Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2020-03-05:
Noko av det som gjorde mest inntrykk dei to heile dagane kontroll- og konstitusjonskomiteen hadde høyring i januar, var å høyra tidlegare riksadvokat Tor-Aksel Busch. Som tidlegare påtalemynde sa han at det var sterk grunn til å orsaka at hans etat hadde bidrege til urette domfellingar ved å reisa saker for domstolane, og han slo fast at orsakinga var utan atterhald. Han var svært klar på at påtalemynda gjerne skulle ha vorte orientert tidlegare om den tvilen som breidde seg i Nav-systemet om at rettsforståinga i meldingane deira kunne vera rett. Han viste til at det var fleire skjeringspunkt der det med fordel burde ha vorte gjeve orientering til riksadvokatembetet, og at dersom dei hadde vorte orienterte sommaren 2017, då det kom avgjersler som reiste spørsmål om dette kunne vera rett, ville dei ha gått tungt inn i det. Det skal vera avsagt 75 feilaktige dommar. Av desse 75 er det sona fengselsstraff heilt eller delvis i 44 tilfelle. I 8 saker er det avsagt samfunnsstraff, og i 19 saker er dommen med vilkår. I 4 tilfelle er det ikkje begynt soning av den vilkårslause straffa. I 2018 og 2019 vart det avsagt 33 dommar. Ein dom som er avsagd på feil grunnlag, undergrev prinsippa og grunnlaget for rettsstaten vår. Når 33 dommar er avsagde på feil grunnlag, kan ikkje eg forstå det annleis enn at høyringa i komiteen og sakshandsaminga elles klart har avdekt at regjeringa si handtering av saka om praktiseringa av EUs trygdeforordning artikkel 21 er sterkt kritikkverdig. Og det er det fleirtalet i komiteen har konkludert med i innstillinga til Stortinget. Den utydelege kommunikasjonen og tidsbruken frå Arbeids- og sosialdepartementet når det gjeld å varsla andre relevante aktørar, og då altså spesielt Riksadvokaten, kan her ha innebore at 33 borgarar i landet har vorte ikkje berre feilaktig dømde, men også unødig dømde. Me har også fått med oss dei sterke skildringane av kva lidingar desse rettsprosessane har ført med seg for dei som har vorte ramma, både før og under rettsprosessane, men også kva redusert livskvalitet det har innebore for fleire av dei som har vorte ramma. Ein annan høyringsinstans som gjorde sterkt inntrykk på meg, var Advokatforeningen, ved generalsekretær Merete Smith. Ho peika på at det ofte er dei svakaste gruppene i samfunnet som har størst problem med å få dei rettane dei har krav på, og at dei ofte treng rettshjelp. Ho trekte fram at dersom det var ein næringslivsleiar som hadde vorte tiltalt for det same forholdet og hadde kunna gå til eit advokatfirma og sagt «jobb så mykje som trengst, men få meg av dette», følte ho seg rimeleg sikker på at nokon etter ei tid då hadde sagt: «Hallo, her er det nokre EØS-reglar som me kan bruka.» Det hadde vorte teke fram i retten, og så ville det ha vorte oppdaga. Og viss det ikkje hadde vorte oppdaga i første runde, ville det kanskje ha hamna i Høgsterett. Og på direkte spørsmål frå saksordføraren om ho trudde saka hadde vorte avdekt om dette hadde vore ressurssterke menneske med store advokatressursar, var svaret frå Merete Smith eit like direkte og kontant ja. Det kom også fram at mange av dei avsagde dommane hadde kome som tilståingsdommar, og at dei tiltalte dermed i utgangspunktet trudde dei ikkje hadde nokon sjanse til å oppnå frifinning. Terskelen for fri rettshjelp viser seg også å vera så høg at det er få tiltalte som kan gjera seg nytte av det, og dersom ein får innvilga fri rettshjelp, men berre får tildelt inntil seks advokattimar, og det i ei sak som er svært kompleks – ja, då er ein langt på veg dømd før dommen er avsagd. Gjennom denne saka har det vore skremmande å sjå korleis den gode norske rettsstaten vår kunne enda opp med å straffa menneske som ikkje har gjort noko gale. Og det har vore spesielt tankevekkjande å få avdekt at fleire av dei som har vorte dømde til straff, kunne ha unngått å verta ramma om styresmaktene hadde vore meir koordinerte, og om dei hadde varsla tidlegare. Difor meiner eg at regjeringa si handtering av praktiseringa av EUs trygdeforordning artikkel 21 er sterkt kritikkverdig, og difor meiner eg at det vil vera rett, ikkje minst overfor dei som har vorte ramma, at me også her i Stortinget i vedtaksform sluttar oss til denne kritikken.