trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
Staten har en absolutt interesse av å begrense lønnsveksten ved vårens lønnsoppgjør. Begrunnelsen for et slikt standpunkt er å bedre norsk næringslivs konkurransekraft. Derfor har Regjeringen inngått en avtale med partene i arbeidslivet som har en slik målsetting. I denne avtalen har Regjeringen også forpliktet seg til å bruke eiermakt hva gjelder lederlønninger. Det er mitt hovedansvar å følge dette opp, og det har jeg også tenkt å fortsette å gjøre. Som kjent er det styrets ansvar å vedta lønn og annen kompensasjon for selskapets daglige leder. En eier kan gi uttrykk for synspunkter overfor styret i denne sammenheng, men kan ikke gripe direkte inn. Disse ansvarsstillingsprinsippene, som er nedfelt i selskapslovgivningen, innebærer at også staten respekterer den rolle man har som eier i henhold til denne lovgivningen. Den praktiske oppfølgingen må derfor skje innenfor disse rammene. Selv om jeg har meget klare oppfatninger om behovet for at de som sitter i styre og ledelse i selskapene hvor staten er tungt inne som eier, følger lønns- og kompensasjonspolitikk som anses rimelig i forhold til samfunnet rundt dem, har jeg ikke tenkt å gå utover de formelle rammene. Jeg har ved flere anledninger fulgt opp det jeg uttalte i januar. Jeg tok dette opp overfor en rekke av selskapene i den konferansen jeg arrangerte som het «Bedre eierstyring og god selskapsledelse» i februar. Jeg har sendt brev til styrene og bedriftsforsamlingene i selskaper der staten ved Nærings- og handelsdepartementet har aksjer, og jeg har innkalt alle de samme selskapene til et møte den 9. april, hvor lederlønningene og kompensasjonsordningene igjen vil være tema. Når det gjelder de heleide statlige selskapene, vil jeg for øvrig også vise til de veiledende retningslinjene som er fastsatt hva gjelder ansettelsesvilkår for ledere, som departementet har gitt, og som har gyldighet. Når representanten Solberg spør hva jeg konkret nå vil gjøre, vil svaret være at jeg vil fortsette det jeg har gjort så langt, og gi klart uttrykk for hva jeg forventer av dem som i henhold til lovverket treffer de vedtak som det her er snakk om. Så vil jeg selvsagt ha disse forhold med i vurderingen sammen med andre relevante forhold når departementet fastlegger sitt syn på hvilke personer som er best egnet til å sitte i selskapenes styrende organer. Dette vil vi også drøfte med representantene for de øvrige eierne i selskapene, hvor staten ikke er eneeier. La meg avslutningsvis understreke at vi alle er opptatt av disse forholdene. Vi bør ikke tillate at én gruppe personer, som er liten i forhold til de store lønnstakergruppene i dette landet, ved sin opptreden setter i fare et nødvendig samarbeid for å få til en kontroll med lønnsutviklingen, som hele vår økonomi er avhengig av. Enkelte har også påpekt at denne regjeringen har gått lenger enn tidligere regjeringer i å påpeke behovet for at næringslivets ledere skal bidra med sin del. I lys av de enorme verdiene som de selskapene vi her snakker om, representerer, føler jeg imidlertid et tungt ansvar for å påse at staten opptrer ansvarlig som eier. Det kommer jeg også til å gjøre i fortsettelsen.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
Jeg tror vi er grunnleggende enige om – og det tror jeg gjelder hele det politiske miljøet – vårens lønnsoppgjør. Det er nødvendig at vi får til en lavere lønnsvekst, mer på linje med våre konkurrenter for at norsk industri skal opprettholde minimum den konkurransekraften vi har. Helst burde vi jo forbedre den. Nå er det slik at store deler av de selskap som staten eier andeler i, er overført til Nærings- og handelsdepartementet, men det er riktig, som antydet av spørreren, at det også er en del selskaper som ikke er under Nærings- og handelsdepartementet – jeg holdt på å si foreløpig. Men det er slik at eierskapspolitikken ligger fast forankret i den eierskapsmeldingen vi presenterte. Det som er politikken på dette området, og som jeg har gitt nokså klart uttrykk for, gjelder i alle selskap som er Regjeringens ansvar, uavhengig av hvilket departement de måtte sortere under. I så måte synes jeg at jeg vil føye til at jeg synes den beslutning styret i Statoil tok hva gjaldt sin konsernsjef, var klok.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
På et prinsipielt grunnlag vil jeg si helt stjerneklart nei. Regnskapsresultat i seg selv, og dets tørre tall, vil aldri være en tilstrekkelig begrunnelse for å snakke om lønnsvekst i dette området som det her er snakk om. Nå kjenner jeg ikke til saken konkret i Norsk Tipping, og hva som lå til grunn, men som et generelt utsagn tviler jeg på at det også i Norsk Tipping var utelukkende regnskapsresultatet. Vi har i mange av de selskapene som staten har store eierposter i, hvor regnskapsresultatene kan ha vært bra, delvis bra og måtelige, sett at aksjonærverdien har falt betraktelig i det året som gikk. Det er mange forhold som skal spille inn når man skal foreta en endelig vurdering av hva som skal bli lønnsveksten til administrerende direktør. Igjen en referanse til Statoil. Jeg så at Statoil i sin begrunnelse hadde sagt at de hadde tatt andre samfunnsmessige hensyn ved lønnsfastsettelsen. Jeg synes det var en klok tilnærming. Jeg vil oppfordre til, gjennom det møtet jeg nå skal ha med de andre selskapene, at det skal være en del av begrunnelsen.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
