trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Det minuttet skal jeg bruke til å stille noen spørsmål til Fremskrittspartiet. Er det sånn at Fremskrittspartiet vil avvikle den statlige u-hjelpen, eller har partiformannen endret programmet til Fremskrittspartiet? Mener Fremskrittspartiet at u-hjelp, bistand, er planøkonomi? Jeg må si at partiformannen i Fremskrittspartiet hadde et sjokkerende innlegg i forhold til forbruk. Jeg vil påstå at partiformannen ikke har greie på hva hun snakker om, men hun har helt sikkert greie på hva hun gjør. Dersom det er Fremskrittspartiets politikk at kineserne skal ha det samme forbruket som vi har i Norge, skjønner jeg faktisk logikken i at Fremskrittspartiet vil bruke opp oljemilliardene så fort som mulig, for da blir det i det hele tatt ikke mange generasjoner som vil kunne bruke penger i Norge.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Det er nå engang et faktum at samtlige land som har hatt en god økonomisk utvikling gjennom de siste tiårene, har vært de landene som har beveget seg bort fra planøkonomi og over til markedsøkonomi. Hvorfor i all verden skal vi da dytte på de fattige landene rundt omkring i verden en planøkonomi som de selv har forlatt fordi den ikke virker? Jeg må si at de siste innleggene som har vært her, tyder på at angrep åpenbart er det beste forsvar for noen. Men det er altså ikke Fremskrittspartiet som har bevisbyrden i utviklingspolitikken. Det er de partiene som gjennom mange, mange år har holdt fast på tradisjonell tenkning rundt dette. Det undrer meg jo litt når man framhever problemene i de afrikanske landene sør for Sahara, som kanskje er de landene som har mottatt mest i tradisjonell bistand og støtte fra Norge gjennom lang tid, og som likevel ser ut til å gå i stikk motsatt retning av det FNs tusenårsmål tar til orde for. Da må man klare å ta en saklig og velfundert diskusjon om de virkemidlene man tradisjonelt har brukt, virker. Alt annet blir jo meningsløst. Det er ikke sånn at Fremskrittspartiet ikke ønsker å hjelpe verdenes fattige. Men vi har altså pekt på alternative løsninger, vi har lansert alternative forslag, og vi har lansert alternative måter å utvikle og hjelpe nasjonene på. Det er godt mulig at flertallet i denne sal ikke er enig i det. Men det er ganske stor forskjell på å være uenig i alternative virkemidler og å beskylde andre partier for ikke å bry seg. Klungland brukte i sitt første innlegg betydelige ressurser på å snakke om hvordan det skulle gå med miljøet i verden hvis kineserne begynte å bruke toalettpapir. Det er en ganske god illustrasjon på hvordan man kanskje tenker i en del partier. Jeg ønsker at alle verdens fattige skal få tilgang til den forbruksutviklingen som vi nyter godt av i dette landet, og som vi har fått som følge av økonomisk vekst og utvikling gjennom lang tid. Det ønsker jeg for alle kinesere, og det jeg ønsker jeg for alle afrikanere. Hvorfor i all verden skal vi frata dem den muligheten? Og hvordan kan man påstå – som enkelte gjør i denne sal – at nøkkelen til suksess kun er å omfordele den rikdommen som er skapt i vår del av verden, til den del av verden som ikke har lyktes. Nei, nøkkelen til suksess er å sørge for at også de andre landene som vi og mange av våre medallierte i bistandspolitikken har holdt effektivt unna, får muligheten til å delta på handelspremissene våre innenfor markedsøkonomiske prinsipper Det er de debattene vi må tørre å ta. Og bevisbyrden ligger ikke hos Fremskrittspartiet. Den ligger hos de øvrige partier i denne sal.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Jeg vil først oppklare en misforståelse. Jeg kritiserte ikke statsråden for å prøve å dytte planøkonomi på verden. Representanten Rolf Terje Klungland var meget kritisk til markedsøkonomi og liberalisme, og det var det jeg forsøkte å peke på. Så til Jon Lilletun og andre som nærmest skaper inntrykk av at den eneste måten å drive effektiv utviklingspolitikk på, er å la de fattige landene i verden bære byrden gjennom miljøpolitikken. Jeg synes ikke det er riktig, for dette er land som ligger langt unna det å kjenne velferd og velstand, som vi har kunnet utvikle gjennom mange tiår ved ikke nødvendigvis å fokusere på miljøet underveis. Jeg ser ikke noe galt i å ønske kinesere og afrikanere den velferdsutviklingen som vi som mennesker har fått nyte godt av gjennom mange tiår. Og jeg forstår ikke at det først og fremst er de fattige landene i verden som skal bære byrden gjennom miljømessige tiltak, når de har mer enn nok annet å stri med før de er i nærheten av å oppnå et velferdsnivå som vi i det minste kan si er anstendig med tanke på den fattigdommen de lever i. Det er ikke slik at Fremskrittspartiet ikke har vært opptatt av hvordan vi kan utvikle energisamarbeid med Kina og andre fattige land. Det er nettopp det vi i mange sammenhenger har fokusert på. Norge kan eksportere av sin energikompetanse, miljøkompetanse og teknologikompetanse nettopp for å legge forholdene til rette for en bedre energiutnyttelse og utvikling i andre deler av verden. Og det er fint hvis vi kan bidra med den kompetansen både gjennom næringsutvikling og på annen måte. Det er heller ikke slik som noen sier, at Fremskrittspartiet er negativt til all form for bistand. Fremskrittspartiet har i sine alternative budsjett støttet vaksinasjonsprogrammer, utdanningsprogrammer og hjelp til frivillige organisasjoner. Det er primært fordi dette er noe som viser seg å ha god effekt, som når frem, og som gjør en forskjell for veldig mange millioner av mennesker i verden. Og det er bra. Så selv om vi tillater oss å ha et kritisk blikk på helheten av bistands- og utviklingspolitikken, betyr ikke det at vi ikke får med oss at det er mange positive enkelttiltak rundt omkring. Jeg har lyst til å minne om at veldig mange av dem faktisk drives gjennom de frivillige organisasjonenes innsats, ved det feltarbeidet som gjøres. Og det er bra. Men jeg mener fortsatt at vi må ha en kritisk debatt om de virkemidlene vi bruker, for virker de ikke, er det ikke noe poeng i å fortsette å gi penger.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-23:
