trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-17:
Utenriksministeren uttaler seg på en slik måte at man skulle tro at han ikke har registrert den debatten om patentdirektivet som har pågått internasjonalt de siste ti år. Når man har patentert brazzein, når man har patentert kreftmusa, og når man har patentert relaxin, er dette eksempler på dyr og naturlig forekommende biologisk materiale som er patentert. Kravet for at disse «oppdagelsene» skal kunne patenteres i henhold til direktivet, er at man kan finne industriell anvendelse for dem – at man altså finner det, beskriver hva man kan bruke det til, og så patenterer det. Det er diskusjonen om oppfinnelseshøyde. La meg da gjennomføre resonnementet når det gjelder døde ting. La meg si at jeg finner en støvsuger, og jeg finner en industriell anvendelse for denne støvsugeren. Ergo: Jeg patenterer den. Jeg gjentar: Jeg finner en støvsuger, jeg oppdager hva jeg kan bruke støvsugeren til, industriell anvendelse, og jeg prøver å patentere den. Den logikken er det man knesetter i forhold til levende biologisk materiale. Man finner genet relaxin. Oi! – man oppdager en industriell anvendelse av genet relaxin. Oi! – man patenterer det. Det er den logikken man aksepterer om man aksepterer patentdirektivet. Når du står som patentinnehaver av ei mus eller et gen, må også de som har akseptert den lovgivningen, akseptere at mennesket er i stand til å oppfinne liv. Det er i hvert fall i strid med mitt grunnleggende natur- og menneskesyn. Biodiversitetskonvensjonen – konvensjonen om bruk og bevaring av biologisk mangfold – slår fast at lokalbefolkningen har rett til et rettferdig utbytte av det mangfoldet. I patentdirektivet – uansett hva som blir Norges oppfølging – står det ettertrykkelig at man ikke engang trenger å skrive ned hvor genet er hentet fra, for å få patent. Det første multinasjonale selskapet som prøver det, hvis vi lager andre regler, vil vinne fram i EU-retten med det – dessverre. Dette er grovt usolidarisk, og det er trist at det er slik. La meg til slutt understreke: Det er ikke nødvendigvis slik at alle tilhengere av genteknologi er glitrende fornøyd med patentdirektivet. Da denne diskusjonen var i Stortinget sist – for tre år siden – var det slik at daværende utenriksminister Jagland tok opp saken om A-vitaminberiket ris som et eksempel på noe som er bra innen genteknologien. Oppfinneren av denne risen brøt 20 internasjonale genpatenter for å klare dette, og er selv kritisk til at det skal være mulig å ta patent på denne type ting.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-06-05:
Som jeg nevnte i mitt innlegg, er dette et første og viktig skritt videre. Kvalitetssikring av utdanning og dokumentasjon blir mer og mer viktig, både fordi befolkningen vil etterspørre det i stadig økende grad, og fordi bransjen selv er i stadig vekst. Jeg mener derfor at det er viktig å vurdere myndighetsmedvirkning for å komme videre i utviklingen av en bransje som er meget uensartet, som veldig mange har vært inne på. Mitt enkle spørsmål til helseministeren er: Hva er helseministerens vurdering av å kunne medvirke til at bransjen på utdanningssiden jobber hardere mot kvalitetssikring av utdanningen innenfor ulike terapier?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-06-05:
Det kunne være greit. Jeg tar opp de forslagene som Arbeiderpartiet og Senterpartiet har fremmet i innstillingen.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-06-05:
Som jeg sa i mitt innlegg, og som vi også har ført inn i merknadene, hadde jeg forventet at man kanskje også i denne proposisjonen tok standpunkt til autorisasjon av enkelte grupperinger av alternative behandlere hvor man – så langt det er mulig i dag – har dokumentert effekt. Jeg tenker da spesielt på akupunktører, som vi også har et forslag om i innstillingen. Jeg vet at helseministeren av og til er i Kina. Der diskuteres vel dette problemområdet ganske inngående, og jeg har fått inntrykk av at disse diskusjonene er positive, både fra helseministerens og Kinas side. Jeg vil gjerne vite to ting. Det ene er: Hva er grunnen til at man på dette tidspunkt ikke er i stand til å autorisere akupunktører uten helsefaglig bakgrunn, som man vet har effekt? Det kan bortimot dokumenteres både fra inn- og utland, og fra Verdens Helseorganisasjon. Det andre er: Når er neste korsvei for at denne saken kan reises?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-05:
Departementet har tilrettelagt for at det i Tromsø skjer forskning i regi av NAFKAM – som er et veldig spennende tiltak – der man ser på ulike alternative behandlere og de mulige resultatene de måtte ha å oppvise. Det er dette jeg har lyst til å vinkle spørsmålet inn mot, for den typen forskning er det gunstig at man tilrettelegger for. Men det kan da ikke være riktig at man samtidig eventuelt skulle involvere seg i forhold til de gruppene man undersøker, med tanke på kvaliteten på deres utdannelse eller hvordan de tilrettelegger, hvis det man skal finne ut av i utgangspunktet, er om de er seriøse eller ikke. Jeg oppfatter at Arbeiderpartiet her ønsker å gå lenger enn det flertallet gjør i forhold til å skulle kvalitetssikre noe man egentlig ikke vet om representerer en kvalitet i det hele tatt. Mitt spørsmål til helseministeren er: Ser han at det i første omgang er viktig å ha en nøytral tilnærming, nettopp for å finne ut om man har med seriøse eller useriøse aktører å gjøre?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-06-05:
Helseministeren var i sitt innlegg inne på – noe som også står i proposisjonen – at kontroll med utøvelse og bl.a. markedsføring skal foretas av Forbrukerrådet. Vi har ikke tatt for oss dette i innstillingen, men jeg ser for meg en utvikling med hensyn til komplementær og alternativ medisin der kanskje tilsyns- og kontrollmyndighet mer bør være helsetilsynsmyndighet. Ser helseministeren behov for at det blir helsetilsynsmyndigheten som går inn på dette feltet, for å trekke komplementær og alternativ behandling faglig sett mer inn i helsevesenet, og på den måten styrke den seriøse og helhetlige delen av dette feltet?