Det overordnede målet i handelspolitikken er å legge til rette for at våre ressurser kan utnyttes mest mulig effektivt. Et viktig virkemiddel for å oppnå dette er å redusere sentrale handelsbarrierer nasjonalt så vel som internasjonalt. For eksportbedriftene er god internasjonal markedsadgang en forutsetning for lønnsom drift. Samtidig er god markedsadgang for andre lands bedrifter til det norske markedet viktig for å stimulere til effektiv ressursbruk nasjonalt, noe som bl.a. kommer forbrukerne til gode gjennom lavere pris og større vareutvalg. WTO er vårt fremste redskap for å sikre bred markedsadgang for norske eksportører. 145 land forhandler i dag om betingelsene for å få bedre handelsregelverk på en rekke områder, som bl.a. tjenester, landbruk, markedsadgang for industrivarer, herunder fisk og fiskeprodukter, bedre regelverk for antidumping og subsidier. GATT-avtalen oppfordrer til ytterligere frihandel gjennom regionale og bilaterale avtaler. Parallelt med forhandlingene i WTO ser vi en rask utbredelse på verdensbasis av slike frihandelsavtaler, og utviklingen har akselerert de siste årene. Regionale og bilaterale frihandelsavtaler inngått mellom andre land hindrer norske eksportører like konkurransevilkår på viktige markeder. Utviklingen tilsier derfor at Norge hele tiden bør vurdere potensialet ved å inngå nye eller videreutvikle eksisterende frihandelsavtaler. EFTA-landene fulgte i EUs kjølvann da frihandelsavtalene med landene i Sentral- og Øst-Europa ble inngått tidlig på 1990-tallet. De siste årene har vi imidlertid forhandlet frem mer ambisiøse avtaler som også omfatter tjenester, investeringer og offentlige anskaffelser med land utenfor EØS-området. Vi har nettopp fullført forhandlinger med Chile. Avtalen sikrer bl.a. markedsadgang for norsk maritim transport og fiskeprodukter. EFTA vil i mai åpne forhandlinger med Sør-Afrika, som er et interessant marked for flere norske sektorer. Videre vurderer EFTA-landene muligheten for en frihandelsavtale med Sør-Korea. Dette vil bl.a. sikre tollfri adgang for norsk laks, som nå er underlagt en toll på mellom 10 og 20 pst. Vi arbeider altså aktivt med å sikre norsk næringsliv tilgang til nye markeder gjennom regionale frihandelsavtaler i EFTA-regi. EFTA-landene utgjør et betydelig marked som andre land er interessert i. Derfor ser vi at WTO og EFTA-sporet utfyller hverandre. Vi etterstreber altså en balanse mellom regionale frihandelssystemer og det multilaterale systemet som fremmer norsk verdiskaping både på kort og lang sikt.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
Det er helt riktig som representanten Høglund sier: Handelen med de land som vi har inngått frihandelsavtale med, har økt markert mer enn handelen med de land vi ikke har en slik avtale med. Det er for enkelte bransjer dette er særlig viktig, og fisk – som det var nevnt – er en av disse. Selv om det i totalsum ikke er en stor del av norsk handel, er det en viktig og stor andel som går på handel med bl.a. fisk. Mexico er et av de landene vi har inngått avtale med, noe som definitivt har vært positivt. Nå er vi ferdige med Chile. Vi har samtaler gående i EFTA om Sør-Korea. De vurderingene vil vel antageligvis bli finalisert i det ministerrådsmøtet som vi skal ha i juni, for øvrig i Norge. Representanten spør om vi har ambisjoner utover dette. Vel, det avhenger mye av hva andre land gjør, og av hva andre store handelsmakter gjør. Vi vet at eksempelvis USA har vært på banen og sondert muligheter mot andre land. Vi må følge den utviklingen nøye og ta de initiativ som er nødvendige for å ivareta våre interesser.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
Det var særlig to land som var nevnt. Det var Canada, som vi har holdt på med veldig lenge, og som de fleste av oss hadde både trodd og håpet at vi skulle ha vært ferdig med. Der står det i realiteten på ett punkt, og det er det som går på skipsbygging og canadiske tollmurer for import av skip. Det er forhold vi jobber intenst med på mange nivåer. Når det gjelder USA, vet vi at USA har inntatt flere spor, i betydning av WTO som et hovedspor, men at de også ser på muligheten for andre avtaler bilateralt. I den sammenheng er det naturlig at vi også fra norsk side vurderer om det er grunnlag for å ta initiativ av mer konkret art knyttet til forhandlinger. Slike vurderinger pågår.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
Raufoss ASA har i lengre tid arbeidet for et salg av mesteparten av sin gjenværende virksomhet til nederlandske Euralcom NV. Som ledd i dette arbeidet fra selskapets side innhentet jeg de nødvendige fullmakter fra Stortinget til at Nærings- og handelsdepartementet kunne slutte seg til et slikt opplegg for salg av aktiviteter i Raufoss ASA. Jeg viser i den sammenheng til St.prp. nr. 39 for 2002-2003 om eierskapssaker vedrørende Raufoss ASA med flere, som gav en bredere redegjørelse for saken. Stortinget sluttet seg til opplegget i hovedtrekkene. Det har etter dette vært forhandlet videre mellom partene, bl.a. basert på en såkalt due dilligence-gjennomgang. I børsmeldingen datert 14. mars i år heter det imidlertid følgende: «Styret i Raufoss har besluttet å avbryte forhandlingene med Euralcom om salg av Chassis-virksomheten, da det ikke var mulig å bli enige om betingelser som var akseptable for Raufoss" aksjonærer og kreditorer. Egenkapitalsituasjonen anses ikke tilfredsstillende og styret arbeider med en plan for refinansiering av selskapet for å sikre et langsiktig grunnlag for videre drift. Interne tiltak for å tilpasse virksomheten ytterligere til de utfordringer en står ovenfor vil bli