Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
Arbeidet med å bosette flyktninger i kommunene går svært sakte for tiden og er pr. dato langt unna det antallet som det var forventet at kommunene skulle ta imot både i fjor og i år. Konsekvensene er at rekordmange venter i mottak, og at kommunene nøler med vedtakene. Det har faktisk aldri vært så mange personer i flyktningmottakene her i landet noen gang som det var ved årsskiftet. Da satt det hele 16 000 personer i de 140 mottakene vi har rundt omkring i landet. Det betyr at statsråden, som sitter med ansvaret, har store utfordringer på dette området. Svaret kan ikke være bare å opprette nye mottak. Ikke alle som oppholder seg i mottak, skal bosettes i kommunene. Mange oppholder seg i mottak i påvente av at søknad om asyl eller oppholdstillatelse skal avgjøres. Saksbehandlingstiden for disse er fortsatt for lang, og målene er heller ikke nådd på dette området. I fjor var målet å bosette 8 800 flyktninger som hadde fått oppholdstillatelse og som bodde i mottak. Men som kjent ble resultatet at det kun var 4 902 flyktninger som ble bosatt fra mottak. Det er nesten bare halvparten og er svært lite tilfredsstillende for alle parter. Hvorfor sier så kommunene nei til å bosette flyktninger? Ser vi på en del uttalelser fra aktuelle kommuner, er svaret følgende: dårlig kommuneøkonomiuventet familiegjenforeningusikkerhet knyttet til Husbankenpress på boligprisenemanglende språkopplæring i asylmottak Nå er det ikke slik at det er gratis for staten å ha flyktninger sittende i mottak. Det koster over 100 000 kr å ha en person i mottak i ett år, og staten bruker over 1 milliard kr i året til dette formålet. Det er derfor grunn til å tro at en del av disse pengene kunne vært brukt bedre ved å gi kommunene bedre vilkår til å ta imot flyktningene raskere. Dermed ville det ikke vært behov for så mange mottaksplasser. Det ville vært den beste løsningen for alle parter. UDI sendte i fjor ut en anmodning til 302 kommuner om å ta imot flyktninger. Men dette er ikke enkelt for kommunene for tiden. Det viser seg nå at 90 kommuner har sagt nei eller utsatt saken. Bare 117 kommuner har svart ja. Av de største kommunene som har sagt nei, er Fredrikstad og Mandal. I tillegg har en rekke kommuner på Sørlandet sagt nei. Det mener Arbeiderpartiet er bekymringsfullt, og det er nødvendig at statsråden går i dialog med kommunene og KS for å få kommunene med seg, ikke mot seg, slik man har inntrykk av i dag. I år var målet at kommunene skulle bosette 7 200 flyktninger. Pr. 1. januar i år hadde landets kommuner fattet vedtak om å bosette drøyt 5 600 personer. Det er 1 600 mindre enn det som var et antatt behov i år. Når vi i tillegg vet at erfaringsmessig bosetter kommunene færre enn det antall de har fattet vedtak om, ja, da ser ikke situasjonen særlig lys ut. De siste tallene fra UDI viser nå at over 2 100 av dem som bor i mottak, har fått bosettingstillatelse. Det sitter altså 2 100 personer og venter på å få tillatelse til å flytte til en kommune, starte en ny tilværelse, komme seg i arbeid og forsørge seg selv. Men slik situasjonen er nå, må mange flyktninger oppholde seg i mottak i lang, lang tid etter at de har fått oppholdstillatelse. Vi vet at all forskning viser at jo lenger flyktninger og andre som får oppholdstillatelse her i landet, oppholder seg i et mottak, desto vanskeligere er det å få til en god integrering. Derfor er det så viktig at tiden i mottak blir kortest mulig. Når vi nå ser at det tar lengre tid, ikke kortere, er det grunn til uro. Mange kommuner har ikke blitt mer velvillige til å ta imot flyktninger etter at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet fjernet norskundervisningen fra nyttår for dem som venter på å få sin søknad behandlet. Mange av disse flyktningene skal bli