Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
I disse diskusjonene om budsjetter og poster er det viktig å understreke betydningen av at vi er i Samhandlingsreformen. Den har en retning. Den har idé om å vektlegge forebygging, om å vektlegge tidlig innsats, om å vektlegge folkehelse, om å satse på hva som skaper helse i en befolkning, fremfor ensidig fokus på å reparere. Det handler om å sette det lokale nivå – tett der folk bor – i sentrum. Jeg vil minne om at vi er ett år inne i denne reformen. Den må fortsette. Der trenger vi et samspill mellom stat og kommune. Vi trenger å tenke helhet, slik det gjøres i helse- og omsorgsplanen, og vi trenger å tenke en helhet mellom stat og kommune når det gjelder økonomi. Det er ikke nok å plusse på noen tyve millioner-poster på sykehusbudsjettet når vi tenker helse. Det er også spørsmål om hva som faktisk bevilges til kommunene innenfor den rammen hvor kommunene skal prioritere. Representanten Solli var inne på en del interessante poenger om at Norge henger igjen på en del områder hvor vi tenker i veldig sentraliserte termer – med langtidsbehandling og institusjoner – mens vi på områder som rus og psykiatri har klare internasjonale råd om å gå i retning av det lokale nivå, med rask intervensjon og lav terskel. Jeg er glad for at det er mye enighet i denne debatten, og det er mye ambisjoner – det skal vi anerkjenne. La meg kommentere noe av det som er kommet fram i innleggene til nå. Fra Høyres representant blir det sagt at dagens regime for sykehusene hindrer investeringer. Nei, det er jeg uenig i. Det investeres som aldri før i norske sykehus. Det som hindrer investeringer, er økonomi ute av kontroll og store underskudd – det har vi erfaring med, det legger vi nå bak oss. Høyre, med støtte fra andre partier i opposisjonen – med litt vekslende entusiasme – vil legge ned den regionale styringen. De vil fjerne et ledd med regionale og lokale politikere og fjerne et ledd hvor de ansatte også har representasjon når det gjelder sykehusplanlegging. Det forslaget som er fremmet, og som vi får mye grunn til å debattere i månedene som kommer, vil etter min vurdering føre til sentralisering og byråkratisering. Alt vil sverme rundt Oslo, denne sal og departementet litt oppi gaten som jeg har æren av å bestyre – langt fra vest, midt og nord, lengre fra den realiteten folk er oppi. Jeg tror at med denne typen reform som Høyre foreslår, vil nasjonal helsepolitikk i enda sterkere grad bli sykehuspolitikk, der smått og stort skal inn i denne sal, der helseministeren skal drive detaljstyring av smått og stort, og der alle saker vil drive oppover mot et departement i Oslo. Det mener jeg er gal utvikling. Jeg merket meg at i representanten Høies innlegg var ordet folkehelse, som altså er premisset for å hindre at folk kommer på sykehus, knapt nevnt. Jeg er glad for at Høyre og mange andre i denne sal snakker om betydningen av å fokusere på dem som er mest utsatt – områdene rus, psykiatri, rehabilitering, eldre, kronisk sykdom og den siste fasen av livet. Det er vi enige om, og la meg veldig klart ta avstand fra påstanden – som kom særlig fra representanten Høie – om at dette er områder som regjeringen ikke prioriterer. Tvert imot – her har det kommet politikk, penger, endringsvilje og ikke minst kvalifisert personell og en vektlegging av å dreie vårt fokus i retning av tidlig innsats og lav terskel nær der folk bor. Dette er samhandling i praksis. Det er for øvrig en reform som Høyre er skeptisk til. Men den løsning vi får høre, har etter mitt skjønn et gammelt preg og en hang til gamle strukturer. Så er det spørsmålet om det frie behandlingsvalg. Det er interessant å høre det veldig klare budskapet Høyre og Fremskrittspartiet har i sine programforslag og også i denne sal, men det er litt uklart hva som egentlig menes av de fire partiene. Det er en ganske interessant setning i innstillingen der det står at Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti «mener det på sikt vil være hensiktsmessig å strebe etter et system med fritt behandlingsvalg». Det oser ikke av gjennomføringsvilje i den setningen. Det kunne vært interessant å høre hva som menes med «på sikt vil være hensiktsmessig å strebe etter et system». Jeg mener at svaret på de uløste oppgavene vi her får høre, er effektivisering i det offentlige helsevesen – det er flere forslag om det i innstillingen. Det er å spille på lag med de private og sikre at private får betalt av det offentlige for å starte opp med tilbud. I dette budsjettet kuttes det i offentlige sykehus og brukes penger til å kjøpe privat – uten inndekning i mange tilfeller, uten prioritering. Ikke minst, som representanten Breen var