trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2004-06-03:
Det er jo litt hyggelig å registrere at også SV begynner å bruke markedsbegreper som tilbud og etterspørsel. Når man gir seg inn i en diskusjon om disse begrepene, kan man jo fristes over evne til å gå videre på samme diskusjon. Og når Rolf Reikvam gjør det nærmest til en hyllest at man på tilbudssiden har gjort det som er mulig for å skape de gode tilbudene – de ligger der, det er bare å ta dem i bruk – tillater jeg meg å komme med en liten reservasjon: Når etterspørselen ikke er slik som vi ønsker den skal være i dag, kan det jo hende at tilbudene ikke er akkurat slik som etterspørrerne ønsker, eller at de ikke er gode nok. Det var litt av poenget i det som jeg prøvde å fokusere på, at her har vi et mulighetsområde, som også partene i dette viktige samarbeidet må se på i fellesskap. Med partene mener jeg staten, selvfølgelig, med sine høyskole- og universitetssystemer, som har et stort ansvar og en stor oppgave for å få dette til å fungere, men også for å drive motivasjon overfor dem som ønsker og etterspør utdanning, men som ikke gjør noe med det, bl.a. fordi de muligens ikke kjenner godt nok til alle de tilbudene som er der, eller fordi tilbudene ikke er godt nok tilrettelagt. Jeg håper derfor vi kan møtes i framtidige diskusjoner omkring dette temaet, der man ikke ser det slik at alt er gjort godt nok fram til i dag, men heller ser på at her har vi mange oppgaver som er uløste, og at vi ikke kan løse alt med SVs tradisjonelle oppskrift: bare bevilge penger.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
Dokument nr. 8:38 dreier seg om forslag fra Arne Sortevik og Ursula Evje om presisering av gratisprinsippet i grunnskolen. Bakgrunnen er Stortingets behandling av Ot.prp. nr. 94 for 2001-2002 om endringer i opplæringsloven, der den nye paragrafen skulle regulere gratisprinsippet. Poenget med opplæringsloven § 2-15 er å understreke at alle skal ha like muligheter til å delta i skolens aktiviteter, uten at skolen krever noen form for egenandeler av elevene. Forutsetningen er at aktiviteten foregår i skoletiden og i skolens regi og som en del av grunnskoleopplæringen. Forslagsstillerne har behov for presiseringer av dette, og jeg regner med at de selv vil fremme forslag om dette. Resten av komiteen ser ikke det samme behovet, men viser i stedet til et rundskriv, F-14-03, der dette prinsippet presiseres. Dette rundskrivet er sendt alle landets kommuner, fylkeskommuner, KS, FUG, Læringssenteret og fylkesmennene, og departementet ber om at alle grunnskoler, elever og foreldre blir orientert om § 2-15, altså om rett til gratis offentlig grunnskoleopplæring, som det står i opplæringsloven. I dette rundskrivet er det et eget avsnitt om leirskole og andre turer. Man kan altså fortsatt reise på skoletur, men det kan ikke kreves egenbetaling. Tidligere betalte de fleste foreldre noe av leirskoleoppholdet for elevene. Det ble i fjor beregnet til 60 mill. kr. Dette er nå lagt inn i rammetilskuddet til kommunene – i år økt til 62,5 mill. kr. Kommunene må altså i tillegg til dette dekke utgifter til reise og opphold, som de også gjorde før. Kommunene kan fritt velge om de vil bruke en del av undervisningstiden på leirskoleopphold, men læreplanverket for grunnskolen legger stor vekt på bruk av ute- og fritidsaktiviteter. Jeg vil legge til at leirskoleopphold er en god tradisjon og et godt tilbud i opplæringstiden. Videre er det nærmere presisert i dette rundskrivet hvordan gaver, dugnader osv. skal forstås, og det oppfordres til å drøfte disse spørsmål med skolenes rådsorganer. Det er fortsatt rom for frivillig innsats i skolen. Poenget er at alle elever skal ha samme mulighet til å ta del i aktiviteter som er i skolens regi. Det skal ikke knyttes vilkår til gaver, og klassekassene må være elev- og foreldrestyrt. Fylkesmennene er delegert myndighet til å utøve tilsyn etter opplæringsloven, og gratis offentlig grunnskoleopplæring er et av tilsynsområdene. Komiteens tilråding er at dokumentet vedlegges protokollen.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
Det er et viktig tema som interpellanten tar opp her i dag, særlig i forhold til det å kunne bekrefte at det er et samlet storting som vil noe med kirkebyggene. Det er et aktivt engasjement, og det opplever jeg også hos statsråden når hun sier at hun arbeider aktivt med akkurat denne problemstillingen. Nå får hun med seg «trykket» fra Stortinget til å arbeide videre. For nøyaktig to uker siden stod jeg på Akropolis-høyden i Athen og så for første gang de store søyler etter templene fra storhetstiden i Athens historie. Hva er så fascinerende med gamle tempelbygg at de tiltrekker tusenvis av mennesker, og at man bruker millioner av kroner, dvs. euro, på å holde dem i stand? Jo, de forteller en historie om Gud og mennesker. I «Årbok for Den norske kirke» skriver Oddbjørn Sørmoen, som er rådgiver hos Riksantikvaren, at kirkebygningen er en merkevare. Han skriver at det oftest er de gamle kirkebygningene som har en sterk appell til det brede lag av kirkemedlemmer, og få merkevarer er så godt innarbeidet som den tradisjonelle norske kirken. Denne tids debatt om kirkebygg viser at det er et folkelig engasjement. Kirkene betyr noe for folk flest. Det viser også oppslutningen her i dag. Som statsråden sa, er kirkene et sterkt symbol på vår kulturelle identitet som folk og som nasjon, og de er et uttrykk for vår kristne kulturarv. Det er kirkene man søker til i mange av livets avgjørende faser, fra livets begynnelse, ved dåpen, til livets slutt, ved begravelsen. Det er ikke rart at man ønsker at kirkene skal være i skikkelig stand. Kristelig Folkeparti er også opptatt av problemet med manglende vedlikehold. Våre lokalpolitikere er opptatt av dette og har i mange kommunestyrer lenge kjempet for å få de nødvendige midler til kirkene, for det er i kommunestyrene avgjørelsene tas. Problemet har bygd seg opp over lang tid, fordi en ikke har prioritert dette godt nok. Uansett vil det være viktig å holde fast på at primæransvaret for kirkene våre er kommunenes, for engasjementet i nærmiljøet er viktig for kirkene. Jeg vil i den sammenheng nevne at vi har en gunstig låneordning for kommunene med hensyn til å kunne ruste opp skolebygg. Det må være en idé å ta med seg videre når kirkebygg skal vurderes. Det er foreslått en vedlikeholdsplan for stavkirkene, og det jobbes med en kulturminnevernmelding. 