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Jeg har merket meg at flertallet markerer utdanning som et viktig hovedgrep for å sikre en ryddigere og kvalitetsmessig bedre bransje. Det er en vurdering jeg deler. Jeg har også merket meg at komiteen, og delvis komiteflertallet, på flere punkter ber departementet foreta en vurdering av på hvilken måte og i hvilket omfang utdanningsinstitusjonene kan undervise i alternative behandlingsformer, hvilke elementer som bør inngå i utdanningen, og spørsmålet om etablering av et utdanningsråd, som flertallet går inn for. Jeg vil signalisere at jeg er grunnleggende positiv til disse føringene, og enig i at de ytterligere vil forsterke arbeidet med å skape grunnlaget for et ryddigere landskap på dette feltet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Bakgrunnen for at vi i denne omgang ikke har foreslått autorisasjon for akupunktører, er at denne gruppen ikke har godkjenning som helsepersonell i noen av de andre nordiske landene. Det gis ingen utdanning ved offentlig godkjente utdanningsinstitusjoner, verken i Norge eller i Norden, som fører fram til yrkestittel eller godkjent grad. Selv om det for akupunktur kan sies å foreligge noe dokumentasjon for behandlingseffekt, må det kunne hevdes at effekt av behandlingsformene er dokumentert på et relativt snevert område. Jeg er imidlertid, som jeg har gitt uttrykk for både her i landet og i Kina, veldig positiv til integrering av akupunktur i den ordinære helsetjenesten, der det utøves av ordinært helsepersonell. Jeg vil følge opp det jeg har sagt i proposisjonen om å utrede utdanningsfeltet med sikte på at en kan skape grunnlaget for en senere autorisasjon.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Hvis jeg forstod spørsmålet til representanten Ballo riktig, er jeg av den klare oppfatning at det å dokumentere effekt er en selvstendig oppgave, og en oppgave som selvfølgelig i forskningsmessig sammenheng krever den nødvendige vitenskapelige integritet. Det er en oppgave som er grunnleggende forskjellig fra det som vil gå på å vurdere, og eventuelt utvikle, kvaliteten på utdanningstilbudet som skulle føre fram til en type alternativ behandlingsrolle. Slik oppfatter jeg faktisk også Arbeiderpartiets merknader, og jeg ser ikke nødvendigvis noen motsetning i det, men jeg er enig i at det er to forskjellige oppgaver.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Svaret på representanten Gløtvolds spørsmål er i denne omgang nei. Grunnen til det er at dette lovforslaget ikke har ambisjon om at det offentlige skal sette et godkjenningsstempel på alternative utøvere ut fra en eller annen helsefaglig vurdering. Det mener vi at det ikke er grunnlag for og mulighet for i dag. Jeg vil ikke utelukke at det kan komme en gang i framtiden, men det som er lovens formål, er bl.a. å sikre forbrukerhensyn, redelighet, ryddighet og kvalitet. Jeg mener det er en klar sammenheng mellom det og registerordningen, at det faktisk er forbrukerorganene som fører tilsyn med om disse formålene blir ivaretatt.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen og Ranveig Frøiland.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Regjeringens melding om embetsutnevninger kan med fordel undergis en liten ansiktsløftning. For eksempel ville et innledende kapittel med opplysninger om utnevning av embetsmenn over tid kunne gi Stortinget viktig informasjon og bidra til å sette kontrollen med Regjeringens utnevning av embetsmenn i et litt bredere perspektiv. En samlet komite ber da også om at meldingen fra neste år av skal inneholde vurderinger av utviklingen i antall søkere, og i søkernes faglige bakgrunn og alderssammensetning. Bare på ett punkt er det uenighet i komiteen. Det gjelder spørsmålet om å anmode Regjeringen om å benytte utnevnelsesretten til å sikre en bedre balanse mellom kjønnene. Her står Arbeiderpartiet og SV alene. Høyre og Kristelig Folkeparti ber riktignok Regjeringen jobbe aktivt i den retning, men vil ikke si på hvilken måte. Fremskrittspartiet vil på sin side ensidig legge vekt på faglige kriterier, og ser helt bort fra kjønn som kriterium. Ser man på rekrutteringen innen enkelte sektorer, som f.eks. Forsvaret, kan det ikke være tvil om at det er en betydelig underrepresentasjon av kvinner. På ledernivå er kvinner så å si fraværende. Dette bør man ha et bevisst forhold til, og være villig til å ta i bruk de virkemidler Stortinget gjennom lovverket har etablert. Det er ikke så veldig lenge siden at en statsråd fra Høyre tok til orde for å kvotere inn 40 pst. kvinner i alle styrer og råd. At Høyres stortingsgruppe gjorde at det forslaget fikk en særdeles ublid skjebne, er ikke noe vi får gjort noe med. Det er i grunnen bare å beklage. Ellers vil jeg bare vise til innstillingen, og at meldingen foreslås vedlagt protokollen.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Den rapporten som kontrollkomiteen har hatt til behandling, tar for seg integreringen av miljøhensyn i NORAD- finansierte bistandstiltak og hvilke resultater dette arbeidet kan vise til. Gjennomgangen er basert på elleve bistandstiltak i Tanzania og Sri Lanka under resultatområdene økonomisk og sosial utvikling. Videre er ODA-godkjent bistand for perioden 1998-2000 gjennomgått for å vise volum og tematisk og geografisk innretning. Undersøkelsen viser at bevilgningene til miljørettet bistand har ligget på et veldig høyt nivå, og i 2000 ble hele 11 pst. av de norske bistandskronene benyttet til slik bistand. Men det har altså ikke vært mulig å få fram hvorledes bistanden fordeler seg på de fire hovedtemaer som Stortinget tidligere har vedtatt at den miljørettede bistanden skal konsentreres om, og det har heller ikke vært mulig å skaffe en oversikt over hvor stor andel av bistanden som går med til å hindre miljøforringelse. Når dette er tilfellet, og det er ingen som bestrider det, er det rett og slett ikke godt nok at departementet ikke har orientert Stortinget om dette. Riksrevisjonen stiller også et berettiget spørsmål om rapporteringen om miljørettet bistand tilbake til Stortinget gir tilfredsstillende informasjon om det som er oppnådd, og hva midlene faktisk er brukt til. Flertallet, Arbeiderpartiet, SV og Fremskrittspartiet, har merket seg departementets svar og forutsetter at det nå settes fortgang i arbeidet for å framskaffe den informasjonen som komiteen og Riksrevisjonen har påpekt ønskeligheten av. Det er ikke bra nok når Riksrevisjonen kan opplyse at det i tre av fire avsluttede tiltak ikke har vært mulig å finne spor av at miljøhensyn har vært ivaretatt slik forutsetningene har vært. Jeg har også merket meg at Utenriksdepartementet vil benytte innspill fra Riksrevisjonens rapport i det videre arbeidet. Videre har jeg også notert den uenighet det er mellom departementet og Riksrevisjonen om hvilket ansvar NORAD skal ha for kontroll og dokumentering av miljøhensyn når mottakerlandene i tråd med prinsippet om mottakeransvar har ansvaret for tiltaket. Jeg tror at det med litt velvilje må være mulig å komme til enighet om spillereglene for dette. Oppsummert vil jeg si at rapporten peker på viktige forhold som det må tas tak i, og jeg forutsetter at Riksrevisjonen følger saken og gir tilbakemelding til komiteen dersom forholdene ikke er brakt i orden i løpet av forholdsvis kort tid.