iverksatt.» Raufoss-konsernet er for tiden i en krevende finansiell situasjon. Det har lenge vært kjent. Årsresultatet for 2002 viste et underskudd på minus 362 mill. kr, og det ble gjennomført betydelige engangsnedskrivninger av anleggsaktiva. Selskapets brutto og netto gjeld økte betydelig gjennom året. Som aksjonær i Raufoss ASA må departementet avvente styrets forslag om tiltak før jeg kan ta stilling til hvordan staten skal opptre. Styrets forslag foreligger ikke ennå, og det blir derfor vanskelig å spekulere i tiltak fra statens side. Det er også andre større aksjonærer som må ta stilling til hva som bør gjøres. Selskapets styre og ledelse ser nå, så vidt jeg forstår, på muligheten for å finne andre løsninger, og jeg vil altså vente på de vurderingene styret selv foretar, før det blir tatt nye skritt fra min side. Et forhold vi vil se nærmere på, er eventuelle miljøforpliktelser som måtte påhvile Raufoss, bl.a. knyttet til den tidligere forsvarsbedriftens og Forsvarets dumping av gammel ammunisjon i Mjøsa både under siste verdenskrig og på 1950- og 1960-tallet. Dette er forhold som kan ha betydning for det videre arbeidet med å sikre selskapets videre utvikling.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
Den saken som går på nedsalg av vesentlige deler av Raufoss ASA, føres selvfølgelig først og fremst av styret selv i og med at staten ikke er eneeier lenger. I Raufoss ASA ligger det betydelige miljøforpliktelser. Dette er miljøforpliktelser som er omtalt i det prospektet som ble lagt ut i 1990, da man delprivatiserte Raufoss. Jeg har orientert Stortinget om det og har sagt til Stortinget at jeg i den sammenheng vil måtte opptre som en aksjonær som sitter på ca. 50 pst. Ut fra eierposisjonen betyr det at det er en felles forpliktelse på aksjonærene. Når det gjelder de totale miljøforpliktelsene som ligger her, avklares det ganske klart i norsk miljøvernlovgivning. Hvis staten skal påta seg forpliktelser ut over det som følger av miljølovgivningen i forhold til selskap, vil det være en sak for miljøvernmyndighetene.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-03-26:
Når jeg ikke svarte på det i første runde, var det fordi jeg visste at jeg ville få en ny mulighet. Bare for å kvittere helt ut i forhold til miljø: Det er klart at det er viktig og interessant også både for staten som eier og for staten som sådan å få sortert det ut slik at eventuelle kjøpere vet eksakt hvilken risiko som ligger i Raufoss. Det skal jeg ta med meg. Når det gjelder spørsmålet om staten skal delta som en mulig aktør og bidragsyter i et innovasjonsselskap, er det definitivt noe man må komme tilbake til. Jeg vil si det slik at det kanskje ville være naturlig å se disse tingene i sammenheng. Hvis man får til en løsning som er så god som jeg håper at den blir, nemlig at vi kan fortsette virksomheten, men med nye, industrielle, trygge, gode og kapitalsterke eiere, blir det behovet litt annerledes enn hvis det ikke skulle skje. Jeg vil også bare for ordens skyld gjøre oppmerksom på at Oppland fylke faktisk er blant de fylkene som har lavest arbeidsledighet, og at vi selvfølgelig må se hele landet i sammenheng før vi deler ut midler til innovasjonsselskap eller såkornselskap.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til nærings- og handelsministeren: «Staten er norsk næringslivs største eier og kan bruke sin posisjon til å begrense lederlønnsutviklingen. Nå har det vist seg at ledere i selskap der staten har store eierandeler, har mottatt høye lønnstillegg og høye bonuser. I januar i år uttalte statsråden at han ville styre slikt med hard hånd. Hva konkret vil statsråden nå gjøre med de høye tilleggene for å forhindre ytterligere lønnshopp til ledere i de selskapene hvor staten er en stor eier?»
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Jeg takker for svaret. Det er helt klart at med den økende arbeidsledigheten vi nå ser, og de store problemene som ikke minst norsk industri har, vil det å lykkes med et moderat lønnsoppgjør framover være viktig for å trygge norske arbeidsplasser. For å klare dette må lederne i næringslivet skjønne sitt ansvar og gå foran. Næringsministeren har vært prisverdig klar i dette spørsmålet, og jeg er også fornøyd med det svaret han gir her i dag. Men det er også slik at andre departementer er eiere i statlige selskaper. Så mitt spørsmål er om statsråden nå kan forsikre at det som fremstår som hans klare linje i dag, også følges opp fra alle statsråders og departementers side.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Jeg takker igjen for svaret. For kort tid siden ble det også kjent at nok en leder, administrerende direktør i Norsk Tipping – et selskap som er heleid av staten, der Kulturdepartementet er eier – hadde fått sin årslønn økt med 64,6 pst. Begrunnelsen fra styret var positive regnskapsresultater. Siden næringsministeren representerer den klart største eieren i Regjeringen når det gjelder statlige virksomheter, vil jeg stille følgende spørsmål: Mener statsråden at godt regnskapsresultat i seg selv, i virksomheter der staten er betydelig eier, er en god nok begrunnelse for slike lønnshopp?
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til nærings- og handelsministeren: «Nedsalget av Raufoss ASA har strandet, og mye tyder på at bedriften er i nærheten av konkurs og trenger innsprøytning av ny kapital. Flere hundre arbeidsplasser er i fare. Staten er fortsatt en betydelig eier i bedriften, og har hovedansvaret for dens videre skjebne. Hva vil statsråden gjøre?»
