Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2011-04-26:
Jeg er enig med interpellanten i at mat og energi for verdens folk er et av vår tids store og mest krevende temaer. Dette er også bakteppet for den stortingsmeldingen om landbruks- og matpolitikken som regjeringen nå arbeider med. Interpellasjonen er slik sett etter mitt syn aktuell, og debatten her i dag kan kanskje gi innspill til arbeidet med meldingen i regjeringen, og dermed være nyttig for alle. Alle land har en forpliktelse til å fø sin egen befolkning med egenprodusert mat så langt mulighetene for det er til stede. Og så er mulighetene for det meget ulikt fordelt. For Norges del kan vi vel slå fast at vi har en selvforsyningsgrad på vel 50 pst. Tar vi med all fisken vi eksporterer, er vi storeksportør av mat, noe som også gir oss store eksportinntekter. Ernæringsmessig er det vel også mye som taler for at vi kanskje burde hatt en noe mer balansert matseddel her i Norge mellom kjøtt og fisk. Det at vi er helt marginale her oppe mot havet på produksjon av landbasert mat, med bare 3 pst. av arealet vårt som dyrket jord, er på mange vis svært utfordrende. Så har vi ressurser i havet som vi kan utnytte enda bedre, om nødvendig en reserve som kan gjøre oss nærmest selvforsynt hvis situasjonen skulle tilsi det. Men vil vi det? Så langt har vi i hvert fall organisert matomsetningen vår slik at maten går dit noen vil ha den, der markedet etterspør den. Dagens Næringsliv av 11. februar i år hadde en interessant kronikk av Kjetil Wiedswang under overskriften «Globalt matfat». Med utgangspunkt i at bare 12 pst. av maten verdens folk spiser, krysser landegrenser, lister han opp en rekke utfordringer og dilemmaer. Jeg skal ikke gå så mye mer inn på det her, men folkevekst, begrenset tilgang på dyrkbar mark, vann og energi, klimaendringer og andre dilemmaer, også av moralsk art, gjør det viktig at hvert enkelt lands egen matproduksjon blir gitt høyeste prioritet. Men i tillegg må andelen mat som krysser landegrenser, økes betydelig. Jeg innser at dette er et veldig krevende tema og vanskelig å løse på en god måte i internasjonale forhandlinger, sett fra et norsk synspunkt, men for verdens folk er det nok viktigere hvilke land vi allierer oss med i WTO, og hva som blir resultatet der, enn hvordan vi klarer å øke vår egen matproduksjon, vi som bare skal mette under 1 promille av verdens folk. I denne situasjonen skal vi ta vare på og utvikle vårt eget landbruk. Da må vi ha et sterkt tollvern, men etter mitt syn må vi også kunne bidra til utvikling i land som har behov når det gjelder import av visse produkter som det er viktig for et u-land å handle med, når det er matvarer som er etterspurt i Norge. Det er en krevende balansegang, og det er viktig at den kommende landbruksmeldingen drøfter disse spørsmålene inngående. Arbeiderpartiets landsmøte vedtok for noen uker siden en veldig ambisiøs uttalelse vedrørende norsk landbruk, der hovedpunktene var opprettholdelse av selvforsyningsgraden i takt med den økende befolkning, dvs. økt matproduksjon og bedring av lønnsomheten i næringen. Det var nødvendig for partiet å få en samlet og god, solid uttalelse på det punktet. Avslutningsvis må jeg si at jeg er glad for at representanten Andersen Eide og Kristelig Folkeparti nå er opptatt av å legge til rette for økt matproduksjon. Jeg har nok fortsatt til gode å møte bønder som savner tiden med Bondevik og Kristelig Folkeparti i regjering. Jeg oppfatter derfor denne interpellasjonen som en støtte til den snuoperasjonen som denne regjeringen har gjort, med at vi nå satser på det norske landbruket.