Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-24:
Det er altså slik at livsstilssykdommene griper om seg, som flere her har vært inne på. Diabetes, visse former for kreft, hjerte- og karsykdommer er i veldig stor grad en konsekvens av hvordan vi lever. Det vi gjør feil i forhold til hvordan vi lever, er hovedsakelig at vi er for lite fysisk aktive, og at vi har et for dårlig kosthold, bl.a. med for høyt inntak av sukker. Jeg er helt sikker på at hvis vi skal greie å gripe fatt i livsstilssykdommene, som påfører samfunnet enorme utgifter, må vi evne å forebygge. Vi er i en situasjon der helsebudsjettene kan bli et økonomisk svart hull hvis vi ikke evner å gjøre noe med dette. Det å forebygge livsstilssykdommer – for så vidt også andre typer sykdommer – er klokt i økonomisk forstand. Det er samfunnsøkonomisk klokt å forebygge, og det er sjølsagt også menneskelig helt riktig ikke å påføre folk unødvendige skader. Så i forhold til dette må vi alle bli mer fysisk aktive. Men det er aller, aller viktigst å begynne med ungene våre. Vi vet at unger sitter veldig mye mer stille enn det de har gjort. Vi vet at fedme er et økende problem. Det forundrer meg at stortingsflertallet ikke ønsker å møte dette på en offensiv måte. Det som er samfunnsøkonomisk klokt, det som er klokt for den enkelte, det ønsker altså ikke stortingsflertallet å møte på en offensiv måte. Sjølsagt skal vi jobbe med holdninger i hjemmet, men utviklingen viser jo at dét ikke holder. Jeg mener at det er rimelig opplagt at det må være en oppgave for politikerne å legge til rette for at folk gjør kloke valg. Det har vi en mulighet til ved å legge til rette for mer fysisk aktivitet i skolen. Vi snakker ikke i dette forslaget om gymposer, svetting, hopping over bukker osv. Det vi snakker om, er at ungene skal få være mer aktive i hverdagen, eventuelt – slik man gjør det i Buskerud – bruke den fritida som ungene ellers har på skolen, til å være mer aktive. Jeg må si at jeg virkelig hadde trodd at det skulle være mulig å få flertall for dette forslaget i Stortinget, for det er så opplagt riktig. Vi vet jo at dette opplegget fungerer. Det fungerer i Sverige. Det utvides i Sverige. Vi vet at man har funnet løsninger på dette også i forhold til det stortingsflertallet er opptatt av, med organisering av skolehverdagen, og at det kan gå på bekostning av andre ting. Det har man greid å finne løsninger på i Buskerud. Og så sier stortingsflertallet at man ikke kan gå inn på dette før en har dokumentert effekten av forslaget. Når det gjelder det forebyggende arbeidet, skal vi altså dokumentere at hver eneste krone har en god effekt, mens når det gjelder f.eks. å skrive ut medisiner på blå resept, er det ingen som stiller den type spørsmål og krav. Og det er pussig. Skal vi komme videre i det forebyggende arbeidet, må vi stille spørsmål også ved de tiltakene som går på reparasjon. Vi velger i dette samfunnet vårt – og det er et politisk valg vi gjør – å fokusere på reparasjon i stedet for forebygging. Og så sår flertallet – i hvert fall sånn det er formulert i innstillingen – tvil om idretten ønsker å være med. Én telefon til Idrettsforbundet hadde vært tilstrekkelig til å finne ut at dette ønsker idretten faktisk å engasjere seg i, for idretten er ikke bare opptatt av toppidrett, her er en ikke minst opptatt av masseidretten. I festtaler, i avisintervjuer og også her i stortingssalen ser vi at flertallet i ord er offensive når det gjelder det forebyggende arbeidet. Men det er altså noe med dette å tenke det, ville det – men gjøre det vil en ikke. Jeg må si at jeg syns det er usedvanlig defensivt og lite framtidsrettet ikke å gå inn på dette forslaget. Det holder ikke med å støtte intensjonen, hvis en ikke ønsker faktisk å gjøre noe.