trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
Jeg opplever at interpellanten har to forhold som hun ønsker å få satt i fokus, som bakgrunn, for det første at kvinnelige kandidater ikke synes å nå opp, og for det andre at dagens nominasjonsordning gir for like kandidater. Jeg deler representanten Dørums utålmodighet når det gjelder utnevningen av kvinnelige prester og for så vidt også biskoper. Men som statsråden også har sagt i svaret sitt, er det ting som tyder på at det er vanskelig å finne villige kandidater, og det tror jeg vi skal ta innover oss. Jeg tror likevel det bare er et tidsspørsmål før vi får gode og villige kandidater, for hvis en ser på kvinneandelen blant ordinerte prester, har den økt fra vel 5 pst. omkring 1970 til 40 pst. i 1996. I tillegg har Kirkemøtet vedtatt retningslinjer som skal øke likestillingen i Kirken. I den grad det er uenighet i denne sal om å få kvinner inn i alle posisjoner i Kirken, også bispeembetene, er det min klare oppfatning at uenigheten dreier seg mer om hvordan og ikke om. Men her er det vel at jeg ønsker å vektlegge den innflytelse som Kirken selv har i denne prosessen, og at den har et avgjørende ord når det gjelder dette. For saklighet og ryddighet i ansettelser er viktige forutsetninger for at ulike kjønnsmessige og teologiske grupperinger skal få den respekt de har krav på, og kunne leve side om side i Kirken. Kirken selv har fortsatt en ganske ny utfordring å forholde seg til, nemlig også å realisere det Kirkemøtet har definert som jevn kjønnsfordeling i alle sammenhenger i Kirken. Vi har lite kunnskap om hvordan kvinnelige prester har taklet motstanden, og hvordan de takler videre motstand. Men svaret finnes sannsynligvis i eget kall og i omgivelsenes endrede standpunkt fra nei til ja til kvinnelige prester i takt med at kvinnene har økt i antall. Dette aspektet mener jeg vi i fortsettelsen også skal ha i bakhodet når vi ønsker å arbeide for å få flere kvinner inn i også høyere posisjoner i Kirken, som proster og biskoper. Jeg tror også det er viktig at vi ser på bispeprosessen, at det skal være et uttrykk for tillit og ikke for selvtillit. Derfor er jeg glad for at statsråden avviser utlysning av bispeembetet. Jeg tror faktisk, etter å ha snakket med en del folk, også i Kirken, at en slik konkurranse om bispeembetet vil komme til å framelske biskopspirer med stor selvtillit, men ikke nødvendigvis med stor tillit. Det tror jeg er et poeng vi skal ha med oss. Til slutt ønsker jeg å ha stor vekt på teologiske kvalifikasjoner og de lederegenskaper kandidatene har. Jeg tror dette vil gagne alle kandidater. Jeg er derfor fornøyd med at statsråden ønsker å sende retningslinjene ut på høring.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
Sentrumspartiene står bak tilrådingen, med unntak av IV. Men ved å lese innstillingen og merknaden som vi har, mener jeg at vi kan stemme for forslaget, med de fortolkningene og de merknadene som vi har lagt inn bak det. Jeg vil derfor anbefale sentrumspartiene å stemme for hele tilrådingen. Videre vil jeg anbefale sentrumspartiene å gå mot alle mindretallsforslag – med unntak av sine egne.
Petter Løvik (Høyre), 1999-01-19:
Det er ei svært stor og viktig reform vi behandlar i dag. Det som har vore det aller viktigaste frå Høgre si side i denne saka, er at vi klarer å halde dette på eit realistisk nivå, at vi får gjort ein del ting og ikkje berre lover og så flyt det heile ut i sanden. Når representanten Lyngstad snakkar om vidaregåande opplæring og den utvida plikta som no skal kome for fylkeskommunen, er det ein del ting eg ikkje forstår. Regjeringa og regjeringspartia seier at i Reform 94 er det lagt inn tilstrekkelege midlar til fylkeskommunane til å finansiere vidaregåande opplæring. La gå med det. Men no vil Regjeringa, regjeringspartia, Arne Lyngstad m.fl., lovfeste ei fylkeskommunal plikt til å tilby til og med tilrettelagt opplæring – som er veldig fornuftig – innanfor dei rammene vi har her. Det er det eg ikkje får til å henge saman. Då er mitt spørsmål: Korleis skal ein klare å få til dette innanfor desse rammene? Det er for så vidt ei ærleg sak det som Arbeidarpartiet, SV og Framstegspartiet har sagt, at ein skal gjere dette utanom desse rammene, dersom dei klarer å prioritere fram pengar til dette – noko dei ikkje har sagt, det får dei sjølve svare på – men korleis vil Lyngstad klare dette? Når Lyngstad seier avslutningsvis i sitt innlegg og gjentek i svaret på førre replikk at han synest det er trist at det her i dag ikkje ser ut til å vere fleirtal for å sikre ressursane til vidaregåande opplæring, og seier at dette skal skje ved å gi fylkeskommunar utvida plikt, er det berre to måtar å få det til på: anten ved at fylkeskommunane får meir til desse formåla, eller ved at fylkeskommunane tar frå andre område, det vil i praksis seie sjukehus og vegar. Kva er det representanten Lyngstad og Kristeleg Folkeparti vil at fylkeskommunane skal gjere?
