Abid Raja (Venstre), 2014-04-03:
Bakgrunnen for denne saken er Riksrevisjonens undersøkelse av statens arbeid med CO2-håndtering. En samlet komité er enig i at vi må sette oss djerve mål i klimapolitikken, og at utviklingen av ny teknologi er et sentralt virkemiddel i klimapolitikken, både nasjonalt og internasjonalt. Det var også noe av bakgrunnen for at Riksrevisjonen startet undersøkelsene sine av statens arbeid med CO2-håndtering. Målet med undersøkelsene var for det første å vurdere hvordan Olje- og energidepartementet sikret at Stortingets mål om fangst og lagring av CO2 ble realisert. Målet var også å belyse ressursbruken og framdriften i prosjektene. Undersøkelsen omfatter perioden 2006–2012. I perioden 2007–2012 har staten brukt 7,4 mrd. kr til CO2-håndteringsprosjektene. Staten har brukt om lag 5 mrd. kr på planlegging og gjennomføring av testsenteret, og det har medgått nesten 2 mrd. kr til planlegging av fullskala CO2-fangst og -lagring. I dette regnestykket ligger altså ikke kostnadene for fullskala fram til terminering og de etterpåfølgende kostnadene. De nevnte kostnadene er kun til og med 2012. Dette er store summer. Riksrevisjonen påpekte i sin rapport at de høye kostnadene representerte en risiko for at utbyttet av satsingen ikke ville stå i forhold til den økonomiske innsatsen. Men selv mener jeg at det er verdt å bruke store summer om man først virkelig etterstreber å nå målet, og særlig om man faktisk når målet. Det er små summer om man tar i betraktning det alvoret klimaforandringene truer med. Men det er gigantiske summer om det blir stående som sløsing med offentlige midler. Sett i dette lys avdekket Riksrevisjonens undersøkelse en rekke alarmerende funn. Særlig alvorlig var Riksrevisjonens funn av at det har vært få virkemidler for god kostnadsstyring og rask framdrift i fangstprosjektene på Mongstad. Det er også alarmerende at inngåtte avtaler har begrenset statens styringsmuligheter, og at det har vært utfordrende for Gassnova å ivareta statens interesser. Dette er meget sterke fakta som en ikke kan snakke seg bort fra. Det har vært en grundig behandling av Mongstad-prosjektet i komiteen. I tillegg til befaring til Mongstad har komiteen avholdt tre dager med kontrollhøringer. Et stort persongalleri har blitt invitert og deltatt i høringene. Jeg viser til innstillingen, hvor det framgår kronologisk oversikt over hvem som deltok. Komiteen besluttet noen overordnede problemstillinger som skulle legges til grunn for høringene. Problemstillingene er gjengitt, men blant hovedspørsmålene var: «Er det forhold ved statens håndtering av arbeidet med fullskala fangst og lagring av CO2 som har vært klanderverdig? Tok regjeringen Stoltenberg II nødvendige grep – juridisk, økonomisk og politisk – for å påse at fullskalaanlegg for CO2 kunne blitt realisert?» Selv mener jeg dette har vært noe av kjernen i komiteens undersøkelser. Flertallets merknader i denne saken er fra et solid, stort og bredt flertall bestående av fem av Stortingets åtte partier, nemlig Venstre, Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Miljøpartiet De Grønne. Det er ikke tidsramme for å gi hele bakgrunnen for Mongstad-saken. Da måtte linjer blitt trukket tilbake til Bondevik I-regjeringen og starten på gasskraftsaken. Men for å forstå den nære sammenhengen i Mongstad-saken, må vi iallfall tilbake til daværende statsminister Jens Stoltenberg, som i sin nyttårstale til det norske folk i 2007 sa følgende: «Norge påtar seg en pionerrolle når vi har bestemt at gasskraftverket på Mongstad skal ha rensing av klimagassen CO2. Vi skal gjøre dette mulig.» Så fulgte referansen til president Kennedy i talen, og hvordan Stoltenberg og hans regjering skulle lykkes med det som skulle være vår nasjons, Norges, månelanding. Det tok ikke lang tid fra 2007, og særlig etter skrinleggingen og under høringen, før Stoltenberg i media forsøkte å gjenfortelle historien fullstendig