Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-01-09:
Denne interpellasjonen følger på en del områder opp forrige interpellasjon, for det gjelder industriens rammevilkår i en langsiktig tidshorisont. Det er viktig for norsk industri å ha langsiktighet. Som de aller fleste er enige om, er norsk industri blant verdens mest miljøvennlige industrier. En produserer metall langt bedre, langt mer energieffektivt og langt mer miljøvennlig enn i de fleste andre land i verden. Det er likevel også et stort potensial for videre teknologiutvikling. Det har mange av industribedriftene vist ved å ha fortløpende forsknings- og utviklingsprosjekter som kan gi betydelige reduksjoner i energiforbruk, utslipp og andre ting i forbindelse med metallproduksjon. Problemet er at mange av disse ikke våger å investere. Det som handler om de rent markedsmessige forhold, kan selvsagt ikke politikere gå inn og overstyre, men der usikkerheten kommer på grunn av politisk uavklarte problemstillinger, kan vi absolutt gjøre noe – ikke fordi vi alltid kan gi et klart svar i dag, men fordi en klar prinsipiell holdning kan være svar godt nok til å utløse investeringene i industrien. La oss ta en kikk på industriens forutsetninger. Skal industrien kunne drive, må de tjene penger. De kan ikke leve på gode intensjoner. Det er ganske åpenbart for de fleste, men når vi diskuterer politikken, virker det som om vi glemmer det likevel. Stortinget har et medansvar for å redusere både opplevd og reell risiko på de områdene vi kan. Jo flere politiske spørsmål vi avklarer, dess færre usikre momenter trenger industrien å forholde seg til når de gjør sine kalkyler, og dess større sjanse blir det for at de våger å ta investeringsbeslutninger. Jeg og mine partikollegaer i Fremskrittspartiet har hatt en omfattende besøksrunde i industrien. Ingen av bedriftene vi har besøkt, ber om almisser, men de ber om likebehandling. De trenger trygghet for at de rammevilkårene som gis, er på lik linje med konkurrentlandenes, og at vi ikke har særnorske restriksjoner som gir store ekstrakostnader, eller har teknologikrav som ikke kan innfris. Da blir de utkonkurrert i det globale markedet. Det har dukket opp mange spørsmål om framtidig CO2-politikk, og den skaper usikkerhet – ikke usikkerhet i form av at en ønsker å slutte å ha en offensiv politikk på området, men usikkerhet om hvilke vilkår en har i Norge kontra våre konkurrentland. Den usikkerheten håper jeg vi kan redusere med dagens debatt. Ingen kan i dag svare på hva som konkret skjer etter 2012 når dagens Kyoto-avtale utløper. Mye av det vil avhenge av det som skjer i København i år. Det blir et spennende møte der Norge bør bidra på en konstruktiv måte. Det vi i dag kan garantere – ja, vi kan faktisk garantere det – er at vi i Norge skal være på linje med våre konkurrenter i rammebetingelser. Det er ofte godt nok for industrien, for de vet at hvis deres konkurrenter får strenge vilkår, kan de selv leve med strenge vilkår. Hvis deres konkurrenter får mindre strenge vilkår, vil de få det samme. De får en lik bane å spille på, og ikke det vi nå har opplevd med dagens kvotelov, at det blir ulike størrelser på banene. Dagens kvotelov skaper frykt, og det er også grunnen til denne debatten. For dem som var på energi- og miljøkomiteens høring i går om den reviderte klimakvoteloven til Regjeringen, var det veldig tydelig både fra NHO, fra LO, fra Norsk Industri og fra enkeltbedrifter som Celsa og NorFraKalk, at det blir ingen nyinvesteringer i norsk industri uten likebehandling når det gjelder rammevilkår – ingen nyinvesteringer. Det er det dette handler om. Hvordan skal vi videreutvikle norsk industri og sørge for at de vil våge å ta nyinvesteringer, bruke den nye teknologien som kommer, bli større i Norge for dermed å kunne ekspandere i utlandet, og dermed sørge for at det metallet som produseres i verden, blir stadig mer miljøvennlig og stadig mer energieffektivt? Det har ikke vært Regjeringens intensjon å sikre denne likebehandlingen. Jeg skal gi tre eksempler. I brev fra daværende miljøvernminister Bjørnøy til energi- og miljøkomiteen, datert 12. juni 2007, skriver hun at etter 2012 ønsker Regjeringen at alle virksomheter skal bli stilt overfor de fulle klimakostnadene knyttet til sine aktiviteter, og den arbeider for en slik løsning også i Europa. – Det er altså ingen forutsetning at EU skulle legge seg på den samme strenge linjen, det var bare at Norge skulle gjøre det. Under Stortingets debatt 18. desember 2007 om å innlemme klimakvoteloven i EØS-avtalen uttalte SVs Inga Marte Thorkildsen: «Vi har tatt et viktig skritt forbi EU når vi har bestemt at vi ikke skal ha gratiskvoter etter 2012.» – En bekreftelse av den tolkningen jeg hadde av Helen Bjørnøys utsagn. Representanten Tore Nordtun fra Arbeiderpartiet skrev i