Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2013-12-12:
La meg også benytte anledningen aller først til å takke komitélederen for vel gjennomført ledelse av komiteen gjennom budsjettbehandlingen. Så har jeg lyst til å starte noe tilbake i tid. For litt over hundre år siden var Norge et av de fattigste land i Europa. Fossekraften ble den gang temmet, elektroner ble produsert og verdier skapt. Konsesjonslover ble utformet, nasjonens og folkets interesser ble ivaretatt av framsynte politikere. Evigvarende verdier skulle tilhøre de mange og ikke de få. Gjennom industrireisingen ble folket løftet ut av fattigdom, og det ble gitt økte muligheter for hver og en. Ved å transportere elektroner rundt om i landet fikk folk, bedrifter og industri elektrisitet, vår tids kanskje viktigste innsatsfaktor i et velfungerende samfunn. Vår historie handler om å bygge opp fellesskapets verdier og styrke folks muligheter. Fra statskraftverkene etablerte vi Statnett og Statkraft, og Statkraft er nå den største på fornybar energi i Europa. I 1965 ga norske myndigheter for første gang konsesjoner for leting etter petroleum i Nordsjøen. I 1969 så man resultater, og Ekofisk var første felt som ble åpnet, i 1971, av den gang statsminister Trygve Bratteli. I 1972 opprettet en etter et enstemmig vedtak i Stortinget Statoil, som i dag er verdens største offshoreoperatør, og har gjennom sin 40-årige historie levert betydelige verdier til fellesskapet og har aktivitet i 34 land og over 23 000 ansatte. Da Norges olje- og gasshistorie startet, måtte vi importere nesten alt vi trengte. I dag er leverandørsektoren vår nest største transportnæring, etter olje og gass. Det er kunnskap fra Norge og norske leverandører som i dag har 50 pst. av verdensmarkedet innen subseaboring og 70 pst. av verdensmarkedet innen seismikk. I 1972 var Trygve Bratteli den første statsministeren i verden som fikk opprettet et eget miljøverndepartement. Olav Gjærevoll ble vår første miljøvernminister. Vi har også gjennom vår nære historie plassert oss i fremste rekke for å få gjort noe med store globale utfordringer som miljø og klima. Gro Harlem Brundtland med Brundtland-kommisjonen har satt sine tydelige spor og med et klart ettermæle om at dagens mennesker ikke må forbruke på kommende generasjoners bekostning. Jens Stoltenbergs deltakelse i The Global Commission on the Economy and Climate er også en anerkjennelse av et stort engasjement over lang tid. Historien har ikke formet seg selv, den er skapt gjennom politiske visjoner og diskusjoner og ofte med til dels sterke kontraster – langt fra enstemmig. Ja, selv i vår helt nære historie har disse historiske linjene blitt drøftet med stor avstand mellom de politiske partiene i Stortinget. Det politiske flertallet de siste åtte årene har utviklet Norges muligheter og søkt å ivareta framtidens generasjoner i et perspektiv hvor man har bygget på suksessfaktorene fra vår historie. Enorme verdier og store muligheter er skapt, ikke gjennom det budsjettet vi nå behandler, men gjennom den historien som skaper rammer for det budsjettet vi i dag behandler. Hva er det så vi fikk se etter noen uker med blå-blå verdiorientering av politikken? Hvilke avklaringer kom i budsjettet? Den blå-blå verdiorienteringen var urovekkende. Vår tids store utfordringer – klima og fattigdom – var de områdene som var mest nedprioritert, til fordel for dem som har aller mest her hjemme. Egoisme, eller forherligelse av sine egne, er et passende uttrykk for en slik politisk prioritering. Fattigdomsbekjempelse i verden var nedprioritert gjennom betydelige kutt i bistanden, klimainnsatsen kraftfullt redusert. Det var en verdiorientering vi var vitne til. Kuttet i regnskogsatsingen var kanskje det mest alvorlige, men kuttet i satsingen på teknologisenteret på Mongstad, kutt i Gassnova, kutt i Transnova og kutt i satsing på fornybar energi i utviklingsland, ja dette er en betydelig svekkelse av klimainnsatsen fra en regjering som sier de vil styrke klimaforliket. Det er ikke spor av økt klimainnsats i