trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-02-25:
Jeg hørte etter hva representanten Tybring-Gjedde sa, og mitt poeng var at resonnementet hans ikke hang sammen. Det går ikke an på den ene siden å si at Norge skal gjøre seg så bitteliten som mulig, at vi egentlig ikke skal søke innflytelse noe sted, og samtidig klare å ivareta våre interesser i forpliktende internasjonalt samarbeid. Det resonnementet henger ikke sammen. Det er nettopp derfor vi skriver i stortingsmeldinga, som representanten Tybring-Gjedde også var inne på i sitt hovedinnlegg: «Et sentralt mål for norsk utenrikspolitikk de neste årene er derfor å støtte opp om forpliktende internasjonalt samarbeid og det multilaterale systemet, slik at vi kan styrke vår evne til å håndtere felles utfordringer og ivareta norske og globale interesser.» Vi sier videre: «Å forhindre svekkelse av internasjonal rettsorden og multinasjonale styringssystemer er derfor Norges fremste utenrikspolitiske interesse.» Jeg har lyst til å eksemplifisere det med noen av de temaene jeg tok opp i mitt forrige innlegg. Vi har i dag et handelssystem som vi er helt avhengig av, der det er like kjøreregler for oss som et lite land, som det er for USA som et stort land. Det er vår økonomi helt avhengig av – på samme måte som vi er helt avhengig av EØS-avtalen, som også er et multilateralt samarbeid, og på samme måte som vi er helt avhengig av folkeretten, og kanskje spesielt havretten, som er helt avgjørende for Norge. Hadde vi ikke hatt internasjonalt forpliktende samarbeid gjennom bl.a. Verdens helseorganisasjon og forskjellige vaksineallianser nå, kunne vi vært i en enda mer dramatisk situasjon når det gjelder utbruddet av covid-19-viruset. Mitt poeng er følgende: Det går ikke an å tenke at Norge skal melde seg ut eller ikke delta aktivt verken i disse internasjonale organisasjonene, i det multilaterale samarbeidet, i det å reformere og gjøre dem mer effektive og representative, og samtidig tro at det er den beste måten å ivareta norske interesser på. Det nytter heller ikke å bestemme seg for at vi lar være å forholde oss til problemstillinger som stormaktsrivalisering, eller at vi lar være å forholde oss til enkelte land. Det er ikke sånn verden fungerer. Skal vi klare å ivareta våre interesser, som et lite land i en stadig mer urolig og omskiftelig verden, er vi nødt til å ha diskusjoner som den vi har hatt i dag, og vi er nødt til å ivareta samarbeidet med andre land, også land der vi ser at vi ikke er enige om alt, for å kunne få gjennom det som er det viktigste for oss, vår viktigste utenrikspolitiske interesse, nemlig å forhindre svekkelse av internasjonal rettsorden og multilaterale styringssystemer.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2020-02-25:
Jeg tror også det kan bli nyttig å få ekspertgruppas vurderinger og evalueringer ut fra det arbeidet som er gjort. Grunnen til at vi satte det i gang, var nettopp at vi ønsket å få bedre kunnskap også om hvilke mekanismer vi må være oppmerksomme på før barn ufrivillig etterlates i utlandet. Grunnen til at jeg nevner det, er – som jeg var litt inne på i innlegget mitt – at vi ser at vi har aller best mulighet til å hjelpe før barn har kommet til utlandet. Veldig mange av disse vil jo være kjent på ulike måter i hjelpeapparatet, og spørsmålet er også, selv om det ikke er et spørsmål for Utenriksdepartementet som sådant, om vi klarer å snakke godt nok sammen, kjenne til sakene og på den måten forsøke å forhindre at barn kommer til utlandet og ufrivillig blir etterlatt der. Muligheten til hjelp er mye større da enn når de først er kommet til utlandet. Jeg var inne på flere faktorer som gjør det. Det ene handler om suverenitet og det at norske lover og regler åpenbart ikke gjelder i utlandet, men det handler også om at i tilfellene med dobbelt statsborgerskap, som vi har mange av, vil landet man oppholder seg i, typisk se helt bort fra det norske statsborgerskapet og gjøre det vanskeligere for norske myndigheter å hjelpe, fordi man da ikke anser vedkommende som norsk borger, men f.eks. som somalisk eller pakistansk borger. Det er klart at det stiller oss overfor noen utfordringer. Når det så gjelder spørsmålet om å kunne ta kontakt med myndigheter, må man heller aldri helt miste av syne at dette er individuelle saker. Det betyr at vi må være sikre på at det er noen som ønsker vår bistand og vår hjelp. Er det det, behandler vi sakene – som jeg nevnte i det litt mer utfyllende hovedinnlegget – på en bestemt måte, der like saker i så stor grad som mulig behandles likt. Vi har ingen myndighet til å gå inn og f.eks. kreve at koranskoler i Somalia stenges, for norsk lov gjelder ikke i disse landene. Men vi ønsker selvfølgelig å ha en så god dialog som mulig med myndighetene i ulike land der denne problemstillingen jevnlig kommer opp, og der norske statsborgere med jevne mellomrom er involvert. Den andre begrensningen som jeg også var litt inne på, og som er en veldig reell begrensning, er at så lenge barna er mindreårige, gjelder foreldreansvaret fullt ut. Det vil si at vi i utgangspunktet ikke kan gå inn og overstyre de valgene foreldrene tar. De valgene foreldrene tar på vegne av sine barn, kan av og til være veldig vanskelige å forstå, men det er altså utgangspunktet, og at norsk lovgivning ikke gjelder i utlandet, noe som gjør at vi ikke har de tvangsmidlene man ellers, i andre sammenhenger, kan se for seg å bruke i Norge. De vil ikke være tilgjengelige for oss i utlandet. Men innenfor de rammene som gjelder, og med det veldig sterke ønsket om å kunne bistå og hjelpe, jobber vi selvsagt med disse problemstillingene, og det at vi har hatt disse spesialrådgiverne på fire ambassader, som nå også jobber veldig godt med å rådgi andre ambassader, har vært en ganske viktig hjelp både i å kartlegge og i faktisk å kunne hjelpe.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2020-02-25:
Jeg skal spørre utenriksministeren om noe fordi jeg faktisk lurer på noe. Det er ikke alltid slik man bruker disse spørsmålene i denne salen. Det er forfriskende. Utenriksministeren nevnte i sitt innlegg at vi skal bruke handlingsrommet mer. Når man leser meldingen, får man inntrykk av at vi skal gjøre mer flere steder, og det er bra – det trengs. Meldingen peker også på at de som jobber, både ute og hjemme, skal jobbe på en litt annen måte – innhente mer kunnskap, både innenfor det multilaterale systemet og på landnivå. Komiteen reiser mye, og jeg har ikke inntrykk av at de som befinner seg på ambassadene, har lite å gjøre. Det gjelder heller ikke her hjemme. Jeg lurer rett og slett på om utenriksministeren kan si noe om – siden meldingen ikke har noen budsjettmessige konsekvenser – de som allerede er der, skal jobbe mer eller jobbe mindre med andre ting. Hvordan skal dette løses?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-02-25:
Jeg vet nesten ikke hvor jeg skal begynne å stille spørsmål. I innlegget sitt nevnte utenriksministeren at vi skal ha allianser med både likesinnede land og de som ikke er fullt så likesinnede. Det skal være brede allianser, ble det sagt. Hvis vi husker litt tilbake i tid, boikottet vi apartheidregimet i Sør-Afrika. Det hadde bred oppslutning i det norske folk, men vi driver ikke med slikt lenger. Vi samarbeider med land i den arabiske verden som bryter menneskerettighetene hver eneste dag, som gjør forskjell på kvinner og menn, at de ikke har likeverd og ytringsfrihet. Det er ingen som sier det samme om det. Der skal vi bare fortsette å ha dialog, vi skal samarbeide og støtte. Hvorfor er man ikke like prinsipiell overfor de landene som på vel så grundig vis bryter menneskerettighetene hver eneste dag? Hvorfor er dialog det eneste alternativet når det gjelder disse landene?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-02-25:
Det svaret betyr ingenting. Man sier at det er en god idé å samarbeide med land som bryter menneskerettighetene hver eneste dag, og som putter sine kvinner i fengsel. Jeg vet ikke om det har blitt noe bedre i Saudi-Arabia de siste 10–20 årene – jeg tviler på det. At Saudi-Arabia har stor innflytelse i verden, er noe helt annet. At de også har fått formannskapet i den organisasjonen du nevnte, er vel ingen grunn til at vi skal være mindre prinsipielle. Hva er egentlig den prinsipielle forskjellen på apartheidregimet i Sør-Afrika og regimet i Saudi-Arabia, som utenriksministeren til og med besøker for å snakke med og ha en dialog om menneskerettighetssituasjonen med, som ikke har blitt bedre gjennom årene, og som helt sikkert ikke blir bedre i morgen heller, uansett hvor mye bitte lille Norge tar det opp med Saudi-Arabia. Det samme gjelder en rekke andre land. Kanskje det er på tide at Norge innser sin størrelse og ikke forsøker å spille verdenspoliti overalt og heller støtter prinsippet, nemlig at vi ikke forholder oss til land som bryter menneskerettighetene så grundig som f.eks. Saudi-Arabia.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-02-25:
Jeg ber utenriksministeren lytte og ikke legge ord i min munn som jeg ikke har sagt. Vi skal forholde oss til EØS-avtalen. Vi skal forholde oss til nordområdene. Vi skal forholde oss til NATO. Vi skal forholde oss til Norden. Nettopp de avtalene som berører det som er i vår interesse – der skal vi være aktive, og der skal vi engasjere oss. Men vi behøver ikke nødvendigvis være aktive i Afrika, selv om representanten Elvenes sa at vi skal være aktive i Afrika. Vi trenger ikke være aktive i Afrika hvis vi tror vi skal stanse migrasjonsstrømmene. Vi trenger å være aktive der vi har interesser. Faktisk er det slik at vi har størst migrasjon fordi vi er aktive, og ikke minst migrasjon fordi vi er aktive. Så det er ikke slik at et aktivt engasjement i Nord-Afrika og i Midtøsten har ført til færre innvandrere til Norge, selv om Hårek Elvenes sannsynligvis hadde ønsket det, vil jeg anta. Poenget er hvilken rolle vi skal spille. Vi skal ikke legge ned FN. Poenget er hvilken rolle Norge, et bittelite land, skal spille i FN. Vi trenger ikke å være et av verdens mest sentrale land for at FN skal overleve.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2020-02-25:
I ein debatt i regi av Agenda på Kulturhuset her i Oslo tidlegare i vinter sa utviklingsministeren at når det kjem til mattryggleik og berekraftige matsystem, var han villig til å satse stort og til å samarbeide på tvers av det politiske spekteret. I innstillinga til denne meldinga fremja Senterpartiet ein merknad om at Noreg bør prioritere mattryggleik og deltaking i fora der nettopp dette står i sentrum. Regjeringspartia og utanriksministeren stiller seg likevel ikkje bak desse merknadene. Då er mitt spørsmål: Kvifor ynskjer ikkje utanriksministeren å tilrå at regjeringspartia stiller seg bak ein merknad om at Noreg bør styrkje innsatsen for multilateralt samarbeid omkring genetiske ressursar og mattryggleik?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2020-02-25:
Ut frå det kan ein vel då slutte at det er eit mindre tett samarbeid mellom utanriksministeren og regjeringspartia enn det kanskje har sett ut som, og som det ofte er mellom regjeringsparti og statsrådar. Men eg har eit anna spørsmål. SV og Senterpartiet peikar i denne innstillinga på at kravet til økonomisk liberalisering som utviklingslanda vart påtvinga på 1980-talet, har vore med og lagt grunnlaget for den økonomiske ulikskapen som me ser innanfor mange land i dag. Me veit jo at liberalisering fører til auka ulikskap. Er utanriksministeren samd i at dette er ein naudsynt faktor å ta med for å kunne forstå den situasjonen me ser i mange land rundt oss i verda i dag?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-25:
Jeg ble egentlig fristet til å ta opp en av mine favorittdebatter med representanten Tybring-Gjedde, nemlig salg av militært materiell til de samme diktaturstatene i Midtøsten, som Fremskrittspartiet jo der er for. Men jeg skjønner at jeg ikke kan spørre om det, så jeg skal heller spørre utenriksministeren om et viktig anliggende for oss i SV. Ved hver eneste anledning vi har sett tilsvarende sikkerhetspolitisk internasjonalt skifte som det vi står oppe i nå, tidligere, har Norge satt ned en forsvarskommisjon for å diskutere igjennom vår forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det skjedde etter unionsoppløsningen, etter første verdenskrig, etter andre verdenskrig, etter Vietnamkrigen og etter den kalde krigen. Mange vil jo mene at denne meldingen beskriver en så stor endring i måten verden fungerer på og i utviklingen i forholdet mellom stormaktene, at det ville være veldig relevant å gjøre noe slikt på nytt. Vil regjeringen på nytt vurdere spørsmålet om å sette ned en ny norsk forsvarskommisjon?