inne på, er spørsmålet om prioritering et urovekkende tegn i denne sammenheng. Avslutningsvis vil jeg si: Jeg har merket meg at representanten Høie til stadighet kommer tilbake til året 2005 som et merkeår for norsk helsevesen, bl.a. viser han til at færre ventet på behandling da enn nå. Isolert sett er det en grei observasjon, men den er mangelfull om den skal gi et bilde på hva sykehusene våre leverer. For han opplyser aldri – jeg gjentar: aldri – at det i år vil bli gjennomført 1,7 millioner flere utredninger og behandlinger ved sykehusene enn i 2005. Ser vi på forholdet mellom dem som venter på behandling, og dem som behandles, er andelen langt lavere, og den har falt betydelig siden 2008. La meg gjenta – siden vi blir referert i disse debattene – at alle som har akutte behov, blir behandlet med én gang. 70–80 pst. av pasientene på norske sykehus har slike behov. Der slutter for øvrig Høyres historiefortelling fra 2005, bortsett fra at Erna Solberg fra tid til annen viser til at behandlingen av pasienter økte sterkt under Høyres år i regjering. Ja, den økte, men samtidig lot regjeringen økonomien skure og gå. Det Høyre og Kristelig Folkepartis representanter ikke snakker så høyt om, er at det var en økning uten at sykehusene samtidig ble tilført nødvendige midler. Sykehusene sto i en dramatisk økonomisk situasjon. Underskuddene var på nesten 2 mrd. kr ved inngangen til 2005. Fra 2002 til 2005 ble det akkumulert et underskudd på over 6 mrd. kr, som vår regjering har måttet ta møye med å rydde opp i – med forbedringer år for år. Etter mye hard innsats fra de ansatte og økte bevilgninger fra det nye stortingsflertallet kom sykehusene samlet sett i økonomisk balanse i 2009. Nå kan man se fremover. Nå investeres det som aldri før. Det investeres faktisk mer enn det normale kapitalslitet skulle tilsi. Mye annet av betydning for helse kan for øvrig sies om 2005. Kommunenes økonomiske handlingsrom f.eks. har stor betydning for nesten halvparten av helseinnsatsen i landet vårt. Gjennom betydelige overføringer til kommunene har vi snudd pessimisme til optimisme. Siden 2005 er kommuneøkonomien styrket med over 60 mrd. kr. Med de kuttene Høyre og Fremskrittspartiet foreslår i formuesskatten, vil kommunene kunne tape milliarder av kroner. Dette får betydning for kommunenes evne til å prioritere, også helse. Det rammer selvfølgelig kommunenes evne til å levere både helsetjenester og omsorgstjenester. Det vil bety mindre omsorg og velferd der folk bor. For det er i kommunene – tilrettelagt av dem, finansiert av dem, fulgt opp av dem – at avgjørende helseinnsats finner sted, ikke minst for folkehelse, for forebygging og for rehabilitering. Da kan Høyre og Fremskrittspartiet gjerne plusse på noen millioner på poster i det isolerte helsebudsjettet, slik vi ser i denne innstillingen, men det forteller ikke alt om helsetilbudene i Norge. Kommunene – om de skal bygge på erfaring, og det gjør de nok – aner et annet bilde, og det bildet forsterkes av et enda mer overordnet bilde, nemlig det som handler om de ressursene fellesskapet har til rådighet. Mye av den ekstra satsingen Høyre ønsker til helse, skal komme fra effektivisering etter oppskriften om at det skal bli mer av mindre – nærmere bestemt i det offentlige. Det bør de tusener av ansatte i denne sektoren merke seg. De skal altså løpe enda fortere etter enda strammere tidsskjemaer. Det blir ikke bedre helse, omsorg og kvalitet av det. Heller ikke i denne debatten kan vi overse konsekvensene av Fremskrittspartiet og Høyres massive skattekutt på et sted mellom 30 mrd. kr og 100 mrd. kr. De pengene skal tas fra et sted. Kuttene vil ha føringer i retning av velferdskutt. Kommunene kan tenke sitt. I tillegg kommer forslaget om å fjerne formuesskatten, slik at de aller rikeste skal bli enda rikere i dette landet. Det vil i sin tur øke deres kapasitet og ønske om å kjøpe egne helsetjenester. Sett sammen med Høyres forslag om å subsidiere oppstart av et stort privat marked med offentlige midler – et system som ikke noe annet land har forsøkt, opplyste representanten Høie oss om i forrige uke – tegnes det virkelig et mønster av todeling i helsevesenet. Det står i Høyres merknader i innstillingen at de vil spille på lag med de private. Det er dekning for den målsettingen. Vi vil spille på lag med pasientene. Det gjør vi ved å legge hovedvekten på å prioritere det offentlige helsevesenet og prioritere at vi i det offentlige har personell, har kvalifiserte mennesker, som kan være med og behandle de sammensatte og kompliserte lidelsene – ikke ved å få et system hvor dette blir splittet opp, og evnen til å ta vare på nettopp de svakeste på denne måten blir svekket.