Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-05-06:
For å bidra til kveldsroen i Stortinget og kanskje også representanters oppfatning både av seg sjøl og andre, kan det være nærliggende for meg å gi uttrykk for at jeg synes det er bra at man stiller nettopp de spørsmål som her stilles, fordi vi står overfor en gruppe som fortjener et politisk fokus. Det er bakgrunnen for at Regjeringa mener det er riktig at vi får en gjennomgang av den lovgivningen som nå foreligger, med tanke på dem som ikke sjøl har forutsetning for å ivareta sine egne interesser. Det grunnleggende er faktisk å ivareta rettssikkerheten for den gruppa. Det kan tale både for og mot at man skal heve denne beløpsgrensen - alt avhengig av hva slags sikkerhetsaspekt man ønsker å legge til grunn for hvordan disse midlene forvaltes. Det mest overordnede og presserende på dette feltet har, i hvert fall i den offentlige debatt, vært hvordan overformynderiet forvalter midlene, og hva slags avkastning man faktisk får av disse forvaltede midlene. Man får gjerne reaksjoner når avkastningen ikke er god nok. Det er helt på det rene at regelverket på vergemålsområdet ikke har hengt med i samfunnsutviklingen. Umyndiggjørelsesloven er fra 1898, og vergemålsloven er fra 1927. Sjøl om det har vært gjort en del justeringer også i de senere årene, er det et klart behov for mer hensiktsmessige og tidsriktige bestemmelser. Vi er i gang med en ny vergemålslov. Det er et svært omfattende arbeid, som berører langt flere problemstillinger enn dem som reises i dette forslaget, og jeg er helt enig med saksordfører i at dette må ses i sammenheng. Det er ikke slapt, det er aktivt - ved at man nettopp ønsker å ta det hele og se på hvordan rettighetene utvikler seg i forhold til denne gruppe mennesker som trenger et særskilt vern. Et vergemålsutvalg har foretatt en grunnleggende og dyptgående gjennomgang av hele den aktuelle lovgivningen om mindreårige og voksne med behov for vergemål. Justisdepartementet arbeider nå med en total omorganisering av hele vergemålsinstituttet. Hvilke beløpsgrenser som bør gjelde, og hvilke finansielle instrumenter som kan velges, vil henge nøye sammen med hvilken organisering av vergemålsinstituttet som loven vil legge opp til. I denne forbindelse ser vi også på dagens beløpsgrense med tanke på å oppjustere denne til et mer riktig beløp, sett i lys av tida som er gått siden justering, og samfunnets øvrige utvikling. Vi bør få til en mekanisme som årlig regulerer dette beløpet i tråd med f.eks. grunnbeløpet i folketrygden. Jeg tror at det er stor enighet om at beløpsgrensen bør heves. Spørsmålet er om en slik heving er så viktig at det prioriteres før de øvrige endringene i vergemålsregelverket som vi nå jobber med. Jeg mener, som sagt, at alt bør behandles samlet. Det er ikke noe akutt behov for en endring av beløpsgrensen. Overformynderiets forvaltning innebærer at midlene blir plassert på en forsvarlig måte, og i mange tilfeller med bedre avkastning enn det privatpersoner kan oppnå med samme sikkerhet. Et bærende hensyn med økonomiforvaltningen er at den må være betryggende. Hensynet til høy avkastning må være subsidiær. Plasseringen er likevel ofte så gunstig at flere ber om at plasseringen i overformynderiet fortsetter etter at de har fylt 18 år. At midlene forvaltes av overformynderiet, betyr ikke at de ikke kan brukes til å dekke barnas behov. Det er det grunnlag for å understreke, sjøl med dagens lovgivning. Vergene og delvis de umyndige sjøl disponerer inntekter til å dekke nødvendige utgifter. Dersom inntekten ikke strekker til, kan kapitalen helt eller delvis brukes når vergen og overformynderiet er enige. Vi har dessverre sett noen eksempler på at vergene ikke helt klarer å skille mellom barnas og egne midler - og i ekstreme tilfeller kan barns midler bli brukt til f.eks. å finansiere foreldrenes rusmisbruk. De aller fleste foreldre er heldigvis godt i stand til å ivareta barnas interesser. Da skal det ikke være noe problem å få godkjenning fra overformynderiet til bruk av midlene på den måten foreldrene måtte ønske. Jeg mener at det er gode grunner for at overformynderiet eller lignende skal forvalte barns midler. Men det kan diskuteres hvor grensen bør gå for når overformynderiet skal tre inn. Mange mener at grensen på 75 000 kr er altfor lav, mens de som trenger beskyttelse, trolig vil mene at 75 000 kr er mye å miste. Det viktige for meg er at vi beskytter barna og andre som ikke kan ivareta egne interesser. Gjeldende forskrift om beløpsgrensen for overformynderiets forvaltning av umyndiges midler bidrar til dette.