Lars Sponheim (Venstre), 2003-06-17:
Jeg skal knytte noen synspunkter til ting som har kommet fram i denne debatten. Jeg må først gi uttrykk for at er det noe jeg tror både er farlig og litt leit, så er det det at de som har engasjementet sitt og hjertet sitt først og fremst plassert i landbruksspørsmål og de områder som vi kaller for de defensive interesser, tror at da gjelder det å snakke minst mulig om det som det er helt legitimt å snakke om samtidig, nemlig om alle de offensive interesser Norge har. Vi mennesker er utrustet slik at vi kan ha opptil flere tanker i hodet samtidig. Og politikk handler ofte om å avveie litt ulike hensyn. Jeg tror det er helt avgjørende at vi klarer å argumentere tydelig for det som er de viktige og helt legitime interesser Norge har i å ha et nødvendig beskyttelsesbehov for landbruket vårt, samtidig som vi kan snakke tydelig og offensivt om alle våre offensive interesser innenfor handel. Vi skal huske at det er få land, om noen, som er så avhengige av å ha markeder utenfor sitt eget land for sine produkter og for sitt næringsliv for å ta vare på sin velferd, som Norge. Det er få land som har en så eksportorientert økonomi som Norge. Skal vi ha en mulighet, og jeg synes det er veldig hyggelig å være landbruksminister og kunne stå her og si det, til å ha en ambisiøs landbrukspolitikk med betydelig budsjettstøtte og en ambisiøs velferdspolitikk – og Stortinget vedtok i går en meget ambisiøs barnehagepolitikk for de neste årene – forutsetter det et næringsliv som i økende grad kan finne markeder for eksport for å finansiere dette. Når det om få dager skal vedtas en fortsatt ambisiøs landbrukspolitikk, med stor budsjettuttelling, forutsetter det et næringsliv som får bra tilgang til markeder ute for norsk produksjon. Slik henger en komplisert samfunnsøkonomi sammen, og det er det helt legitimt å snakke om. Da må det ikke være slik at fordi om utenriksministeren eller noen andre fra Regjeringen av og til snakker om de offensive interessene til norsk næringsliv, blir man beskyldt for at man egentlig ikke tar vare på landbruksinteressene. Eller slik som vi så i vinter, da Regjeringen ble beskyldt for å legge for mye vekt på landbrukets interesser, for da var det mange oppslag med landbruksministeren og interessene i WTO. Men det er altså helt legitimt for Norge og for alle andre land å kombinere sine offensive og defensive interesser. Da må dette avbalanseres. Da må en ikke følge tanken «til ytste egg», som det står i et av Olav H. Hauges dikt, og som enkelte partier i denne salen gjør, og la pendelen slå til den ene eller andre retningen, fullt ut. Så litt om den norske posisjonen. Fra noen hold antydes det at Norge allerede har gått for langt. Norge er altså det landet som har gått kortest i å ville endre sin posisjon. Det er gitt tilslutning fra noen andre land også. Jeg vil våge den forsiktige påstanden – for jeg forstår at det er noen som sier, ikke nøyaktig hvor mye kortere vi skulle ha gått, men at vi har gått for langt når vi har gått kortest i verden – at den viktige rollen for å ta vare på mulighetene for norsk landbrukspolitikk, som vi nå gjør gjennom alliansebygging og forståelse hos mange andre land, hadde vi ikke klart uten at vi hadde meldt oss med på en fornuftig måte i den debatten som foregår i Genève. Norge, ikke minst utenriksministeren og hans departements innsats, bidrog til å samle underskrifter og støtte fra over 70 land for at vi skal ha moderate bevegelser som gjør det mulig å ta vare på landbruket i et land som Norge, men det hadde ikke vært mulig hvis vi ikke hadde meldt oss på banen med et språk som også andre land snakker. Så min påstand er at vi ikke kunne gått kortere om vi skal klare å spille en viktig rolle framover. Men det betyr også at vi må ha øyet veldig skarpt rettet mot at grenser som er for hvor langt vi kan gå, gitt at vi skal ivareta de mål som både regjering og et stortingsflertall har for å ha en ambisiøs norsk landbrukspolitikk. Vi skal merke oss at den norske posisjonen gir fortsatt beskyttelse for de viktige landbruksområdene for Norge som i dag har beskyttelse – litt mindre enn tidligere, men fortsatt en beskyttelse, slik at det vil være billigere å bringe fram norsk produksjon til markedet på disse områdene, enn å importere til en ny og lavere tollsats. Også EUs posisjon gir fortsatt en slik beskyttelse. Så har vi noen områder som i dag ikke lenger har en beskyttelse. Vi ser alle, når vi ser i ostedisken i dag, at vi kan kjøpe norsk ost til omtrent samme pris som importert ost, som er tatt inn til full toll. Selv med det regimet, vet vi at det selges bra fordi det er mange som gjerne vil – heldigvis – ha norsk produksjon. Men til gjengjeld vil vi kunne oppleve at skulle resultatet bli noe i nærheten av det som WTO-administrasjonen la fram, nærmest som en liten «wake up call» i vinter, fordi posisjonene var fastlåste, vil det få dramatiske konsekvenser for de tradisjonelle landbruksområdene. Det fattige lands interesser er viktig i disse sammenhengene. Jeg vil også prøve å bidra her. Jeg tror Senterpartiets leder har veldig rett når hun påpeker at her kreves det