Victor Norman (Høyre), 2003-02-11:
På vegne av Regjeringen vil jeg takke for komiteens forslag til ansiktsløftning av denne stortingsmeldingen. Det mottar vi med takk, og vi skal prøve å følge de gode råd når det gjelder å få et innledende avsnitt som beskriver bakgrunn og desslike. Når det gjelder spørsmålet om kvinneandelen blant de utnevnte, tror jeg vi deler hele komiteens bekymring over at kvinneandelen faktisk sank fra 2001 til 2002. Jeg tror også det er bred enighet om at det kreves aktive tiltak for å sikre at vi får bredere representasjon av kvinner også i toppstillingene. Regjeringen jobber med konkrete tiltak for å få det til, men vi mener at vi kan oppnå det uten å gå til streng kvotering.
Martin Engeset (Høyre), 2003-02-11:
Det var saksordførerens merknader knyttet til temaet kjønnskvotering som gjorde at jeg fant det nødvendig med et kort innlegg i denne saken. Det er riktig at det ut fra komiteinnstillingen kan se ut til å være en uenighet, men en bør ikke gjøre den større enn den faktisk er. Vi støtter målet om en bedre kjønnsbalanse knyttet til embetsutnevnelser, men spørsmålet blir jo hvilke virkemidler en skal bruke, og hvor langt en ønsker å gå. Det vi slår fast, er at vi er tilhengere av prinsippet om såkalt moderat kjønnskvotering, dvs. at en ikke setter kvalifikasjoner til side og utnevner personer som har lavere kvalifikasjoner i forhold til hvem som skal få en stilling. På ellers like vilkår mener vi imidlertid at det kan være grunnlag for å foretrekke det underrepresenterte kjønn. Det er en veldig viktig presisering, og jeg synes faktisk det også er en relativt viktig politisk uenighet, men en bør ikke gjøre den større enn den faktisk er.
Martin Engeset (Høyre), 2003-02-11:
Jeg er glad for statsrådens understreking av at Riksrevisjonens arbeid og rapport vil bli lagt vekt på i oppfølgingen og arbeidet fremover. Det har jeg for så vidt aldri vært i tvil om at ville bli gjort, men det er greit at det blir sagt så tydelig fra denne talerstol. Ellers har jeg lyst til bare kort å fremheve et poeng som vi har kommet med i innstillingen, nemlig diskusjonen om årsak-virkningsammenhenger i forhold til bistand. Det er et problem som viser seg ofte, ikke bare i bistandspolitikken, men også på mange andre samfunnsområder. Full kunnskap om et bistandsprosjekts virkning er det vanskelig å få. Skulle man tenke seg at man skulle få full kunnskap og viten om den faktiske effekten av et bistandsprosjekt, måtte man faktisk se for seg at bistandsprosjektet ikke var blitt gjennomført, og målt situasjonen i dag opp mot en situasjon hvor man ikke hadde gjennomført det. Man vil aldri kunne bevise fullt ut hva som skyldes hva, årsak og virkning, eller kall det gjerne høna og egget. Fra Høyre og Kristelig Folkepartis side legger vi i innstillingen vekt på at det er vanskelig å måle effekter av bistand ved å tilbakeføre det til enkelte prosjekter, organisasjoner eller giverland. Ikke minst er dette vanskelig fordi det ofte er mange giverland involvert. Landenes egen politikk og bestrebelser for en bedre utvikling gir resultater, og hva som er hva, er ofte vanskelig å vise. Men jeg tror at med det arbeidet som er gjort av Riksrevisjonen, og departementets oppfølging, vil vi bli i stadig bedre stand til å kunne gi bedre svar på også dette. Men det er alltid en avveining mellom hvilket byråkrati og rapporteringssystem som skal bygges opp, og utnyttelsen av pengene i forhold til å nå dem som virkelig trenger det. Det ble fra Modulf Aukans side referert til vår studietur til Bangladesh. Den var meget interessant, og det kom veldig tydelig frem hos dem vi møtte der, både norske myndigheters representanter og det lokale miljøet, at akkurat denne problemstillingen ble tatt på alvor, men at dette var problematisk. Men det var iallfall ingen tvil om at den tilbakemeldingen vi fikk, var at norske myndigheter fulgte godt med på hvordan pengene ble anvendt, og at det ikke var noen mangel på kontroll og oppfølging av disse temaene. Det var på mange måter en meget nyttig studietur og meget interessant, og det har vært meget relevant i forhold til den saken som vi nå behandler.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
Komiteen er enstemmig her, og jeg skal ikke redegjøre lenge for denne saken, men vil bare igjen understreke hvor fornøyd kontrollkomiteen er med de resultatene vi har sett av Riksrevisjonens oppfølging av antegnelsene til statsregnskapene. Etter komiteens syn har denne årlige oppfølgingen av sakene desidert «Til observasjon» medført en bedre oppfølging av de antegnede forhold i forvaltningen. Det er selvfølgelig viktig at vi ikke bare påpeker forhold som skal forbedres der og da, men at vi også får tilbakemelding om hva som faktisk har skjedd, og utviklingen når det gjelder Dokument nr. 3:1 tyder også på at forvaltningen har følt det som en passende pisk eller gulrot i forhold til faktisk å få fulgt opp disse sakene på en skikkelig måte. Med det vil jeg bare understreke at komiteen, som sagt, er godt fornøyd med Riksrevisjonens og forvaltningens oppfølging av disse sakene.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
