Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-05-29:
Stortingsmelding nr. 11 handler om noe så grunnleggende viktig som Norges internasjonale innsats for å sikre menneskers liv og helse. Norge er en tung aktør både i internasjonalt helsediplomati og i helsebistand. Regjeringens melding og utenriks- og forsvarskomiteens innstilling viser full enighet om at Norge fortsatt skal prioritere helsespørsmål på bred basis i vår utenriks- og utviklingspolitikk. Denne enigheten gir styrke og forutsigbarhet, noe som er viktig for at Norges innsats skal gi gode resultater. I komiteens høring om saken har vi fått viktige innspill fra mange organisasjoner, fagmiljøer og fagpersoner. De har supplert det omfattende materialet som selve meldingen presenterer. Som saksordfører vil jeg takke for disse verdifulle faglige innspillene, og jeg vil takke mine kolleger i komiteen for konstruktive drøftinger. Kristelig Folkepartis stortingsrepresentant Jon Lilletun, som gikk bort så altfor tidlig, sa en gang om budsjettbehandlingen her i Stortinget at et godt budsjett fra Bondeviks regjering – den gangen – var blitt enda bedre her i Stortinget. Samme konklusjon vil jeg trekke i dag, en god politisk plattform fra regjeringen har blitt enda bedre gjennom Stortingets behandling. Det er noe av styrken i det norske demokratiet, at vi makter dette. Det nye og verdifulle i stortingsmeldingen er først og fremst at den søker å gi en helhetlig beskrivelse av sammenhengene mellom helse som innenrikspolitikk og helse som utenrikspolitikk. Den understreker også sterkt betydningen av å videreutvikle en kunnskapsbasert politikk for å få best mulig resultater. Internasjonalt er det relativt uvanlig – jeg vet ikke om det finnes eksempler på det – at en utenriksminister legger fram den politiske plattformen for et lands internasjonale helsesatsing. Jeg vil si at det er en styrke både for helsepolitikken og utenrikspolitikken at det nettopp er utenriksministeren som presenterer saken for Stortinget. Men det understreker samtidig det åpenbare behovet for koordinering av Norges globale helseinnsats mellom ulike fagmiljøer og departementer. Norge er høyt profilert gjennom flere globale helseinitiativ. Det øker forventningene til oss som nasjon. Det er derfor svært viktig at vi framstår som en målrettet og krevende partner som har tydelige prioriteringer. Derfor er det av stor betydning at komiteen er enig om hva som skal være hovedprioriteringene i Norges internasjonale helseinnsats: Vi skal mobilisere for kvinners og barns rettigheter og helse vi skal redusere sykdomsbyrden med vekt på forebygging og vi skal integrere helsemålsettinger i den bredere utenriks- og utviklingspolitikken, noe regjeringen uttrykker i målet om å fremme menneskelig sikkerhet gjennom helse. FNs åtte tusenårsmål er hovedfundamentet for Norges utviklingspolitiske innsats, og Norge har tatt et særlig ansvar for å følge opp de helserelaterte tusenårsmålene. Selv om flertallet og regjeringspartiene velger ulike formuleringer i omtalen av en del punkter i meldingen, vil jeg som saksordfører framheve at vi samtidig står sammen om de viktige anbefalingene framover. Andre talere fra Kristelig Folkeparti vil ta opp andre sider av den innstillingen som vi drøfter i dag. La meg trekke fram fem hovedpunkter hvor jeg mener komiteen har ført drøftingen lenger enn stortingsmeldingen, sammen. Komiteen har bidratt til å presisere forståelsen av begrepet «global helse», noe som er nyttig fordi det ikke foreligger noen omforent definisjon av dette. Komiteen har for det andre bidratt til å klargjøre den verdi menneskerettighetene har som normativt grunnlag, men også hvor deres begrensningene ligger. En samlet komité deler meldingens påpekning av at de grunnleggende menneskerettighetene gir et normativt grunnlag for statenes arbeid for å sikre folkehelsen, samtidig presiserer vi at menneskerettighetene legger primæransvaret på statenes forpliktelser overfor egne innbyggere, mens de internasjonale forpliktelsene ikke avklares tilsvarende. For det tredje: Meldingen gir ikke tall når det gjelder hvordan de viktigste komponentene i Norges innsats for global helse har utviklet seg over tid. Komiteen mener at slike tallopplysninger ville gitt et bedre grunnlag for å drøfte prioriteringer og praksis. Komiteen har derfor supplert stortingsmeldingen ved å innsamle og presentere opplysninger om hvordan omfanget av helserelaterte innsatser har utviklet seg, både i norsk utviklingsbistand, i støtteordningene innenfor EØS-avtalen og bilateralt i nordområdene. Tallene gir grunnlag for litt ulike refleksjoner i innstillingen. For det fjerde: Uten at det går tydelig fram av stortingsmeldingen, har komiteen merket seg at det i det siste tiåret har skjedd en dreining i norsk bistand på helsesektoren. Før satset vi mer på en helhetlig og samordnet helsesektorbistand til gjennomføring av nasjonale handlingsplaner i enkeltland. I den senere tid har Norges bilaterale innsats dreid mer over mot spesialinnsatser og initiativ som pådriver for målrettede