Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-03-25:
Først av alt vil jeg ta opp det forslaget som Fremskrittspartiet og Høyre har i innstillingen. Jeg vil også varsle, slik at det ikke er noen tvil om det, at Fremskrittspartiet stemmer imot emisjon i selskapet, så det blir lettere å ta for seg voteringen senere i kveld. Jeg vil innlede mitt innlegg med å svare på litt av det som komiteens leder var inne på i sitt innlegg og kritikken av at Fremskrittspartiet og Høyre står utenfor; at det var en forutsetning for å kunne gå inn på et konvertibelt lån, at også Sverige og Danmark var med. Bakgrunnen for det er selvfølgelig at vi faktisk ønsker at man skal ha denne muligheten, slik at man kan gå ut i markedet og få på plass et konvertibelt lån, for på den måten på sikt å kunne redusere eierandelen i SAS. Det er en av de viktigste grunnene knyttet til den saken. Det er ikke mer dramatisk enn som så. Før denne saken kom på bordet, var det ca. et år og en uke siden forrige sak om emisjon i SAS. Den gangen hadde man behov for 6 milliarder svenske kroner. Daværende næringsminister Sylvia Brustad sa ja til dette. Hun brukte bl.a. som et argument at disse pengene måtte på plass for å få selskapet på rett kjøl. Ja, vi fulgte debatter opptil flere steder der man viste til at denne gangen trodde man at når man førte disse pengene inn i selskapet, var det mulig å få et lønnsomt selskap ut av SAS. Ett år og tre uker etterpå la nåværende næringsminister fram sak, for nå trengte selskapet nye midler. Den norske stats bidrag var 575 mill. kr. Denne gangen vil jeg faktisk gi honnør til næringsministeren for at næringsministeren iallfall gikk inn og stilte noen krav i forbindelse med den prosessen. Det var åpenbart at det man hadde gjort tidligere, ikke var tilstrekkelig, slik man hadde forespeilt både Stortinget og andre, for å få selskapet på rett kjøl. Så er det store spørsmålet: Er dette nok til å få dette selskapet på rett kjøl? Vi så underskuddet som selskapet la fram omtrent samtidig med at emisjonssaken kom. Vi har sett en rettssak for ikke så lenge siden med det utfall at dette selskapet må betale 175 mill. kr – hvis jeg husker tallet riktig, iallfall godt over 100 mill. kr – til en av konkurrentene sine for industrispionasje. Det kan også være fare for at man ikke klarer å oppfylle de innsparingspakkene som man har lagt til grunn, fullt ut. Til tross for den pakken man la fram i forhold til bl.a. de ansatte, vet vi at man også i tiden framover skal ha lønnsforhandlinger. Man har også brukt som et argument for at vi må være med at også de private og ikke minst både Sverige og Danmark er med. Jeg er ikke overrasket over at Sverige og Danmark er med. La oss se på selskapets struktur, og hvordan selskapet er organisert: Hovedkontoret til SAS ligger i Sverige. En rekke arbeidsplasser knyttet til administrasjon og en rekke støttefunksjoner ligger i Sverige. Jeg er ikke overrasket over at Sverige ønsker at det skal fortsette. La oss se til Danmark. Selve kjernevirksomheten på Kastrup, hovedflyplassen i Danmark, er jo nettopp driftet rundt utenriksflygingene til SAS. Med alle de tusenvis av ansatte som er inne i bildet der, er jeg heller ikke overrasket over at Danmark er med. Så bruker man også som argument at Wallenberg-familien og det fondet også er med. Det er positivt at de også er med. Men spørsmålet er: Har vi kommet så langt at opptil flere av eierne nå føler at tar vi den, så må vi ta den, fordi bordet fanger? Jeg er redd vi har kommet til det punket. Videre er jeg redd for at det som legges inn nå, muligens ikke er tilstrekkelig. Jeg tror det er all mulig grunn til å frykte – i hvert fall når man hører en del av det som analytikerne har sagt knyttet til selskapet – at mest sannsynlig må det hardere lut til for å gjøre dette selskapet mer konkurransedyktig. Da gjenstår det å se om det er en fornuftig bruk av norske skattebetaleres penger å pumpe mer penger inn i dette selskapet. Så kom komiteens leder i sitt innlegg med litt kritikk av Fremskrittspartiet fordi vi denne gangen ikke ville være med. Det bør ikke være så overraskende, for heller ikke i fjor ville Fremskrittspartiet være med på å skyte inn kapital. Vi sa at nå har man brukt nok av skattebetalernes penger inn mot ett spesifikt selskap i luftfarten, samtidig som det er andre, konkurrerende selskap som går med store overskudd, og som prøver å bygge seg opp økonomisk for å få fornyet flåten sin. Vi bruker altså disse skattepengene til å subsidiere, eller i hvert fall gå inn på eiersiden – det er ikke subsidiering, jeg skal trekke det tilbake – med ytterligere oppkapitalisering av et selskap vi eier 14,3 pst. i. Men det må jo fortone seg som noe underlig at det selskapet som da går med hundretalls av millioner i overskudd, gjennom skatteseddelen sin må være med på å bidra til at et annet selskap skal få tilført kapital, slik at man kan bruke disse pengene til å utkonkurrere dem. Dette er en merkverdig måte å drive butikk på. Jeg tror svært mange av oss også husker hva som skjedde da bl.a. Color Air prøvde å etablere seg i Norge. Da senket andre selskaper prisene sine, deriblant SAS, for å være med på å utkonkurrere dette selskapet. Etter at selskapet gikk over ende, kunne man få inntrykk av – når man ser på prisleiet – at da gikk prisene opp igjen. Det er mye som kunne ha vært sagt i denne saken, bl.a. at Norge, Sverige og Danmark på et langt tidligere tidspunkt burde ha satt seg sammen for å selge seg ut av selskapet. Lufthansa har tidligere sagt at man kunne være interessert, men det var på et langt tidligere tidspunkt. Jeg tror nok muligens at toget er gått, i hvert fall i denne omgang. Men vi får altså ikke et bud på aksjene i dette selskapet før vi i hvert fall tilkjennegir at vi kan være villige til å selge dem. Det er brukt som kritikk både mot undertegnede og andre som sier at vi vil selge, at det er ingen som vil kjøpe det. Det første man må gjøre i så henseende, er i hvert fall å signalisere at en slik vilje er til stede. Det har ennå ikke kommet. Derfor er det underlig at man en stund etter at denne emisjonssaken kom, fikk spørsmålet om man kunne være villig til å selge seg ut. Så sier man: Nei, nå skal vi først få selskapet på fote igjen, og så vil det være økonomisk fornuftig å sitte og vente for å få oppkapitalisert det. Så går det en liten stund, og så kommer en hastesak til Stortinget om det konvertible lånet. Det er oppsiktsvekkende i seg selv den tiden som Stortinget fikk til å behandle denne saken på, med de korte fristene. Men da var det plutselig greit at hvis vi gjør det som et konvertibelt lån, kan man i hvert fall være villig til å gå ned på eierandelen, fra 14,3 til 12,3 pst. Det er i hvert fall fornuftig at man vil se på det, men som sagt: Fremskrittspartiet ønsker ikke å delta i emisjonen. Vi mener at det er å bruke pengene feil – hardt tiltrengte skattepenger som man kunne har brukt til andre formål i dette landet. Videre ønsker Fremskrittspartiet å stemme for det konvertible lånet, men vi har også et annet forslag som innebærer at vi ønsker et ytterligere nedsalg av selskapet.