Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-17:
Det som denne debatten og merknadene i innstillingen veldig tydelig understreker, er at det i denne sal finnes to helt fundamentalt forskjellige syn på hva det er som må til for at et lite land skal kunne oppleve en positiv økonomisk utvikling, på hva som skal til for å få positiv næringsutvikling og vekst. På den ene siden har man de borgerlige partiene, som utelukkende legger vekt på mer privat eierskap, uregulerte markeder og lavere skatter som de faktorer som kan skape utvikling og vekst, mens vi på vår side er opptatt av nettopp de faktorene som har gjort Norge til et rikt land: en målrettet og aktiv næringspolitikk, en sterk forskningssatsing og en velutbygd offentlig sektor. Det er verdt å lytte til World Economic Forum, som rangerer hvilke land som er de mest produktive i verden. World Economic Forum mener ofte noe som vi i SV er dypt uenig i, men når det gjelder spørsmålet om produktivitet, tror jeg ingen kan beskylde den forsamlingen for å være for lite opptatt av det. De har altså sagt at blant de seks mest produktive økonomier i verden er fire nordiske velferdsstater, som har en sterk og velutbygd offentlig sektor og et – i internasjonal sammenheng – høyt skattenivå. Dette viser nettopp hvor innbilt motsetningen mellom et relativt høyt skattenivå og høy produktivitet er – en motsetning som Høyre trekker fram igjen og igjen i denne debatten. Hvis vi ser på vårt eget lands historie – vår egen situasjon – og landene rundt oss, ser vi at det ikke er noen sammenheng mellom skattesenking og økt vekst, tvert imot. Det er en sammenheng mellom skattesenking og det å skape hull i offentlige finanser, noe som ikke bare gjør det vanskelig å få til velferdsutvikling, men som også gjør det vanskeligere å få til politisk styring, til beste for en god næringsutvikling. I den internasjonale debatten om skatt er det flere og flere nå som nettopp peker på f.eks. norske og svenske erfaringer, og som legger vekt på hvilke fordeler det er for en økonomi at man styrer en stor del av våre felles ressurser gjennom demokratiet, gjennom fellesskapet. På den måten kan man prioritere de oppgaver som isolert sett – bedriftsøkonomisk sett – ikke lønner seg, men som samfunnsøkonomisk sett er svært lønnsomme, og som skaper grunnlag for økt vekst og økt velferd. Vi kan som land velge mellom å delta i et kappløp mot bunnen – der vi skal konkurrere med land som har helt andre forutsetninger enn oss – om å være billigst i kampen om internasjonale investeringer og produksjon, og å ha en strategi for å være best innenfor næringer som gir ny utvikling innenfor ny teknologi, og innenfor innovasjoner, slik at vi som samfunn kan fortsette å dra nytte av den velstandsutvikling som ny teknologi og innovasjon skaper. For å få til dette trenger vi en aktiv næringspolitikk og en aktiv stat. Vi kan ikke – som de borgerlige partiene – lene oss tilbake og tro at det i et lite land er børsen og private investeringer alene som skal kunne skape en slik utvikling. Derfor undergraver skattelettepolitikken ikke bare velferd, men også muligheten for en aktiv næringspolitikk. Det er forunderlig hvordan Høyre gang på gang i denne debatten understreker at skatteletter også skal gi mer til velferd, istedenfor å være ærlige nok til å si at man står overfor noen valg og noen prioriteringer, og at det som Thatcher og Reagan sa på 1980-tallet om at store skatteletter bare vil gi mer penger i de offentlige kassene, har vist seg å være feil. Det er selvfølgelig like feil nå som det var den gangen. For øvrig er det også viktig å si at det i merknadene fra de rød-grønne partiene ligger en viktig enighet om en del internasjonale spørsmål, f.eks. om avgifter på valutahandel, på karbon og på våpenhandel. Det sier noe om at det finnes enighet om noen viktige internasjonale perspektiver, som er viktige ikke bare for en liten økonomi som Norge, men også for fattige land andre steder i verden. Det er interessant å legge merke til at regjeringspartienes egentlig eneste visjon i forhold til internasjonal handelspolitikk handler om framtiden for norsk oppdrettsnæring. Det er et viktig spørsmål, men det er ikke mye å skryte av som bærende perspektiv for de borgerlige partiene – ut fra et lite lands rolle i den internasjonale økonomien.