annerledes, som om månelandingen ikke var rensing av gasskraftverket på Mongstad, fullskalaprosjektet, og som om månelandingen faktisk har skjedd med testsenteret. Det er derfor nødvendig å huske de to første setningene fra nyttårstalen – og jeg siterer igjen: «Norge påtar seg en pionerrolle når vi har bestemt at gasskraftverket på Mongstad skal ha rensing av klimagassen CO2. Vi skal gjøre dette mulig.» Dette skulle være vår nasjons månelanding, ingen tvil. Rensing av gasskraftverket med fullskala fangst og lagring var selve målet. Det tjener derfor ikke tidligere statsminister Stoltenberg særlig, eller andre for øvrig, til ære å forsøke å vri på historien i ettertid. Flertallet i komiteen mener den avgåtte statsministerens løfte til det norske folk i nyttårstalen var usedvanlig klar tale og hadde forventet at den rød-grønne regjeringen ville gjøre hva den kunne for å innfri det som ble lovet. Dette har ikke skjedd. Tvert imot gikk de tilbake på løftet, endret strategien og forlot pionerrollen underveis på ferden, inntil det hele havarerte i september 2013. Strategien og fokuset for Mongstad gikk fra «raskest mulig» realisering av fangst og lagring til «billigst mulig», og endte med «ingen rensing». Og vi kan konstatere at månelandingsprosjektet ble stanset først etter at det var klart at de rød-grønne partiene hadde tapt valget i 2013, men før regjeringsskiftet hadde funnet sted. Kritikken i Riksrevisjonens rapport og påpekningen av svakhetene ved gjennomføringen av CO2-fangst og -lagringsprosjektet på Mongstad er verken er ny eller overraskende. De fleste svakhetene som Riksrevisjonen identifiserer, har vært påpekt og drøftet i Stortinget gjentatte ganger de senere årene. Jeg kjenner meg derfor ikke igjen i tidligere statsminister Jens Stoltenbergs påstander i komiteens høring om enstemmighet og bred tilslutning i Stortinget til utvikling og framdrift i Mongstad-prosjektet. Det mest sentrale virkemiddelet staten hadde for å sikre framdriften i arbeidet med fullskala fangst og lagring av CO2 på Mongstad var utslippstillatelsen som ble gitt til kraftvarmeverket. Det presiserte vi fra Venstres side allerede da avtalen kom opp i Stortinget og tillatelsen skulle gis. Statens egen fagmyndighet på området, Statens forurensingstilsyn, nå Miljødirektoratet, anbefalte, på lik linje med Venstre, i 2006 å stille krav om fullskala fangst og lagring av CO2 fra første dag. Begrunnelsen som ble gitt, var at det i motsatt fall ville være en reell mulighet for at CO2-fangst ikke kom på plass som forutsatt. Det er lett å se at dette også var gode råd som regjeringen burde ha fulgt, men som den valgte å neglisjere. Et krav om fullskala rensing fra dag én ville gitt de riktige insentiver til å realisere prosjektet. Miljøverndepartementet og SVs miljøstatsråder valgte dessverre å se bort fra denne faglige anbefalingen. Mongstad-saken har vært politisk kontroversiell fra oppstarten i 2006. Tidsplanen for fullskala fangst og lagring av CO2 på Mongstad var en sentral del av det politiske kompromisset i regjeringen som førte til at Statoil fikk konsesjon til å bygge kraftvarmeverket i 2006 uten rensing fra dag én. Gjennomføringsavtalen fra 2006 var i strid med Soria Moria-erklæringen, som ble lagt til grunn for det rød-grønne regjeringssamarbeidet høsten 2005, og gikk på tvers av SVs krav om at alle nye gasskraftverk skulle ha rensing fra dag én. Den svært detaljerte utslippstillatelsen fra Miljøverndepartementet skulle være en garanti for at rensing ville komme på plass i tråd med den fastsatte tidsplanen. Utslippstillatelsens sentrale betydning for prosjektet ble understreket da gjennomføringsavtalen ble lagt fram for Stortinget, hvor det sto følgende: «Miljøverndepartementets utslippstillatelse av 12. oktober 2006 og gjennomføringsavtalen mellom staten og Statoil om CO2-håndtering på Mongstad danner utgangspunktet for bygging av fangstanlegg for CO2 på Mongstad.» Regjeringen