Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-13:
Det er mange tusen barn som vokser opp i fattigdom i Norge, og det har vi visst om lenge. Det har vært bred politisk enighet om at fattigdommen blant barn er en skam for et rikt land, og da er det en minst like stor skam at det politiske flertall i Regjeringa ikke har vært i stand til å gjøre noe med det. Det har vært snakket nok om de fattige – nå er det på høy tid at vi begynner å gjøre noe med det. Vi må gå fra prat til praksis. Det er jo egentlig ikke grenser for hvordan både Regjeringa og det politiske flertall greier å hive seg rundt når det gjelder å endre politikken hvis «trøkket» fra sterke grupper er stort nok. Man kan nevne bensinavgiften og konjunkturavgiften, og det er vel neppe de mest alvorlige, hjerteskjærende og uakseptable angrep på anstendighet og velferd i vår tid. Likevel ser det ut til å være mer politisk sprengstoff i bensin enn i fattige barn. Hvorfor er det slik at barn kan gå for lut og kaldt vann uten at det står øverst på Regjeringas dagsorden? Det er fordelingspolitikken som viser et samfunns menneskesyn. For hver dag som Kirkens Bymisjon og Frelsesarmeen vokser, er det en sviende kritikk mot samfunnet og mot myndighetenes politikk. Det er fullt mulig å gjøre noe med dette raskt hvis vi vil, for det mangler ikke penger, og det er noen enkle grep som vil hjelpe akkurat dem vi ønsker å hjelpe. Det handler om akutthjelp, og de kan altså ikke nå vente på flere planer og flere stortingsmeldinger. SV vil utfordre med fem konkrete tiltak som ville være til store hjelp: 1. Slutt å regne barnetrygd, kontantstøtte og engangsstønad med i beregninga av sosialhjelpen.2. Innfør forpliktende minstesatser for sosialhjelp og la staten betale ekstrakostnadene.3. Innfør maksimalpriser på skolefritidsordning og barnehager.4. Øk barnetrygden for tredje og fjerde barn.5. Fjern alle egenandelene i skolen. Jeg skal komme tilbake til disse punktene og gå gjennom alle sammen, men først må jeg si litt om virkeligheten disse barna lever i. Jeg tror den største utfordringen vi har, er å snakke sant om fattigdommen og ha en evne til å beskrive og forstå verden ut fra den fattiges ståsted i et samfunn som oser av velstand og materialisme. Fattigdom i Norge handler i noen tilfeller om ikke å ha penger til mat eller til å fyre i sprengkulda, men først og fremst handler det om å mangle det vanlige folk har. Å leve med dårlig råd ekskluderer folk fra et liv som fullverdige samfunnsmedlemmer. Hvordan rammer dette barn? Forsker Karin Gustavsen Tvetene har i forbindelse med en hovedoppgave i sosiologi intervjuet barn i fattige familier og gitt dem en stemme. De beskriver en virkelighet med utestenging fra sosialt samvær og fra venner, med skam, sjølforakt, sosial tilbaketrekking, motløshet og løgner for å dekke over skammen. Barn isoleres ikke fordi de vil, men fordi det koster penger å delta. De får heller ikke venner når de ikke kan delta der alle andre er, for ingen vil være sammen med ei fattiglus, som ei jente sa det. Det er jo ingen fritidsaktiviteter som er gratis lenger. I dag er det inngangspenger i alle miljøer, og lommeboka må med uansett hvor en går. Vi har lagd et samfunn der det faktisk koster penger å leke med andre barn, og det får store konsekvenser for unger som vokser opp i familier med lav inntekt. I Norge er nesten alle andre rike, og da blir det ekstremt ekskluderende for dem som ikke har penger til å være med. Så har det vært en diskusjon om i hvor lang tid en familie skal være fattig for at dette skal regnes som et problem. Noen har nevnt f.eks. ti år. Det er hele barndommen, det. En kan tenke seg hvordan det er hvis en f.eks. begynner på skolen og en ikke kan delta i noen fritidsaktiviteter, en kan ikke gå i skolefritidsordningen, en mangler stort sett alt det de andre har, og en har ikke engang hørt om det nye kule dataspillet. Hvor lenge skal en ha det slik før en er utenfor og har mistet livslysten og motet? Barnefamilier som er fattige, er stort sett avhengig av sosialhjelp, enten som hel inntekt eller som supplerende inntekt. Barnetrygd, stønad ved fødsel og kontantstøtte går uavkortet til alle. Men har en så dårlig råd at en må ha sosialhjelp, kan slike stønader trekkes fra sosialhjelpen, slik at en i praksis ikke får beholde én krone. I prinsippet er det ingen forskjell på disse ytelsene. De gis på helt generelle