Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2003-11-21:
Jeg merket meg at representanten Ine Marie Eriksen hevdet at hun ikke hadde fått tid til å gå inn i våre påstander. Da går jeg ut fra at hun ikke leser den dagspressen som faktisk er i dette landet. Onsdag den 4. juni hadde Dagbladet et oppslag om en elev som ble dratt naken ut foran klassen og ydmyket på den måten. Videre er det spørsmål om karakterer. Det er spørsmål om elever som taper mangeårige saker om mobbing i tingretten, og også om mangel på opplæring de burde ha fått. Så over til saken. Dokument nr. 8:111 for 2002-2003 ble fremmet fordi stadig flere brukere av skolen ikke mener å ha tilstrekkelig rettsvern i forhold til lov- og regelverk. Dette har FUG, Foreldreutvalget for grunnskolen, påpekt ved ganske mange anledninger. Spesielt dårlig er rettssikkerheten i forhold til mobbing og i forhold til spesialundervisning. Om en ombudsfunksjon for skolen som et tiltak for å ivareta elever og foreldres rettssikkerhet er bra eller dårlig, kan vi gjerne diskutere. At det er nødvendig, er åpenbart, fordi stadig flere nye saker som viser at skolen har et enormt troverdighetsproblem, presenteres for retten. En ombudsmannsfunksjon ville da kunne avlaste rettsapparatet i forhold til dette og kanskje skille vær og vind på en smidig og grei måte før det kommer så langt som det gjør i dag. Flere og flere foreldre opplever at de ikke har mulighet til en likeverdig dialog med skolen om problemer knyttet til barna i et oppvekst- og opplæringsmiljø. I en undersøkelse framkommer det at 12 pst. av foreldrene til barn i skolealder viser åpenbar frykt for at læreren i norsk skole vil misbruke sin makt i form av represalier overfor deres barn, så de unnlater å ta opp forhold de opplever som urettferdige eller grensende til overgrep. For å underbygge dette vil jeg vise til at Thomas Nordahl i NOVA har avdekket dette forholdet i en rapport. Denne utviklingen fører ofte med seg tilspissede situasjoner mellom voksne som har med barn å gjøre, situasjoner som igjen rammer barnets klare rettigheter til utdanning og den åpenbare retten barn har til å bli forberedt «til et ansvarlig liv i et fritt samfunn i en ånd av forståelse, fred og toleranse». Dette er hentet fra FNs konvensjon om barnets rettigheter, ratifisert av Norge den 8. januar 1991. Det betyr bl.a. at barn har – eller bør ha – den samme rett, eller på grunn av sin alder en bedre rett enn det voksne har, til å bli beskyttet mot trakassering og overgrep av psykisk og fysisk art. Barnets rettssikkerhet framstår ikke i dag som likeverdig med voksnes, verken menns rettigheter eller kvinners rettigheter til vern, jf. interpellasjonsdebatten i går, hvor det ble påpekt av en representant at barn tar skade av å se vold i hjemmet. Jeg vil hevde at barn tar enda mer skade av ikke å bli beskyttet i det opplæringsmiljøet barnet er nødt til å oppholde seg i til daglig. Retten til opplæring i trygge omgivelser er ikke noen selvfølge. Vi har gjennom år observert en lang rekke enkeltsaker hvor familier flytter fra sine hjem – flytter for å gi sine barn muligheter til en trygg oppvekst og en best mulig opplæring, slik at de i framtiden har forutsetninger for å bli ansvarlige voksne med eget foreldreansvar. Disse grepene ligger tungt inne i barneloven og danner bl.a. grunnlag for at vi har så vel barneombud som at vi yter økonomisk støtte til organisasjoner som Redd Barna og Kirkens Nødhjelp. I dette ligger det en åpenbar erkjennelse av viljen til å støtte og beskytte barn mot utilbørlig atferd. Det synes som om skoleverket i denne sammenheng mister all troverdighet i forhold til de solide tiltak og understøttelser som det norske samfunn yter for å sikre barn overalt, unntatt innen feltet opplæring og utvikling – og i eget land. Med tap av troverdighet sikter jeg til at skoleverket meg bekjent er den eneste instans som synes å kunne iverksette brudd på så vel offentlighetslov som opplæringslov og en lang rekke regler beregnet på å sikre barn og deres foreldre trygghet i hverdagen. Å gjøre barn til ansvarlige og selvforsørgende voksne burde være et minste felles utgangspunkt for alle politiske partier. Det har gjennom år vært gjennomført en lang rekke prosjekter av forskningsmessig karakter, som entydig konkluderer med at overgrep mot barn forekommer i økende grad. Dan Olweus omtaler i sine rapporter mobbing som overgrep – bare for å presisere. Det er overgrep i form av psykisk trakassering utført av både voksne og barn, men det er også fysiske overgrep. Begge typer overgrep kan i etterhånd dokumenteres med diagnoser, behandling og sykefravær. I tillegg observeres det ofte endret atferd hos disse ofrene, manglende konsentrasjon under arbeid, dårligere resultater i forhold til læringsutbytte enn tidligere, for å nevne noe. Med andre ord: en tapsbringende utvikling for den enkelte og for samfunnet som helhet. Statsministeren har sagt at han tar dette på alvor, og at mobbing skal opphøre i løpet av to år. I den anledning ble det utarbeidet et mobbemanifest signert av bl.a. statsministeren. Manifestet har ikke hjulpet. Det florerer av enkeltsaker hvor overgrep i form av fysisk og psykisk mobbing er et faktum. Det er fortsatt norske barn som er flyktninger i eget land på grunn av de overgrep de blir utsatt for, og som samfunnet ikke makter å stanse. På bakgrunn av det som nå er sagt, synes det merkelig at hver gang Fremskrittspartiet etterlyser et ombud for skolen, finner et flertall kontinuerlig å kunne lukke sine øyne og lene seg bekvemt tilbake. Det eneste som er sikkert i denne saken, er at Fremskrittspartiet så lenge disse overgrepene får lov til å fortsette, vil føre en utrettelig kamp for barns rettssikkerhet i skoleverket.