Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2013-03-22:
Det er fint at representanten Skei Grande tar opp dette spørsmålet. Det er et viktig spørsmål, og det er en sak som vil bety mye for hvordan framtiden skal se ut, og om en på global basis klarer å komme fram til en internasjonal bred klimaavtale kombinert med at man også kommer fram til gode muligheter for å finansiere gjennomføring av aktive klimatiltak. Derfor deler jeg den bekymringen som representanten Trine Skei Grande har for omfanget av subsidier til fossil energi internasjonalt. Subsidier til fossil energi har, som representanten sa, store økonomiske følger. Subsidiene gir gale prissignaler til produsenter og forbrukere av fossil energi, belaster offentlige budsjetter og har gjerne – som representanten også påpekte – uheldige fordelingsvirkninger. Subsidier til fossile brensler er i virkeligheten det samme som en negativ pris på karbon og bidrar til økte klimagassutslipp. Representanten Skei Grande viser bl.a. til beregninger som er gjennomført av Det internasjonale energibyrået, IEA. Disse tyder på at en del land har svært høye subsidier på fossil energi, og at subsidiene har økt de siste årene på grunn av stigende energipriser. Mange olje- og gassproduserende land kommer høyt på denne listen. Samtidig utrykker IEA også at omfanget av energisubsidier ville vært enda høyere uten reforminnsatsen i flere land. I 2009 forpliktet G20-landene seg til å fase ut skadelige subsidier på fossil energi på mellomlang sikt. Flere land har etter 2009 sluttet seg til dette målet. Også Norge støtter dette arbeidet. Det er ikke opplagt hvordan subsidier til fossil energi skal beregnes. Det finnes ulike tilnærminger til hva som anses å være støtte. For eksempel brukes IEA og OECD forskjellige metoder i sine beregninger. IEA beregner subsidiene som prisforskjellen mellom fossil energi omsatt på hjemmemarkedet og verdensmarkedsprisen. Et slikt prisgap kan betraktes som en negativ avgift på fossil energi, dvs. det motsatte av våre avgifter på fossile brensler og priser på utslippskvoter. I Norge har vi ingen subsidier som direkte fører til lavere priser på fossile brensler. Tvert imot er prisene vesentlig høyere enn verdensmarkedsprisen. Det skyldes at vi har CO2 avgifter på utslipp, veibruksavgifter på drivstoff og et kvotesystem for klimagasser. Norge var ett av de første landene i verden som innførte en CO2-avgift, i 1991. CO2-avgiften har bidratt til lavere utslipp fra virksomheten på sokkelen og til at bruken av fyringsolje til oppvarming har blitt betydelig redusert. Avgiftsgunnlaget har blitt utvidet i flere runder. I 2010 ble det innført en CO2-avgift på bruk av gass, og senest i år ble CO2-avgiften utvidet til å omfatte fiske og fangst i nære farvann. I tillegg er Norge med i det europeiske systemet for handel med klimagasskvoter. Fra 2013 er kvotehandelssystemet utvidet til å omfatte bl.a. utslipp fra aluminiums- og ferrolegeringsindustrien. Dermed er over 80 pst. av de norske klimautslippene omfattet av avgifter eller klimagasskvoter. OECD har nylig lagt fram en rapport som gir en oversikt over subsidier til produksjon og forbruk av fossil energi i OECD-landene. I beregningene har OECD tatt med økonomiske fordeler som følge av unntak eller lettelser i avgifter til enkelte bruksområder for fossil energi. Denne metoden gir noen ikke helt opplagte resultater. For eksempel vil et land som Norge, med høye generelle avgifter på fossil energi, men med reduserte satser for noen få brukere eller produkter, komme ut med høyrere støtte enn et land med et generelt lavt avgiftsnivå. Dette gjelder selv om de lave satsene i Norge ligger over det generelle avgiftsnivået i andre land. Som OECD gjør oppmerksom på, kan man derfor ikke sammenligne subsidier