Stoltenbergs beslutning om utsettelse av investeringsbeslutningen for fullskalaanlegget i mai 2010 skapte voldsom debatt både i offentligheten og på Stortinget. Det ble fremmet mistillitsforslag da en samlet opposisjon mente at daværende olje- og energiminister Terje Riis-Johansen i tiden forut for regjeringens beslutning om å utsette investeringsbeslutningen for fullskalaprosjektet ikke hadde overholdt opplysningsplikten overfor Stortinget. Opposisjonen mente at Stortinget ikke i særlig grad var blitt informert om alvorlige faglige motforestillinger til regjeringens tidsplan for – og gjennomføring av – fullskalaprosjektet. Dette var forhold som regjeringen var blitt gjort kjent med gjennom en rekke rapporter fra Gassnova fra 28. januar 2009 og fram til beslutningen om utsettelse ble fattet over ett år senere. Også den gang var det et mellomliggende stortingsvalg mellom det tidspunktet regjeringen ble kjent med at prosjektet måtte utsettes, og det tidspunktet beslutningen om utsettelse ble formelt fattet i regjeringen og offentliggjort. Mistillitsforslaget ble fremmet av en samlet opposisjon i forbindelse med behandlingen av revidert budsjett for 2010. Regjeringens håndtering av utslippstillatelsen for kraftvarmeverket på Mongstad har videre vært gjenstand for debatt i Stortinget gjentatte ganger. Det er derfor ikke riktig, som Stoltenberg har framholdt, at det har vært enstemmighet og bred tilslutning i Stortinget til utvikling og framdrift i Mongstad-prosjektet. Jeg vil i tilknytning til utslippstillatelsen også vise til Erik Solheims brev til energi- og miljøkomiteen av 12. mai 2010, hvor han skriver: «Regjeringen ønsker å gjennomføre fullskala CO2-håndtering på Mongstad, og det er derfor ikke aktuelt å trekke tilbake utslippstillatelsen. Vilkår og frister i en utslippstillatelse etter forurensningsloven kan endres dersom dette anses nødvendig når rammebetingelser og forutsetninger endrer seg.» Slike signaler undergraver troverdigheten til norske miljømyndigheter. Vilkårene i utslippstillatelsen, som skulle sikre framdriften i arbeidet med fullskala rensing, og som skulle være riset bak speilet dersom partene i avtalen ikke overholdt sine forpliktelser, ble gjort til en pragmatisk fortegnelse over ansvarsforhold som kan endres dersom det skulle oppstå endringer i rammebetingelser eller forutsetninger. Konsekvent håndheving av utslippstillatelsen er i realiteten det eneste troverdige virkemidlet regjeringen sitter igjen med for å sikre realisering av fullskala rensing på Mongstad. Det er verdt å merke seg at selv om det står i utslippstillatelsen for kraftvarmeverket at det skal tilrettelegges for fangst og lagring av CO2, ble det altså ikke gjort. Dermed ville det påløpe ekstra kostnader å bygge fangstanlegget fordi en måtte bygge om kraftvarmeverket. Dette var en ytterligere svakhet ved gjennomføringsavtalen. Gassnova sa under høringen: «Ut fra en teknisk, industriell, ideell situasjon ville man planlagt kraftverk og fangstanlegg sammen». I kontrast sa Jens Stoltenberg i høringen at fullskala rensing fra dag én ville «utsette kraftvarmeverket med mange, mange år», og at Statoil «ikke kunne godta en slik avtale». Dette viser at fangst og lagring av CO2 ikke var det eneste målet med avtalen, men at det var like viktig å gi Statoil tillatelse til å bygge kraftvarmeverket på Mongstad. Avslutningsvis, når det gjelder forholdet rundt utslippstillatelsen, vil jeg bemerke at Riksrevisjonens rapport og komiteens høringer har vist at regjeringen i liten grad benyttet seg av vilkårene i utslippstillatelsen til å sørge for framdrift i arbeidet med fangst og lagring. Det reelle pressmidlet uthulet regjeringen selv, noe som er å kritisere. Det har blitt gjentatt, og blir det sikkert også i debatten i dag, at Stortinget har stemt for fullskalaanlegget på Mongstad gjennom alle proposisjoner og budsjetter som regjeringen har lagt fram. Det må jeg knytte noen