Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-01-28:
På byens T-baner, her i Oslo, foregår det en reklamekampanje for noe helt annet enn det vi diskuterer her i dag, men teksten i kampanjen er ganske interessant. Den er at alle mennesker mener at det er minst to sider av samme sak, inntil de selv befinner seg på den ene siden av den. Det preger jo på mange måter litt av denne debatten, for jeg antar – og det er jeg også blitt fortalt – at opptakten til veiløsninger for Tønsberg-området har hatt entusiastiske deltakere i flere politikergenerasjoner, inntil man begynte å nærme seg et forslag som kunne bli vedtatt. Da ble risikoen stor for at noe skulle gjennomføres, og da ble det altså valgt side. I dag er det noen som sier at de er for å løse trafikkproblemene, men de vil ikke ha den løsningen som nå foreligger. De vil ha ytterligere utredninger, til tross for at det foreligger utredninger. Min korte oppsummering av denne Tønsbergpakken som nå foreligger, er at den faktisk er en miljøpakke både i fase 1 og i fase 2. Den er ikke 100 pst. i fase 1, men fase 1 og fase 2 kan bli 100 pst. når det gjelder å trygge miljøet, og når det gjelder å trygge trivselen i området. Hva er viktig for meg? Hva er det som på mange måter gjør at jeg nokså uredd går inn i en fase 1 som ikke er 100 pst.? Det er fordi vi har et betydelig politisk flertall i alle de tre kommunene, et betydelig politisk flertall som sier: Jo, vi vil! Det er første gang. Dette storting burde jo med stor begeistring ha sagt: Endelig vil de, da får vi være på plass! Nå er staten på plass med bare 5 pst. Det er ikke et uttrykk for statlig uttrykt ønske og vilje. Det er et resultat av et regnestykke, for det var det som var igjen av penger fra staten da man fordelte penger i henhold til Nasjonal transportplan. På tross av at det var bare 5 pst., sa de: Ok, men vi tar sjansen likevel, selv om dette blir kostbart. Vi på Stortinget bør støtte planen, og vi bør også si: Spesielt i fase 2, hvor kollektivandelen kommer inn, skal det ikke være Stortinget som er problemet, med tanke på å sikre en fornuftig finansiering som gjør det mulig å få gjennomført fornuftige tiltak, og som kan bidra til at den folkelige oppslutningen blir av en annen art enn det folkelige engasjementet som vi har sett fram til nå. Kollektivandelen og kollektivtrafikken i Tønsberg-området kan ikke på noen slags måte diskuteres på samme måte som vi diskuterte Bergensprogrammet. Det er to ulike steder, to ulike forutsetninger, to ulike historier som ligger i det. Men det er klart viktig at vi må legge vekt på kollektivandelen, for det er en av forutsetningene for at Tønsberg skal få til en løsning på sine trafikkproblemer som gjør at trivselen kan gjenopprettes, at tryggheten på veien kan etableres, og at miljøet totalt sett kan bli bedre. Jeg har oppfattet politikerne som står bak dette store flertallet i de tre kommunene, å være av den karakter. De vil satse på kollektivtrafikken. Men for å få muligheten til det må veisystemet være på plass. Det er det de nå i første omgang ber om Stortingets bidrag til, slik at vi kan få til en løsning. Vi har kanskje hatt en til dels destruktiv diskusjon lokalt. Det har man lest i lokalpressen. Man har mer vært opptatt av å idiotforklare det man ikke er enig i, framfor å etablere en felles arena for en felles interessedebatt. Jeg er ikke negativ til det folkelige engasjementet. Men det jeg håper på, er at dette folkelige engasjementet, etter Stortingets behandling, nå kanaliseres i den retning at man i Tønsberg-området, i alle tre kommunene, sier: All right, nå er det ting vi må legge bak oss. Nå får vi sammen ta ansvaret for veien videre. Jeg håper at dette folkelige engasjementet blir grunnlaget for at vi den dagen Tønsberg-pakken er realisert, kan oppsummere at den også har en bred folkelig støtte.