Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-12:
Klarhet i hva regjeringen mener om disse sakene, ligger i proposisjonen. Alle som vil og kan arbeide, skal få lov til det. Når vi skal løse dette, løses det stort sett alle andre steder enn i behandlingen av uføretrygden. Den skal verne mennesker som er for syke til å arbeide, og den skal gi en trygg inntekt som det går an å leve av over tid. At vi har slike ordninger, hindrer massiv fattigdom blant mennesker som arbeidslivet ikke vil inkludere. Slik sett har jeg sagt at uføretrygden er et adelsmerke for et samfunn, og den viser kvaliteten og menneskesynet som ligger til grunn for vårt velferdssamfunn. Uføretrygd er dessverre et klassespørsmål. Derfor har SV slåss hardt for at den nye uføretrygden skal være minst like god som før, og det har lyktes. La oss slå fast fakta først: Ingen kan velge trygd framfor arbeid. Deltakelsen i arbeidslivet er høyere i Norge enn i andre land. Arbeid er attraktivt og et meget verdsatt gode. Å falle ut av arbeidslivet er for de fleste et knusende nederlag, med medfølgende tap av sosial status og penger. Det lønner seg nemlig å arbeide. Uførhet rammer skeivt, det rammer kvinner mer enn menn, det rammer oftere folk med kortere utdanning enn andre, det rammer folk i fysiske yrker tøffere enn andre. Det er Nav som innvilger uføretrygd, og det gjør de etter mange runder med søknader og medisinske begrunnelser. Det er heller ikke riktig at andelen uføretrygdede har økt svært mye. Tvert imot har andelen faktisk gått litt ned, men det er viktig at de som ønsker jobb og kan stå i jobb, får muligheten til det. I Norge er det flere i jobb enn i nesten alle andre land, særlig kvinner. Derfor har de opparbeidet seg rettigheter og rett til ytelser hvis de har blitt syke. Det er jeg glad for og stolt over. Det er slik andre steder i verden at der må man bli forsørget av familien istedenfor å få trygd, hvis man ikke kan jobbe. Det er veldig sterke krefter som har jobbet for å stramme inn ytelsene. Ja, NHO organiserte endog en hel årskonferanse for å bidra til frykt for utgiftene og med krav om innstramminger. Problemet er ikke uføretrygden, men at arbeidslivet ikke gir jobbtilbud til mennesker som har dårlig helse og lav kompetanse. Det er ledige jobber, men det er ikke jobber som en utslitt hjelpepleier eller en svært psykisk syk ungdom vil få. For SV har det aller viktigste vært å sikre en anstendig trygd for dem som ikke kan jobbe, og det skal ikke være en midlertidig ytelse, det skal være en varig ytelse, uten all den utrygghet en midlertidig ytelse vil gi. For SV har det vært helt grunnleggende at ytelsen til «ung ufør» består som en trygg mulighet for alle som trenger den, også når man er under 40 år. For SV har det også vært helt avgjørende at det behovsprøvde barnetillegget til dem med dårligst råd beholdes. Å ha dårlig råd en kort periode har ingen vondt av, men hvis mor og far er for syke og ikke kan jobbe, skal uføretrygden sikre barn i slike familier en høyere ytelse, for dette kan vare hele barndommen. Folk blir ikke friske eller får jobb av å ha dårlig råd, det fungerer motsatt. Dårlig råd, særlig over lengre tid, gjør at krefter som kunne vært brukt til å komme på bena igjen – for det skjer absolutt, også med folk som har vært på uføretrygd – blir brukt til å få endene til å møtes. Så uføretrygden er verken høna eller egget i debatten om at færre skal være på trygd. For SV har det vært nødvendig å få på plass en skjerming av alderspensjonen for dem som har hatt uføretrygd. Er en syk, kan en ikke benytte ordningen med å jobbe lenger for å redusere eller minske virkningen av levealdersjusteringen. Derfor har det vært avgjørende for resultatet at SV har vært i regjering. Hadde Høyre og Fremskrittspartiet bestemt, ville vi sett store innstramminger av det trange nåløyet for å få trygd som vi har i dag. Unge under 40 år kunne ha sett langt etter en varig, trygg inntekt hvis de var for syke til å jobbe. De ville vært fast i en runddans i Nav som kunne vart fra de var 20, til de var 40, med midlertidige ytelser og prøvelser. De fattigste barnefamiliene ville mistet 20 000 kr i året per barn. Alderspensjonistene ville garantert fått full effekt av levealdersjusteringen og mange tusenlapper mindre å leve av hvert år.