vilkår til alle som oppfyller kriteriene. Paradokset er at kontantstøtten er den eneste som det har vært politisk enighet om å holde utenfor, og det er jo også den eneste som det går an å finne gode argumenter for å avkorte, jf. at barn trenger det sosiale samværet som er i barnehager når de kanskje av økonomiske grunner er utestengt fra annet sosialt samvær. Men alle andre – uansett hvor rike de er – får altså beholde disse pengene krone for krone og kan bygge opp en formue for sine barn med dem. Det er helsider i tabloidpressen om hvordan vi som er rike, kan spare disse pengene slik at våre unger blir millionærer når de blir 18 år. I tillegg får vi tips om hvordan vi skal unngå skatt på veien. De rike blir altså rikere med denne ordningen, og de fattige blir fratatt det de har. I praksis behovsprøves nå altså barnetrygden bare for de fattigste, og slik kan det altså ikke være. Å fastsette og gjennomføre at sosialhjelpen ikke avkortes på grunn av disse stønadene, vil gi flere tusen kroner rett til de fattigste barnefamiliene, og det vil ikke være noen særfordel for dem heller, for det er bare likebehandling i forhold til alle oss andre som alltid har fått disse pengene uavkortet. Kommunal Rapport har gjort en spørreundersøkelse som viser at svært mange kommuner regner inn barnetrygd. De regner også inn kontantstøtte. Det gjør de fordi de er i sin fulle rett. Dette har bare vært anbefalinger og ingen forpliktelser. Slik vil det også bli med Regjeringens forslag til veiledende nasjonale normer for sosialhjelp. De vil ikke kunne sikre at barnefamilier med dårlig råd får det bedre, fordi Regjeringen vil ikke forplikte kommunene til å følge normen eller bidra med penger til å gjennomføre løftet for de fattigste. I praksis betyr det at de som trenger mer sosialhjelp for å kunne få et verdig liv, må slåss om altfor få kroner med pleietrengende gamle og sulteforede skoler som nå må kreve egenandeler av ungene bare de skal en tur i svømmehallen. Det blir fordeling mellom de fattige og ikke mellom fattig og rik. Det er da ikke den fordelingskonflikten som denne Regjeringen og statsministeren til stadighet trekker fram. Normen for sosialhjelp må bli slik at det går an å leve av den. Det må være en fast minstenorm ingen kan gå under, og den steinrike staten må finansiere dette løftet for de fattigste. Så til det å fjerne egenandelene i skolen. Det er det politisk enighet om. Likevel kreves det inn slike egenandeler hver eneste dag: til klasseturer, til svømming, til kosetimer, til gaver og noen ganger til helt vanlige læremidler. I ECONs rapport Sosial Puls leser vi f.eks. om Kristian i 6B som må sitte igjen i 6A når klassen reiser på klassetur som de har spart til i ett år. Turen koster 1 600 kr, og det har ikke moren til Kristian råd til. Han har vondt i magen, og helst av alt vil han aldri gå på skolen mer. Det er en ganske sterk beretning. Hva slags livslyst og pågangsmot er det vi gir til de aller fattigste ungene? Vi bør gi klar beskjed til alle barn og unge om at de er like mye verdt, og at de skal få like mye og ha samme mulighet. Ingen er mer avhengig av å være med på alt skolen kan tilby dem, enn de som kommer fra hjem med lite penger. Ingen er mer avhengig av at skolen er god og mangfoldig enn dem. Ingen er tjent med en fattigslig skole, og ingen er tjent med at løsningen på dette blir at hele klassen blir hjemme, slik at den som ikke hadde råd, blir sittende som syndebukk og den som ødela for at hele klassen skulle få lov til å dra. Dette må Regjeringa ordne opp i. De må slå i bordet, fjerne egenandelene og sikre at skolen har råd til dette, og det må gjøres nå. Like ens er det med skolefritidsordninga. Blir en utestengt fra de sosiale fellesskapene, får en ikke venner, en får ikke delta, og en mister livslyst og pågangsmot. Statistisk sentralbyrå har også vist at å øke barnetrygden for tredje og fjerde barn osv. vil treffe veldig godt i forhold til de fattige familiene. Barn er den viktigste ressursen vi har i dette samfunnet. Nå sløses det bort veldig mye pågangsmot og livslyst, og mange barn føler at de har veldig lite å se fram til. Det er lur politikk å sikre alle, og ikke minst er det en riktig politikk, som en regjering utgått fra Arbeiderpartiet burde gjøre alt for å sørge for å sikre. Derfor er spørsmålet: Hva vil statsråden gjøre for å fjerne barnefattigdommen, og når vil det skje?