, men hvordan pasienter som strir med livet sitt, blir sikret. Derfor er min utfordring til statsråden: Er statsråden beredt til å avgi en slik garanti på vegne av psykiatrien i Norge?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-14:
Jeg tillater meg å stille dette spørsmålet til miljøvernministeren: «Staten har ansvar for å påse at Norge overholder sine forpliktelser overfor Bern-konvensjonen. Stor salamander er en totalfredet art Bern-konvensjonen vurderer som særlig bevaringsverdig. Likevel er staten ved fylkesmannen i Oslo og Akershus i ferd med å tillate å fylle igjen og ødelegge én av kun tre dammer med bestand av stor salamander i Oslo. Hva vil Regjeringen gjøre for å redde bestanden av stor salamander i Møllesvingen 20 i Oslo og unngå at Norge bryter Bern-konvensjonen?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-14:
Jeg er takknemlig for statsrådens grunnholdning som kom klart fram i svaret. Det har til og med vært gjort noen forsøk på latterliggjøring fra offentligheten for at dette er et lite dyr i en liten dam i Oslo, men det saklige forholdet er jo at den største variasjon i artsmangfold i Norge har vi i Oslofjord-området. Hvis ikke også mennesker i byområder skal ha dyp respekt for dette, men nærmest overlate det til andre deler av landet, så får man ikke den forståelsen som er nødvendig. Jeg har også fått den kunnskap at i tillegg til det statsråden sier om disse områdene på Vestlandet, er også Oslo og Akershus viktige områder for stor salamander i Europa. Når jeg tar dette opp, er det fordi boligreguleringen i området ble behandlet på begynnelsen av 1980-tallet, man har så på 1990-tallet foretatt en kartlegging av amfibier i Oslo, og dette er ikke sett i sammenheng. Jeg har da hatt dype uro for at man ender i et svarteperspill mellom forvaltningsnivåer som har forskjellig type lovgivning. Og til sjuende og sist er det jo slik at når en art er totalfredet, kan en ikke ha 19 – eller 450 – forskjellige forvaltningsregimer i Norge. Staten må sette noen spilleregler. Det er bakgrunnen for at jeg har reist spørsmålet og også stresser denne saken i Oslo.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-14:
Jeg er fullt ut enig med statsråden i hvordan kommunene skal forvalte sitt ansvar. Men nå er det jo slik at lovgivningen blir til på ulike tidspunkter i Norge, og det er ikke alltid at man foretar saksbehandling og ser lovgivningen i sammenheng. Jeg forstår statsråden slik at hun i hvert fall vil være sikker på at dét er gjort på en skikkelig måte. Det oppfatter jeg uansett som en betryggelse for sakens behandling.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-14:
Det sentrale med forslaget til sykehusreform ser ikke ut til å være at staten skal overta, men at sykehusene skal fristilles. Helseministeren har tatt til orde for at man skal ha såkalt profesjonelle styrer, både i de fem helseregionene og ved de ulike sykehusenhetene. Og det som er profesjonelt ved disse styrene, er at de ikke lenger skal ha folkevalgte representanter. Med en så klar grad av fristilling, hvor det offentliges mulighet til styre virksomheten ved sykehusene nærmest synes fraværende, vil jeg spørre helseministeren: Hvordan tenker han gjennom denne typen modell å hindre at man etter hvert får en sterk grad av sentralisering av sykehusvesenet, der sykehus som Kirkenes, Sandnessjøen, Tynset eller Stensby – bare for å nevne noen eksempler – etter hvert vil bli avviklet fordi styrene rett og slett tar til orde for det?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-14:
Den situasjonen som vi befinner oss i nå, hvor det er åpenbart at en rekke av opptreningsinstitusjonene har for lite midler og får for små bidrag, er en situasjon som har oppstått uten at det synes som om Stortinget har ønsket det. Innlemmelsen av CatoSenteret må helt naturlig føre til at man får økte bevilgninger knyttet til opptreningsinstitusjonene, og som flere her har påpekt, synes det naturlig at man kommer inn på det i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg regner med at de fleste i sosialkomiteen har hatt besøk fra ulike opptreningsinstitusjoner. Det har jeg også hatt. Den beskrivelsen man får fra enkelte, er jo svært dramatisk. For eksempel når det gjelder Nord-Norges Kurbad, beskrives den økonomiske situasjonen slik at de ikke vil kunne leve med den over tid uten at det ville bli store problemer for den videre driften. Ut fra tall som jeg også har fått, virker det som om de bidragssatsene som gjelder for de ulike institusjonene, enten er rimelig tilfeldige, eller ikke tilfeldige i den forstand at satsen er omvendt proporsjonal med avstanden til Sosial- og