Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-01-29:
Også dagens debatt om EØS illustrerer at stortingsflertallet viser skuffende liten vilje til å drøfte de utfordringene EØS-avtalen stiller det norske folkestyret overfor, og hvor dypt avtalen griper inn i norsk samfunnsliv – langt dypere enn forsikringene som de ansvarlige statsrådene gav oss i 1992. Forsikringene fra den gang fra dem som framforhandlet avtalen, er rett og slett ikke holdt. EØS-avtalen var ment som en overgangsordning i sin tid. Jeg har en bestemt følelse av at avtalen var ment å gjelde inntil det norske folk hadde rettet opp den «feilen» som oppstod da vi stemte nei i 1972. Som en overgangsordning kunne avtalen vært god. Som en permanent løsning er den en ulykke. Det syns etter hvert å være slik at det er mange som enten har planer om å gå eller allerede har gått i tenkeboksen når det gjelder EU-medlemskap. Det etterlyses en åpen og fordomsfri debatt. Etter vår vurdering bør mange tenke nytt om EØS. Norsk Utenrikspolitisk Institutt la i fjor fram en rapport hvor Norges ulike tilknytningsmuligheter til EU er grundig utredet. NUPI konkluderte med at en sveitsisk modell er et realistisk alternativ både til EØS og til EU-medlemskap. Sveits takket som kjent nei til den framforhandlede EØS-avtalen og forhandlet i stedet fram sju bilaterale avtaler på det som Sveits oppfattet som relevante sektorer for seg. Den sveitsiske avtalen inneholder, i motsetning til EØS-avtalen, ingen forpliktelser til å tilpasse sveitsisk lovgivning til EUs lovgivning. Sveits kan derfor la være å overta EU-lover innenfor de sju avtaleområdene. Sveitsisk NHO, Economiesuisse, har lagd en utredning om EU-medlemskap hvor organisasjonen slår fast at verken EU-medlemskap eller EØS-avtale er et bedre alternativ enn den avtalen de har. Organisasjonens klare anbefaling er å bygge på de bilaterale handelsavtalene med EU. Sveitsisk næringsliv er med andre ord tilfreds. En sveitsisk modell er etter vår oppfatning et godt og realistisk alternativ til EØS. Jeg oppfatter det derfor som ytterst arrogant av de aktørene i norsk politikk og norsk presse som har avvist en avtaleform som et europeisk land allerede har med EU. Regjeringas påstand om at det ikke finnes noe alternativ til EØS, har utvilsomt snevret inn forhandlingsrommet vårt under arbeidet med utvidelsen. En slik innstilling har definitivt ikke styrket vår forhandlingsposisjon. Snarere kan det virke som om Regjeringa har vært innstilt på å kjøpe seg ut av problemene. Ett av resultatene er at Norge skal bidra med bortimot 2 milliarder kr årlig til utviklingsprosjekter i det utvidede EU. Halvparten av dette skal formidles gjennom en særskilt norsk finansieringsordning, som altså de andre EFTA-medlemmene ikke bidrar til. Det er virkelig grunn til å stille spørsmål ved størrelsen på dette bidraget. Regjeringa forsøker å forsvare beløpet ved å argumentere med solidaritetshensyn. Til det er det to ting å si. For det første: Dersom solidaritet med østeuropeiske søkerland lå Regjeringas hjerte så nær, hvorfor kunne ikke disse overføringene vært satt i gang for lengst, helt uavhengig av forhandlingene med EU? Og for det andre: Hvordan forsvarer Kristelig Folkeparti og Regjeringa for øvrig sin nye bistandsprofil? Denne nye bistandsprofilen innebærer altså at Polen blir den desidert største mottakeren av norsk bistand. Polen vil motta over 900 mill. kr årlig. Til sammenlikning mottar et av Norges samarbeidsland, Mosambik, 210 mill. kr i 2004. Tanzania, som er det hovedsamarbeidslandet som mottar suverent mest bistandsmidler, er avsett med 250 mill. kr. Jeg mener at den såkalte fattigdomsorienteringen av norsk bistand med dette kommer i et underlig lys. Senterpartiet er opptatt av å yte bistand til våre naboer i øst, men vi stiller spørsmål ved beløpenes størrelse og måten dette skal administreres på. Det er hevet over enhver tvil at det administrative apparatet både i Norge og i mottakerlandene må styrkes betraktelig for å håndtere disse oppgavene, og jeg ber utenriksministeren gi en orientering om hvordan disse midlene skal håndteres fra norsk side. Det virker absolutt ikke som om dette arbeidet er på skinner, til tross for at søknadene vil begynne å strømme inn allerede om tre måneder. Det er fristende i denne forbindelse å minne om at revisjonsdomstolen i EU har slått fast at store deler av den norske EØS-kontingenten på 1990-tallet forsvant gjennom feil, mangler og manglende effektivitet. Revisjonen er sterkt kritisk til åtte av ti norskfinansierte prosjekter. Dette lover dårlig for forvaltningen av 2 milliarder kr årlig i land der demokratiet har mye større startproblemer enn de