Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2009-05-14:
Først av alt vil jeg takke miljø- og utviklingsministeren for den grundige og gode redegjørelsen som han holdt for to dager siden her i Stortinget. Han brukte god tid, men det var på sin plass i denne særdeles viktige saken. Jeg synes at når vi begynner en slik viktig debatt etter redegjørelsen, er det viktig å se hvor vi står. Hvilke perspektiver ser vi for oss på kloden? For dette er et en global sak. Det er en global utfordring vi har. Det som vi ser, er at oppvarmingen foregår i stor stil. Det er vanskelig å gi noe eksakt svar, men man må vurdere risikoen og følge føre var-prinsippet her også. De nye forskningsresultatene fra FN om oppvarming, som ble beskrevet også av FNs klimapanel i 2007, fortalte at utslippene fortsetter å øke. Det som er kjernen i denne saken, er at risikoen og bevisene for at vi står overfor en betydelig global oppvarming, er så avgjort til stede. Man snakker om at om 70–90 år kan oppvarmingen komme til å øke med hele fire–fem grader. Det er ikke usannsynlig, sier man. Selv en økt oppvarming på to grader, som man tidligere har vært inne på, er svært alvorlig for menneskene, kan få kolossale miljømessige konsekvenser. Da handler egentlig spørsmålene vi stiller oss, om vilje til handling. Er det vilje til handling nasjonalt? Er det vilje til handling globalt? Vi skal her i Norge ha store ambisjoner i klimaspørsmålene. Regjeringen, som miljøvernministeren var inne på i sin innledning av redegjørelsen, har perspektiver. Jeg vil komme inn på fire–fem områder som er viktige for oss nasjonalt. Det er at vi må gi et stort og viktig bidrag når det gjelder kraftverkenes håndtering av CO2. Vi må spille en betydelig rolle for å bevare den regnskogen vi har i verden. Det et av de viktigste grepene. Vi er en stormakt innen skipsfart, og da kan vi spille en betydelig rolle for å få redusert klimautslippene fra den delen. Vi kan ta et viktig ansvar for overvåking av og forskning på klimaendringene i polarområdene. Disse områdene må vi og skal vi ta ansvar for. Med klimameldingen som ble lagt fram i juni 2007, var det vel, og senere det store klimaforliket i Stortinget med Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre har vi fått bred enighet om verdens – faktisk – mest ambisiøse klimamål. Norge skal følge opp klimaforpliktelsene med 10 prosentpoeng til 9 pst. under 1990-nivået. Norge skal fram mot 2020 påta seg store forpliktelser til å kutte i de globale utslippene av klimagasser tilsvarende 30 pst. av Norges utslipp i 1990. Ikke minst har vi satt oss mål om å være karbonnøytrale i 2030. Dette innebærer at Norge skal sørge for utslippsreduksjoner tilsvarende norske utslipp i 2030. Vi har også bidratt til en internasjonal klimaavtale. Vi har bidratt til utslippsreduksjoner i utviklingsland, og den raskt voksende økonomien som vi ser i Kina og India, er en utfordring. Som jeg sa, er det viktig å handle internasjonalt og ikke bare nasjonalt. Det vi kan løse globalt, er noe av det viktigste her. Får vi på plass internasjonale kjøreregler og avtaler med de store nasjonene, er mye av jobben gjort. Når vi ser hvordan det lett kan endre seg bare med et presidentskifte i USA, ser hvordan holdningene snur seg, er det særdeles viktig. Men det er også viktig for oss – og her er miljøvernministeren en spydspiss – at vi viser statsmannskunst og lederskap i verdenssammenheng på dette området. Vi kan ikke her stå fram med unnskyldninger om at dette kan vi ikke gjøre i dag, men vi skal gjøre det i morgen. Nei, hele den rike vestlige verden har et stort og spesielt ansvar for det vi står overfor. Vi kan ikke si at vi visste, men vi hadde ikke ressurser. Vi har ressurser til å gjøre noe med dette. Det gjenstår selvfølgelig en del. Klimaforliket la et godt fundament, og det klimaforliket må vi bygge på framover også, at vi har et stort, bredt, sikkert og forutsigbart flertall i Stortinget. Vi har lagt redskaper på plass i den norske klimadebatten. Jeg nevner som eksempler Enova, et godt redskap, bilavgifter, etc. Vi er i gang. Men dette blir på mange måter småtterier hvis vi ikke tar de store nasjonale grepene – og de internasjonale grepene. Det er de første stegene som er viktige her. Jeg var inne på klimaforliket i sted. Men jeg vil også si at her valgte de ulike partiene – og det synes jeg også vitner om stort lederskap – å legge ideologiene litt til side for å få det store klimaforliket på plass. Det var ett parti her som stilte seg på sidelinjen i det spørsmålet, et parti som har et helt annet utgangspunkt, som har utgangspunktet at det ikke er menneskeskapte utfordringer vi står overfor på dette området. Jeg vil til slutt si at det er tre hovedutfordringer som vi står overfor: Det er å bekjempe klimaendringene. Det har jeg vært en del inne på, ikke detaljene, det har vært gjort skikkelig rede for det globale tidligere. Men ikke minst er den store utfordringen som må gå parallelt her, spørsmålet om hvordan vi kan legge til rette for en bærekraftig utvikling, ikke bare nasjonalt, men selvfølgelig også internasjonalt, for å få dette til å gå i hop. Så er det å bekjempe fattigdommen. Det er fattigdommen som er en utfordring i bekjempelsen av klimaendringene. Med andre ord: Dette handler til slutt om solidaritet mellom oss, solidaritet ikke bare nasjonalt, men solidaritet internasjonalt. Det er denne delen vi må ta fatt i, og ta fatt i at det er menneskeskapt. Vi må gjøre noe med det. Vi må få u-landene på plass. Vi må få det internasjonale samfunn på plass. Vi må få kjøreregler, slik at vi kan si til våre etterkommere at dette la vi på plass for at verden skulle gå videre, i solidaritetens navn og til beste for våre etterkommere, på en skikkelig og ryddig måte. Dét ansvaret må vi ta, i solidaritetens navn.