Statsråden påpekte i sitt innlegg en rekke utfordringer ved å nå behandlingstidsmål på det området vi her behandler en riksrevisjonsrapport på. Hun uttrykte også en viss ambivalens i forhold til ønskeligheten av å nå målet, slik jeg forstod statsråden. Mitt enkle spørsmål til statsråden er todelt: for det første om statsråden tror det er realistisk innenfor den tiden hun bestyrer departementet, å nå behandlingstidsmålene som vi har satt oss, og om statsråden ønsker å nå disse målene.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Å gjennomføra forvaltingsrapportar om effekten av miljøretta bistand er viktig for at Stortinget skal kunna danna seg eit bilete av om resultata vart slik som venta. Det vil alltid vera ei avveging i høve til kor mykje ressursar ein skal bruka på slik etterkontroll. Det må vera eit rimeleg forhold mellom å setja inn ressursar og den forbetringa ein kan dokumentera som resultat av kontrollen. For å få best mogleg samanlikningsgrunnlag av effekten av denne typen bistand mellom dei forskjellige landa er det fornuftig å bruka felles OECD-/DAC-kodar og på den måten ha felles målsetjingar å halda resultata opp mot. FN har sett internasjonale mål for arbeidet mot ei globalt berekraftig utvikling. Noregs bidrag til ei slik utvikling må kunna målast på ein forståeleg måte, slik at den innsatsen Noreg bidreg med, vert synleg for Stortinget og for folk flest. Det vil vera avgjerande for folks haldning til denne bistanden i tida som kjem. Det er ikkje tvil om at dette er ei pedagogisk oppgåve samtidig som det er ei systemteknisk utfordring. Komiteen var på komitereise bl.a. i Bangladesh, og der vart det tydeleg understreka – i alle fall oppfatta eg det slik – at det vert lagt stor vekt på miljøaspektet.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
For det første vil eg seia at eg sluttar meg til den solide gjennomgangen som saksordføraren hadde. Det kan sjå ut til at denne saka er eit godt døme på at forvaltingsrevisjonen direkte fører til forbetra saksbehandling, og det er vel målet for den delen av Riksrevisjonen sitt arbeid. I den perioden som vart undersøkt, var UDI under kritikk, m.a. på grunn av for lang saksbehandlingstid, og samtidig auka saksmengda for kvart år. På grunn av tilhøva vart det gjort fleire store endringar i organiseringa av UDI. Også i departementet vart det gjort fleire tiltak som sikra ei betre etatsstyring. Vi må derfor akseptera at det tek litt tid før alle desse tiltaka er fullt ut gjennomførte og gjev full effekt. Det er verd å merka seg at gamle restansar i stor grad er nedarbeidde, og at asylsaker hos oss har ei relativt kort saksbehandlingstid no i høve til i andre europeiske land. Når det gjeld såkalla vanlege saker, som familiesaker, er saksbehandlingstida gått ned, eller ho er uendra, samtidig som saksmengda har auka monaleg. Blant tiltaka som gjev raskare saksbehandling, er rutinar tilpassa den einskilde søkjaren. Dette skjer ved at ein først gjer ei grovsortering i tre kategoriar. På dette området er det viktig at departementet får på plass eit godt system for resultatrapportering. Samtidig må vi sørgja for at krava til effektivitet ikkje går ut over rettstryggleiken til søkjarane. Ein som blir forfølgd, skal få asyl. Eit område som har synt seg vanskeleg, er saksbehandling av einslege mindreårige, som har vore nemnt tidlegare i dag. Her har saksbehandlingstida faktisk gått opp. Det er minst to årsaker til dette: Ein har innført klinisk alderstesting, og UDI forsøkjer å spora opp omsorgspersonar i heimlandet. Vi forstår at slikt arbeid tek tid. Det er grunn til å tru at opphald i mottak er særleg utfordrande for einslege mindreårige, slik at rask behandling av desse sakene burde gjevast særleg prioritet. Men vi skjønar òg utfordringane som ligg i dette. Eg tenkjer på dei som gjev seg ut for å vera mindreårige, men ikkje er det. Det er viktig å hindra misbruk. Oppsummert blir vi vel nøydde til å akseptera ei viss behandlingstid for desse spesielle sakene. Målet om busetjing innan seks månader står fast. I denne samanhengen er det også verd å nemna kampen på bustadmarknaden som vi generelt har i dag. Den kampen har vel også bidrege til at målet om seksmånadersregelen vanskeleg kan nåast.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Som fleire har gjort greie for i dag, bl.a. saksordføraren og representanten Engebretsen, var det ei enkeltsak som danna bakgrunnen for det temaet vi no har til behandling. Det med fornying av reisebevis samtidig som politiet hadde søkjelyset på denne personen, utløyste denne saka. Komiteen har hatt ein korrespondanse med Kommunaldepartementet om dette tilfellet, og har på bakgrunn av denne – det må eg få lov til å seia – tillit til at forvaltinga og rettsapparatet vil kunna handtera denne konkrete saka på ein tilfredsstillande måte. Samstundes ser vi at denne enkeltsaka set søkjelyset på ei problemstilling som vi bør gå meir inn i. Vi må stilla spørsmålet: Korleis skal vi sjå på personar som har søkt vern i Noreg mot forfølging i heimlandet, men som reiser tilbake til landet dei rømde frå? Éin ting er sikkert, denne typen saker må få ei individuell behandling. Den politiske situasjonen i heimlandet kan vera endra, slik at ei heimreise ikkje treng å bety fare. Dersom han dette gjeld, har fått norsk statsborgarskap – med andre ord har budd lenge i Noreg – er eit besøk i heimlandet ikkje nokon grunn til at opphaldsstatusen skal endrast. I den andre enden av skalaen finn vi tilfelle der asylsøkjarar reiser til heimlandet på såkalla ferie eller for å besøkja familie. I slike tilfelle er det derimot ikkje grunn til å anta at behovet for vern mot forfølging er til stades. Dei signala kommunalministeren har gjeve om at Regjeringa vil sjå nærmare på denne problemstillinga, helsar eg med glede, og også det at fleirtalet i komiteen stiller seg bak eit framlegg om å be Regjeringa koma tilbake med ei sak om dette problemkomplekset, i håp om ryddigare forhold rundt dette. Asylinstituttet er ei viktig ordning for folk som er forfølgde i heimlandet. Dette er ei ordning som må vernast mot misbruk, og ho må verta sikra å ha høg legitimitet i folket vårt. Dersom asylsøkjarar reiser tilbake til det landet som dei seier dei har måtta flykta frå, eller dersom det syner seg at kontrollen med ordninga ikkje er god nok, er eg redd for at asylinstituttet kjem i strid med vanlege folk si rettskjensle, og heile ordninga kan verta undergraven. Ein grundig gjennomgang av ordninga og praktiseringa av ho, slik statsråden har signalisert, med m.a. dei fullmaktene politiet har i denne typen saker, vil derfor vera på sin plass.