Petter Løvik (Høyre), 1999-01-19:
Det var tre innlegg som gjorde at eg var nøydd til å ta ordet ein gong til. For det første var det representanten Trond Giske, som sa at han syntest det var veldig trist at Høgre prøver å gjere debatten om denne store reforma til ein debatt om skattefrie avsetningar. Det er jo også ein måte å sjå det på. Frå Høgre si side er det heilt klart at vi vil at det offentlege skal ta ein stor del av den ressursinnsatsen som trengst på dette området, men vi må ikkje gjere det slik at dette skal vere snakk om anten offentleg eller privat. På same måten som det offentlege skal ta sin del, må vi stimulere den enkelte person og den enkelte bedrift til sjølv å vere med og syte for å få ei etter- og vidareutdanning som er tilpassa framtida. Vi må heller ikkje gjere det sånn, som eg nærmast oppfatta representanten Giske, at her skal vi velje mellom visjonar og handling. Visjonane deler vi i Høgre fullt ut, men her må også ein del praktiske grep til, m.a. dei som vi har foreslått på dette området, og vi må ikkje sjå vekk frå det eg var inne på tidlegare, at her trengst det ein masse forskjellige aktørar og ein masse forskjellige tiltak. Representanten Djupedal var inne på dette med Høgre si rolle som bremsekloss. No er eg av dei som ikkje alltid har sett på bremseklossen som den minst viktige delen i ein mekanisme. Når Høgre i denne samanhengen prøver å vere bremsekloss på ein del område, gjeld ikkje det reforma og kva vi skal få ut av den – at det skal vere mogleg for alle å få vurdert sin kompetanse for å kome vidare i systemet – men vi har prøvd å vere ein bremsekloss når det gjeld å skape urealistiske forventingar som gjer at veldig mange vil stå skuffa tilbake. For som vi frå Høgre si side har vore inne på tidlegare, er det veldig mange fine ord her, men for ein god del av det som ligg føre, er det ikkje vist til løysingar. Vi skal vere såpass edruelege også i denne saka at vi ser at det ligg avgrensingar her, og at vi har ein lang veg å gå før vi har fått dette i hamn. Så seier Grete Knudsen at marknaden er Høgre og Framstegspartiet si løysing, at vi nærast skal selje ut opplæringa i vidaregåande skule. Det er sjølvsagt ikkje vår løysing, men så vidt eg har oppfatta, har det vore nokså stor semje i komiteen om at vidaregåande skule på ein del område kan kome med viktige kurstilbod, som det også kan takast betaling for i ein del samanhengar. Det er Høgre sitt poeng i denne saka.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-19:
Det var ikke helt enkelt å følge logikken til Arne Lyngstad når det gjelder de 375 pst. og opplegget fra Regjeringen og fra Kristelig Folkeparti i innstillingen. De ønsker å legge opp til at det skal være en plikt for fylkeskommunen å ha 375 pst. Samtidig sier han at å stemme for forslaget fra Arbeiderpartiet og SV om å gi en individuell rett til videregående opplæring blir problematisk, fordi han ikke kjenner kostnadene ved dette. Men så sier han samtidig at det er tilstrekkelig med 375 pst. og en plikt for fylkeskommunen. Hvis det er tilstrekkelig, burde det være ganske ufarlig for Kristelig Folkeparti å stemme for SV og Arbeiderpartiets forslag om en individuell rett. Jeg vil derfor gjerne ha kommentarer fra Arne Lyngstad på hva han egentlig legger i dette. Er det tilstrekkelig med 375 pst.? Og er det det, burde det være ganske ufarlig å stemme for en individuell rett til etterutdanning. Så litt om realkompetanse. Det er bred enighet om en dokumentasjonsordning, sier Arne Lyngstad, og det er det. Kristelig Folkeparti stemmer bl.a. for det systemet som Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet har skissert. På andre områder er Kristelig Folkeparti enig med Høyre. Høyre har jo prøvd å være litt morsom på bekostning av dette opplegget som jeg har skissert: Nå skal rørleggeren bli lege – og det skal tydeligvis skje over natten – ifølge Inge Lønning. Vi har skissert et opplegg der det er den enkelte institusjon som skal vurdere realkompetansen og avgjøre om denne er god nok. Er da Arne Lyngstad enig med meg i at når Høyre harselerer over dette opplegget, må det skyldes at de ikke har forstått hva vi har skissert?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-19:
Jeg merket meg jo at utsagnet om rørleggeren og legen var en spøk, men Inge Lønning syntes tydeligvis spøken var så god at han måtte gjenta den flere ganger ved flere anledninger. Inge Lønning tok i siste del av innlegget opp dette med finansiering av en eventuell rett for voksne til videregående opplæring, og han var også inne på det i svaret til Arne Lyngstad. Jeg vil nok oppfatte innlegget til Inge Lønning i retning av at Høyre er villig til å åpne for en større egenbetaling for videregående opplæring. Det som ligger i forslaget fra Arbeiderpartiet og SV, er at vi skal gi en individuell rett for voksne til videregående opplæring, og at opplæring på grunnskolenivå og videregående skoles nivå skal være gratis. Det er et samfunnsansvar å gi den type utdanning. Jeg vil gjerne at Inge Lønning kommenterer litt mer dette med hvorvidt han ønsker å åpne for at den enkelte skal måtte betale for utdanning på dette nivå, for det kan åpne en del porter som er ganske omfattende. Så til dette med dokumentasjonsordningen for realkompetanse. Inge Lønning nevner privatister. Vi har altså privatistordningen, og den fungerer. Men er Inge Lønning enig med meg i at folk som tilegner seg kunnskaper på en bestemt måte, da blir unndratt et bestemt testingssystem? Folk som går på skole, har et eksamenssystem. Her er det snakk om folk som har tilegnet seg kunnskap og ferdigheter på andre måter gjennom et langt yrkesliv. Synes Inge Lønning at det er urimelig å ha samme testingssystem for disse som for dem som følger et vanlig skoleløp?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-19:
