Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-06-14:
Den foreliggende innstillingen er en oppfølging av tariffforhandlingene i staten i 2009, der partene ble enige om å videreføre dagens ordning med avtalefestet pensjon, tilpasset tjenestepensjon og alderspensjon. Tilpasningen av pensjonene har først og fremst virkning for årskullene til og med 1953-kullet, som omfattes fullt ut av dagens opptjeningsregler i folketrygdens alderspensjon. Deretter fases nye opptjeningsregler inn. Regjeringen vil komme tilbake til virkningene for senere årskull. Jeg vil innledningsvis takke mine samarbeidsparter i komiteen for at vi har kommet gjennom behandlingen av denne store, og jeg vil si krevende saken, med pensjonsforliket i behold. Alle partier, unntatt Fremskrittspartiet, står bak den innstillingen som nå ligger på bordet. Det understreker i seg selv Pensjonsreformens bærekraft. Den brede enigheten viser at reformen vil stå seg over tid. Fremskrittspartiet har også denne gangen valgt å stille seg utenfor pensjonsforliket. Derfor spiller det liten rolle hva partiet mener. De har ingen innflytelse. Om så galt skulle skje at dette partiet en gang kommer til regjeringsmakt, er de bundet til å administrere et pensjonssystem som de vitterlig er imot. Bortsett fra det er det ganske vanskelig å finne ut hva Fremskrittspartiet egentlig mener om pensjon. Det tror jeg i og for seg er tilsiktet. I en tid da pensjonister i land etter land omkring oss opplever at pensjonen reduseres og opparbeidede pensjonsrettigheter forsvinner, er vi i den misunnelsesverdige situasjon at vi kan hegne om folks pensjonsrettigheter og sikre alle gode pensjoner i framtida. Fram til 2050 antas realverdien av dagens pensjoner å øke med hele 50 pst. Det betyr naturligvis ikke at vi kan møte framtida uten begrensninger. I pakt med økende levealder må vi i framtida arbeide litt lenger for å oppnå samme pensjon. Det betyr at reguleringene av pensjonene, som de siste år har vært knyttet til lønnsveksten i samfunnet, fra og med neste år reguleres på en annen måte. Alderspensjonen får unektelig en noe svakere regulering enn lønnsveksten i samfunnet – også det av hensyn til bærekraften i pensjonssystemet. Stortinget behandlet nylig ny AFP i privat sektor. Den nye ordninga er nøytral, i den forstand at pensjonen øker med senere uttakstidspunkt. Her gis AFP som tilleggspensjon til alderspensjon, og beholdes livet ut. I privat sektor er det ingen inntektsbegrensninger. Den enkelte kan arbeide og tjene så mye som han eller hun ønsker, uten avkorting. Den nye AFP-ordningen i privat sektor er helt i tråd med Pensjonsreformens intensjoner, nemlig at det skal lønne seg å stå lenger i arbeid. Videreføringen av dagens AFP i offentlig sektor har ikke samme incitament. Fribeløpet er fortsatt 15 000 kr, og inntekter utover det fører til avkorting i pensjonen krone for krone. Dette begrenser selvsagt mulighetene for å kompensere levealdersjusteringer. I realiteten betyr dagens AFP-ordning at levealdersjusteringen først kan motvirkes etter fylte 67 år for alderskullene fram til 54-årgangen. Jeg er selvsagt på det rene med at offentlig tjenestepensjon og AFP er en vesentlig del av lønnssystemet, og som sådan en framforhandlet rettighet. Det skal vi ha respekt for. Jeg underslår likevel ikke at AFP i offentlig sektor skaper disharmoni i pensjonssystemet, og at dette vanskeliggjør overføring av pensjonsrettigheter mellom offentlig og privat sektor. Dette er trolig også noe av bakgrunnen for at flertallet i komiteen har sett seg nødt til å endre regjeringens forslag på ett vesentlig punkt. Under komiteens høring kom det fram at samordningen av rettigheter i offentlig