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg er selvfølgelig klar over hva Stortinget har sagt, og hvilke ønsker Stortinget har hatt for nedsalget av Raufoss ASA, men jeg er i likhet med statsråden også opptatt av hva som nå skjer for å få et langsiktig grunnlag for den videre driften. Jeg tolker det statsråden sa til slutt om miljøforpliktelsene, positivt. Jeg vil spørre statsråden om han nå ser noe grunnlag for å rydde unna de miljøforpliktelsene som ligger på Raufoss ASA for nettopp å gjøre et nedsalg av bedriften enklere. Det er det ene. Det andre jeg gjerne vil utfordre statsråden på, og som kan bidra til det han selv sa om å få et langsiktig grunnlag for videre drift, ikke bare for denne bedriften, men for hele Raufoss–Gjøvik-området, er det å ta et initiativ til å støtte et innovasjonsselskap som kan bidra til å øke utviklingen i området.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg registrerer at statsråden ikke har noen kommentarer til et statlig initiativ til å få laget et innovasjonsselskap i området. Det synes jeg er noe defensivt. Jeg har lyst til å si at det nå er veldig mange i dette området som venter på gode, offensive svar fra statsråden og Regjeringen. De ansatte og deres familier er svært utrygge. Jeg mener at staten, som er en stor aksjonær i Raufoss ASA, har et spesielt ansvar for å vise veg med hensyn til hvordan denne bedriften kan reddes, og hvordan dette samfunnet kan se framtiden noe lysere i møte. Så jeg utfordrer igjen statsråden på dette med innovasjonsselskapet, men også på at staten bidrar til å rydde unna de miljøforpliktelsene som ligger der, nettopp for å gjøre et salg av bedriften enklere, og at man kommer fram til en noe mer offensiv politikk for dette området, for det forventes.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-03-26:
Det er i utgangspunktet et statlig ansvar å bygge ut riksvegnettet vårt. På årets statsbudsjett bevilges det om lag 11,5 milliarder kr til å bygge ut, vedlikeholde og drifte vegnettet vårt. Finanspolitiske hensyn setter imidlertid begrensninger for finansiering over statsbudsjettet, og bompenger har derfor kommet som en supplerende finansieringsform. Delfinansiering med bompenger har ført til en forsering av en rekke vegprosjekter, noe som har ført til bedre og sikrere veger på en rekke steder. I år blir det stilt til rådighet om lag 2 milliarder kr fra bompengeselskapene. Et viktig prinsipp for bompengefinansieringen er at dette er basert på et lokalt initiativ. Lokale myndigheter må treffe vedtak om et bompengeprosjekt før det kan legges fram for godkjenning i Stortinget. Gjennom Stortingets behandling av fase 1 av Østfoldpakka ble hovedpremissene for utbyggingen av E6 og E18 gjennom Østfold lagt. Stortingets vedtak innebærer delvis bompengefinansiert utbygging av E6 og E18 gjennom fylket. Samferdselsdepartementets forslag til Stortinget var basert på lokale vedtak. Etter drøftinger mellom Sverige og Norge ble det valgt å anlegge en felles norsk-svensk bompengeordning på riksgrensen ved Svinesund. Norsk andel av Svinesundsforbindelsen ble samtidig trukket ut av Østfoldpakka. På denne måten muliggjøres en forsering av E6-utbyggingen i Østfold, samtidig som E18-utbyggingen ikke rokkes ved. Ikke minst av hensyn til trafikksituasjonen på E6, ser jeg på en slik forsering som meget viktig. Jeg anser ulykkessituasjonen på E6 i Østfold som foruroligende. Andelen bompenger som andel av total vegfinansiering, har ikke økt de siste årene på landsbasis. Bompengefinansiering vil få en bred omtale også i Nasjonal transportplan for perioden 2006–2015, herunder også vurderinger av hvilket nivå bompengefinansieringen bør ligge på samlet sett. Nasjonal transportplan for 2006–2015 vil bli lagt fram for Stortinget våren 2004.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-03-26:
Jeg er litt usikker på hva spørsmålet var. Jeg vil generelt si at alle bompengesaker er oppe til behandling i Stortinget. Da er det anledning for alle partier, inkludert også Fremskrittspartiet, til å komme med synspunkter på det. Denne Østfoldpakka har vært behandlet, så har også Svinesundsforbindelsen. Det var bred enighet om at det var viktig å få gjennomført både Østfoldpakka og Svinesundsprosjektet. Derfor mener jeg at med en så bred oppslutning har det vært en riktig veg å gå.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-03-26:
Hvis dette spørsmålet dreier seg om hvorvidt jeg mener det er forsvarlig å utsette utbyggingen av firefelts veg på E6 i Østfold – mot Sverige – er svaret nei. Jeg synes ikke en utsettelse er riktig. Jeg synes trafikksituasjonen tilsier at her er vi nødt til å handle. Derfor synes jeg det er helt rett at vi faktisk foretar disse investeringene nå, ikke minst ut fra ulykkessitusjonen som vi har sett på vegene i Østfold. Dette er det rimelig bred enighet om. Som sagt: Jeg synes det er meget viktig at vi får forsert denne utbyggingen, av hensyn til dem som bruker vegen, og ikke minst av hensyn til dem som bor i Østfold som har nytten av at ulykkestallene går ned.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-03-26:
Departementet forela i St.prp. nr. 76 for 2001-2002 for Stortinget hovedlinjene og prinsippene i Bergensprogrammet, og flertallet på Stortinget sluttet seg til disse prinsippene. Enkeltprosjektene i pakken vil bli fremmet for Stortinget i forbindelse med de årlige budsjettproposisjonene, etter at nødvendige utredninger, plangrunnlag og kvalitetssikrede kostnadsoverslag foreligger. Jeg er generelt opptatt av at kollektivtrafikken i Bergen og andre storbyer skal styrkes. Derfor er bl.a. satsingen på å legge til rette for kollektivtrafikk på vegnettet i storbyene betydelig økt på Statens vegvesens budsjett for 2003. I Bergen går deler av disse midlene også til styrking av kollektivtilbudet på viktige pendelruter, inntil planlagte framkommelighetstiltak er ferdigstilt. Jeg har også varslet at Regjeringen tar sikte på å innføre en ny incentivordning for kollektivtrafikken i storbyene fra 2004. Dersom Bergen kvalifiserer seg til å komme inn under denne ordningen vil midlene kunne benyttes fritt til å styrke kollektivtrafikken i Bergen, herunder også til drift. Når det gjelder alternativet med bybane og oppgradert busstilbud, innebærer den lokalt vedtatte finansieringsplanen at investering i bybane i sin helhet forutsettes finansiert over statsbudsjettet og ved bompenger. Det er ikke endelig avklart hvordan drift av bybanen og det oppgraderte busstilbudet skal finansieres. Avklaring av disse forholdene må foreligge før departementet kan ta endelig stilling, og før bybaneprosjektet kan tas opp til bevilgning. Jeg forutsetter at den endelige finansieringsplanen for bybane blir utformet i samsvar med gjeldende retningslinjer og etablert praksis. Departementet arbeider for tiden med søknadene knyttet til endret forvaltningsorganisering i større byområder. Jeg kan nevne at Bergen kommune i forbindelse med Bergensprogrammet har vedtatt at de er villige til å påta seg ansvaret for drift av bybanen hvis de tildeles forvaltningsansvaret for drift av kollektivtransporten generelt. Når det gjelder representanten Sorteviks spørsmål om drift av bybanen skal finansieres gjennom ekstra årlig bompengeinnkreving, vil jeg påpeke at det i dag ikke finnes noen hjemmel i lovverket for å kunne bruke bompengeinntekter til drift av kollektivtrafikk. Jeg vil vise til at det er et nært samarbeid mellom departementet, Bergen kommune og Statens vegvesen i denne saken. Bybanetraséen er for tiden i en reguleringsplanprosess. Bergen kommune har ansvaret for videre utredninger knyttet til bybanen og dokumentasjon for alternativ bruk av riksvegmidler. Dette arbeidet gjennomføres i nært samarbeid mellom kommunen, Statens vegvesen og Hordaland fylkeskommune. Etter planen vil resultater fra dette arbeidet foreligge ved årsskiftet 2003/2004.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-03-26:
For det første vil jeg si at det ikke er slik at vi nå, slik utviklingen går, kan basere oss på ene og alene å løse transportutfordringene i storbyene ved å bygge flere veger og kun legge til rette for privatbiler. Vi er nødt til å tenke en helhetlig løsning som også innebærer kollektivløsninger. Det innebærer at vi også må sette oss ned og tenke kreativt både fra statens side, fra kommunens side og fra fylkeskommunens side, som alle er involverte parter her. De problemstillingene som er reist når det gjelder bybanen, er problemstillinger som har vært reist i Bergensprogrammet som har vært presentert for Stortinget, og det gjenstår en del uavklarte aspekter, bl.a. finansiering av drift. Dette er et arbeid som pågår, og jeg vil komme tilbake til Stortinget med denne saken når det foreligger avklaringer av disse uavklarte forholdene. Jeg tar sikte på at det skal være mulig for Stortinget å fatte vedtak om bygging av både bybane og Ringveg vest i forbindelse med statsbudsjettet for 2005.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-03-26:
Jeg er i utgangspunktet grunnleggende demokratisk innstilt. Det ville være helt galt av meg her i dag å trekke en slutning – konkludere – i denne saken, hvor det ennå er så mange uavklarte spørsmål, og hvor jeg ønsker å lytte til lokale initiativ. Jeg tror faktisk at det er i Bergen man ser hvilke utfordringer man står overfor når det gjelder transportområder iBergen. Derfor vil det være naturlig for meg å lytte til hva Bergen kommune sier i denne saken, hvordan de ser for seg løsningene, og hvordan Hordaland fylkeskommu-ne ser for seg vegen videre. Så må vi se på dette i forhold til sentrale myndigheter før dette igjen blir lagt fram for Stortinget. Dette kan jeg trygt si at jeg kommer tilbake til. Jeg vil ikke trekke noen slutninger om dette her i dag.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-03-26:
Jeg har et spørsmål til samferdselsministeren: «Stortinget har tidligere mot Fremskrittspartiets stemmer vedtatt Bergensprogrammet der et hovedtiltak er bygging av bybane. I innstillingen pekes det på at verken finansiering av bybanens drift eller finansiering av oppgradert busstilbud for nødvendig mating av passasjerer til en bybane er avklart. Kan statsråden avklare statens rolle, og kan kommune/fylkeskommune påregne statlig hjelp til årlig drift eller kan innbyggerne i Bergen regne med at årlig drift av bybanen skal finansieres gjennom ekstra årlig bompengeinnkreving?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-03-26:
Jeg får bekreftet at mange viktige sider ved dette eksperimentelle bybaneprosjektet henger i løse luften og gjør oppslutningen mildest talt forbausende. Nettopp fordi spørsmålet om hvordan driften av bybane fra planlagt oppstart i 2008 er tenkt finansiert, ikke er avklart i første behandling, er en avklaring av statlig medvirkning av grunnleggende viktighet. Jeg tror mange oppfatter at den fremviste lokale enigheten om Bergensprogrammet og om bybane faktisk forutsetter statlig medvirkning, øremerket til drift. Kommer det ekstra penger til drift av bybane? Eller er det statlige midler til kollektivtrafikk generelt som skal flyttes fra buss for hele byen til bane for en del av byen?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-03-26:
Skal vi tro samferdselssjefen i fylkeskommunen, veidirektøren og regionveisjefen, er det ingen andre muligheter enn å hente driftsmidler fra bompengeringen. Jeg forstår at dagens bestemmelser i veiloven åpner for såkalt veiprising, altså betaling for bruk av veinett til bestemte tider, der midlene også kan brukes til kollektivtrafikk. Er statsråden innstilt på å bruke departementets mulighet for å gi pålegg om veiprising? Dersom statsråden vil la lokal vilje avgjøre spørsmålet om innføring av veiprising, slik det også åpnes for i dagens veilov, er det da lokale politiske vedtak eller lokal politisk ytring gjennom folkeavstemming statsråden mener skal avgjøre et så viktig spørsmål?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-03-26:
Eg skal få stilla følgjande spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Ifølgje ei undersøking i regi av KS planlegg 45 pst. av 150 kommunar tilsetjingsstopp og nedbemanning som følgje av stram kommuneøkonomi. Desse kommunane representerer halvdelen av folkesetnaden i Noreg. Samstundes presenterer media graverande døme på ei uverdig eldreomsorg. Ser statsråden at kampen for omsorgstenester der den einskilde blir møtt med respekt og verdigheit m.a. handlar om å sikra kommunane samsvar mellom oppgåver og midlar, og vil ho som ansvarleg statsråd for kommuneøkonomien setja i verk noko?»
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-03-26:
Eitt graverande døme à la Asker eller Bergen er eitt for mykje. Senterpartiet arbeider kontinuerleg for ei meir verdig omsorg. Våre lokale folkevalde er – som stortingsgruppa – sterkt opptekne av akkurat det. Vi meiner at dette handlar om både haldningar og kunnskap, og om å få fram dei gode døma og engasjementet frå dei pårørande, men det har òg med pengar å gjera. Utgiftene i kommunesektoren har auka meir enn inntektene, seier statsråden. Ho veit òg at når mange kommunar no presenterer overskot, så er det fordi dei har kutta. Dei har kutta i så vel fagleg oppdatering som i trivselstiltak overfor dei tilsette, og dei har kutta i talet på stillingar innan omsorgssektoren. Meiner statsråden med sitt svar å konstatera at alle kommunar har pengar nok til ei verdig eldreomsorg?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-03-26:
Senterpartiet deler statsråden si understreking av kvalitet i omsorgstenestene. Men vi finn ingen grunn til å tvila på det Kommunenes Sentralforbund påviste i fjor, at kommunesektoren faktisk treng 6 milliardar kr meir i 2003. Dette handlar både om ei omsorg der den enkelte blir møtt med respekt og vørnad, og om ein god og gratis skule. Lat meg nemna ei gruppe som no ser ut til å sakka ytterlegare akterut når det gjeld tilbod, nemleg dei demente. Regjeringa bør ikkje vekkforklara at når det gjeld ei god demensomsorg, handlar det faktisk om fleire stillingar – difor meir midlar. No har Kristeleg Folkeparti, etter som eg forstår, fått roa sine troppar i forhold til kommuneøkonomien, fordi dei har sagt at det kjem meir pengar i revidert nasjonalbudsjett. Kan statsråden bekrefta det?