kommentarer til alt nå. Stortinget har, helt fra konsesjonen til kraftvarmeverket på Mongstad ble gitt og gjennomføringsavtalen ble inngått i 2006, bedt regjeringen om å få fram alternative prosjekter for fullskala CO2-fangst og -lagring. Jeg kan f.eks. vise til at Stortinget i forbindelse med behandlingen av gjennomføringsavtalen i 2007 ga regjeringen følgende instruks: «Komiteen anmoder Regjeringen om å legge til rette for å få frem ytterligere prosjekter for CO2-håndtering, hvor teknologiutvikling, demonstrasjon og kvalifisering av norsk teknologi kan starte raskt.» Også i Meld. St. 9 for 2010–2011, Fullskala CO2-håndtering, ble det redegjort for at Gassnova skulle gjennomføre et utredningsarbeid hvor hensikten var å bidra til en bred og oppdatert kartlegging av mulighetsområdet for realisering av fullskala fangst og lagring av CO2 utover prosjektet på Mongstad, den såkalte CCS-mulighetsstudien. Resultatene fra dette arbeidet skulle inngå i regjeringens arbeid med klimameldingen og regjeringens arbeid med CO2-fangst og -lagring. Men arbeidet med CCS-mulighetsstudien ble forsinket og inngikk derfor ikke som en del av regjeringens arbeid med klimameldingen, slik regjeringen varslet i Meld. St. 9 for 2010–2011. Stortinget, gjennom behandlingen av klimameldingen i 2012, ga derfor regjeringen i oppdrag å utvide og sluttføre CSS-mulighetsstudien, slik at det skulle bli mulig å ta stilling til aktuelle prosjekter for fullskala CO2-fangst og -lagring utover Mongstad. Jeg konstaterer at regjeringen Stoltenberg ikke på noe tidspunkt kom tilbake til Stortinget med en utredning av alternative prosjekter for fullskala CO2-fangst og -lagring utover Mongstad – dette til tross for gjentatte anmodninger fra Stortinget om å gjennomføre en slik utredning i årene 2007–2013, og dette til tross for at Stortingets ambisjon om å realisere minst ett fullskala anlegg for fangst og lagring av CO2 innen 2020, var basert på forutsetningen om at en slik utredning skulle gjennomføres og forelegges Stortinget så raskt som mulig. I tillegg vil jeg presisere, på vegne av Venstre, at vi mente at det ikke skulle bygges et kraftvarmeverk på Mongstad uten samtidig rensing fra dag én. Jeg vil også presisere at Venstre allerede i statsbudsjettet for 2013 gikk imot videre overføringer til fullskalaprosjektet på Mongstad, siden det allerede den gang var tydelig hvilken vei dette ville gå. Venstre mente den gang, som ettertiden har vist var rett, at det heller var riktig å se på alternative prosjekter. Jeg bruker såpass mye tid på dette fordi det at Stortinget, på bakgrunn av den informasjonen som ble gitt fra regjeringen, delte målet om å realisere fullskala anlegg innen 2020, og støttet regjeringen i dette, verken kan eller bør kunne brukes av de rød-grønne politikerne som et bevis på at det ikke har vært kritiske innvendinger mot prosjektet. Det er på grensen til bevisst forsøk på historieforfalskning. Og det har blitt forsøkt gjort av enkelte representanter. I komiteens høring med Jens Stoltenberg begrunnet han avslutningen av fullskalaprosjektet på Mongstad på følgende måte: «Det er flere grunner til at vi valgte å ikke gå videre med rensing av utslippene fra kraftvarmeverket på Mongstad. For det første ville kostnadene bli vesentlig større enn tidligere anslått. Da prosjektet første gang ble lansert, tilsa foreløpige, usikre, grove anslag at det ville koste rundt 5 mrd. kr. Nå er anslagene nærmere 25 mrd. kr. For det andre er utslippene fra anlegget vesentlig lavere enn tidligere anslått. Opprinnelig var utslippene om lag én million tonn CO2 per år. Nå er utslippene om lag en halv million tonn CO2 per år – dvs. at mens kostnadene er femdoblet, er utslippene halvert. Det betyr at miljøgevinsten sett i forhold til kostnadene er blitt kraftig redusert.» Informasjon som framkom, bl.a. fra Gassnova, i løpet av komiteens videre høringer, avslørte store svakheter i Stoltenbergs forklaring, spesielt