budsjettet. Så er det bra at Kristelig Folkeparti og Venstre får snudd på noe av dette i budsjettforliket. Men det gir jo ingen stor ære – det er jo de partiene som har innsatt regjeringen, og som er det parlamentariske grunnlaget. Det er grunn til å være bekymret over de signalene som kommer i budsjettet fra den blå-blå regjeringen. I debatten i går sa næringsminister Monica Mæland at «deler av konkurranseutsatt virksomhet sliter med høye kostnader. I budsjettet for 2014 legger derfor regjeringen opp til å styrke næringslivets konkurransekraft både på kort og lang sikt.» Videre la hun til at regjeringen «bidrar til stabile rammevilkår og en aktiv næringspolitikk som fremmer norsk verdiskaping både for 2014 og i årene som kommer». Jeg stiller meg høyst undrende til dette utsagnet og denne analysen. Etter at det blå-blå budsjettet ble framlagt, uttalte bl.a. Hydro-direktør Halvor Molland seg slik i Haugesunds Avis 14. november: «Slike brå og uventede endringer i rammebetingelsene gjør det enda mer krevende å planlegge for fremtiden. Det blir vanskeligere å se for seg store, langsiktige investeringer i Norge – slik vi har sett muligheter for de senere årene.» Det ble sagt etter at den blå-blå regjeringen uten innsikt i industriens følsomhet praktisk talt hadde revet gulvet ut av CO2-kompensasjonsordningen for industrien. Det var et forslag som naturlig vekket sterke reaksjoner, og som helt klart avdekket at den blå-blå regjeringen ikke er i nærheten av å forstå industriens meget krevende situasjon. Hver dag jobber våre industrimiljøer med å tiltrekke seg investeringer som sikrer framtiden. Det er en krevende jobb, og det er mange land som konkurrerer om framtidens investeringer. Gode rammebetingelser og forutsigbarhet er et nøkkelord. Usikkerhet ble skapt, og alle signaler understreker at usikkerheten ikke er borte, den ligger der fortsatt. Derfor tror jeg at Stortinget må ha som et overordnet politisk prinsipp og som en politisk rettesnor at norsk industri skal underlegges gode, konkurransedyktige og forutsigbare rammebetingelser. En del av dette vil selvfølgelig være at CO2-kompensasjonsordningen opprettholdes som en fullverdig ordning i avtaleperioden til 2020. Det er bra at regjeringen nå går for vårt opprinnelige forslag. Men utfordringen til regjeringen blir allikevel å overbevise norsk industri om at de vil opprettholde de gode rammebetingelsene som kom på plass under den rød-grønne regjeringen. Det er derfor helt nødvendig at regjeringspartiene selv tar ansvar for å fjerne den usikkerheten de selv har skapt for norsk industri, ved å stemme for vårt forslag hvor vi tydelig ber om at regjeringen må sikre forutsigbarhet for norsk industri ved å opprettholde en fullverdig CO2-kompensasjonsordning i avtaleperioden fram til 2020. Dessverre tror jeg ikke det finnes en felles vilje til å sikre denne forutsigbarheten for industrien ved å gi en garanti. Garantien fra den blå-blå regjeringen skal ikke gå til viktige industriarbeidsplasser rundt om i landet. Garantien som de blå-blå gir, handler kun om å berike dem som har mest. Budsjettforslaget fra de blå-blå regjeringspartiene var en reflekshandling hvor vi fikk et innblikk i den verdiorienteringen regjeringen kommer til å ha de neste fire år, en blå-blå verdiorientering hvor jeg tror vi kommer til å se i fortsettelsen også at bistanden skal reduseres, en politikk hvor svekket klimainnsats og mindre klimaengasjement blir kjennetegnet, og hvor skattekutt til de rikeste prioriteres framfor sikkerhet for norske industriarbeidsplasser. Det er usolidarisk, det er gammeldags, og det er uforutsigbart å føre en sånn politikk. Dette er en verdiorientering jeg liker svært dårlig, og som bryter med våre historiske suksessfaktorer. Jeg gleder meg ikke til framtiden med bakgrunn i de signaler og den verdiorienteringen den blå-blå regjeringen har i sitt budsjett. Helt til slutt vil jeg ta opp de forslag hvor Arbeiderpartiet er medforslagsstiller. Jeg vil også varsle at under innstillingens C, II, vil vi gjerne få lov til å stemme imot.