Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2015-03-12:
Jeg vil først takke utenriksministeren for en god redegjørelse. Noe av det som jeg syntes var mest interessant og kanskje foroverlent i utenriksministerens redegjørelse, var den informasjonen han ga om at Norge jobber aktivt for en plass i FNs sikkerhetsråd i 2021–2022. Det er nøyaktig 20 år etter at Norge sist satt i Sikkerhetsrådet. Hvis jeg skulle karakterisere Norges program og arbeid i Sikkerhetsrådet i perioden 2000–2001, må det være at det var lavmælt, men svært resultatorientert. Hva hadde vi ansvar for? Jo, vi hadde bl.a. ansvar for grensetvisten mellom Etiopia og Eritrea, vi hadde ansvar for å jobbe med konflikter på Afrikas Horn og afrikansk regional integrering. Jeg registrerer at utenriksministeren omtaler arbeidet for en plass i Sikkerhetsrådet som «ledd i en langsiktig politikk for å ivareta våre strategiske interesser i FN», også når det gjelder arbeidet «for mer effektive multilaterale institusjoner». Jeg velger imidlertid også å se arbeidet med å få sete i Sikkerhetsrådet i sammenheng med den avtalen Norge nå har inngått med African Union. Utenrikskomiteen har vært i Etiopia. Det vi mener vi fikk bekreftet, er i stor grad at African Union i økende grad vil spille en nøkkelrolle i utviklingen av sitt eget kontinent. Ikke alle er klar over det i vår del av verden. Får vi en plass i Sikkerhetsrådet, vil Afrikas Horn fortsatt være et område Norge med sin erfaring og sine kontakter kan spille en viktig rolle i. Flyktningsituasjonen i området representerer alene en enorm utfordring for både FN og African Union. Med all respekt for oss selv, African Union er også trolig den aktøren som kommer til å spille den viktigste rollen for å løse den forferdelige situasjonen i Sør-Sudan, der Norge får både ris og ros. Jeg tror at vi også skal ta den kritikken inn over oss. African Union vil også i økende grad spille en rolle i krisehåndtering og med militært nærvær for bl.a. å stoppe Boko Haram, som sprer seg utover Nigerias grenser. La meg forflytte meg lenger nordover. Det er naturlig at Russlands brudd på folkeretten preger den sikkerhetspolitiske debatten i Europa, folk blir urolige. Dette er vi alle enige om, og vi fordømmer bruddet på folkeretten, men Norge har et ansvar utover dette. Nordområdene er – bør i hvert fall være – Norges mest strategiske utenrikspolitiske område. Vi er avhengig av – alle landene – at alle landene i nord samarbeider om de utfordringene vi har i Arktis, klimaspørsmål, miljøspørsmål og Nordøstpassasjen som eksempler, og også de uoverskuelige konsekvensene av økt turisme på Grønland, på Svalbard og i Alaska. Her må vi ha Russland med, vi må ha alle de arktiske landene med i arbeidet. Folk-til-folk-samarbeidet mellom Nord-Norge og Nordvest-Russland og samvirket om forvaltning av fiskeriressurser og kystvakttjeneste er andre eksempler. Vi bør kanskje tenke gjennom hvordan vi utad omtaler vårt framtidige forhold til Russland. Russland er en stor nabo som vi må samarbeide med. Da er det også viktig å opprettholde dialogen. Til slutt: NATO er selve hjørnesteinen for vår forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det har vi også fått høre før i dag. Jeg skal ikke gjenta hva Anniken Huitfeldt eller andre har sagt, men fokusere på noe annet. I den nåværende situasjonen vil jeg også framheve det økende nordiske forsvarspolitiske samarbeidet, også samarbeidet i den såkalte Northern Group som bl.a. inkluderer – så vidt jeg vet – Storbritannia, Polen, Nederland osv., og ikke minst samarbeidet med de baltiske landene, et samarbeid som selvsagt foregår med respekt for og med basis i vår sikkerhetspolitiske forankring i NATO. Kan jeg få legge til at det der i tillegg kan være behov for at vi øker samarbeidet om samfunnssikkerhet, med det trusselbildet vi har i Europa i dag med bl.a. IS ved NATOs sørflanke.