Kunnskap og utdanning er ikke likt fordelt i dette landet. Buer-utvalget har påvist at det spesielt er i ytterkommunene, i innlandsfylka, at befolkningen har det laveste formelle utdanningsnivå. En individuell rett til videregående opplæring, slik som Arbeiderpartiet og SV har foreslått, vil nettopp rette seg inn mot de områder av landet der befolkningen i utgangspunktet har lavest formell utdanning. Derfor undrer det meg litt at Senterpartiet ikke vil være med på en slik lovfesting, en lovfesting som nettopp vil rette seg mot de deler av landet der befolkningen, som sagt, i utgangspunktet har lavest utdanning. Så sier Senterpartiet at de vil ha en plikt for fylkeskommunen til å tilby utdanning innenfor 375 pst. Som flere har sagt, er dette situasjonen i dag. Situasjonen i dag er slik at gjennom forskrifter har fylkeskommunen plikt til å ha 375 pst., dvs. 75 pst. over det som rettighetselevene har krav på. Hva er da egentlig det nye med dette opplegget fra Senterpartiet og fra regjeringspartiene? Hva vil det i realiteten bety at en lovfester en plikt istedenfor å ha en forskriftsmessig plikt, slik som vi har i dag. Betyr dette, slik som Senterpartiet oppfatter det, at fylkeskommunen nå får et sterkere pålegg om å ha 375 pst., eller hva er det egentlig som ligger i denne plikten som de nå prøver å gjøre til en viktig sak. Etter min oppfatning er dette status quo. Dette er dagens ordning. Dette er ikke noen utvidede rettigheter for folk som etterspør videregående utdanning. Jeg vil gjerne at Tingelstad presiserer hva det nye består i.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-19:
Det er klart at ettertiden skal vurdere om denne reformen ble «banebrytende», som jeg brukte i mitt innlegg. Jeg skal ikke påstå at det blir et paradigmeskifte, men jeg mener fortsatt at det må være tillatt å bruke den type formuleringer når en føler at det som er skissert fra flertallets side, åpenbart vil få ganske store konsekvenser for vårt utdanningssystem, iallfall hvis dette utdanningssystemet griper de mulighetene som her er lagt. Jeg tror også at det kommer til å gjøre det, fordi det for noen også er spørsmål om å overleve. Og når man får det spørsmålet hengende over seg, vil man nok gripe dette, og man vil ta fatt i de mulighetene som er skissert, og utvikle nye utdanningstilbud på nye arenaer. Det er det jeg synes er kanskje noe av det aller, aller viktigste. Som jeg har vært inne på tidligere, er det klart at når det gjelder de evalueringssystemene som er utviklet, er det en sammenheng mellom selve utdanningen og evalueringen, og det skal teste om man har nådd visse ferdigheter. Vi får nå en ny situasjon, hvor folk har tilegnet seg kunnskaper på en annen måte. De har ikke brukt tre år på en bestemt utdanning, men de har kanskje brukt 20 år – gjennom arbeidslivet, gjennom ulike kurs, gjennom deltakelse i ulike opplegg. Det bør være ganske åpenbart at det testingssystemet, det eksamenssystemet, som er utviklet på skoler, på høyskoler og på universitet, ikke kan brukes overfor disse folkene, som har tilegnet seg kunnskapen på en helt annen måte og over en mye lengre periode.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-19:
Vi har jo en ganske omfattende merknad om arbeidsmarkedsetatens rolle i denne kompetansereformen. Vi er opptatt av at arbeidsmarkedsetaten i sterkere grad tenker kompetanseheving og ikke i så stor grad formidling. Den skal selvsagt ha en klar formidlingsrolle, men den er nødt til i enda sterkere grad å tenke kompetanseheving. Vi har vært helt klar på det når vi f.eks. sier at folk som er begynt på et ganske langt utdanningsløp i regi av arbeidsmarkedsetaten, skal få lov til å fullføre det selv om det måtte være mulighet for arbeid for disse personene. Det er nettopp å understreke at det å løfte kompetansen til disse personene og å gi dem en skikkelig utdanning, er sentralt med sikte på å få et permanent fotfeste i arbeidslivet. Vi er som sagt veldig opptatt av at arbeidsmarkedsetaten har og skal spille en sentral rolle i det kompetanseløftet som vi nå snakker om. En større del av de ressursene som arbeidsmarkedsetaten disponerer over, kan gå inn i en mer langsiktig planlagt utdanning for dem som er arbeidsledige, som i utgangspunktet har dårligst formell utdanningsbakgrunn. Jeg følte meg ikke truffet ved det spørsmålet som ble tatt opp, for jeg føler at vi har vært rimelig klare i å understreke arbeidsmarkedsetatens ansvar.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-19:
Statsråden hadde en påstand som jeg syntes var rimelig drøy. Han sa at hadde utdanningstilbudene vært tilpasset voksne, hadde det vært nok søkere. Jeg skulle ønske det var så enkelt. Men vi har etter hvert fått en del eksempler rundt omkring i fylkeskommunene hvor de har tilpasset tilbudet til voksne, og det viser seg at det også da har vært vanskelig å få søkere til disse tilbudene, så jeg tror ikke den påstanden holder. I løpet at vinteren, eller det blir vel først til våren, skal vi evaluere Reform 94. På ett område vet vi at Reform 94 har vært bra, nemlig når det gjelder den individuelle retten som 16-19-åringer har hatt. Den har fungert etter sin hensikt. Vi har et system i dag hvor nesten samtlige benytter seg av tilbudet. Og det er de erfaringene vi, Arbeiderpartiet og SV, legger inn når vi foreslår en individuell rett for voksne. Vi vet at dette har vi lyktes med i den videregående skolen når det gjelder 16-19-åringer, og vi tror at dette vil vi også lykkes med overfor voksne. Vi tror at det kanskje også er nødvendig hvis vi skal greie å utvikle tilbud til voksne. Så mitt spørsmål er: Hvorfor ikke ta med seg de erfaringene vi har med Reform 94, de erfaringene som er gode, der vi har lyktes, og så være med på et forslag om en individuell rett til utdanning? Det statsråden nå legger opp til med å pålegge fylkeskommunen å ha et tilbud, er bare å fortsette kampen med fylkeskommunen om 375 pst.-rammen, en kamp som egentlig ingen tjener på. Med en individuell rett ville vi unngått hele problematikken rundt 375 pst.-rammen. Og av erfaring er det stor sannsynlighet for at vi vil lykkes med det som var målet, å få folk inn for å ta utdanning.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-19:
Det er viktig når vi diskuterer bispeutnevnelser, å skille mellom nominasjon og prosess. Det er egentlig to deler. Det første er nominasjonen, og så er det prosessen fra nominasjonen fram til utnevnelse. Når det gjelder selve prosessen fram til utnevnelse, er den etter hvert blitt demokratisert. Flere deltar i prosessen. Går vi langt tilbake, var det vel bare biskopene som deltok. Etter hvert er også ulike lekfolk kommet med i denne prosessen, slik at selve prosessen fungerer på mange måter rimelig bra. Vi kan selvsagt diskutere åpenhet, men den demokratiske biten fungerer vel rimelig bra. Det som er hovedproblemet, slik som jeg ser det – og der er jeg enig med representanten Inge Lønning – går på selve nominasjonen. Den fungerer ikke godt nok. Dette er ikke bare, slik som det kan høres ut på noen, et spørsmål om kvinner som kandidater, dette dreier seg om demokratisering av en nominasjonsprosess. Jeg tror nok at det ville være bedre å gå veien om et system med søkere. Dette kan jeg ikke tro vil fremelske personer med et stort ego, som representanten Lyngstad var opptatt av. Det er heller ikke noe nytt at man åpner for søking til bispestillinger. Det var vel slik helt fram til midten av forrige århundre at den måten man søkte den type stillinger på, var gjennom ordinær utlysing og søknad. Det har ved bispeutnevnelser etablert seg en del selvbestaltede påvirkere. De har en ganske sterk påvirkningskraft både i forhold til selve nominasjonen og selvsagt også i selve prosessen. Jeg tror at et system der folk søker disse stillingene vil redusere noe av innflytelsen til slike selvbestaltede organer og personer som, som sagt, har en sterk påvirkning på prosessen, så jeg skulle nok ønske at statsråden i sitt videre arbeid med denne saken ikke avviser et system med at folk søker disse stillingene. Som statsråden sier i sitt svar, er det en viss forbedring ved at en går tilbake til det gamle systemet, at det skal være åpning for at hvert enkelt medlem av bispedømmerådet kan fremme forslag på en kandidat, slik at det ikke skal være enstemmighet om de kandidatene som skal fremmes. Men jeg tror nok at han bør ta enda et steg og også åpne for at disse bispestillingene blir lyst ledig, og at det blir søkt på ordinær måte.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-19:
Det gjelder forslag nr. 15, fra SV. Som kjent er det nedsatt et utvalg i forbindelse med tariffoppgjøret. Vårt forslag går noe lenger, men i og med at det er et utvalg i sving, ønsker vi å gjøre forslag nr. 15 om til et oversendelsesforslag.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Det er kanskje særlig i utdanningspolitikken og i barne- og familiepolitikken vi ser de politiske skillelinjene mellom partiene i Norge. Her kommer mange partis sanne ansikt fram, og utdanningspolitikken er en viktig indikator på hvor et parti står i fordelingspolitikken. Senterpartiet har tradisjonelt vært en nær alliert med Arbeiderpartiet i utdanningspolitiske saker. Vi behandler i dag noe som forhåpentligvis vil bli stående som en av de viktigste reformene i dette tiåret – en reform der samfunnet har et spesielt ansvar for dem som står utenfor. Og et av de viktigste løftene vi fra samfunnets side kan gjøre, er å gi alle en lovfestet rett til videregående opplæring. Dessverre blir det ikke flertall for en slik lovfesting her i dag – et flertall vi ville hatt om Senterpartiet hadde stemt sammen med Arbeiderpartiet og SV. I stedet går Senterpartiet inn for å lovfeste plikten til fylkeskommunen – en endring som departementet selv slår fast ikke er prinsipielt forskjellig fra dagens ordning. Denne plikten vil heller ikke følges opp av økte midler til fylkeskommunen. Her er det altså Senterpartiet som går i bresjen for en reform som fylkeskommunen må finansiere sjøl innenfor dagens ramme. Så klarer likevel representanten Tingelstad å snu hele problemstillinga på hodet når hun ber Arbeiderpartiet støtte regjeringspartienes forslag. Det er jo ikke slik at når Regjeringa og regjeringspartiene ikke får støtte for en endring av et regelverk, betyr det at dagens ordning opphører. Jeg lurer på om representanten Tingelstad likevel faktisk tror det, eller om dette er et forsøk på å skjule det faktum at Senterpartiet har gått på en ny linje i utdanningspolitikken.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-01-19:
Som vanlig skal jeg gjøre mitt svar kort. Jeg har for vane å svare kort i replikkvekslinger. Jeg vil presisere at vi selvfølgelig synes at § 20-ordningen er en veldig bra ordning, som skal videreføres. Det sies i meldingen, som både statsråden og sentrumspartiene står bak. Når det gjelder dette med eksamensordningen og hvordan den skal fungere videre, synes vi det er riktig å ta den vurderingen i forbindelse med evalueringen av Reform 94.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-01-19:
For Venstre vil målet om at Den norske kirke skal være en åpen og inkluderende folkekirke alltid være retningsgivende når vi som politikere drøfter Kirkens organer og indre liv. En betingelse for å oppnå dette målet er at Kirkens organer og prosessene i Kirken er demokratiske og åpne. Representanten Dørum reiser en viktig debatt når hun stiller spørsmål ved prosessen rundt biskopnominasjonene, særlig med hensyn til åpenhet og behov for offentlig innsyn i prosessen og kvinnenes stilling i Kirken. Jeg er derimot mer i tvil om hun gir det rette svar på utfordringene ved å foreslå utlysning av biskopstillingen. Statsråden påpeker at biskopnominasjonen er mer åpen og inkluderende enn andre embetsutnevnelser, noe jeg vil understreke er viktig og riktig. Nettopp biskopen har en så viktig rolle som åndelig veileder, men også som aktør i samfunnet at det er riktig at utnevnelsene får offentlig oppmerksomhet. Etter Venstres syn er det problematisk at Kirkens valgte organer på mange måter ikke reflekterer den mangfoldige medlemsmassen i Den norske kirke. Men i offentlige debatter om kirkelige utnevnelser vises ofte et engasjement hos den vanligvis tause majoritet, noe vi synes er viktig for å opprettholde Kirken som et felleseie. Jeg er enig i det representanten Tingelstad sier om manglende likestilling i Kirken og kvinners plass i Kirkens ledende posisjoner. Det er derfor positivt at statsråden vektlegger behovet for å styrke kvinnenes rolle i Kirken og åpner for at det skal stilles krav om at det skal nomineres kandidater av begge kjønn. Dette sammen med forslaget om at Bispedømmerådets medlemmer skal ha mulighet til å nominere sin kandidat, kan virke til at bredden av kandidater blir større, noe som er et mål for Venstre. Venstre vil samtidig påpeke behovet for at nominasjonsprosessen blir mer åpen, og oppfordrer derfor statsråden til også å vurdere hvordan det kan bli økt offentlig innsyn i prosessen når han nå vil gjennomgå regelverket for nominasjon av biskoper.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