Jeg bad om ordet på grunn av noe som Siv Jensen sa. Jeg tror jeg siterer henne ganske korrekt når jeg sier at det var som følger: Fremskrittspartiet er opptatt av at hele verden skal få tilgang til vår velstandsutvikling. Det som slår en, er hvor sterkt det står i kontrast til f.eks. Kristelig Folkepartis tilnærming og det Bjørg Tørresdal sa, som i sitt innlegg var opptatt av at utviklingsbistand i stor grad måtte handle om en bedre fordeling av verdens ressurser. Det er to vidt forskjellige resonnement. Hvis vi tenker oss at Kina skulle ta del i vår velstandsutvikling med en biltetthet som man ser i Europa i dag, og erkjenner at miljøproblemene er så store nå at det skaper klimaendringer, står vi overfor utfordringer over hele verden som er helt uløselige. Det er internasjonale rapporter som tyder på at nedsmeltingen av Grønlandsisen skjer mye raskere enn man hadde trodd, og bare det vil føre til at verdenshavene stiger med syv meter. Det som er interessant når man hører på Fremskrittspartiet, er hvordan man får avdekket to av de største akilleshælene til det partiet. Den ene gjelder nettopp bistandspolitikken og den manglende troverdigheten i partiets vilje til å hjelpe de landene som kommer dårligst ut. Den andre er den manglende erkjennelsen av at også vår velstand og måten vi bruker den velstanden på, i dag skaper enorme problemer på verdensbasis, med klimaendringer. Jeg har selv vært i Himalaya og sett bl.a. hvordan isbreer som eksisterte for ti år siden, nå er borte på grunn av nedsmeltingen. Vi kunne nå også høre tidligere visepresident Al Gore i Cannes advare mot konsekvensene av klimaendringene. Til og med regjeringen Bush begynner nå å ta innover seg at dette er realiteter, mens Fremskrittspartiet ikke gjør det. Når det gjelder utvikling i andre land, er det derfor nettopp viktig at de erfaringene vi nå gjør med hensyn til klimaendringer, medfører at bistanden og utviklingen i de landene er av en slik art at verden kan tåle den utviklingen over tid. Derfor vil Fremskrittspartiet på dette området – hvis man ikke tar innover seg de miljøproblemene som er i ferd med å skapes, og som er menneskeskapte, og tar disse på alvor – heller ikke kunne framstå som troverdig i utfordringene vi har i forhold til hvordan vi skal øke vår bistand. For det må være gjennom en global forståelse for at verden er i ferd med å gå tapt hvis vi ikke endrer forbruksmønsteret vårt, at vi kan yte bistand både i Europa, for at vi skal komme bedre ut, og ikke minst i tredjeland, i Asia, i Afrika, i Sør-Amerika og for øvrig.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-23:
Ellingsen nevnte at politiet er en særdeles viktig faktor i forhold til forebyggende tiltak. Det er SV enig med Ellingsen i når det gjelder sekundær forebygging. Når det gjelder den primære forebyggingen, handler det om å tilrettelegge for et samfunn der folk i utgangspunktet ikke begår kriminelle handlinger, ikke er avhengig av at politiet er til stede for å hindre at kriminelle handlinger foregår. Ser Ellingsen at f.eks. bruken av alkohol, av rusmidler, i et samfunn – og liberaliseringen med hensyn til bruk – også påvirker hva slags kriminelle handlinger som begås? Blant annet har veldig mange som soner straffer, et avhengighetsforhold til rusmidler – ser han at utformingen av alkoholpolitikken har noe å si hvis man skal hindre at kriminelle handlinger blir begått?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-23:
Jeg må først få si at jeg ser med glede fram til den dagen det sitatet kunne vært korrekt, nemlig at SV sitter med rent flertall. Men det gjør vi jo ikke. Vi utgjør en del av det flertallet som har skrevet denne merknaden, og støtter helt opp om den. Det som er tanken bak merknaden, er at så følsomme ting som å anholde personer eller transportere dem mot deres vilje, må være et offentlig ansvar. I det øyeblikket man også overlater det til private, kan det få en rekke uheldige utslag, ikke minst når det gjelder personvern. Vi har tillit til at politiet – og for den saks skyld også helsepersonell eller annet fagpersonell som er ansatt av det offentlige – nettopp gjennom den utdannelsen de får, kan sikre dette personvernet, eller at de, dersom personvernet ikke sikres, kan korrigere det på en måte som er mer tillitvekkende enn dersom man skulle sette slike ting eksempelvis ut på anbud, med risiko for at man har for lite personell og for dårlig utdannet personell til å ivareta de veldig følsomme oppgavene på en faglig forsvarlig måte.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-23:
Kombinasjonen av nekrolog og hornmusikk skurrer litt i mine ører. Vi er nødt til å se framover her, og merknaden peker nettopp framover. Det vi har understreket, er jo at vi skal ta tak i rekrutteringen – ikke minst i mitt eget fylke, Finnmark – på en slik måte at man bidrar til lettere å få polititjenestemenn til distriktene. Da har vi trukket fram den modellen man har brukt i Vest-Finnmark som en god modell. Men det som er viktig å understreke, er at man ikke må overlate til de enkelte politidistrikt alene å utvikle disse modellene. Som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg, må man unngå en situasjon der man skrur opp lønninger eller tar i bruk virkemidler i konkurranse med hverandre. Man bør ha en statlig koordinering av det, og det har vi tydeliggjort i merknadene. Det er grunn til å være glad for at også Høyre ser fornuften i den tilnærmingen, men det er synd hvis Høyre ser på det som en nekrolog og ikke som et framtidsrettet tiltak.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-23:
Jeg har lyst til å stille samme spørsmål til Kristelig Folkeparti som jeg gjorde til Fremskrittspartiet i sted, fordi jeg oppfatter jo at de i sum utgjør en opposisjon her på Stortinget som eventuelt skal føre en annen – alternativ – politikk enn det Regjeringen gjør. Det handler om konsekvensene av bruk av rusmidler med hensyn til kriminelle handlinger. Fremskrittspartiet var jo, bare for å repetere det, inne på at politiets forebyggende oppgave blir det sentrale her, mens mitt poeng var at man må jo gå skrittet før det og se på konsekvensene av en veldig liberal rusmiddelpolitikk – det gjelder familievold, det gjelder vold utenfor utesteder, og det gjelder vinningskriminalitet knyttet til bruk av rusmidler i den hensikt å skaffe seg midler nok til å fortsette sitt rusmiddelbruk. Jeg spør: Ser Kristelig Folkeparti behovet for tiltak knyttet til omsetting av rusmidler for å forebygge kriminelle handlinger?
