Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-09:
Flere av de endringer som Regjeringen har foreslått i den proposisjonen Stortinget i dag behandler, gjelder tiltak som skal bidra til økt trygghetsfølelse hos den enkelte. Det gjelder både forslaget om at såkalt rettshåndhevelsesarrest skal kunne brukes i flere tilfeller enn i dag, og forslaget om justering av strafferammen ved brudd på besøksforbud. Der det foreligger tilståelse eller sterke beviser for at en person har gjort seg skyldig i grove voldsforbrytelser, bør det i større grad være adgang til å holde vedkommende i varetekt, selv om det ikke foreligger tilstrekkelig gjentakelsesfare eller bevisforspillelsesfare. Utvidelsen vil ikke få betydning i svært mange saker, men det betyr ikke at den er uviktig. At varetektsfengsling kan benyttes i slike saker, vil være viktig for den alminnelige trygghetsfølelse. For offeret i den konkrete sak vil det ha stor betydning at siktede ikke blir løslatt etter kort tid. For øvrig kan omfattende medieomtale av saker i seg selv gi grobunn for engstelse hos mange, også andre enn offeret selv. Jeg har stor forståelse for at det vekker sterke reaksjoner at en person som er siktet for grov vold, og som kanskje til og med har tilstått, er løslatt fram til straffesaken kommer opp for domstolene. Når det gjelder representanten Halvorsens kommentarer til den kritikken som har vært rettet mot Norge når det gjelder varetekt, har jeg lyst til å understreke at det Norge er kritisert for, ikke er det alminnelige omfanget av bruk av varetekt. Det vi har vært kritisert for, er spørsmålet om isolasjon, bruk av politiarrest i for lang tid og for lange varetektsopphold. Alle disse tre forholdene er vi opptatt av å gjøre noe med, og jeg kan da bekrefte overfor representanten Dørum at arbeidet når det gjelder de punktene, er i gang. Det er et høringsnotat ute, og jeg tar sikte på å legge fram konkrete lovforslag for Stortinget i løpet av vårsesjonen. Et annet tiltak som vil kunne bidra til økt trygghetsfølelse, er den foreslåtte effektivisering av besøksforbudet. Besøksforbud er en viktig ordning. Politiet kan forby en person å oppsøke eller ta kontakt med en annen for et visst tidsrom. Forbudet blir automatisk etterprøvd av retten. Begrunnelsen er fare for straffbare handlinger, forfølgelse eller krenkelse av privatlivets fred. Den som forbudet skal beskytte, bør da kunne føle seg rimelig trygg på at forbudet blir etterlevd. Slik er det ikke bestandig i dag. Derfor er det et klart behov for å kunne benytte pågripelse og varetektsfengsling der de øvrige vilkår for dette er til stede, f.eks. gjentakelsesfare, som man nok i ganske mange tilfeller vil kunne se er til stede ved brudd på besøksforbud. I dag må den som overtrer et besøksforbud, ha blitt dømt for slik overtredelse tidligere for at strafferammen skal være høy nok for pågripelse og fengsling. Dette tar naturligvis tid, særlig når det heller ikke har vært adgang til å nytte bøtestraff, som, i motsetning til fengselsstraff, kan ilegges ved forelegg. Jeg er derfor helt overbevist om at det forslaget som et enstemmig storting nå antakelig vedtar, er helt riktig og helt nødvendig. Jeg vil likevel fremheve at den største og viktigste kriminalpolitiske utfordringen vi står overfor, er å få til en raskere og mer effektiv behandling av straffesaker. Det er for øvrig også et viktig svar nettopp når det gjelder reduksjon av de lange varetektstidene. En effektiv strafferettspleie har etter mitt syn svært stor betydning for bekjempelse av kriminalitet og for den enkeltes trygghetsfølelse. To arbeidsgrupper har kartlagt flaskehalsene i straffesakskjeden og fremsatt konkrete forslag overfor departementet. En stor del av disse forslagene er for tiden ute på høring. I den proposisjonen som Stortinget i dag behandler, er det bare forslaget om at det ved straffeutmålingen skal legges større vekt på tilståelser, som skriver seg fra arbeidsgruppene. Og jeg vil legge til at dette forslaget, om å legge økt vekt på tilståelser, ikke bare er et spørsmål om hurtigere straffesaksbehandling, men ikke minst et spørsmål om nettopp å få oppklart saker og et spørsmål om hensynet til ofrene. Jeg kan uten videre slutte meg til de merknadene komiteen har kommet med, men jeg har lyst til å understreke at det er bred enighet om økt straffenivå i en god del typer saker, særlig knyttet til vold og seksuelle overgrep. Det som er spørsmålet her, er om man innenfor det man kaller et alminnelig straffenivå, skal gjøre forskjell avhengig av om man har tilstått eller ikke. Og det er jeg overbevist om at er riktig å gjøre. Ikke minst den tendensen vi ser – som både representanten Halvorsen og representanten Dørum viste til – til at man ikke vil forklare seg, gjør at det er desto viktigere enn før. Jeg hører altfor mange eksempler hvor politiet kan fortelle at mistenkte har vært i ferd med å tilstå – så er det 5 minutter med forsvarer, og så er det bom stopp. Man sier ikke noe, fordi det er rådet fra forsvarer. Da er det viktig at de som tilstår, er villig til å gjøre opp for seg, forklare hva som er skjedd og hjelpe samfunnet, seg selv og offeret for å få saken ferdig og ut av verden. De skal ha en fortjeneste av det når de øvrige momentene ligger til rette for det. Så jeg mener at dette er et riktig forslag, og jeg er glad for at flertallet i Stortinget slutter seg til det.