40 pst. av kulturminnene er kirkebygg, så vern av kirkebygg vil være naturlig. Riving av kirker er ikke Kristelig Folkeparti-politikk. Vi vet at det på 1800-tallet ble revet over hundre stavkirker, noe vi beklager i dag. Gjennom århundrer var kirkene de eneste offentlige bygningene som ble reist. Det er derfor viktig å ta vare på kirkene videre når Kirkens Arbeidsgiverorganisasjon nå lager en sentral database, hvor opplysninger om kirkenes tilstand kan samles.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2004-06-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg sitter med et annet inntrykk nå, etter dette svaret, enn det inntrykket vi satt med, vi som hørte Bondevik si at det var greit å rive kirkebygg som var i dårlig forfatning. Det gir jo gjenlyd over hele landet når en statsminister fra Kristelig Folkeparti gir klarsignal til å rive Guds hus. Jeg synes nok at statsråden er litt passiv med tanke på at problemet har vært kjent, og at det til dels er akutt. Jeg hadde kanskje ventet meg en mer offensiv holdning, spesielt når det gjelder de ca. 220 kirkebyggene som er fredet. Jeg tror nok det ligger en forventning om at kulturministeren er spesielt opptatt av de byggene. Den kulturarven som disse kirkene representerer, fortjener en bedre skjebne enn den som de ser ut til å få akkurat nå. Statsråden pekte på kommunens ansvar. Vi er enige om at i dag har kommunen ansvar for vedlikeholdet, og menigheten i kirken eier bygget. Når man peker på det folkelige engasjementet, hører vi ofte dugnad nevnt. Og det er riktig at mange kirkebygg har blitt godt tatt vare på av sin menighet. Men det er også slik at de byggene som ofte er i dårligst forfatning, er i områder hvor menigheten er liten, hvor befolkningsgrunnlaget er lite, ofte med eldre medlemmer. Så det folkelige engasjementet skal vi alle bygge opp om og inspirere til, men jeg tror det vil være å gå for langt å lene seg tilbake og si at her skal dugnadsånden råde alene. Kulturminnevernet synes jeg er et godt utgangspunkt når vi skal diskutere vern av kirkebyggene. For under kulturminnevernet finnes det nokså strenge regler, og det finnes også verktøy som man kan bruke overfor disse gamle kirkene. Statsråden peker på at det kommer to meldinger, og at det er for tidlig å konkludere. Men jeg håper at debatten her skal bli bra, og at statsråden vil ta med seg de innspill og forslag til løsninger som vil komme her, så vi kan finne dem igjen i de to nevnte meldinger. Jeg vil for øvrig komme tilbake til dem litt senere.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2004-06-03:
Etter debatten kan vi, sammen med salmedikteren, slå fast at «Kirken den er et gammelt hus». Det er derfor vi diskuterer akkurat dette her i dag. Jeg synes det har vært en løfterik debatt. Jeg vil takke representantene i komiteen for det. Når statsråden sier at det er for tidlig å være konkret, er det mye jeg kunne tenke meg å si om det. Det har vært stilt spørsmål tidligere i spørretimen, og det har vært stilt skriftlige spørsmål. Statsråden har hele tiden sagt at en arbeider med en plan, men at det fortsatt er for tidlig å være konkret, at vi må vente på disse to meldingene. Min erfaring etter tre år på Stortinget er at meldinger stort sett beskriver dagens situasjon den dagen meldingen er ferdig. Hvis statsråden kan love meg at vi får en operativ og en offensiv handlingsplan i meldingene, ser jeg fram til dem med mye større forventning. Når både Høyre og Kristelig Folkeparti i debatten i dag sier at den ordningen vi har for skolebygg, bør vurderes i forbindelse med Kirken, synes jeg det er flott. Det skal vi ta med oss. Det håper jeg også at departementet tar med seg i det arbeidet det står foran. Høyres representant Jan Olav Olsen er helt klar på at staten har et ansvar, og at et spleiselag er nødvendig. Også han har et oppriktig engasjement, og det synes jeg er bra, for Høyre sitter jo stort sett med foten på gasspedalen i Regjeringa. Når Fremskrittspartiet også er så offensivt som det var her, og har et slikt engasjement for dette, tror jeg Stortinget skal kunne komme langt. Jeg registrerte også at representanten fra Kristelig Folkeparti, Elsa Skarbøvik, sa helt konkret: Riving av kirker er ikke Kristelig Folkeparti-politikk. Takk – det var bra! Da forventer jeg at statsråden også har merket seg det. Til slutt vil jeg si at det kan kanskje virke som om kirke-, utdannings- og forskningskomiteens medlemmer og Stortinget har større engasjement i denne saken enn det departementet har. Jeg håper jeg tar feil. Jeg sier bare at det kan virke slik. Jeg håper det ikke er slik i realiteten. Men Stortinget har tydeligvis hastverk med å få gjort noe med de kirkene og de kulturskattene som står og forfaller. Stortinget har tydeligvis større hastverk enn departementet. Avslutningsvis vil jeg takke for en god debatt. Jeg takker statsråden for svarene. Jeg ønsker til slutt å spørre: Kan statsråden bekrefte at disse to meldingene som er bebudet, vil inneholde en offensiv handlingsplan for å bevare våre kirkebygg, en handlingsplan som også er finansiert?
