Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2012-05-29:
Jeg vil først slutte meg til mye av det som representanten Hallgeir Langeland sa om politikk og spillfekteri. Derfor vil jeg også starte med å snakke om nordområdepolitikken, som dette i utgangspunktet dreier seg om. Nordområdepolitikken er Norges viktigste strategiske satsingsområde, og det er det tverrpolitisk enighet om. Daværende utenriksminister Jan Petersen la fram den første nordområdemeldingen. Det var våren 2005. Jonas Gahr Støre og den rød-grønne regjeringen forsterket denne innsatsen og gjorde det til et hovedsatsingsområde i utenrikspolitikken. Det er mange grunner til det. Norge har jurisdiksjon over et havområde som er sju ganger større enn landterritoriet. En stor del av dette er i nordområdene. Verdens kanskje største miljøutfordringer ligger i det arktiske området. Norske politikere har brukt mye tid på å fortelle våre kolleger i Europa og i nordområdelandene Canada og USA hvor viktig det er å ha en bærekraftig politikk i Arktis. Det var en viktig milepæl at daværende senator Hillary Clinton og flere av hennes kolleger dro til Svalbard for noen år siden, for å lære, for å se. Barentssamarbeidet er svært viktig for Norge, og vi feirer 20 år for det neste år. Delelinjeavtalen var et resultat av diplomati i stjerneklasse, og vi har i årevis samarbeidet med Russland om opprensking av atomavfall på Kolahalvøya. Og nå kan altså nordøstpassasjen bli den nye ruten fra Europa til Østen og revolusjonere frakten av varer mellom europeiske land og land som Kina og Japan. Her kommer selvfølgelig også shippingnæringene inn og den interessen shippingnæringene har når det gjelder åpning av nordøstpassasjen – og for den saks skyld også nordvestpassasjen. Men hvorfor bruker jeg tid i denne debatten til å gå gjennom noen av utfordringene i nordområdene? Fordi det er det folk er opptatt av, langt utover de nordligste fylkene våre. Et økende antall land og organisasjoner er blitt bevisste, både på utfordringene, på mulighetene og på de potensielle farene som ligger i Arktis, i Barentsområdet og i nordområdene totalt sett. Det må forundre de samme politikerne som vi prøver å påvirke i utlandet, at debatten i Stortinget ikke dreier seg om nordområdesatsingen, men i stedet dreier seg om hvorvidt utenriksministeren burde ha erklært seg inhabil ved tildeling av midler til Senter for nordområdelogistikk. Misforstå meg rett: Habilitet er viktig. Habilitet dreier seg om integritet i beslutningsprosessene. Derfor er føre-var-plakaten viktig i den sammenhengen. I den saken vi behandler i dag, er det slik at utenriksministeren har erklært at han ikke er inhabil. Det er dessuten slik at loven sier, eller i alle fall er konklusjonene av det som står i lovverket, at vennskap ikke nødvendigvis er automatisk når det gjelder det å være inhabil, det skal faktisk mye til. Det er også riktig at kontroll- og konstitusjonskomiteen har sett på tilskuddsordningene totalt sett, altså i alle departementer. Men det er altså noe med dimensjonene i denne debatten, det er noe med dimensjonene i innstillingen, og det er noe med dimensjonene i en del av de spørsmålene som ble stilt under høringen. Her går altså tre av opposisjonspartiene så langt at man kan mistenke dem for ikke å drive kontroll – som medlemmer av kontroll- og konstitusjonskomiteen i Stortinget – men at det rett og slett er slik at de ønsker å gi medlemmer av regjeringen noen riper i lakken, og da er det opposisjonspolitikk vi snakker om. Med hensyn til det som er hovedtema her, altså de mulighetene som Nordøstpassasjen vil gi norsk shipping, norsk næringsliv og norske interesser totalt sett, har altså opposisjonspartiene – i hvert fall tre av dem – gått langt, langt, langt i å lage finurlige virkeligheter for å skaffe seg de argumentene de trenger for å kunne gi utenriksministeren en ripe i lakken. Jeg har i store deler av pinsehelgen sittet på NATOs parlamentarikerforsamlings vårsesjon. I en av komiteene gjorde to representanter – en av dem sitter her i salen nå – en kjempejobb for å hindre at komiteen de sitter i, vedtok at vi må ha en egen traktat for Arktis og nordområdene. For vi har havretten, og det er den som gjelder, og dette måtte altså forklares. Å ivareta norske interesser i nordområdene krever diplomati, med kløkt og nytenkning, både fra regjeringen og fra Stortinget. Etter det jeg forstår, er det slik at denne tilskuddssaken også er i ferd med å føre til at departementene ikke lenger driver politikk. Jeg har ett eksempel: Parliamentarians for Nuclear Non-proliferation and Disarmament har søkt om tilskudd til virksomheten fra UDs post for støtte til fredsarbeid, men UDs byråkrati tør ikke ta avgjørelsen fordi situasjonen er slik den er nå. Hvis dette er representativt for flere av departementene, har altså kontroll- og konstitusjonskomiteen nå gått så langt at man faktisk også hindrer at det skjer politikk. Da kan man lure på om det er det som er meningen. Kontroll- og konstitusjonskomiteen er en viktig komité. Komiteen skal bl.a. gi innstilling til Stortinget om dokumenter fra Riksrevisjonen, behandle grunnlovssaker, valglovgivning, EOS-utvalget og stortingsoppnevnte granskingskommisjoner. Dette er bare noen eksempler. Så skal komiteen behandle saker der Stortinget skal ta stilling til hvorvidt konstitusjonelt ansvar skal gjøres gjeldende, i henhold til forretningsordenens § 12. Men både i denne perioden og i tidligere perioder har opposisjonen brukt denne myndigheten til å utøve ren opposisjonspolitikk. Dette skjer ikke nødvendigvis på generelt grunnlag, og jeg sier ikke at det skjer i alle saker, og slett ikke i saker vi får fra Riksrevisjonen, men det betyr at intensjonen også er å ramme regjeringen, og at dét – og ikke kontrollfunksjonen – blir et mål i seg selv. Dette kan på sikt svekke kontroll- og konstitusjonskomiteens legitimitet og autoritet, og det er i så fall alvorlig, fordi forvaltningsrevisjon er viktig. Det er en helt vesentlig del av det som Stortinget skal gjøre, nemlig å utøve kontroll – med forvaltningen og med regjeringen – når det gjelder oppfølgingen og implementeringen av vedtak som er fattet av Stortinget. Dette er en viktig sak for Stortinget totalt sett og ikke bare for kontroll- og konstitusjonskomiteen – slik at det også er sagt. Anders Anundsen, komiteens leder og saksordføreren i denne saken, sa i sitt innlegg at komiteen ikke skal være «en arena for politisk spill og skyggeboksing». Det kan jeg virkelig underskrive på, og det synes jeg vi skal være enige om at komiteen ikke skal være, og vi er ganske grundige på hvordan vi vurderer hva slags saker som skal behandles i komiteen, og hvordan de skal behandles, og hva som i så fall skal sies.