Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2015-11-10:
Jeg vil også takke statsråden for en god og grundig redegjørelse på et felt som for oss er veldig viktig. Jeg skal konsentrere meg litt om den næringspolitiske delen av dette. Mange av dem som diskuterer næringspolitikk, har den siste tiden vært opptatt av frihandelsavtalene som forhandles rundt omkring i verden, avtaler mellom stormakter som USA og EU, USA og en samling asiatiske land, Canada og EU og en rekke bilaterale avtaler mellom stormaktene og enkeltland. Hva har dette å si for Norges posisjon i markedene i USA, Asia og EU, markeder som på mange måter er de viktigste markedene for Norge? Da vi på mange måter har satt oss selv på gangen i de fora der disse forhandlingene foregår, er den avtalen vi har med EU, her EØS-avtalen, av største viktighet for at vi skal klare å henge med. Kort sagt: Vårt forhold til EU er et av de viktigste verktøyene vi har for å kunne være litt på innsida av det som skjer. EØS-avtalen er derfor en av våre viktigste handelsavtaler og har tjent oss godt siden inngåelsen midt på 1990-tallet. Den regulerer all næringsaktivitet mellom avtalelandene og EU, med noen få unntak. For Norges del er det slik at landbruk og fiskeri ikke omfattes av fri flyt-avtalen – det er behandlet i noen tilleggsprotokoller. Dette var klare politiske prioriteringer da vi inngikk avtalen, og dermed også styrende for de reforhandlingene vi har i dag. Og – må jeg få skyte inn – det at disse to næringene er holdt utenfor, gir vel også svaret på hvorfor det er naturlig at disse interessene kobles mot hverandre i dagens debatt. Et viktig moment som må med i dagens debatt, er at både landbruksnæringen og sjømatnæringen så helt annerledes ut på 1990-tallet enn det de gjør i dag. Sjømatsektoren har utviklet seg til å ha en eksportverdi på ca. 60 mrd. kr. Kloke hoder innen forskning antyder at verdiskapingen innen sektoren vil være på ca. 550 mrd. kr i 2050. Vi beskriver her en komplett kunnskapsklynge fullt på høyde med det vi i dag kjenner igjen fra energisektoren og fra maritim sektor: fangst og produksjon av sjømat, leverandørindustri fra fôr til ferdigvarer, kunnskapsdelen inklusiv forskning og forvaltning og, meget relevant her, erkjennelsen av at dette er en global næring med et globalt oppdrag, der Norge kan spille en meget sentral rolle – produsere nok og riktig mat til en stadig økende verdensbefolkning. Denne positive utviklingen passer meget godt inn i våre strategier om å løfte andre næringer slik at vi står sterkere den dagen olje- og gassektoren ikke makter å bære vår økonomi i samme grad som i dag – eller kanskje i går. Nasjonalt registrerer vi en debatt om markedsadganger kontra importvern, sjømat kontra landbruk. Vi erkjenner selvfølgelig at dette handler om politiske valg. TTIP og artikkel 19-forhandlingene griper rett inn i dette. Derfor blir det problematisk når vi nasjonalt gjør dette kun til et valg mellom fisk og potet. Sjømatsektorens utvikling vil for en stor del dreie seg om oppdrett av nye arter, nye produksjonsmetoder og nye høyverdiprodukter innen feltet bioøkonomi. Her møtes kunnskapsmiljøene innenfor sjømat og landbruk. Når vi besøker henholdsvis grønne eller blå forskningsmiljøer innenfor bioøkonomi, er det påtakelig hvor mange fellestrekk vi finner. Dette er miljøer som er opptatt av internasjonalisering av sin sektor. Dette er miljøer som klart ser at Norge har naturgitte fortrinn innenfor dette feltet, men også fortrinn fordi vi i dag er kommet langt innenfor dette feltet målt mot andre internasjonale miljøer. Derfor skal vi vokte oss vel for å begrense hensynene kun til hvor mange fisk vi klarer å sende ut av landet, eller hvor mange liter melk vi klarer å stoppe på grensen. Fri markedsadgang for sjømat vil på den ene sida sette norsk sjømatnæring i stand til å konkurrere på samme arena som Chile, Canada og USA forventes å være på etter at EU har signert nye avtaler med disse. På den andre sida vil dette også gi oss muligheten til å utvikle bioøkonomien her hjemme, da en større del av sjømaten kan bearbeides i Norge og norsk industri derved får tilgang på restråstoffet av en slik produksjon, restråstoff som står helt sentralt hos dem som skal utvikle den nye bioøkonomien – også hos de kunnskapsmiljøene som tilhører grønn sektor. Markedsadgang handler altså om fri flyt av kunnskap, teknologi og produkter av høyere verdi enn bare fisk og potet. Vi kan være i ferd med å kaste bort muligheten til å utvikle en kunnskapsklynge basert på det vi i dag kan om bioøkonomi i blå og grønn sektor, alt for at vi i den norske debatten tilsynelatende skal berge et konservativt og lite endringsvillig landbruk. Det tror jeg vi kanskje ikke har råd til. Jeg gjentar: Dette er ikke et spørsmål om fisk eller potet. Det er i dette bildet derfor all grunn til å gratulere regjeringen med forbedret markedsadgang for sjømat. Det er også i lys av denne debatten grunn til å gratulere med regjeringens prioriteringer når det kommer til EØS-midlene. Innovasjon, forskning, utdanning og konkurransekraft er strategisk prioritet nr. 1 i redegjørelsen fra statsråden. Disse prioriteringene går rett inn i det bildet vi tegner av en sjømatnæring i framgang, en komplett sjømatklynge som tar Norge framover som en betydelig havnasjon og en betydelig sjømatnasjon i global målestokk.