Trine Skei Grande (Venstre), 2004-06-03:
Jeg vil først takke interpellanten for å ha tatt opp spørsmålet, og statsråden for svaret. Kirkehistorie er jo så mye annet enn bare kirkehistorie. Jeg er sjøl vokst opp i en bygd med en steinkirke fra middelalderen – 870 år gammel – som er nært knyttet til bygdas historie. For meg er det et spesielt bygg, siden jeg vet at mine forfedre i i hvert fall 300–400 år har brukt akkurat den kirken til de viktige handlingene i livet. Derfor er kirken noe annet enn bare et gudshus. Den er også en viktig del av vår identitet, den er viktig som kulturformidler, og den er en viktig historisk bygning, som forteller noe om vår felles historie. I min tid som kulturbyråd i Oslo prøvde vi å gjøre et løft i forhold til kirkebygg. Vi så at det innebar ikke bare å få bygd en ny kirke på Mortensrud, der man ikke hadde kirke. Det innebar også å gjøre et løft i forhold til de kirkene vi hadde. Utfordringa var at vi hadde en del kirkebygg som var mer krevende enn andre. Det å ha steinkirker fra middelalderen er en helt annen utfordring enn det å ha moderne arbeidskirker bygd på 1970-tallet. Vi så også at nasjonale handlinger, som f.eks. et kronprinsbryllup, grep direkte inn i kommunale budsjetter med hensyn til hva som skal prioriteres – når domkirken er et kommunalt ansvar. Men for meg er det også viktig å si at kirken ikke bare skal ha et statisk innhold. Jeg var for kort tid siden i Egypt, og der besøkte jeg et kirkebygg som gjennom ulike tidsaldere – fra år 300 og framover – hadde vært både synagoge, moské og kirke. Jeg har som menighetsrådsmedlem i Gamlebyen også merket den frustrasjonen, engstelsen og sorgen mange opplever ved at man i det hele tatt åpner for en diskusjon om hvorvidt Grønland kirke skal brukes til noe annet. For oss som kan sangen «På Enerhaugen», sier den: «Skål for gamle Grønlands kjerke,for den rosen skal du haat du én gang fikk á Majatil å rødme og si ja.» Det er klart at våre kirkebygg har en annen posisjon i livene våre enn bare det å være gudshus. Dette handler om kultur, identitet og historie. Det er det viktig å ha med når man skal se på disse byggenes framtid. Jeg syns ikke vi alltid skal si at alle kirkebygg skal være kirkebygg for all framtid, men det er viktig å ta med alle de andre perspektivene når en skal behandle dette. Det er viktig å huske på at noen kommuner har fått større utfordringer når det gjelder å bringe kulturarven framover, enn andre kommuner.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Jeg takker for svaret, og registrerer med tilfredshet at jeg og helseministeren ser noenlunde likt på dette problemet, som for mange virkelig er et ganske stort problem, som medfører veldig mye lidelse. Jeg er glad for at styringsdokumentet også inneholder pålegg til de regionale helseforetakene om at dette er en oppgave som ikke skal nedprioriteres, men tvert om. Som et tilleggsspørsmål kunne jeg derfor tenke meg å spørre helseministeren: Hvis dette er et sørge for-ansvar for helseforetakene og man har private smerteklinikker som kan avhjelpe mye av disse problemene, hvorfor har ikke de regionale helseforetakene opprettet flere avtaler med disse spesielle smerteklinikkene, som det heldigvis finnes flere av? Hvis pasientene skal betale den hele og fulle kostnaden, er det svært få pasienter som makter dette. Det andre som jeg trekker ut av helseministerens svar og mitt hovedinnlegg, er at jeg tror vi må gjøre noe i forhold til smertebehandling av eldre syke mennesker i våre offentlige institusjoner. Når man av og til er innom disse sykehjemmene, synes jeg det er meningsløst og ganske trist å se at vi har sengeliggende og rullestolsittende pasienter som virkelig har problemer med smerte, og som ikke får den hjelp de etter mitt skjønn burde ha.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Konklusjonen på denne debatten er, slik jeg ser det, at både helseministeren, departementet og det sentrale politiske miljøet her i huset er opptatt av god smertebehandling og stiller seg positive til den utviklingen som har vært, særlig innen palliativ medisin, og i tillegg prøver å gjøre noe for de pasientene som har smerter, men ikke har noen diagnose utover det, og at man i større grad må se litt på den problematikken. Jeg er også veldig glad for at ingen i denne debatten har tatt til orde for at vi skal diskutere hvorvidt det norske helsevesen skal gi aktiv dødshjelp eller ikke. Her er vi samstemte om at det ikke er noen oppgave for det norske helsevesenet. Så vil jeg referere til representanten Olav Gunnar Ballo. De diffuse smertepasientene som man ikke kan finne noen organisk grunn til smerte hos, må ikke bli latterliggjort, men tatt på alvor i helsevesenet, for de er virkelig syke og har problemer. De har ikke til dags dato akkurat vært prioritert, men føler seg tråkket på i forbindelse med det norske helsevesen og den behandling de søker. Alt i alt synes jeg at debatten har vært fruktbar. Det er med på å prioritere opp smertebehandling, som rammer ganske mange hundre tusen mennesker i dette landet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
Jeg tror den strategien som har vært anlagt de siste årene med å bygge opp kompetansen i kompetansesentre i regionale sykehus og i sykehus for øvrig, er riktig, også i forhold til det å styrke kompetansen og tilbudet om smertelindring i primærhelsetjenesten, som representanten Alvheim nå setter fokuset på. Det å sikre at man har gode kompetansemiljøer regionalt som kan spre kompetansen, og som kan være med på å bygge den i primærhelsetjenesten og ikke minst i pleie- og omsorgstjenesten, tror jeg fortsatt vil være veien å gå. I den forbindelse vil jeg peke på behovet for å styrke samhandlingen mellom første- og andrelinjetjenesten generelt og på dette området spesielt. Det er noe av bakgrunnen for at Regjeringen har satt ned det såkalte Wisløff-utvalget, som i løpet av dette året skal utrede hvordan en kan få til en bedre samhandling mellom de to nivåene i tjenesten. Etter mitt syn er den neste store reformen i helsetjenesten å få en større helhet mellom første- og andrelinjetjenesten. En viktig del av andrelinjetjenestens ansvar er å veilede førstelinjen, og det er det behov for på dette området. Når det gjelder representanten Alvheims første spørsmål, om avtale med private, sitter jeg ikke med noen fullstendig oversikt over dette her og nå. Men jeg kan si at generelt bør det være slik at der det er påvist udekkede behov innenfor sørge for-ansvaret og det regionale helseforetaket ikke kan dekke dette innenfor den kapasitet og de ressurser en har til rådighet i egne sykehus, er det en klar forventning at man søker å dekke dette gjennom avtaler med private.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
