Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2017-05-29:
Det er ikke tvil om at det er en viktig debatt Stortinget tar i dag. Jeg har hatt gleden av å være med på mange av disse – fra Kåre Willochs forslag om et innenriksdepartement for snart 14–15 år siden til det vi diskuterer i dag. Det som er gjennomgående, er et ønske om å skjerme og ta vare på egne innbyggere på en best mulig måte. Det vil hele tiden være avveininger mellom hva vi er i stand til, hva som er mulig, og den sårbarheten vi er nødt til å akseptere. Det er i hvert fall slik jeg forstår dette. Det betyr at man er nødt til å gå inn og definere og se hvor man må legge listen. Det er mulig vi kan forebygge alt, men da tror jeg vi får et samfunn som ingen kommer til å trives i. Derfor er man nødt til å ta høyde for at enkelte ting må vi akseptere fordi sjansen for at det skal skje, i utgangspunktet er minimal. Vi er sårbare og det må vi akseptere. Samtidig går denne debatten på hva som er akseptabelt, og hva som ikke er akseptabelt. Jeg har sett underveis i prosessen at andre utenfor Stortinget har hatt meninger. Jeg har med interesse lest Robert Moens innspill, jeg har sett innspill fra tidligere leder av beredskapstroppen, Anders Snortheimsmoen, og ikke minst fra en som heter Tor Husjord, som leder SARiNOR, som er omtalt i innstillingen. Dette er folk med kapasitet og kunnskap som jeg mener Stortinget bør lytte til. Selv om statsråden legger fram det regjeringen står for, tenker jeg at Stortinget samtidig også bør ha evne til å lytte bredere, for det finnes innspill fra andre folk, som har de beste intensjoner, som ikke ønsker å ramme verken regjering eller storting, men som kommer med påpekninger. Det har iallfall jeg stor, stor respekt for. Dette er folk som ikke svartmaler, men som ønsker å bidra til at ting skal bli bedre totalt sett. Jeg tenker tilbake på det som er nevnt tidligere her i dag: Etter 22. juli opplevde vi på en måte at vi ikke var så gode som vi ønsket å være. Jeg føler meg overbevist om – jeg er sikker på – at Jens Stoltenberg som statsminister følte seg trygg på at det han hadde etablert, var godt og velfungerende. Ettertiden har vist at det ikke var faktum. Det var altså gjennomgående svikt på mange områder, der jeg antar og forutsetter at den regjeringen som satt da, var sikker på at dette kom til å gå bra. Ved enhver slik anledning – det har skjedd før, og det kommer til å skje igjen – er vi nødt til å ta fakta inn over oss, og så må vi løfte blikket og tenke: Hva er vi nødt til å gjøre nå for å komme videre? Det opplever jeg er det som er lagt fram til diskusjon i dag. Til syvende og sist er det én faktor som er avgjørende: Det er folk, enkeltmenneskene når kriser oppstår – personer i embetsverk, i system, i det private – som vet hva jobben deres er, hva funksjonen deres er, og som evner å gjøre den når kriser oppstår. Vi kan planlegge til krampa tar oss. Det hjelper ingenting hvis ikke de som skal gjøre jobben, selv kan den og er i stand til å handle deretter når noe oppstår. Derfor, som sagt, er nøkkelen til suksess enkeltmenneskers innsats når kriser oppstår. La meg også si noe på litt mer detaljnivå om ting som jeg synes er viktige. Jeg er veldig fornøyd med at komiteen i stor grad beskriver søk og redning. Det har vært et av mine politiske hjertebarn siden jeg kom hit. Det er fortsatt det. Jeg er svært fornøyd med det som komiteen skriver, og jeg håper at regjeringen følger det opp. Samarbeid politi–forsvar er like viktig, og toll er selvfølgelig også en faktor i dette. I den siste tiden har det også i ulike media vært en diskusjon om Politidirektoratet og politidirektørens evne til å følge opp stortingsvedtak. Jeg tenker at det har noe med ledelse å gjøre, at det har noe med forståelse å gjøre. Samtidig er jeg glad for at statsråden har vært så tydelig på at det er han som er sjef, det er han som er konge på haugen. Da regner jeg med at han er i stand til å kommunisere tydelig med politidirektøren, slik at det kan bli klart en gang for alle at det er Stortinget som gir føringer, det er statsråden som sørger for at embetsverket hans gjennomfører det Stortinget har sagt. Jeg mener i alle fall at det er langt utover det akseptable hvis en politidirektør og andre begynner å diskutere fornuften i Stortinget. Det greier Stortinget selv å gjøre med hell – og av og til ikke med fullt så mye hell. Men igjen: Det er en rett og plikt som Stortinget faktisk har. Så er det sånn at når man diskuterer samfunnssikkerhet i et større perspektiv, tar det av og til lengre tid enn vi ønsker. Jeg var med i en debatt i denne salen den 16. mai 2002. Da vedtok vi kjøp av nye redningshelikopter – 15 år siden. Jeg har ikke sett ett eneste redningshelikopter enda. Vi gjorde et vedtak i 2001 om leveranse av nye NH-90-helikoptre til Kystvakten i 2005. Ja, vi har fått noen helikoptre – ikke dem vi skal ha, men det kommer sikkert til å skje i framtiden. Man er altså nødt til å ta høyde for at selv om Stortinget gjør vedtak, tar ting tid – dessverre.