Erna Solberg (Høyre), 2003-03-26:
Regjeringen har lovet realvekst i kommunesektorens inntekter i denne stortingsperioden. Det løftet har vi holdt, og vi akter å holde det også for resten av perioden. Det er imidlertid grenser for hvor stor veksten kan være uten at det får uheldige konsekvenser, også for kommunene selv. Et stramt statsbudsjett har bidratt til nedgang i rentenivået. En rentenedgang på 1 prosentpoeng innebærer at kommunene sparer 800 mill. kr årlig. Tre rentenedsettelser siden statsbudsjettet ble vedtatt, gir 1,2 milliarder kr mer til tjenester. En vesentlig del av dette beløpet frigjøres allerede i år. Et stramt statsbudsjett vil også bidra til lavere pris- og lønnsvekst for kommunesektoren. Kommunesektorens netto driftsresultater har vært svake i de senere årene. I perioden 1998–2001 lå netto driftsresultat på 2–2,5 pst. av driftsinntektene. I 2002 fikk kommunene i gjennomsnitt et netto driftsresultat på null. Svært mange kommuner hadde likevel et positivt netto driftsresultat i 2002. I disse årene med svake netto driftsresultater har det vært realvekst i kommunenes inntekter. Det betyr at utgiftene har økt mer enn inntektene i denne perioden. For 2002 var et dyrt lønnsoppgjør i kommunesektoren medvirkende til det svake driftsresultatet. «Kommunenettverk for fornyelse og effektivisering», et treårig samarbeidsprosjekt mellom departementet og Kommunenes Sentralforbund, har i løpet av 2001–2002 gjennomført brukerundersøkelser for en rekke kommunale tjenester i drøyt 100 kommuner. Undersøkelsene har avdekket at kvaliteten oppleves som svært god innenfor pleie og omsorg. Det er imidlertid variasjoner. Brukerne av hjemmetjenester er mer fornøyde enn brukerne av institusjonsbaserte tjenester. Det er i tillegg store variasjoner i tilfredshet mellom kommuner. Når man ser etter mønstre i disse variasjonene, viser undersøkelsene ingen klar sammenheng mellom ressursinnsats og kvalitet. Det er ikke slik at de kommunene som bruker mest ressurser – målt i pleieårsverk pr. bruker – har mer fornøyde brukere. Vurderingene som gjøres i kommunenettverksprosjektet, går på at det er andre forhold som i større grad avgjør opplevd kvalitet, forhold som ledernes og personalets kompetanse og engasjement. Jeg tror det er viktig å satse på å bedre kvaliteten i omsorgssektoren, bl.a. for å møte den enkelte med respekt og verdighet. Best kan dette skje gjennom å legge til rette for at kommunene lærer av hverandre, som gjennom effektivitetsnettverkene. Flere kommuner bør benytte seg av de gode driftsmodellene som Tvedestrand, Ås og bydelen Hellerud har utmerkede erfaringer med. I tillegg har Sosialdepartementet og Kommunenes Sentralforbund sammen iverksatt et omfattende lederutviklingsarbeid i omsorgssektoren. Mer penger er også viktig, men ikke viktigst hvis det er den opplevde kvaliteten i omsorgssektoren vi er ute etter å heve.
Erna Solberg (Høyre), 2003-03-26:
Jeg mener at vi innenfor de midlene som brukes i offentlig sektor i dag, kunne fått en betydelig bedre kvalitet i eldreomsorgen dersom alle kommuner hadde klart å legge seg på nivået til de beste når det gjelder fleksibilitet i bruken av ressursene, ledelsesevner og annet. Jeg er sikker på at ikke minst for å møte det større antallet eldre i årene som kommer, og for å holde dekningsgraden av eldretilbud oppe, er vi nødt til både å ha flere som jobber i kommunesektoren, og å bevilge mer penger til sektoren for å opprettholde og forbedre tilbudet. Jeg er enig i at begge deler er viktige faktorer. Men det er ganske viktig å fokusere på kvalitet i forhold til hva man kan bruke de pengene til som man har i dag, for det viser seg at vi har meget god respons på den eldreomsorgen vi har. De enkelteksemplene som vi har sett, ønsker vi ikke å ha. Men de enkelteksemplene viser det seg jo at kommuner med helt sammenlignbar økonomi – og til og med med sammenlignbar bemanning – klarer å unngå.
Erna Solberg (Høyre), 2003-03-26:
Det er ingen som har uttalt at det kommer mer penger i revidert nasjonalbudsjett. Det kan altså ikke uttales, siden Regjeringen ikke har begynt å behandle revidert nasjonalbudsjett. Det betyr at det ikke er mulig å gi den typen løfter på et tidspunkt hvor Regjeringen faktisk ikke har begynt behandlingen av revidert nasjonalbudsjett. Det vi har sagt om revidert nasjonalbudsjett, er at vi har en gjennomgang av kommuneøkonomien. Det lovet vi vår budsjettpartner i Stortinget – Fremskrittspartiet – at vi skulle gjøre i forbindelse med skattesvikten som ble konstatert før jul. Vi har også lovet Stortinget det i forbindelse med spørsmål knyttet til hvordan energiprisene slår ut i forhold til kommuneøkonomien, både på sosialhjelpsutgiftene og på egenutgiftene til kommunesektoren. Hva som kommer i revidert nasjonalbudsjett, kan altså ingen i Regjeringen love noe om før Regjeringen har begynt å behandle revidert nasjonalbudsjett.
