Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2003-10-06:
Regjeringen Stoltenberg inngikk rett før den gikk av, en avtale med arbeidslivets parter om et mer inkluderende arbeidsliv. Avtalen hadde tre viktige målsettinger: en nedgang i sykefraværet på 20 pst.få flere eldre arbeidstakere til å stå lenger i arbeidfå flere funksjonshemmede i arbeidslivet Stoltenberg-regjeringen la i sitt budsjettforslag et godt grunnlag for at staten skulle kunne følge opp sin del av avtalen. Men allerede før Stortinget hadde behandlet avtalen og Stoltenberg-regjeringens forslag til gjennomføring, var flere av Bondeviks statsråder ute og sådde tvil om Regjeringens intensjon. Umiddelbart ble det understreket at dersom sykefraværet ikke ble redusert med 20 pst., ville en vurdere å si opp avtalen etter halvgått løp. Ved enhver mulig anledning har det fra regjeringshold, spesielt fra arbeidsministeren, vært snakket om en evaluering av avtalen, men Regjeringen synes i liten utstrekning å være opptatt av statens ansvar for gjennomføring av avtalen. Dette ble klart illustrert av arbeidsministeren i sommer. Ifølge Dagens Næringsliv mente han det var uheldig at NHO hadde fredet sykelønnsordningen og intensjonsavtalen ut 2005. Som et tilsvar til NHO erklærte arbeidsministeren at avtalen om et inkluderende arbeidsliv fra statens side allerede i høst kunne bli sagt opp. At arbeidsministeren på den måten gikk på tvers av NHOs synspunkter, var ganske oppsiktsvekkende, skjønt overrasket burde man ikke være dersom man hadde fulgt Regjeringens håndtering og manglende oppfølging av avtalen. Det offentliges del av avtalen innebar etablering av en organisasjon som skulle bistå bedrifter og offentlige institusjoner med tilrettelegging for at syke, eldre og uføre skulle kunne fungere på sin arbeidsplass. I sitt første budsjett startet Bondevik-regjeringen sin praktiske oppfølging ved å kutte 60 mill. kr av det Stoltenberg-regjeringen hadde avsatt til dette formålet. Intensjonsavtalen innebar en rekke offentlige økonomiske stimuleringstiltak, deriblant tilskudd til bedrifter for tilrettelegging for at funksjonshemmede og sykmeldte skulle kunne tilbakeføres til arbeid. Men etter et års virke var bare halvparten av de nye stillingene knyttet til intensjonsavtalen, besatt. Etter et og et halvt år stod fortsatt 95 pst. av tilretteleggingstilskuddet ubrukt. Og før sommeren, da tiltakene var i ferd med å ta seg opp, og en begynte å se nedgang i IA-bedriftenes sykefravær, stoppet Regjeringen bruken av en rekke stimuleringstiltak som skulle bidra til intensjonsavtalens målsettinger. Det ble midlertidig stopp i ordningen med kjøp av operasjoner for trygdens penger.Pengene til tilretteleggingstilskudd ble stoppet over sosialministerens budsjett og måtte tas over arbeidsmarkedstiltak med en langt mer byråkratisk søknadsprosedyre.Stopp ble det også i pengene til bedriftshelsetjenestens forebyggende tilretteleggingstiltak. Mange spør seg om det er en bevisst trenering av intensjonsavtalen som skjer. Den mistanken blir ikke svekket av trontalens omtale av avtalen. Igjen legges det vekt på evalueringen av intensjonsavtalen, men fortsatt er det ingen vurdering av statens ansvar for avtalen eller forpliktelse eller viljeserklæring til å følge opp det trepartssamarbeidet som staten er en del av. Bemerkelsesverdig er det også at verken statsministeren eller arbeidsministeren nevner intensjonsavtalen med et eneste ord i sine innlegg her i Stortinget i dag. Det er urovekkende signaler for alle dem som har hatt store forhåpninger til intensjonsavtalen, både arbeidstakernes organisasjoner og fra næringslivets organisasjoner.