Michael Tetzschner (Høyre), 2017-02-09:
Bare noen få bemerkninger til en innstilling som foreligger enstemmig fra komiteen, og som i hovedtrekk er redegjort utmerket for av sakens ordfører. Vi kan kanskje tillate oss å minne om i denne sammenheng at en gang var jo presise tog selve testen på om det var godt styresett i landet. Den italienske diktatoren Mussolini fikk det jo til å hete at det var under ham, i motsetning til den forrige regjering, at togene kom og avgikk presis. Nå har historikere senere studert på om dette virkelig var slik, om det var begrunnet i objektive fakta, slik en riksrevisjon kunne ha kartlagt det, eller om det mer var – skal vi si – kommunikasjonsavdelingen som hadde fått frem dette poenget. Formodentlig kan vi vel anta at både den gangen og nå står den italienske riksrevisjonen kanskje ikke like sterkt som den norske, og derfor skal vi glede oss over det arbeidet som er gjort på et viktig område, som berører så mange menneskers hverdag, for at resten av samfunnet kan fungere ved at de kommer rettidig frem og tilbake til de viktige oppgaver. Nå mangler det ikke på internasjonalt sammenligningsgrunnlag når det gjelder togdrift, og det er jo heller ikke «rocket science», altså rakettvitenskap. Det er internasjonale standarder på hva som er en rimelig fordeling mellom det man kaller planlagt vedlikehold, og det som er hendelsesbasert. Hendelsesbasert betyr at man rykker ut når noe faller ned og ramler over skinnene, eller hva det nå skal være. Det sier seg selv at hvis man har en solid kapitalbase, realkapital, som er intakt, er det det planlagte vedlikeholdet som vil dominere, og det er også mer rasjonelt. Derfor vil jeg gjerne ved denne anledning si – også fordi det ligger litt utenfor det systemet vi arbeider innenfor – at man kan tenke seg at vi også får en økonomisk disiplinering som hadde ligget i at man for den enkelte investering balanseførte investeringen og dermed ble tvunget til å avskrive. Avskrivningen skal altså gjenspeile nedslitingen, men også det vedlikeholdsbehovet og ikke minst den disiplineringen som ligger i at man må sørge for at det underveis i driftshverdagen blir bevilget penger som gjør at realkapitalen ikke ødelegges. Det er atskillig å si om det offentlige budsjettsystemet, som er basert på kontantprinsippet – man tror at så lenge det er penger i kassen, er alt i orden, mens det i virkeligheten kan bygges opp betydelig vedlikeholdsetterslep som ikke fremkommer. Den disiplineringen har man i ethvert privat selskap, som er nødt til å behandle realkapitalen på en bedre og mer offensiv måte enn dette. Jeg vil også si at de antydningene av svar som komiteen har pekt på etter forslag fra Riksrevisjonen, støtter vi veldig oppunder. Men jeg tror at vi må over på å diskutere mer detaljert hva det betyr f.eks. at ledelsen styrker styringen og oppfølgingen av vedlikeholdsarbeidet, både det som utføres i egen regi og av leverandører, ved å etablere en mer systematisk, helhetlig og strategisk styring med vedlikeholdet. Jeg tror svaret ligger nettopp i det at man i driftshverdagen og innenfor det vedtatte budsjett årlig blir tvunget til å skape rom for det vedlikeholdet som må gjøres for at det ikke skal bli tillatt å bygge opp et så stort etterslep. Så kan man jo også se utover den øvrige realkapital som stat og kommune disponerer. Det er en del av det samme problemet, nemlig at det å bevilge penger til vedlikehold ikke er så heroisk som det å innvie helt nye installasjoner.