Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2018-12-14:
Migrasjon er sammen med klimautfordringene en av vår tids viktigste og vanskeligste utfordringer vi må løse. Det er en utfordring vi må løse i fellesskap med hverandre og i fellesskap med verden. Jeg merker meg at dette har begynt å synke inn hos store deler av det politiske Norge. Til nå er det kun Arbeiderpartiet som har gått grundig gjennom hele innvandrings- og integreringspolitikken og presentert en reell løsning om hvordan vi skal få til et mer rettferdig og bærekraftig asylsystem med mer bistand og hjelp til mottakerlandene, med god balanse mellom innvandring og integrering og mellom forutsigbarhet og kontroll. Vårt mål er at folk blir integrert fra dag én. Vårt utgangspunkt er at de som skal bo i Norge, også skal bli en del av Norge. Det er det sosialdemokratisk integrering handler om. Vi skal beskytte asylretten. Samtidig ser vi at dagens asylpolitikk er inhuman, urettferdig og ikke bærekraftig. Inhuman er den fordi den forutsetter kyniske menneskesmuglere. Dødsveien over Middelhavet er en rute hvor 2 160 mennesker har dødd bare i år, og hvor overgrep mot kvinner og barn er vanlig. Urettferdig er den fordi har man råd, kan man betale smuglere – har man ikke råd, blir man der det store flertallet av de 25 millioner mennesker som er anerkjent som flyktninger, er, i mottakerlandene og i nærområdene. Dette er mennesker vi ikke ser, men de er i disse områdene under svært dårlige forhold – uten framtidshåp og muligheter. Og den er ikke bærekraftig. For hver dollar rike land bruker i nærområdene, bruker de tilsvarende 135 dollar i rike vertsland. Det er en erkjennelse for et høykostland som Norge, uavhengig av debatten om hvor mange vi skal ta imot her hjemme, at vi vil aldri kunne forsvare hva de samme ressurser hadde betydd om vi hadde stilt opp i nærområdene, hvor vi kunne hjulpet betydelig flere flyktninger i verden. Asylpolitikken er altså ikke bærekraftig. I Europa i dag er asylinstituttet på bristepunktet etter migrasjonskrisen. I Afrika ser vi en enorm befolkningsvekst i kombinasjon med noe som er gledelig, og det er økonomisk vekst, men den kombinasjonen betyr at mange vil ha råd til å betale smuglere for å komme seg til Europa. Det vil være økonomiske immigranter, de som ikke har rett på beskyttelse. Hva vil skje? Jo, det vi så også i 2015: at mange land tar fra bistandsbudsjettene og nedprioriterer kvoteflyktninger for å håndtere retur. Det er et lavt antall asylankomster i dag på grunn av Tyrkia-avtalen og intern grensekontroll i Schengen. Det er i disse tider man må utvikle en ny politikk, ikke når en ny migrasjonskrise er et faktum. Den politikken migrasjonsutvalget i Arbeiderpartiet har presentert, handler om solidaritet med flyktningene, om å stille opp for mottakerlandene ved å gi flyktninger muligheten til å forsørge seg selv. Den nye politikken skaper framtidshåp – en politikk som prioriterer flere kvoteflyktninger fordi mennesker skal komme gjennom FNs trygge og rettferdige køsystem. Skal vi få til en slik omlegging, må vi samarbeide internasjonalt. Det handler også om å sikre styring, kontroll og forutsigbar innvandring – at vi ikke tar imot flere enn vi faktisk klarer å integrere. Norges innvandringspolitikk skal bestemmes av Norge. At Norge gjør det noe bedre enn andre land når det kommer til integrering, er ikke rart. Norge er et godt land å bo i. Det kan vi takke den norske og sosialdemokratiske velferdsmodellen for, som gjør at Norge har lavere arbeidsledighet og et mye bedre organisert arbeidsliv enn de fleste andre land