Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2000-02-17:
Aller først vil jeg gi honnør til Riksrevisjonen for at de tok fatt i dette området. Jeg må også få legge til at jeg synes Riksrevisjonen viser en veldig god evne til å avdekke og fokusere på manglende oppfølging av stortingsvedtak. Det er nok flere som ikke liker verken Riksrevisjonens rapport eller mitt innlegg i dag, men jeg vil minne om at Stortinget til sjuende og sist har ansvaret for statens lønnspolitikk og er oppdragsgiver for den ene parten. Vi bestemmer mål og virkemidler. Partene forhandler innenfor disse rammene. Dette er ikke noen invitasjon til at vi skal gå inn i lønnsforhandlinger i denne salen. Det er en sak mellom partene. Riksrevisjonen har i denne omgang sett på lokal lønnspolitikk i departementene og departementenes oppfølging av hva som skjer i underliggende virksomheter. Det avdekkes at de mål som Stortinget vedtok på begynnelsen av 1990-tallet, ikke er nådd og til en viss grad heller ikke er fulgt opp. Innføring av nytt lønnssystem – kanskje ikke så nytt lenger – skapte store forventninger, og mange trodde og noen håpet at dette var nøkkelen til å kunne løse noen av de problemene som staten som arbeidsgiver stod overfor, og står overfor i dag. Det er betimelig at Riksrevisjonen undersøker dette, og vi må vurdere veldig nøye hvorfor målene ikke er nådd. Det er f.eks. et forhold Stortinget bør være opptatt av når flere offentlige etater hevder at årsaken til at regnskapene i staten ikke er gode nok og i noen tilfeller ikke kan godkjennes, er manglende rekruttering av kompetente medarbeidere, som også Jørgen Kosmo har vært inne på tidligere i dag. Hensikten med det nye lønnssystemet var fra Stortingets side å rekruttere, utvikle og beholde kvalifiserte medarbeidere. Ett av problemene synes å være at verken departementet eller underliggende etater i tilstrekkelig grad har brydd seg med de forutsetningene som ligger til grunn for lokal lønnspolitikk, f.eks. at det skal være på plass egen virksomhets- og personalplan som grunnlag for fastsetting av lønnskriterier. Dette var partene enige om. Andre forutsetninger er at det skal være reell forhandlingsrett mellom likeverdige parter – og tillitsvalgte føler seg ikke alltid som likeverdige parter. I dag vet vi at bare en liten del av lønnsoppgjøret skjer lokalt, og det er et resultat av partenes frie forhandlingsrett – men resultatet er jo stikk i strid med det Stortinget ønsket, nemlig at en større andel av lønnsdannelsen skulle skje lokalt. Det er det som står i stortingsmeldingen. Det hadde vært interessant å vite statsrådens mening om dette. Det brukes ganske mye tid på å forhandle om relativt små potter, og det er det mange som finner ganske meningsløst. Jeg har ikke noen mening om hvor stor denne potten bør være, men jeg har en mening om at tidsbruken og ressursbruken må stå i forhold til de midler som skal fordeles. Dette har vi også sagt noe om i merknadene i innstillingen. Et annet problem for staten som arbeidsgiver er turnover, som også saksordfører var inne på. Riksrevisjonen avdekker at vi vet altfor lite om dette. Ja, departementene er ikke engang enige om hva som skal defineres som turnover. Riksrevisjonen peker på at turnoverstatistikken er mangelfull. Det forundrer meg at departementene ikke er mer opptatt av dette eller av å kartlegge effektene av lokal lønnspolitikk. Rapporten fra Riksrevisjonen viser også at virkemidlene brukes i høyst varierende grad. Et positivt resultat av denne undersøkelsen er at departementene benytter andre virkemidler enn lønn for å beholde medarbeidere. Dette var også et poeng i St.meld. nr. 35 for 