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Det er en grundig rapport som ligger til grunn for dette arbeidet som komiteen har gjort. Denne rapporten er, som saksordføreren sa, utarbeidet i en meget turbulent tid for UDI. UDI har et omfattende arbeid. Dels skal saksbehandlingen, beslutningen, være så rask som mulig. På den annen side ønsker vi alle at beslutningene er basert på relevante og riktige opplysninger. Dette kan av og til være vanskelig og tidkrevende, litt avhengig av fra hvilket land opplysningene skal innhentes. Vi ser altså at UDI sliter med å bli så effektive som vi ønsker, og samtidig så sikre, så trygge i sin saksbehandling, som vi krever. Denne balansen må vi altså være oppmerksom på og leve med. Regjeringens egne mål om en behandlingstid på åtte uker i 2002 ble på langt nær oppfylt, og det er enighet her i huset, og også i Regjeringen, har jeg forstått, om at vi er nødt til å få større fart i dette arbeidet, men altså hele tiden med dette kravet til kvaliteten på arbeidet liggende til grunn. Det er også slik at de som søker asyl her i landet, ikke kommer i en helt jevn strøm. De kommer litt i topper og daler, slik at av og til kan arbeidsmengden føre til at man får en lengre saksbehandlingstid som en konsekvens av at så mange kommer, mens det andre tider er færre søknader, og man kan få tatt igjen noe av det man ligger etter med. Så er det dette med aldersfastsettelse. Jeg er veldig enig i det saksordføreren sa, dette er viktig for oss i komiteen. Naturligvis må aldersfastsettelsen gjøres korrekt og ordentlig, men det er altså en sak som bør prioriteres veldig. Det er uheldig for alle mennesker å bli boende lenge i disse statlige asylmottakene, hvor bra de enn måtte være. Det er ingen god situasjon å bli boende der lenge. Særlig vanskelig må det være for unge mennesker og barn å bli boende i disse institusjonene i lang tid. Vi er klar over den flaskehalsen som bosetting i kommunene utgjør, og vi er glad for at Regjeringen uttaler at de vil følge denne utviklingen nøye. Vi har også forstått at det er aktuelt å vurdere andre tiltak for å få litt fart i dette arbeidet. Så til slutt vil jeg vise til en merknad på side 6 i innstillingen. Jeg har vært litt slurvete. Det sies der: «Komiteens medlemmer fra Høyre og Kristelig Folkeparti viser til at det i denne perioden også er gjort flere tiltak i departementet for å sikre en bedre etatsstyring.» I denne merknaden er Arbeiderpartiet ikke med. Det skal vi definitivt være. Vi er helt enig i den vurderingen.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
I debatten her kunne man få inntrykk av at det ville være noe problematisk dette med på den ene siden å prioritere og fremskynde arbeidet med å fastsette alderen på søkere når det kan være grunn til å tvile på de opplysningene de selv kommer med, og på den andre siden å gjøre dette arbeidet skikkelig. Vår vurdering er at arbeidet med å få fastsatt alderen på mennesker som befinner seg i en sånn situasjon at man trenger å gjøre det, må gis prioritet. Vi hørte i debatten her at av dem som var til slik vurdering – på Ullevål sykehus, forstod jeg – var halvparten eldre; de var voksne. Og det er alvorlig. Men det betyr også at halvparten er barn. Da må vi ta innover oss at halvparten av disse faktisk er barn – barn med en opplevelse bak seg, kanskje med en oppvekst som vi har vanskelig for å forstå, og som er i en veldig fortvilet, vanskelig situasjon. Det å kunne prioritere dette og få dette på plass så raskt som mulig, tror vi er nødvendig. Jeg må spørre statsråden om hun deler det synet.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Som saksordføreren sa, var det oppmerksomheten rundt en bestemt sak som førte til at kontrollkomiteen gikk inn i disse problemstillingene. Jeg må for vår del presisere at det var de prinsipielle sidene ved det som ble avslørt i denne saken, som kontrollkomiteen gikk inn i, ikke denne ene konkrete saken. Det fører til at heller ikke vi mener at det er rimelig å stemme for det forslaget som Fremskrittspartiet fremmer her i dag. Problemstillingen er, som saksordføreren framstilte den, at når man kommer til Norge og søker asyl fordi man er forfulgt eller er utrygg i sitt hjemland, så kommer man til Norge for å få beskyttelse her. Hvis forholdene er slik, får man asyl. Problemet oppstår når man da forlater Norge og reiser tilbake til det landet man har søkt asyl fra. Da oppstår det en situasjon som for oss er litt vanskelig å se hele spennvidden av. Er det da slik at vi helt automatisk kan si at asyl opphører, eller er det slik at det er spesielle tilfeller hvor asyl likevel bør opprettholdes? Jeg kan se at det er to problemstillinger i denne saken. Den ene er bestemmelsene. Når man reiser tilbake til det landet man har søkt asyl fra, er det da slik at det i det minste bør vurderes ganske kraftig om asyl da bør oppheves? Man har ikke lenger behov for beskyttelse, fordi man har reist tilbake til det landet man søkte beskyttelse mot. Den andre siden er: Har vi et system som fanger opp denne problemstillingen? Når man reiser fra Norge tilbake til sitt hjemland, og kommer til Norge