Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2021-06-15:
Det er partene som har ansvaret for lønnsoppgjøret. Det er de som setter kravene, det er de som forhandler, og det er de som bruker de virkemidlene de har, til å oppnå sine mål. Samfunnet må i utgangspunktet tåle konsekvensene av slike konflikter. Det er også partene som har ansvaret for at arbeidskampen – det er begrepet vi bruker om dette, selv om det kan høres litt rart ut – gjennomføres på en forsvarlig måte og ikke får konsekvenser for liv og helse. Det er ansvaret til fagforeningene, og det er ansvaret til arbeidsgiverne. Men det er også aksept for at dersom det er fare for liv og helse, skal staten gripe inn. De to streikene som Unio gjennomførte i KS-området og i Oslo kommune, fikk etter hvert dessverre slike konsekvenser. I konflikten mellom Unio og KS var det en situasjon ved FREVAR prosessanlegg for energigjenvinning og avfallshåndtering som utløste bekymring. Det lokale brannvesenet – og det er referert til rapporten i proposisjonen, så alle kan gå inn og lese – varslet etter befaring om fare for brann, ikke en gang i fremtiden, men en relativt akutt fare for brann, og en brann som ville være vanskelig å slukke og kunne medføre fare for liv og helse. Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap støttet i sin faglige vurdering denne beskrivelsen, dvs. at det var en situasjon med fare for selvantenning og brann i gjenvinningsanlegget. DSB konkluderte den 4. juni med at virksomheten ikke var i stand til å følge pliktene sine etter brann- og eksplosjonsvernloven. Da er det selvfølgelig slik at det er brannvesenets og DSBs faglige vurderinger som ligger til grunn for Arbeids- og sosialdepartementets vurderinger. I konflikten mellom Unio og Oslo kommune konkluderte Helsetilsynet med at det ville oppstå fare for liv og helse i løpet av dagen 7. juni. Begrunnelsen for konklusjonen var streikeuttaket og manglende innvilgelse av dispensasjonssøknader i hjemmetjenesten i en bydel, stor totalbelastning på helse- og omsorgstjenesten samt betydelig svikt i helsehjelpen overfor enkeltpasienter. Før begge inngrepene ble det innkalt til møte med partene, og der oppfordret jeg partene til å bli enige om tiltak for å avverge faren for liv og helse. I begge tilfellene hadde det vært dispensasjonssøknader fra arbeidsgiver som var blitt avslått, men arbeidstaker tilbød å innvilge dem da det ble kjent at det etter fagmyndighetenes vurdering var fare for liv og helse. Arbeidsgiverne mente imidlertid på det tidspunktet at det ikke var naturlig å søke om dispensasjon på nytt. Jeg har lyst til å knytte en kommentar til dette med dispensasjoner, for det er verken en plikt eller en rett til å søke om eller innvilge dispensasjon. Fagforeningene har ingen plikt til å innvilge dette, de kan si nei. Det er selvfølgelig fordi én side ved dispensasjon er at man underminerer effekten av streiken. Arbeidsgiver har heller ingen plikt til å søke om dette, og det er flere eksempler på arbeidsgiverorganisasjoner i Norge som har som sin politikk at de ikke søker om dispensasjoner. Med grunnlag i de faglige vurderingene og at partene ikke klarte å løse den akutte situasjonen med fare for liv og helse, har departementet ikke noe annet valg enn å gripe inn i de to arbeidstvistene. Jeg har til slutt lyst til å si noe om forholdet til ILO-konvensjonen og kritikken fra ILO. Norge har tidligere fått kritikk av ILO i forbindelse med inngrep i en pågående konflikt. Senest var det i den såkalte oljekonflikten i 2012. De seneste årene har staten vært klaget inn for ILO to ganger, det var vaskeristreiken i 2013 og streik og lockout i private omsorgsbedrifter i 2018. ILO konkluderte i begge disse sakene med at organisasjonsfriheten, retten til frie forhandlinger og retten til å streike ikke var krenket, fordi de mente at det hadde oppstått fare for liv og helse i «essential services». I sine konklusjoner i vaskeristreiken oppfordret likevel ILO staten til å ha en dialog med partene om f.eks. minimumsbemanning eller andre løsninger som kan hindre at det blir nødvendig å stoppe en streik. Den dialogen ble, som representanten Nordby Lunde refererte til, startet under daværende arbeidsminister Anniken Hauglie. Jeg har også tidligere i denne sal sagt at jeg vil ta opp igjen den dialogen – den har nok aldri formelt blitt avsluttet – med utgangspunkt i denne våren. Helt til slutt vil jeg si at jeg mener de faglige vurderingene som ligger til grunn her, må være faglige vurderinger. Jeg redegjør gjerne i spørsmålsrunden for hvordan f.eks. Helsetilsynet rigger seg i en streikesituasjon, men jeg vil understreke at det ikke er slik at arbeidsgiverne i Norge kan bestille faglige vurderinger fra et uavhengig tilsyn, som vi normalt tillegger stor tyngde og vekt.