Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Det er grunn til å ta avstand fra Regjeringens uambisiøse og pessimistiske vekststrategi som kommer til syne i langtidsprogrammet. Stoltenberg-regjeringen legger opp til at vi bør ha lav økonomisk vekst de nærmeste årene. Og det følger godt i sporet til den forrige arbeiderpartiregjeringen, som også la opp til svært lav økonomisk vekst langt inn i dette århundret. Hvis en slik lav vekstbane blir realisert, vil Norge gå fra å være et av verdens rikeste land, målt i bruttonasjonalprodukt pr. innbygger, til å havne på jumboplass i OECD-sammenheng. Ifølge OECDs rapport om norsk økonomi, som ble offentliggjort i februar, var Norge i 1999 det tredje rikeste landet i OECD-området. Hvis vi gjør et lite eksperiment og sammenlikner veksten i norsk økonomi med veksten i meksikansk økonomi, og legger til grunn en vekst i den meksikanske økonomien på 3,5 pst., vil altså Mexico gå forbi Norge, med den planen som ligger i langtidsprogrammet. Det er et paradoks at Regjeringen legger opp en politikk hvor vekst i norsk økonomi ikke er viktig. Det er nødvendig med en finanspolitikk som legger til rette for økt økonomisk vekst. Det betyr en politikk for tilbudssiden i økonomien som igjen fører til økt vekst i bruttonasjonalproduktet. Høyere vekst betyr økte private og økte offentlige forbruksmuligheter, som igjen vil gi folk flest et høyere velferdsnivå. Og et høyere velferdsnivå vil synliggjøres gjennom høyere disponible inntekter for husholdningene og et langt bedre offentlig tjenestetilbud. Derfor er det uansvarlig av Regjeringen ikke å snu den negative trenden vi nå er inne i. Regjeringen legger fortsatt altfor mye vekt på budsjettbalansen. Den legger altfor mye vekt på hvordan budsjettet virker på etterspørselen. Og det er en for ensidig fokusering på etterspørselssiden, og ikke minst på rammevilkårene for den tradisjonelle fastlandsindustrien. Økonomisk vekst fremmes av en politikk som stimulerer folk til å arbeide, av en politikk som gjør at produktiviteten øker. Og det får vi kun til ved å legge til rette for økte investeringer i norsk økonomi, slik at den kapitalen og arbeidskraften som er tilgjengelig, brukes på en mer effektiv måte. Mange studier, mange rapporter, viser at det er enorme effektivitetstap i norsk økonomi på grunn av politisk styrt sløsing med ressurser. Det er etter Fremskrittspartiets syn helt nødvendig å legge om veksttakten i norsk økonomi sånn at vi klarer å oppnå en vekstrate på minst 2,1 pst. frem til 2050. Her legger altså Regjeringen opp til en gjennomsnittlig vekst i bruttonasjonalproduktet pr. år på én skarve prosent, vel vitende om hvilke gevinster en høyere veksttakt vil gi norsk økonomi – grunnlag for vekst, grunnlag for velstand, grunnlag for at folk flest får et bedre utgangspunkt. Regjeringens langtidsprogram betyr også at vi i løpet av svært kort tid vil bli forbigått av vårt naboland Sverige. I 1997 var Sveriges bruttonasjonalprodukt pr. innbygger 76 pst. av Norges. Og hvis Sverige klarer å realisere en relativt normal vekstbane i årene fremover, vil altså Sverige gå kraftig forbi Norge i løpet av en 20 års tid. Stoltenberg-regjeringen tror altså ikke at norsk økonomi kan vokse ytterligere uten at vi får økt inflasjon og dermed også økte renter. Fremskrittspartiet tror at man er nødt til å fokusere mer på produktivitetsforbedringer, på økt sysselsetting – gjennom både kortsiktige og langsiktige virkemidler. Det betyr også i større grad langsiktige, men gode, stabile rammebetingelser for norsk næringsliv. Vi er inne i en ond sirkel, hvor skattene og avgiftene går opp, noe som danner grunnlaget for sterkere press i lønnsdannelsen. Den onde sirkelen klarer vi ikke å bryte med mindre vi gjør noe fundamentalt med hele skatte- og avgiftssystemet i landet. Hvis det er slik, som for så vidt alle partiene ser ut til å være enige om, at noe av det man frykter mest, er lønnsveksten, fordi det kanskje er den faktoren som bidrar mest til å svekke norsk næringslivs konkurransekraft