trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-05:
Jeg har gitt Kristelig Folkeparti og representanten Håbrekke mye ros i mange debatter om barnevernet, men jeg må si at jeg er ganske opprørt over det innlegget som representanten Håbrekke holdt i sted, som er fullt av feil og grove forenklinger, og som også skaper et bilde av regjeringens innsats på området som er fullstendig feil. Alle de store pengene på Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementets budsjett går nå til barnevern. Vi gjennomfører den største satsingen på barnevernet i Norge på 20 år. Og jeg ville gått stillere i dørene hvis jeg representerte Kristelig Folkeparti, for i løpet av de 20 årene der den største satsingen ikke var, hadde Kristelig Folkeparti ansvaret i ganske mange år. Vi gjør betydelig mer for norsk barnevern nå, både når det gjelder ressurser, og når det gjelder det å få til en organisering for framtiden, enn det Kristelig Folkeparti har greid når de har vært i posisjon. La meg også legge til at det er viktig med ressurser i fosterhjemsarbeidet, men det er altså ikke slik at vi bare kan bevilge en sum, og så løser vi problemet. Vi trenger menneskene, derfor er dette vanskeligere enn de målene som representanten Håbrekke sammenligner med. Men vi skal ikke gi oss. Vi skal ikke ha et mål om full fosterhjemsdekning i 2013, men et mål om å ha det i dag. Og så skal vi jobbe for det hver eneste dag.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-05:
Nå har jeg hørt tre innlegg fra Kristelig Folkeparti, hvor det sies omtrent det samme, nemlig at regjeringen ikke gjør noen ting for å styrke de ideelles rolle i barnevernet. Jeg redegjorde for hva vi nå gjør. Det er greit med forhåndsskrevne innlegg, men jeg synes kanskje at det ville være naturlig å be om å få en reaksjon på det, istedenfor en påstand om at vi ikke gjør noen ting. Representanten Håbrekke sa at han hadde blitt møtt med «tomme ord» i et år etter at han tok opp spørsmålet om ideelles rolle i rekruttering av fosterhjem. Det er, med respekt å melde, fullstendig feil. Vi tok dette opp med Bufetats ulike regioner i fjor, etter at representanten prisverdig hadde tatt spørsmålet opp i Stortinget. Den gangen hadde vi altså et system der kjøp av private tjenester innenfor fosterhjem foregikk gjennom enkeltkjøp, ikke ved noe samlet system. Det Kristelig Folkeparti den gangen ba om, var at vi skulle gi beskjed om at de ideelle ikke skulle prioriteres ned når det ble gjort slike enkeltkjøp. Jeg har sørget for at det signalet har kommet ut. Nå går vi mye lenger enn det Kristelig Folkeparti noen gang har foreslått i Stortinget, nemlig å lage et system for samlet innkjøp av fosterhjemstjenester. Resultatet av det vil være – hvis det er slik Kristelig Folkeparti tror, og regjeringen og jeg tror, nemlig at de ideelle har en ressurs som må mobiliseres, og som ikke har blitt brukt – at vi vil få en betydelig økning i de fosterhjemsplasser vi trenger, og i avtaler for ideelle aktører. Da synes jeg det er litt spesielt at det eneste vi blir møtt med i denne debatten, er sinte innlegg om «tomme ord» fra Kristelig Folkeparti. Jeg tror at den politiske debatten om disse spørsmålene kanskje ville vært tjent med et minstemål av raushet når vi beveger oss mot mål som er felles for oss, og når vi sågar går mye lenger enn det Kristelig Folkeparti har foreslått i denne sal.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-05:
Akkurat det at Dokument nr. 8-forslag har en tendens til å bli stemt ned, mener jeg å huske var tilfellet også da representanten Dåvøy satt i regjering og jeg var i opposisjon. Men ellers har vi vært veldig åpne for innspill, og prosessen rundt ideelle er jo et eksempel på det. Det er ingen tvil om at det var viktig at Kristelig Folkeparti tok det opp i Stortinget. Det gjorde også at vi fikk fokusert på et system som ikke fungerte som det skulle, og som vi nå gjør noe med. Jeg skal ikke tvære ut dette, men jeg vil be Kristelig Folkeparti tenke over den sammenlikningen som representanten Håbrekke igjen trakk mellom barnehager og fosterhjem. Vi er altså avhengig av at det er en forståelse også utenfor denne sal for hva det er som skal til for å nå de målene som vi setter oss. Vi kan ikke bevilge fosterhjem, vi kan ikke vedta fosterhjem, vi må be folk om å være fosterhjem. Heldigvis er det slik, for vi skal stille veldig strenge krav til de fosterhjemmene. Derfor går det ikke an å sammenlikne med reformer der det bare er et spørsmål om hvor mange millioner vi bevilger. Det er ikke først og fremst et spørsmål om det. Selvfølgelig hjelper det med ressurser, men vi må nå folk. Da er det en voldsom forenkling å påstå at dette er noe vi bare kan sette en tidsfrist for i denne sal, og så får vi det til. Jeg mener at vi tvert imot skal ha det samme målet hver eneste dag, nemlig at køene skal bort så raskt som overhodet mulig, legge fullt trykk på det, slik vi gjør nå. Da er det ikke naturlig å sette en dato. Det ville vært fullt mulig å nå målet om full fosterhjemsdekning med en gang hvis vi f.eks. sa at vi ville koble flere fosterforeldre og barn, uten de strenge vurderingene vi har i dag når det gjelder hvilket hjem som passer best til det enkelte barn. Konsekvensen av det ville vært flere flyttinger, som vi i andre sammenhenger sier i denne sal at vi skal prøve å unngå, eller vi kunne lagt om politikken som sier at vi i større grad skal benytte oss av fosterhjem, og i mindre grad skal benytte oss av institusjoner. Da kunne vi også løst dette problemet veldig raskt, men det ville gått på tvers av entydige barnevernfaglige råd. Derfor vil jeg ikke gjøre det. Jeg vil også advare om at det å sette en slik dato vil føre til at man tar snarveier rundt om i systemet, fordi det blir så viktig å ha køene bort akkurat på den datoen. Det som er avgjørende for oss, er for det første å rekruttere nok fosterhjem over tid, og, for det andre, å gjøre noe med de tendensene i samfunnet som gjør at stadig flere barn trenger fosterhjem. Det er jo det siste som er viktig å si. Vi aner ikke i dag hvor mange barn som trenger fosterhjem i 2013. Forhåpentligvis vil ikke veksten fortsette, men det er noe verken Kristelig Folkeparti eller regjeringen rår over. Vi kan bare legge masse energi, mange krefter og masse politisk engasjement inn i arbeidet med å rekruttere flere fosterforeldre – og det gjør vi.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