1991-92 om hvordan staten skulle hevde seg i konkurransen om arbeidskraften. Det hadde vært interessant om statsråden kunne vise til hvilke virkemidler som gjør mest utslag. I den samme meldingen står det også at de nye lønnssystemene skulle brukes til å fremme reell likestilling mellom kjønnene. Jeg lurer da på om damene i arkivet faller igjennom i kampen mot kjappfotkameratene når lederne skal utdele lønnsforhøyelser. Det er de som på en måte er minst synlige i det daglige. Vi kjenner ikke til hvordan lønnsutviklingen har vært for de ulike gruppene etter at vi innførte lønnssystemet, men likestilling var jo et viktig perspektiv i så måte. Riksrevisjonen viser til at Arbeids- og administrasjonsdepartementet ikke har etablert rutiner for å foreta en jevnlig evaluering av de retningslinjer og rammebetingelser som ligger til grunn for den lokale lønnspolitikken. Da er det kanskje ikke så rart at vi ikke har oppnådd bedre resultater. Men jeg mener at departementet bør merke seg kritikken for at de har spilt en passiv rolle i dette. De svakheter som er avdekket av Riksrevisjonen, skyldes – slik jeg ser det – for en stor del dårlig statlig lederskap. Ledere på ulike nivåer gjør ikke jobben sin og ser ut til både å overse og overkjøre Stortingets forutsetninger, og det mener jeg er fullstendig uakseptabelt. Departementet må gjøre noe med dette. Det hadde i denne sammenheng vært interessant å vite mer om f.eks. hva som er NAVOs faktiske rolle. NAVO har jo blitt en betydelig aktør, og Stortinget burde også få anledning til å diskutere erfaringene med NAVO etter alle de omorganiseringene vi har hatt i staten. Riksrevisjonens rapport har én svakhet, og den er ikke ubetydelig, men jeg har forståelse for at den ikke har gått inn på det: Vi kjenner ikke arbeidstakerorganisasjonenes meninger om og erfaringer med det nye lønnssystemet. Derfor har vi i merknads form bedt departementet om å ta opp med forhandlingspartene å vurdere praktiseringen av lokale forhandlinger. Da er vi også sikret å få deres meninger, erfaringer og synspunkter. Jeg tror det er på høy tid med en slik evaluering, slik at Stortinget kan bli à jour med dagens situasjon og eventuelt vurdere behovet for endringer. Så langt har vi fokusert på kampen om ettertraktet arbeidskraft. Men det er også viktig å minne om at lønnssystemet og lokale forhandlinger også skal fungere godt for helt alminnelige statsansatte. Det er mye rart som skjer lokalt, som også er i strid med intensjonene bak lønnssystemet. Det tyder på manglende profesjonalitet på arbeidsgiversiden. En undersøkelse som STL gjorde, viste at 17 av 42 avdelinger som hadde svart, ikke opplevde forhandlingene som reelle. Skal alle statsansatte medvirke til en tidsmessig utvikling av offentlig sektor, må de oppleve at de verdsettes, og lokale tillitsvalgte må oppleve at de er likeverdige parter i et godt fungerende arbeidsplassdemokrati. Premissene for en omforent lønnspolitikk mangler fortsatt flere steder. Lederne kjenner ikke til avtaleverket, i hvert fall ikke godt nok, og det inngås hemmelige avtaler. Alt dette kan statsråden selv finne ut av. Jeg ser ikke bort fra at departementene har underrapportert problemene i denne undersøkelsen, det bør også statsråden merke seg. Jeg håper at statsråden vil gå mer i dybden på dette området, og ta med seg Riksrevisjonens undersøkelse og komiteens innstilling i det videre arbeidet. Jeg vil gjerne understreke at Stortinget ikke skal legge seg bort i lønnsforhandlinger, men vi må kunne mene noe om lederne i staten, hvordan de utfører sin ledelse, om personalpolitikken og om hvorvidt tidligere stortingsvedtak følges opp eller ikke.