Fyrst vil eg seie meg heilt einig med representanten Knudsen i at det er fleirtal for dei lange linjene, og eg vil til liks med henne gje ros til LO som i veldig stor grad reiste dette spørsmålet, og den delen av hovudavtalen som LO og NHO kom fram til, som på mange måtar var viktig då Stortinget fyrste gongen behandla det på bakgrunn av representanten Djupedals forslag. Når det gjeld eksamensrett for studieforbunda, er det ei sak som vi har til vurdering. Eg vil ikkje avvise det, men vi har heller ikkje kome i mål når det gjeld vurderinga. Og akkurat som representanten Fladmark sa, skal eg love at vi allereie i den meldinga som no i løpet av våren kjem om Reform 94, vil sjå på den biten. Så eg avviser det ikkje, men det er ein del forhold rundt det som eg treng å arbeide noko lenger med. Frå Arbeidarpartiet og SV si side vert det hevda at Regjeringa sitt forslag om lovfesta rett til å gje vaksne tilbod om vidaregåande opplæring i praksis ikkje er noko meir enn ei vidareføring av dagens forskriftsordning. Det er ikkje rett. Ei lov er for det fyrste meir styrande enn ei forskrift. I tillegg: Regjeringa vil i ein eventuell lovproposisjon kome tilbake med fleire viktige presiseringar, m.a. når det gjeld spørsmålet om kva slags tilbod fylkeskommunen skal ha plikt til å by vaksne, spørsmålet om innfasing av plikta over tid, spørsmålet om den tilpassinga som krevst med omsyn til tilrettelegging ut frå vaksne sin situasjon og realkompetanse. Hovudforskjellen i eit slikt lovforslag vil nøyaktig vere at i Reform 94 ligg det ikkje ei tilpassing i forhold til vaksne. Det gjer at det veldig ofte har sett ut som om 375 pst. er for mykje. Det har ikkje vore søkjarar. Hadde det vore tilpassa vaksne, hadde det vore søkjarar. Derfor oppmodar eg Arbeidarpartiet til å stø denne linja, og så kan dei framleis sjølvsagt slåst for sitt primæralternativ. Men eg meiner dette er ei forbetring.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
Fyrst skal eg få lov å returnere dei hyggelege orda frå representanten Ursula Evje. Ja, vegen vert til medan vi går. På eit vis er det rett når det gjeld denne reforma, for dette er ein prosess. Vi driv allereie etterutdanning for ganske mange milliardar kroner i samfunnet, vi ser no på strukturar, og det er kombinert med forhandlingsprosessane i næringslivet. Det er i grunnen rett at ein del av vegen vert til medan vi går, men vi må samtidig vete kvar vi går. Det er inga vandring ut i det ukjende, men til ein viss grad kan ein likevel seie at det er ein prosess. Eg vil allereie no snu på rekkjefylgja når eg sa samfunnsmessig viktig fyrst, og så viktig for enkeltmennesket. Heilt klart kjem enkeltmennesket fyrst, men dersom enkeltmennesket får heva kompetansen, vil det òg vere samfunnsmessig nyttig. Det er bra å sjå det i samanheng. Er det nok med desse 25 pst. ekstra? Det veit vi ikkje heilt sikkert, men i alle fall klarer vi å utnytte 375 pst. Ut frå FAFOs undersøkingar viser det seg at det er svært mange som i utgangspunktet ikkje er motiverte. Eg sa noko om motivasjonsarbeidet, og så får ein lage ei køordning innafor 375 pst. Grunnen til at vi ikkje har gått rett på i denne samanhengen, er nemleg at vi ikkje veit kva det kostar. Vi har ikkje teke steg her som vi ikkje nokolunde har oversikt over i forhold til utgiftene. Med utgangspunkt i LO fyrst må eg seie at NHO og andre organisasjonar i arbeidslivet har kome ganske kraftig etter. Eg er imponert og synest vi er privilegerte som nasjon når dei største partane i arbeidslivet seier at det i staden for lønsauke vil vere bra med kompetanseheving. Eg vil gjerne take hatten av for det!
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
No høyrde nok representanten Lønning litt feil når han meiner at eg sa fusjon. Eg trur representanten Lønning og eg er einige om at dersom utdanningsspørsmål vart like viktige som finansspørsmål både i Regjeringa og i Stortinget, ville det vere bra for enkeltmennesket og for samfunnet. Så eg trur vi finn kvarandre sjølv om han hadde høyrt litt feil. Eg veit kva komiteen har sagt om eksamensrett, og i utgangspunktet held eg meg sjølvsagt til det. Eg er likevel i gang med eit arbeid, og eg kjem til å kommentere det arbeidet og vurdere den saka i den stortingsmeldinga som eg adviserte i stad. Har departementet tilstrekkelege ressursar og tilstrekkeleg kraft? Ja, no har eg i eitt år utfordra utdanningsinstitusjonane til å ta opp hansken. Eg har sagt at vi i departementet får ei like stor utfordring. Eg meiner vi ved å omprioritere har ressursar til å klare dette. Vi treng dei innspela som eit kompetanseforum kan gje oss, for det er heilt klart at i Utdanningsdepartementet som har eksistert i langt over 100 år, er det skule og «skulsk» ein tenkjer. No skal ein tenkje mykje breiare kompetansemessig, og det er heilt opplagt at det kjem til å krevje noko av oss. Embetsverket har så langt vist stor vilje og stor evne i det tverravdelingsarbeidet vi hadde med kompetansereforma då vi la fram stortingsmeldinga, og eg er optimist når det gjeld det vidare arbeidet. Eg håpar òg at representanten Lønning framleis vil vere med og sikre at vi får lov å sitje så lenge at vi får dokumentert at vi klarer det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
En «drøy» påstand, sa representanten Reikvam – ja, i den grad det var så bombastisk som han refererte meg. Men at det hadde vore langt fleire som hadde vore inne i systemet om ein hadde hatt fleire tilpassa tilbod for vaksne, trur eg representanten Reikvam og eg kan vere heilt einige om. Og sjøv om nokre fylkeskommunar hadde tilpassa seg, kom ein likevel ikkje opp i 375 pst. Men då er i alle fall representanten Reikvam og eg einige om at viss vi legg opp til ein kapasitet på 375 pst., er det eit ganske stort utviklingspotensial der, og dermed burde det vere interessant for han å stemme for dette forslaget. For det som skjedde samstundes med at ein sa at det ikkje var fleire søkjarar, var at det var andre aktørar som voks kolossalt i det same tidsrommet. Det tyder på at det var eit eller anna som ikkje var tilpassa. No ynskjer eg òg andre aktørar velkomne, men vi treng altså det offentlege tilbodet ut frå omsynet til akkurat dei som ikkje kan betale eller har andre til å betale for seg. Derfor er det viktig å få gjort det skikkeleg. Så har retten fungert for 16-19-åringar – der er representanten Reikvam og eg einige. Men samstundes er det klart at det er ganske mykje enklare å lage eit system for 16-19-åringar, sjå kva behov vi har og finne eit funksjonelt system for det, enn å seie at vi veit vi har ei ukjend mengd personar, kanskje fleire hundre tusen, som ikkje har vidaregåande utdanning, og gje dei ein individuell rett. Det er i utgangspunktet ikkje lett korkje å berekne eller å lage eit funksjonelt system, men sjølvsagt er det det vi no må setje i gang og finne løysingar på. Det meiner eg òg at vi kan klare etter den modellen som vi har lagt opp til i meldinga. Så går det fleire tog ved andre høve. Men ut frå den presiseringa eg gjorde av kva ein la i ei lovfesting, burde det òg for Arbeidarpartiet og SV vere interessant å støtte i alle fall den styrkinga.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