en viss nyanse, og ikke at man med litt bred pensel maler om de fattige lands interesser. Jeg hadde gleden av – jeg skal komme med to interessante eksempler – å møte en grønnsakbonde i Zambia rett før jul. Han hadde ikke stor gård, den ville vært liten selv i norsk målestokk, med 20–30 dekar i produksjon. Der har man den fordelen at tar man opp gulroten den ene dagen, kan man så den neste dagen, og slik kan det fortsette hele året. Det betyr at et lite areal tross alt kan bli et ganske stort areal, fordi man kan produsere mye. Men han hadde klart – gjennom et samvirkeorganisert eksportprogram til Europa – å bygge opp en liten bedrift på disse dekarene. Han hadde – foruten seg selv og sin familie – fire ansatte, med familier, som fikk en rimelig inntekt i Zambia. Dette var basert på produksjon av ferske grønnsaker til Europa. Det overskuddet dette gav denne bonden, gjorde det mulig for ham å investere i et vanningsanlegg. Å grunnbore og hente opp vann kostet 15 000 kr, og det gav en betydelig mulighet til å produsere mat på et så lite areal, under klimaforhold der vann er den store begrensende faktoren. Dette lærte naboene av, og dette var i ferd med å spre seg rundt. Det gjorde at fordi han kunne eksportere, og få et lite overskudd, ble det mulig å produsere og levere mye mer mat – også ofte til eget lands befolkning. Det går ikke an bare å si at man eksporterer sin egen befolknings mat. Tvert imot, nettopp det at man tjener noen kroner, gjør det mulig å investere i enkel teknologi, som er nødvendig for å produsere mye mer mat, også til egen befolkning. Såpass kompliserte sammenhenger tror jeg vi må kunne ha med oss. Det andre eksemplet jeg vil nevne, var mitt møte med en stor sukkerfabrikk i Mosambik – med 10 000 ansatte. Det som gjorde dette mulig – selvsagt gjennom at det er veldig lave lønninger i Mosambik, men tross alt er det en forskjell fra ingen lønn til det å kunne skaffe mat til familien, og det var helt avgjørende for den sukkerfabrikken, og jeg fikk anledning til å gå litt tungt inn i tallene – var at Mosambik hadde mulighet til å beskytte sitt sukkermarked mot import fra andre land. For selv om arbeidskraften er billig, er det mange andre kostnader som blir høye i slike land – infrastrukturen, transporten ut, investeringer, teknologien. Veldig mange ting blir likevel så dyre at man ikke har sjanse til selv med forsvinnende lave lønninger, å konkurrere med andre land, f.eks. Brasil og Argentina, når det gjelder sukker. Det var helt avgjørende for Mosambik i den fasen de er i nå, å ha en beskyttelse for sin egen matproduksjon. Men de var også helt avhengige av, for å ha lønnsomhet i den bedriften, å slippe til på EUs marked med tollfrie kvoter for å ta ut veldig høye priser av EUs marked. Alternativet, nemlig et helt fritt marked, fri konkurranse på sukker, ville feid sukkerproduksjonen ut av store deler av Afrika til fordel for mellominntektsland med en helt annen konkurransekraft. Og et viktig kjernepunkt er nettopp å gi disse landene, som har en lav konkurransekraft i forhold til sine konkurrenter i mellominntektsland, en eksklusiv adgang f.eks. til det norske markedet, slik den norske regjering har gjort i sin politikk på dette området. Jeg har også kort lyst til å si i denne sammenhengen når det gjelder Regjeringens politikk for mat som rettighet, at det er jo ikke en rettighet til ikke å kunne få import av mat eller et lands rett til å være alene om å brødfø sin befolkning. Det er borgernes rett til å kunne kreve av sin stat at de legger til rette for at den enkelte kan utnytte et handlingsrom til å skaffe seg og sin familie mat, enten ved å produsere den selv, ha økonomi til å kunne kjøpe den, at det er tilgang på mat gjennom butikker, og at det er en infrastruktur, og i verste fall ha en nødvendig matforsyning for dem som ikke evner å få det til. Og en slik rettighetstankegang – borgernes rettigheter i en stat – tror jeg er ganske avgjørende for at vi kan få en matpolitikk og en landbrukspolitikk som gjør at folk kan forsynes. Jeg tror vi skal være veldig forsiktige i en debatt som denne med å spekulere i hvor langt Norge kan og bør gå. Det et litt av poenget med å ha en regjering som har fullmakter til å være operativ, at en løpende må kunne vurdere dette. Men skåret til beinet: Det sentrale punktet for norsk landbruk er spørsmålet om markedsadgang, at det er mulig gjennom nødvendige tollsatser å kunne ha en produksjon i Norge. Vi er et høykostland, og i tillegg har Vårherre sørget for at vi har klimatiske og andre forhold som gjør at det er meget vanskelig å produsere store volumer til lave priser. Det er derfor nødvendig for oss, skal vi ha en produksjon, å kunne tilby priser til norske produsenter som gjør det mulig å dekke i alle fall variable kostnader, og at det gis bidrag til de faste. Jeg tror også det vil være rom for at vi klarer å bruke budsjettmidler til å kunne produsere kollektive goder. For det er slik at vi kan transportere kjøtt fra en bonde i Argentina til Norge, men vi kan ikke transportere kulturlandskap og viktige miljøverdier fra en bonde i Argentina til Norge – det må norske bønder produsere.