Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Innstillingen tar opp trygdeforholdene for utenlandske innsatte under soning av straff. Folketrygdloven har ikke egne regler om medlemskap i slike tilfeller. Spørsmålet må avgjøres ved en tolkning av de generelle reglene i folketrygdloven om bosted i Norge. Personer som er bosatt i Norge, er pliktige medlemmer i folketrygden. Kriminelle i norske fengsler kan deles i to atskilte grupper: personer som var medlemmer i folketrygden fram til soningen tok til, og personer som ikke har annen tilknytning til Norge enn de straffbare handlingene og soningen. For personer som var medlemmer fram til soningen, opprettholdes medlemskapet også under fengselsoppholdet. Disse vil i tillegg til rett til helsetjenester opptjene rett til pensjon. Loven har ingen regler om bortfall av medlemskap på grunn av straffbare forhold eller utvisning, men det finnes regler om bortfall eller reduksjon av ytelser under soningen. Men dette dreier seg altså om de som var medlemmer før soningen. Når det gjelder personer uten annen tilknytning til Norge enn de straffbare forholdene, har departementet lagt til grunn at avsoning i norske fengsler i samsvar med rettskraftig dom ikke er å anse som ulovlig opphold i Norge. I praksis har dette til nå vært tolket slik at personer med dommer på tolv måneder eller mer, derfor er å anse som medlemmer av folketrygden med rett til helsetjenester. Reelt sett har spørsmålet om trygdeforholdet for innsatte som skal utvises etter soning, dreid seg om å finne en praktisk løsning for å dekke helsehjelp til denne gruppen. Direktoratet har ingen oversikt over pensjonsrettigheter opptjent kun ved soning i norske fengsler av personer som ellers ikke har lovlig opphold her. Under den grundige gjennomgangen som jeg nå har iverksatt, har jeg sett at frihetsberøvelse i seg selv nok ikke kan regnes som tilstrekkelig grunnlag for ordinært medlemskap i folketrygden som bosatt her. Saken har vist at den manglende direkte reguleringen av trygdemedlemskap under frihetsberøvelse gir grunnlag for ulike tolkninger og mulighet for avvikende løsninger. Jeg vil derfor om kort tid – og jeg understreker kort tid – sende på høring et forslag til konkret regulering av spørsmålet om trygdemedlemskap under soning. Jeg vil også sørge for å sikre en riktig praksis og lovfortolkning i Arbeids- og velferdsdirektoratet. Innstillingen tar opp spørsmålet om mulige begrensninger i norsk handlefrihet som følge av trygdereglene i EØS-avtalen. Det må også her legges til grunn et skille mellom personer som var medlemmer før soningen, og personer som bare har de straffbare forholdene å vise til. EØS-reglene beskytter bare den første gruppen. Under gjeldende trygdeforordning 1408/71 forutsetter norsk ansvar at den innsatte var arbeidstaker i Norge før soningen eller hadde trygdeytelser på grunnlag av et arbeidsforhold her. En slik person vil bevare rettighetene under soningen. Den nye trygdeforordningen 883/2004 utvider mulighetene for norsk ansvar ved at også personer som er bosatt her, kan bli omfattet. Vi legger til grunn at kriminell aktivitet og soning ikke vil bli regnet som bosted etter forordningen. Det vesentlige punktet i forhold til EØS-reglene er kravet om likebehandling av norske statsborgere og andre EØS-borgere, og videre kravet om likestilling av opphold i andre EØS-land med opphold i Norge. For å kunne begrense ytelser for EØS-borgere som soner, må tilsvarende begrensninger også gjøres gjeldende for norske borgere. Det er ikke aktuell politikk. Forslagene som med det første sendes på høring, vil ivareta kravene etter EØS-avtalen. Jeg har for øvrig merket meg at komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti bl.a. ser ut til å problematisere dekningen av helsehjelp for innsatte på bakgrunn av at dette kan føre til store utgifter. Dersom Norge fortsatt skal kunne regne seg som et humanitært samfunn som respekterer menneskerettene, tror jeg det er uunngåelig å sikre at de innsatte får nødvendig helsehjelp, selv om det koster penger. Jeg registrerer med glede at kanskje har jeg lest dette mer negativt enn jeg har grunnlag for å gjøre. Jeg er imidlertid enig i at vi av hensyn til utgiftene, og særlig av hensyn til mulighetene for å rehabilitere de innsatte, så langt som mulig bør arbeide for overføring til soning i hjemlandet.