Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2011-12-12:
President, jeg hadde nær sagt kamerater, men det blir vel ikke riktig. I dag moderniserer vi en av velferdsstatens aller viktigste deler. Da folketrygden ble vedtatt i 1967 under den borgerlige Borten-regjeringen, var det kulminasjonen på en lang utvikling som hadde tatt Norge fra relativ fattigdom til rikdom. Norge hadde råd til offentlige velferdsordninger. Men denne utviklingen hadde også gjort noe med synet vårt på velferd. Velferdstjenestene hadde tidligere vært varierte, fra fattigkasser og målrettede utbetalinger, til frivillige forsikringsordninger, ideelle organisasjoner eller fagforeningskasser. Men med folketrygdens opprettelse ble prinsippet om velferdsrettigheter for alvor knesatt. Bak denne utviklingen lå det vi kanskje kan kalle oppsummeringen av det norske systemets filosofi: Hver enkelt skal, uavhengig av inntekt og bakgrunn, ha et grunnleggende sikkerhetsnett for alderdommen og i tilfelle man blir syk. Samtidig forutsetter det høy yrkesdeltagelse i befolkningen. Den grunnleggende tryggheten vår hviler altså på en forutsetning om at flest mulig står i arbeidslivet, og den hviler på norsk arbeidsetikk: Voksne, friske og ansvarlige mennesker plikter å gjøre sitt ytterste for å forsørge seg selv og sine nærmeste. Velferdssystemet vårt bygger med andre ord ikke bare på en økonomisk modell, men på en slags samfunnskontrakt der alle som er friske, bidrar til spleiselaget også for dem som blir syke. Vi skal ha anstendige ordninger for dem som ikke kan jobbe, men samtidig må systemet vårt være rettferdig også for dem som er i arbeid. Systemet må være rettferdig og rimelig ikke bare for dem med høy lønn, men også for arbeidstakere som har middels eller lav lønn. Det er svært turbulente tider i verden rundt oss. I Norge er vi foreløpig ikke hardt rammet, men vi vet at vanskelighetene trolig vil nå også oss. Nettopp derfor er det avgjørende at vi reformerer velferdssystemene våre i gode tider, når vi har overskudd og mulighet til å endre. Å si nei til alle endringer betyr ikke at ting forblir som de er – snarere tvert i mot. Det betyr at hvis demningen først brister, blir skadene desto større. Derfor har Høyre ikke bare vært med på en stor reform av alderspensjonen vår, men vil også i dag være med på å bidra til et bredt flertall for store deler av uførereformen. Vi er altså en forlikspartner. Jeg ser i en del aviser i dag at SV har innlegg som viser at de ikke har registrert at Høyre er en forlikspartner i den nye uførereformen, men det er vi altså. Vi har store utfordringer. Hvis vi ser fra 1980 til i dag, har vi fått flere inn i arbeidslivet, men samtidig kan vi konstatere at den norske modellen lekker. Det blir flere uføre, og hvis man ser historisk på det, er økningen størst i vanskelige tider. Alderssammensetningen i den norske befolkningen tilsier at vi kan få flere uføre, samtidig trekker høyere utdannelse og bedre folkehelse, for å nevne noe, i motsatt retning. Mest bekymringsfullt er den store økningen av andelen unge uføre – ikke minst hvis denne økningen fortsetter etter hvert som denne alderskohorten blir eldre, voksne seniorer. Mange er for syke til å jobbe – la oss bare slå det fast – men det er naivt å tro at det utelukkende er helsespørsmål som avgjør hvor mange som blir uføretrygdet. Det er naivt, og det er i strid med den forskningen vi kjenner til. Det har også betydning hvordan uføretrygden innrettes. Departementet skriver på side 53 i proposisjonen – og henviser, helt riktig, til forskning – at man «finner at forventet pensjon har en statistisk påviselig effekt på sannsynligheten for å bli uførepensjonist». Derfor er det spesielt at det rød-grønne flertallet i merknads form avviser at det finnes en slik sammenheng. Her er det åpenbart en uenighet mellom departementet og de rød-grønne på Stortinget. Allikevel er det bra at forslaget på mange områder bygger på ideer og tanker som også Høyre har fremmet de siste årene. Vi har i mange år tatt til orde for en mer fleksibel overgang mellom trygd og arbeid for å sikre at det skal lønne seg å jobbe. Den nye uføretrygden bygger nettopp på en slik innfallsvinkel. Det betyr også at vi er nødt til å endre synet vårt på hva uføretrygden er. I dag er på mange måter ordningen passiviserende, og den tar ikke høyde for at mange har en helsesituasjon som varierer – det er ikke sånn at man er 100 pst. ute av stand til å jobbe hele tiden. Men for mange har det vært det som er beskjeden fra systemet. Den nye uføretrygden må ses på som et grunnleggende sikkerhetsnett som ligger i bunnen, men samtidig sikrer reformen vi vedtar i dag, at det lønner seg å jobbe ved siden