når det gjelder kostnader. Tidligere styreleder Johan Nic. Vold uttalte i den samme høringen følgende om anslaget på 20–25 mrd. kr: «Det var ekstremt høyt i forhold til andre typer prosjekter som vi hadde kunnskap om på den tiden. Det førte til en arbeidsprosess, en samordning og en strømlinjeforming av prosjektet, hvor man gikk tilbake til forpliktelsene som Statoil hadde fått i utslippstillatelsen. Dermed forsvant i realiteten de 25 mrd. kr, etter mitt syn». Videre sa han: «Vi vet egentlig ennå ikke hva den endelige kostnaden skulle være, for nå var det et arbeid mot 2014, den såkalte DG2, hvor man skulle få det første nye budsjettanslag, og mot 2016, da man skulle treffe en beslutning. Men disse tallene har vi jo ikke – bare for å oppklare når det gjelder de 25 mrd. kr.» Det er bare å konstatere at tidligere statsminister Jens Stoltenberg i komiteens høring, som begrunnelse for regjeringens beslutning om å stanse fullskalaanlegget på Mongstad, opererte med kostnadsanslag som ifølge statens eget selskap, Gassnova, ikke lenger eksisterer. Beløpet på 25 mrd. kr, som Stoltenberg viste til, kom først på banen som et grovt anslag for prosjektdesign fra Statoils masterplan i 2009. Da inkluderte beløpet CO2-fangst fra kraftvarmeverkets to turbiner og fra krakkeren på raffineriet, til sammen mer enn 2 millioner tonn CO2. I Meld. St. 9 for 2010–2011 var prislappen fremdeles den samme, men innholdet endret til nedskalert CO2-fangstanlegg samt kostnader til lagring. Jeg konstaterer også at den rød-grønne regjeringen valgte å stanse fullskalaprosjektet kun få måneder før neste beslutningstidspunkt, også kalt DG2. På dette stadiet ville man fått et nytt og oppdatert kostnadsanslag basert på den prosjektdesignen man da jobbet med, et kostnadsanslag det er grunn til å tro ville vært langt lavere enn det Jens Stoltenberg opererte med i høringen. Jeg har også merket meg at den rød-grønne regjeringen valgte å ikke involvere Gassnova i beslutningen om å stanse fullskalaprosjektet. Nåværende styreleder i Gassnova, Einar Steensnæs, bekreftet i komiteens høring at Gassnova aldri ble spurt av departementet om hvorvidt de nå skulle terminere fullskalaprosjektet, eller om det burde fortsette. Det er veldig rart, mye av dette, hvordan den avgåtte regjeringen har holdt på. Den rød-grønne regjeringen bestemte seg for å offentliggjøre beslutningen om å legge ned fullskalaprosjektet på Mongstad den 20. september 2013. Da sendte man ut en felles pressemelding fra daværende olje- og energiminister Ola Borten Moe og daværende miljøvernminister Bård Vegar Solhjell, som ble innledet med følgende avsnitt: «Fangst og lagring av CO2 er en sentral del av regjeringens klimasatsing. For å styrke satsingen legges nå arbeidet med CO2-håndtering om. Fullskala CO2-fangst på Mongstad avvikles og erstattes av et program for fangst og lagring av CO2.» Videre står det, som sitat fra daværende miljøvernminister Bård Vegar Solhjell: «Vi står nå ved et veiskille der vi må vurdere om fullskalaprosjektet bør videreføres på Mongstad. Regjeringen har kommet til at det er bedre å åpne for andre mulige prosjekter som kan realiseres innen 2020». I høringen 4. februar i år, hvor tidligere miljøvernminister Bård Vegar Solhjell ble utfordret på hvorvidt pressemeldingen ga et sant og riktig bilde av situasjonen, svarte representanten Solhjell følgende: «Eg vil seie at på det tidspunktet – og no – var mi vurdering, som eg har sagt, at sjansen for å lykkast med eit fullskalaprosjekt innan 2020 og kome vidare med den norske CCS-satsinga ville auke viss vi la om strategien, etablerte ein strategi der vi forsøkte å finne eit anna anlegg eller andre metodar, finne eit anlegg i Noreg som vi kan ha fullskala på, og styrkje nokre andre sider ved den satsinga.» Da Solhjell i høringen ble spurt om hvilke alternative prosjekter han og regjeringen hadde i tankene da beslutningen ble tatt om å stanse fullskala på Mongstad, svarte