trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Etter å ha hørt representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet i denne debatten skulle man nesten tro at absolutt alt var i den skjønneste orden og helt perfekt. Ja, den eneste bekymringen Høyre og Fremskrittspartiet eier, er at vi fra Arbeiderpartiet er litt for bekymret over arbeidsledigheten. Det bekymringsfulle er at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen selv ikke er bekymret over utfordringene i det landet den styrer. Denne trontaledebatten har vist oss at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen ikke har en bekymring for de 139 000 arbeidsledige. Den har ikke en bekymring over at forskjellene øker. Den har ikke en bekymring over at regjeringens absolutt viktigste sak, skattekutt til de rikeste, faktisk ikke skaper nye arbeidsplasser. Det er et faktum at under Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har det knapt blitt skapt nye arbeidsplasser. Da Arbeiderpartiet satt i regjering under finanskrisen, ble det skapt over 350 000 nye arbeidsplasser i Norge, hvorav to tredjedeler kom i privat sektor. Nå er det knapt 25 000 nye arbeidsplasser. Det er ikke særlig imponerende. I 2009 kalte statsminister Erna Solberg den høye arbeidsledigheten på 70 000 arbeidsledige mennesker for pinlig. Når det nå er enda flere ledige og en drastisk lavere jobbvekst, skaper det knapt en kime til bekymring hos Høyre- og Fremskrittsparti-representantene i denne salen. Det er mildt sagt ganske store humørsvingninger – og ikke minst ganske alvorlig for alle de 139 000 menneskene som nå står uten jobb, og som kjenner på utryggheten. Ikke kom og fortell meg at de 139 000 menneskene roper etter skattekutt! De roper etter en jobb å gå til. Jeg vet at norske politikere ikke bestemmer internasjonale konjunkturer. Men hvilken politikk de internasjonale konjunkturene møtes med, betyr faktisk noe. Det er det som er politikk, det er det som er å styre, og det er det som også helt åpenbart for meg er forskjellen på en regjering som er ledet av Arbeiderpartiet, og en regjering som er ledet av Høyre og Fremskrittspartiet. Det er uforståelig for meg at krevende internasjonale konjunkturer møtes med manglende handling og manglende vilje til å gjøre det som faktisk virker, men med en fortsatt blind tro på å gi skattekutt til dem med mest fra før. Jeg konkluderer med at det ikke er mye som tyder på at denne regjeringen bidrar til å forberede Norge på framtiden. Vi har en regjering som velger å lukke øynene for det som faktisk skjer i landet vårt. Jeg mener vi trenger en ny regjering. Bare til voteringsordenen, helt til slutt: Arbeiderpartiet vil stemme for forslag nr. 8, fra SV, og for forslag nr. 15, fra Senterpartiet.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
I likhet med statsministeren er det mange av oss som følger spent med på den amerikanske valgkampen – et samfunn hvor mange drømmer knuses grunnet store forskjeller og total mangel på like muligheter. Statsministeren uttrykker bekymring for samfunnsutviklingen i USA og peker spesielt på de store økonomiske og sosiale forskjellene mellom folk. Dette er verbale krokodilletårer fra statsministeren. Regjeringas politikk, med skattekutt til de rikeste, privatisering av velferd, salg av våre fellesskapsressurser og svekking av rettighetene i arbeidslivet, fører nettopp til et samfunn med mindre velferd og økte forskjeller mellom mennesker. Dette er heller ingen god oppskrift for økt verdiskaping og sysselsetting, snarere tvert imot. Den norske modellen – som denne regjeringa hevder den er for, men bidrar hver dag til å svekke – er et nødvendig verktøy for å sikre høy sysselsetting, like muligheter, god velferd og små forskjeller. Høyresida i Norge og internasjonalt har først og fremst utviklet retorikken de siste årene, men ikke politikken. Det er interessant å merke seg at særlig når det nærmer seg valg, prøver en å distansere seg mest mulig fra egen politikk og de brutale konsekvensene av den. Politikken pakkes inn i bomull, og retorisk prøver en å framstå som sosialdemokrater. Problemet for høyresida er imidlertid at det er vanskelig å gjemme bort alle dem som nå er blitt arbeidsledige. Mitt fylke, Aust-Agder, rammes knallhardt og er et av områdene i landet med høyest arbeidsledighet. Vi sliter også med store velferds- og levekårsutfordringer. Vi trenger derfor en regjering som tar arbeidsledigheten og levekårsutfordringene på alvor, og ikke minst kan tilby mer enn misvisende retorikk. Aust-Agder og landet for øvrig trenger en ny og moderne politikk hvor vi i fellesskap sørger for høy sysselsetting, like muligheter, gode offentlige velferdsordninger og små forskjeller. I Arbeiderpartiet er vi klare for dette oppdraget, og vi har politikken til å kunne gjøre det.
Lill Harriet Sandaune (Fremskrittspartiet), 2016-10-05:
Under denne trontaledebatten merket Fremskrittspartiet seg at lederen for kirke-, utdannings- og forskningskomiteen var på talerstolen og bare med to ord nevnte skole og utdanning i sitt innlegg. Men dette kan kanskje ses i den sammenheng at Arbeiderpartiet er fornøyd med den historiske satsingen på etter- og videreutdanning av over 5 000 lærere hvert år, gjennomføringen av prøveprosjektet med 600 ekstra lærerstillinger til skoler der grunnskolepoengene lå under gjennomsnittet, økningen av lærlingtilskuddet med hele 17 500 kr per år, gjennomføring av et yrkesfagløft og et realfagsløft, opptrappingsplan for å innføre elleve måneders studiestøtte og rekordsatsing på bygging av over 2 000 studentboliger i året. Fremskrittspartiet mener at alle barn og unge i dette landet skal ha like rettigheter og like muligheter til å skaffe seg en utdanning. Med bakgrunn i dette mener Fremskrittspartiet at nikab og burka symboliserer verdier som bryter radikalt med de liberale verdiene som Norge er bygget på, er et alvorlig hinder for vellykket integrering og hindrer at alle barn og unge får like muligheter. Slike plagg er til hinder for lek og samspill mellom unger, de signaliserer at man tar avstand fra det norske samfunnet, det står i veien for integrering og skaper et uheldig og kunstig skille mellom kjønnene. Disse plaggene begrunnes av islamister med at jenter og kvinner skal unngå å vekke seksuelt begjær hos mannen. Når samfunnet aksepterer at småjenter skal bli betraktet som seksuelle objekter, er det et signal om at man kvier seg for å ta grep, som man ville ha gjort dersom det var etnisk norske barn det gjaldt. Seksualisering av jenter på skolen kan ikke aksepteres, enten det er i form av tildekking med nikab eller med moteindustriens sexfiksering. Et plagg på mindreårige jenter som hindrer deres livsutfoldelse, og som har som hensikt å unngå å vekke seksuelt begjær hos menn, kan ikke aksepteres i den norske skolen. Fremskrittspartiet mener det er misforstått toleranse når politikere ikke tør å si klart og tydelig nei til kjønnssegregering og religionssegregering, og når man sier at dette ikke er et problem i Norge i dag. Vi politikere er forpliktet til å være framtidsrettet og må ha mot til å gå imot den illiberale praksisen – en praksis som frarøver barn deres soleklare rett til fri lek og utvikling. Det er et felles ansvar for oss gjennom storsamfunnet å stille opp for viktige verdier som frihet, likestilling og likeverd, som er bygget opp gjennom generasjoner i dette landet.
Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
I en utrygg tid har vi altså en regjering som setter rekord i oljepengebruk for å finansiere skattekutt til dem som har aller mest fra før. Nå har de 50 rikeste fått skattekutt tilsvarende årsinntekten til 2 000 vanlige arbeidsfolk. Spør en meg, er det kortsiktig og usolidarisk. Spør en parlamentarisk leder i Høyre, vil en få til svar at det er fantastisk. Men vi i Arbeiderpartiet er bekymret, for mens forskjellene mellom folk øker, fortsetter regjeringen sitt salg av Norge. Overskuddet av fellesskapets ressurser skal ikke lenger deles på alle, men gjøre noen få enda rikere. Og i en tid da det nesten ikke er jobbvekst, fortsetter regjeringen satsingen på skattekutt til dem som har aller mest fra før. Arbeidsledigheten øker, og i tre år har vi hørt Høyre prøve å bortforklare sine egne manglende resultater. Først var det Arbeiderpartiets skyld. Så var det oljeprisfall – det kunne man jo ikke gjøre noe med. Nå gjentar de selvfølgeligheten om at det ikke er politikere som skaper arbeidsplasser, det er det næringslivet som gjør. Felles for alt dette er ansvarsfraskrivelse. «Soundtracket» til denne regjeringen kunne vært: «Det va’kke min skyld.» Det sier noe om forskjellen mellom høyresiden og venstresiden i norsk politikk, fordi det sier noe om hvem som har tro på at politikken fungerer. Det er en forskjell mellom dem som vil bruke de store pengene på skattekutt til dem som har mest fra før, og dem som vil bruke de store pengene på målrettede tiltak som får folk i jobb. Det er en forskjell mellom dem som elsker næringsnøytralitet, og dem som er villig til å bruke en aktiv og målrettet nærings- og distriktspolitikk. Det er en forskjell mellom dem som snakker pent om arbeid, og dem som alltid har hatt arbeid til alle som sin aller viktigste sak. Det er en forskjell mellom dem som er mest opptatt av å skylde på alt og alle andre, og dem som på sin vakt har tatt ansvar og vist evne og vilje til å bekjempe både arbeidsledighet og forskjeller. Og da er det kanskje ikke tilfeldig at sist Arbeiderpartiet satt i regjering, ble det skapt 360 000 nye arbeidsplasser, mens under denne regjeringen er det skapt bare 25 000. Den 8. april i år sa Erna Solberg til Høyres landsmøte: «(…) ikke la noen fortelle dere noe annet: Den samlede økonomiske politikken virker nå kraftig for å bekjempe ledigheten.» (…) Det er et halvt år siden. I dag er det flere arbeidsledige. 139 000 mennesker har ikke en jobb å gå til. Sysselsettingen har ikke vært lavere på 20 år. Erna Solberg, vi er lei av å vente på resultatene. Det er på tide å legge om kursen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-10-05:
Religionsfriheten er en helt sentral del av ethvert liberalt demokrati. Religionsfriheten sånn vi har forstått det i Norge, innebærer ikke bare retten til å ha sin egen private tro hjemme hos seg selv, det innebærer også retten til å kunne vise sin tro, til å kunne uttrykke sin tro. I offentligheten i det siste har det vært representanter som har tatt til orde for at Norge burde gå over fra sin tradisjonelle samfunnsmodell til en mer fransk, sekulær modell. Det er ikke noe jeg ønsker. Jeg ønsker ikke at man skal måtte gjemme sin tro. Jeg mener at vi fortsatt skal være et samfunn og en stat som bygger på en kristen, humanistisk arv. Jeg ønsker at en ung, troende kristen jente skal få kunne gå med kors og vise det, jeg ønsker at en ung, stolt jødisk gutt skal få gå med sin kippa og vise det, og jeg ønsker heller ikke forbud mot klesplagg som hijab for dem som ønsker å ha på seg det. Allikevel er det en annen situasjon når man går inn i f.eks. en skole. Der er det helt avgjørende at læreren kan kommunisere, det er avgjørende at man kan se på hverandre, snakke med hverandre, se på ansiktsuttrykkene til hverandre. Det er en undervisningssituasjon som er annerledes enn mange andre situasjoner i det norske samfunnet. Sannsynligvis – og dette må jeg si sannsynligvis til, for vi har ikke grundige undersøkelser rundt dette – er heldekkende ansiktsplagg et svært lite problem i norsk grunnskole. Det er sannsynligvis veldig få tilfeller av det, om noen. Det kan være noen flere på universiteter og høyskoler. I veldig lang tid har man hatt mulighet til som kommune, som skoleeier, som universitet og høyskole å innføre forbud mot dette på ens egen institusjon. Det er det mange som har benyttet seg av. I mitt hjemfylke, Telemark, har høyskolen, f.eks., benyttet seg av det. Jeg har støttet og støtter det, for jeg mener at i undervisningssituasjoner er det nettopp en forutsetning at man kan se alles ansikt. Det ligger en del forslag fra forskjellige partier her om at regjeringen skal se på bruken av heldekkende ansiktsplagg i undervisningssituasjoner. Vi kommer til å sette i gang arbeidet i Kunnskapsdepartementet, med sikte