Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-01-09:
La meg innledningsvis avklare hva denne debatten er ment å handle om, for dette er ikke første gang vi diskuterer industrikraftregime i denne sal. Det er faktisk mindre enn ett år siden sist vi hadde en interpellasjonsdebatt om dette, den gangen initiert av Ivar Kristiansen fra Høyre. Dette er primært ikke en debatt for å rette fingeren mot hverandre og snakke om hvem som lovte hva i valgkampen, og om det er innfridd eller ikke. Det er heller ikke en debatt om en ønsker å bruke skattebetalernes penger på å subsidiere norsk industri. Men det er en debatt om rammebetingelser, om å skape forutsigbarhet for industrien og om industriens rammevilkår for kraft i Norge. Vi skal huske på at industrien overlever ikke på kraftuttrykk – den overlever på kraftproduksjon og kraftleveranser. Derfor bør vi i størst mulig grad diskutere hvilke løsninger vi kan være enige om, slik at industrien etter dagen i dag vet hva den har å forholde seg til – hva vi vil levere, og hva vi ikke vil levere. Det kan være vel så viktig for industrien å vite om man i dag må ut i markedet for å skaffe egne kontrakter, eller om man fortsatt skal vente på at det kommer et politisk system som gjør at man får bedre vilkår enn i dag. Industrien er viktig for nasjonen vår. Det er en kunnskapsklynge som er teknologidrivende på mange områder, som ikke bare utvikler nye produkter, men òg nye produksjonsmetoder som kan være en eksportvare i seg selv. Det er en viktig eksportnæring for nasjonen og bidrar med betydelig kapitel fra utlandet, og den bidrar med betydelig sysselsetting på mange områder. Mange samfunn har sin industri som hjørnesteinsbedrift og en drivkraft i lokalsamfunnet. I et miljøperspektiv er norsk industri verdt å ta med fordi den er svært energigjerrig i forhold til sine konkurrenter. Den har lave utslipp av uønskede gasser og andre ting, og man driver betydelig med FoU innenfor produksjonsmetoder for ytterligere å styrke seg i denne konkurransen. Man vet at industrien opererer på et globalt marked der etterspørselen etter varene, stort sett metall, er uavhengig av hva som skjer i Norge. Ergo: Deres evne til å overleve er avhengig av at man har en lønnsomhet i bunnen. Det som kjennetegner industrien, er at den er langsiktig – svært langsiktig, sannsynligvis mye mer langsiktig enn vi på Stortinget klarer å forstå med våre fireårsperioder og med utskiftinger av olje- og energiminister hvert halvannet år de siste ti–tolv årene. Ofte har man et 30–40–50- årsperspektiv på investeringene. Dette er svært kapitalkrevende investeringer, der norsk industri i sine allokeringer må konkurrere med andre land, for det er en global kapitalflyt i denne næringen. Den er derfor svært konkurranseutsatt. Det gjør at behovet for forutsigbare og ikke minst konkurransedyktige rammebetingelser står sentralt i den virkeligheten man lever i. Jeg og noen av mine kolleger i Fremskrittspartiet har de siste månedene hatt en omfattende besøksrunde i norske kraftforedlende industribedrifter. Vi har besøkt Odda, Sauda, Karmøy, Lista, Bremanger, Thamshavn og Finnfjord, for å nevne noen. Vi har besøkt et bredt spekter av smelteverk og kraftanlegg. Og vi har alle steder opplevd å møte direktører og fagforeningsledere som er opptatt av nyskaping, av å satse på miljø og energieffektivisering, og å gjøre det så rent og godt som mulig i lokalsamfunnet slik at ikke industribedriftene oppleves som noe uønsket, men faktisk som noe man ønsker å ha i sitt samfunn. Og jeg synes de lykkes veldig godt når en ser på resultatene. Det har vært mange investeringsprosjekter som har blitt realisert både innenfor enøk og utslippskutt. Det viser at industrien faktisk er den delen av norsk næringsliv som kan vise til betydelige reduksjoner av sine utslipp, til tross for en betydelig økning i produksjonen. Det er mange ytterligere investeringsprosjekter som kan realiseres – fortsatt innenfor enøk og utslippskutt. Det gjelder òg innen utvikling av helt nye produksjonsmetoder, slik som en ser på Elkem, med deres karbotermiske aluminiumsproduksjon, som, hvis de får det til, kan kutte CO2-utslippene pr. tonn produsert aluminium med 30 pst. Dette er en teknologi som man kan eksportere til andre land, og som dermed kan ha omfattende positive ringvirkninger på verdens energiforbruk, men også på verdens utslipp. Norsk industri er i så måte vår Nokia i forhold til å utvikle løsninger som kutter CO2-utslipp fra kraftforedlende industri globalt. Vi spurte disse industrilederne og fagforeningsfolkene om hva de trenger for å utløse disse investeringene i Norge. Det var ikke krav om lavere lønn til de ansatte eller slappere miljøkrav i forhold til utlandet. De kan overleve i høykostland som