landene som mottok støtten i 1990-årene. Den utvidede EØS-avtalen har svakheter på flere punkter. Det svakeste punktet er fisk. Den frie adgangen for sjømat som Norge har hatt til Øst-Europa, erstattes med EØS-avtalens protokoll 9, som fastlegger mer restriktive eksportvilkår. Det er ganske utrolig at Norge ender i en situasjon der vi må betale dyrt for å oppnå en dårligere markedsadgang enn vi hadde tidligere. Som erstatning for bortfallet av fri markedsadgang for sjømat har Norge fått tollfrie kvoter for diverse sjømatprodukter. I denne prosessen lyktes det Norge bare å få kvoter for tre av 30 produkter vi krevde det på. Dessuten nektet EU å godkjenne Norges tall for eksport til EUs søkerland, som skulle være grunnlaget for utarbeidelsen av kvotenes størrelse. Derfor ble alle kvotene mindre enn gjennomsnittet av vår historiske handel med disse produktene. Til sammenligning fikk Norge kvoter på alle produkter vi bad om, da Spania, Portugal, Sverige, Finland og Østerrike gikk inn i EU, samt at EU den gang aksepterte de norske grunnlagstallene. Et regnestykke foretatt av Carl-Erik Schulz og Fritz Holte viser at dersom vi sier opp EØS-avtalen, vil vi i aller ugunstigste fall få en merbelastning i form av eksporttoll til dagens EU på 938 mill. kr. Til de nye søkerlandene eksporterer vi i dag for 1,8 milliarder kr. Samme regnestykke tilsier at dersom vi regner en gjennomsnittstoll på 20 pst., som sannsynligvis er altfor høyt, på handelen med søkerlandene som går inn i EU, blir ytterligere tollbelastning på 360 mill. kr – altså til sammen ca. 1,3 milliarder kr. Dette beløpet er fortsatt godt under de 1,8 milliarder kr vi nå skal betale inn til EU-kassa. I tillegg til Senterpartiet rykket LO og NHO ut med kritikk av at Regjeringa ikke ville bruke WTO-regelverket for å hindre økt toll på fisk. Økt toll er i strid med WTO-avtalen og ville derfor utløse kompensasjon à la den som vi fikk ved tidligere utvidelser av EU. GATT-avtalens artikkel XIV 5a krever at tollbelastningen for den fisken vi selger i dag, ikke skal øke – «shall not on the whole be higher or more restrictive», er formuleringen. Senterpartiet mener at denne konflikten kunne vært klaget inn for WTOs tvisteløsningsmekanisme, slik bl.a. Chile har gjort overfor EU i en fiskeeksportsak. Vi har etter vår vurdering aldri fått en helt plausibel forklaring på hvorfor dette forhandlingskortet så tidlig ble forkastet av Regjeringa. Avtalen åpner for at fisk fra EU-fartøy skal kunne transitteres gjennom Norge uten at den omsettes gjennom det norske salgssystemet som i dag. Dette vil medføre endringer i råfiskforskriften, og det vil undergrave norsk foredling av fisken fordi norsk foredling får dårligere konkurransevilkår. Og på sikt vil antakeligvis norske og islandske fiskefartøy kreve å få samme fordel, nemlig å sende fisk direkte til EU-land uten å gå veien om norske salgslag. En annen bekymring er knyttet til kontroll av kvotereglene. Det er usikkert om EU vil godta at norske salgslag skal ha kontrollen med reglene når det gjelder EU-fartøy som leverer fisk for transitt. Derfor vårt forslag nr. 1 sammen med SV. Senterpartiet mener Norge bør benytte seg av EØS-avtalens mulighet for overgangsordninger i forbindelse med åpningen av et utvidet felles arbeidsmarked. Ønsket om en trinnvis og kontrollert åpning er høyst legitimt og basert på et ønske om en mest mulig ryddig og rettferdig behandling av arbeidstakere som kommer hit til landet, for blant annet å unngå tilfeller av uverdig behandling som vi dessverre har sett innenfor landbruket og byggenæringa. Nå som utvidelsen nærmer seg, ser vi at stadig flere EU-land innfører former for restriksjoner. De fleste landene i EØS-området vil bruke hardere metoder for å bremse arbeidsinnvandringen enn den norske regjeringa legger opp til. Dette gjelder Danmark, Finland, Tyskland, Frankrike, Østerrike og Belgia, og det ventes tiltak også i Spania, Portugal, Nederland og Hellas. Sverige teller på knappene. Senterpartiet forventer at Stortinget i forbindelse med kommunalkomiteens behandling legger dette til grunn og tar de nødvendige forholdsregler. Utvidelsen av EØS-avtalen finner sted som en konsekvens av at de østeuropeiske søkerlandene blir medlemmer fra 1. mai i år. Senterpartiet respekterer deres valg. Men Senterpartiet ønsker alternativer til EØS. En framskriving av EØS i ytterligere ti år er ingen god tanke. Vi erkjenner dog at det etter alt å dømme ikke vil bli flertall for å finne et alternativ til den eksisterende avtalen. Det flertallet får vi i alle fall ikke i dag, og derfor vil vi til sjuende og sist, hvis vårt forslag om å finne alternativer faller, gå inn i flertallet.