helsedepartementet. Man opplever altså at jo lenger unna Oslogryta man kommer, jo lavere sats er det. Flere har vært inne på at den forskjellen som er mellom gruppe 1 og gruppe 2-institusjoner når det gjelder refusjonssatser, også synes ulogisk. Etter mitt og SV sitt syn synes det å være behov for en grundig gjennomgang av refusjonssatsene til opptreningsinstitusjonene, der man finner andre tilnærminger for å bestemme refusjonssatsene enn dem som gjelder i dag. Det man vil kunne tenke seg, er at ulike fasiliteter ved de ulike opptreningsinstitusjonene, f.eks. av typen parametre som: er der svømmebasseng, nattevakt, lege i vaktberedskap, hvor ofte får man individuell fysioterapi ut fra tilgang osv., kan danne en ramme for hva refusjonssatsen skal være, og at man dermed fjerner de tilfeldighetene, eventuelt mangel på tilfeldigheter, som gjelder i dag, slik at også institusjoner som ligger i stor avstand fra Oslo, får refusjonssatser omtrent på samme nivå. Det man ser – bare for å gi talleksempler på det – er f.eks. at Nord-Norges Kurbad med sine 681 kr i bidragssats pr. døgn, kommer lavere ut enn noen av de opptreningsinstitusjonene i gruppe 2 som har vesentlig dårligere fasiliteter. Og det kan jo ikke være riktig. Jeg vil derfor spørre statsråden om han for det første kan gi en begrunnelse for de store forskjellene som er i dag, og for det andre om han vil ta noe initiativ for å utligne de forskjellene, slik at det blir mer rettferdige utslag når det gjelder refusjon til opptreningsinstitusjonene.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-03-14:
Det virker som om helseministeren er glad i fart og liker å kjøre utenfor merkede løyper. Vi har sett at det har utløst «ras» i fagbevegelsen, ikke minst i LO, i Kommuneforbundet og i Sykepleierforbundet. Jeg vil tro at hensikten med reformiveren er at pasientene skal få en bedre helsetjeneste. Da er det underlig at kun 2 av 60 pasientorganisasjoner har fått høringsnotatet. Ingen innen psykisk helse og ingen pårørendeorganisasjoner har fått mulighet til å gi en uttalelse. Noen blant de siste jeg nevnte, har nå i ettertid fått lov å gi sin uttalelse innen én uke. Synes helseministeren det er forsvarlig?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-03-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er spesielt glad for at det arbeides med en felles forskrift om faglige krav. Ellers var svaret kanskje ikke så klart som det jeg kunne ha ønsket meg. Fra flertallets side var det i budsjettet viktig å presisere at man ønsket CatoSenteret velkommen, men at det ikke skulle gå på bekostning av de opptreningsinstitusjoner som allerede eksisterer. Derfor var det så viktig at utgifter til kjøp av inntil 30 plasser i hovedsak skulle dekkes over kap. 2600 Trygdeetaten – til kjøp av helsetjenester for sykmeldte. I tillegg ble det vurdert, som også statsråden viste til, «om det er rom for å dekke deler av utgiftene under kap. 2711 post 75 Opptreningsinstitusjoner». Altså: Først og fremst skulle utgiftene dekkes over kapitlet til Trygdeetaten, dernest eventuelt over posten for opptreningsinstitusjonene, som ble økt med 30,85 mill. kr mer enn det Regjeringen foreslo. Da er det underlig at Sosial- og helsedepartementet sender et brev til alle landets fylkeskommuner den 3. januar i år, etter at budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene var vedtatt, der det motsatte står, at inntil 10 400 kurdøgn ved CatoSenteret skal dekkes over trygdebudsjettet, fortrinnsvis over kap. 2711 post 75 Opptreningsinstitusjoner. Etter Kristelig Folkepartis mening er ikke dette en oppfølging av et flertallsvedtak. Er helseministeren enig i det? Mange opptreningsinstitusjoner sliter med store underskudd, og har fått en forverret situasjon etter at departementet har disponert budsjettet for i år. Nye refusjonssatser har ført til at enkelte institusjoner, som bl.a. Nord-Norges Kurbad, vurderer nedleggelse. I et skriftlig svar til Svein Ludvigsen om å sikre tilbudet i nord svarer helseministeren at departementet er i dialog med Nord-Norges Kurbad om særskilte forhold knyttet til deres økonomiske situasjon. Hva har skjedd med denne saken? I forbindelse med budsjettet var komiteen opptatt av en best mulig geografisk fordeling når nye opptreningsinstitusjoner skulle etableres. Det ble vist til LHL, som ønsker å etablere et regionalt/nasjonalt kompetansesenter for hjerterehabilitering på Røros og i Aust-Agder. Kan disse regne med en snarlig godkjenning? Komiteen var positiv. Mitt siste spørsmål gjelder fremtidig organisering. Hvilken plass har en tenkt at opptreningsinstitusjonene skal fylle om spesialisthelsetjenesten blir overført til staten?