Ett barn i fosterhjemskø er ett for mye, blir det sagt. Det er helt uakseptabelt at vi ikke klarer å skaffe et hjem til alle barn. Jeg må derfor innrømme at jeg er veldig skuffet i dag over at regjeringspartiene ikke vil være med på en forpliktende plan med tidsfrist for å sikre alle barn et hjem. Det burde jo egentlig være en selvfølge at vi har en nasjonal plan med tidsfrist for at alle skal få fosterhjem, slik vi har det for sykehjem og for barnehager. Jeg vet det er sagt før, men bare tenk over det: Norge er landet som har skaffet barnehageplass til alle, før vi har skaffet alle barn et hjem. Det er et paradoks. Vi må spørre oss selv hva som egentlig er viktigst. Når det er sagt, vil jeg understreke at Kristelig Folkeparti er glad for at flertallet, altså regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti, er enige om at det skal legges ytterligere til rette for ideelle aktører innen barnevernet. Jeg vil benytte anledningen til å dra linjene til representantforslaget fra undertegnede og medrepresentanter fra Kristelig Folkeparti om tiltak for bedre rammebetingelser for ideelle virksomheter, som ble behandlet i Stortinget rett før jul. Også der var en samlet komité enig om at Stortinget ønsker bidrag fra de ideelle aktørene. Også der uttrykte representantene fra regjeringspartiene at de er enige med Kristelig Folkeparti om at ideell sektor har en selvstendig egenverdi, og at det er en politisk oppgave å sikre at sektoren bevares. Flertallet var også enig om at alle mulighetene for å ta i bruk ulike anskaffelsesprosedyrer må utnyttes for å bedre offentlige innkjøp. Jeg er glad for at familiekomiteens flertall også der er enig i at det bør benyttes andre anskaffelsesmetoder enn anbud, så langt det er mulig innenfor gjeldende regelverk. Jeg er glad for at familiekomiteen siterer fra næringskomiteens innstilling: «Et annet flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, forutsetter at handlingsrommet i loven utnyttes for å oppnå offentlige innkjøp i tråd med politiske føringer.(…) Dette flertallet mener at man skal utnytte mulighetene for å ta i bruk ulike anskaffelsesprosedyrer for å få bedre innkjøp.» (…) Når Bufdir nå i løpet av 2011 skal lyse ut en konkurranse for statlige kjøp av fosterhjemstjenester, er det veldig viktig at dette politiske signalet om å unngå anbud og heller benytte direkte forhandlinger når det er mulig innenfor EØS-regelverket, følges opp. Kristelig Folkeparti krever full fosterhjemsdekning innen 2013. Det er på tide med et krafttak. Ett barn i kø for å få et godt hjem er ett barn for mye.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
Representantforslaget fra Kristelig Folkeparti om å legge frem en handlingsplan for full fosterhjemsdekning innen 2013 stemmer stortingsflertallet og regjeringspartiene ned i dag. Det er ingen enkel oppgave å finne gode og passende hjem til hvert enkelt barn. Men når det offentlige beslutter å ta barna ut av hjemmet deres, er det uakseptabelt at vi ikke stiller opp med et fullgodt omsorgstilbud umiddelbart. Så enkelt og så vanskelig er det. Antall barn som venter på fosterhjem, er altfor høyt – 164, ifølge statsråden. Det er uholdbart og uakseptabelt at barn står i kø og venter på plass i et fosterhjem. Det er på tide at vi alle samler oss om målet om full fosterhjemsdekning, at det settes en klar tidsfrist, og at alle gode krefter tas i bruk. Når det gjelder de ideelle tjenesteyterne i barnevernet, er det opprørende å høre historier om at de møter motvilje og skepsis når de ønsker å bidra med rekruttering og drift av fosterhjem. Dette er nok et eksempel på at regjeringen har sittet stille og sett på at ideelle aktører ikke brukes, at de tvert imot møtes med holdningen: Vi vil helst ikke bruke dere, vi vil drive i egen regi – til nød bruker vi dere, eller kanskje vi heller foretrekker å bruke de store. Da snakker jeg også litt ut over fosterhjemsrekrutteringen. Jeg nevner ett stikkord, Styvi gard i Hordaland, som falt for et slikt grep. Dette er i alle fall historien frem til i dag fra regjeringen Stoltenberg. Det er viet mye oppmerksomhet i innstillingen til kostnadsforskjeller mellom statlige, ideelle og øvrige familiehjem. Det er to forhold som kan bemerkes her. Erfaring fra andre sektorer viser at det er vanskelig å ha sammenliknbare kostnadstall for ulike aktører, fordi beregningsgrunnlaget ofte er forskjellig. Og det er svært lite sannsynlig at aktører som lever fra anbudsrunde til anbudsrunde, faktisk er 50 pst. dyrere enn statens skjermede virksomhet. Dette viser én av tre ting: Enten gir staten barna et svært dårlig tilbud, eller så er Bufetat en uprofesjonell og lite krevende bestiller av tjenester, eller så regner man kostnader forskjellig i skjermet og konkurranseutsatt virksomhet. Jeg velger å tro at det er det siste som er tilfellet. Erfaringer jeg har fra barnehagesektoren når det gjelder offentlige og private barnehager, tilsier det. Det er fint at regjeringen også i denne sammenhengen sier at de ønsker å trekke ideelle aktører mer inn i arbeidet for å skaffe flere fosterhjem, jf. oppslaget i Aftenposten. Men det er også på tide å vise dette i praksis. Jeg føler at det til nå har vært mye tomme ord. Jeg forstår ikke at ikke regjeringspartiene kan stemme for alle de gode forslagene som ligger fra Kristelig Folkeparti i denne saken. Når vi diskuterer i dag, føler jeg at vi egentlig er enige, men på en eller annen måte klarer man likevel å stemme ned forslagene. Jeg forstår det ikke!