Norge hvis de har en produktivitet som oppveier for de høyere kostnadene. Men det som gjelder, er forutsigbarhet vedrørende kraftleveranser og priser samt CO2-kostnader, som er tema i neste interpellasjonsdebatt. Hvis de fikk orden på dette, hadde de fått håndtert risiko i forhold til kostnader og framtidig regime i en så stor grad at mange av dem sa at da kan vi ta investeringsbeslutninger relativt raskt. Men mangelen på avklaringer her, og dermed en relativt høy risiko for bedriften, gjorde at de holdt igjen – selv før finanskrisen ble et åpenbart faktum. Da kommer jeg inn på temaet industrikraft. Det er ikke første gang temaet har vært oppe. Det har vært mange løfter rundt det, og det har òg blitt lansert såkalte tiltakspakker fra Regjeringen. En åttepunkts tiltakspakke ble tilfeldigvis lansert et par dager før forrige interpellasjonsdebatt om dette i fjor. Men det er verdt å merke seg at til tross for disse såkalte tiltakspakkene planlegger fortsatt Industri Energi å ha en markering foran Stortinget i juni i år også, for å protestere på det de opplever som manglende innfrielse av løftene. Så selv om en politisk prøver å selge dette som en ferdig sak, der Regjeringen nå har gjort det den kan, og det bare er opp til industrien og kraftbransjen å komme sammen, opplever altså ikke bransjen det på samme måte. Da synes jeg vi skal lytte til bransjen og ta diskusjonen på alvor. Så er det en del som vil si at det har blitt inngått industrikraftavtaler de siste månedene, og det viser at systemet fungerer. Vattenfall har inngått avtale. Statkraft har inngått avtale. Det viser at en del industribedrifter må ha kraft for å overleve i konkurransen, men det betyr ikke at det er slik de trodde at det skulle være. Når man snakker med disse industrilederne, f.eks. på Husnes i forhold til Vattenfall-kontrakt, sier de veldig tydelig at dette er ikke en langsiktig løsning, dette er en midlertidig løsning, inntil det kommer bedre rammebetingelser. Men man kan ikke stenge ned produksjonen i et par år i mangel av kraft, bare fordi man skal vente på et industrikraftregime. Når man inngår en industrikraftavtale på åtte år, sier det seg selv at det ikke er den langsiktige løsningen, når man har 20–40 års horisont på det man driver. Man ønsker å sikre seg mest mulig for å ha ro og klarhet i hva slags økonomiske forpliktelser man har i framtiden. De industrikraftavtalene som er blitt inngått de siste månedene, kunne like gjerne blitt inngått under hvilken som helst annen regjering. Det er ingenting i det som har skjedd nå, som har skjedd fordi denne regjeringen har gjort noe spesielt i forhold til det regimet som gjaldt under f.eks. Bondevik II-regjeringen. Da står den franske industrikraftmodellen fram som svært aktuell. Her ser vi en modell der industri og kraftbransje går sammen. Man sikrer industrien kraft til tilnærmet selvkostpris ved at industrien forhåndskjøper strøm og dermed bidrar med kapital til kraftselskapet som kan bygge ut ny kraft ved behov. Industrien framstår dermed som eier, får det til selvkost, selv om det formelt er kraftselskapet som eier det. Slik sett ivaretar man også denne regjeringens ønske om å sikre offentlig eierskap til all vannkraft. Derfor burde dette være mer interessant enn det jeg har opplevd at Regjeringen behandler det som. Den franske modellen er basert på kjernekraftverk. Det er også den finske modellen. Jeg var på besøk hos det finske kraftselskapet som styrer dette, i fjor sommer. Det er ikke tvil om at dette gir svært fordelaktige priser til finsk industri. Skal man få til noe liknende i Norge, er det sannsynligvis vannkraft man må basere seg på, for alternative, akseptable strømformer i Norge er for dyre. Man vet at flere vannkraftprosjekter er blitt bygd i forbindelse med industrien, f.eks. bygging av aluminiumsverket på Karmøy og Røldal-Suldal vannkraftverk. Denne muligheten forsvinner nå som følge av hjemfallsregimet, ved at industrien ikke direkte kan gå inn som eiere. Da er en industrikraftmodell igjen en svært god måte å komme i gang med dette på. Derfor utfordrer jeg Regjeringen til å si hvordan man aktivt vil jobbe for å få den franske modellen på plass. Det er ikke lenger nok å si at industrien og kraftselskapene må komme sammen, når man vet at kraftselskapene som ønsker å bygge ut mer vannkraft for å kunne fylle et industrikraftregime med kraft, ikke ville få lov til å bygge ut den vannkraften. Statsrådens svar i en spørretime i oktober var at da kan man bygge ut småkraft. Det er også fullstendig urealistisk når man begynner å telle på terawatt-timer og kostnader. Jeg håper at vi kan få en avklaring fra Regjeringen på hvordan man vil legge opp vannkraftpolitikken og industrikraftpolitikken i en sammenheng som fungerer.