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Det er helt feil å si at Arbeiderpartiet har snudd når det gjelder politiråd. Arbeiderpartiet fremmet i sin tid et forslag i kommunalkomiteen om å vurdere hvordan en ordning med politiråd kan innføres i kommunene – et forslag som Stortinget senere har vedtatt, og som vi følger opp i dag ved å vedta på nytt at det skal etableres politiråd i de enkelte kommunene.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Det hadde vært enkelt å svare bare ja på spørsmålet fra representanten Aspaker – jeg mener politiet skal gjøre det. Komiteen er i sine merknader veldig tydelig på at politiets innsats mot nettopp trafficking må intensiveres. I dag har politiet et regelverk både for å kunne vise bort personer som forstyrrer ro og orden, og for mer aktivt å kunne gripe inn med hensyn til bakmenn slik at man forhindrer trafficking, som er det virkelig alvorlige problemet. Jeg ønsker at politiet mer aktivt skal bruke det lovverket som eksisterer i dag, og jeg forstår det slik at også komiteen ønsker det, gjennom den enstemmighet som kommer fram av innstillingen. Trafficking er et veldig alvorlig problem – kanskje en av de mest kyniske formene for organisert kriminalitet vi ser. Det er organisert menneskehandel, og det er særdeles viktig at politiet aktivt bekjemper denne type menneskehandel.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Jeg synes innfallsvinkelen til Fremskrittspartiet når det gjelder politiets økonomi, blir veldig forenklet. Jeg tror ikke at vi kan måle politikraft bare ut fra hvor mye penger vi bruker på politiet. I den forstand har den rød-grønne regjeringen virkelig gjort et løft i forhold til Bondevik-regjeringen. Vi har lagt inn 130 mill. kr i årets budsjett til en styrking av politiet. Det å bekjempe kriminalitet gjøres på mange flere områder enn bare gjennom økte bevilgninger til politiet. Ett viktig felt er f.eks. barnevernet. Jeg har registrert at Fremskrittspartiet ønsker å kutte i midler til dette. Det tror jeg vil ha veldig uheldige virkninger med hensyn til det å forebygge kriminalitet. Fremskrittspartiet ønsker å kutte i midler til integrering. Det vil også ha veldig negative virkninger med hensyn til kriminaliteten. Og – ikke minst – dersom Fremskrittspartiets alkoholpolitikk skulle blitt gjennomført fullt ut, tror jeg ikke vi ville sett noe som ville ha gitt en kraftigere økning i kriminaliteten her i landet. Så jeg vil oppfordre Fremskrittspartiet til å se litt mer helhetlig på den biten.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Norge har trolig en av verdens beste politiutdanninger, og en enstemmig komite sier at dette er nødvendig for å bevare generalistprinsippet. Derfor er det med undring jeg har lest Fremskrittspartiets særmerknader om hva slags politiutdanning vi skal ha i Norge. På den ene siden sier Fremskrittspartiet at man vil ha en god grunnutdanning, men at det «kan likevel være et spørsmål om man trenger høyskole for å «lempe fyll» i helgene». På den andre siden framstår det som om utdanningen ikke gir tilstrekkelig kompetanse når Fremskrittspartiet skriver at «det er tvilsomt at tre års politihøgskole gjør deg kvalifisert til å kunne være dataingeniør, revisor, jurist, kjemiker, laborant mv.». Slik jeg har forstått det – i parentes bemerket – trengs det altså fem års universitetsutdanning for å ta juridikum. Kan representanten Ellingsen klargjøre hva slags utdanning Fremskrittspartiet mener politiet i Norge skal ha for at vi fortsatt skal ha en av verdens beste grunnutdanninger for politifolk?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Jeg ønsker å stille representanten Bjørnflaten et enkelt spørsmål. Jeg ønsker å få vite hvilke feilvurderinger den nåværende justisministeren gjorde for et år siden, da han og Arbeiderpartiet nedstemte forslaget om å opprette politiråd. Jeg vil gjerne høre hva som er årsaken til at Arbeiderpartiet her snur totalt i forhold til tidligere politikk.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
I politirollemeldingen er det mange gode, nye innspill, og komiteen er i all hovedsak samlet om dem. Som Arne Johannessen, lederen av Politiets Fellesforbund, mange ganger har påpekt, har ting en kostnad. I innstillingen fra flertallet viser man til at det skal man komme tilbake til i de årlige budsjettene – det er måten Stortinget håndterer dette på. Det er i og for seg greit, men ville det ikke ha vært ryddig at flere her hadde sagt noe mer om satsing og tydeliggjort hva slags ønsker man har med hensyn til økonomisk styrking – mer enn gode intensjoner og, jeg hadde nær sagt, håp om god bedring?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Jeg takker for spørsmålet. Jeg synes det var betimelig. Det må jo være slik at det hele tiden er en pågående prosess om kvaliteten på innholdet i utdanningen. Det vi har påpekt, er noen paradokser. Med det mener vi selvfølgelig at man kanskje hadde hatt behov for en gradert utdanning, f.eks. i forhold til det som representanten var inne på – å lempe flatfyll. Jeg tror nødvendigvis ikke at du trenger en treårig høyskoleutdanning for å gjøre det. Jeg tror kanskje ikke du trenger det for å sitte vakt i et tinghus, eller for å kjøre matpakke fra punkt A til punkt B. Det vi gjør gjennom å hevde disse tingene, er å vise at vi tør å ta debatten om dette. Vi har ikke låst oss til at dagens system er det beste. Vi tør å utfordre det og er villig til å ta debatten om det videre.