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
Jeg skal være den første til å bekrefte at det er ganske krevende å jobbe med barnevernet, også som statsråd. Vi jobber for de aller, aller svakeste – de minste – og det krever enormt mye både av byråkratiet og, ikke minst, av det politiske lederskapet. I alle fall i mine fire år som barne- og familieminister var det ingen sak eller intet område som jeg jobbet hardere for enn barnevernet. Det var også grunnen til at det i omleggingen av barnevernet den gangen ble lagt en modell der statsråden faktisk kan gripe inn direkte – helt fra toppen og ned – nettopp fordi det var viktig med politisk styring. Jeg har bare lyst til å nevne dette, for alle muligheter skulle ligge til rette for svært, svært god politisk styring. Det er ikke slik som i helsesektoren, der det jeg opplever i dag, er at vi har en helseminister som hele tiden viser til helseforetakene, som har fått så mye beslutningsmyndighet. Slik er det ikke i barnevernet. Statsråden etterlyser raushet. Jeg synes det er flott det statsråden sier, og det engasjementet som vises. Og jeg synes alt som er gjort fra regjeringens side, er flott, men jeg må jo si at problemene er akkurat de samme i dag som de var for nesten seks år siden. Noe av bakgrunnen for barnevernsreformen den gangen var nettopp de samme problemene som vi står overfor i dag. Jeg synes også det er positivt at barnevernsreformen eller barnevernet per i dag skal evalueres. Med så store reformer som vi hadde i 2004 – og som nesten ikke kom i gang før i 2005 – er det viktig å følge dette nært og politisk og justere underveis. Mitt spørsmål er hvor mye Stoltenberg-regjeringen har engasjert seg fra første dag de overtok, og frem til i dag. Problemet er at vi alle skal måles etter det vi gjør, og etter resultatene av det vi gjør, for det er jo der vi står i dag, at vi ser at problemene, om mulig, kanskje er enda større enn de noen gang har vært. Så skal jeg være den første til å innrømme at det er flere barn som kommer inn under barnevernet i dag, det er flere barn som har det vanskelig i dag. Hvorfor kan vi ikke inngå et forlik? Hvorfor kan vi ikke ha et bedre samarbeid? Hvorfor blir man bare møtt med at man stemmer ned gode forslag, når de egentlig er der hele tiden? Kanskje det er fordi Kristelig Folkeparti har hatt dette departementet, at vi har et så sterkt engasjement og så veldig gjerne vil bidra. La oss nå få lov til det, da. Isteden blir vi omtrent bare klubbet ned på gode forslag.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-05-05:
Først til representanten Andersen: Jeg er helt sikker på at man må gjøre nye grep i barnevernet, og det ser jeg frem til. Så er vi vel alle enige om at det aller viktigste er at fosterhjemmene har god kvalitet, og at barna slipper å flytte fra hjem til hjem. Etter hvert har vi heldigvis også fått en del fosterhjem som faktisk tar imot flere barn – mange barn etter hvert – og de gjør en fantastisk jobb. Så til det med målsettingen, å sette seg mål og å ha et visst antall. Det er kanskje vanskeligere i barnevernet enn det er i barnehagene. Man vet tross alt hvor mange barn som er født, og når de fyller ett år, som er aldersgrensen for å begynne i barnehage. Da sammenlikner jeg gjerne heller med sykehjem. Vi vet ikke hvor mange syke eldre vi får, men regjeringen har jo satt helt klare mål for hvor mange sykehjemsplasser man skal bygge ut. Og så sier man endatil at dersom vi kanskje ikke har et måltall som treffer, og at vi trenger flere plasser, så justerer vi etter hvert. Det kunne man gjort i barnevernet også.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2011-05-05:
På grunn av stor etterspørsel etter lån i Husbanken ba flertallet i kommunal- og forvaltningskomiteen regjeringen om å komme tilbake til Stortinget med en vurdering av behovet for en økning av lånerammen for Husbanken i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2011. Lånerammen for 2011 er på 15 mrd. kr, samme nivå som foregående år. Gjennomgangen viser at lånerammen for Husbanken er belastet med vel 12 mrd. kr per 1. mars 2011, noe som viser at etterspørselen er stadig økende. Senterpartiet er derfor grundig fornøyd med at regjeringen nå foreslår å øke lånerammen med 5 mrd. kr, fra 15 til 20 mrd. kr. Lånerammen består av flere deler: grunnlån til utbedring, grunnlån til oppføring, grunnlån til kjøp, lån til bygging av barnehager og ikke minst startlån. Startlån er prioritert innenfor lånerammen, og det er ventet en stadig økende etterspørsel på grunn av Husbankens strategiske kommunesatsing, men selvsagt også på grunn av situasjonen på boligmarkedet. Ungdom og enslige er grupper som sliter med å komme inn i boligmarkedet. Senterpartiet mener det må føres en boligpolitikk som gjør det mulig også for dem med lavere inntekter og liten egenkapital å skaffe seg egen bolig. Senterpartiet vil bruke Husbanken aktivt som et instrument i en sosial boligbygging og har derfor programfestet å legge til rette for at flere kan få startlån i Husbanken. Førstegangsetablerere uten egenkapital sliter med å få fullfinansiert egen bolig. Startlån som toppfinansiering er ofte eneste mulighet til i det hele tatt å komme inn på boligmarkedet. Egen bolig er en viktig del av grunnlaget for et godt liv. Senterpartiet mener alle skal ha rett til å kunne eie eller leie en bolig til en pris de har råd til å betale, og er derfor grundig fornøyd med regjeringens forslag, som vil øke rammen fra 15 til 20 mrd. kr, dvs. en økning på 33 pst.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2011-05-05:
Ettersom eg fekk eit direkte spørsmål, finn eg det rett å ta ordet, knytt til startlån. Det gjeldande er at prisen på ein bustad må vere mellom dei rimelege i den gjeldande kommunen. Eg meiner det er fornuftig at startlånet er tilpassa kostnadsnivået i den kommunen der ein skal kjøpe bustad. Det vil jo nettopp bety at viss kostnadsnivået er lægre i Bodø enn i Bergen, vil ho eller han som søkjer om startlån i Bergen, kunne få eit høgare startlån enn den som skal ha tilsvarande i Bodø – for det gjeld altså innanfor den enkelte kommunen. Eg og Kommunal- og regionaldepartementet er i gang med å utforme ei bustadmelding. I den meldinga vil me drøfte ulike sider ved bustadmarknaden, og sjølvsagt også sjå på korleis innretninga på ulike verkemiddel slår ut. Om det er noko som skal endrast, vil me i så fall kome tilbake til det i den meldinga. Representanten Tetzschner tek opp summen av standardkrav som årsak til at bustadprisane har gått opp. Det er vel i beste fall berre ein liten del av biletet. Det er ingen tvil om at det er mange årsaker til at bustadprisane har auka, og me har jo ei veldig fri prisdanning på bustader i Noreg. Mange andre land har skjerma marknaden meir enn me har gjort. Noko av årsakssamanhengen her er vel òg at det er vorte eit investeringsobjekt og ikkje berre ei investering for å bu. Derfor ser me òg at det er veldig stor forskjell på prisveksten rundt om i landet. Der det er konkurranse, stig prisane mykje meir enn i dei delar av landet der det ikkje er stor konkurranse om bustaden i forhold til kjøp og sal. Men standardkravet gjeld jo overalt, så her er det ein slags samanheng som me må sjå nærare på. Me er i gang både med bustadmeldinga og ei melding om bygningspolitikken. Det vil gi Stortinget moglegheit til å drøfte desse perspektiva i ein breiare samanheng.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2011-05-05:
Me har jo stadig oppfordra folk – iallfall har eg gjort det, og eg trur òg andre frå regjeringssida har gjort det – til å tenkje gjennom sine lån, på same måten som kommunane må tenkje gjennom sine lån, og sjølvsagt òg ta høgd for at renta kan stige, som har vore varsla lenge. I arbeidet med bustadmeldinga er dette òg eit tema – sjølvsagt er det det. Det er ikkje til å leggje skjul på at eg har ei bekymring for folk som har investert i det som for mange framleis er eit livsprosjekt, sjølv om det for fleire og fleire tydelegvis er ei investering meir enn å kjøpe ein bustad som ein har tenkt å bu i resten av livet. Eg har ei bekymring for at folk lånar for mykje, og har ei oppmoding til bankane om å vere merksame på det når ein sit og rådgir folk i ein sårbar situasjon i deira liv, der ein ynskjer å investere i si eiga framtid. Eg trur det er viktig at me får den bustadmeldinga som me arbeidar med, og at me får diskutere samanhengane i bustadpolitikken på ein betre måte, slik at det ikkje vert fragmentert. Dagen i dag er ein veldig god dag for mange i dette landet, som no kan få innfridd sine prosjekt. Eg er veldig oppteken av dei unge – ikkje minst dei unge i byen. Eg er brennande distriktspolitikar, men eg må seie at eg har møtt mange, både i denne byen og i andre byar, som slit på bustadmarknaden. Eg har òg eit brennande engasjement for dei, og at dei skal kunne få ein heim – ein nøkkel som er deira. Det jobbar me med, og dagen i dag er eit viktig steg i det biletet. Stortinget må som sagt òg få høve til å drøfte samanhengane og utfordringane i bustadpolitikken i eit større bilete, og det vil ein få når me legg fram stortingsmeldinga.
Fredrik Sletbakk (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
La meg først få berømme medlemmene av kommunal- og forvaltningskomiteen for å være så samstemte i en så viktig sak. Saken vi i dag debatterer, er særdeles viktig for ungdom. De siste årene har det blitt vanskeligere og vanskeligere for unge å etablere seg på boligmarkedet. Unge og lavtlønte har de høyeste boligutgiftene i forhold til inntekt. Boligmarkedet når nye høyder år for år, og dermed rammer det lavtlønte grupper, gjerne unge, nyutdannede mennesker som skal kjøpe sin første bolig. I de første tiårene etter krigen var boligpolitikk høyt oppe på den politiske dagsordenen. Man klarte gjennom Husbanken å sikre en sosialt rettferdig tilgang på rimelig boligkreditt. Man innså at boligpolitikk er fordelingspolitikk. Men Husbanken har gått fra å være den sentrale kilden til finansiering av boliger til å bli en velferdsetat rettet mot spesielt vanskeligstilte grupper. Jeg er derfor veldig glad for at Stortinget i dag kommer til å vedta økte lånerammer for Husbanken, for det er et skritt i riktig retning. Startlån er i dag en ordning som bl.a. nyetablerte og unge kan søke på for å finansiere sin første bolig. Men kriteriene for å få startlån kan i dag virke veldig urettferdige. Et av kriteriene er at boligen du søker lån til, må være rimelig i forhold til prisnivået i kommunen der du bor. Det betyr altså at det er boligmarkedet i den kommunen du bor i, som styrer hva som blir et billig lån for hver enkelt – ikke Husbanken. Og som hovedregel gis startlån i tillegg til banklånet, såkalt toppfinansiering. Dette fører ikke bare til at noen må ta opp høyere og dyrere lån, men at mange rett og slett ikke får toppfinansieringen av Husbanken fordi de ikke har råd til det som blir en billig bolig i boligmarkedet. En nyutdannet sykepleier i Bergen vil f.eks. ha større problemer med å kunne benytte seg av startlån enn en nyutdannet sykepleier i Bodø. Det blir feil at boligmarkedet skal legge føringer på unge menneskers mulighet til å få sin første bolig når vi har en husbank som nettopp skal gjøre det motsatte. Statsråden nevnte her startlån som et virkemiddel. Det kunne være interessant å høre hva statsråd Navarsete tenker om mulige endringer i kriteriene for å få startlån. Det må være en viktig oppgave for en rød-grønn regjering, og ikke minst en kommunal- og regionalminister som har et så brennende engasjement for distriktene, at alle, og spesielt unge mennesker, får like muligheter til å komme seg inn på boligmarkedet, uansett hvor de bor.
