Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-11-08:
Jeg vil benytte anledningen til å takke utenriksministeren for en god redegjørelse. Dette er den andre i sitt slag, og den bidrar til å forsterke inntrykket av at dette er et nyttig virkemiddel for å fremme informasjon og konsultasjon mellom regjering og storting om europarelaterte spørsmål. Jeg er spesielt fornøyd med balansen mellom overordnede spørsmål knyttet til f.eks. EUs reformtraktat, og mer konkrete spørsmål knyttet til avgrensede saksfelt av betydning for Norge. Når det gjelder det første, reformtraktaten, stiller jeg meg fullt ut bak utenriksministerens vurderinger. Jeg savnet imidlertid en utdyping av to viktige forhold for Norge. Det ene gjelder EUs demokratiunderskudd. Utenriksministeren nevnte riktignok at de nasjonale parlamentene vil få en viktigere rolle hvis traktaten blir ratifisert. Jeg hadde imidlertid ønsket meg en utdyping av dette, samt en vurdering av om dette og andre tiltak er nok for å løse det vedvarende problemet med demokratiunderskudd som har fulgt EU i mange år. Dette vil være av stor betydning for mange nordmenns vurdering av EU. Det andre forholdet gjelder hvilken vei den videre integrasjonen i EU skal ta. Vil den gå i dybden, vil den gå i bredden, eller vil vi se en kjernegruppe omgitt av mindre ambisiøse land? Sterke krefter trekker i ulike retninger innad i EU. Grunnen til at jeg vektlegger dette, er at det kan få stor betydning for hva slags EU Norge vil måtte forholde seg til i framtiden, uansett hvilken tilknytningsform vi måtte velge. Når det gjelder gjennomgangen av konkrete saksfelt som ble berørt i utenriksministerens redegjørelse, var den i hovedsak aktuell og god. Denne delen av redegjørelsen var betydelig styrket i forhold til den første redegjørelsen, som ble gitt i juni, noe jeg vurderer som positivt. Jeg har lyst til å bruke den gjenværende tiden på to saksfelt på den mer problematiske siden. Det gjelder statsstøtte til CO2-rensing på Mongstad og tjenestedirektivet. CO2-rensing på Mongstad er i løpet av de siste ukene blitt en svært aktuell EØS-relatert sak. Bakteppet er Regjeringens løfte i Soria Moria-erklæringen om full rensing av CO2 på nye gasskraftverk fra dag én. Siden har Regjeringen gitt konsesjon til bygging av gasskraftverk på Mongstad uten et slikt opplegg for CO2-rensing. Finansminister Kristin Halvorsen har imidlertid «med hånda på hjertet» forsikret oss om at CO2-rensing vil være på plass i 2014 – dette til tross for at det er usikkerhet knyttet til teknologien som skal brukes. Det er videre uklarhet om EUs framtidige regelverk vil åpne for omfanget av statsstøtte som dette krever. I tillegg kommer hensynet til EUs konkurranseregler. Dette mener jeg viser at det har vært en dårlig kvalitetssikring av løftene som Regjeringen har avgitt på dette området. Internt i EU pågår det nå en tautrekking om hvordan reglene for statsstøtte og finansiering av CO2-fangst skal se ut. I et utkast til retningslinjer for statsstøtte til miljøprosjekter er de norske synspunktene ikke tatt hensyn til, noe som ikke lover godt for Regjeringen. Videre kan nevnes at EU-kommisjonen har satt foten ned for statsstøtte til et CO2-håndteringsprosjekt i Nederland. Dette prosjektet var planlagt med 40 pst. statsstøtte, altså et mindre omfang for statlig støtte enn det Regjeringen legger opp til for renseanlegget på Mongstad. Dette reiser flere problemstillinger. Den ene er om Regjeringen har gjort et godt nok forarbeid. Burde den ikke ha visst om usikkerheten knyttet til EUs regelverk? Burde den ikke tatt denne med i betraktningen da den gikk ut og solgte sin «månelanding»? Videre er det ting som tyder på at saksbehandlingen kanskje ikke har vært god nok. Det viser seg at Regjeringen ikke har notifisert ESA om statens engasjement innen fangst, transport og lagring av CO2 både på Mongstad og Kårstø. Bare investeringen i testsenteret på Mongstad er notifisert. Dette alene er nok til å kunne forsinke prosjektet. Sist, men ikke minst, er det sådd tvil om Regjeringens egentlige agenda. Vil den bruke EU som skalkeskjul for at den ikke klarer å innfri sitt løfte om fullskalarensing på Mongstad i 2014? Jeg mener at Regjeringen bør rydde opp i dette så snart som mulig. Den har gjort en betydelig innsats for å effektivisere håndteringen av EØS-saker. Jeg tenker på St.meld. nr. 23 for 2005-2006, Om gjennomføring av europapolitikken, og handlingsplanen som følger vedlagt. Håndteringen av statsstøtte knyttet til CO2-rensing har imidlertid vist at den ikke klarer å leve opp til sine gode intensjoner nedfelt i disse dokumentene. Tidlig varsling, informasjonsflyt og transparens er her sentrale stikkord. En annen EU/EØS-sak hvor Regjeringen halter noe, er håndteringen av tjenestedirektivet. Det ble ikke nevnt i utenriksministerens første europapolitiske redegjørelse 4. juni i år og heller ikke i redegjørelsen han holdt sist tirsdag. Dette mener jeg er påfallende, gitt oppmerksomheten tjenestedirektivet har fått i Norge. Regjeringen synes å vegre seg mot å imøtekomme ønsket fra en samlet opposisjon om å holde en redegjørelse her i Stortinget om tjenestedirektivet. Dette ville gi en god anledning til å diskutere de prinsipielle sidene ved direktivet og hvilke følger det vil få for Norge. Hver gang dette spørsmålet er blitt tatt opp, har Regjeringen framholdt at den vil komme tilbake til Stortinget med en redegjørelse på et egnet tidspunkt og på en egnet måte. Den har kunnet vise til at direktivet er ute på høring. Etter at høringsfristen gikk ut 22. februar i år, har den vist til at den trenger tid til å gjennomgå høringsuttalelsene og bli ferdig med konsekvensutredningen. Det er skuffende, gitt Regjeringens store vektlegging på åpenhet og god informasjonsflyt mellom regjering og storting i stortingsmeldingen «Om gjennomføring av europapolitikken». Bakgrunnen for dette er forståelig nok intern uenighet i Regjeringen. Men statsminister Jens Stoltenberg har forsikret om at alle nødvendige nasjonale tiltak mot sosial dumping kan innføres selv om tjenestedirektivet blir gjort gjeldende. Dette har imidlertid ikke virket beroligende på hans egne, noe som har medført at det har dannet seg en betydelig motstand mot tjenestedirektivet innad i Regjeringen og i fagbevegelsen. Dette viser at gode intensjoner knyttet til åpenhet kan få et brutalt møte med virkeligheten. Åpenhet er lett å snakke om, men verre å gjøre noe med i praksis når det røyner på i egne rekker, eller når sentrale løfter om rensing av CO2 står på spill. Allikevel vil jeg oppfordre Regjeringen til å strekke seg lenger med hensyn til å vise åpenhet i disse og andre EØS-relaterte saker.