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Man kan selvfølgelig lese en merknad på mange måter, og det står det representanten Dahl fritt å gjøre. Det som har vært viktig for oss, er selvfølgelig at vi er tilhengere av bruk av konfliktråd der det er fornuftig. Det betyr ikke at man gir en blankofullmakt til at noen etter eget forgodtbefinnende skal kunne iverksette og bruke konfliktråd i alle sammenhenger. Hvis representanten Dahl hadde lest innstillingen til ny straffelov, den generelle delen, ville han ha sett den drøftingen som foregikk der. Samtidig har jeg selvfølgelig ingen problemer med å akseptere og innestå for at for oss er det også viktig med en rask reaksjon. Der det er snakk om unge lovbrytere og det er fornuftig å gjøre det, skal vi kunne bruke en reaksjon som f.eks. konfliktråd.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Til representanten Ballo skal jeg i utgangspunktet svare: Ja, absolutt – selvfølgelig er det en sammenheng i ting. Jeg tror at en hovedforskjell her er at Fremskrittspartiet faktisk aksepterer den forskjellen og har en avklart bevissthet i forhold til at med vår alkoholpolitikk er det mulig at forbruket vil gå opp. Men den burde bekymre representanten Ballo like mye den smuglingen som skjer i dag, som betyr at man har en gråsone som man ikke har oversikt over i det hele tatt. Med et system med lavere alkoholavgift, ville mye mer av dette ha vært synlig, og man kunne kanskje ha bekjempet det på en mye bedre måte enn med den ordningen som er i dag. I dag foregår det en massiv smugling til Norge. Det skyldes bl.a. et avgiftsnivå som handler mer om å få penger inn i statskassa for de rød-grønne, enn faktisk å bekjempe en type kriminalitet som foregår i stor stil.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2006-05-23:
I dagens Aftenposten skriver lederen av justiskomiteen, representanten Bjørnflaten: «Det rødgrønne flertallet vil intensivere arbeidet mot kyniske bakmenn for trafficking.» Jeg tror at hvis vi går ut på kveldstid i denne byen – fra den bygningen vi befinner oss i nå – kan vi med det blotte øye kan se at den aktiviteten som det har vært litt av tidligere, vokser nærmest fra dag til dag. Vi hører om et Oslo-politi som roper om kriminalisering – vi kan nesten få inntrykk av at de har abdisert. I Trondheim derimot har man angrepet saken på en vesentlig annen måte. Jeg vil at representanten Bjørnflaten skal utdype hva hun mener med intensivering. Betyr det i så fall at Oslo-politiets innsats skal anta en langt mer aktiv karakter, at de skal nærme seg dette på en mer aktiv måte enn de har gjort til nå?
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2006-05-23:
Jeg vil understreke det jeg sa, at når vi har tenkt å overlate visse typer oppgaver innenfor politiet til andre, er det en forutsetning at disse skal stå under politimessig kontroll. Det er altså ikke slik at vi har tenkt å gi slipp på det selvsagte ansvaret som det offentlige må ha for denne type oppgaveløsninger.
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-05-23:
En interessant politisk allianse har sett dagens lys i form av at Fremskrittspartiet og SV har møtt hverandre på en hittil ny og overraskende måte. I merknadene uttaler Fremskrittspartiet med bred penn at det viktigste er en rask reaksjon, at det ikke er så farlig med straffens innhold overfor unge lovbrytere. Jeg kunne tenke meg å spørre Fremskrittspartiet om bakgrunnen for at man nå mener at det ikke er så farlig med en reaksjon hvor man tar på alvor det behovet samfunnet og et offer for eksempelvis grov vold har. Hva er grunnen til dette? Og ikke minst vil jeg spørre om denne nye holdningen til kriminalitet som Fremskrittspartiet varsler, også skal gjelde overfor innvandrerungdom som deltar i f.eks. gjengkriminalitet. Da vil i så fall Fremskrittspartiets kompaniskap med SV ikke bare være interessant, men nærmest en justispolitisk revolusjon.
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-05-23:
En enstemmig komite er ekstremt positiv til den såkalte Hammerfestmodellen i Vest-Finnmark politidistrikt, hvor studenter får betalt for annet studieår mot en bindingstid på to år i politidistriktet etter endt utdanning. Alle er enige om at dette er et godt eksempel på et positivt distriktstiltak, som bygger kompetanse i politietaten, som Ballo var inne på. Men denne lovprisningen passer for så vidt veldig godt med hovedregelen i politikk, nemlig at man pleier å høre de vakreste ordene først når noen har gått av, eller aller helst gått bort. Denne enstemmige merknaden er i realiteten en nekrolog over et prosjekt som for kort tid siden ble nedlagt. På bakgrunn av den hornmusikken som vi alle har i brystet i forhold til dette prosjektet, som regjeringspartiene også har valgt å støtte verbalt – når kan representanten Ballo love at dette kommer på plass igjen, etter at det til studentenes store overraskelse nærmest uten forvarsel ble fjernet?
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Høgre er jo til å kjenna igjen når dei begynner å snakka om privatisering. Det er sikkert godt for dei som er Høgre-folk, at dei kjenner seg igjen. Men har representanten Aspaker i det heile ikkje nokon innvendingar til at rike kan kjøpa seg ein ekstra runde med etterforsking, der det ikkje berre vert fokusert på å få fram alle fakta og begge sider av ei sak, men der ein betaler for å få fram det som er fordelaktige argument i si spesielle sak? Vil Høgre verkeleg ha eit samfunn der det er lommeboka som avgjer om ein får sikkerheit, eller bør dette vera eit offentleg ansvar? Kor går eigentleg grensa for Høgre når det gjeld offentlege myndigheiter si utøving av makt?