Erna Solberg (Høyre), 2003-03-26:
La meg først få understreke, som jeg alltid gjør i disse sakene, at jeg ikke har anledning til å gå inn og vurdere enkeltsaker etter utlendingslovgivningen. Det er Utlendingsdirektoratet som fatter vedtak i familiegjenforeningssaker, med Utlendingsnemnda som klageinstans. Etter gjeldene rett kan fosterbarn bli gjenforent med sine fosterforeldre i Norge dersom det godtgjøres at barnet er etablert medlem av husstanden, og at de som utøver foreldreansvaret over barnet, rettmessig gjør dette i henhold til hjemlandets lovgivning. Det må fremlegges dokumentasjon som bekrefter at foreldreansvaret er overført. Endelig krav til godkjenning av fosterhjemmet gjøres av norske barnevernsmyndigheter. Etter innføringen av tilbud om DNA-testing for å dokumentere biologisk slektskap, har vi sett en økning i antall søknader om familiegjenforening fra fosterbarn. Dette kan tyde på at de oppgitte familierelasjonene ikke alltid er reelle. Jeg er kjent med at familiestrukturen i mange land er svært forskjellig fra den norske, og at det i enkelte land er vanlig at foreldre tar til seg andres barn og oppdrar dem som en del av familien. En slik familiestruktur er f.eks. utbredt i Somalia. Det er ofte vanskelig å dokumentere en slik familietilknytning. Norske utlendingsmyndigheter gjennomfører en streng praksis når det gjelder innvilgelse av oppholdstillatelse i slike saker. Dersom «særlig sterke menneskelige hensyn» tilsier det, kan likevel et fosterbarn få rett til opphold på grunnlag av familiegjenforening selv om en ikke oppfyller vilkårene som nevnt ovenfor. Denne unntaksbestemmelsen praktiseres imidlertid strengt. Regjeringen erkjenner sitt ansvar overfor internasjonale menneskerettighetsforpliktelser og vurderer løpende forholdet til FNs barnekonvensjon og, som en følge av denne, hensynet til barnets beste. Når et barn søker familiegjenforening med en person i Norge, har utlendingsmyndighetene et ansvar for å påse at herboende faktisk utøver foreldreansvaret overfor barnet. Dersom dette ikke er tilfellet, kan jeg ikke se at opphold i Norge uten videre er til barnets beste. Det er dessverre også slik at vi i dag står overfor et økende problem med utnyttelse av barn. Det er derfor svært viktig at vi har krav til dokumentasjon når det gjelder barn som søker familiegjenforening i Norge. Det er nettopp hensynet til barnets beste som tilsier at vi har slike krav til dokumentasjon. På bakgrunn av den informasjonen vi i dag har, ser jeg ikke behov for endringer i reglene.
Erna Solberg (Høyre), 2003-03-26:
Jeg har nevnt at jeg ikke kan gå inn i enkeltsaker. Jeg vil heller ikke kommentere enkeltsaker som spørreren tar opp, med henvisning til vedtak som ligger utenfor et område hvor jeg har mulighet til å gå inn og påvirke, annet enn på generelt grunnlag. På generelt grunnlag kan jeg si at hvis det er dokumenterbart at det er en fosterbarnssituasjon, og man kan dokumentere at man har fått overført foreldreansvaret, er det altså åpent for i dagens regelverk å kunne få familiegjenforening. Er det særlig sterke menneskelige hensyn som i de enkelte sakene er en individuell vurdering av den situasjonen som er, kan det også brukes i de tilfeller man ikke klarer å fremlegge den typen dokumentasjon. Jeg har lyst til å understreke at vi vet at i enkelte land med denne typen familiestrukturer er det også en veldig stor attraktivitet i å få sine barn sendt til land i Vesten. Vi har hatt en streng praksis på dette området, fordi vi vet at det er mange barn som lever meget mismodig, og som faktisk ikke har vist at de har vært en del av den familien etter at de har kommet tilbake til Norge.
Erna Solberg (Høyre), 2003-03-26:
Kravene er altså dokumentasjon, at man har fått overført foreldreansvaret, dokumentasjon på at man faktisk har vært en del av familien over lang tid. Da har man rett til familiegjenforening. Hvis man ikke kan dokumentere det, kommer spørsmålet om det ligger særlige, sterke menneskelige hensyn til grunn som gjør at man skal kunne få familiegjenforening på dette grunnlag. Vi kommer til å se fortløpende på om regelverket vårt er i tråd med eller ikke i tråd med Barnekonvensjonen. Hvis det skulle vise seg at vi ikke praktiserer i tråd med Barnekonvensjonen, vil vi selvfølgelig endre på de reglene vi har. Men jeg har samtidig lyst til å understreke at det ikke er en vurdering. Den vurdering vi har i dag, er at vi ikke er i strid med Barnekonvensjonen i forhold til disse sakene. Vi har også et generelt behov for å beskytte barn mot foreldre som sender sine barn i lav alder til en mismodig tilværelse i vårt land, fordi det er familiens rikdom. Det er ikke til barnets beste. Vi må også være klar over at det ikke er det å imøtekomme alle ønskene om at de skal komme til Norge, som er det riktigste å gjøre hvis vi skal ivareta barnets beste.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Jeg har et spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Ved familiegjenforeningssaker ser det ut til at myndighetene avslår søknad om familiegjenforening overfor fosterbarn, bl.a. UDI sak 02003761 og parallell sak vedrørende somalisk familie på Lillehammer. Selv om barnet har vært i familien siden toårsalderen og nå er i tenårene, innrømmes ikke familiegjenforening. Mener statsråden dette samsvarer med barns rettigheter etter Barnekonvensjonen, og vil hun i så fall ta initiativ til å endre praksis?»