i forhold til utlandet, hvorfor fortsetter man da med den samme medisinen, som åpenbart ikke virker inn på sykdommen som er anvist? Vi er inne i en dyptgripende endring i hele samfunnsstrukturen. Den er faktisk like dyptgripende som det vi gikk gjennom i fremveksten av industrialismen. Men det er et økende misforhold mellom de utfordringene vi har, og de løsningene som blir skissert fra Regjeringens side. Da Stoltenberg-regjeringen tiltrådte, var hovedsaken for Regjeringen å foreta en fornyelse av offentlig sektor. Regjeringen påpekte gang på gang, og gjør det for så vidt ennå, at omstilling er avgjørende for at den offentlige sektor skal levere gode velferdsløsninger i tiden fremover. Jeg er helt enig i at fornyelse av offentlig sektor er en av de viktigste oppgavene en regjering kan ta fatt på. Knapt noe land i den vestlige verden har et så stort potensial til å rasjonalisere offentlig sektor som Norge. I løpet av det året Regjeringen nå har sittet, burde den ha kommet med forslag på en rekke områder. Den burde ha kommet med forslag om å konkurranseutsette store deler av statlig virksomhet, forslag om å avvikle fylkeskommunen, om å forenkle det offentlige regelverket, om å selge statlig eiendom og om å gjennomgå muligheten for å rasjonalisere ulike statlige og kommunale oppgaver. I stedet ser vi total unnfallenhet og total mangel på vilje til å realisere alle de ord som Regjeringen har brukt siden den tiltrådte. Som om ikke det er nok, har man nå en fullgod mulighet til virkelig å foreta et av de viktigste grepene for å vise at man ønsker å effektivisere offentlig sektor, og det kan man gjøre gjennom helsereformen. Når staten overtar ansvaret for de statlige sykehusene, sitter fylkeskommunen igjen med omtrent ingen oppgaver. Den naturlige oppfølgingen av det ville være å avvikle fylkeskommunen som forvaltningsledd. Men hva gjør Regjeringen? Til tross for at Regjeringen snakker varmt om behovet for omstilling, effektivisering, rasjonalisering og fornyelse, går altså statsråden ut og leter etter nye oppgaver å tilføre den samme fylkeskommunen bare fordi den skal bestå. Det bærer ikke bud om vilje fra Regjeringens side til faktisk å følge opp det den nå har hamret inn i hodene på oss alle sammen det siste året, om å fornye offentlig sektor. Det er et paradoks at de områdene hvor vi vil tjene mest på å investere i i dag, er de områdene Regjeringen satser absolutt minst på. I første rekke gjelder dette infrastrukturinvesteringer. Kostnadene både for næringsliv og for familiene vil gå dramatisk ned som følge av at vi får en mer effektiv infrastruktur. Likevel er det et område Regjeringen overhodet ikke satser på. Gjennom langtidsprogrammet er det veldig vanskelig å spore en særlig omfattende og utstrakt vilje til å komme med en kraftig opptrapping av investeringene til infrastruktur i Norge. Så til pengepolitikken. Det ble sagt av Dag Terje Andersen i hans hovedinnlegg at det ikke ble noen dramatikk i markedet da Regjeringen varslet omleggingen av pengepolitikken. Det er heller ikke så veldig rart. For til tross for at Regjeringen later som om det har vært ført en pengepolitikk for å holde kronekursen mest mulig stabil i forhold til euroen, har de facto sentralbanksjefen lagt opp pengepolitikken for lenge siden. Alle signaler og alt Sentralbanken har gjort i forhold til å styre rentene og pengepolitikken, har nettopp vært basert på lav og stabil inflasjon. Det at Regjeringen plutselig oppfatter at det er uttalt politikk fra Sentralbanken, og legger opp til å endre valutaforskriften i takt med det, får selvsagt ingen dramatiske konsekvenser i et marked som for lenge siden har oppfattet at det er slik pengepolitikken er. Hovedproblemet både med langtidsprogrammet og andre meldinger som kommer fra Regjeringen, er at man har en regjering som ynder å gjøre minst mulig, men samtidig gjøre det den kan for å opprettholde regjeringsmakten. Det blir det ikke vekst av, og det blir heller ingen endringer som fører til at folk flest får det bedre i Norge.