på at vi skal få et nasjonalt regelverk for å hindre bruk av plagg som dekker hele ansiktet, nettopp i skoler, universiteter og høyskoler. Vi kommer til å sette i gang arbeidet raskt. Hensikten er som sagt et nasjonalt regelverk som vil fjerne eventuell tvil, og også fjerne vanskeligheten ved å ta en beslutning, som en del kan ha følt lokalt. Samtidig må vi også være åpne om at det kan være en del praktiske dilemma rundt dette. Hvilke situasjoner er undervisningssituasjoner? Skal det gjelde bare inne i skolebygget? Skal det gjelde hele campus? Betyr det f.eks. at en kvinne med nikab som går over campus på Blindern i Oslo eller på NTNU i Trondheim, ikke kan gjøre det? Den type problemstillinger må vi også vurdere, men hensikten er klar: Vi ønsker et nasjonalt regelverk for ikke å tillate heldekkende ansiktsplagg i undervisningssituasjoner
Kjell-Idar Juvik (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
. Flere har i dag påstått at Arbeiderpartiet driver med svartmaling av regjeringen. Jeg husker at det samme sa de under hele valgkampen i 2013, da vi forsøkte å få fram hva som sto i valgprogrammene til Høyre og Fremskrittspartiet. Den gangen var det en bevisst strategi fra høyresiden, og det er det i dag også. De legger seg helt opp til oss i sin retorikk, men har en helt annen politikk. Det blir som jeg sa i går: De blinker og legger seg til venstre, men svinger til høyre. Det kan av og til være tøft å høre sannheten og fakta, men det må man tåle i politikken. Høyres representanter Lødemel og Elvenes gjør det samme når de prøver å framstille det som at de er kommunesektorens beste venner. Men det er de ikke, de er mer opptatt av størrelse, kommunegrense og tvang enn av økonomi. Både Elvenes og Lødemel forsøker å framstille det som at de har økt bevilgningene mer enn de rød-grønne gjorde i sine åtte år. Det er feil. Snittvekst under de rød-grønne var på 2,5 pst., ikke 1,4 pst., som de påstår. I tillegg har vi bevilget mange flere milliarder mer enn denne regjeringen i alle budsjett i denne perioden, og vi har lagt inn 3 mrd. kr mer i kommuneproposisjonen for neste år. Så minner jeg også om at denne regjeringen har endret selskapsskatten. De har riktignok utsatt den. Men hva betyr den? Jo, den betyr mindre til de fleste kommunene, og i hvert fall mindre til alle kommunene i Nordland. De har kuttet i de regionale utviklingsmidlene, som har rammet mitt fylke hardt, og nå sist har de endret kostnadsnøklene, som gjør at Nordland fylke får 300 mill. kr mindre til drift fra 2020. Det er realiteten som både Elvenes og Lødemel må forholde seg til. Ja, det går bra i nord, men det er ikke takket være dagens regjering. Jeg påstår fortsatt at vi har en regjering som ikke forstår Nord-Norge. I morgen kommer statsbudsjettet, og så får vi se om de vil gjøre noe med det. Vi ser også at de har store lovnader når det gjelder samferdsel, og det er bra. Det lå en kraftig satsing i transportplanen. Men et eksempel: Når Solvik-Olsen fjerner 300 mill. kr av bompengene på Veipakke Helgeland, mangler det fortsatt 450 mill. kr. Vi får se i morgen om han vil gjøre noe med det. Så har vi en regjering som også har en klar kurs mot et digitalt skille i landet vårt. I forrige uke ble tilskuddene til bredbåndsutbygging delt ut. Her var det søknader på over 500 mill. kr fra 102 kommuner. Kun 30 fikk innfridd sine søknader. Når vi vet at denne regjeringen vil bruke bare 50 mill. kr på et behov som er på kanskje 3–4 mrd. kr, går det lang tid før det er på plass. Skattekutt til de rikeste – det er det viktigste.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
I innlegget sitt i dag var statsministeren bekymret for om Arbeiderpartiets representanter hadde fått talepunkter, fordi vi snakket om arbeidsledighet hele tiden. Jeg kan berolige statsministeren; Arbeiderpartiets representanter trenger ikke talepunkter for å være opptatt av de arbeidsledige. 139 000 arbeidsledige skylder vi å gi vår oppmerksomhet. De er mange, og det er mange familier som er berørt. Derfor er vi opptatt av at vi må bruke de store pengene på de virkelige utfordringene. Derfor synes ikke vi det er fantastisk at de 50 rikeste får 1 000 mill. kr på deling. Det som derimot hadde vært fantastisk, var om statsministeren kunne gi oss ett svar: et svar på hvor mange arbeidsplasser denne skatteletten har gitt. Det hadde vært greit å ha med seg. Det går an å mistenke Høyres og Fremskrittspartiets representanter for også å ha fått talepunkter i dag. På den listen burde det stått et tall, man burde ha snakket om alle de nye arbeidsplassene som har blitt til på grunn av skatteletten. Men jeg tror at det sto et annet ord øverst på talepunktene til Høyres og Fremskrittspartiets representanter i dag, og det er «svartmaling», for det har vært et gjennomgående tema i denne debatten at vi svartmaler.