i Norge, og skal ut i kommunene, om ikke så altfor lenge. Det hadde vært fornuftig å bruke ventetiden til å foreta seg noe fornuftig, bl.a. å lære seg norsk. Da hadde det blitt lettere for kommunene å fortsette integreringen etter bosetting – men regjeringspartiene og Fremskrittspartiet skulle spare penger. Det er noe som heter å spare seg til fant, og det spørs om ikke det er en god betegnelse i dette tilfellet. I budsjettinnstillingen for i år vedtok et flertall i kommunalkomiteen at alle flyktninger skulle bosettes innen seks måneder etter at de hadde fått opphold i Norge, og komiteen hadde store forhåpninger om at det skulle skje. Nå viser det seg at gjennomsnittstiden etter vedtak for å bosette innvandrere er oppe i ni måneder. Dette er gjennomsnittstiden. Mange sitter mye lenger – noen i år. Dette er ikke godt nok. Dette er å skyve problemene foran seg. Og kostnadene bare øker. Det koster å sitte lenge i mottak, og det koster mer å integrere. Det er ingen grunn til å tro at det kommer færre flyktninger til neste år og året deretter. Derfor må statsråden og hennes samarbeidspartnere løse problemene nå – og ikke skyve dem foran seg. Det er også en annen gruppe som sitter altfor lenge i mottak, og som burde bekymre oss. Det er enslige mindreårige. Antall enslige mindreårige asylsøkere som kommer til Norge, har økt vesentlig det siste året. Det er ikke mange årene siden det kom et par hundre enslige mindreårige hvert år. I fjor oppgav 894 av de 17 480 asylsøkerne å være enslige mindreårige. Denne gruppen skal bosettes så raskt som mulig og senest innen tre måneder etter at vedtak om oppholdstillatelse er fattet, sa Stortinget. Men kun 287 enslige mindreårige ble bosatt i 2002. Det er bare en tredjedel av dem som kom. Måltallene for i år er på 350 personer. Det er grunn til å spørre om statsråden mener dette er tilfredsstillende. Hvordan har hun tenkt å løse situasjonen med det stadig økende antall enslige mindreårige? Hun er vel enig i at å bo lenge i mottak er en meget dårlig løsning for denne gruppen? Det er positivt at kommunene i 2001 sa seg villig til å ta imot flere flyktninger enn tidligere, og at spesielt kommunene i sentrale strøk, der presset på bosetting er størst, var positive. En av årsakene til at disse kommunene var positive, var tanken om en rask, god og stabil bosetting under en viss form for kontroll og et godt samarbeid mellom kommunene og staten. Men da må også staten stille opp med sine virkemidler, slik at kommunene har mulighet til å fortsette med denne positive holdningen. Det gjør staten neppe i dag. Arbeiderpartiet mener det er to vesentlige grunner til at kommunene nå sier nei eller er avventende til å bosette flyktninger og har snudd den positive holdningen de hadde for et par år siden. Den ene er dårlig kommuneøkonomi. Den andre er rammene til Husbanken og lavere boligtilskudd. Det er faktisk slik at det er svært vanskelig å skaffe et tilstrekkelig antall boliger, særlig i østlandsområdet, der boligprisene er svært høye og flyktningene helst ønsker å bosette seg. Kommunene melder at det er vanskelig å finne boliger til en rimelig pris, og at dette er et av de største problemene i integreringsarbeidet. Bolig er selvfølgelig en helt nødvendig forutsetning for overhodet å si ja til å ta imot flere flyktninger. Vedtak om å bosette flyktninger sitter derfor «langt inne» i mange kommunestyrer for tiden. Jeg mener dette ikke skyldes viljen til å ta imot innvandrere, men at økonomien i mange kommuner er svært dårlig, og at kommunepolitikerne har store problemer med å kunne prioritere disse tiltakene innenfor altfor små rammer. Det må vi akseptere. Derfor har jeg meldt en interpellasjon til statsråd Solberg i dag. Og jeg vil spørre: Hva vil statsråden foreta seg, slik at målsettingen om å bosette flyktninger nås?