Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
En opinionsmåling foretatt for forsikringsselskapet Vesta viser at 31 pst. av befolkningen er redde for å bli utsatt for vold på kvelds- og nattetid. Mens 6 pst. av befolkningen i 1990 var redde daglig for å bli utsatt for vold, har 17 pst. av befolkningen den samme redselen i dag. I 1965 var det i Norge 2 500 anmeldelser for voldsbruk, i 1997 var det 15 000 anmeldelser. Samtidig tyder denne meningsmålingen på at mange ikke anmelder voldsepisodene. I Oslo blir tenåringer stanset på gaten og truet, ranet og banket opp av barn under den kriminelle lavalder. Ungdomsgjenger går på byen bevæpnet med kniver og skytevåpen. Daglig blir drosjesjåfører i Oslo utsatt for vold eller trusler om vold. I denne situasjonen roper den norske befolkning på handling fra sine politikere og blir møtt med fine, men akk så tomme, ord. I denne situasjonen stemmer samtlige partier på Stortinget, inkludert Høyre, mot forslag fra Fremskrittspartiet om å be Høyesterett øke straffene for voldsforbrytere, mot forslag om at alle kriminelle gjengangere og voldsforbrytere skal sone i fengsel og ikke i gatene, og mot forslag om å fjerne ordningen med prøveløslatelse. I denne situasjonen snakker Kristelig Folkepartis justisminister om mer politi i gatene, men foreslår samtidig å bevilge mindre penger til politiet. Først etter press fra Fremskrittspartiet og Høyre endret Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre holdning og aksepterte å styrke politibudsjettet med 100 mill. kr, noe som langt fra er nok, men bedre enn Arbeiderpartiets forslag og derfor mulig for Fremskrittspartiet å stemme for når vårt eget forslag er nedstemt. Etter press fra Høyre og Fremskrittspartiet har også regjeringspartiene akseptert å gi et bindende løfte om å bidra til å sikre jobb for samtlige studenter som slutter ved Politihøgskolen til sommeren. Det vil sikre nærmere 400 politifolk i arbeid med å bekjempe kriminalitet. Det er også bra, men ikke godt nok. Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, som med sine opprinnelige forslag svekker politiet, ser åpenbart på nye politistillinger som en utgiftspost. I virkeligheten er det en inntektspost. I 1996 betalte norske forsikringsselskaper ut 1,3 milliarder kr etter tyveri, innbrudd og ran. Hver tredje innbygger i Oslo har en eller annen gang vært utsatt for innbrudd i bil eller hjem. Da sier det seg selv at det er mye å spare på å styrke politiet. Men den økonomiske besparelsen er ikke den viktigste. Det er det vi sparer i menneskelige lidelser som er det viktigste argumentet for å styrke politiet og stemme mot Arbeiderpartiets budsjettforslag. En seks år gammel gutt som blir seksuelt misbrukt av en voksen mann, en jente som blir stanset på hjemveien, kastet inn i et portrom og voldtatt, en 80 år gammel mann som blir kastet over ende, skamslått og ranet – det er kriminalitetens ofre, i tillegg til oss alle som får vår livsglede forringet på grunn av frykt og angst for innbruddstyver og voldsmenn. Gjennom å bevilge mer penger til politiet og vedta nye og strengere lover for å forebygge kriminalitet, og gjennom å sørge for at gjengangere blant innbruddstyver, voldsmenn og seksuelle overgripere soner lengre fengselsstraffer kan vi forhindre at det blir flere slike ofre og spare menneskelige lidelser. Derfor er det så trist å konstatere at bare Fremskrittspartiet følger opp ønskene fra Politiets Fellesforbund om en økning på 280 mill. kr til politibudsjettet, at Høyre foreslår 110 mill. kr mindre enn det politiet selv mener er nødvendig, at SV foreslår 180 mill. kr mindre og Arbeiderpartiet 280 mill. kr mindre. Det er selvsagt også trist å konstatere den manglende viljen fra samtlige andre partier til å stemme for forslag fra Fremskrittspartiet som uten tvil ville redusert kriminaliteten betraktelig dersom de hadde blitt vedtatt. Forebyggende tiltak, ja gjerne det, men først og fremst i form av en bedre familiepolitikk, et bedre innhold i skolen og strammere innvandringspolitikk. Men en del langsiktige tiltak stanser ikke den ungdomskriminelle som har planlagt et ran i morgen formiddag! Til det trengs det politi, straffer og hurtigdomstol. Nå trengs det handling. Politikerne må skjære gjennom. Det nytter ikke lenger med tomme ord. Handlingslammelsen fra justisministeren og stortingsflertallet bør ikke lenger aksepteres, og vil sikkert heller ikke bli akseptert av befolkningen.