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-10-05:
Kongen viste i sin trontale til at den utenrikspolitiske situasjonen er mer utfordrende og uforutsigbar. Han viste til Midtøsten, terrorisme og Ukraina. Han viste også til at vi må satse mer på Forsvaret. Norge skal ivareta sine oppgaver i nord, og i tillegg skal vi bidra til å styrke NATO i øst. Langtidsplanen for Forsvaret som er lagt fram, gir forsvarssektoren et nødvendig økonomisk løft. Men slik den er innrettet, er det fare for at den svekker forsvarsevnen, for skal vi ivareta den nødvendige fleksibiliteten som Forsvaret må ha, og også ha den nødvendige tilstedeværelsen i nord, må vi fortsatt ha et balansert forsvar – et forsvar som har en sterk landmakt, som har et sjøforsvar, og som har et luftforsvar. Da kan vi ikke gjøre som forslaget til regjeringen er, at vi utsetter helt nødvendige investeringer i Hæren, i luftvern, artilleri og oppgradering av stridsvogner – innretningen av Hæren, som man nå ønsker å utrede én gang til. Det har vært utredet fire–fem ganger siden 2011, akkurat samme innretning og forslag til hvilke investeringer vi skal gjøre, har ligget der hele tiden. Det er ingen grunn til å utsette dette vedtaket. Og vi kan ikke redusere Heimevernet i en situasjon hvor det bør styrkes. Vi kan heller ikke nedlegge et kystforsvar i en situasjon hvor det bør beholdes og styrkes. Ja, det er helt riktig og viktig at vi fortsatt skal ha 52 jagerfly, at fregattene skal seile mer, at vi må få de nye helikoptrene, NH90, til å kunne lande på fregattene. Ja, vi trenger nye ubåter, og vi må styrke både spesialstyrker, cyberforsvar og etterretning. Men det langtidsplanen ikke tar inn over seg, er at alt dette er mulig hvis vi gjør det som er det viktigste, først, tar utgangspunkt i det vi har, og styrker Forsvaret de neste fire–fem år, istedenfor bare å se åtte og ti år framover.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Løsningen er enkel: Vi har bestilt 28 jagerfly. Hvis vi utsetter de neste 18 i fem år, hvis vi beholder Andøya flystasjon lenger, uten å sette i gang en usikker investering på Evenes, og hvis vi beholder Orion-flyene noe lenger, er det rom for alle disse investeringene, også i landmakten, i de årene som nå kommer. Vi må utsette de store investeringene, og vi må også begrense den usikkerheten som ligger i de urealistiske innsparingsforslagene og effektiviseringstiltakene i langtidsplanen. Dersom de ikke holder mål, er det kun én effekt av dem, og det er rammekutt. Og vi vet alle hvor det kommer – det vil komme på landmakten. Så dette er kanskje den viktigste beslutningen som Stortinget skal gjøre i høst. Det er viktig å ta alvoret inn over seg, vi må beholde et balansert forsvar.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Det falt Høyres representanter tungt for brystet at vi i Arbeiderpartiet ikke finner at nasjonen er i en perfekt tilstand for øyeblikket, at vi tillater oss å påpeke det faktum at det er 139 000 mennesker som ikke har et daglig virke å gå til, at det knapt skapes noen nye jobber på denne regjeringens vakt. I sin selvgodhet møter Høyres representanter oss med retorikk om svartmaling og lange oppramsinger av alt som er gjort. Det er jo en fattig trøst for dem som faktisk ikke lenger har sitt daglige virke, som de mottar lønn for – de som undrer seg på om de kan betale regningene sine i morgen, om de kan beholde huset, og hvordan framtiden ser ut. I en situasjon med en så stor andel arbeidsledige øker forskjellene i nasjonen, og vi har hørt statsministeren og flere av hennes partifeller argumentere for at det er viktig med små forskjeller, men vi har en situasjon der forskjellene øker. Jeg kommer fra Nordland fylke. Der er det ingen krise, heldigvis. Det er et fylke i vekst, med hardtarbeidende folk med mange muligheter som man ønsker å ta i bruk. Eksportinntektene til nasjonen øker, kanskje først og fremst på grunn av valutasvingningene. Det bygges mange nye veier, og det er ikke rart – vi har en ambisiøs Nasjonal transportplan, som vi la fram i 2013. Men det betyr ikke at vi ikke har utfordringer. Det er vekst i antall sysselsatte – netto jobbvekst i 2015 i Nordland var 875. Det er ikke imponerende, men det går i pluss. Men det er også der slik at veksten er størst først og fremst i offentlig virksomhet. En utfordring for Nordland er at vi eksporterer vår unge arbeidskraft sørover, fordi vi ikke har jobber å tilby som er tilpasset den utdanningen mange unge mennesker ønsker å ta. Vi har for få som gjennomfører og tar utdanning, og vi har en for lav befolkningsvekst i forhold til resten av landet. Ja, det gjøres mye, det går rett vei også i Nordland, men det går ikke godt nok. Vi har større ambisjoner for dette fylket, vi har større ambisjoner også for denne nasjonen. Og hva er utfordringen? Indeks Nordland, som utarbeides hvert år av Nord universitet, viser at den største utfordringen er å få tatt i bruk de ressursene som er der, og de økonomiske rammebetingelsene for å gjøre de nødvendige investeringene. Denne regjeringen har snakket om at nordområdene er viktig for nasjonen. I trontalen ble dette ikke nevnt med ett ord. Det følges ikke opp med noen tiltak, det er knapt berørt i denne debatten. Forskjellene i dette landet øker. Det er på tide at vi får en ny regjering.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Vi har i dag og i går hørt at flere av representantene fra Høyre nærmest er indignert over at Arbeiderpartiet og andre har sagt at den norske modellen står i fare. Det er rart, for dette er ikke retorikk fra Arbeiderpartiet – nei, det er nærmest som et valgløfte fra finansminister Siv Jensen. I sin landsmøtetale i 2013 sa hun det rett ut: «Den norske modellen står i veien for det norske folk.» Klarere kan det ikke sies. Det var det Fremskrittspartiet ville inn i regjering for å forandre. De ville bygge ned framkjempede rettigheter og skape et samfunn hvor den enkelte i større grad var sin egen lykkes smed. Og de har lyktes, de har fått en ny arbeidsmiljølov, de har fått flere midlertidige ansettelser, og når det gjelder fagforeningene, har de mistet sin kollektive søksmålsrett. De store pengene brukes ikke på å skape arbeidsplasser; de brukes i skattekutt til landets milliardærer. Høyre klarer ikke å svare på hvorfor det er riktig å bruke 1 000 mill. kr på skattekutt til de 50 rikeste. Det er en så feil bruk av penger at man nesten ikke kan tro det er sant, men det er det som er den brutale virkeligheten. Det er sikkert hyggelig for statsministeren og finansministeren å dele ut skattekutt, men i Arbeiderpartiet velger vi annerledes. Av og til blir man spurt om hva man er mest stolt av i Norge. Da er mitt svar alltid: likestilling. Den kampen, kjempet av modige menn og kvinner, har gjort at gutter og jenter i dag vokser opp som friere mennesker, og den har hatt mer å si for norsk økonomi enn alle våre inntekter fra oljen. Vi er vant til at likestillingen står stille når høyrepartiene styrer. Det nye med denne regjeringen er at den ikke står stille, men den går feil vei. Virkemidler vi vet fungerer, er bygd ned. Tina Bru sa i et innlegg tidligere at dette nærmest var Trump-retorikk. Nei, det er den ærlige sannheten. Og det er ikke bare Arbeiderpartiet som sier det. Likestillingsminister Solveig Horne møtte til likestillingsdebatt her i Stortinget, og hun sa det selv, rett ut: «Kritikken de siste ukene har gått på at vi er umoderne, og noen sier at vi har satt Norge tilbake igjen til 1950-tallet. Da vil jeg si at jeg er enig med dem som sier vi kanskje er retro-regjeringen. Retro er som kjent tilbake igjen og moderne igjen.» Nei, retro likestillingspolitikk er ikke moderne. Det var derfor en samlet opposisjon slaktet regjeringens likestillingsmelding og samlet seg om en rekke tiltak som ble vedtatt mot regjeringspartienes stemmer.