igjen, har vi da ordninger – registre og systemer – som trer i funksjon, og som gjør at man går inn og vurderer dette reelt? Etter mitt beste skjønn må det være slik at man helt unntaksvis opprettholder et asyl når man har reist tilbake frivillig og oppholdt seg i det landet man har søkt asyl fra. Det er svært vanskelig, tror jeg, å opprettholde ordningen med asyl for en person som gjennomfører et slikt opphold. For igjen å vise til saksordførerens innlegg: Denne måten å fungere på vil undergrave asylinstituttet. Hvis det er slik at man kan reise tilbake, eksempelvis på ferie, til det hjemlandet man har søkt asyl fra, vil det gjøre at folk i Norge får mindre tillit til asyl som system. Så til slutt: Arbeiderpartiet har fremmet et mindretallsforslag. Etter en nærmere vurdering vil jeg be om at dette blir oversendt Regjeringen uten realitetsvotering. Etter en slik behandling av saken vil vi fra Arbeiderpartiet støtte flertallets forslag.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Jeg har bedt om ordet relatert til det forslaget fra Fremskrittspartiet som ligger på representantenes plasser. Det er slik at uenigheten mellom Fremskrittspartiet og resten av det politiske miljø nok i svært mange saker er helt reell og en del av den politiske dynamikk i Norge. Et debattprogram uten Carl I. Hagen mangler en dimensjon. Så kan vi andre politikere være misunnelige på det, men slik er det. Vi kan være uenige om hva som er fornuftig å gjøre, hvilke konsekvenser dette har på kort og lang sikt, osv. Det dreier seg om kriminalpolitikk, bistandspolitikk, finanspolitikk og innvandringspolitikk. Her er det også reell uenighet, politisk uenighet, om hva som er fornuftig å gjøre. Hva er bra for Norge og Norges befolkning? Det er reell uenighet om det. Men det kan også ofte være slik at det er en uenighet mellom Fremskrittspartiet og de andre partiene i denne sal på grunn av, jeg hadde nær sagt, saksbehandlingen – hva som er Regjeringens ansvar, og hva som er Stortingets ansvar. Der er vi ofte på kollisjonskurs med hverandre. De andre politiske partiene har en annen holdning til de konstitusjonelle spørsmål enn hva Fremskrittspartiet har. Vi har en ansvarsfordeling som går ut på at Regjeringen har ansvar for å fatte en del beslutninger, de skal ha den utøvende politikken, det er vi enige om. En av ulempene ved at Stortinget tar til seg mer og mer av denne oppgaven er at vi ikke har en tilstrekkelig utredning, vi har ikke nødvendig tilgang på relevante opplysninger, osv. Vi kan altså komme til å fatte beslutninger på feilaktig grunnlag. Instruksjonsmyndigheten som Stortinget har, den skal Stortinget ha, men den skal brukes slik som Stortinget har ment at den skal brukes. Denne saken, som er til diskusjon nå, relatert til det forslaget som foreligger, er inne i – jeg hadde nær sagt – kverna, den er i gang i embetsverket og havner etter hvert hos statsråden. Vi vet ikke nå hva statsråden kommer fram til i denne saken. Vi har ingen grunn til, så langt jeg kan forstå, fra denne talerstolen å intervenere i denne saken. Den har en normal behandling og vil få en beslutning. Så er det Stortingets sak å kontrollere om Regjeringen gjør jobben sin slik som Stortinget mener at de skal gjøre den.
André Oktay Dahl (Høyre), 2003-02-11:
Hovedtalsmannen for Fremskrittspartiet, Henrik Rød, fant det for godt ikke å kommentere de tiltakene som har virket i Regjeringens politikk, f.eks. at man har fått en reduksjon fra 45 til 9 pst. i antall grunnløse på grunn av nye rutiner, og at tiltakene for aldersfastsettelse har fungert. Men det er jo ingen overraskelse, for man har ingen ting å tjene på at det skjer forbedringer, og de forbedringene som skjer, buldrer man kanskje bort på Stortingets talerstol eller helt andre steder, f.eks. på «fugleberget» i Holmgang. Denne debatten viser – nå skal jeg være litt slem og si – at Fremskrittspartiet har en avart av troverdighet i flyktning- og asylspørsmål som man selvfølgelig må søke å opprettholde. Andre partier skal helst males med de fleste farger med hvor lite man har hørt på Fremskrittspartiet nærmest uansett hva som skjer eller har blitt gjort. Men det er politikk – «the show must go on»! Jeg sier det nå. Det kommer antakelig mer av det i neste sak. Det skal jo være et jubileum her om kort tid – en 25-årsdag skal feires. Det må være en stor jubileumspakke, et realt Kinderegg – to innvandringssaker i salen og fest etterpå, tre ting på én gang. Gratulerer forresten, representanten Hagen! Jeg finner grunn til å si et par ting her. Jeg oppfatter ikke Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet som farlige i seg selv. Jeg ser heller ikke nødvendigvis at sersjantene Sandberg eller Rød, som strategisk nok sendes ut når gallupene begynner å dale litt, er farlige i seg selv. Egentlig er jeg ganske lei av å prate om Fremskrittspartiets politikk, for alle andre partier har i årevis vært nyttige idioter for Fremskrittspartiet og brukt altfor mye tid på å anklage partiet, som er for «folk flest». Det som er min bekymring – det har ikke vært oppe her i salen i dag ennå, jeg antar at det kan komme litt i neste sak – er at jeg føler at Fremskrittspartiet bidrar til forflatning av en viktig debatt – ikke først og fremst nå, men en forflatning. Det er ikke ment som et løgnaktig angrep eller bakholdsangrep på Fremskrittspartiets politikk, som noen gjerne vil betegne det som, men det er en del tegn i samfunnet nå som jeg føler at Fremskrittspartiet rører i, og som andre kan benytte til en annen folk flest-politikk, som vi ennå ikke kan se rekkevidden av. Folk flest har mye fornuft, men folk flest har også historisk stått bak mye som ikke gavner mindretallet, for å si det forsiktig. Jeg var sterkt i tvil om jeg skulle si noe som helst i den retning i dag, om jeg skulle orke det, men i den grad vi ikke orker å drøfte en del grunnleggende menneskerettslige spørsmål når vi diskuterer innvandringspolitiske spørsmål, synes jeg vi som et demokratisk valgt organ har tapt.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-11:
Senterpartiet er ikkje representert i kontroll- og konstitusjonskomiteen, difor framgår ikkje vårt syn av innstillinga. Eg vil berre koma med nokre korte merknader frå vår side knytte til nokre punkt. For det fyrste når det gjeld saksbehandlinga: Vi vil seia oss nøgde med at både statsråden og UDI kontinuerleg har søkjelys på å få ned restansar og å redusera saksbehandlingstida, men vi føler behov for å senda ei lita bekymringsmelding i høve til kvaliteten. Vi føreset at kvaliteten på saksbehandlinga skal vera så god som mogleg. Vi synest det kjem urovekkjande eksempel på opplysningar som ikkje er tillagde vekt. Så er situasjonen på mottaka via stor merksemd. Det er bra at det blir meldt om nye krav frå 1. januar til både bemanning og innhald. Vi stiller oss undrande til at det er instansar som driv mottak, og som er blitt pålagde nye krav, men som ikkje har hatt høve til å reforhandla kontraktane sine. Vi føreset at òg den sida blir følgd opp. Vi hadde gjerne sett at spørsmålet om anbod hadde blitt drøfta frå komiteen eller Riksrevisjonens side. Det er eit faktum at verken Danmark eller Sverige driv etter anbodsprinsippet, men har organisasjonar med ansvar for mottaka. Det er ein tankekross at det er eksempel hos oss på at mottak driv med det same budsjettet i 2002 som dei hadde i 1992. KS held òg stadig fram at det ideelle for dei ville ha vore at kommunane hadde ansvaret for drifta. Det er vel òg slik at dette har blitt ytterlegare aktualisert når ein har desse anbodsperiodane, der det ikkje alltid har vore like god kontakt mellom UDI og kommunane og det plutseleg har blitt nedlagt eller oppretta nye mottak. Det vart gjort eit vedtak i budsjettsamanheng i høve til norskopplæringa som vi syntest var særs beklageleg, og som vi no får urovekkjande meldingar i høve til – altså dette at mange av dei som framleis ventar ganske lenge på å få saka si behandla, og som bur på mottak, ikkje lenger får norskopplæring. Det får følgjer i høve til passivitet. Det får sjølvsagt òg følgjer i høve til å skjøna det samfunnet som dei er ein del av, sjølv om det for nokre av dei er mellombels. Det får òg følgjer i høve til den førebuinga som ligg i norskopplæring for dei som får ja på søknaden sin etter lang ventetid. Det tredje punktet eg vil kommentera, er busetjing. Vi får meldingar om eldre flyktningar, som er eit dilemma for mange kommunar, der ein enno ikkje har fått på plass ei supplerande trygdeordning, og der nokre kommunar vegrar seg mot å ta imot ytterlegare flyktningar. Og vi skjønar ikkje at bustader framleis skal vera ein flaskehals. Vi synest statsråden og Regjeringa kunne trått til og auka Husbankens rammer. Heilt til slutt om einslege mindreårige: Kva er det som skulle tala mot at einslege mindreårige blir barnevernets bekymring, og at dei mottaka som tek imot einslege mindreårige, får status som barnevernsinstitusjonar? Det ville bety ein betre start for ei viktig gruppe.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-11:
Senterpartiet er tilfreds med at kontroll- og konstitusjonskomiteen fann å taka opp påstandar i media i ei konkret utlendingssak, mulla Krekar-saka. Det er all grunn til å sjå nøyare på den praksisen som er avdekt når det gjeld enkelte asylantar sine reiser inn og ut av heimlandet. Mulla Krekar sine reiser er openbert eigna til å bidra til å svekkja forståinga av sjølve asylinstituttet. Det eksemplet bidreg òg til å svekkja det inntrykket av vern som er formidla i ein asylsøknad. Vi meiner at det trengst ei grundigare klargjering av problematikken knytt til reiser til det landet ein har flytta frå. Vi har sett at det i den seinare tida har kome fram andre eksempel. Vi har sett at det har kome til moment som t.d. at situasjonen i heimlandet er endra over tid. Vi ser fram til ein slik gjennomgang, og kjem til å stemma for fleirtalet sitt forslag. Til Framstegspartiet sitt forslag nr. 2 er vår haldning at dette gjeld ei sak som har relasjon til utlendingslova, heilt klart, men som òg har tryggleiks- og utanrikspolitiske aspekt som tilseier at Regjeringa handsamar denne saka og alle dei sidene som ho tangerer, grundig. Vi har registrert at både statsråden – kommunal- og regionalministeren – og andre i Regjeringa treng tid til den gjennomgangen. Vi vil gi dei den tida som dei meiner dei bør ha, og kjem i dag til å stemma mot dette forslaget.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Det er faktisk slik at hvis vi ser på gjennomsnittstallene for i fjor for dem som er åpenbart grunnløse, og gjennomsnittstallene for det som blir behandlet som mer begrunnede søknader, så er ikke saksbehandlingstiden i gjennomsnitt så veldig forskjellig, det er kanskje én måned mer. Grunnen til det har jeg nettopp nevnt. Vi fikk en stor gruppe med mongolere som ble behandlet som åpenbart grunnløse, men hvor det var saksbehandlingsproblemer knyttet til det. Derfor er det viktig å se på ulikheten internt i disse gruppene. For noen grupper får vi stor tilstrømning fra områder nær oss som vi kjenner godt, vi vet på en måte flyttegrunnene, og vi har kapasiteten, apparatet for tolketjenesten og alt i orden. Der kan vi komme ned i en ganske kort saksbehandlingstid. Vi jobber med – og i sitt tildelingsbrev har UDI fått i