Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
De siste årene har vi kunnet lese alvorlige artikler om barnevernsbarn i ulike medier: «Ungdom i drift – sviktet og sveket», «Fosterhjemsomsorgen – en planlagt katastrofe», «Barnevernsbarn på flyttefot», «Ingens barn» og «Barn på oppsigelse». Dette er bare noen av overskriftene vi har lest. NOU 2000: 12, om tilstanden i barnevernet, var et alvorlig og tankevekkende dokument. NOU-en reiste spørsmål om samfunnet fullt ut hadde erkjent verdien av trygghet og vern i relasjon til de påkjenningene og den risiko som er forbundet med barne- og ungdomsalderen. Den påpekte at de som ikke lykkes, er unge mennesker som ikke mestrer tilværelsen, og som blir skadet av negativ påvirkning i hjem, nærmiljø og skole. Betydningen av deres oppvekstarenaer har ikke fullt ut blitt forstått – heller ikke i dag. Det er grunn til å spørre: Hva skjer med disse barna, disse ungdommene som får en dårlig start i livet sitt? Hvilke muligheter har de? Har vi som fagfolk, politikere og samfunn egentlig forstått? Siden den gang har ny forskning i kognitiv nevrovitenskap de siste årene vist oss harde realiteter. Barnepsykolog Magne Raundalen sa for to år siden at vi burde gå på kne og be disse unge om unnskyldning. Hjerneforskere i dag ser på sine dataskjermer som avbilder tenåringshjerner, at hjernen slett ikke er ferdigstilt på samme måte som kroppen ellers er, slik som vi har trodd. De unge utsatte bærer med seg traumer som rett og slett kan avbildes, særlig i de områder av hjernen som har ansvar for bedømmelse, fornuft og risikovurdering. Barn og unge må forstås og hjelpes i lys av denne helt nye kunnskapen, som vi faktisk kan dra nytte av. Barna må få all den hjelpen vi kan gi dem, så raskt som mulig – førstehjelp og langtidshjelp. Jeg tror at «utviklingsstøttende tilknytning», som er det nye begrepet fra Raundalen, er relatert til denne nye kunnskapen. Den hjelpen vi gir, må være gjennomtenkt, ikke utprøvende. Vi snakker om barn og unge som ikke mestrer, som kan ha store traumer, og de må ikke mislykkes flere ganger. Magne Raundalen har også sagt at en fosterhjemsplassering som innebærer mange brudd, er en planlagt katastrofe, da påføres barna flere traumer. Barn er ikke pakkepost som kan leveres her og der. Noen barn føler det sånn. Andre føler at de er oppsigelige. Tusenvis av barnevernsbarn flyttes mellom fosterhjem og institusjoner gang på gang gjennom barndommen. I fosterhjem gjøres det en fantastisk og formidabel innsats – man redder barn hver eneste dag. De må få bedre betingelser, slik statsråden også var inne på. Barn må ikke feilplasseres i fosterhjem. Dersom et barn, eller en ungdom, har svært store problemer, dersom man er usikker på om et fosterhjem kan klare oppgaven, må vi ha et annet tilbud. Jeg glemmer aldri besøket jeg hadde på Styve Gard i Bergen, drevet av Kirkens Sosialtjeneste. Denne institusjonen hadde, og har fortsatt, vanlige eneboliger med plass til ca. tre barn i hver. Det var, og er, ungdommer med store, problemer – ofte både rus og kriminalitet. Likevel makter de å gi verdifull hjelp og trygghet. Personalet praktiserer såkalt medleverskap. De siste årene har institusjonen utviklet et nytt tilbud i tillegg: De gir hjemmebaserte tjenester til de familiene som trenger det. Og noe av det viktigste: De gir hjemmebasert ettervern, enten ungdommen flytter hjem igjen eller til egen bolig. Gjennomsnittlig botid i selve institusjonen er ca. 1,5 år, men ettervernet kan ta flere år. De slippes ikke – kommunene stiller opp – de beholder tilknytningen til det gode personalet. Denne typen institusjoner kan være et godt tilbud. Jeg håper de får overleve i fremtiden. Topp kvalifisert personell, små enheter, medleverskap – det kan være godt for mange. Kanskje slike tilbud også kunne vært brukt som akuttplassering, da man hadde kommet tilbake til de samme menneskene som levde der. Vi trenger i alle fall et mangfold av tilbud i barnevernet – tilbud som må passe til den enkelte. Det må være så sikkert som mulig at barnevernsbarnet eller ungdommen kommer til å mestre sin nye situasjon. Vi har ikke råd til å prøve og feile med ungene våre. Jeg har lyst til å avslutte med å si at statsrådens engasjement for barnevernsbarna er ekte, og det er godt – takk for det.