Peter Frølich (Høyre), 2016-10-05:
Det er snakket mye om at populisme er på frammarsj ulike steder i verden. Det er gitt mange gode og mindre gode begrunnelser for hvorfor dette skjer, men ett fellestrekk i alle disse landene er at de er preget av politikerforakt. Det er veldig langt fra USA og Donald Trump til Norge, og vi har heldigvis ikke fått politikerforakt i samme grad her hjemme. Men når jeg er ute og reiser, merker jeg at det er veldig, veldig langt fra folks hverdag og hverdagsproblemer til den daglige fektingen med ord som vi holder på med her i Oslo. Hvis det er én ting som virkelig er farlig for vårt politiske system, er det at politikerforakten øker, den forakten som folk føler når de ser og hører politikere si én ting og gjøre noe annet, eller som snakker folk etter munnen for å skåre billige poenger. Det folk forventer av oss, er ikke at vi alltid skal love gull og grønne skoger. De forventer heller ikke at vi skal være enige om alt. Men det de forventer, er at vi kan formulere klare og tydelige standpunkter – hva vi mener om de viktigste sakene i Norge. Da må det etter hvert begynne å bli ganske tydelig for folk at det nærmer seg valgkamp. Jeg synes at retorikken og debattene vi har, begynner å preges mer og mer av at vi skal være uenige for å være uenige, og jeg synes også at veldig mange av svarene og løsningene begynner å bli ulne. Vi har nettopp hørt representanten Gahr Støre snakke om at han skal gi svar på hvilke verdier som skal styre oss i framtiden. Men det kan også være greit med noen klare og tydelige standpunkter. Jeg må nevne noen eksempler. Arbeiderpartiet har vært for en flypassasjeravgift – men de er imot den avgiften som er innført. De er for en reform av jernbanen – men de er imot den reformen som er vedtatt. De er for en femårig lærerutdanning – men de er imot den nye femårige lærerutdanningen som er vedtatt. De er uklare om skatt, om arveavgift, om innvandring, om vi skal bore eller ikke, osv. Men den viktigste saken er kanskje kommunereformen. Hele Norge står igjen som et eneste stort spørsmålstegn etter at representanten Gahr Støre nærmest har avlyst den «live» på tv. Jeg tenker også på de 60 ordførerne fra Arbeiderpartiet som har stått i stormen for en sammenslåing, og som nå står igjen som spørsmålstegn. Jeg må bare si at når velgerne i september neste år skal putte seddelen opp i urnen, må de vite klart og tydelig hva partiene mener. Hvilke standpunkter har de? Det er ikke ofte jeg skryter av Senterpartiet, men de er i det minste tindrende klare på hva de mener om de ulike reformene og om politikken som regjeringen har stått for – de ønsker vel stort sett å reversere alt. Jeg håper vi kan få en tydeligere debatt i tiden framover.
Henrik Asheim (Høyre), 2016-10-05:
Denne trontaledebatten begynte i går med at Høyre konfronterte Arbeiderpartiet fordi vi har summert opp de løftene som Arbeiderpartiet har gitt, og påpekt at de ikke er finansiert. Da fikk vi som svar fra Arbeiderpartiet at Høyre må slutte med sin kalkulatorpolitikk. Jeg vil anbefale alle partier å bruke kalkulator. Hvis man ikke gjør det, vil man gi løfter man ikke kan holde, og man vil havne i en situasjon som Arbeiderpartiet står i nå, hvor man enten må avlyse de løftene man har gitt, eller gå til valg på å øke skattetrykket betraktelig mer enn de har gitt inntrykk av. På mange måter – vil jeg si – har Arbeiderpartiet gått fra en gang i tiden å ha vært ørnen i norsk politikk til å bli en slags værhane. Det er når man ikke bruker kalkulator, det er når man ikke er forberedt, det er når man ikke har tenkt igjennom og regnet på de løftene man gir, at man havner i den situasjonen som Arbeiderpartiet er i nå, en situasjon hvor arbeiderpartilederen kan kritisere regjeringen for å bruke for mye penger om morgenen og for lite penger om kvelden. Da har man rett og slett latt ansvarsløsheten og populismen ta overhånd. Jeg vil gå så langt som å si at det er et nytt sosialdemokrati vi står overfor, et sosialdemokrati som ikke lenger legger æren i at de forslagene de kommer med, faktisk holder vann, men som er mest opptatt av å kritisere vår politikk – fremfor å fremme sine egne alternativer. Det har man også merket i denne debatten, hvor kritikken hamres løs mot regjeringens skattelettelser. Vel, hvis Arbeiderpartiet virkelig mener det, hvis det er politikk bak retorikken, får de gå til valg på å reversere de skattelettelsene da – da får de gå til valg på å øke skattetrykket for norsk næringsliv med 20 mrd. kr i neste års budsjett. Hvis de ikke har tenkt å gjøre det, får de jammen også tone ned retorikken, slik at den passer til politikken. Jeg har nå bare snakket om Arbeiderpartiet. Det er to partier til som ønsker å overta makten. Ett av dem våknet vi til i dag tidlig: Senterpartiet, som er Arbeiderpartiets foretrukne regjeringspartner, et parti som sier at de enten skal gå i regjering eller i opposisjon, sier nå at hvis de ikke får reforhandle EØS-avtalen, går de heller ikke i regjering. Det er et signal ut til veldig mange eksportbedrifter, som står i en vanskelig omstilling, om at et nytt flertall kan bety å rive vekk teppet under den viktigste handelsavtalen de forholder seg til hver eneste dag. Vi har lest i boken til Jens Stoltenberg – som det har blitt referert mye fra i denne trontaledebatten, og som for øvrig er ganske god – at han trekker frem hvor aggressiv han ble da Senterpartiet sist løftet diskusjonen om EØS-avtalen. Jeg skulle ønske at Arbeiderpartiets nåværende ledelse hadde vært like tydelig som den forrige.