Fredrik Sletbakk (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Jeg vil først få takke statsråden for at hun svarer på et så konkret spørsmål. Jeg skal ikke gå inn i noen debatt, men jeg føler bare jeg må få presisere noe av det jeg sa i innlegget. Statsråden sier at ordningen med at boligmarkedet styrer startlånet du får, fungerer greit. Problemet er jo at startlånet i hovedsak fungerer som en toppfinansiering, og at du da er avhengig av banklån. Derfor vil en hjelpepleier få store problemer i en by med veldig dyrt boligmarked, og vil ikke kunne få banklån, og vil dermed heller ikke kunne få startlån. Men jeg håper statsråden ser videre på denne problemstillingen.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Det er svært gledelig at regjeringen øker lånerammen til Husbanken. Det betyr at det er økende byggeaktivitet og er et godt eksempel på at det går i riktig retning i Norge. Det bygges nye boliger, det er aktivitet, og økonomien fungerer. Sånn sett er landet vårt i en unik situasjon hvis vi løfter blikket og ser til resten av Europa. Husbanken er viktig, men har tidligere hatt en enda sterkere rolle for hele befolkningen. Husbanken har i etterkrigstiden hatt en unik stilling i utviklingen av Velferds-Norge. I Finnmark var Husbanken med på gjenreisningen etter tyskernes brenning av hele fylket under andre verdenskrig. Riktignok var det ganske sentralistisk, med kun to husmodeller – et lite, eller et litt større hus. Men hvem brydde seg om at alle husene var like, det viktigste var å få tak over hodet. I tillegg har det ført til at vi har en ensartet gjenreisningsbebyggelse som er unik og et eksempel på tidsånden da. Det er attpåtil ganske pent. Gjenreisningen etter krigen var et gigantisk boligsosialt tiltak – og nødvendig der og da. I dag har vi ikke bruk for den type boligsosiale tiltak, men definitivt har vi behov for andre, mer målrettede virkemidler for å forbedre boligsituasjonen til mange mennesker i Norge. Arbeiderpartiet mener at alle skal disponere egen bolig – ikke nødvendigvis eie den, men ha tilgang til en god og egnet bolig. For oss er det viktig at boligpolitikken skal være et virkemiddel i bekjempelse av fattigdom og for inkludering. Vi er ikke i mål og vil neppe komme dit i løpet av denne perioden, men det er vår klare visjon at vi skal ha økt fokus på sosial boligbygging. Husbanken er et redskap for å nå dette målet. Vi vet at mange kommuner har altfor få utleieboliger både for mennesker som er på leiemarkedet, og for studenter. Økt antall utleieboliger i kommunal regi vil dempe prispresset og virke sosialt utjevnende. Arbeiderpartiets mål er ikke at Husbanken skal bli slik den fungerte i etterkrigstiden, med datidens behov, men være i endring, slik at Husbanken kan være med på å styrke boligmarkedet i Norge, og til en pris som er mulig å betjene for mennesker med en vanlig inntekt. Dagens styrking av utlånsrammen til Husbanken er et skritt i riktig retning.
Borghild Tenden (Venstre), 2011-03-10:
Jeg vil med dette overlevere et representantforslag fra Ola Elvestuen og meg selv om å etablere et Wergeland-senter i Grotten før grunnlovsjubileet i 2014.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
Jeg har gleden av å fremme et forslag fra stortingsrepresentantene Per Sandberg, Hans Frode Kielland Asmyhr, Morten Ørsal Johansen og undertegnede om endring av praksis for bosetting av forvaringsdømte.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-03-10:
Jeg vil på vegne av Bjørn Lødemel, Siri A. Meling, Olemic Thommessen, Ingjerd Schou og meg selv framsette forslag om tiltak for å bedre mulighetene til å ta vare på fredede bygninger.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
La meg bare holde et lite innlegg om presidentskapets beslutning. Registeret for stortingsrepresentanters verv og økonomiske interesser bidrar til åpenhet og synliggjøring av eventuelle interessekonflikter som måtte oppstå mellom vervet som stortingsrepresentant og private økonomiske interesser. Presidentskapet er opptatt av at det også skal være åpenhet om vararepresentantenes økonomiske interesser og arbeidsforhold utenfor Stortinget. Presidentskapet foreslår derfor i innstillingen at registerordningen utvides til også å gjelde møtende vararepresentanter. Det er bare opplysninger om vararepresentantene som faktisk møter på Stortinget, som skal registreres. Registreringen skal gjøres ved første oppmøte. Eventuelle endringer skal den enkelte vararepresentant melde fra om ved nytt frammøte. Men vararepresentantene gis også muligheten til å oppdatere opplysninger i løpet av perioden vedkommende ikke møter. Av praktiske årsaker vil vararepresentanter som ikke er fast møtende, bli oppført i en separat del av registeret. Opplysninger i det elektroniske registeret slettes etter at vedkommende representant har gått ut av Stortinget. Representanter og vararepresentanter som har møtt i en tidligere periode, bør slippe å fylle ut registreringsskjema på nytt, men behøver bare å korrigere eventuelle endrede opplysninger. Opplysningene bør derfor ikke slettes umiddelbart etter at en representant har gått ut av Stortinget, men være tilgjengelige i det elektroniske systemet én stortingsperiode etter dette. Det forutsettes at opplysninger om dem som har gått ut av Stortinget, ikke er offentlig tilgjengelige. På den bakgrunn foreslår presidentskapet i henhold til Stortingets forretningsorden § 60 a endringer i Reglement om register for stortingsrepresentantenes verv og økonomiske interesser, §§ 1, 12 og 14. Det foreslås at endringene trer i kraft fra 1. april 2011.
Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Samferdselsministeren avsluttet et godt svar omtrent med følgende: Vi kan ikke bygge oss ut av trafikkulykkene. Vi kan ikke bygge oss til nullvisjonen. Det er egentlig hele årsaken til at jeg tok opp denne interpellasjonen, slik at vi kan rette fokus mot alle de andre tiltakene som vi faktisk er nødt til å gjennomføre, og som vi er nødt til å diskutere. Vi har historisk lave tall for drepte i trafikken. Det har vi allerede slått fast. Når vi måler det i forhold til antall innbyggere, viser statistikken at andre sammenlignbare land har hatt en enda mer positiv utvikling enn oss. Sverige blir spesielt trukket fram i den forbindelse, og det med rette. Sverige ligger foran oss når det gjelder å bygge midtdelere. Men det er ikke det som har forårsaket den positive utviklingen man har hatt i Sverige i de siste årene. Ifølge Trafikverket i Sverige skyldes den positive utviklingen de har hatt, spesielt i det siste, kanskje i de to siste årene, at de faktisk har satt ned fartsgrensene. Derfor gjentar jeg at jeg er glad for den fartsgrensereduksjonen som skal komme som et midlertidig tiltak på de 420 km med ulykkesutsatt vei uten midtdelere, som samferdselsministeren nettopp har orientert om. Men jeg gjentar også at vi er nødt til å ta diskusjonen hvis vi tar nullvisjonen på alvor. Og hvis vi tar nullvisjonen på alvor, mener vi faktisk at trafikksikkerhet er viktigere enn framkommelighet. Da må vi diskutere om vi er villig til å sette ned fartsgrensen fra 80 til 70 km/t på omtrent alle veiene der det er mulig å ha møteulykker. Det er nemlig kjernen i nullvisjonen. Vi må ta i bruk ny teknologi. Det utfordrer frihetsbegrepet. Vi må satse mer på at den nye teknologien hjelper oss til å bli gode bilførere, gode trafikanter. Men denne nye teknologien kan føre med seg at vi får den samme diskusjonen framover som vi nå har om f.eks. datalagringsdirektivet. For det finnes personvernutfordringer med den nye teknologien. Derfor er dette en viktig politisk debatt. Derfor er dette en debatt vi må ta, og som vi må ta ganske kjapt, synes jeg. Hvis vi ser på ulykkestallene fra Nord-Trøndelag, som jeg viste til, er det sånn at fire av dødsulykkene i Nord-Trøndelag i fjor er en følge av utforkjøringsulykker. Det betyr at rydding av sideterreng er et minst like viktig trafikksikkerhetstiltak på vei som det å bygge midtrekkverk. Det er i hvert fall et viktig tiltak i distriktene. I tillegg til det er faktisk noe så enkelt som å sette opp trafikklys og veilys et kjempeviktig trafikksikkerhetstiltak. Det kan vi gjøre ganske mange plasser for en forholdsvis billig penge. Men spørsmålet blir til syvende og sist: Er vi villig til å fatte de vanskelige politiske beslutningene som nullvisjonen faktisk krever at vi gjør?
Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Jeg vil starte med å takke deltakerne for debatten. Dessverre kan jeg ikke takke for en debatt som ble slik jeg kunne tenkt meg at den skulle bli. Jeg er nok over gjennomsnittet interessert i trafikksikkerhet, og jeg er nok over gjennomsnittet utålmodig. Derfor synes jeg det er lurt å bruke enhver anledning til å sette dette temaet på dagsordenen. Men det ble likevel en debatt mest om vei og mest om midtdelere. Jeg har ikke en eneste gang beskyldt verken opposisjonen eller andre for å ha mast om midtdelere – det finner man ikke igjen i mitt innlegg. Jeg har heller ikke kritisert noen for at man er utålmodig etter å få bygd midtdelere. Poenget mitt var at jeg gjerne ville vi skulle ha en debatt om de andre tingene som fungerer i trafikksikkerhetsarbeidet, slik at vi kunne få den brede debatten om trafikksikkerhet og om hva som faktisk virker – i tillegg til midtdelere. Slik ble det dessverre i liten grad. Det ble en debatt der jeg opplever at vi nok en gang går i skyttergravene og tillegger hverandre holdninger som vi kanskje ikke har. For jeg må bare si at jeg tror at alle sammen har et ærlig og oppriktig ønske om at vi skal bedre trafikksikkerheten, og at vi skal få ned antall drepte og skadde i trafikken. Så kan det godt hende at vi på grunn av våre politiske ståsteder har en litt ulik inngang til det og kanskje en litt ulik vektlegging av hvilke tiltak som skal til og når de skal settes inn. Men jeg vil aldri stå på denne talerstolen og beskylde noen av mine politiske motstandere for å ha noe annet mål enn å redusere antall drepte og skadde i trafikken, for det tror jeg ikke det er noen som har. Da forlanger jeg bare det samme tilbake, at denne gjensidige respekten må være her, for hvis vi skal få til denne diskusjonen og de beslutningene som må fattes, må vi jo faktisk tro at vi alle jobber mot det samme målet. Men jeg synes at det innimellom blir vanskelig, når f.eks. Fremskrittspartiet er høy og mørk og går på talerstolen og raljerer over det som i hvert fall fra mitt utgangspunkt er et ærlig forsøk på en konstruktiv debatt om andre tiltak enn både midtrekkverk og tiltak på vei som forskning faktisk viser at fungerer. Den debatten har vi ikke tatt ennå. Det var nesten ingen av talerne i debatten som kom inn på de utfordringene jeg prøvde å gi, de tiltakene som vi vet virker når det gjelder nullvisjonen, og det å få ned ulykkene. Det handler ikke bare om fart, det handler ikke bare om bedre føreropplæring, selv om begge de to tiltakene også er viktige. Det handler mye om enda bedre holdningsskapende arbeid, og det handler om hvordan vi skal ta i bruk den nye teknologien etter hvert som den ligger der framfor oss, og som faktisk direkte kan hjelpe oss til å komme et godt skritt nærmere nullvisjonen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2011-03-10:
Lat meg takka representanten Susanne Bratli for interpellasjonen som gjev Stortinget moglegheit til å drøfta dette viktige feltet på brei front. Lat meg òg minna om det breie arbeidet som er nødvendig, og som inkluderer langt fleire enn dei som står bak den viktige trafikktryggingsplanen som vi no arbeider etter, t.d. Norges Lastebileierforbund. Deira medlemmer har på eige initiativ lagt inn fartssperrer i mange bilar. Dei fortel om erfaring som tilseier at dei brukar mindre drivstoff, og dermed sparar dei pengar, dei bidreg til eit betre miljø, dei bedreg til å redusera ulukkene, og dei har mindre stress i kvardagen. Eg har no moglegheit til å streka under køyretøytiltak, altså kontrollar, som ein viktig del av trafikktryggingsarbeidet, utekontrollar av tunge og lette køyretøy og køyre- og kviletidskontrollar. Det ligg òg eit viktig potensial for å auka tryggleiken innan aktive IPS-løysingar i køyretøy. Her går det an å leggja inn varsling ved for høg fart, ved for liten avstand til køyretøyet framføre, ukontrollert skifte av køyrefelt, t.d. kant- og midtlinjevarslar, kollisjonsvarslingssystem, osv. Nokre av desse kan distrahera føraren. Difor har no Statens vegvesen ei nærmare utgreiing av dette. Så til Sverige og erfaringane der med fart. Det har vorte underkommunisert i den norske debatten og er viktig å understreka igjen. Det er òg viktig erfaring for oss å ta med når Statens vegvesen no set ned fartsgrensa frå 80 til 70 på særleg ulukkesbelasta strekningar. Dei set ned fartsgrensene på 420 km, og dei vurderer 100 km nedsett frå 90 til 80. I Sverige har dei òg prøvd ut alkolås, eit tiltak med dokumentert god effekt. Statens vegvesen arbeider no aktivt for at det skal bli krav til alkolås for bl.a. køyretøy brukt til skuletransport og i køyretøy som det offentlege disponerer. Regjeringa vurderer eit forslag der alkolås kan brukast som eit alternativ til inndraging av førarretten, føreslått lagt inn under kriminalomsorga som ein del av det allereie eksisterande rusprogrammet.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2011-03-10:
Av og til er det nærmast litt surrealistisk å sitja i stortingssalen. Slik blir det når det frå enkelte her blir framstilt som om regjeringa ikkje har ein plan for trafikktryggleik. Går det an, etter alt det fokuset som har vore nettopp på denne planen, på desse 152 tiltaka, som vi følgjer opp i tur og orden? Går det an, president, å framstilla det som om vi ikkje har ein plan? Går det an, president, å bruka masse tid og krefter på å framstilla det slik for det norske folk at ein inviterer til eit breitt forlik fordi regjeringa ikkje har ein plan? Lat meg då slå fast, slik at alle som dette ikkje har gått opp for, no er klar over det: Vi har faktisk ein trafikktryggleiksplan. Han er ikkje teken ut av lause lufta, han byggjer på omfattande forsking. Slik er det. Motorvegar er trafikksikre, og vi byggjer dobbelt så mange kilometer motorveg som førre regjering – men vi har langt igjen. Vi har høge mål når det gjeld motorvegar. Men vi må ta på alvor at vi har, og vil ha, eit vegnett i dette landet som består av mange andre typar vegar, med lågare trafikktal enn motorvegar. Og det er òg derfor løysinga når det gjeld trafikktryggleik, må vera noko anna enn midtdelarar. Sverige har eit anna vegnett, men Sverige har òg sett ned farten på 15 000 km veg, frå 90 km/t til 80 km/t – ikkje enkelte strekningar med redusert fart, som representanten Hoksrud hevda. Til trafikkopplæring: Her er veldig gode resultat med førarkortopplæring direkte inn i den vidaregåande skulen, og vi skal ha meir av den kategorien på plass. Så er det nærmast utruleg at ein kan gjennomføra ein debatt i dag, der det er nokre som påstår at dei er opptekne av trafikktryggleik, men som likevel i det heile ikkje nemner forhold som gjeld fart. For det er faktisk slik at fart er ei medverkande årsak til nærmare 50 pst. av ulukkene – dødsulukkene – i 2009. Eg vil i det lengste tru at alle er opptekne av trafikktryggleik, færre drepne og færre hardt skadde, men då må vi faktisk ha lover og reglar og kontrollar som tek i vare akkurat det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2011-03-10:
Etter Forvaltningsreforma har fylkeskommunane vorte eigarar av fire gonger så stort vegnett som det staten har. Det tilseier i seg sjølv at vi må vera veldig nøye på å ha ein svært aktiv dialog med fylkeskommunane både om det som var positivt – og er positivt – med gjennomføringa av Forvaltningsreforma, og om det her er sider som vi må stilla betre opp på enn det som er gjort. Lat meg nemna arbeidet med den nye nasjonale transportplanen. Det er jo litt spesielt, men vi er altså eitt år og tre månader inne i den nasjonale transportplanen som eigentleg skal gå over ti år. Samtidig førebur vi ei ny stortingsmelding som skal leggjast fram i 2013. Vi fokuserer no, naturleg nok, fyrst og fremst på å få inn alle dei prosjekta som vi lovde i den fyrste fireårsperioden, samtidig som vi legg eit lengre løp. Vi har nyleg hatt eit møte med alle fylkeskommunane. Det vart veldig godt motteke, det var ein god dialog om korleis situasjonen er òg når det gjeld deira vegar, og kva prioriteringar dei har i det arbeidet som no skal leggjast med den nye nasjonale transportplanen. Vi har gjort eit organisatorisk grep. Vi har fylkeskommunane representerte direkte inn i den styringsgruppa som etatane no har i si førebuing så langt. Vi har fylkesrådmannen i Telemark direkte inne. Vi skal ha eit nytt møte med dei same aktørane, pluss næringslivet og mange andre, i februar 2012, når etatane har lagt fram sine forslag etter fase 2. Det er slik at òg fylkeskommunane på sitt vegnett har vegnormalar å følgja. Eg meiner det er viktig å bidra til å styrkja vedlikehaldet både på riksvegane og på fylkesvegnettet. Når det gjeld riksvegane, vart eg i fjor ståande og seia at vi har eit etterslep, vi har eit etterslep, vi har eit etterslep på vedlikehald. Sortevik hugsar sikker korleis det var òg då hans parti var støtteparti til førre regjering – etterslepet voks. Det er viktig for meg å få fram tal som viser at vi stoppa etterslepet. Det er der Statens vegvesen brukar omgrepet «etter dagens beregningsmodeller», og vi har det talet og reknar med at vi skal stoppa etterslepet. Når det gjeld ferjer, må eg berre seia at der har vi ei eiga gruppe no som følgjer opp det som heiter kontraktar ved anbod for å sikra at vi der opptrer ryddig òg frå staten og frå fylkeskommunane si side.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2011-03-10:
Eg var kommunal- og regionalminister då Forvaltningsreforma vart førebudd. Eg kjenner dermed òg svært godt til kva som var hovudgrunngjevinga nettopp for at fylkeskommunane som regional utviklingsaktør vart styrkte. Eg kjenner òg godt til kva for lovverk som måtte bli endra. Det er ei openberr misforståing når representanten Sortevik her framstiller det som om regjeringa nærast ved ei ekstra tilsniking endra lovverket når det gjaldt overføring av vegnettet. Den lova som gjaldt, gjaldt overføring av enkelte vegstrekningar. Så her måtte vi ha òg formalitetane på plass. Hovudpoenget var ei demokratireform, altså å gje moglegheit for innbyggjarane i ein region til direkte påverknad på ein annan måte enn ein til då hadde hatt overfor fylkeskommunalt folkevalde, altså regionalt folkevalde, og til å delta i ein dialog om kva som burde prioriterast i det enkelte fylke. Når eg seier at Forvaltningsreforma etter mitt syn er vellukka så langt, er det ikkje minst ut frå dei meldingane som har kome i den kontakten som vi har i eigne kontaktkonferansar og på annan måte med fylkeskommunane. Når det gjeld vegvedlikehald, og for så vidt òg nyinvesteringar, trur eg vi berre må vera ærlege og einige om at her hadde det samla seg opp eit vedlikehaldsetterslep som ikkje er av ny dato. Her er det behov for nybygging av vegar, og difor har òg regjeringa så langt satsa bortimot 50 pst. i auka budsjett. Det er eit ekstremt behov for rassikring. Det var ikkje alle som var like engasjerte i det. Der får altså fylkeskommunane no 0,5 mrd. kr per år, og det er det stor glede over. Så må eg understreka at eg er oppteken av å ha heilt spesiell merksemd på fylkeskommunane i tida framover. Det har eg både sagt og skrive til Stortinget ved fleire høve. Det meiner eg er heilt nødvendig, nettopp fordi vi ser at det er behov for meir fornying og vedlikehald på riksvegnettet, og vi veit at då er det det same tilfellet på fylkesvegnettet. Eg har sagt heilt tydeleg at Kommunal- og regionaldepartementet vil vurdera ei evaluering av heile regionreforma, men eg må seie at eg synest det er litt påfallande å forlanga det før rekneskapen for det fyrste året – altså 2010 – ligg føre frå fylkeskommunane.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2011-03-10:
Selv om antallet drepte i trafikken har gått ned de siste årene, er dette et område hvor vi alltid vil være utålmodige og prøve å finne løsninger som bringer oss nærmere nullvisjonen. Jeg kan love at for oss i Arbeiderpartiet er det ingenting som er viktigere på samferdselsområdet enn trafikksikkerhet. For å nærme seg nullvisjonen ytterligere blir det viktig å løfte blikket og ha en bred innfallsvinkel på hva som kan redusere antallet alvorlige trafikkulykker. Det er ikke ett enkelt svar på hvordan en kan redusere antallet alvorlige ulykker i trafikken. Forskning viser oss at det ofte er flere årsaker, men at en ikke ubetydelig faktor er føreratferd. Særlig høy fart og/eller rus er årsaken til svært mange alvorlige trafikkulykker, og når ulykken inntreffer, ser vi også en klar sammenheng mellom manglende bilbeltebruk og skadeomfang. Vi i Arbeiderpartiet vil fortsette å være en pådriver for tryggere veier, men vi må også være ærlige og si at trafikksikkerhet er ikke noe en kun kan bygge seg ut av. For å nå populære mål må en av og til ta i bruk upopulære virkemidler. Derfor er vi glade for den økte bruken av fotobokser og gjennomsnittsmålinger. Også nedsatt fartsgrense enkelte steder har vært og er viktig. Diskusjonen om alkolås og liknende tiltak er viktig, ikke minst er føreropplæring og andre mulige effektive forebyggende tiltak viktig. Et enda tøffere prikkbelastningsregime kan også være veien å gå. Vi trenger denne diskusjonen, men ikke på Fremskrittspartiets og delvis Høyres premisser, som er livredde for upopulære tiltak. Når vi vet at høy fart er en av hovedårsakene til alvorlige trafikkulykker, er det uansvarlig og populistisk å gå imot gjennomsnittsmålinger. Det blir ekstra grelt når de samme to partiene går inn for å øke fartsgrensene enkelte steder. Det er kanskje ikke så overraskende når det gjelder Fremskrittspartiet, som bare for noen få år siden ville fjerne UP, men at Høyre prøver å kopiere Fremskrittspartiets populisme, er skuffende. Når vi vet hvor farlig kombinasjonen rus og kjøring er, er det heller ikke særlig tillitsvekkende når enkelte i Fremskrittspartiet foreslår å selge sprit på bensinstasjoner. Jeg frykter at Fremskrittspartiets og i stor grad Høyres populisme på dette området, hvor fokus nesten utelukkende handler om veistandard, bidrar til å legitimere uansvarlig føreratferd. Jeg håper ikke jeg har rett, men jeg frykter det. Jeg vil til slutt takke interpellanten og håper at vi i tiden framover kan ha en balansert debatt om trafikksikkerhet, hvor en sammen fokuserer på de virkemidler som kan redusere antallet hardt skadde og drepte i trafikken.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2011-03-10:
Dette var omtrent som forventet. Her er det intet aktivt ønske om å ha en aktiv evalueringsprosess fra staten selv på en av de kanskje største reformene eller omleggingene innenfor veipolitikken i de senere årene. Det synes Fremskrittspartiet er både beklagelig og leit. Det er samtidig litt underlig at man nærmest skryter på seg at dette skal KS ta seg av. Det er ikke rart at de som er nærmere fylkeskommunene, som altså har fått disse dårlig vedlikeholdte veiene, har en egeninteresse for å se hvordan dette har gått. Men at dét skal være en tilfredsstillende evaluering av en så stor reform, er tynt og på ingen måte tilfredsstillende, sett med Fremskrittspartiets øyne. Jeg registrerer at det er satt i gang – og til dels også gjennomført – en del utredninger. Veibrukerne må registrere at dårlig vedlikeholdte veier som ble overført, i svært mange tilfeller ser ut til å bli dårligere etter at reformen er blitt innført. Vegvesenet selv, så vidt jeg har oppfattet det, har også pekt på at det er akutt fare for akselererende forfall i dagens vedlikeholdssituasjon. Det står litt i kontrast til det regjeringen og ikke minst denne statsråden tidligere har gitt uttrykk for, nemlig: Det ser ut til at vi skal klare å stoppe forfallet på norske veier i 2011. Det er vel et håp og en påstand som det er grunn til å tvile på, dessverre. Vi ønsker å få vite om det er blitt bedre vei for pengene. Jeg hørte statsråden si at vi har fått mer vei for pengene. I alle fall er det overført en del penger i forbindelse med reformen, og det skulle jo bare mangle. Men spørsmålet er om vi har fått bedre vei for pengene. Spørsmålene står i kø. Vil statsråden gi Stortinget målinger av vedlikeholdsmessig status på fylkesveinettet før reformen og årene etterpå – 2010 og 2011 målt mot f.eks. 2009? Vil det bli utarbeidet minstestandard for hvordan veinettet skal se ut i fylkene? Er det noe vi kan håpe å få på plass snart, slik at det er et objektivt mål å måle etter? Vil statsråden sørge for måling av kvaliteten på de 78 riksveifergene som fylkene har overtatt ansvaret for, og sørge for at vi får rapportering om det? Det er noen av de mange spørsmål som det etter Fremskrittspartiets syn er nødvendig å få svar på etter at denne store reformen er satt i gang.