han: «Det vil eg ikkje gå inn i no. Det var heilt bevisst at vi ikkje la fram nokon prosjekt.» Komiteens solide flertall, bestående av fem av åtte partier, mener pressemeldingen fra de daværende statsrådene Ola Borten Moe og Bård Vegar Solhjell var sterkt misvisende og egnet til å villede leserne om de faktiske realiteter i saken. Regjeringen Stoltenbergs arbeid med fullskala CO2-fangst og -lagring endte med fullstendig havari både på Mongstad, Kårstø og andre mulige lokaliteter. Og det forelå ikke et eneste konkret alternativt prosjekt for fullskala anlegg da regjeringen forlot kontorene. Det er utvilsomt slik at de to nå avgåtte statsrådene Ola Borten Moe og Solhjells forsøk på å framstille den endelige skrinleggingen av fullskalaanlegget på Mongstad som en styrking av satsingen på fangst og lagring av CO2, er kritikkverdig. Jeg vil også knytte noen kommentarer til åpenhet og innsyn. Det har vært vanskelig å få innsyn og oversikt over sakskomplekset. Jeg forstår at en del av prosjektet inneholder kommersiell, konfidensiell informasjon som det ikke er ønskelig at tilflyter offentligheten. I saker med så stor offentlig interesse og som koster så mye, må jeg likevel understreke at offentlighet og åpenhet er ekstra viktig, og at staten må bestrebe seg på mest mulig offentlighet. Selv om informasjonen om statens kostnader har vært tilgjengelig, har tallene ikke vært gjennomsiktige og etterprøvbare. Eksempelvis kan det i denne forbindelse vises til at det helt fram til komiteens høring verserte usikkerhet rundt kostnadsestimatet på 20–25 mrd. kr. Denne summen kom først opp i Statoils masterplan i 2009 og har helt fram til prosjektets avslutning i 2013 vært det gjeldende kostnadsestimatet. Men de faktiske tiltakene som det er beregnet for i estimatet, har endret seg over tid, slik at krakker, én eller to gassturbiner og spørsmålet om transport og lagring, på ulike tidspunkt har vært ute eller inne av kostnadsestimatet. Større åpenhet og klarhet rundt slike elementære deler av så omfattende og teknisk komplisert prosjekt er avgjørende for at Stortinget skal kunne føre kontroll med framdriften. Dette gjelder særlig for et prosjekt med så stor offentlig interesse og lansert som et tiltak for å rense Norges største næring for klimagasser. Det må kunne forventes at velgerne i større grad skal kunne følge med på den grunnleggende framdriften enn det som har vært tilfellet for arbeidet med fangst og lagring av CO2 på Mongstad. Jeg mener regjeringen burde ha gitt en mer realistisk omtale av prosjektets framtid etter at kostnadsestimatet på 25 mrd. kr kom fram i Statoils masterplan i 2009. Prosjektet, og målsettingen om kutt i norske klimagassutslipp, ville vært tjent med at man fikk en reell debatt om hvordan kostnadene kunne bringes vesentlig ned, og at beslutninger om prosjektets framtid ble fattet tidligere. Det er også verdt å merke seg at det ikke har vært noen uavhengig kvalitetssikring av estimater og planer. Flertallet i komiteen stiller spørsmål ved om den reelle beslutningen om skrinleggingen av Mongstad-prosjektet var tatt før revidert budsjett 2013. I revidert budsjett 2013 varslet den nå avgåtte regjeringen Stortinget om at de ville avsette mer penger til fullskalaprosjektet. Det vises til Prop. 149 S for 2012–2013, hvor det står: «På denne bakgrunn foreslås midlene til fullskalaprosjektet økt med netto 35 mill. kroner, fra 806 mill. kroner til 841 mill. kroner i 2013.» Jeg vil i den sammenheng vise til Innst. S. nr. 210 for 2002–2003, hvor en enstemmig kontroll- og konstitusjonskomité fastslo følgende om opplysningsplikten: «Komiteen vil hevde at regjeringen må ha plikt til å la alvorlige faglige motforestillinger fremgå av saken selv om disse er i strid med regjeringens forslag. Videre må regjeringen ha ansvar for å opplyse om usikkerhet opplysninger er beheftet med.» Og videre: «Komiteen vil også understreke regjeringens plikt til å legge