Hårek Elvenes (Høyre), 2020-02-25:
Utenriksminister Knut Frydenlund fra Arbeiderpartiet sa på 1970-tallet at Norge var et lite land i en farlig verden. Det gjelder fortsatt. Men når man hører på representanten Tybring-Gjedde, høres det nesten ut som om Norge er upåvirket og ikke skal forholde seg til den verdenen som vi er en del av. Representanten Tybring-Gjedde sier at vi skal føre en utenrikspolitikk som gagner norske interesser. Norske interesser lever ikke i et vakuum, norske interesser finner sin løsning i et verdenssamfunn. Hva hadde Norge vært uten havretten, som har tilført vårt land enorme verdier? Og folkeretten – vårt førstelinjeforsvar: Hva hadde NATO og vårt nasjonale forsvar hatt å stille opp med hvis ikke folkeretten hadde stått der som en buffer for – i verste fall – ekspansive stormakter? Så må jeg spørre representanten Tybring-Gjedde: Er representanten fremmed for at det som skjer f.eks. i Afrika – klimaendringer, migrasjon, store flyktningstrømmer – også påvirker Norge? Siden representanten Tybring-Gjedde benyttet talerstolen til å stille punktvise spørsmål til utenriksministeren, forbeholder jeg meg retten til å gjøre det samme: Hva skal erstatte FN, De forente nasjoner? Hvilken arena skal verdens land ha for å kunne møtes og avdømme og søke løsninger på internasjonale problemer? Hvordan skal man kunne klare å opprettholde en regelbasert internasjonal verdensorden hvis man setter et stort kryss over FN? Representanten Tybring-Gjedde har meget som han må utdype nærmere, om han med troverdighet skal kunne hevde at Norge skal føre en utenrikspolitikk som utelukkende gagner norske interesser.
Ingjerd Schou (Høyre), 2020-02-25:
Det er en enstemmig komité som står bak innstillingen. I dag skal Stortinget gi sin godkjennelse til de siste innretningene som vil gjøre det mulig for Norge å gjennomføre et kortsiktig overgangslån til Somalia. Selve handlingen, det å gjennomføre lånet, ble godkjent under behandlingen av statsbudsjettet for 2020, men det trengs også en godkjennelse for å sørge for at selve handlingen kan gjennomføres til ønsket tidspunkt. Overgangslånet vil inngå i en multilateralt koordinert operasjon, og målet er å innbetale Somalias misligholdte lån fra Verdensbankens fond for de fattigste landene, International Development Association. På grunn av usikkerhet rundt det endelige lånebeløpet i norske kroner og den praktiske gjennomføringen regjeringen foreslår ved bruk av Norges Bank og valutareservene, bes Stortinget om å gi nye fullmakter, slik at overgangslånet gis i amerikanske dollar. Hvis operasjonen gjennomføres i løpet av den første uken i mars 2020, slik det legges opp til, blir overgangslånet på om lag 360 mill. amerikanske dollar. Det eksakte beløpet vil avhenge noe av kursforholdet mellom amerikanske dollar og Norges spesielle trekkrettigheter ved gjennomføringstidspunktet. For å ta høyde for denne usikkerheten foreslås det en ramme på fullmakten på 400 mill. amerikanske dollar. Det er viktig å presisere at lånet fra Norge kanaliseres gjennom Verdensbanken, ikke til Somalia. Overgangslånet følges umiddelbart opp ved at Somalia får et nytt lån fra Verdensbanken, som umiddelbart benyttes til å innfri overgangslånet fra Norge. Normalt vil transaksjonen skje i løpet av få timer. Dette er teknisk, men det er store beløp, og det er viktig for Somalia. Norge har bidratt aktivt i freds- og stabiliseringsarbeidet i nettopp Somalia siden begynnelsen av 2000-tallet og har en god dialog med somaliske myndigheter og de internasjonale finansieringsinstitusjonene. Tilsagn om kortsiktig overgangslån fra Norge føyer seg således inn i Norges eksisterende engasjement for Somalia. Somalia har de siste årene gjennomgått en rekke reformer. Landet har også etterlevd tre suksessive økonomiske reformprogrammer i IMF-regi og er i gang med det fjerde. Gjeldsslette er en av de høyeste prioriteringene for Somalias regjering. Det er positivt at regjeringen har tatt initiativ til at Norge kan bidra aktivt til å hjelpe et land som har gjennomgått og fortsatt gjennomgår store prøvelser.