La meg avslutningsvis kort bare gi min tilslutning til de oppsummerende synspunkter som interpellanten gav til kjenne. Det er to viktige elementer i denne debatten som gjør den politisk betydningsfull. Det ene er den enighet som har kommet til uttrykk om betydningen av fortsatt å løfte fram og prioritere smertebehandling, kompetanseutvikling innenfor smertelindring og tilgjengelighet til slik behandling i forhold til ulike grupper mennesker med problematisk smerte. Det andre er den klare markeringen som er kommet til uttrykk fra dem som har hatt ordet i forhold til aktiv dødshjelp. Et rop om aktiv dødshjelp er alltid et rop om hjelp, men det er ikke nødvendigvis et rop om dødshjelp, noe representanten Ballo med sitt innlegg var med på å understreke. Jeg tror det er helt avgjørende at det er en politisk vilje til å gi hjelp når det ropes om hjelp – ja, helst også før det ropes om hjelp –i forhold til denne gruppen. Det synes jeg er den aller viktigste politiske kvintessens av denne debatten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
Jeg kan på spørsmål fra interpellanten bekrefte at jeg på egnet måte vil orientere Stortinget om utfallet av den vurderingen som Sosial- og helsedirektoratet nå gjør av innkomne forslag i forbindelse med kompetansekravene til tannleger. Jeg kan også bekrefte at den vurderingen vil bli gjort i samråd med fagmiljøene. Det er nødvendig at en eventuell endring på dette området har tilstrekkelig dekning i disse miljøene, og det forutsetter jeg at man sørger for fra direktoratets side. Så har både representanten Hedstrøm og representanten Ballo vært inne på det noe bredere perspektivet, og interpellanten etterlyste også det brede engasjementet i forbindelse med tannhelsepolitikken. Jeg kan forsikre at det engasjementet har jeg som tannhelseminister. Det er helt klart historiske årsaker til at vi i Norge har et perspektiv på det offentlige engasjementet innenfor tannhelsetjenesten som er annerledes enn det vi har i forhold til kroppen for øvrig. Dette er også et av de hovedspørsmålene som utredes av Seierstad-utvalget, som Regjeringen for en tid tilbake opprettet, og som går gjennom hele tannhelsefeltet i tråd med de intensjoner som representanten Ballo gav uttrykk for, hvor han også refererte til en interpellasjonsdebatt i forrige periode om disse spørsmålene. Den utredningen vil vi nå få, og den vil også på egnet måte bli lagt fram for Stortinget når Regjeringen har tatt stilling til den. Jeg mener derfor at vi har et grunnlag for å håndtere den konkrete problemstillingen som er tatt opp i interpellasjonen, og som i grunnen dreier seg om det kjernespørsmålet, altså forholdet mellom kvalitet, tilgjengelighet og kapasitet på dette viktige området. Vi vil også få et grunnlag for den bredere diskusjonen om tannhelsepolitikken her i landet, som jeg er helt enig i at det nå er behov for å se i sammenheng.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-03:
Mitt inntrykk er at smerte som symptom er en av de viktigste årsakene til at mennesker oppsøker helsevesenet for å be om hjelp i en eller annen form. Det kan være bagatellmessige lidelser. Det kan være alt fra en halsbetennelse, en forstuvning av en ankel, ryggsmerter og tannpine til de alvorlige tilstandene med en kreftsykdom som debuterer i form av smerter. Det inntrykket man kan sitte igjen med, er at helsevesenet står godt rustet til å ta hånd om smertetilstander som lar seg definere, og som har en organisk årsak, der man vet at smerten stammer fra et organ og man finner gode medikamenter for å behandle det. Men det er langt vanskeligere å behandle de smertene man ikke helt vet årsaken til, og som ofte er sammensatte og kanskje kan defineres som noe helt annet enn en organisk smerte – en form for livssmerte. Jeg registrerte for noen år siden at forfatteren Axel Jensen, som da hadde fått amyotrofisk lateral sklerose, gav uttrykk for at han ønsket aktiv dødshjelp fordi han var i en tilstand der han så at livet var i ferd med å ebbe ut. Jeg var egentlig ganske oppgitt over at dét skulle være Axel Jensens ønske. Så registrerte jeg at de siste årene han levde, var noen av de mest aktive han hadde – fra sykesenga si. Der kunne han beskrive en tilværelse med ny mening, der kunne han delta i offentlige debatter. Han kunne også gi en meningsfylt beskrivelse av sitt liv med den hjelpen som kona og helsepersonell kunne gi ham, og som gav verdifull innsikt nettopp i hvordan man kan hjelpe folk på en fornuftig måte, ikke til å dø, men til å få både et verdig, fornuftig og anstendig liv i den siste fasen av livet. Det gjorde jo at Axel Jensens liv gav en mening kanskje langt utover det han hadde hatt før, og jeg vil tro – uten noen gang å ha møtt ham eller snakket med ham – at han også må ha reflektert over sitt første ønske da det gikk mot slutten, før han til slutt døde. Og er det én ting jeg er glad for når det gjelder denne interpellasjonen i dag, er det at interpellanten så sterkt gir uttrykk for at man må finne alternativer til aktivt å skulle hjelpe noen til å dø, nemlig aktiv hjelp til å leve et godt, anstendig, fornuftig liv også når livet inneholder smerte som man trenger hjelp til å få behandlet. Noe av det viktigste man kan gi folk, er en opplevelse av å bli tatt på alvor med de problemene man har, bli møtt på en skikkelig, ordentlig måte person til person. Man må vise respekt for at man står overfor et menneske med et likeverd i forhold til det man har selv. Det vil man aldri kunne gjøre hvis man i stedet opphøyer seg til dommer over livet og skal delta aktivt i å sørge for at det tar slutt. Dersom vi har en ressursinnsats også ved sykehjemmene, som interpellanten nevner, i form av god tilsynslegevirksomhet, godt med pleiepersonell som får en fornuftig utdannelse, bør det være mulig å komme de behovene i møte på en slik måte at folk også får dø på en verdig og respektfull måte.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-03:
Når det gjelder tannhelsetjenesten, er det særlig to forhold som SV har vært opptatt av. Det ene er de til dels veldig høye egenandelene ved tannhelsebehandling, som kan medføre at en god del rett og slett ikke har råd til å få stelt tennene sine. Det andre er selve kvaliteten på tjenesten som utføres. Når det gjelder egenandeler, er jeg enig med interpellanten og Hedstrøm i at man har kommet et stykke på vei med en refusjonsordning knyttet opp mot periodontitt, som jeg kjenner godt, siden jeg var saksordfører da det ble vedtatt. SV har vært opptatt av at man burde hatt en full gjennomgang av hele tannhelsefeltet med tanke på en tannhelsereform som tar tak i begge deler, altså både å redusere egenandelene ved tannhelsebehandling og å sikre kvaliteten på tjenesten ved at man får en bedre fordeling av tannleger rundt omkring i landet. Vi har også snakket om en kombinasjonsordning når det gjelder offentlig tannhelsetjeneste og privat praksis for tannleger. Jeg har registrert at departementet nå jobber langs retningslinjer som ikke er ulik dem vi skisserte i det tannhelseforslaget som ble lagt fram i forrige periode. Når det gjelder den behandlingen vi snakker om her, har ganske sikkert Hedstrøm langt større innsikt i den enn de fleste av oss andre representanter, siden han selv er tannlege. Men argumentasjonen her bør jo være lik det den er innenfor helsevesenet for øvrig, nemlig at tilstander som man allment ser hyppig, bør behandles nær der den enkelte bor. Hvis det er mer sjeldne tilstander, som krever høyere kompetanse, må kvalitetskravene skjerpes, og færre vil kunne utføre behandlingen. I forhold til det statsråden beskriver, nemlig at man skulle ha et volum av denne typen tjenester på ca. 800 på årsbasis, virker det sett fra SVs ståsted ikke veldig fornuftig å skulle argumentere for at man generelt, når man er tannlege, skal kunne utføre den typen tannbehandling. Skal man sikre kvaliteten, ser det ut som om det er et fornuftig argument at ikke alle skal kunne utføre den behandlingen, men at man skal ha spesialkompetanse til å gjøre det. Hvis sykehuset kan utføre tjenesten, f.eks. oralkirurger, og man innfører en refusjonsordning som også har gyldighet der, kan man samtidig sikre den nødvendige geografiske nærhet til at de 800 som skulle ha det behovet på årsbasis, får gjennomført tjenesten. Men også SV vil følge opp denne saken, fordi det er et skritt i riktig retning i forhold til det syn vi har på at tannhelse og helse over tid skal utliknes, og at man skal ha refusjonsordninger for tannhelse på linje med det man i dag har for behandling av andre helselidelser.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-03:
Jeg kommer fra et fylke der de eldste eksisterende bygg er av to kategorier. Den første kategorien bygg stammer fra germansk jernalder, der man har tyske bunkere oppført i betong og armeringsjern fra tiden mellom 1940 og 1945. Den andre kategorien er nettopp kirkebygg som er oppført før den tiden. I min egen hjemkommune, Alta, har vi interessante kulturelle byggverk, som f.eks. Kåfjord kirke, som sannsynligvis ble tegnet av den samme arkitekten som tegnet Slottet. JC Dahl sa da Slottet ble oppført, at arkitekten Linstow ikke engang hadde tegnet et hundehus, og det hadde han jo helt rett i. Men da han tegnet Kåfjord kirke, hadde han i hvert fall tegnet Slottet. Når man går inn i den kirken, kan man finne signaturen til Haakon 7. fra den gang han besøkte kirken tidligere, i det tjuende århundret. Men det man også ser, er i hvor liten grad man har ressurser til å ivareta denne kirken som den kulturskatten den har vært. Det samme gjelder for den saks skyld Alta kirke og en god del andre kirkebygg i Finnmark. Det er klart at økonomien i de ulike kommunene ikke strekker til. Den strekker heller ikke til – det ser vi i Alta nå – til å realisere behovet for nye kirkebygg. Den situasjonen kommunene befinner seg i, sett i forhold til skolene, nemlig at man har nedslitte bygg, er på mange måter mye verre når det gjelder kirkene. Man må altså akseptere forhold under dåp og under konfirmasjon som gjør at det ikke er plass nok til besøkende, slik at man må ha reservasjoner i forhold til kirkerommet. Man har ikke toaletter eller avtreder, og man har ikke mulighet til å ta hånd om dåpsbarn i forhold til stell av dem, osv. Vi ser at kommunenes økonomi ikke strekker til. Det som flere har understreket her, er at kirkebygg er kulturbygg. Derfor er det også rimelig å spørre statsråden om hun ikke vil se på ordninger for tilskudd til det kirkebyggene er, nemlig kulturbygg, både når det gjelder ivaretakelsen av byggene og realisering av nye kirkebygg, gjennom den støtteordningen som er, gjennom staten, nettopp til kulturbygg. Jeg vil spørre statsråden helt konkret: Vil statsråden vurdere en omlegging av dagens ordning der man inkluderer kirkebygg? Mange kirkebygg har bl.a. også som målsetting at man tilrettelegger lokaler for konserter, ikke bare av kirkelig karakter, men for øvrig, slik at det virkelig er kulturelle, brede aktiviteter som foregår i kirkebygget. Så håper og tror jeg at statsråden også ønsker å ha en regjering bak seg som aktivt ønsker å gjøre noe med dette, slik at vi ikke får en situasjon der Kristelig Folkeparti må påtvinges midler til ivaretakelsen av norske kirkebygg, for man kan jo sitte litt med den følelsen her i salen i dag at Kristelig Folkeparti må drives fra skanse til skanse for å ivareta de store ressursene som Den norske kirke her sitter på. – Takk for oppmerksomheten!