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Denne debatten viser at me har ei regjering som skulle ønskja at dei var kommentatorar og ikkje politiske handverkarar. Dei arbeidsledige får motivasjonsråd. Opposisjonen får kommunikasjonsråd, og regjeringa er meir bekymra for bekymringa for arbeidsløysa enn dei er bekymra for sjølve arbeidsløysa. Dei vil heller snakka om korleis me snakkar, heller enn å snakka om korleis dei vil handla. Dei vil heller leita med lys og lykt etter positive teikn, slik at dei kan blåsa dei opp, heller enn å halda seg til desse heilt nøkterne fakta: Me har den høgaste arbeidsløysa og den lågaste sysselsetjinga på over 20 år. Det vert nesten ikkje skapt jobbar i dette landet. Dette er nøkterne, objektive fakta, og dette skjer på vakta til denne regjeringa. Arbeidarpartiet har gjort det meir lønsamt å investera i norske arbeidsplassar. Me gjorde det allereie då me sjølve sat i regjering, bl.a. ved å setja ned selskapsskatten. Medan me har sete i opposisjon, har me bidratt til eit skatteforlik som til og med Civita – la meg seia det slik, dei er ikkje akkurat eit talerøyr for sosialdemokratiet – men til og med Civita såg på det skatteforliket som å vera meir eller mindre ein blåkopi av politikken til Arbeidarpartiet på det feltet. Då vert det pussig å høyra karakteristikkane frå Høgre av næringspolitikken til Arbeidarpartiet. I samband med arbeidet med nytt partiprogram kan eg minna om at me har utarbeidd og sendt ei rekkje forslag ut på høyring både for å styrkja industrilokomotiva i landet vårt, slik at dei kan skapa fleire arbeidsplassar, og for å gjera det enklare for gründerar å starta opp nye bedrifter, nye levedyktige, lønsame bedrifter av betyding både for lokalsamfunna sine og for landet sitt. Men det er ein ting me ikkje har gjort. Me har ikkje teke i bruk skattekutt som ikkje verkar, som ikkje bidrar nemneverdig til å skapa arbeidsplassar, som tvert imot verkar sterkt usosialt, fordi dei som har mykje, er dei som får mest. Så registrerer eg at representanten Frølich seier at her er det folk som er ueinige berre for å vera ueinige, og at det bidrar til politikarforakt. Han brukar reformer som eksempel. Men nei, Arbeidarpartiet er imot reformer som ikkje funkar. Me er for reformer som funkar. I posisjon dreiv me fram Nav-reforma. Me dreiv fram pensjonsreform, uførereform, barnehagereform. I opposisjon har me teke ansvar, forhandla fram ei sterkare politireform, ei universitets- og høgskulereform. Me danna grunnlaget for skatteforliket, og når me kjem i posisjon igjen, vil me ha reformer og eit kunnskapsløft for arbeidslivet, reformer for skule, for tidlig innsats, slik at ein kan fanga opp ungar mykje tidlegare enn det ein gjer i dag.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2016-10-05:
I valgkampen i 2013 snakket vi fra Høyre om at vi hadde en oljeavhengig økonomi. Vi presenterte et omstillingsbehov. Vi snakket om at vi burde øke konkurransekrafta for norsk næringsliv, og vi sa det var viktig å satse på utdanning og forskning. Det var stridstemaene i valgkampen i 2013. Heldigvis registrerer jeg at ingen fra opposisjonen i dag angriper oss for at vi snakket om at vi hadde en oljeavhengig økonomi, eller at vi snakket om et omstillingsbehov i norsk økonomi, eller at vi sa at vi måtte øke konkurransekrafta til næringslivet. Det kan være grunn til å se litt grundigere på en del av de tallene som presenteres fra denne talerstolen. Når det til stadighet gjentas at Arbeiderpartiet skapte 350 000 arbeidsplasser i forrige periode, to tredjedeler i privat sektor, er det et annet tall som også kan tas med, og det er at sysselsettingsgraden blant nordmenn gikk ned fra 2008 til 2014, fra 72 pst til 68 pst. Det er også et faktum at de fleste arbeidsplassene i privat sektor ble fylt på grunn av arbeidsinnvandring, for vi var i en høykonjunktur og hadde behov for å hente inn arbeidskraft. Veldig mange av dem har nå utvandret igjen fordi tida er annerledes, og økonomien er annerledes. Vi vet at skattelette fører til økt konkurransekraft i norske bedrifter, rett og slett fordi de har mer kapital igjen til å omstille seg, til å utvikle seg, til å tenke nytt. Penger vi bevilger til bedriftene i form av skattelette, kan selvfølgelig brukes til å øke utgiftene i offentlig sektor. Det er ikke noe problem å ta de pengene og ansette folk i offentlig sektor isteden. De som fra denne talerstolen framholder det som medisin, glemmer at vi må skille mellom arbeidsplasser som fyller på statsbudsjettet, og arbeidsplasser som tapper fra statsbudsjettet. Vi mener ærlig talt at det er viktig i den situasjonen vi er i nå, å skape flere arbeidsplasser som kan fylle på statsbudsjettet. Det er vi også i god gang med å gjøre. Det viser en del av de oppslagene fra media den siste tida. Avslutningsvis en kommentar til Lisbeth Berg-Hansen, som sier at Sjømat Norge slakter regjeringens forslag til forvaltningsmodell: Det er feil. Det Sjømat Norge slakter, er Stortingets innstilling og vedtak til en bærekraftig forvaltningsmodell, en vekstmodell for havbruk. Jeg har deltatt grundig i det arbeidet. Jeg hørte ingen motforestillinger fra Arbeiderpartiet da den modellen ble vedtatt, og som regjeringen nå prøver å sette ut i livet – ingen anfektelser, heller ikke fra representanten Lisbeth Berg-Hansen. At en næringsorganisasjon som representerer aktørene, kan stille seg kritisk, er helt i orden, men det er ikke regjeringen de angriper, de angriper Stortingets vedtak. Da foreslår jeg at representanten Berg-Hansen fremmer et Dokument 8-forslag der hun klargjør hvor hun er uenig med partiene på Stortinget, som leverte nesten en flertallsinnstilling i den saken.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