i Europa. Samtidig må vi være ærlige – for få forsørger seg selv. Kun 61 pst. av dem som gjennomfører introkurs, går videre til arbeid eller utdanning. Noen timers arbeid i uken blir sett på som positive tall. Sysselsettingen blant enkelte innvandrerkvinner er altfor lav. Mange har dårlige boforhold, og fattigdom går i arv. Barnefattigdommen har økt betydelig på kort tid. Ofte er det mange barn, og kun én voksen er i arbeid i familien – ofte i innvandrerfamilier der kvinner er hjemme og ikke i arbeidslivet. Kampen mot negativ sosial kontroll har fått mange modige stemmer, som Shabana i Født Fri-stiftelsen, men for for mange koster det for mye å kjempe mot negativ sosial kontroll, for mange opplever hets. Arbeiderpartiet vil få til skikkelig integrering fra dag én. Vi har en offensiv satsing på integrering i vårt alternative statsbudsjett – integrering fra før dag én. Kvoteflyktninger skal før de kommer til Norge, ha intensivkurs i demokrati og likestilling, om norsk arbeidsliv, ha norskundervisning, og det skal gjøres en grundig kompetansekartlegging. For å sikre kvaliteten skal den kompetansekartleggingen gjøres av NOKUT, slik at vi kan matche kompetansen til flyktningen med riktig kommune. Jeg har besøkt samtlige fylker i vårt fantastiske land, men det er store forskjeller på kvaliteten i integreringsarbeidet. Vi må slutte med tilfeldighet og satse på kvalitet. Derfor ønsker Arbeiderpartiet å reformere bosettingspolitikken. Flyktningene skal bosettes i den kommunen der det er størst sjanse for å komme seg inn i arbeidslivet – i dag er det et sjansespill. Vi skal stille krav til folk om at de skal lære seg norsk og stå på egne bein, men da må vi også stille krav til kommuner om at de må vite hva slags arbeidsmarked de har, at de har samarbeid med næringslivet og utdanningsinstitusjoner, at de har tilgang til språkpraksisplasser, barnehageplasser og partnerskapsavtaler med frivilligheten, for å nevne noen krav. Vi må satse på bransjenorsk og arbeidsnorsk som en del av introkurset, at folk fra dag én jobber med det norske språket, relevant språkpraksis, relevant arbeidspraksis, fagbrev og tilknytning til arbeidslivet, der de kan forsørge seg selv. Like viktig som kvalifisering er å inkludere nyankomne i sterke fellesskap. Da må vi slutte å bosette dem i områder med store levekårsutfordringer – det betyr i de områdene som har store sosiale forskjeller, høy arbeidsledighet, og hvor mange ikke kan norsk. Det er ikke bra for disse områdene, som trenger et områdeløft, noe Arbeiderpartiet legger opp til, så fattigdom ikke går i arv i disse områdene. Men det er heller ikke bra når nye flyktninger skal lære seg norsk og komme seg raskt inn i et arbeidsliv, å komme til disse områdene. Det betyr også at regjeringens forutsetninger om at kommuner med under 5 000 innbyggere ikke skal bosette flyktninger, må bort. Små steder lykkes bedre med integrering – hilsen en som har vokst opp på bygda! Frivilligheten er ryggmargen i det norske samfunnet. Skal man forstå Norge, må man også forstå frivilligheten. Frivilligheten er en av våre beste inkluderingsarenaer. Derfor setter vi av 10 mill. kr til frivillige lag og organisasjoner, som vil ta imot språkpraksisplasser. Vi styrker de lag og organisasjoner som jobber med kampen mot negativ sosial kontroll, og vi foreslår at alle fylkeskommuner får rådgivere som kan koordinere kampen mot negativ sosial kontroll med alle offentlige aktører. Bor du i Norge, skal du også bli en del av Norge. Du må akseptere frihet, demokrati og likestilling. Alle skal kunne leve et selvstendig og fritt liv.