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Jeg vil ta fatt i en liten merknad som SV har i innstillingen. SV viser til at «politiet bruker mye ressurser til transport av varetektsinnsatte til fremstillinger for retten, lege/tannlege og andre fremstillinger og transporter. Flertallet mener derfor at det er viktig å se på alternative offentlige løsninger slik at politiet får frigjort ressurser til prioriterte politioppgaver». Hvorfor vil SV at alt på død og liv skal være offentlig? Kan man ikke bruke Securitas, som er et privat selskap, eller andre selskaper, til å kjøre innsatte fram og tilbake? En vil altså her bemerke at dette skal være offentlig og ikke privat. Er ikke hensikten egentlig at man skal få frigjort ressurser, slik at politiet heller kan utføre de prioriterte oppgavene i samfunnet?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2006-05-23:
Jeg tror ikke det vil komme som noen stor overraskelse for representanten Ballo eller andre at vi ser en sammenheng mellom ruspolitikk og kriminalitet. Jeg har jo også sett at det er et flertall i innstillingen som peker på det samme, ikke minst på at 60 pst. av voldsrelatert kriminalitet begås i alkoholrus. Jeg kan vel ikke si at det er en samlet opposisjon når det gjelder rusmiddelpolitikken. Det vil være å ta litt for hardt i. Det er vel en viss avstand mellom Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet i så måte. Vi ser absolutt behovet for en restriktiv alkoholpolitikk og ruspolitikk – det gjelder ikke minst i denne byen hvor vi nå er. Og jeg må si at også Sosialistisk Venstreparti med fordel kunne se på hvordan man i de siste tider har hatt innflytelse over skjenkepolitikken i denne byen.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2006-05-23:
Vi bygger jo på de gode erfaringene, som ikke minst er fra denne byen, hvor det har vært barnevernskonsulenter ved enkelte politikamre. Det har rett og slett å gjøre med at det gir et høyere fokus og en bedre kvalitet på den delen av politiets arbeid som er knyttet til oppgaver rundt barn og barn som er voldsutsatt. Derfor håper vi også at Arbeiderpartiet kunne tenke seg å støtte forslaget.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Jeg føler behov for å be Kristelig Folkeparti forklare litt om behovet for forslag nr. 7, som de har fremmet. Det er begrunnet bl.a. med en økende familievold. Nå har vi sagt i innstillingen at vi skal innføre familievoldskoordinator i distriktene. I tillegg har vi sagt at vi nå innfører politiråd for nettopp å få større samhandling mellom kommunale sektorer og politiet. På den bakgrunn føler jeg at forslaget blir litt smør på flesk, og jeg har lyst til at Kristelig Folkeparti skal begrunne sitt eget forslag litt mer fyldig.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Jeg vil takke kulturminister Trond Giske for et godt og fyllestgjørende svar. Han kom her inn på så å si alle de områdene som er viktige for implementering av det kulturelle mangfoldet. Han nevnte skolen, kulturskolene og Den kulturelle skolesekken, som er svært viktige arenaer for å nå barn og ungdom. Han nevnte at det er viktig å styrke disse også med tanke på tiltak som skal fremme minoritetskulturen. Frivillighet og Frifond-ordninga, som jo også er styrket, er gode redskaper for denne politikken. Jeg noterte meg at kulturministeren holdt fram to viktige tiltak: en stortingsmelding om språk – som også skal omhandle minoritetsspråk – og en brei undersøkelse av kunstneres arbeids- og inntektsforhold. Her vil man kunne få viktig kunnskap om minoritetskunstnernes situasjon, slik at man kan sette inn de rette tiltakene. Jeg er også glad for at kulturministeren nevnte de profesjonelle nasjonale utdannings- og kunstinstitusjonenes ansvar, og at det også kan være en vei å gå å gi noen av de nettverksbaserte mindre, flerkulturelle institusjonene mer faste økonomiske rammer. For kunstnere innen det frie kulturfeltet peker kulturministeren naturlig nok på Norsk kulturfond og Kulturfondet som redskap for Norsk kulturråds oppfølging av sitt eget flerkulturelle utviklingsprogram Mosaikk, som ble avsluttet for et par år siden. Jeg vil avslutningsvis kommentere kulturministerens vektlegging av arkiv-, bibliotek- og museumsfeltet og det ansvaret man der har for formidling av minoritetskulturer. Her er det særlig viktig at kvinner og barns liv og historier kommer til uttrykk. I den forbindelse har jeg lyst til å trekke fram det lille museet Perspektivet Museum i Tromsø, som har satt seg som mål å dokumentere vår samtid og nære fortid. For en tid tilbake dro man fra museet ut for å finne noen av kvinnene fra de 120 nasjonene som er representert i Ishavsbyen. Det resulterte i en vakker utstilling under overskriften «Min drakt – min historie», med et stort antall folkedrakter fra ulike nasjoner og regioner, skapt av kvinner fra de samme områdene. Med utstillinga fulgte fortellinger om draktenes opphav, med dokumentasjon av kvinners kunnskap og kompetanse gjennom generasjoner. Utstillinga ved Perspektivet Museum ble et bilde på den ofte skjulte kulturen som kvinner forvalter. En av de virkelig store utfordringene for vår tid er derfor å gjøre kvinners stemme hørbar generelt på de kulturelle arenaene, og ikke minst innenfor det flerkulturelle feltet.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Jeg vil takke alle som har vært med på debatten her i dag. At dette er en viktig debatt, viser engasjementet her i salen. Kulturministeren understreket hvor viktig det er at vi ikke plasserer hverandre i båser, at det ikke er snakk om et «oss» og «de andre», men at det dreier seg om å ha tilgang til hverandres kultur, som UNESCO i sitt integreringsbegrep tar til orde for. De fleste som har vært på talerstolen i dag, peker på to ting: Kulturen gir oss arenaer hvor vi kan møtes med stolthet, glede og nysgjerrighet, og hvor angsten for det fremmede kanskje kan drives litt tilbake, for alle parter. Og det andre: Nasjonens kulturliv blir kvalitativt bedre gjennom mangfoldet. Mange har i dag sagt at dette må gjenspeile seg i tildelinger til kulturlivet generelt, og til minoritetskulturer spesielt. Det er altså mulighetene som er pekt på i dag, og ikke først og fremst problemene. Jeg blir litt trist når jeg hører Ulf Erik Knudsen. Jeg var nettopp på konferanse i Drammen og opplevde alt det positive som skjer på kulturfeltet der, ikke minst på det flerkulturelle. Men hvis representanten Ulf Erik Knudsen ikke makter å se hva som skjer i hjembyen, vil jeg gjerne invitere ham til Tromsø, hvor kulturarenaer har dannet grunnlag for både skaping av kunst, vennskap – og kjærlighet, for den saks skyld. Jeg vil helt til slutt fortelle Stortinget en sann historie, en historie fra virkeligheten. For seks år siden, den første