oppdrag å komme frem med et opplegg for å følge opp Stortingets vedtak om 48 timers behandlingstid – å få ned tiden på disse sakene godt nok. I tillegg er det viktig å ta logistikken fra politiet til UDI, for asylsøkere opplever jo på en måte at søknadstiden deres har vært mye lengre enn det vi opererer med når det gjelder UDIs saksbehandlingstid, for det kan ta lang tid fra politiet har gjort førsteintervjuet, til sakene kommer inn til UDI. Der er det gjort mye for å få ned behandlingstiden i løpet av den siste tiden. Når det gjelder spørsmålet om kortere saksbehandlingstid, har jeg lyst til å understreke det som går igjen – og som også står i innstillingen – i mine svar. Det er først og fremst i ikke-asylsaker vi har fått en dramatisk nedgang i saksbehandlingstiden. I de andre sakene er det faktisk også kanskje skranker for hvor langt ned vi kan komme, rett og slett på grunn av behovet for å verifisere opplysninger, gå tilbake igjen til hjemlandet. Det vil alltid avhenge av hvem som kommer. Når det gjelder definisjonen av åpenbart grunnløse: Åpenbart grunnløse er definert etter landområder man kommer fra, basert på menneskerettighetssituasjonen og vurderingen der. Det er noe Stortinget tidligere har gitt sin tilslutning til, da spørsmålet om å differensiere behandlingen ble fremlagt under Stoltenberg-regjeringen.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
Jeg ønsker en kortere saksbehandlingstid på alle nivåer. Jeg ønsker ikke at kortere saksbehandlingstid, særlig på grunngitte søknader, skal gå ut over rettssikkerheten til de personene som kommer. Det å etterprøve forhold i hjemlandet er en del av rettssikkerhetsbiten, for å være sikker på at man ikke gjør noen urett som faktisk lider en risiko for å bli forfulgt ved hjemsendelse. Når jeg påpeker at det kanskje kan være en «downside» ved det, synes jeg vi skal være ærlige, vi må være klar over at hvis vi har en veldig hurtig og god saksbehandling i en turbulent verden, har vi en annen strategi enn det jeg tror andre land har – rett og slett å bruke lang tid på det for å virke preventive. Så kan vi si at det er en verdi vi skal ha i vårt samfunn. Det synes jeg er fint at vi har. Men da må vi ikke problematisere så mye at vi faktisk også blir et land som det kommer svært mange asylsøkere til. Vi ser i dag at vi fra enkelte nasjonalitetsgrupper er et valgt land å komme til, fordi vi gir noen opphold av flyktninglignende årsaker. Samtidig har jeg lyst til å si at vi har en reform som gjør at det er vanskeligere å styre definisjonene av disse spørsmålene, idet vi ikke har en instruksjonsrett lenger og ikke lenger er inne i klagebehandlingen. Så jeg synes det er viktig at vi ikke klager på alle tingene på en gang i forhold til asyl- og flyktningområdet. Vi må se at noen av de løsningene vi har, skaper dilemmaer. Min målsetting er å få ned tiden, men min målsetting er også å styre UDI på en måte så vi ikke setter urealistiske målsettinger som vi aldri kan nå. Derfor står det ikke åtte ukers saksbehandlingstid i det tildelingsbrevet som de har fått i år, for det er en urealistisk saksbehandling i forhold til innholdet i sakene. Og det er vel noe av det vi skal lære av den rapporten som Riksrevisjonen nå har kommet med, at kanskje vi i fem-seks år har styrt med urealistiske mål. Ingen organisasjon tar urealistiske mål seriøst hvis det går over lang tid.
Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
I første omgang kan alderstestingen bidra til litt lengre tid. I det lengre løpet tror jeg at alderstesting kommer til å bidra til kortere tid, fordi man rett og slett må konsentrere seg om færre enslige mindreårige. Det er ikke 50 pst. av alle som kommer som enslige mindreårige, som er over aldersgrensen, men av alle som er valgt ut for testing. Og det er en ganske stor andel av de enslige mindreårige som ikke åpenbart er under 18 år, som testes. Det er faktisk mer enn 50 pst. som er enslige mindreårige. Jeg tror dette er et vesentlig område å prioritere arbeidet på. Vi må både få saksbehandlingstiden ned og ikke minst få bosettingstiden ned. I tillegg må vi gi bedre ordninger for barna, slik at flere voksenpersoner får tettere løp med dem i hele denne fasen. Derfor jobber Regjeringen med en ny både mottaks- og bosettings-policy, hvor vi altså skal knytte mottak og bosetting tettere sammen, og som skal gjøre at flere voksenpersoner kanskje følger dem tettere i hele løpet før de kommer i bosettingsprosessen, og de ikke opplever at de blir flyttet fra den ene landsdelen til den andre og må skaffe seg nytt kontaktapparat. Det krever et tett samarbeid med kommunene for å få gjennomført det, det krever kommuner som på forhånd forplikter seg til å ta imot enslige mindreårige, og det krever samarbeid med kommunene om mottaksstrukturen, med en helt annen type mottak enn det vi har. Dette er blant de tingene vi nå drøfter hvordan vi kan få til. Men med en søknadsmasse på nesten 1 000 – som det kan se ut til av tallene – enslige mindreårige ville det vært meget vanskelig å få til. Når vi nå får til alderstestingen, og vi får skilt ut dem som ikke er reelle enslige mindreårige, er det lettere å få til bedre mottaksordninger. Vi kommer til å prioritere å forsøke å få dette til for de yngste av barna, som trenger tettest oppfølging, på kort tid. Jeg har lyst til å minne om at vi i selve asylprosessen behandler enslige mindreårige asylsøkere lettere enn vi behandler de andre, for da tar vi hensyn til at de er barn. Flere får opphold på humanitært grunnlag fordi vi ikke finner familiene deres. Det gjør jo at det er veldig attraktivt å forsøke å bli «enslig mindreårig» i Norge.