Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2012-06-11:
Jeg er glad for at det er en samlet komité som tar utgangspunkt i at tiggere er mennesker som er i en utsatt situasjon og trenger hjelp. Hovedspørsmålet blir altså: Hvordan kan vi hjelpe på beste måte? Når det gjelder tiggere som er rusavhengige eller har andre helsemessige eller sosiale problemer, har vi behandlingstilbud og velferdsordninger her hjemme som delvis er et svar på spørsmålet om hvordan vi kan hjelpe, og som er tiltak vi vil gjøre mer med. Når det gjelder utenlandske tiggere som særlig er kommet fra Romania og Bulgaria etter at disse landene ble med i EØS, og som nå er dominerende blant tiggerne i byene våre, er svarene på hvordan vi kan hjelpe på beste måte, mer krevende. Også her er hele komiteen enig i at de først og fremst må hjelpes i hjemlandet; det er der vi må sette inn sosialpolitiske virkemidler, og det bør være i en kombinasjon av nasjonale tiltak og internasjonalt samarbeid der også humanitære og religiøse organisasjoner bidrar. Norge gir betydelige midler til dette arbeidet, ca. 1,2 mrd. kr per år, for å hjelpe til med bl.a. velferdsbyggingen i Romania. EU satser også store ressurser i byggingen av en europeisk velferdsstat der. Det er også frivillige organisasjoner, som Frelsesarmeen i Norge, som jobber med å sette i gang prosjekter for å hjelpe i hjemlandet. Det er viktig at dette arbeidet systematiseres og målrettes mot dem som trenger mest hjelp i hjemlandet, særlig romfolket, og at vi greier å se at her blir det resultater, her blir det en innsats som de kan benytte seg av. Når denne innsatsen i hjemlandet skal bygges opp, er det viktig at de det gjelder, er der og kan motta tilbudene. Det er nødvendig å bryte med tradisjonen når generasjon etter generasjon av vanskeligstilte reiser av gårde som tiggere, og når det er ulike former for press for å følge opp denne livsformen. Det trenger vel å merke ikke nødvendigvis være snakk om kriminelle bakmenn og tiggerbaroner som organiserer disse busslastene med tiggere til rike land som Norge, men det kan være snakk om en kombinasjon av fattigdom, nød, tradisjon og internt press som driver mange ut på reise som tiggere. Så både i hjemlandet og her i landet bør det gjøres en omfattende innsats for å overbevise flere om å satse på andre løsninger enn tigging. Et godt eksempel er Folk er Folk, som i dag har lansert 30 jobber for tiggere fra romfolket, der de inngår arbeidsavtaler og skal selge et nytt blad eller tidsskrift på gata i Oslo. Når tidligere tiggere på denne måten prøver å finne andre utveier, er det viktig at de lykkes, så jeg håper mange vil kjøpe de nye bladene når de kommer på gata i dagene som kommer. Det er også grunn til å håpe at flere tiggere vil bli inspirert av muligheten til å prøve seg på arbeidsmarkedet i Norge, som Stortinget la bedre til rette for sist torsdag, da Romania og Bulgaria ble inkludert i det europeiske arbeidsmarkedet på vanlig måte. Vi trenger arbeidskraft her i landet, og polakker og andre grupper fra Øst-Europa, som også har vært vanskeligstilt, har vist at det nytter å komme i gang på arbeidsmarkedet via ulike innganger. For å begrense tiggingen og få den inn i ryddige former har kommunene fått mulighet til å innføre meldeplikt for pengeinnsamling, herunder tigging, dvs. at man må melde fra på forhånd og legitimere seg for å kunne tigge og samle inn penger. Da dette ble innført i Bergen og fulgt opp av en egen politigruppe, førte det til at to tredjedeler av tiggerne der forsvant. I Oslo er dette ikke prøvd ennå på grunn av formelle problemer med ordlyden som skal legges inn i politivedtektene. Det er viktig at departementet ved Politidirektoratet og Oslo kommune setter seg ned og får løst dette nå. Det vil gjøre at man kan komme et skritt videre og lettere få skilt ut de som er her med ærlige hensikter og ikke har problemer med å ha kontakt med politiet og identifisere seg, fra andre. Når det gjelder øvrige tiltak for å redusere tiggingen, er vi glad for at statsråden i sitt svar til komiteen sier: «Dagens situasjon tilsier likevel at det er nødvendig å vurdere tiltak som kan begrense omfanget av tiggingen. Jeg mener at det blant annet må vurderes om det bør være anledning til å regulere hvor i en kommune denne aktiviteten kan foregå, eventuelt også til hvilke tider. Justisdepartementet utreder derfor for tiden ulike løsninger som kan bidra til å dempe de uheldige sider ved tigging.» Vi viser til svaret fra statsråden, som også er gjengitt i innstillingen, og vil med det gå inn for at forslaget vedlegges protokollen.