fram viktige opplysninger som kommer den i hende etter at saken er fremmet for Stortinget.» Verken tidligere statsminister Stoltenberg eller de tidligere statsrådene som møtte i komiteens høringer, har frambrakt opplysninger som kunne avkrefte at regjeringen reelt hadde bestemt seg for å avslutte fullskalaprosjektet på Mongstad på et langt tidligere tidspunkt enn i september 2013. Dette sammen med at det ikke har kommet nye opplysninger om selve prosjektet etter revidert budsjett 2013 – noe verken Stoltenberg eller tidligere statsråder kunne gi noe svar på i høringen – stiller spørsmål ved tidspunktet for den reelle beslutningen til den avgåtte regjeringen. Jeg vil også få lov til å knytte noen kommentarer til teknologisenteret på Mongstad. Teknologisenteret skal bidra til teknologiutvikling for økt global utbredelse av anlegg for CO2-fangst. Formålet er å kvalifisere og teste teknologier, høste erfaringer og bidra til spredning av løsninger for fangst og lagring av CO2. Riksrevisjonen peker i sin rapport på at testsenteret er realisert med høyt ambisjonsnivå og høy standard, men at høye kostnader kan redusere interessen for økt industriell deltakelse. Riksrevisjonen anbefaler derfor departementet å sikre langsiktig bruk av testsenteret gjennom bl.a. å vurdere ytterligere tiltak for å redusere driftsutgiftene og motivere til bredere industriell deltakelse. Jeg ser fram til oppdatert informasjon om arbeidet med å redusere driftsutgiftene på TCM i framtidige budsjettproposisjoner. Jeg vil avslutningsvis si noe om veien videre. Selv om fullskalaprosjektet var komplekst, var de opprinnelige målene for gjennomføring av fullskala karbonfangst og -lagring på Mongstad realistiske. Men det er på det rene at Stortingets opprinnelige målsetting om fullskala fangst og lagring av CO2 på Mongstad, kjent som månelandingen, ikke er blitt gjennomført. Et prosjekt som var forespeilet å fange og lagre opp mot 2 millioner tonn CO2 per år, har overhodet ikke lyktes med å lagre noe CO2. Jeg vil vise til at en samlet komité har merket seg at Riksrevisjonen mener en avklaring av juridisk og organisatorisk rammeverk for transport og lagring av CO2 er en forutsetning for å få på plass fullskala fangst- og lagringsprosjekt. Riksrevisjonen anbefaler at departementet styrker arbeidet med å få på plass juridiske og kommersielle rammebetingelser for transport og lagring av CO2. Komiteen er enig i dette og forventer at departementet følger opp denne anbefalingen. Komiteen mener også at selv om Stortinget har sluttet seg til regjeringens forslag om å skrinlegge Mongstad-prosjektet, er en styrking av statlig arbeid med kostnadskontroll og effektiv framdrift for eventuelle nye prosjekter helt avgjørende. Det er en viktig oppgave for Norge å bidra til å redusere kostnader knyttet til fangst og lagring av CO2 fra industri og fossil kraftproduksjon, men flertallet i komiteen mener man burde hatt en helt annen prosess for utvelgelse av fullskala renseanlegg i Norge. Flertallet, bestående av medlemmene fra Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Miljøpartiet De Grønne og Venstre, har etter en samlet sammensatt helhetsvurdering, hvor en rekke momenter og forhold har pekt seg ut, kommet til den slutning at det er nødvendig og riktig å foreslå for Stortinget å fatte vedtak om kritikk. Det er flere forhold isolert sett som alene er nok til å uttrykke kritikk mot den avgåtte regjeringen Stoltenbergs arbeid med CO2-håndtering. Riksrevisjonens rapport er i seg selv kraftig kost, og fem av åtte stortingspartier mener at alle disse forhold samlet sett er så alvorlige og graverende at komiteens flertall – alle unntatt representantene fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, tilhørende den forrige regjeringen – finner det nødvendig å fremme forslag for Stortinget om å fatte vedtak om slik kritikk. Til slutt vil jeg derfor tilrå det forslaget til vedtak som flertallet står bak.