Erlend Larsen (Høyre), 2020-02-25:
Det er et viktig tema som løftes i representantforslaget. I dag er det kun Nasjonal behandlingstjeneste for transseksualisme ved Rikshospitalet som gir et komplett tilbud til mennesker med kjønnsinkongruens, eller kjønnsdysfori. Tilbudet som gis, er godt, men kapasiteten er altfor liten i forhold til den voldsomme økningen vi har sett de siste ti årene. I 2012 ble det henvist 33 personer til NBTS. Seks år senere ble det henvist 206 personer – med andre ord en økning på 173 personer. Av de 206 menneskene som ble henvist i 2018, ble 154 født som jente. Av disse igjen var mer enn halvparten i alderen fra 15 til 17 år. Den markerte økningen på så få år gir utfordringer for både NBTS og det enkelte menneske som er berørt. Statsråden bekrefter i sitt brev til komiteen at Nasjonal behandlingstjeneste har kapasitetsutfordringer, og at økt bemanning ikke fullt ut har klart å kompensere for den store økningen i antall henvisninger. Vi vet for lite om hva som er årsaken til den voldsomme økningen. Enkelte forklarer det med at mennesker med kjønnsinkongruens kommer ut av skapet, slik vi opplevde det blant homofile for flere år tilbake. Andre hevder at sosiale medier, som YouTube, Facebook osv., er med på å påvirke økningen. Jeg håper vi kan få til et skandinavisk forskningsprosjekt, slik at vi kan få større kunnskap om dette feltet. Uansett årsak til den voldsomme økningen fører det til at mange velger å henvende seg til bl.a. fastleger og sexologer for å påbegynne behandlingen med pubertetsblokkerende hormoner. Det er etter Høyres syn svært uheldig at Nasjonal behandlingstjeneste for transseksualisme ved Rikshospitalet ikke har tilstrekkelig kapasitet til å ta vare på alle menneskene som er i en fortvilt situasjon. Et begrenset behandlingstilbud på kun ett sted kan føre til at pasient- og brukerrettighetsloven, som bl.a. skal sikre at alle pasienter har rett på ny vurdering hos spesialist, blir brutt – slik det blir beskrevet i representantforslaget. Når vi i Høyre ikke støtter representantforslaget fra SV, er det bl.a. fordi regjeringen i 2017 satte i gang et arbeid med å lage nasjonale, faglige retningslinjer for behandling av kjønnsinkongruens. Retningslinjene skal etter planen være ferdig i 2020. Arbeidet som nå pågår i Helsedirektoratet og i regionale helseforetak etter initiativ fra departementet, har det samme formålet som det SV foreslår i representantforslaget – å etablere et differensiert tjenestetilbud som dekker hele spekteret av individuelle behandlingsbehov knyttet til kjønnsinkongruens. Som en del av dette arbeidet forventer vi at det kommer flere regionale tilbud innen statens helsetjeneste for mennesker med kjønnsinkongruens.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2020-02-25:
I Norge er kjønn viktig. Det første vi spør bekjente om når de har fått barn, er: Ble det gutt, eller ble det jente? Kjønn er identitetsskapende, og det følger med et stort sett av forventninger i så måte. Heldigvis begynner de mest stereotypiske trekkene å forsvinne. Det er bra. Jeg håper og tror at vi er i gang med å få et mer tolerant Norge overfor det uvanlige – at vi med dagens behandling i Stortinget vil legge til rette for en mer rettferdig behandling av barn som transer, at vi gir hverandre anledning til å bli klokere og treffe gode tiltak slik at barn og unge som vokser opp i landet – ja, i hele landet – skal bli møtt med respekt og lyttende voksne som kan gi gode råd og god behandling på veien videre. Arbeiderpartiet er opptatt av at vi skal tilrettelegge for et åpnere samfunn med mer aksept for mangfold, at man skal møte fagfolk, og at det er evidensbasert kunnskap som legges til grunn for den eventuelle behandlingen man får – og ikke fordommer og foreldede holdninger. Det er et økende antall barn med kjønnsinkongruens. La oss håpe at denne økningen handler om at vi som samfunn møter det uvanlige på en mer vanlig måte. Videre er vi opptatt av at det må bygges opp lokale og regionale tilbud. Dette har også helseminister Høie lovet. Under PRIDE-uken i 2018 lovet han at dette skulle komme på plass. Nå skriver vi 2020, og det er fremdeles ikke registrert annet enn et ønske om å få det til. Vi er utålmodige, og vi etterlyser handlekraft i så måte. Jeg kjenner en flott jente som heter Anna og er fra Rogaland. Hun bor nå i Nord-Norge. Hun gikk i barnehage med min sønn – de er begge nå 13 år. Anna ble født i en guttekropp og døpt Adrian, men det er levnet liten tvil om at hun er en skjønn jente med forhåpentligvis alle muligheter i sin framtid. At det var rart at Anna gikk fra å være gutt til å bli jente i løpet av barnehageårene, var det kun vi voksne som syntes. Anna legger ikke skjul på hvordan hun har det i dag. Hun har det veldig bra – men det er takket være foreldre og besteforeldre som har stått trygt på sidelinjen og gitt henne trygghet og tilbakemeldinger på at hun er et fantastisk barn. Det er ikke nødvendigvis den samme tilbakemeldingen Anna har fått i møte med helseapparatet. Avslutningsvis tar jeg opp de forslagene som Arbeiderpartiet står bak i innstillingen.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2020-02-25:
Rapporten «Rett til rett kjønn – helse til alle kjønn», utarbeidet av en ekspertgruppe i Helsedirektoratet, har påpekt behovet for økt kompetanse i alle deler av helsetjenesten for å sikre at mennesker som opplever kjønnsdysfori, får tilbud om faglig forsvarlig helsehjelp og møtes av helsepersonell med forståelse og respekt. Det er et behov for tilstrekkelig kompetanse også i primærhelsetjenestene, selv om pasientgruppen er liten. Mitt spørsmål til statsråden er i så måte: Hva slags tiltak vil statsråden vurdere å iverksette for å bygge opp nødvendig kompetanse i denne delen av helsetjenesten?
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2020-02-25:
Jeg takker for svaret. Internasjonale levekårsundersøkelser viser nedslående tall om psykisk uhelse hos personer som opplever kjønnsinkongruens og tilhørende ubehag og plager. Den utsatte situasjonen fører for mange til det som også kan kalles for minoritetsstress, en tilleggsbelastning som individer fra stigmatiserte grupper utsettes for på grunn av sin minoritets posisjon. Møter med fordommer og avvisning og avsky kan være med på å bidra til uhelse i denne gruppen. Hvilke tiltak tenker statsråden det vil være mulig å iverksette for å fremme helsen til mennesker som opplever kjønnsinkongruens? En vet mye om hva som fungerer, uavhengig av det en har på høring.