tiltak, f.eks. innenfor mødre- og barnehelse. Her trengs bevisste strategivalg. Komiteen er åpen for å drøfte hvordan balansen mellom slike ulike typer innsatser bør være, men konkluderer på ett forhold: Vi må unngå det kompetansetap man risikerer dersom man ikke opprettholder helsefaglig kompetanse knyttet til både bilaterale og flernasjonale helseprogrammer. For det femte: Stortingsmeldingen om global helse mangler en drøfting av feltet psykisk helse. En rekke høringsinstanser påpekte dette. Komiteen viser til at menneskerettighetene «anerkjenner retten for enhver til å ha den høyest oppnåelige helsestandard både i fysisk og psykisk henseende.» Dette er ordrett sitert fra artikkel 12 i FNs konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter. Derfor har komiteen spesielt drøftet utfordringene innenfor psykiske helse. En enstemmig komité understreker betydningen av denne delen av Norges internasjonale helseinnsats. I arbeidet for å redusere sykdomsbyrden møter vi noe ulike utfordringer rundt i verden. I de fattigste landene er smittsomme sykdommer fortsatt en hovedsak. Derfor er satsingen på vaksiner en av de mest kostnadseffektive investeringene vi kan gjøre i arbeidet for global helse. Innovative finansieringsløsninger har bidratt til nye vaksiner for sykdommer som rammer de fattige, lavere vaksinepriser og bedre vaksinedekning. Millioner av liv reddes med en slik grunnleggende helseinnsats. Resultatene gleder oss alle. Samtidig minner det oss om at uten en varig styrking av helsesystemene i alle deler av et land, kan verken vaksinasjonstjenestene eller andre viktige helsetjenester for å bedre mors og barns helse nå ut til alle. Utdanning av helsepersonell og finansiering av helsetjenester er derfor grunnpilarer i kampen for bedre global helse. Det er grunn til å minne om at den økonomiske veksten som mange lavinntektsland nå opplever, er i ferd med å endre de globale helseutfordringene. Mange land får økt økonomisk handlingsrom, men benytter det ikke nødvendigvis til å bygge helsetjenester for sin befolkning. Deres utfordringer i forhold til smittsomme sykdommer som kan forebygges, består. Samtidig blir de stilt overfor en ny og utvidet sykdomsbyrde: De må også takle utfordringene fra ikke-smittsomme sykdommer – hjerte- og karlidelser, kreft, kroniske luftveissykdommer, diabetes og sist, men ikke minst, psykiske lidelser. Det gir endrede krav til helsetjenesten. Nasjonalforeningen for folkehelsen peker på at demens kan ramme opptil 110 millioner mennesker innen 2050. Komiteen ber på den bakgrunn regjeringen vurdere hvordan slike ikke-smittsomme sykdommer kan integreres bedre når FNs tusenårsmål nå revideres og nye strategier legges. I den internasjonale helsedebatten blir det mer og mer vanlig å fokusere på rettigheter. Det er et veldig bra utgangspunkt som springer ut av at alle mennesker har et likeverd, den samme verdi. Men etter Kristelig Folkepartis mening må ikke rettighetsfokuset drives så langt at vi mister oppmerksomheten på det kvalitative vi skal oppnå. Det hjelper lite med lik tilgang til helsetjenester hvis disse helsetjenestene ikke holder mål. Å redde liv, forebygge og lindre lidelser og heve livskvaliteten for folk flest nødvendiggjør godt organiserte helsesystemer bygd på kvalitet, kompetanse og nasjonalt ansvar. For å nå målene om fortsatt nedgang i barnedødelighet og bedre mødrehelse må man bygge på kunnskap om hva som har best effekt. Komiteen peker i sin innstilling på at 40 pst. av barnedødsfallene skjer blant nyfødte. De er i stor grad knyttet til for tidlig fødsel, oksygenmangel ved fødselen eller infeksjoner. Ofte har det sammenheng med dårlige vekstforhold for fosteret fordi mor er dårlig ernært. Sammen med vaksinering vil en målrettet innsats mot disse faktorene kunne gi den sikreste, største og mest varige reduksjon i barnedødeligheten. Komiteen trekker også fram mulighetene som nå byr seg når det gjelder bekjempelse og utrydding av flere glemte tropesykdommer. Dette er sykdommer som tar livskraften fra millioner av enkeltmennesker og hemmer utvikling og vekst i store deler av verdens fattige land. Nå finnes medisinene som kan utrydde disse sykdommene. Vi bør delta i den dugnaden. Det vil kle Norge å gjøre den delen av innsatsen også på den internasjonale arena. På alle politikkområder må vi kontinuerlig vurdere om innsatsen gir gode resultater, om noe feiler og om noe kan forbedres. Helsebistand har vært, er og skal være en prioritert sektor i norsk utviklingssamarbeid. Jeg er derfor glad for at det er en samstemmig komité som bekrefter at «helsebistand er blant de bistandsområder som har best dokumentert effekt. Virkningen består ikke bare i å redde liv og helse for millioner av mennesker, men også i reduksjon av antall sykedager og styrket helsetilstand for befolkningen mer generelt.» Dette handler om ryggraden i økonomisk og menneskelig utvikling i verdens fattige land. Norge er gjennom en systematisk og målrettet innsats på dette området med på å forsterke og bygge den ryggraden. Det kan vi som parlament være stolt av.