tjenestepensjon og AFP i privat sektor kan få svært uheldige virkninger. Arbeidstakere i såkalte fristilte etater, som Posten, Telenor, Arcus, Mesta, NRK osv., med oppsatte rettigheter i Statens Pensjonskasse, sto i fare for å tape titusener av kroner hvert år dersom samordningen skulle bli iverksatt. I samråd med Arbeidsdepartementet har komiteens flertall funnet fram til en løsning som både er i tråd med hovedintensjonene i Pensjonsreformen, nemlig at det skal lønne seg å stå lenger i arbeid, og samtidig ivaretar disse gruppenes opparbeidede pensjonsrettigheter på tilbørlig vis. Pensjonsløsningen komiteen har funnet fram til, omfatter anslagsvis 2 500 pensjonister i hvert årskull. Det er et faktum at de ansattes organisasjoner og staten som arbeidsgiverpart i dag er uenige om hva de ble enige om ved tariffoppgjøret i 2009. Organisasjonene hevder at allerede opptjente rettigheter i tjenestepensjonen er vernet av Grunnloven, og at en levealdersjustering fra 2011 ikke kan gis tilbakevirkende kraft. De holder fast ved at bare rettigheter opparbeidet etter at Stortinget har gjort vedtak om ny opptjening, kan levealdersjusteres. Følgelig er grunnlovsvernet viet stor oppmerksomhet i regjeringens proposisjon. Departementet viser til Justisdepartementets lovavdeling, som flere ganger har uttalt seg om pensjonsrettigheters grunnlovsvern. Lovavdelingen framholder bl.a. at offentlige tjenestepensjoner har et sterkere grunnlovsvern enn rettigheter etter folketrygden, fordi tjenestepensjon anses som en del av arbeidsavtalen. Departementet hevder dessuten at grunnlovsvernet for offentlige tjenestepensjoner først og fremst gjelder det beløp som pensjonisten har krav på etter tjenestepensjonens regelverk, altså 66 pst. av pensjonsgrunnlaget ved full opptjening. Så er tilfellet at reglene for samordning med folketrygden ofte innebærer at samlet pensjon ved full opptjening blir høyere enn 66 pst., selv etter levealdersjustering. Det er ganske umulig for oss i Stortinget å skifte vær og vind mellom staten og de ansattes organisasjoner i dette spørsmålet. Jeg nøyer meg med å peke på at en slik tolkningstvist i prinsippet kan løses på to måter: Den ene er at partene går tilbake til forhandlingsbordet og søker å bli enige. Den andre er å prøve saker for domstolene. De ansattes organisasjoner har da også signalisert at de vil støtte medlemmer som ønsker å prøve dette spørsmålet for rettsinstansene. Sluttelig vil jeg nevne to åpenbare urimeligheter i dagens pensjonssystem. Det ene gjelder deltidsarbeidende kvinner – for det er oftest kvinner det dreier seg om – som har små stillingsbrøker, og som arbeider mindre enn 14 timer per uke. Disse kvinnene betaler premie til offentlige pensjonskasser uten å få noe igjen. Det hjelper lite om disse kvinnene har flere små stillinger hos forskjellige arbeidsgivere. Om noe kan kalles et pensjonsran, så er det akkurat dette. Men siden dette spørsmålet i realiteten er et forhandlingstema mellom partene, kanskje først og fremst i kommunal sektor, må vi i denne omgangen nøye oss med å peke på problemet. Det andre er samordningsloven med forskrifter, som egentlig er laget for en annen tid, men som etter hvert har blitt så komplisert og uoversiktlig at loven kan få de merkeligste utslag. Jeg vil tro at problemene med samordning av offentlig tjenestepensjon og AFP i privat sektor er et utslag av dette. Selv om komitéflertallet støtter opp om Pensjonsreformen og ønsker seg et nytt pensjonssystem uten samordningsbehov, vil vi måtte leve med ulike former for samordning i nokså mange år framover. Da kan vi etter min oppfatning ikke leve med et lovverk som gir så ulike og tilfeldige utslag som tilfellet synes å være.