Åshild Bruun-Gundersen (Fremskrittspartiet), 2020-02-25:
Fremskrittspartiet ønsker å avvikle enhver form for monopol. Jeg kan nesten ikke komme på et eneste monopol som har livets rett – heller ikke når det kommer til behandlingstilbud for personer med kjønnsinkongruens. I dag er det kun ett offentlig behandlingstilbud i Norge for personer med kjønnsinkongruens, og det er Nasjonal behandlingstjeneste for transseksualisme, NBTS, ved Rikshospitalet. Ventetiden er lang, klagemuligheten på beslutningen er begrenset, og det burde heller ikke være nødvendig å samle absolutt alt av behandlingstilbud for denne gruppen på ett sted. Derfor støtter Fremskrittspartiet forslagsstillerne i at det skal etableres behandlingstilbud på flere steder, og at det skal etableres en ordning hvor det faktisk går an å få en ny vurdering av personer som har fått avslag ved NBTS. Miljøet i Norge er lite. Fremskrittspartiet mener at høyspesialisert genital kirurgi nok bør gjøres i samarbeid med andre nordiske land for å sikre et godt kompetansemiljø og god kvalitet på tilbudet. Det er flere forslag som er fremmet i denne saken som Fremskrittspartiet i utgangspunktet kunne stemt for. Det er fornuftig å sørge for at behandlingstilbudet gjøres lettere tilgjengelig. Hormonell behandling behøver f.eks. ikke være en oppgave forbeholdt kun NBTS. For alle andre pasienter som av andre grunner enn kjønnsinkongruens har behov for hormonell behandling, gis dette tilbudet hos fastlegen. Fremskrittspartiet har i denne saken likevel valgt å avvente utredningen regjeringen har satt i gang, fordi den er ventet å være klar snart. Vi forventer derfor at regjeringen i løpet av året gjør endringer eller legger fram saker for Stortinget, sånn at behandlingstilbudet for personer med kjønnsinkongruens blir bedre. At køene må ned, at monopol må oppheves, og at kvaliteten må bli best mulig, er grunnleggende verdier i Fremskrittspartiets helsepolitikk – også på dette området.
Åshild Bruun-Gundersen (Fremskrittspartiet), 2020-02-25:
Hver natt blir eldre og skrøpelige personer sendt hjem fra sykehus. Det er dessverre åpenbart at regjeringen ikke har lyktes med å sikre samhandling i helsetjenesten. Fremskrittspartiet registrerer at helseministeren har beordret full stopp i nattransport, og at ministeren har bedt Helsedirektoratet om å utrede utskrivningsprosess og pasientforløp for bedre samhandling, men det har ikke akkurat stoppet nattransport av eldre og skrøpelige. Jeg må si jeg blir oppriktig lei meg over at eldre og syke mennesker blir behandlet på den måten. Det er noe alvorlig galt med systemet. Demente Sissel Møller falt ned en trapp i hjemmet i romjulen og ble kraftig forslått. Fra Ullevål sykehus ble hun sendt hjem i tøfler, pysj, med full bleie og to konvolutter med medisiner, uten at sykehuset visste om det var noen hjemme for å ta imot henne. Det eneste de pårørende ba om, var at hjemkjøring av eldre mennesker uten sykehjemsplass skulle skje under trygge omstendigheter. Sykehuset på sin side mente at hun var utskrivningsklar og fulgte bare rutinene. Men Sissel var dement og pleietrengende. Sykehuset har i ettertid beklaget overfor familien og sagt at de vil gå gjennom sine rutiner for hjemsendelse. Det er åpenbart at personer med demens også har rett til å møtes med verdighet og trygghet. Det bør være et minstekrav at sykehusene forsikrer seg om at det er noen hjemme for å ta imot dem når de sendes hjem, og at de slipper å bli sendt hjem midt på natten. Sissel Møller er bare en av mange – en av mange skrøpelige eldre som hver uke sendes hjem fra sykehus enten midt på natten eller med sviktende oppfølging. Flere regjeringer har forsøkt å få sykehus og kommuner til å samarbeide bedre om pasientene, uten å lykkes. I den reviderte nasjonale helse- og sykehusplanen som Stortinget behandler denne våren, legger regjeringen opp til at det skal etableres helsefellesskap mellom sykehus, kommuner, fastleger, pasienter og brukere. Det viktigste for brukerne av helsetjenestene våre er at de fungerer godt, og at de ulike etatene arbeider sammen, ikke mot hverandre. Fremskrittspartiet tror nok at det kan være et klokt grep å etablere helsefellesskap. Likevel må jeg si at når helseministeren beordrer stans i nattransport for sykehusene, og det ikke fører til at sykehusene stanser bruk av nattransport, er det noe alvorlig galt med systemet. Jeg håper at helseministeren kan klargjøre hvordan dette kan ha seg, og hva statsråden har tenkt å gjøre framover for faktisk å få en stans i nattransport.