mellom land med denne metoden. Den samme innvendingen mot sammenligninger gjelder også listen jeg presenterte i mitt skriftlige svar til representanten Borghild Tenden om direkte og indirekte støtte til fossil energi. Mange av anslagene for indirekte støtte skyldes fritak eller lettelser fra klima- og miljøavgifter. I svaret understreket jeg derfor at det er vesentlig forskjell mellom skatteutgifter som er inkludert i oversikten, og hva som i alminnelighet forstås som subsidier til fossil energi. Som representanten Skei Grande viser til i sin interpellasjon, offentliggjorde Global Subsidies Initiative i samarbeid med Econ Pöyry for et år siden en rapport om subsidier til olje- og gassproduksjon i Norge. Ifølge rapporten er de største subsidieelementene knyttet til letekostnadsordningen og raske avskrivinger i oljeskatten. Utvinning av olje og gass gir en høyere fortjeneste enn det som er vanlig i andre næringer, en såkalt grunnrente. Det er bred politisk enighet i Norge om at denne grunnrenten tilhører fellesskapet. For å sikre fellesskapet en stor del av grunnrenten har vi derfor en særskatt for utvinning av olje på 50 pst. Det betyr at den samlede marginalskatten for overskudd på sokkelvirksomheten er på hele 78 pst., mens den normale selskapsskatten er 28 pst. Etter mitt syn er det ikke riktig at letekostnadsordninger er statsstøttet. Leterefusjonen fører til at selskap som ennå ikke går med overskudd, kan nyttiggjøre seg skattefradraget for letekostnader på samme tidspunkt som selskaper som går med overskudd. Leterefusjonen reduserer ikke den samlede skattebelastningen for oljeselskapene over tid og er derfor ikke en subsidie. Leterefusjonsordningen bidrar slik til å likestille nye og etablerte selskaper på norsk sokkel og dermed til å fremme konkurransen mellom selskaper om å lete og utvinne olje på norsk sokkel. Rapporten peker også på fordelen ved raske avskrivinger. Det er riktig at raske avskrivinger isolert sett er en fordel for selskapene. GIS og Econ Pöyry beregner imidlertid også skattefordeler for såkalte SDØE-investeringer. SDØEs virksomhet er ikke skattepliktig, men er reelt sett en del av skattesystemet på sokkelen. Rapporten fra GIS og Econ Pöyry overvurderer derfor, etter mitt syn, skattefordelen av raske avskrivinger. Representanten Skei Grande spør hva vi vil gjøre for at det norske statsbudsjettet skal samsvare med Norges ambisjoner om å fjerne subsidier på fossil energi. Selv om det norske oljeskattesystemet ikke er helt perfekt, vil jeg hevde at vi har lyktes godt med å trekke inn en stor del av grunnrenten på sokkelen, uten å hindre at lønnsomme prosjekter blir gjennomført. Det er bred enighet i Stortinget om både måten vi driver oljepolitikken på, og måten oljeskattesystemet er utformet på. En viktig del av Stortingets aktivitet går også med til å fordele de store inntektene som staten får fra oljevirksomheten. Jeg vil også peke på den høye CO2-avgiften vi har på utslipp fra petroleumsvirksomheten på toppen av kvoteplikten. Norske forbrukere står dessuten overfor høye priser på fossile brensler som følge av CO2-avgifter, vegbruksavgifter på drivstoff og kvotesystemet for klimagasser. En ser også spennvidden i diskusjonene i salen her. Jeg har hatt gleden av å delta i debatter om Dokument 8-forslag som har dreiet seg om det stikk motsatte, altså prisen på drivstoff, prisen på bensin, sammenlignet med andre land. Det er et faktum at Norge har høye priser på f.eks. drivstoff til bil. En viktig grunn til det er bl.a. CO2-avgiften og vegbruksavgiften. Samlet sett mener jeg derfor at statsbudsjettet er i tråd med våre ambisjoner om å fjerne subsidier på fossil energi. Det vil også være et viktig hensyn som regjeringen skal ha med seg når vi nå utformer statsbudsjettet for 2014.