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
Representanten Alvheim tar opp et viktig tema. Fokus på smertebehandling henger sammen med økende kunnskap på området. Man vet nå at også prematurt fødte spedbarn føler smerte. Følelsen av smerte er ulik fra menneske til menneske. Terskelen for hvor mye smerte man føler, er også forskjellig. Ut fra dette har definisjonen av smerte oppstått. Legeforeningens retningslinjer, som representanten Alvheim refererer til, sier: «Smerte er en ubehagelig sensorisk og emosjonell opplevelse som følge av faktisk eller potensiell vevsødeleggelse. Smerte er alltid subjektiv.» Kristelig Folkeparti er enig i at det trengs mer kunnskap og opplæring på området. Særlig vil jeg peke på smerte sett i et kulturelt perspektiv. Det finnes eksempler på at noen av våre nye landmenn er blitt feilbehandlet fordi psykiske lidelser i noen kulturer manifesterer seg som en fysisk smerte. Smerte er ikke dødelig, men medfører dårligere livskvalitet og kan være invalidiserende. Legeforeningen mener at pasienter med problematisk smerte fortsatt er lavt prioritert i den norske helsetjenesten, til tross for at de er storforbrukere av helsetjenester. Heldigvis finnes det lyspunkt. Stadig flere sykehus oppretter smerteklinikker som ofte har et tverrfaglig team bestående av lege, fysioterapeut og psykolog. Teamet utreder, behandler og gir veiledning til hele regionen. Mange pasienter har ved hjelp av disse fått redusert sin smerteopplevelse. De har fått en akseptabel forklaring på smerten uten at det fører til angst, frykt eller urealistiske forventninger. Mange lærer å utnytte egne ressurser, og de fungerer bedre i hverdagen. Til og med medikamentforbruket reduseres! I medlemsbladet GLIMT for kroniske smertepasienter kan en lese om gode erfaringer med kurs i smertemestring. Disse holdes i samarbeid med lærings- og mestringssentrene, der fagkunnskap og brukermedvirkning sidestilles. Lindrende behandling har vært en viktig ideologisk sak for Kristelig Folkeparti. For oss har det vært viktig å skape motvekt til aktiv dødshjelp. Vi har aktivt vært med på å fokusere på palliativ behandling for pasienter i livets sluttfase. Flere palliative behandlingsplasser er kommet til, også i førstelinjetjenesten. Det er svært viktig for disse pasientene å være nær sine nærmeste i denne livsfasen. Det er viktig at helseministeren i styringsdokumentene til helseforetakene fortsetter å prioritere lindrende behandling. Det er gjennom Nasjonal kreftplan etablert kompetansesenter for palliativ behandling i alle helseregioner. Kristelig Folkeparti ser det som svært viktig at den kompetanse som her er bygd opp, blir videreført til primærhelsetjenesten, til beste for pasienter som strever med smerte.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-06-03:
Smertebehandling er et veldig viktig område innenfor helsetjenesten. Det er av betydning at alle smertepasienter får adekvat behandling, om det er innenfor spesialisthelsetjenesten eller i primærhelsetjenesten. Man må vel kunne konstatere også i forhold til det som er sagt så langt i denne debatten, at det er i primærhelsetjenesten det kanskje skorter mest på tilbud og kompetanse. En annen side ved dette er utgiftene som kroniske smertepasienter har. Det er ofte store økonomiske belastninger ved siden av smertebelastningen. Når helseministeren nå sier at det er et bedre medisinsk tilbud og bedre medisiner tilgjengelig for smertebehandling, er det gledelig. Men da må vi også se på hvordan dette kan gjøres tilgjengelig for pasientene gjennom økonomiske tiltak som gjør at det er mulig for smertepasienter å bruke disse medisinene. Det er nå systemer, bl.a. innenfor ISF-ordningen, når det gjelder palliativ behandling i spesialisthelsetjenesten. Det er prisverdige forsøk og modeller innenfor primærhelsetjenesten. Det er viktig at man får en finansiering for dette som gjør at smertebehandling er tilgjengelig for alle. Det er også viktig at helseforetakene prioriterer i tråd med sentrale prioriteringer. Jeg merket meg den smule av pekefinger som var oppe fra helseministerens side i forhold til helseforetakenes prioriteringer, og synes det er bra om han kan skjerpe inn dette noe. Det er viktig at vi får individuelle planer i smertebehandlingen, og at vi får en spesialistkompetanse i spesialisthelsetjenesten, en kompetanse som kan tilflyte primærhelsetjenesten gjennom et samarbeid mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten. Dette er veldig viktig hvis man skal kunne gi en god nok behandling lokalt, i eget hjem eller ved lokal institusjon. Jeg er også opptatt av geriatri og smertebehandling, at man kan finne en smertebehandling for eldre syke mennesker som gjør at man kan dempe smerten uten å sløve pasienten mer enn nødvendig. Det tror jeg gir en verdig livsaften, som mange ikke opplever i dag, ved at smertebehandling ikke er til stede eller er gjort på feil måte. Å gi livshjelp ved å helbrede og ved å lindre er, som helseministeren også var inne på, en av helsetjenestenes viktigste oppgaver. Jeg også vil understreke dette, og tilføye at dette er et av de viktigste momentene for å motvirke krav om aktiv dødshjelp.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-06-03:
Det er viktig at komplisert tannhelsebehandling er tilgjengelig for folk flest i landet, geografisk sett, og også i forhold til økonomi på den måten at egenandelene er overkommelige. Jeg har forståelse for at statsråden vil avvente en anbefaling fra sin fagside før han går videre med en eventuell godkjenning av de utøvere som skal utføre komplisert tannhelsebehandling. Interpellanten er også fornøyd med svaret han fikk, så slik er det bra. Det er viktig at behandlingen er faglig forsvarlig, men det er også viktig at den er tilgjengelig i forhold til geografi og økonomi. Jeg har også lyst til å ta opp et annet forhold, voksentannpleie og oral rehabilitering, særlig tannfyllingsmateriale og problemer med det, f.eks. sanering av tannfyllingsmateriale. Der er det også viktig at en har kompetanse og desentralisert tilgjengelighet, og at det gjøres økonomisk overkommelig å kunne sanere slikt tannfyllingsmateriale. Medisinsk-faglig oppfølging ved bivirkninger er viktig, og plager som har utgangspunkt i munnhule og tenner, og som fører til medisinske plager utover dette, må følges opp bedre enn det vi har klart hittil i Norge, synes jeg. Det er viktig at sykdom i munnhulen vurderes på linje med annen sykdom, også i forhold til lovgivning, rettigheter, og da sett i sammenheng med tilgjengelighet, økonomi og refusjonsordning.