Åshild Bruun-Gundersen (Fremskrittspartiet), 2020-02-25:
Helse- og omsorgskomiteen har behandlet et representantforslag om pårørendepolitikk. Regjeringen jobber med en pårørendestrategi og vil følge opp strategien med en handlingsplan. Strategien er forventet å se helhetlig på pårørendes situasjon og at sentrale områder i pårørendes liv blir belyst, deriblant helse, tilknytning til arbeidslivet og økonomi. Helse- og omsorgskomiteen vil understreke at pårørende er en viktig ressurs, både for sine nærmeste og for samfunnet. Det er viktig å støtte og avlaste de pårørende, slik at de kan ta vare på sin egen helse og ha mulighet til å kombinere yrkes- og samfunnsliv med omsorg for sine nærmeste. Det er 800 000 pårørende i Norge i dag. De gjør en uvurderlig innsats, og dette er et viktig område å finne gode løsninger på. Jeg vil med dette legge fram komiteens innstilling. For Fremskrittspartiets del kommer vi ikke til å støtte noen av de løse forslagene i saken, rett og slett fordi vi venter på at regjeringen skal sluttføre arbeidet med pårørendestrategien og handlingsplanen, som Fremskrittspartiet igangsatte da vi var en del av regjeringen. Vi har store forventninger til dette arbeidet og ser fram til en større debatt om dette i nær framtid.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-25:
Ventetida ved Nasjonal behandlingsteneste for transseksualisme har vore og er lang, og det kjem i stor grad av fleire tilvisingar. Forslagsstillarane frå SV føreslår fleire tiltak for å sikra alternative behandlingstilbod for transpersonar. I denne saka meiner eg og Senterpartiet at helseministeren har gjort god greie for saka i brevet sitt til komiteen. Det vert utarbeidd nasjonale faglege retningslinjer, det er sett i gang ein prosess for å greia ut framtidig organisering av behandlingstilbodet i spesialisthelsetenesta på området, og det er etablert ei nasjonal behandlingsteneste éin plass i Noreg, på Rikshospitalet, fordi det handlar om ei relativt lita pasientgruppe med behov for høgspesialisert behandling. Anna behandling og oppfølging skal gå føre seg i andre delar av helsetenesta, og for desse er det viktig å få desentraliserte tilbod av det som ikkje er høgspesialisert teneste. Det er viktig at denne behandlinga er fagleg fundert, og at det finst vitskapeleg evidens for at behandlinga er hensiktsmessig for den aktuelle pasientgruppa. Senterpartiet slår i merknader i innstillinga fast at kirurgi og hormonbehandling er «svært inngripende og til dels irreversible behandlinger som er forbundet med risiko for alvorlige komplikasjoner og bivirkninger», og at det ikkje er eit mål i seg sjølv å senka terskelen for når slik behandling skal tilbydast, særleg når det i stor grad er barn og ungdom som i aukande grad ønskjer slik behandling. Harry Benjamin ressurssenter seier i høyringssvaret sitt at det bør stillast svært strenge krav til kva som utløyser livsendrande behandling med hormon og kirurgi, og at det bør vera ein absolutt føresetnad at behandlinga, moglege biverknader og utilsikta effektar er trygt forankra i forsking på faktisk effekt. Så synest eg det bør nemnast i denne debatten at det òg er kome mange eksempel på at ungdom som føretar kjønnsskifte, kan få problem etterpå. NRK har hatt ein omtale av det, og òg ny forsking frå Finland aktualiserer denne problemstillinga. Men vi støttar det som er merknadene frå fleirtalet i denne saka, og vi er saman med SV og Arbeidarpartiet med på forslaget om å be om ei gjennomføring av ei levekårs- og livskvalitetsundersøking.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-25:
Det finst mykje forsking som viser at mange har positiv effekt av å skifta kjønn, men i Finland har det akkurat blitt publisert ny forsking som går imot det som har vore den kanskje gjengse oppfatninga, om at dei aller fleste får det betre. Den nye forskinga viser at det ikkje er tilfellet for mange unge transpasientar i Finland i alderen 13–18 år. Fleirtalet av dei som begynner med hormonbehandling før dei har fylt 18 år i Finland, finn inga psykisk lindring i behandlinga, og ei lita gruppe får det også verre med seg sjølv. NRK har jo i sine reportasjar vist at det òg er jenter i Noreg som angrar på at dei har gjennomført ein sånn type irreversibel behandling. Eg forventar ikkje at statsråden skal meine noko spesifikt om dette, men ser statsråden problemstillinga i at ein skal ha høg terskel for å gjera irreversible endringar og hormonbehandling/kirurgi hos svært unge jenter og gutar?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-25:
Overskrifta i forslaget er å sikra alternative behandlingsformer, og det kan jo vera ei litt anna tilnærming enn at ein må bli kvitt køen på det behandlingstilbodet som er, og at færre treng å venta så lenge. Eg oppfatta òg at det er ein kritikk mot at terskelen for å få den typen høgspesialisert behandling er for høg – at det òg ligg til grunn i forslaget – og det er jo ei litt anna problemstilling. Senterpartiet støttar fullt opp om det statsråden svarar, og er einig i at behandlingstilbodet må breiast ut, det som kan breiast ut, og vera desentralisert. Men etter det statsråden svarte på spørsmålet: Vil statsråden sørgja for at det blir ei slags følgjeevaluering av dei behandlingane som blir gitt, slik at vi får veta meir i Noreg om kva som kan vera det problematiske?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-25:
Midt på natta vert sjuke eldre frakta heim frå sjukehusa, og det skjer i stort omfang. VGs kartlegging av AMK-sentralane viste at i 2018 var det minst 1 546 turar med eldre over 74 år mellom klokka ti og klokka sju om morgonen. 