sommeren i det nye årtusenet, hadde Festspillene i Nord-Norge – som jeg da ledet – en palestinsk kunstnerisk markering. Det ble på alle måter en suksess, både publikumsmessig og kunstnerisk. På Festspillenes siste dag stod den samiske gruppen Transjoik på scenen sammen med palestinske Sabreen og lot toner fra joiken blande seg med klangen fra den arabiske lutten. Og plutselig skjer det: Den samiske musikeren Frode Fjellheim og den palestinske sangeren Kamilya Jubran har funnet et felles melodisk stoff, en vakker liten bånsull som Frode og Kamilya hadde lært av sine respektive bestemødre, og som nå klinger ut mot oss i salen. Sånn skjedde det at vi den kvelden fikk oppleve det utrolige, at to mødre på hver sin kant av kloden instinktivt har funnet akkurat den melodien som kan bysse ungen i søvn. Og sånn er jeg blitt overbevist om at møte med kunst ikke først og fremst handler om å ta opp pengeboka og kjøpe det man vet man vil ha, men at kunsten ofte kommer til oss uventet, kanskje fremmed, og på en måte vi slett ikke hadde tenkt. Det må være kjernen i den kunst- og kulturpolitikken vi skal føre, og som må ha respekt for, og synliggjøring av, mangfoldet som et av sine viktigste anliggender.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
For meg handler spørsmålet om det flerkulturelle Norge om mange ting på én gang. Ett mål er å få et mangfoldig samfunn til å fungere, at vi får spillerom for alle de forskjellige uttrykkene et mangfoldig samfunn faktisk har. Det handler om å bygge opp under de ulike organisasjonene som representerer særlig de ulike minoritetene, i og med at flertallet av dem som tilhører det, er godt dekket gjennom mange nasjonale kulturinstitusjoner. Det dreier seg om å la ulike grupper bygge sin identitet rundt sine kulturuttrykk. Det handler om å la forskjellige grupper bli kjent med hverandres kulturuttrykk. Det handler om å la disse kulturuttrykkene og kulturtradisjonene møtes, forme hverandre og stimulere hverandre. Men det handler også om hvordan kunstnere og kulturarbeidere tilhørende ulike etniske grupper faktisk skal ha en likeverdig mulighet til å delta i det nasjonale kulturlivet og ha muligheten til å komme med sine uttrykk uansett om de er basert i personens etniske bakgrunn eller ikke. For på samme måte som man må ha full frihet til å kunne representere den gruppen man hudfargemessig eller kulturelt ellers tilhører, må man ha full frihet til å bryte ut av den og uttrykke noe helt annet. Så den friheten for mangfoldet, ikke bare for én minoritet eller fire-fem minoriteter, men for tusenvis av ulike grupper eller identiteter vi har i et mangfoldig samfunn, må vi etterstrebe. Da hjelper det ikke å putte folk i ulike båser – majoritet, minoritet I, minoritet II, minoritet III – da må vi få med det ufattelige mangfoldet av ulike roller vi tar på oss. Så handler det også i et bredt perspektiv om hvordan kulturfeltet som arena kan bidra til at et slikt veldig differensiert og fragmentert samfunn bindes sammen, hvordan man kan få felles opplevelser, felles arenaer, felles holdninger, bygd på at vi gjør ting i fellesskap rundt kulturen. Særlig er jo barn og ungdom veldig opptatt av ulike kulturaktiviteter og møtes på tvers av ulike etniske kulturelle/religiøse grupper i fellesskap rundt mange kulturaktiviteter. Det er, som interpellanten sier, mange forskjellige institusjoner som kan hjelpe oss i dette arbeidet. Det er jo ikke opp til verken stortingspolitikere eller regjeringsmedlemmer å si hva som skal lages av kunst, eller hvilke kulturaktiviteter som skal foregå. Vi skal lage gode rammer for dem, og så er det den kunstneriske friheten som til sjuende og sist avgjør hva vi får tilbake. Her har vi så mange gode og sterke krefter at vi har mer enn nok å spille på hvis vi er villige til å legge til rette for det.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Jeg takker også for en god interpellasjonsdebatt. Det virket som om representanten Ulf Erik Knudsen trodde det var spørretimen, men det er det altså ikke. Det er en interpellasjonsdebatt, og regjeringspartiene har selvsagt samme anledning som andre til å reise slike debatter. Det er jo et felles tiltak, dette, som vi bør samles om, på tvers av politiske skillelinjer. Vi kjenner fra vårt eget liv til verdien av et politisk mangfold – at man har forskjellige uttrykk, forskjellige erfaringer og forskjellige synspunkter som møtes, som fører til at man utvikler hverandres synspunkter, og som fører til bedre resultater for alle sammen. Det er jo dette vi ønsker å oppnå på andre samfunnsområder, og ikke minst i kulturlivet – at forskjelligheten kommer fram, og at den har gode rammebetingelser. Jeg setter pris på den forholdsvis brede enigheten det er i Stortinget om de målene som vi har satt oss i Soria Moria-erklæringen, i regjeringserklæringen og i andre dokumenter, og håper at den støtten vil komme til uttrykk også når vi kommer til de konkrete tiltakene. Vi har mange forskjellige tiltak på beddingen, og det kommer vi tilbake til om kort tid og ved ulike anledninger. Men la meg bare ta tak i det som representanten fra Venstre tok opp om budsjettet. Vel, det er jo lett å bruke penger som er funnet i ettertid, men det budsjettet vi la fram etter regjeringsskiftet, hadde altså en større og mer omfattende satsing på flerkulturelle tiltak enn det den forrige regjeringen la fram før den gikk av. At man så finner andre penger som man bruker på ulikt vis etter at rammene for budsjettet er vedtatt, blir, med det budsjettsystemet vi har i Stortinget, kanskje ikke helt riktig framgangsmåte når man skal få fram de politiske forskjellene. Jeg må også si at jeg har forståelse for tankegangen, at jo mer vi møtes og jo mer vi gjør ting sammen, jo mer ser vi at vi likner på hverandre. Men formålet med et mangfoldig, flerkulturelt satsende kulturliv skal ikke være at vi blir mer like hverandre. Tvert imot, det skal være at vi skal dyrke forskjellene, få fram forskjellene – vi skal glede oss over forskjellene, irritere oss over forskjellene, bli stimulert av forskjellene og bli utfordret av forskjellene. Det er det det mangfoldige handler om. Noe kan vi lære av hverandre, noe finner vi likt, noe finner vi er helt uforståelig forskjellig – og det er det som er stimulerende og viktig. Det er «problemer som ikke finnes», sier Karin S. Woldseth. Vel, jeg tror at for mange minoritetskunstnere oppleves det norske kulturlivet som vanskelig å komme inn i. For mange med ulike smale uttrykk oppleves det som vanskelig å finne gode levekår, og for oss som ønsker mangfoldet, oppleves også kulturlivet fortsatt som for ensrettet, for fokusert på den store majoritetskulturen og på tradisjoner. Det er det viktig å ta vare på, men det er også viktig å gå inn i en ny tid.