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Jeg vil takke statsråden for svaret, og avslutningen var jeg i hvert fall veldig godt fornøyd med. Innledningen kan en jo være uenig i, og så får vi se hvor vi kommer derfra. Men det viktigste med å reise denne interpellasjonen er nettopp det som går på kompetansekravet, og hvordan en best mulig skal få tilgang til kompetanse også ute i distriktene og ikke bare der vi i dag har den spesialkompetansen, nemlig i og rundt de store byene. Det er først og fremst Oslo, Bergen, kanskje også Trondheim, som innehar det beste tilbudet pr. i dag. Jeg ser fram til at statsråden får utvalgets arbeid på bordet og kan begynne å se på dette, for det er faktisk et problem der ute at en har lav dekning i distriktene på dette feltet. I den forbindelse vil det jo være naturlig, og det håper jeg statsråden vil gjøre, å ta kontakt bl.a. med Tannlegeforeningen for å se på bl.a. kompetanseoppbygging innenfor dette feltet, slik at man, jeg holdt på å si, kan bruke positive virkemidler istedenfor å bruke forskriftene veldig strengt og rigid. Men jeg er fornøyd med svaret, og ser fram til den debatten som nå kommer.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Dette har ikke vært lange debatten, men jeg håper at interessen for tannhelsefeltet er større – jeg holdt på å si – enn antall medvirkende i debatten. Det får vi i hvert fall håpe, og det tror jeg også. Det skal også bli interessant å se hvilke resultater det utvalget som skal se på kompetansebiten, kommer fram til. Jeg håper og tror selvfølgelig at Stortinget på en egnet måte vil bli informert om hva som kommer i så henseende. Det ser jeg fram til. Jeg tror også det har vært en sammenblanding av forskjellige problemstillinger. Representanten Ballo var inne på å gi tannleger generelt mulighet til å utføre denne behandlingen. Nei, det er ikke det man snakker om. Man snakker om tannleger som har opparbeidet seg en realkompetanse på feltet, bl.a. gjennom mange års praksis, mange års kursing og oppfølging på dette området. Det er ikke snakk om tannleger generelt, men om dem som allerede har opparbeidet realkompetanse på området. Det er også grunn til å bemerke at så lenge man ikke gjør dette for trygdens regning, kan man gjøre det for pasientene, for det har ingen ting med forsvarlighetsbiten å gjøre. Denne saken dreier seg om hvem det er trygden skal betale til i forbindelse med rehabiliteringsbiten. Det er veldig mange allmenntannleger som gjennom år har opparbeidet seg en veldig høy realkompetanse på dette feltet, og utført en rekke av disse rehabiliteringene tidligere, og som nå, hvis denne forskriften blir stående, kan miste retten til å utføre behandlingen for trygdens regning, og har vel for så vidt allerede mistet retten. Det er viktig at man raskt får vurdert dette og komme tilbake til det, slik at man kan få et bedre omfang og et større omfang. Så er det vist til at det er ca. 800 tilfeller. Problemet er bare at så lenge vi har det antallet og den konsentrasjonen av personer som kan gjøre det for trygdens regning, er det 800 personer som får betydelige reiseavstander, noe som betyr betydelige kostnader for trygden eller for helseforetaket, som nå er den som får regningen når man skal til sykehuset for å få behandlingen. Så dette vil bli en høy kostnad for samfunnet. Det skal bli interessant å se hva som kommer ut av dette, og jeg håper at når helseministeren får på bordet utvalgets innstilling, vil han raskt se på dette, nettopp fordi det er mange tannleger som har høy realkompetanse, og som vil gjøre en veldig god jobb.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Takket være en mangeårig kamp fra Fremskrittspartiets side med forslag helt tilbake til begynnelsen av 1990-tallet, og etter hvert med støtte fra andre partier, har det vært mulig å få økt forståelse for økte tilskudd til tannhelseområdet også innenfor voksentannpleien. Hovedeksemplet her er innføringen av en trygderefusjonsordning ved behandling og rehabilitering ved tannkjøttsykdommen periodontitt. Vi har fått gjennomslag for at sykdommer i munnhulen mer må likestilles med sykdom for øvrig. Man er på glid når det gjelder å hjelpe disse pasientgrupper til et langt bedre liv. Det er gledelig. Skal den nye refusjonsordningen for rehabilitering av periopasienter bli til glede og ikke til skuffelse, må det finnes et tilstrekkelig antall tannleger tilgjengelig som har den nødvendige kompetanse til å utføre denne behandlingen. Hvis det skal være slik at rehabilitering i form av implantater av periodontalt ødelagte tannsett bare skal kunne utføres av spesialister i oral kirurgi, kjevekirurgi og protetikere med spesialkompetanse, vil vi få en ubalanse mellom behandlingsetterspørsel og behandlingstilbud. For det vi må huske på, er at disse yrkesgruppene har en meget stor arbeidsbyrde fra før, og det vil gi køer. Det må videre regnes som sannsynlig at pasienter fra Nord- og Midt-Norge må reise til Oslo-området og Bergensområdet for å få denne behandlingen. Fremskrittspartiet har forståelse for at bevilgende myndigheter ønsker å sikre pasienter en faglig forsvarlig behandling. I helsepersonelloven kapittel 2, § 4 ligger det forpliktende formuleringer om dette: «Helsepersonell skal utføre sitt arbeid i samsvar med de krav til faglig forsvarlighet og omsorgsfull hjelp som kan forventes ut fra helsepersonellets kvalifikasjoner, arbeidets karakter og situasjonen for øvrig.» Det finnes i dag et betydelig antall tannleger som har praktisert kirurgisk og protetisk implantatbehandling i mange år, og med meget gode resultater. De innehar en betydelig realkompetanse og har god geografisk spredning, men er uten formell kirurgisk kompetanse. Vi har hatt en utvikling hvor man i større grad aksepterer at realkompetanse vektlegges. Derfor bør våre helsemyndigheter vurdere å åpne for at tannleger med lang erfaring innenfor dette fagområdet kan få utføre denne behandlingen på den nevnte pasientgruppen, og at dette dekkes av trygdesystemet. Det er selvfølgelig også en mulighet at man går lenger for å kvalitetssikre implantatbehandlingen til tannleger med realkompetanse. Én vei kan være å kreve fremleggelse av et antall sluttførte kasus samt en prosedyredokumentasjon basert på dokumentasjonskrav utarbeidet av myndigheten. Nå har statsråden, og det er gledelig, gått inn for å vurdere kompetansekravet. Jeg regner med at Fremskrittspartiets sosialfraksjon og partiet for øvrig vil følge den utviklingen med argusøyne, og vi regner med at det kommer en god løsning, slik at vi kan redusere behandlingskøene.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
