Inge Lønning (Høyre), 2008-11-13:
De som har en lang hukommelse, vil huske tilbake til første gang Jens Stoltenberg presenterte seg for Stortinget med en regjeringserklæring. Den regjeringserklæringen hadde ett eneste tema fra begynnelse til slutt, og det het: forandre for å fornye. Det ble ikke noen ubetinget suksess. Regjeringens levetid ble kort, og Arbeiderpartiet gjorde ikke noen kjempesuksess ved valget, som kjent. For å bøte på det inngikk man langtidsavtale med LO, som overtok den lange valgkampen. Det øverste punktet i sponsoravtalen mellom Arbeiderpartiet og LO het åpenbart ikke forandring i offentlig sektor – det er et understatement. Derfor er det ingen tilfeldighet at det som har preget denne regjerings arbeid når det gjelder offentlig sektor, er status quo – minst mulig endring og størst mulig økning i volum. Derfor har denne regjering enda mer enn tidligere regjeringer vennet seg til å svare på all kritikk og alle påpekninger om mangler ved å si: Ingen tidligere regjering har brukt så mye penger – det være seg på skolen, det være seg på helsestellet, det være seg på samferdsel. Det er selvfølgelig riktig, på samme måten som det har vært riktig når alle tidligere regjeringer har sagt det samme. Problemet er jo bare at politikk ikke består i en konkurranse om hvem som kan bruke mest penger. Hvis politikk skal ha noen mening, må det bestå i å bruke pengene på bedre måter enn før. På det området har denne regjering svært lite å vise til. Statsministeren brukte ganske mye av sin tid på å snakke om samhandlingsreformen, som han sa at denne regjering har satt i gang. Ja, hittil er det jo ingenting annet enn ordet som er satt i gang, og ingen har sett snurten til innholdet. Honnørordet «samhandling» kan selvfølgelig alle bruke med begeistring, på samme måten som man kan heise vimpler i flaggstangen, men det blir ikke mye forandring av det. Denne regjeringen har brukt tre av sine fire år på å foreta seg absolutt ingenting når det gjelder sykehusvesenet i dette landet, til tross for at utredningen om samhandling forelå. Til og med ferdig høringsprosess forelå den dag denne regjeringen tiltrådte. I tre år har man ikke tatt i den med en finger! Så merker man at valget nærmer seg, og så tildeler man Bjarne Håkon Hanssen et årsvikariat i departementet. Han forteller at han skal bruke tre fjerdedeler av det året på å rådføre seg med eksperter – om det som forelå ferdig utredet. Sannheten er jo at hvis det kommer noe ut av det arbeidet, vil det tidligst kunne forelegges Stortinget i form av et reformforslag i midten av neste stortingsperiode. Det vil være helt utenkelig at denne regjering i løpet av to måneder skal kunne legge frem en reformsak som Stortinget skal kunne behandle i inneværende stortingsperiode. Det som har skjedd i helsevesenet under denne regjeringen, er at man i løpet av de siste seks år – da er også to år av forrige regjeringsperiode med – har klart å doble utgiftene til norsk sykehusvesen. Det er ganske sterkt i løpet av seks år! Samtidig viser de nyeste europeiske sammenligningene at Norge kommer på henholdsvis 16.- og 18.-plass når det gjelder evnen til å få resultater ut av ressursbruken i nettopp helsevesenet. Under denne regjering har pasientkøene økt med 45 000 i løpet av de tre årene som er gått – altså i snitt 15 000 pr. år. Samtidig har andelen private helseforsikringer gått rett til værs i galopperende tempo, dvs.: Vi er på vei inn i et klassedelt helsevesen, der de som har gode arbeidsgivere eller en fet lommebok, er i stand til å kjøpe seg ut av køen, mens alle de andre må bli stående der. Sannheten er at denne regjering har lagt til side alle ambisjoner når det gjelder å forandre offentlig sektor. Og hvis samhandlingsreformen noensinne skal ha utsikt til å føre noe sted hen, må man i hvert fall ta konsekvensen og løfte ambisjonsnivået når det gjelder å skaffe seg en kommunestruktur som vil være bærekraftig nok til å overta de oppgavene som da må overtas.