461 av turane gjaldt pasientar på 90 år eller eldre, og vel 600 turar gjekk frå sjukehuset mellom midnatt og klokka fem. Det er ganske ufatteleg å tenkja på at dette skjer i norsk helsevesen. Den store auken i nattransportar som har vore etter samhandlingsreforma, er etter det Senterpartiet vurderer, ein konsekvens av at spesialisthelsetenesta er for lite verdistyrt, at dagens sjukehus er pressa, med sprengt kapasitet, og at dagens regjering ikkje har følgt opp samhandlingsreforma og har tillate ein reduksjon av sengekapasitet og kutt i ambulansetenesta som i særleg grad har gått ut over dei skrøpelege eldre. Ambulansetenesta må prioritera hasteoppdrag og nedprioritera gamle sjuke som berre skal transporterast heim. Det er heller ikkje uvanleg at ein må byta ambulanse på vegen heim. Innsatsstyrt finansiering kombinert med kommunal betalingsplikt for utskrivingsklare pasientar gir i tillegg veldig sterke økonomiske insentiv for hurtig utskriving frå sjukehus. I dag er arbeidet med god og forsvarleg utskriving frå sjukehus nøye regulert i lov og forskrift. Likevel er praksisen ute i helseføretaka ein heilt annan i mange tilfelle, og det at pasienten sjølv, dei pårørande og kommunehelsetenesta skal verta involverte, skjer sjeldan. Ein har òg rett til å få både oppnemnd koordinator og individuell plan, men pasientrettane verkar ikkje å gjelda dei gamle sjuke og skrøpelege i like stor grad som andre pasientar. Statsråden har gitt beskjed til dei regionale helseføretaka om at nattransportar ikkje skal førekoma med mindre pasienten ønskjer det sjølv eller det er andre spesielle forhold. Det hjelpte ikkje. No har det kome inn i oppdragsdokumentet, men Senterpartiet vil at dette skal forankrast i Stortinget, og det må òg spesifiserast at ambulansebyte normalt ikkje skal skje. Det er godt lovverk i dag, men problemet er at helseføretaka ikkje følgjer opp sine eigne retningsliner. Senterpartiet vil føreslå auka sengekapasitet, evaluera utskrivingsprosessen og gi pasientar og pårørande reell medverknad. Med det vil eg anbefala dei forslaga som Senterpartiet er ein del av.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-25:
Riksrevisjonen har jo påpeikt at samhandlingsreforma ikkje er følgd opp under denne regjeringa, og at føresetnadene for ho ikkje var til stades. Eg har eit spørsmål, for det er jo fleire ting som gir grunn til bekymring. Ein ting er nattransportane, som VG har påvist skjer i stort omfang. NRK påviste at det var store problem med den andre pasienttransporten, som skjer på dagtid, med lange ventelister på taxi, venting på fly i nord osv. – uverdige transportar der òg. Det var òg ein artikkel i VG no før jul om at det ikkje berre gjeld nattransportar, men det er mange uheldige, uverdige flyttingar på kryss og tvers i sluttfasen av livet. Det verkar som at statsråden ikkje har kontroll på denne viktige delen av helsetenesta, og at det er media som må fortelja oss i opposisjonen kva som faktisk er realiteten. Kva kunne statsråden ha gjort for å få denne kunnskapen opp tidlegare?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-25:
I svaret frå statsråden står det at Helsedirektoratet no skal «utrede hva som er ønsket innretning av utskrivningsprosessen», og at ein treng eit forpliktande samarbeid. Men dette er jo allereie lovfesta. I § 6-2 i lova om kommunale helse- og omsorgstenester står det at samarbeidsavtalane skal innehalda retningslinjer for utskrivingsklare pasientar og utskrivinga, og i § 3-15 i spesialisthelsetenestelova er det òg lovfesta at sjukehus skal varsla kommunane i god tid og førebu utskriving i samarbeid med dei partane det gjeld. Dette er jo lovkrav, som er den sterkaste styringsforma, som tilsynelatande ikkje har vorte følgde opp av denne regjeringa. Korleis kan ein da tru at ei ny utgreiing skal gjera ting betre, når ei lovfesting ikkje har fått nokon konsekvens under denne regjeringa?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-25:
Det er ei oppfølging til statsrådens siste innlegg i debatten. Han brukar veldig mykje tid på alt det vi krev skal lovfestast, og det er direkte – kva kan eg seia frå denne talarstolen – det er ikkje riktig. Vi føreslår ikkje i denne sal no i dag at ein skal lovfesta det med utskriving. Det var det eg tok opp i mitt innlegg: Det er allereie lovfesta, så det treng vi ikkje lovfesta igjen. Min kritikk går på kvifor regjeringa ikkje sørgjer for at det som er ei lovfesta plikt for helseføretaka i dag, vert følgt opp i praksis. Vi føreslår ikkje ny lovfesting i dag. Når statsråden seier at vi føreslår ein haug med lovfestingar elles, bør han kanskje koma og fortelja kva konkret han då siktar til, for elles synest eg det vert ei ganske spesiell debattform.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2020-02-25:
Helse- og omsorgstenesta ville ikkje ha gått rundt om vi som pårørande ikkje hadde brydd oss. Ifølgje tal frå Pårørendealliansen er det i dag 800 000 pårørande i Noreg. Det gjeld ektefellen som tar seg av kona si, som har fått demens. Det gjeld søstera til den rusavhengige. Det gjeld dei pårørande til den alvorleg psykisk sjuke. Det gjeld foreldra som tar seg av sitt sterkt funksjonshemma barn. Desse gjer eit omsorgsarbeid tilsvarande 110 000 årsverk – om lag like stort som innsatsen frå det offentlege. Pårørande til personar med store omsorgsbehov gjer ein stor jobb. Det som er uforståeleg, er at pårørandepolitikk likevel er så fråverande i det politiske ordskiftet. Frå studiar med pårørande veit vi at opp mot 50 pst. av dei pårørande sjølve utviklar helseproblem. Tilsyn viser at kommunar ikkje vurderer dei pårørande si omsorgsbyrde eller behovet for avlastning. Undersøkingar viser at pårørande er bekymra for at dei ikkje får nok hjelp frå det offentlege. Dei er bekymra for eiga helse og eigen økonomi og stressar med å klara både jobben og omsorgsrolla. Slik kan vi ikkje ha det. Omsorgsstønad – tidlegare omsorgsløn – vart innført i 1988. I dag ser vi at ordninga ikkje fungerer slik ho skal. Ifølgje Pårørendeundersøkelsen 2017 får dei fleste pårørande ikkje nokon form for økonomisk kompensasjon. Det er stor variasjon mellom kommunar i praktisering av ordninga, og det er stor ulikskap i betaling og utrekning av timar. Særleg kjem det tilbakemeldingar om at foreldra til funksjonshemma barn opplever situasjonen som tilfeldig og urettferdig. Dette viser behovet for ein ny og betre pårørandepolitikk. Senterpartiet har fremja forslag for Stortinget om nettopp dette. Vi føreslår i dag ei reell styrking av omsorgsstønadsordninga. Vi vil gi kommunar plikt til å tilby pårørande ein avtale om fast kontaktperson, rett til avlastning, opplæring, fridagar og tiltak for å ta vare på eiga helse. Vi føreslår ein nasjonal opptrappingsplan for utbygging av dagaktivitetsplassar og korttidsopphald, også for å sikra avlastning og tryggleik for dei pårørande. Ifølgje ei nyleg undersøking frå Norske Kvinners Sanitetsforening svarte seks av ti som vart spurde, at dei ønskte hjelp og støtte frå frivillige. Undersøkinga viste at kvar veke bruker pårørande i Noreg i snitt 7,6 timar på å hjelpa ein pleietrengande slektning. Det viser at det er mange som ønskjer å ta imot hjelp, og det er mange frivillige som faktisk hjelper – i snitt ein heil arbeidsdag i veka. I framtida vil det verta enda viktigare å sikra pårørande betre rettar og støtte. Det vil kosta staten pengar, men det vil vera mykje dyrare å la vera. Med det tar eg opp forslaga Senterpartiet har saman med SV i saka.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-25:
Jeg trodde aldri at SV skulle få hele komiteen med på å vise til at dagens klagemuligheter på beslutninger ved NBTS er begrenset. Det samme gjelder at hele komiteen ber regjeringen vurdere å inngå en avtale om fornyet vurdering av rett til kjønnsbekreftende behandling i utlandet, og at hele komiteen skriver at vi bør vurdere samarbeid med andre nordiske land for å sikre et godt kompetansemiljø og god kvalitet på tilbudet. Jeg vil rose de andre partiene for at de viser at de er enige, og at SV gjennom flere gode merknader får et flertall med seg, og jeg vil hilse til alle som har jobbet for å bedre systemet. Vi er ikke ferdige, men nå forstår partiene litt av problemene vi har. Det er ikke uvanlig at et lite land som Norge har ett eller to steder i landet som jobber med diagnoser som ikke er så vanlige. Det som blir problemet med diagnosen kjønnsinkongruens, er at det ikke finnes noen gode, objektive kriterier som kan brukes for å finne ut hvem som trenger helsehjelp, og hvem som ikke trenger det. Da blir systemet veldig sårbart, fordi noen – f.eks. en person som ikke har så lett for å uttrykke seg muntlig, som meg selv – ikke klarer å overbevise dem som jobber ved NBTS om at de har et helsebehov. Får man et avslag, er det ingen annen vei til helsehjelp. Det er veldig bra at de andre partiene forstår litt av problemene. Men når de er enig i at klagemulighetene er begrenset, og at de vil samarbeide med andre land, som var en del av SVs representantforslag, er det rart at de stemmer mot alle forslagene. SV er alene i komiteen om å ville fjerne monopolsituasjonen, om tiltak i tråd med pasient- og brukerrettighetsloven, og om tiltak for å få ned ventetiden. Jeg fremmer alle våre forslag i saken, og SV vil alltid kjempe for dem som trenger god hjelp, ikke bare for de få på toppen.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-25:
Staten jobber for de nye regionale utredningsteamene. De skal etableres i tett samarbeid med NBTS. Skal de nye behandlingstilbudene være selvstendige, eller skal de være under NBTS?
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-25:
SV er veldig bekymret for monopolsituasjonen. Men et annet spørsmål: Vil regjeringen forhandle om en avtale med andre land for å få en ny vurdering av rett til kjønnsbekreftende, høyspesialisert behandling i utlandet, som komiteen skrev?
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-25:
Jeg vet om flere mennesker som enten har måttet betale av egen lomme for å få behandling, eller som har blitt stående uten noe tilbud om behandling. Tarald Stein er en norsk forfatter som i 2008 fikk beskjed av NBTS om at han ikke fikk tilbud om helsehjelp. I dag, tolv år senere, lever Tarald fortsatt som den mannen han vet han er, men som staten ikke trodde han var. Tarald er bare ett eksempel på de mange som burde fått helsehjelp, men som ikke fikk det. Jeg vil rose de andre partiene som er med på å vise til dagens klagemuligheter på beslutninger ved NBTS. Alle i helse- og omsorgskomiteen vil be regjeringen vurdere å samarbeide med andre land om at folk kan få en fornyet vurdering av rett til kjønnsbekreftelse. Norge er kommet et skritt videre, men vi er ikke ferdige. SV vil alltid kjempe for at alle skal få god hjelp, ikke bare de få på toppen.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-25:
Midt på natten fraktes syke og demente eldre hjem fra sykehusene. Det er ikke greit. Det er forferdelig at en dement kvinne fraktes på natten, og for sykehjemmet tok det to dager å få henne på rett kjøl igjen. Det er VG som har fått fram denne saken, og det er viktig at de får ros. Det er også fint at Fremskrittspartiet er med på en merknad fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, og det viser at regjeringen ikke har lyktes med sine lovnader om å sikre samhandling i helsetjenesten. Jeg trodde at Fremskrittspartiet ville stemme for bedre politikk for de eldre og ikke bare stå i merknader, men de har sagt at de vil stemme imot alle forslagene. Det er veldig trist for de eldre at Fremskrittspartiet er løpegutter for høyreregjeringen.
Nicholas Wilkinson (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-25:
Pårørende skal ikke ha ansvar for at Norge skal ha et godt helsetilbud, men de bør få bedre hjelp enn nå. Jeg vet det, mer enn før, siden jeg har vært veldig syk, og jeg trengte hjelp fra hele familien min. Jeg mistet språket mitt. Jeg øvde på norsk med mamma og stefaren min. Jeg øvde på engelsk med faren min og stemoren min. Mannen min, Sebastian, hjalp meg hele tiden. Jeg var heldig som hadde dem, og foreldrene mine er pensjonister, så de kunne bruke tid på meg. Men ikke alle er så heldige som meg. Pårørende skal ikke ha ansvar for hele helsepolitikken; vi bør hjelpe dem mer enn nå. Statsråden skrev i brev til komiteen: «Dette er ikke tiden for opptrappingsplaner for feltet, men videreføring av et arbeid som har pågått over mange år.» SV er veldig uenig i dette utsagnet fra statsråden. Vi vet at noen kommuner hjelper folk med god omsorgsstønad, men det er veldig forskjellig ut fra hvilken kommune en bor i. SV mener at vi bør ha en nasjonal retningslinje for tildeling og utmåling av omsorgsstønad. Det er trist at høyrepartiene og Arbeiderpartiet har sagt at de vil stemme mot dette forslaget fra Senterpartiet og SV. I forslaget til statsbudsjett foreslo SV å bruke mer enn 5 mrd. kr. Vi trenger bedre politikk. Nå er jeg besøksvenn til Jan Wessel Bjørlin. Han bor på et sykehjem, og han trengte en samtalepartner og en venn. Han har lært meg å forstå hva det er å være gammel og bo på et sykehjem. Eldre og syke bør leve hele livet, ikke bare være levende. Besøksvennen min, Jan, sa at det ikke finnes noen aktiviteter på avdelingen på dagtid, det er ikke lagt opp til noe som helst. Regjeringen har kuttet og kuttet for å få penger til skattekutt til de rike i Norge. Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV foreslår en opptrappingsplan for utbygging av dagaktiviteter og korttidsopphold. Det er så viktig for de eldre, men også for de pårørende, siden det kan avlaste dem. SV håper at de andre partiene vil stemme for våre forslag.