Erling Sande (Senterpartiet), 2006-05-15:
Senterpartiet er positivt til tiltak som aukar mangfaldet av kulturelle uttrykk. Kulturelt mangfald er eit gode i seg sjølv. Det kan vere naturleg å vise til kulturmeldinga der det står: «I møte mellom kulturimpulsar av ulikt opphav vil det som regel oppstå ein eigen dynamikk som vil kunna skapa heilt nye kulturuttrykk og gje opphav til ein ny kulturell identitet.» Det er godt skrive. Ved at fleire kunstnarar med ikkje-vestleg bakgrunn får høve til å gjennomføre og vise fram sine prosjekt, opnar vi samstundes opp for større forståing på tvers av etniske skilnader. Personar med minoritetsbakgrunn utgjer i dag ei stor og ueinsarta gruppe i dette landet. Dette har så langt i for liten grad kome til uttrykk i kunst- og kulturlivet. Å opne opp for og oppmode til eit større innslag av ikkje-vestlege kunstuttrykk er både god kulturpolitikk og god integreringspolitikk. At kunstnarar med minoritetsbakgrunn slit med å få gjennomslag, kan ha fleire årsaker. Det kan vere manglande kompetanse hjå kunstformidlarane og hjå dei som sit med ansvaret for å dele ut stipend og prosjektstønad. Dette kan vere del av forklaringa på det som interpellanten peikar på. Men det kan òg vere eit uttrykk for at det trengst meir profesjonalisering av kunstnarane sjølve. Her har utdanningsinstitusjonane eit ansvar, men viktigare enn å instruere institusjonane er det likevel å støtte opp om dei innspela, aktivitetane og prosjekta som kjem frå kunstnarane sjølve. Sjølv om mange av utfordringane er sams for kunstnarar med minoritetsbakgrunn, er det òg viktig å vere merksam på at ikkje alle utfordringane er like. Til dømes kan det vere ulike utfordringar innanfor ulike kunst- og kulturgreiner. Det ser ut til at ein har kome lenger innanfor musikk og dans enn innanfor biletkunst og teater. Det er viktig å støtte opp om dei organisasjonane som arbeider for å fremme kulturelt mangfald. Sjølv om det framleis er trong for eigne løyvingar retta mot auka kulturelt mangfald, er det viktig at dei fleirkulturelle prosjekta ikkje blir sedde på som spesialtiltak, men som ein integrert del av det same kulturlivet. Målet til Senterpartiet er at minoritetskunstnarar får høve til å uttrykkje seg på eigne premissar, og at verksemda deira blir ein naturleg del av kunst- og kulturlivet. Inntil det skjer, er det naudsynt med målretta tiltak retta mot minoritetskunstnarar. Senterpartiet vil difor understreke at det er viktig å halde oppe løyvingane som er retta mot kulturelt mangfald.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2006-05-15:
I Fremskrittspartiets program står det at vi ønsker et fritt og uavhengig kulturliv. Hadde vi hatt det, tror jeg ikke det hadde vært noe problem å fremme mangfoldet i norsk kulturliv. Jeg har bilde på min vegg av en andregenerasjonsinnvandrer som har greid seg helt fint uten statlig støtte. Han har riktignok fått støtte, i den grad det er støtte å få lov til å gå i lære hos Odd Nerdrum. Jeg har også norskprodusert musikk som er spilt inn av innvandrere i Norge. Så hva er egentlig problemet? Er det i det hele tatt noe problem? Eller er det vi som politikere som konstruerer problemer som slett ikke finnes? Nå hørte vi representanten fra Venstre nevne at kommersielle sektorer innenfor kulturlivet faktisk har greid å fange opp dette. Og det er jo akkurat det samme jeg prøver å si, i og med at jeg har både bilder og musikk. Så er det i virkeligheten noe problem? Det finnes en rekke tiltak som blir støttet av staten, som også inkluderer de kulturuttrykk som ikke refererer seg til en vestlig kulturkrets. Men jeg vil sterkt advare mot å kvotere inn representanter fra ikke-vestlige kulturuttrykk i råd, styrer og utvalg. Jeg tror ikke det løser problemet. Det har vi, som vi hørte tidligere, prøvd, og det har ikke lyktes. Vi har faktisk et kulturelt mangfold i Norge – det er bare å se seg rundt! Det yrer og kribler, det danses og spilles på hvert eneste gatehjørne, og det er en hel rekke festivaler. Det begynte i april, og det kommer til å fortsette helt ut i september-oktober med masse ulike tiltak. Vi har bevilget penger til et mangfoldig kulturliv. Man har nevnt Mela, Du store verden! osv. Og er det slik at innvandrerbarn ønsker å delta i frivillige lag og organisasjoner i Norge, er det ikke noe problem. De blir tatt imot med åpne armer. Idretts-Norge spør ikke hvor du kommer fra. De er sjeleglade for å få et barn eller en ungdom med seg. Problemet er ofte at foreldrene holder dem tilbake. Vår kulturarv skal tas vare på. Har vi ikke røttene våre, har vi heller ingen framtid. Dugnaden som representanten Valle snakker om, må i første rekke dreie seg om at kultureliten, den statlige, betalte kultureliten, diskuterer seg imellom om de er villige til å dele statsstøtten med andre, og med flere. Og når det gjelder Fremskrittspartiet, som representanten fra SV kom med harde skyts mot, har vi faktisk ingenting å skamme oss over. Det Dokument nr. 8-forslaget som vi fremmet i forrige stortingsperiode, har bidratt til at både Den kulturelle skolesekken, hele det offentlige kulturlivet og en hel masse frivillige lag og organisasjoner har fått 400 mill. kr i friske midler. Forskjellen mellom oss og de andre partiene er at vi ikke lager problemer som ikke finnes.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-15:
Jeg takker for svaret. Jeg takker for de positive reaksjonene som lå i svaret i forhold til å se på lovverket, spesielt universitets- og høyskoleloven, om det er behov for å legge inn en egen formålsparagraf eller presiseringer om norsk som undervisningsspråk, som hovedregel. Selvsagt skal det også kunne undervises på andre språk, det er ikke det som er poenget – poenget er å gi sterke føringer. Jeg takker for det. Dessuten oppfattet jeg svaret slik at statsråden er interessert i å se på om en skal legge inn egne føringer i forhold til universitetenes og høyskolenes ansvar for å utvikle norsk som fagspråk. Jeg registrerer også at det skal legges fram en stortingsmelding i 2007 om språkpolitikk – dette på bakgrunn av – går jeg ut fra – Språkrådets utredning «Norsk i hundre!». Det er bra. Men jeg mener fortsatt at det vil være riktig å foreta en egen utredning, muligens også en egen stortingsmelding, om norsk som fagspråk. Utredningen «Norsk i hundre!» omfatter hele bredden av det norske språk. Det er riktig. Men hvis man ser på den biten som omfatter fagspråket, norsk som akademisk språk, er den forholdsvis begrenset – selv om dette er et ganske omfattende og stort område. Derfor skulle jeg ønske at statsråden ville si at her er det behov for å lage en egen utredning, få en vurdering og en skikkelig gjennomgang, og så eventuelt komme med en egen melding til Stortinget om norsk som fagspråk. Så kunne man knytte det opp mot eventuelle forpliktelser som vi skal legge inn mot universitetene og høyskolene i universitets- og høyskoleloven. Det tror jeg ville være riktig. Symbolsk ville det også være viktig i forhold til dem som er opptatt av problemstillingen, jf. professoroppropet, med 200 professorer innenfor humaniora og samfunnsfag. Hadde de gått ut bredere, hadde de sikkert fått alle professorer i Norge til å være med og skrive under på dette. Så jeg tror det er nødvendig å ta et grep. Et slikt grep kan være å sette i gang en omfattende utredning eller en vurdering, som igjen kan lede fram til en egen melding. Jeg tror Stortinget har behov for å diskutere norsk som fagspråk, som akademisk språk, uavhengig av hva som skjer innenfor andre områder av det norske språket. Jeg skulle ønske at statsråden ville være med på det. Hvis han kan bekrefte at han i alle fall vil se på det, vil jeg være tilfreds – også i forhold til det han sa om universitets- og høyskoleloven, ville jeg være meget tilfreds hvis jeg fikk en slik tilbakemelding nå.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2006-05-15:
Først vil jeg takke for engasjement og deltakelse i en viktig politisk debatt. I min innledning valgte jeg å ikke dra i gang en debatt om engelsk og andre fremmedspråk på universiteter og høyskoler. Det er åpenbart at også norske forskere skal bruke engelsk og andre språk for å publisere både nasjonalt og internasjonalt. Det er ikke det som er problemstillingen. Det er selvsagt at en også må ha et undervisningstilbud på engelsk på universitetene. Det er ikke det som er problemstillingen. Problemstillingen er hvordan vi skal kunne påvirke for å stimulere til at en fortsatt skriver på norsk, utvikler norsk fagterminologi osv. på universiteter og høyskoler. Det er det som er debatten, for innerst inne – når vi kommer helt inn – dreier dette seg egentlig om vår egen identitet, vår egen forståelse av oss selv, vår egen kultur og også vårt eget demokrati. I det øyeblikket vi mister språket, mister vi også helt sentrale deler av vår egen forståelse av vår egen historie og vår egen kultur. Derfor: Det å ta vare på språket, det å utvikle språket, det å utvikle ny terminologi på områder hvor det trengs å utvikle språket, er helt nødvendig og helt sentralt. Jeg registrerer også og er veldig glad for den støtte jeg fikk til at det i forbindelse med en eventuell stortingsmelding er behov for en omfattende utredning omkring fagspråkets stilling. Om det eventuelt blir et omfattende tillegg, som representanten Dørum nevnte, til en generell stortingsmelding, eller om det blir en egen utredning med sikte på en egen stortingsmelding, er ikke så viktig for meg, men det er viktig at vi får en skikkelig gjennomgang hvor vi involverer de tunge fagmiljøene i dette arbeidet. Det er helt nødvendig, og det må vi klare. Så er jeg enig med statsråden i at målet er ikke i dag å endre dette finansieringssystemet som vi har valgt for universiteter og høyskoler. Det er ikke det som er poenget. Det skal evalueres i 2007. Da får vi se hvorledes det funker. Poenget er at vi må se på de ulike vektingene innenfor dagens system – hvordan de ulike publiseringene skal vektes. Skal en lærebok – som også statsråden var inne på – legges inn og gis vektvis uttelling? Det oppfattet jeg at statsråden var opptatt av, og det er jeg glad for. Vi skal ikke ta systemet, men vi skal diskutere hvordan vi skal utvikle systemet og gjøre det bedre slik at en fanger opp det som noen av oss er opptatt av å fange opp. Det er det jeg tror er viktig i første omgang, og så – som statsråden tidligere har presisert og understreket – kan det være aktuelt å se på loven. Jeg er glad for den støtten jeg fikk til det. Det er behov for å slå ring om det norske fagspråket og utvikle det.