Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2006-01-31:
Interpellanten tar opp et veldig viktig tema. Norge i 2006 kjennetegnes av at vi har et samfunn med mangfold når det gjelder samlivsformer og familiestrukturer. Fra den tid da kjernefamilien var det sentrale, har familieformene nå blitt utvidet. Nå finner vi altså familier med to voksne, med mine, dine og kanskje våre barn. Vi finner enslige forsørgere med barn. Vi finner homofile og lesbiske med og uten barn, og vi finner single, eller enslige. Vi må ha en politikk for alle disse familieformene. Vi skal vokte oss vel for å løfte pekefingeren og anbefale én type samlivsform. Jeg er glad for at Stortinget en rekke ganger i den senere tid har fokusert på dem som bor alene, og deres levekår, og at interpellanten også viderefører denne debatten. I Statistisk sentralbyrås statistikker kan vi lese at 740 000 personer i Norge i dag bor alene, og at de utgjør 40 pst. av husholdningene. I Oslo utgjør de som bor alene, 50 pst. av husholdningene. Men single er ingen ensartet gruppe som det går an å ha ett tiltak eller ett virkemiddel for. Det er alt fra den unge studenten som snart er på tur inn i et samboerforhold, til den enslige på 60 år som har bodd alene hele livet sitt. Begrepet enslig omfatter alle fra dem som bare en kort periode av livet bor alene, til dem som hele livet bor alene. Det er mange grunner til at mennesker velger å bo alene. Likestillingskampen i de senere årene har faktisk bidratt positivt til at kvinner kan velge å bo alene, fordi de ikke lenger er økonomisk avhengig av menn. Det skal vi holde fast ved. Enslige er ingen ensartet gruppe, som jeg sa. Men de har én ting felles, og det er at de ikke har noen å dele utgiftene sine med. De fleste i denne gruppen klarer seg veldig bra, men det er et mindretall som har det økonomisk vanskelig. Arbeiderpartiets holdning er at de beste tiltakene for å hjelpe denne gruppen er å ha gode generelle velferdsordninger. Ja, en så generell velferdsordning som en god kommuneøkonomi bidrar også, fordi det bidrar til at kommunene har et lavere avgiftsnivå, noe som har stor betydning for dem som er enslige. I tillegg kan det være nødvendig med særskilte virkemidler. Men fra Arbeiderpartiets side synes vi det er vanskelig å fastsette dette før utredningen fra Statistisk sentralbyrå er fullført. Det vi helt sikkert vet, er at de største utgiftene for enslige i dag er boutgiftene. Særlig i de store byene er inngangsbilletten til boligmarkedet så høy at det er vanskelig for denne gruppen å komme seg inn. Markeds- og boligprisene er regulert ut fra at det er folk med stor kjøpekraft – altså toinntektshusholdninger – som skal betale. Det er prisverdig at også Kristelig Folkeparti nå er blitt opptatt av de ensliges situasjon. Men det kan ikke underslås at i de siste fire årene med borgerlig regjering er situasjonen for de enslige på boligmarkedet blitt betydelig vanskeligere. Det er kuttet i støtten til utleieboliger, og virkemidlene for en sosial boligpolitikk er svekket. Husbanken er blitt endret fra å være et instrument for at man skal kunne kjøpe bolig uten å være rik, til at det nå kun er de fattigste av de fattige som får muligheten gjennom Husbanken. Fordelen med å sitte i regjering – hvilket også Kristelig Folkeparti har gjort i sju av de siste ni årene – er at man da kan fremme forslag og tiltak. Og jeg er litt forundret over at de ikke tok seg tid til å prioritere å jobbe for denne gruppen da de sjøl satt i regjering. For den rød-grønne regjeringen er det viktig å sikre gode velferdsordninger som fanger opp alle, inklusiv de enslige. Det er viktig å ha en god boligpolitikk og sikre folk arbeid og utdanning. Men vi må også se på ordninger som spesielt retter seg mot de enslige, som kommunale avgifter ut fra forbruk, Husbankens fleksibilitet i bostøtteordningene og handels- og servicenæringens tilbud om varer og tjenester til priser som samsvarer med enpersonshusholdningenes forbruk og behov. Jeg ser fram til rapporten fra SSB som vil bli lagt fram i løpet av våren. Jeg tror den vil gi oss mye mer kunnskap om ensliges levekår og livssituasjon enn det vi har i dag, og vil gjøre oss bedre i stand til å ta stilling til hva slags tiltak vi må sette inn overfor den gruppen.