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Takk for svaret! Jeg beklager at man ikke fra Regjeringens side ser behov for å gjøre noe med regelverket. I de sakene som det er referert til – det gjelder også flere andre saker – har vi nettopp sett at Utlendingsdirektoratet ikke tar stilling til spørsmålet om det faktisk er et fosterbarn man står overfor, dvs. at man nærmest legger til grunn at det er et fosterbarn. Men til tross for det – og man har situasjoner hvor 12–13-åringer har vært i familien i ti år – står det i vedtaket at det ikke foreligger sterke menneskelige hensyn som tilsier at en slik tillatelse kan gis, og at det heller ikke foreligger sterke menneskelige hensyn som taler for å gjøre unntak fra de alminnelige vilkårene osv., nærmest som en standard. Mitt spørsmål er: Er dette i strid med Barnekonvensjonen? Er det i samsvar med Barnekonvensjonen når vi faktisk har en situasjon hvor det er konstatert at det er et fosterbarn – men til tross for det skal ikke 12-, 13-, 14-åringen kunne få være med resten av familien til Norge, all den tid dette barnet kanskje er av de barn som har mest behov for å opprettholde kontakten med omsorgsforeldrene?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-03-26:
Jeg vil formode at statsråden ser at når det er konstatert at man står overfor et fosterbarn som har levd i en familie i lang tid, har dette fosterbarnet faktisk behov for beskyttelse utover hva andre barn i familien måtte ha, og at det – all den tid man f.eks. har mistet foreldre i krig og fått opprivende familieproblematikk ut av den tilstanden som er i landet, og det står i Barnekonvensjonen om behov for beskyttelse, om barnets beste, om behov for å ivareta familieforhold, og også i artikkel 27, om at det er behov for å ivareta levestandard også i de situasjoner hvor man har fosterforeldre – vil slå inn i slike saker for fullt, og at det faktisk er grunn til å fjerne det kriteriet som statsråden henviser til, at det må særlige grunner til for å familiegjenforene. Ser ikke statsråden at hvis man nå aktivt skal kunne inkorporere Barnekonvensjonen i norsk rett, noe Regjeringen vil, må man faktisk endre denne praksisen slik at Barnekonvensjonen blir noe mer enn en hvilken som helst knapphullsblomst?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2003-01-28:
Jeg tillater meg å foreslå Anne Berit Andersen og Øyvind Halleraker.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-01-28:
På vegne av representantene Bendiks H. Arnesen, Reidar Sandal, Asmund Kristoffersen og meg selv tillater jeg meg å fremme forslag om etablering av statlig garanti for driftstilskudd til fiskerinæringen.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2003-01-28:
Jeg har fulgt Raufoss-miljøet i mange år, siden den gang vi i fagbevegelsen kalte det for «militære bedrifter», og det var kun en liten produksjon som foregikk der i forhold til nå. Dette miljøet har utviklet seg, og det har blitt et område med masse kunnskap og med et stort engasjement. Så, i den vanskelige situasjonen som er på Raufoss, har de gitt en utstrakt hånd ved å komme med ideen om et innovasjonsselskap – til et Industri-Norge som sliter, og til et Innenlands-Norge som sliter enda mer. Regjeringen har ikke i den senere tiden fått spesielt skryt for sitt engasjement for industrien. Både finansministeren og næringsministeren har sagt at det ikke er så farlig med de nedleggelsene som er, for det kommer nye bedrifter. Men disse nye må ha hjelp, og jeg synes at statsrådens omtale av forslaget om å delta i et nytt innovasjonsselskap i Raufoss-miljøet, var meget ullen. Fra Arbeiderpartiets side valgte vi ikke å fremme et eget forslag, men ble med på et flertallsforslag fordi vi syntes at regjeringspartiene her i Stortinget var positive til en slik opprettelse. Jeg sporer ikke en slik positiv holdning i statsrådens innlegg, og jeg vil gjerne få hans kommentar til om Regjeringen i det hele tatt vurderer og ønsker å være med i et slikt innovasjonsselskap.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2003-01-28:
Næringskomiteen har lenge vært opptatt av at man skal ha en helhetlig plan for å styrke det private eierskap i Norge, og vi har også sett behovet for å profesjonalisere statens eget eierskap. Vi vet jo hva som skjer: Enkelte bedrifter legges nå ned, forvitrer eller flytter ut sin virksomhet. Det siste, store eksemplet på det er vår skipsfart, der offshorevirksomheter nå flagger ut. Det hele er bekymringsfullt, fordi det er en næring som har bevist sin fortreffelighet i mange år. Allikevel er dette i ferd med å skje. Det er bekymringsfullt, og det er vi alle opptatt av. Men det står selvfølgelig ikke i motstrid til at man skal kunne åpne for å selge enkelte virksomheter der staten er engasjert og også er hovedaksjonær, når det er fornuftig å gjøre det. Vi har en intensjonsavtale på Raufoss mellom Raufoss og Euralcom, og man har en due diligence-gjennomgang. Men man har ingen garantier for at Euralcom virkelig vil realisere dette. De får nå tilgang til regnskaper, avtaler og hva det nå måtte være, og ser om disse tallene stemmer overens med den informasjonen de tidligere har fått. Mitt spørsmål til statsråden blir: Hvis det nå viser seg at det ikke er samsvar, og Euralcom, selv om det kanskje er lite sannsynlig, trekker seg tilbake, har man da noen plan B fra Regjeringens side, slik at man ikke står helt handlingslammet tilbake hvis det skulle bli en realitet?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-28:
Da vi hadde åpen høring om eierskapsmeldinga, sa administrerende direktør i Kongsberg-gruppen, Korsøen, at staten har vært en meget god eier, og at staten var en eier han også ønsket å ha i framtida. Det syntes vi var et usedvanlig positivt og interessant utsagn fra en våre fremste næringslivsledere. Men når vi får saken fra Regjeringa, virker det som om man har abdisert helt i forhold til å ha eierskap i norsk næringsliv. Man vil nesten ikke gjøre noen innsats for at man i framtida skal kunne ha et sterkt norsk eierskap. Man vil kvitte seg med det, enten det er på Raufoss, eller det er innenfor avfallshåndtering, som vi i dag har til behandling. For oss i SV er det ganske uforståelig. Vi mener at i stedet for at man resignerer når ting stritter imot, bør man heller ta seg sjøl i nakken og prøve å forbedre seg og sørge for at man blir enda dyktigere til å gjøre jobben sin, slik at disse bedriftene lønnsomme, og at man sikrer arbeidsplassene. Denne debatten handler derfor om litt mer enn tre bedrifter. Den handler litt om ideologi, og om staten skal ha et ansvar i forhold til å sikre viktige arbeidsplasser og å utvikle viktig næringsliv i Norge. Derfor går vi i SV mot nedsalget i Raufoss og likeens i forhold til NOAH. Når det gjelder Moxy Trucks og denne garantien, er vi med på Regjeringens forslag om å forlenge garantien på Moxy Trucks. Til slutt vil jeg ta opp et forhold. Det gjelder ansatte som i dag opplever eierskifte, og som føler utrygghet og usikkerhet i forbindelse med det. Vi ønsker oss et opplegg med regler og lover for hvordan man skal kunne håndtere ansatte ved eierskifte, slik at man får klarere kjøreregler som er med på å sikre de ansattes rettigheter. Det vil føre til mindre uro, og det vil føre til – tror vi – et langt bedre klima når slike prosesser pågår. Helt til slutt vil jeg ta opp de to forslagene som SV har fremmet.