Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
Vår helsetjeneste har en viktig rolle i samfunnsvernet knyttet til behandlingen av noen svært få farlige pasienter. La det være sagt: Jeg ønsker størst mulig frihet og minst mulig tvang, men det er dessverre en risiko for ulike forhold knyttet til sikkerheten rundt de aller farligste pasientene i tvungent psykisk helsevern, som kan føre til utrygghet og fare for liv, både for personalet, andre pasienter, pasienten selv og omgivelsene for øvrig. Slike situasjoner kan oppstå i morgen, eller de kan oppstå på lengre sikt. Den 1. juli 2012 trådte nye endringer i loven om psykisk helsevern i kraft, etter forutgående debatt og behandling i Stortinget. La meg først få si meg enig i den stortingsbehandlingen som var, de utfordringene som den gangen ble påpekt, og den enigheten Stortinget og Stortingets flertall kom fram til. En ny nasjonal enhet for særlig høy sikkerhet åpner for at man i helt spesielle tilfeller kan ta i bruk enda et sikkerhetsnivå utover det dagens regionale sikkerhetsavdelinger, som Sandviken, Dikemark og Brøset, har, og hvor den nye nasjonale enheten har egne regler som kan ivareta behovet nettopp for særlig høy sikkerhet. Hovedforskjellen mellom en regional sikkerhetsavdeling og den nye nasjonale enheten vil være at de sikkerhetstiltakene som kan brukes ved en regional avdeling, i all hovedsak vil være obligatoriske ved en slik avdeling. Kriteriene for overflytting til en slik avdeling er svært strenge. En overføring kan bare vedtas i de tilfellene hvor det er særlig risiko for rømning, gisseltaking, alvorlig og voldelig atferd eller angrep mot pasienten selv, medpasienter eller personell. I stortingsdebatten om den nye lovhjemmelen om en ny enhet ble det også presisert at det her vil være snakk om så få pasienter og plasser at det vil være hensiktsmessig å legge avdelingen til ett sted, gjennom noen bygningsmessige tilpasninger eller et nybygg. Det er ingen hemmelighet at 22. juli-saken aktualiserte deler av disse lovendringene, og da spesielt forholdet som omhandlet lovhjemmelen om en ny enhet for særlig høyt sikkerhetsnivå. I dag har vi ingen rettssak hengende over oss, men problemstillingen er fremdeles viktig å diskutere. Det er ganske tydelige tilbakemeldinger fra dem som jobber i denne sektoren, og med disse pasientene, at det har vært en utvikling på feltet. Flere av pasientene er dårlige, mer sammensatte og mer krevende å jobbe med enn før. Det er derfor på denne bakgrunn, slik jeg har forstått det, også en sterk oppfatning blant de regionale sikkerhetsavdelingene at de nå ønsker seg en ny enhet for særlig høyt sikkerhetsnivå, og at det videre bør være en arbeidsdeling innenfor dette feltet mellom de ulike regionale avdelingene. Det vil fremdeles ikke være snakk om mange pasienter. Vi snakker fremdeles om en liten håndfull. Jeg mener dette vil være et klokt steg å ta, slik at vi sikrer tryggheten og sikkerheten til de ansatte, pasienter og samfunnet for øvrig. Lovhjemmelen er altså der. Undertegnede mener at det nå er på tide å ta diskusjonen om nødvendigheten av en slik enhet, hva en slik enhet skal inneholde, og hvor den bør plasseres. Når det gjelder plassering av den nye enheten, ble det i stortingsbehandlingen i saken om endringer i psykisk helsevernloven sagt og skrevet fra flere, bl.a. daværende helseminister Anne-Grete Strøm-Erichsen og daværende leder av helse- og omsorgskomiteen Bent Høie, at en slik ny nasjonal enhet for særlig høy sikkerhet skal være en del av de regionale sikkerhetsavdelingene, men at den fysisk kan lokaliseres et annet sted. Selv finner undertegnede flere grunner til at en slik enhet bør vurderes lokalisert til Regional sikkerhetsavdeling Brøset, St. Olavs Hospital. Brøset har den nødvendige erfaringen med kompliserte pasienter, de er av riktig størrelse, pasientmessig sett, og har god og faglig kompetanse på sitt felt. De har videre allerede en landsdekkende oppgave gjennom Sentral fagenhet for tvungen omsorg, og de ligger langt framme, både nasjonalt og internasjonalt, innenfor sitt felt. De innførte i sin tid START, som førstemann ut – et kartleggingsverktøy for strukturert klinisk vurdering av risiko og behandling. Brøset-modellen er også et annet kjent begrep på feltet. I dag mottar Brøset flere observander til observasjon, de har en egen forskningsenhet, bl.a. med landets eneste professorat i rettspsykologi og rettspsykiatri. De har også den daglige driften av nettverket SIFER. Til sist er det også verdt å nevne at Brøset har et nasjonalt pilotprosjekt, tildelt av tidligere justisminister Grete Faremo, hvor det skal utredes en optimal samhandling innen feltet rettspsykiatri. Undertegnede mener det er på tide å diskutere behovet for en ny nasjonal enhet for særlig høy sikkerhet basert på de tilbakemeldingene som kommer fra sektoren. Det har vært en utvikling også på dette feltet, hvor flere pasienter blir dårligere, mer sammensatte og mer krevende å jobbe med. Vi må derfor tørre å sette spørsmålstegn ved om vi i dag har den optimale strukturen og ikke minst bygningene for å løse denne samfunnsoppgaven. Så spørsmålet til statsråden er: Hvilken organisering og hvilket innhold ser statsråden for seg at den nye enheten for særlig høy sikkerhet skal ha? Og ser statsråden muligheten for at denne nye enheten kan legges til regional sikkerhetsavdeling Brøset?