Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2000-12-14:
Stortinget behandlet et liknende Dokument nr. 8-forslag i juni i år, om en uavhengig undersøkelse av om gasskraftverk i Norge fører til reduserte eller økte utslipp totalt. Siden den tid har tre forhold endret seg. Siden juni har forskerne av de undersøkelsene om gasskraft og klimautslipp som Regjeringen baserer sine beslutninger på, klart uttalt, både i medier og i en høring på Stortinget, at det er stor usikkerhet om hvorvidt bygging av gasskraftverk faktisk bidrar til klimaforbedringer. Det eneste som er sikkert, er at alt er usikkert, har Torstein Bye i Statistisk sentralbyrå uttalt, bl.a. på høringen. Han har også stilt seg undrende til Regjeringens bruk av egne resultater og eget materiale. To underliggende etater, NVE og SFT, har også kommet med ulike vurderinger av nettopp dette spørsmålet. SFT, som faglig ansvarlig for forurensningsloven, mener at alt er usikkert. Også vurderingene til lederen i Det europeiske miljøbyrå går i motsatt retning av Regjeringens. Dette viser at det utvilsomt er behov for nye og uavhengige analyser og vurderinger. Siden juni er det også kommet enda en gasskraftgodkjenning, i form av en ny utslippstillatelse for CO2 , fullt frislipp, i Skogn. Ut fra korrespondanse mellom Miljøverndepartementet og SFT og ut fra SFTs egen begrunnelse for utslippstillatelsen kan det ikke være tvil om at en her har stått overfor instruks fra regjering og storting. I vedtaket av 9. mars, som det hele tiden henvises til, ligger det egentlig en blankofullmakt til nye gasskraftverk uten begrensninger. Det innebærer at det kan bli gitt et ubegrenset antall gasskrafttillatelser, uavhengig av hvordan dette vil slå ut for utviklingen med hensyn til utslipp i forhold til CO2. Med den instruks SFT nå har fått, kan det raskt bli snakk om ikke 2 eller 3, men 15 gasskraftverk, dersom det økonomisk skulle være grunnlag for det. Det er forskjell på å slippe ut 2 mill. tonn CO2 , som analysene er basert på, og 15, også for det internasjonale utslippsregnskapet. Det aktualiserer spørsmålet om og behovet for nye utredninger. Siden juni har vi også opplevd et sammenbrudd i Haag. Det kan ta lang tid før spillereglene, både når det gjelder kvotesystem og andre fleksible mekanismer, er på plass. De forutsetningene som ligger til grunn for forskernes analyser, nemlig et fullt utviklet internasjonalt kvotesystem, er ganske enkelt ikke til stede. Man kan si at det er fare for at forskernes analyser ut fra flere forhold faktisk kan sies å være utgått på dato. Også dette burde aktualisere nye utredninger. Det som er mest alvorlig i denne saken, er imidlertid SFTs rolle. En nesten samlet komite har understreket betydningen av SFT som en tung og faglig aktør i miljøforvaltningen. Samtidig opplever vi at SFTs rolle undergraves av det samme flertallet. SFT kommer nemlig ikke med en eneste faglig begrunnelse for frislippet i utslippstillatelsen. Som Aftenposten helt riktig sier i en leder den 30. november: «SFT har fattet sin del av beslutningen med påholden penn … ble SFT i praksis bundet på hender og føtter.» Og videre: «SFT ble tvunget til å legge seg flat i den grad at Industrikraft Midt-Norge får lov til å slippe ut så mye CO2 det har bedt om.» SFTs direktør, Håvard Holm, henviser bare til at de har fått klare rammer for sin behandling fra Miljøverndepartementet. Disse er, som kjent, basert på et tidligere stortingsvedtak. Da slike såkalte klare rammer ikke forelå i behandlingen av utslippstillatelsene for Kårstø og Kollsnes under den foregående regjering, gjorde SFT sin selvstendige faglige vurdering, og Naturkraft AS fikk strenge utslippsvilkår for CO2. SFT henviste da – i januar 1999, hvis jeg ikke tar helt feil – bl.a. til at et internasjonalt system for reduksjon av klimagasser etter Kyotoprotokollen ennå ikke var etablert. Det klareste tegn på den instruks SFT er utsatt for, finner man nettopp her. Med sammenbruddet i Haag er det internasjonale systemet skutt enda lenger ut i tid, og spillereglene er enda mer uklare enn de var den gang. Ut fra SFTs vurdering burde dette tilsi enda strengere utslippsvilkår for nye gasskraftverk, etter Kårstø og Kollsnes. Men nei, da – vi opplever det stikk motsatte! Når det er enda mer usikkert enn før, får Skogn-kraftverket fullt frislipp for CO2 – uten noen faglig begrunnelse. Det må være åpenbart for alle hva som har skjedd i mellomtiden. Det er nettopp derfor tidligere statsminister Kåre Willoch har kalt dette innføring av en ny statsskikk, og det er jeg enig i. Den vanlige skikk er å la SFT gjøre jobben sin, å foreta en selvstendig faglig vurdering i forhold til forurensningsloven. Miljøverndepartementet har i neste omgang mulighet til å omgjøre SFTs vedtak ut fra politiske vurderinger og stortingsvedtak. En kan jo spørre seg hva de selvsamme partier hadde sagt om sentrumsregjeringen hadde instruert SFT i dette spørsmålet tidligere. Jeg tror de fleste av oss vet hva som da hadde skjedd. Problemet er ikke bare at SFTs uavhengige faglige rolle i klimapolitisk sammenheng undergraves i det kanskje viktigste miljøspørsmål av alle. Problemet er også hvilken presedens håndteringen av denne saken kan skape. Det bør ikke være slik at en aksepterer politisk overstyring når en er enig, men protesterer når en er uenig. Det er nettopp for å hindre slike uryddige forhold at prinsippet om underliggende direktoraters selvstendige faglige ansvar er etablert. Det som nå har skjedd i denne saken, viser at vi trenger en grundig prinsipiell debatt om dette spørsmålet. Det burde de ansvarlige partier i Stortinget, som mange liker å kalle seg selv, ha interesse av. Siden juni hadde jeg håpet at stortingsflertallet hadde sluttet opp om dette forslaget og revurdert sin holdning. Det er beklagelig at det ikke er tilfellet. Jeg vil ta opp det forslaget som mindretallet står bak i innstillingen.