av. Vi er også glad for at regjeringspartiene har lyttet til innspillene fra Høyre og Kristelig Folkeparti og vært med på å sikre at det lønner seg litt mer å jobbe for dem som har lavest inntekt. Også andre store grep i reformen får Høyres støtte. Samtidig understreker Høyre at det aller viktigste er at reformen fungerer, og det vil si at den bidrar til en best mulig kombinasjon av trygd og arbeid. Høyre mener derfor vi kontinuerlig må følge med på hvilke konsekvenser reformen får i praksis, og vi ser på det som naturlig med en grundig evaluering av reformen i 2018. Høyre støtter store deler av reformen, fordi den er i tråd med ting vi har tatt til orde for i mange år, men vi ser også svakheter ved reformen. Jeg har lyst til å bruke tiden på to av disse. Høyre mener at en overgang til alderpensjon for uføre ved 62 år ville ha gitt uføretrygdede en urimelig lav alderspensjon. Derfor støtter vi regjeringens forslag om opptjening av alderpensjon fram til fylte 62 år, med en overgang til alderpensjon fra fylte 67 år. Men regjeringen legger samtidig opp til det Høyre mener er en urimelig ordning ved å ha en delvis skjerming av levealdersjustering for uføre. Det er verdt å minne om hva Høyre og regjeringspartiene stod sammen om da vi behandlet Prop. 82 L for 2009–2010. Jeg siterer: «Komiteens flertall(…) vil også påpeke at svært mange med uførepensjon bruker muligheten til å tjene opptil 1 G uten å få avkortning av utbetalingene. Flertallet vil understreke at det finnes mange som ikke har uførepensjon, men som allikevel ikke vil finne det gunstig eller mulig å arbeide etter fylte 67 år.» (…) Det er ikke slik at alle som ikke kan eller ønsker å jobbe utover fylte 60 år, er for syke til å jobbe eller skal ha uføretrygd. For noen år siden snakket vi veldig mye om sliterne i arbeidslivet, de som gjennom et langt arbeidsliv hadde slitt og stått på. Det er mange som er slitne etter et langt arbeidsliv, og det er mange som ønsker å gå av med pensjon tidlig, ja kanskje til og med mange som burde gå av med pensjon tidligere, men de er ikke nødvendigvis for syke til å jobbe. De kvalifiserer ikke nødvendigvis til uføretrygd. Som statsminister Jens Stoltenberg på sin sedvanlige pedagogiske måte påpekte for en tid tilbake, vil en skjerming for levealdersjustering føre til at hvis vi sammenligner to 64-åringer, hvorav den ene blir ufør og den andre går av med alderspensjon – begge med samme inntektshistorie – vil vedkommende som blir ufør, få bedre pensjon enn sliteren resten av livet. Det er etter Høyres mening urimelig. Vi kommer derfor til å stemme imot forslaget til folketrygdlovens § 19-9 a. Høyre tar også til orde for en forsterket innsats rettet inn mot unge uføre. Vi mener at dagens ordning henviser for mange til et passivt liv på trygd. Brochmann-utvalget viste tydelig utfordringene ved barnetillegget. For en enslig med ett barn som har en inntekt opp mot 350 000 kr i arbeidslivet, vil barnetillegget føre til at vedkommende får en kompensasjonsgrad på over 100 pst. La meg i klartekst si hva det betyr. Det betyr at en alenemor som står opp hver dag for å dra på jobb, som bruker penger på buss eller bil, på lunsj eller matpakke og på arbeidsklær, og kommer hjem sliten etter en lang dag på jobb, får mindre utbetalt enn en person i akkurat samme situasjon som ikke er i jobb. Og det gjelder ikke, som noen har forsøkt å gi inntrykk av, bare for dem med svært, svært lav inntekt. 350 000 kr er en nokså vanlig lønn i Norge. Dette er urimelig. Samtidig må vi tenke grundig gjennom hvilke endringer vi gjør. For eksempel kan en absolutt prosentgrense for hvor mye man kan få utbetalt av tidligere lønn – f.eks. 80 eller 90 pst. – kunne falle veldig urimelig ut for en del lavinntektsgrupper. Hvis prinsippet skal gjennomføres konsekvent, betyr det i praksis at man ikke lenger kan ha et minstebeløp i folketrygden. Høyre imøteser derfor at regjeringen skal komme tilbake til Stortinget med en ordning for et nytt barnetillegg. Vi har også registrert at selv om SV tidligere har sagt at det er uaktuelt å gå inn for endringer i nivået på uføretrygden eller på ytelsene, er det ikke det regjeringen har varslet. Den uføretrygden Stortinget vedtar i dag, vil på mange måter være bedre enn uførepensjonen som vi legger bak oss. Samtidig er den bare et lite skritt i retning av å adressere en av de virkelig store utfordringene vi har: at altfor mange faller ut av arbeidslivet. For Høyre har arbeidslinjen vært sentral, og i mange saker har vi derfor stått sammen med Arbeiderpartiet. Det gjør vi også i deler av denne uførereformen. Samtidig bruker vi anledningen til å si klart fra om at behovet for reformer med dette ikke er over.