Fyrst vil eg nytte høvet til å gje ein blome til saksordføraren for prosessen og for resultatet som ligg i innstillinga. Eg skal ikkje bruke dei orda som representanten Reikvam brukte. Eg er einig i at det er historia som får gjere det, slik representanten Lønning sa. Men det er eit solid og interessant arbeid som er utført. Representanten Kristiansen snakka om omfangsforskrifta, det gjorde òg representanten Reikvam, og dei viste til at den ikkje har fungert heilt godt. Noko av det som ikkje fungerte, var at ein ikkje klarte å verte einig om føresetnadene for teksten og forståinga av forskrifta, bl.a. då ein snakka om plassar eller snakka om levande menneske og elevar som var inne på desse plassane. Her vart det ein uverdig diskusjon, og mykje aggresjon og mykje kreativitet vart på ein måte brukt på ting som ikkje styrkte utdanninga så mykje. Det trur eg både representanten Reikvam og representanten Kristiansen er einige om. Det skapte òg den situasjonen ute i fylkeskommunane at det på ein måte ikkje vart nok tillit til denne forskrifta. Når ho ikkje har fungert godt, kan det ha si årsak i korleis ho er formulert og korleis vi i departementet har forvalta ho. No har eg prøvd å vere så romsleg i den forvaltinga at talet har gått altfor mykje ned. Derfor er vi nøydde til å finne andre måtar. Eg sa at vi skal ha eit spørsmål om kva tilbod fylkeskommunen skal kome med. Vi skal lovfeste spørsmålet om innfasinga, korleis den skal tilpassast, og spørsmålet om tilpassing vil vi lovfeste. Vi vil verte mykje meir presise i måten å formulere dette på, og igjen er min påstand: Det må vere atskillig betre å be oss om å utforme forslaget og så sjå korleis det ser ut når det kjem. Eg tolkar det likevel som om Arbeidarpartiet aksepterer det, men dei vil ikkje late som om dei trur at det er veldig godt. Eg oppfattar det slik at dei godtar at vi gjer det, men vil ikkje aktivt stemme for det. Eg synest dei skulle gjere det òg.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
Eg skal iallfall prøve ikkje å forlengje debatten, men berre svare representanten Knudsen at eg prøvde å gje ein del presiseringar om korleis eg hadde tenkt å lovfeste den fylkeskommunale plikta. Dette vil eg leggje fram i samband med evalueringa av Reform 94, som kjem denne våren. Då vil ein kunne sjå korleis eg tenkjer å formulere dette.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
Eg har lytta med stor interesse til debatten og merka meg synspunkta og har registrert ut frå dei innlegga som har vore, at det ikkje er noko fleirtal som ynskjer å ha eit system med utlysing. Samtidig har eg merka meg det som representanten Dørum sa, at det er eit sterkt ynske om openheit. Og i samband med det eg sa i mitt fyrste innlegg, om at vi ville sende desse forslaga ut på høyring, vil vi ta ein nøye gjennomgang av debatten her kor det med openheit, som har kome fram i ei rekkje innlegg, òg skal takast med. Og eg vil tru at vi treng å ta med oss at det er ein brei prosess, og at i dei fleste tilfella har denne prosessen fungert godt. Vi har òg heilt sikkert eksempel på at den ikkje har gjort det. Så håpar eg at den endringa vi gjer, skal medverke til at vi får ytterlegare legitimitet i nominasjonane – ikkje slik at vi alltid vert einige om utnemningane, men at ein seier at det var ein god prosess og derfor aksepterer vi òg det resultatet som vart til slutt. Då skal ikkje eg forlengje debatten meir.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Som statsråden presiserte, er det bred oppslutning om de fleste av de lange linjene i det arbeidet som er lagt frem fra Regjeringens side, og som har sitt utgangspunkt bl.a. i Landsorganisasjonens mangeårige arbeid for å få aksept for at det er ulike veier frem til kompetanse. Men skraper vi litt i fernissen, tror jeg at det er en ulik oppfatning i komiteen og i salen her om hva vi legger i reformen. Selv deler jeg hvert eneste år ut fagbrev. Flere og flere av de som får disse fagbrevene, er voksne. De har ikke gått tre år i noen videregående opplæring, de har tatt denne opplæringen kombinert med det å være i et arbeidsforhold. Og når vi i dag snakker om fremtiden, snakker om voksne folk som med utgangspunkt i sin realkompetanse skal få en utdanning, snakker vi ikke om at de skal sette seg på skolebenken. Vi snakker om kombinerte ordninger, enten det er i videregående fagopplæring eller i kombinasjonen jobb og utdanning. Da vil selvfølgelig finansieringen være viktig, men også hvilke aktører som skal stå for opplæringen. Voksenopplæringsorganisasjonene er de som kan mest om voksenpedagogikk. Derfor hadde vi håpet at statsråden skulle si at de skal få være med og få eksamensrett i en periode, slik at vi virkelig kan få løftet de voksne inn. Det ene spørsmålet til statsråden blir derfor: Hvorfor kan ikke statsråden se hvilken hjelp man på denne måten egentlig hadde fått til reformen? Og det andre spørsmålet er: Hva vil statsråden gjøre med at det nå faktisk ikke er flertall for 375 pst.-ordningen? Vil man følge Høyre og Fremskrittspartiet, og la markedet rå? Eller vil man komme tilbake med en tilnærming om retten, slik at også de svakeste løftes opp?