Eg reagerer ganske sterkt på det usaklege i den delen av innlegget der det vart referert til at statsministeren har sagt at det berre er greitt å riva kyrkjebygg. Eg veit ikkje kvar interpellanten har det ifrå. Eg veit at i ein spontanspørjetime vart denne problemstillinga teken opp. Statsministeren refererte til Kyrkja sine eigne organ i forhold til diskusjonen om kva kyrkjebygga skulle brukast til, og at vi i neste omgang kom til å handsama det som dei kom til departementet med, dersom det var aktuelt. Men det har aldri vore nokon politikk frå statsministeren at det berre er å setja i gang å riva kyrkjebygg. Eg håpar at debatten kan leggjast på eit litt anna plan. I forhold til det at vi berre lener oss tilbake, vil eg minna om at det å jobba aktivt med to stortingsmeldingar som omtalar denne problemstillinga, ikkje er å lena seg tilbake. Denne Regjeringa tek faktisk denne problemstillinga så på alvor at vi har tenkt å komma til Stortinget med saker der vi òg vil peika på løysingar. Men det er litt for tidleg å trekkja konklusjonane no. Dersom det kjem gode innspel frå Stortinget, skal eg med glede ta dei med meg i det vidare arbeidet.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2004-06-03:
Stortinget har i dag til behandling en innstilling fra samferdselskomiteen som berører et tema som svært mange naturlig nok er opptatt av. Sikker skoletransport for barn og ungdom er et felles mål for alle, og det kommer også fram i innstillingen fra samferdselskomiteen. Som saksordfører vil jeg først gå litt raskt igjennom selve innstillingen og til slutt komme med noen tilleggsbemerkninger fra Kristelig Folkeparti. Som det framgår av innstillingen, er hele komiteen sterkt opptatt av å sikre alle skolebarn sitteplass i bussen til og fra skolen, men flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiets to medlemmer i komiteen, ser ikke nødvendigheten av å endre vegtrafikkloven for å oppnå denne målsettingen. Flertallet er ikke uenig i forslagsstillernes intensjon, men ser på andre virkemidler som er mer hensiktsmessige for å oppnå en trygg og sikker transport av skoleelever. Flertallet i komiteen peker på at det er fylkeskommunens ansvar å sørge for sikker transport av skoleelever. Fylkeskommunen skal fortsatt ha dette ansvaret, og det er derfor ikke ønskelig at staten detaljregulerer utformingen av denne tjenesten unødig. Flertallet har tillit til at de lokale myndighetene sørger for sikker og trygg skoletransport for barn og ungdom. Flertallet forutsetter at fylkeskommunen sørger for nok sitteplasser til alle i skolebussen, også i de tilfeller der det ikke kjøres egne skoleruter. I et svarbrev fra departementet til komiteen understrekes det at dialogen mellom fylkeskommunene og transportørene i dag er god, slik at eventuelle problemer knyttet til ståplasser og skolebarntransport løses raskt. Flertallet i komiteen understreket videre at de svært lave ulykkestallene viser at skoletransporten i hovedsak skjer i trygge former. Det er imidlertid ikke tilfredsstillende, slik en SINTEF-rapport fra 1998 viser; at 2–5 pst. av skolebarna ikke får sitteplass til og fra skolen. Dette medfører en unødvendig ekstrarisiko i ulykkessituasjoner. I tillegg er det ut fra et arbeidsmiljøperspektiv uheldig at så mange barn og unge ikke får sitteplass til og fra sin arbeidsplass, som jo er skoler. Jeg synes det er gledelig at en samlet komite er opptatt av at barn og ungdom skal ha en sikker skoletransport, og jeg føler meg trygg på at det er bred politisk enighet om å gjøre det som er nødvendig for å skape størst mulig sikkerhet på dette området. Til slutt: I Kristelig Folkeparti ser vi det som svært viktig å sørge for høy sikkerhet i transporten av skoleelever. Kristelig Folkeparti kommer til å følge utviklingen på dette området nøye. Vi forutsetter at våre fylkespolitikere prioriterer trygg skolebarntransport og setter inn nødvendige tiltak dersom transportkapasiteten er for liten. Problematikken knyttet til skoletransport og ståplasser bør være et viktig tema også ved de årlige budsjettbehandlingene, og kanskje er det også på tide å innhente oppdatert informasjon om hvordan situasjonen er i dag rundt i landet. Det er jo tross alt gått noen år siden 1998.
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2004-06-03:
Jeg tror at vi alle sammen er opptatt av barns sikkerhet, enten de befinner seg i buss til og fra skolen, på skoleveien eller andre steder. Transport av skolebarn er og skal være et fylkeskommunalt ansvar, hvor staten ikke detaljregulerer unødig, men hvor lokale folkevalgte selv skal ha frihet til å bestemme hvordan tjenesten skal utformes. Fylkeskommunene skal sørge for sikker skoleskyss. Det er vi alle sammen opptatt av. Til slutt vil jeg henlede oppmerksomheten på rapporten som SINTEF har utarbeidet på oppdrag fra Samferdselsdepartementet i 1998. SINTEF anslår i rapporten at gjennomsnittlig andel skolebarn som må stå til eller fra skolen, ligger i området 2–5 pst. Det er en oppfatning at den løpende dialogen i dag mellom fylker og transportørene er meget god, slik at problemene løses raskt. Som saksordfører har redegjort for, er det bred enighet om innstillingen. Man følger med saken og håper fortsatt at det skal være trygt for skolebarn å ferdes på norske veier og bli kjørt til skolen i buss.
Anne Berit Andersen (Høyre), 2004-06-03:
Jeg skal være kort, for saksordfører har redegjort for saken på en utmerket måte. Fremskrittspartiet ønsker å endre vegtrafikkloven, slik at det blir forbud mot å transportere skolebarn og ungdom stående i buss. Vi erfarer i dag at det i flere fylker fraktes skolebarn og ungdom stående i buss. Høyre vil peke på at det er ønskelig at det tilbys sitteplasser for barn og unge. Skoletransporten er et fylkeskommunalt ansvar og dekkes i dag av fylkeskommunens frie inntekter inkludert overføringer fra staten gjennom inntektssystemet. Det betyr at den enkelte fylkeskommune har stor frihet til å utforme denne tjenesten selv. Vi ønsker fortsatt at denne tjenesten skal være en fylkeskommunal oppgave, og at ikke vi fra statens og Stortingets side skal detaljregulere unødig. Vi vil at de folkevalgte selv skal ha frihet til å bestemme hvordan denne tjenesten skal utføres. Jeg vil likevel til slutt presisere at det er ønskelig at fylkeskommunen sørger for en sikker skoletransport og nok sitteplasser for våre skolebarn og vår ungdom.