en pressemelding 21. august 2008 at vårt syn er at det ikke skal være noen gratis utslippskvoter etter 2012, jeg håper også EU kommer fram til dette. – Det er altså ingen forutsetning at EU skulle være med, bare et ønske om at EU ville følge etter. Dette er et helt feil signal til norsk industri – derfor denne debatt. En strengere ordning i Norge vil ikke styrke norsk næringsliv, men svekke det. Det er nøyaktig det motsatte av det vi ønsker, både for egen del og for miljøets del. Norsk industri bruker allerede den best tilgjengelige teknologien i stort sett alle sine prosesser. De har investert stort i det de siste årene. De har klart å kutte utslippene av CO2 og andre ting betydelig. Industrien burde av den grunn belønnes, ikke straffes, slik som Regjeringen legger opp til etter 2012. Industrien kan bidra kraftig til ytterligere utslippskutt i framtiden, men da må de kunne vite at de har en lønnsomhet i dag som sikrer et overskudd og dermed kapital til investeringer i FoU, og de må ha tro på lønnsomhet i morgen, slik at de vil videreføre driften i Norge og gjøre nye investeringer. Ensidig strenge rammevilkår innbærer at den globale markedsprisen på produktene forblir uendret, men kostnadsnivået for norsk industri øker. Det å ha strenge særnorske vilkår betyr altså ikke at en klarer å ta det igjen i markedsprisen, det betyr bare at overskuddet blir mindre, og dermed er evnen til å overleve som en miljøvennlig bedrift dårligere i det lange løp enn for de bedriftene som opererer ut fra land uten strenge restriksjoner. Så er det en del i Regjeringen som i sin argumentasjon sier at de forutsetter at høye CO2-kostnader vil stimulere til utslippskutt. Det er jeg helt enig i – over tid. Problemet er bare at en får ikke umiddelbare utslippskutt når en mangler teknologien. Den må utvikles først. Hvis det hadde vært slik at norsk industri ikke hadde tatt i bruk best tilgjengelig teknologi, hadde argumentet absolutt hatt holdbarhet, men det har det ikke, i og med at norsk industri i stor grad har gjort det de kan på utslippssiden. Tiltakskostnaden for ytterligere utslippskutt er langt høyere enn etter CO2-kvoteloven, og da må vi sørge for at industrien føler seg trygg på at de har konkurransemessige vilkår over lang tid for at de skal kunne gjøre dyre tiltak i dag. Hvis de både blir straffet med full CO2-kostnad etter 2012 og må bære en kostnad med å utvikle teknologi og investere i store, dyre utslippskutt over kvotepris etter 2012, vil – og det har industrien også bekreftet – kvotekjøp være løsningen. Det bidrar ikke til en teknologiutvikling som man ønsker i Norge, og det bidrar heller ikke til nasjonale tiltak. Dette bekrefter også Stein Lier-Hanssen i Teknisk Ukeblad på nett den 17. november 2008. Hvis vi ønsker nasjonale tiltak, er jo det viktigste å få til rammebetingelsene som utløser det – ikke å ha en strengest mulig lovgivning etter 2012, hvis man faktisk får de motsatte resultatene. Industrien blir for øvrig provosert når de får beskjed om at de skal ha en stram tildeling av CO2-kvoter av miljøhensyn, for så å se at Regjeringen selger kvotene. Dermed kuttes jo ikke CO2-utslippene, men industrien mister konkurransekraft ved at de får ekstra kostnader, og staten får tilsvarende høyere inntekter ved kvotesalg. Derfor er det god miljøpolitikk å gi et klart signal fra Regjeringen og Stortinget om at Norge vil implementere EUs kvotehandelsdirektiv fra 2012. Det vil gi avklaringer som kan utløse gode miljø- og energiinvesteringer i industrien. Stramheten vil ikke endres, for det betyr altså ingen forskjell i antall kvoter som er i omløp. Regjeringen kan gi trygghet i dag hvis de signaliserer en god holdning til det reviderte kvotehandelsdirektivet fra EU. Det ble vedtatt 17. desember 2008. Det gjenstår en del omfattende arbeid rundt praktiske løsninger som kan skape konflikter, men EU har spilt sine kort – det er politisk ferdigbehandlet i EUs politiske organ. EØS-rettslig er den viktigste forskjellen mellom dagens kvotedirektiv og det reviderte kvotedirektivet de nasjonale myndigheters handlefrihet i forhold til tildeling av kvoter. Norsk næringsliv vil i henhold til det reviderte direktivet kunne forvente kvotetildeling på linje med resten av sine konkurrenter i EU, og det er således veldig bra. Det som jeg håper at statsråden derfor vil bekrefte, er: Regjeringen anser det reviderte kvotedirektivet for å være EØS-relevant. Regjeringen vil unnlate å bruke reservasjonsretten mot direktivet. Svaret på begge disse utfordringene bør være et rungende: Ja! For det tredje bør Regjeringen si at en i dag ikke vurderer å framforhandle tilpasningstekster til direktivet for å få adgang til å lage særnorske tildelingsregler. Det har vi veldig dårlige erfaringer med i forhold til dagens kvotelov, og vi bør unngå det for framtiden.