I trontalen sa Kongen: «Det er en lederoppgave å forklare at vi må akseptere endringer.» Dette er en oppgave Høyre og Fremskrittspartiet villig har tatt på seg: å forklare at vi må akseptere 19 000 flere midlertidig ansatte, forklare at de 139 000 arbeidsledige nærmest er et nødvendig utslag av omstillingen i Norge, og forklare at 1 mrd. kr til landets 50 rikeste nærmest er en nødvendighet. I Nord-Norge hører vi daglig Høyre og Fremskrittspartiet forklare de nødvendige endringene vi ser: at det sentraliseres innen Fiskeridirektoratet, Innovasjon Norge, Direktoratet for økonomistyring, Mattilsynet, skattekontorene og mye mer, og at vi må akseptere at budsjettene i Nordland, Troms og Finnmark fylker er kuttet med 800 mill. kr i regionale utviklingsmidler, RDA-midler, og gjennom inntektssystemet. Man kan sikkert diskutere om dette er nødvendige endringer eller ikke, jeg vil mene at det absolutt ikke er det. Men i det store bildet er det noen endringer vi ikke skal akseptere. Arbeiderpartiet aksepterer ikke at ledigheten nå er den høyeste på to tiår, vi aksepterer ikke det vi nå ser, en fallende sysselsettingsgrad eller at det nesten ikke skapes nye jobber i Norge. Det er ikke slik man ruster Norge for framtida. Vi trenger fortsatt en sterk distriktspolitikk, ikke sentralisering og kutt. Vi trenger at Norge tar en sterkere rolle innenfor klimaområdet for å ruste oss for framtida og når det gjelder forskning, fornybar energi og overføring av kompetanse fra petroleumsnæringen til vind- og solenergi. Vi trenger innsatsen mot frafall for å motvirke framtidig lærermangel – og å gå fra ord til handling når det gjelder tidlig innsats. Vi ruster heller ikke Norge for framtida ved at regjeringa nå har gjort Norge mer oljeavhengig enn noen sinne. At regjeringa har brukt mer oljepenger på tre år enn den rød-grønne regjeringa gjorde på åtte år, betyr bare at man tømmer sparegrisen til våre barn og barnebarn for å bruke til 20 mrd. kr i skattekutt. Jeg har ennå til gode å høre noen av de nordnorske Høyre- og Fremskrittsparti-representantene som har hatt ordet og i ergrelse har snakket om svartmaling, forklare om de er enig med sin parlamentariske leder om at det er fantastisk med 1 mrd. kr i skattekutt til Norges 50 rikeste. Jeg vil også be dem gå inn og se hvor disse 50 rikeste i Norge faktisk bor. Så langt har ikke regjeringspartiene kunnet vise til en eneste konkret arbeidsplass som følge av skattekuttene. Da er det kanskje ikke så rart at de heller ikke vil snakke så høyt om de 139 000 som nå står helt uten arbeid.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Dette er den siste trontaledebatten i stortingsperioden. La oss nå tenke oss at regjeringen Solberg går av etter neste valg, og at det skal gjøres opp status etter en fireårig stortingsperiode. Hva er det egentlig som kommer til å bli skrevet? Det er ingen store velferdsreformer à la barnehagereformen eller stor utbygging av norsk livskvalitet, ingen store effektiviseringsprogram for offentlig sektor, ingen store internasjonale avtaler à la delingsavtalen i nord. Det står igjen at vi har fått en kraftig vekst i unge uføre, en kraftig vekst i antall statlige byråkrater, vi får kanskje noen få kommuner som slår seg sammen, og kartet blir litt annerledes. Jeg tror det kommer til å stå igjen to ting. Det ene er en regjering som har brukt oljepenger som ingen andre før, som har doblet underskuddet på statsbudsjettet, og som pøser ut oljepenger i en takt Norge aldri har sett maken til. Det tror jeg det vil bli skrevet om. Og så vil det bli skrevet om at man samtidig fikk 139 000 arbeidsløse – den laveste sysselsettingsandelen på 20 år og større utenforskap enn på lenge. Vi har mange ganger gjentatt at i våre åtte år ble det skapt 355 000 arbeidsplasser i Norge. Statsministeren sier at når det nå bare har blitt 25 000 – de fleste i offentlig sektor – de siste tre årene, er det fordi man fikk sjokk, man fikk et oljeprissjokk sommeren 2014. I 40 av de 50 årene vi har hatt olje, har oljeprisen vært lavere enn 50 dollar, og i 45 av de 50 årene vi har hatt olje, har investeringene vært lavere enn de er i 2016. Men i de fleste av disse 50 årene har man altså klart å drive norsk næringsliv og norsk økonomi på en måte som gjør at man skaper nye jobber, får unge mennesker inn i arbeidslivet og har arbeid til alle. Omstilling driver man med alltid, men målet har vært å holde folket i arbeid. Nettopp når vi har mindre inntekter fra oljesektoren, er det så viktig å bruke hele arbeidsstyrken til produktiv verdiskaping. Vi har dårligere råd til å la 140 000 mennesker gå arbeidsledige når vi har mindre oljeinntekter. Det er nå vi må få folk inn i ny virksomhet. Stortingets utredningsseksjon undersøkte de siste 40 årene og fant at sysselsettingsveksten i Norge var om lag dobbelt så stor da Arbeiderpartiet satt i regjering, som da Høyre satt i regjering. Kan det være at Høyre konsekvent får sjokk eller konsekvent er uheldig når de sitter i regjering, eller kan det være at politikken ikke virker? Skattekutt på 20 mrd. kr gir ikke sysselsettingsvekst. Det gir større forskjeller og mindre penger til helse, skole og omsorg, men det gir altså ikke næringsutvikling. Derfor må denne politikken endres, og vi må få en ny regjering.
Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
De tre siste årene har vist en regjering som systematisk øker forskjellene i samfunnet, en regjering som ikke lytter, verken til folk eller fagfolk. Det viser også den debatten vi har hatt her de to siste dagene. Noen av de påstandene som blir gjentatt fra denne talerstolen av Høyre og Fremskrittspartiet, ja, de er det ingen andre enn nettopp Høyre- og Fremskrittsparti-representanter som tror på. Og det tviholdes på gamle, slitte talepunkter, som f.eks. at svekkelsen av arbeidsmiljøloven ruster Norge for framtiden, at svekkelsen i arbeidsmiljøloven gir mer likestilling, og at når det nå blir vanskeligere å få fast jobb, blir det egentlig lettere å få det. Ja, det må en altså være høyrepolitiker for å tro på. Det er tydelig at generalstreiken er glemt. Man lytter ikke til folk og fagfolk, og man har ikke lært. Ikke bare selges denne typen svekkelser som egentlige styrker, men man har også forsøkt å forsvare regjeringens likestillingspolitikk disse to dagene, og representantene skal ha for forsøket. Men også her viser representantene for regjeringspartiene at de ikke lytter, verken til folk eller til fagfolk. Representanten Bru pekte på statistikk som går i riktig retning, f.eks. når det gjelder deltidstallene. Det er riktig, og det er resultatet av politikk Arbeiderpartiet innførte da vi styrte. Den virker fortsatt. Men hva har regjeringen gjort? Jo, den har fjernet en del av de tiltakene som har virket i positiv retning. Det vil synes på statistikken. Man har kuttet i pappakvoten, det synes allerede på statistikken, fedre tar ut mindre permisjon, men regjeringen fortsetter å opptre som Komiske Ali og late som at folk og fedre har reell valgfrihet. Likelønnsgapet øker nå, det minket under Arbeiderpartiet. Barnehagekøene vokser for første gang siden forliket. Det eneste denne regjeringen har gjort i likestillingspolitikken, er å svekke de verktøyene som har fungert. Det er ikke blitt tatt et eneste nytt initiativ som kan få likestillingen videre – ikke ett eneste ett. Det er derfor det ikke bare er en samlet opposisjon i Stortinget som er i opprør mot regjeringens likestillingspolitikk, som fremmet over 80 forslag under behandlingen av meldingen i vår. Nei, det er derfor også likestillingsombudet, likestillingsforskerne, arbeidstakersiden og arbeidsgiversiden alle slakter denne regjeringens likestillingspolitikk. Det som står igjen etter tre år med blå-blå regjering, er at likestillingen er blitt satt i revers. Arbeiderpartiet, vi vil videre. Retro er ikke in, og det blir ikke mer in av at høyrefolk fortsetter å gjenta det fra slitte talepunkter.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2016-10-05:
Det er no tre år sidan valet, men framleis er regjeringspartia veldig opptekne av å snakka om førre regjering, og ikkje minst er ein oppteken av å skylda på førre regjering – i stort og smått. Smått: Regjeringa bestemmer at Ekstra lettmjølk skal kriminaliserast. Kven har skylda? Jo, ifølgje landbruksministeren er det Senterpartiet sin feil. No har det gått tre av fire år av denne stortingsperioden. Det er på tide for regjeringspartia å ta ansvar. Reformene og det politiske prosjektet til regjeringa kan oppsummerast med tre ord: sentralisering, byråkratisering og privatisering. Men perioden er òg prega av Framstegspartiet i regjering og ein ny politisk metode. Blant anna må me diskutera auken i drivstoffavgiftene frå statsbudsjettet utan å ha den fulle informasjonen om kva regjeringa vil føreslå. Det er altså sånn at ein set Framstegspartiet sine emosjonelle behov framfor omsynet til både Kongen og Stortinget. Og når Framstegspartiet innfører og får vedteke 40 mrd. kr i nye bompengar, er det verken finansministeren eller samferdselsministeren si skyld! Klart det er det. Men dei må ta ansvar. Eg trur at veljarane gjennomskodar dette. Seinast i dag høyrde me at Framstegspartiet slit på meiningsmålingane. Det interessante er reaksjonane frå partiet. Harald Tom Nesvik meinte at dersom det no berre vart valkamp, så ein kunne få fokus på sakene, kom alt til å gå betre. Ein har sete i regjering i tre år, og så skal ein altså ha fokus på sakene. Det viser at Framstegspartiet er betre på valløfte enn på politisk handverk. Fiskeriminister Per Sandberg hadde slutta å tru på meiningsmålingar. Han ville heller helda seg til val. Sist veljarane fekk sagt sitt, hadde Framstegspartiet 9,5 pst. oppslutning. Senterpartiet vil bruka dette året til å fremja ein tydeleg alternativ politikk med ein klar distriktsprofil, ein offensiv europapolitikk og ein målretta næringspolitikk for å skapa og sikra norske arbeidsplassar i heile landet, og me vil overordna ha ein politikk som ser folk i heile landet.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2016-10-05:
Jeg tegnet meg fordi jeg hørte en representant fra Høyre snakke om politikerforakt – det er farlig, det er en uting, og vi må passe oss for det. Det er jeg enig i. Men jeg kan informere om at jeg har sett politikerforakten i hvitøyet. Den fant jeg i kantinen hos Rolls Royce i Hordaland. Der satt det 300 arbeidsfolk som hadde fått oppsigelsesvarsel, folk som hadde fått beskjed om at regjeringen hadde lagt fram en tiltakspakke som var målrettet mot Sør- og Vestlandet. Som arbeidsledighetstallene viser, og som Stavanger Aftenblad i dag igjen har påpekt, var den verken så målrettet eller så stor som de hadde fått beskjed om. Det som var høyst reelt i den kantinen, var at de 50 rikeste i dette landet får skattekutt tilsvarende årsinntekten til 2 000 vanlige arbeidsfolk, en lønn de sto i fare for å miste. Det var ingen av dem – som ikke bare kan miste jobben sin, men også sluttvederlaget sitt – som syntes at det var noe særlig fantastisk. Disse – og de 139 000 andre arbeidsledige – er ikke retorikk, de er ekte mennesker som trenger ekte handling. Arbeiderpartiet har lagt fram en større og mer målrettet tiltakspakke, med konkrete forslag som å stimulere markedet for produkter som det er behov for – som de som produseres hos Rolls Royce – og med forslag som å etablere en lånegarantiordning for fastlandsindustrien. Jeg håper at de som mener noe med å bekjempe arbeidsledigheten, kikker på den på ny. Det har blitt sagt litt i denne debatten om hva bedriftseiere på Vestlandet ønsker seg. Dem jeg har møtt, ønsker å beholde arbeidsfolkene sine i jobb, for det er heldigvis slik at det er folk som skaper omstilling i dette landet – og har gjort det i 100 år – ikke politikere og ikke skattelette. Da må vi slutte med å kvitte oss med den viktigste ressursen vi har. Jeg vil aldri holde regjeringen ansvarlig for verken oljeprisfall eller internasjonale konjunkturer. Men en regjering som bruker pengene på skattelette, som ikke skaffer arbeidsplasser, og en regjering som ikke bruker muligheten til å hjelpe til med å holde folk i jobb, og til å bruke de virkemidlene vi har, vil jeg aldri tilgi.