Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-12-05:
Med fare for å forlenge finansdebatten unødig tillater jeg meg likevel å minne om at det norske folk nok en gang skal pålegges enda flere unødvendige skatter og avgifter. Fra neste år skal det norske folk få servert en av tidenes mest omfattende skatte- og avgiftsøkninger, med økt moms, økt boligskatt, økt elavgift, økt utbytteskatt, økt passgebyr, reduserte avskrivningsmuligheter for næringslivet og 10 pst. konjunkturavgift på næringsbygg, som altså rammer byggenæringen og distriktene helt urimelig. Budsjettforhandlingene mellom Arbeiderpartiet og sentrum fortonet seg for mange – iallfall utenforstående – som et kappløp mellom de involverte partene i budsjettforliket om hvem som kunne foreslå å øke skattene og avgiftene mest. Selvsagt ble resultatet i budsjettforliket at Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet kokte sammen et gedigent skatte- og avgiftsmåltid, som de skal servere i nyttårspresang til det norske folk. Mens skattene nå senkes i andre land, økes de i Norge – og det attpåtil uten gode grunner i det hele tatt. Budsjettavtalen vil medvirke til at skjermet offentlig sektor vil bygges ytterligere opp på bekostning av privat verdiskapende sektor. I Norge jobber det i dag ca. 745 000 personer i offentlig sektor, og flere skal det altså bli. Er det virkelig fornuftig politikk å øke antall sysselsatte i en fra før av stor offentlig sektor, som kjennetegnes ved at det meste som skjer der, er skjermet mot nærmest enhver konkurranse? Fravær av konkurranse fører til høyere kostnader og mangelfull kvalitet. Et positivt element for norsk økonomi ville ha vært å få til økt produktivitet og bedret kvalitet innen den skjermede offentlige virksomhet. Da er det desidert beste virkemiddel for å få til økt produktivitet og mer fokusering på kvalitet, å innføre omfattende bruk av konkurranse i privat sektor på alle vesentlige områder for offentlig tjenesteproduksjon, som altså i dag er skjermet som offentlige monopolområder og unntatt konkurranse. Fra andre land, og også fra Norge, ser vi at virksom konkurranse om f.eks. å utføre eldreomsorg resulterer i bedre kvalitet på tilbudet til de eldre, samtidig som det skapes et mer stimulerende arbeidsmiljø for de ansatte. I tillegg kan en få den effekt at dette er kostnadsreduserende. Jeg er sikker på at vi må se i øynene at en omfattende fornyelse og modernisering av hele den tunge offentlige sektor blir lite vellykket dersom vi ikke er villige til å ta i bruk konkurranseelementet på de områder der arbeidet i dag utføres av offentlig ansatte i en iallfall tilnærmet monopolstilling. Kommunal og fylkeskommunal sektor utfører i dag hoveddelen av de offentlige velferdstjenestene, som skole, helsestell og eldreomsorg. Men på tross av store ressurser svikter det på flere områder på en måte som ikke er verdig et land som har finansielle ressurser til å løse problemene. Alle partier fremstår i dag som genuint opptatt av å ville sikre landets innbyggere et likeverdig og godt tilbud innenfor disse viktige områdene for offentlige velferdsordninger. Men vi ser altså alle at det blir stadig vanskeligere å nå de ønskede politiske mål som man har satt seg for omfang, nivå og kvalitet i de offentlige velferdstilbudene, selv om altså, som sagt, pengene er der. De flommer som aldri før. Så er spørsmålet nok en gang: Hva skal vi så gjøre? Skal vi fortsette med å forsvare det offentliges tilnærmede enerett til både å levere og utføre velferdsproduksjonen? Eller skal vi åpne for mer marked og konkurranse, og slippe til private løsninger i langt større omfang enn hva tilfellet har vært fram til i dag? Jeg tror helt bestemt at vi må åpne for mest mulig fri konkurranse mellom private og offentlige aktører om å tilby alle grunnleggende velferdstjenester til innbyggerne, og at det ved et slikt stimulerende konkurranseklima vil skapes løsninger som er til beste både for kundene, brukerne og de ansatte. Som et biprodukt får vi kanskje at tjenestene kan utføres rimeligere, og det kommer jo skattebetalerne til gode. Jeg mener bestemt at dette er veien å gå. Jeg håper at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti ser stadig mer positivt på dette med tiden, ellers så tror jeg faktisk de kan glemme hele snakket om fornyelse og modernisering av den offentlige sektor.