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Før vi avslutter debatten er det viktig å få presisert at det nå er et flertall når det gjelder realkompetansen. Og den går lenger enn det Regjeringen hadde foreslått, i og med at man sidestiller realkompetansen med den formelle kompetansen. Videre forutsetter det en helt annen fleksibilitet fra utdanningsinstitusjonenes side, som vi forutsetter at statsråden med én gang tar initiativ til å gjennomarbeide med dem og inspirerer dem videre til raskt å sette i gang forsøk og utviklingsprosjekter. Det er enighet om rett til permisjon og også rett til grunnskole. Men før vi går fra hverandre og før denne debatten er ferdig, må statsråden avklare hvordan han vil ordne det forholdet at det ikke er et flertall som støtter opp om Regjeringens forslag om å gi fylkeskommunen en lovfestet plikt til å tilby videregående opplæring. Bakgrunnen for at det ikke er et flertall er at mindretallet ved SV og Arbeiderpartiet mener at fylkeskommunen allerede pr. i dag har en slik plikt, og man skal altså videreføre dette innenfor den økonomiske rammen som allerede er der. Et annet mindretall, Høyre og Fremskrittspartiet, ønsker at markedet skal rå, dvs. at private aktører skal inn på arenaen. Det er altså ikke et flertall her, og hvordan vil da statsråden gå videre? Han sa i en replikk at han nå ville se på hele organiseringen av opplæring for voksne i fylkeskommunen og gå nærmere inn på hvordan den kunne bli annerledes enn i dag, for voksne tar jo faktisk annen utdanning enn den som gis i fylkeskommunenes regi, fordi den ikke er tilfredsstillende. Vil statsråden da komme tilbake med dette området som en egen sak i Stortinget når han nå har fått lest både innstillingen og debatten grundig? Vi må i alle fall få vite om det er løsningen til Høyre og Fremskrittspartiet som er Regjeringens anliggende.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Takk, president! Jeg vil ta opp forslag nr. 1 på vegne av Arbeiderpartiet og SV.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er positivt at han er innstilt på å gjøre visse endringer i denne prosessen, selv om jeg skulle ha ønsket meg langt større endringer. Når han sier at det ikke er så lett å få tak i kandidater til bispenominasjoner, er det kanskje ikke så rart sett i historiens lys, når man vet hvordan kandidatene kan bli utsatt for hets og ubehageligheter, som vår historie er full av. Jeg syns det er positivt at man nå vil få flere kvinner med, og at reglene endres til at man også skal nominere kvinner. Alle endringer er for så vidt et skritt i riktig retning, og det at man nå går tilbake til loven av 1933, hvoretter hvert enkelt medlem av rådet skal kunne fremme sin kandidat, er også positivt. Det er kanskje også riktig at den avgående biskopen ikke er med på nominasjonen, men dette imøtekommer på langt nær viktige ting som bl.a. åpenhet i prosessen. Det at møtene er lukket, at rådslagningen er hemmelig, at man ikke skal begrunne hvorfor man nominerer kandidater, og at det ikke finnes kvalifikasjonskriterier, gjør hele prosessen uryddig, lukket, og åpner rom for noen få maktpersoner til å få gjennom viljen sin. Jeg skjønner at forslaget om at stillingene skal lyses ut, som er 30 år gammelt, ennå ikke er modent for utførelse, i hvert fall ikke med den nåværende regjering, men dersom man ikke lyser ut stillingen, burde man i hvert fall sørge for at nominasjonsmøtet er åpent, med utførlig referat av rådslagningene og begrunnelsen for nominasjon i hvert enkelt tilfelle. Det må sendes inn forslag på kandidater fra menighetsrådet, prester og andre statlige og kommunale instanser innen bispedømmet, slik at alle som er med i Kirken, og som har valgt representanter til menighetsrådet, kan få være med i nominasjonsprosessen. Så bør det også være et sakkyndig tilsettingsråd som bedømmer de nominerte, slik at det kan foregå i skikkelige former. Uansett om vi beholder prosessen som den er nå eller ei, må det utarbeides felles kriterier for hva som kreves av en biskop.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Jeg vil først takke for at jeg ble gjort oppmerksom på en trykkfeil i interpellasjonen. Jeg vil gjerne få rette opp den først. Jeg vil da få lov til å lese siste setning slik den skal lyde: «Hva er statsrådens syn på dette, og vil han vurdere å endre reglene for prosessen fram til utnevnelse av biskop slik at stillingen blir lyst ut på samme måte som andre stillinger i samfunnet?» Jeg har med glede merket meg at det er flere talere som har poengtert dette med åpenhet omkring bispenominasjonen. Marit Tingelstad fra Senterpartiet sa at det viktigste var at det var mer åpenhet omkring nominasjonen. Det samme var Venstres representant inne på, og det gjelder også Sosialistisk Venstreparti, slik at det er flertall i denne sal for at det skal være mer åpenhet omkring nominasjonsprosessen, og ikke som i dag lukkede møter og ingen begrunnelser for stemmegivningen. Jeg vil da bare vise til at statsråden har gjort det klart at han vil foreslå endringer i prosedyren, i reglene, og at han i den forbindelse også vil ta hensyn til og legge ved det som er sagt under denne debatten. Da vil jeg be han merke seg dette med åpenhet omkring nominasjonsprosessen, som ikke ble løst ved de forslag som statsråden var inne på. Dermed gjentar jeg dette at nominasjonsmøtet må være åpent med utførlig referat av rådslagningene og begrunnelse for nominasjonen i hvert enkelt tilfelle. Så vil jeg også bare si – siden tiden løper av gårde – at jeg er glad for de endringer som er foreslått. De er ikke tilfredsstillende, men det er et skritt i riktig retning. Det blir en bedre prosess, men den blir ikke god. Men jeg synes at vi er kommet et lite skritt videre, og da får vi følge med i det som skjer. Før jeg går ned fra talerstolen vil jeg, siden statsråden nå har stilt seg imøtekommende til endringer av prosessen, foreslå – i hvert fall på vegne av Arbeiderpartiet – at det forslaget som jeg har fremmet på vegne av Arbeiderpartiet og SV, blir gjort om til et oversendelsesforslag. Det håper jeg SV kan være enig i. Når det gjelder forslaget fra Ursula Evje, vil jeg tilrå Arbeiderpartiets gruppe å stemme imot det. Vi har nå hatt en gjennomgang av dette i Stortinget, og det er Regjeringen som har fått delegert ansvaret for å utarbeide retningslinjer for nominasjonsprosessen, og nå håper jeg bare at Regjeringen og statsråden vil følge opp det som er sagt her i Stortinget.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Ja.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-01-19:
Interpellanten Dørum spør i avslutningen på interpellasjonen om statsråden vil endre praksis slik at prosessen blir lyst ut. Men jeg går ut fra at meningen er å spørre om en ny praksis hvor bispeembetet lyses ledig med mulighet for personer med nødvendige kvalifikasjoner til å søke. Det har jo også framgått av det som har blitt sagt. For prosessen fra det foreligger en liste med kandidater og til utnevnelsen finner sted er pr. i dag mer omfattende og åpen her enn når det gjelder andre embeter og stillinger i samfunnet for øvrig. Denne prosessen inkluderer dem som skal ha biskopen som sin arbeidsgiverrepresentant, og dem som skal ha ham som sin hyrde, veileder, lærer og sjelesørger. Jeg synes interpellanten på en god måte beskrev de kvalifikasjoner som bør kreves av en bispekandidat. Det som muligens var utelatt – men jeg kan ha overhørt at det ble sagt – dreide seg i så fall om forpliktelser i forhold til Kirkens lære og bekjennelse. Både geistlige og lekfolk får være med og gi sitt syn til kjenne gjennom innstillinger og uttalelser. Det samme gjør den teologiske ekspertise ved våre akademiske læresteder, og i tillegg kommer Kirkerådets prioritering og biskopens begrunnede innstilling. Det er bred enighet i Den norske kirke om at denne prosessen er omfattende nok. Den ivaretar ulike og nødvendige hensyn som gir den utnevnende myndighet tilstrekkelig grunnlag for å utnevne med bakgrunn i det kirkelige votum. For det må understrekes at Den norske kirke er et trossamfunn og ikke en etat eller et vesen under offentlig styring. Derfor er det viktig å respektere det indre selvstyre i trossamfunnet. Samtidig er det en statskirke som ordning omkring Kirkens styringsstruktur. Dermed har også det statlige utnevningsorgan et selvstendig ansvar for å bidra til at ordningene blir best mulig for Den norske kirke som folkekirke. Men det betyr ikke at staten skal gå foran i spørsmål som kan oppfattes som inngrep i Kirkens lære. Derfor synes jeg statsråden i sitt svar til interpellanten har gitt uttrykk for holdninger og synspunkter som ivaretar det anliggendet hun spør om, og som samtidig gir uttrykk for den nødvendige respekt for Den norske kirke som trossamfunn. Det er viktig å ha en ordning som ikke resulterer i at godt kvalifiserte kandidater avskjæres muligheten for vurdering i den omstendelige prosedyre fram til utnevnelse. Jeg er trygg på at statsråden håndterer denne saken til beste for en styrking av bispenominasjonen som forutsetning for påfølgende prosedyre fram til utnevnelse.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-03-26:
Eg gjer framlegg om Jørgen Holte.
John Dale (Senterpartiet), 1999-03-26:
Eg tek ordet til ein kort merknad. Bakgrunnen er at Senterpartiet, på same vis som SV, har programfesta ei avvikling av Halden-reaktoren. Men Senterpartiet ser i motsetnad til SV sine interesser fullt ut dekte i den fleirtalsmerknaden som ligg føre. Eg viser til at Regjeringa i St.meld. nr. 22 går inn for at det vert sett ned eit utval som skal vurdera og gje råd knytte til den framtidige avviklinga av Haldenprosjektet, samt vurdera dei utfordringane som melder seg i samband med fysisk avstenging/riving av Halden-reaktoren. Utvalet bør koma i gang med arbeidet sitt i treårsperioden 2000-2003. Dette standpunktet fylgjer fleirtalet opp, samtidig som det vert understreka at det er viktig å kunna nyttiggjera seg den kompetansen som er bygd opp gjennom fleire tiår. Framgangsmåten som her er vald, og som altså tek sikte på å setja i verk ein av dei programpostane Senterpartiet gjekk til val på, er logisk. Har me ikkje vunne fram før, er me i ferd med å gjera det no. Men bruk av tid er eit viktig poeng, og det har me aldri oversett. I komiteen er det interessant nok representanten Langeland som framfor alle andre har lagt størst vekt på at stenging av kjernefysiske reaktorar tek lang tid, og at gjennomføringa krev spesiell ekspertise. Om denne premissen vert lagd til grunn, og det er jo heilt nødvendig, har det lite føre seg å vedta eit forslag her i dag som lakonisk slår fast at Halden-reaktoren skal stengjast. Det er jo ein konklusjon som i realiteten alt er trekt, om ikkje anna fordi levetida til reaktoren snart er ute. Heretter må ein stilla i fokus spørsmålet om ei forsvarleg avvikling og eit ynske om å føra vidare ein viktig kompetanse med tanke på framtidig sysselsetjing og næringsliv. Eg viser elles til det saksordføraren sa då han gjorde greie for opplegget frå Regjeringa – eit standpunkt fleirtalet i komiteen har slutta seg til.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 1999-03-26:
Eg skal prøva ikkje å forlengja debatten. Men eg føler at når Jan Tore Sanner greier ut om saka som han gjer, så prøver han å koka suppe på ein spikar. Brevet frå Miljøverndepartementet viser tydeleg at kommunane har ein stor grad av sjølvstyre på dette området, og av den grunn bør ein ikkje setja i gang eit større arbeid for å gå gjennom lov- og regelverket når ein veit at det fungerer sånn nokolunde etter intensjonen. Men alltid når det skal utøvast skjønn, kan det vera ulike meiningar om skjønnet er rett eller ikkje. I tilfellet Jondal meiner eg at det er grunnlag for å stilla spørsmål om så har skjedd. Eg har sjølvsagt forståing for at næringsministeren ikkje på same måte som miljøvernministeren er i stand til å greia ut for kvifor ein akkurat i tilfellet Jondal skulle overkjøra det lokale sjølvstyret. Det respekterer eg, og eg noterer meg det. Men eg hadde håpt at når næringsministeren, når han var her, kunne svara på det andre spørsmålet mitt, om dei næringspolitiske sidene ved dette. Jondal er her fråtatt ei moglegheit til å driva næringsutvikling på eit område dei sjølve meiner har mykje for seg. Eg vil hevda at det ikkje er næringspolitiske grunnar som har gjort at Regjeringa har gått mot dette, men det er omsynet til miljøet. Eg stilte spørsmålet om ein frå sentralt og statleg hald no vil ta kontakt med Jondal for å sjå om staten eller det offentlege på annan måte kan medverka til å bøta på det som iallfall i Jondal blir sett på som eit urimeleg inngrep. Det var med håp om å kunna få eit svar på dette at eg bad om ordet ein gong til. Så mitt konkrete spørsmål til næringsministeren er: Vil ein no ta kontakt med Jondal og prøva å hjelpa dei med næringsutvikling, slik at dei kan få snudd den negative utviklinga i befolkninga i kommunen?