Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Når man lytter til denne debatten om regjeringserklæringen, merker man seg at de fire partiene og deres representanter gleder seg over en rekke ulike ting. Det er altså ganske stor spennvidde i hva som er bra med den erklæringen. Det gleder jo oss i Arbeiderpartiet, som har et slagord som heter «Alle skal med». Det virker som også alle mulige standpunkter skal med i samme erklæring. Men ved inngangen til denne debatten, helt i det første replikkordskiftet mellom representantene Støre og Helleland, valgte Helleland å svare på et spørsmål om erklæringen ved å stille noen spørsmål om Arbeiderpartiets indre samhold, så jeg skjønner at det var bekymring for mulige problemer hos oss. Da vil jeg slå fast at det altså ikke er det. Vi har hatt en debatt den siste uken om hva Arbeiderpartiet mener om olje og klima, som er basert på to premisser. Det ene er at noen angivelig skal ha foreslått konkrete endringer i skattepolitikken, og den andre påstanden er at noen har lagt lokk på debatten. Begge deler er feil. Det foreligger ingen forslag om endringer i leterefusjon eller noen annen del av oljeskatteregimet, og det er heller ikke noe forsøk på å legge lokk på en viktig debatt. Vi er opptatt av forutsigbarhet og langsiktighet, og at vi er i stand til å planlegge på lang sikt for alle bransjer. Det som bekymrer meg, er ikke mangel på samhold hos oss, men hvis det skulle gjøres til et problem at man diskuterte klima og olje i samme setning, for det er rett og slett ikke mulig lenger. Vi er nødt til å ta inn over oss at de endringene som kommer, kommer raskt, og de kommer til å treffe oss. Klimaendringene som sådanne treffer oss. Det undergraver næringsgrunnlag, det blir stadig dyrere – jo mer klimaendringene griper om seg, jo dyrere blir det å forholde seg til dem – men det vil også føre til endringer i andre land. Derfor trenger vi en åpen og ærlig diskusjon om klimarisiko. I Klimarisikoutvalgets utmerkede rapport står det en rekke gode føringer som jeg ser fram til å diskutere senere i året med finansministeren og andre, når regjeringen kommer tilbake med det. En av de tingene de sier, eller anbefaler – vel å merke med byråkratisk innestemme – er at man ikke skal gamble på at Parisavtalen mislykkes. Vi må planlegge for scenarioer hvor vi samtidig lykkes i å håndtere klimaet, og det vil altså endre forutsetningene for mange næringer, også for oljenæringen på lang sikt. En slik debatt må vi ha. Når det så gjelder erklæringens mer konkrete sider, eller snarere mangel på det, har jeg lyst til å anerkjenne mange sider med viktige setninger om klima, viktige ting vi er enige om – mange av dem er allerede vedtatt, noen er nye, det er bra – men jeg har den bekymringen at det er mye ambisjoner og lite konkrete mål. Jeg tror vi ville stå oss på å ha tydeligere, mer etterprøvbare mål. Jeg mener vi hadde stått oss på å lage et konkret karbonbudsjett også i Norge. Jeg er bekymret for at det fortsatt er vennlige, men ganske uforpliktende formuleringer om karbonfangst og -lagring, når det gjelder både om man vil satse fullskala og når en eventuell beslutning blir tatt, og det bekymrer mange i bransjen, ikke minst i oljebransjen. Ikke bare er karbonfangst og -lagring viktig for klimaet som sådant – og det er jo hovedgrunnen til at man driver med det – men det er også på mange måter en overlevelsesstrategi for viktige deler av vår viktigste bransje, for lykkes man med karbonfangst og -lagring, vil man ha en mye lengre framtid f.eks. ved konvertering av gass til hydrogen om noen tiår enn uten dette. Så det mener jeg man er nødt til å få til enda tydeligere formuleringer på. Det er gjort mye ut av at de nasjonale klimamålene angivelig er skjerpet. I den grad de er det, ville jeg bejuble det, for det er bra, men det at man går fra 40 til 45 pst. kuttkrav i ikke-kvotepliktig sektor, var nærmest en selvfølge nå, fordi vi vet at EU lander i hvert fall der, hvis ikke lenger, så den tilpasningen kom til å komme. Så snakkes det, ikke minst fra representantene fra Venstres side, som om alle disse kuttene skulle tas nasjonalt. Gid det var så vel. Det virker som et par av de setningene er skrevet av Venstre og kanskje Kristelig Folkeparti, og den påfølgende setningen er skrevet av Høyre og Fremskrittspartiet, for der står det at det skal man likevel ikke gjøre hvis man ikke må. Altså: Hvis det blir tvingende nødvendig, skal man slippe det. Jeg tror vi vil stå oss på nå å bygge opp en politikk for framtiden hvor vi klarer å kombinere et stort og seriøst klimaansvar med et arbeid for framtidig verdiskaping og framtidig arbeid, og at vi skjønner at vi må legge opp til en rettferdig omstilling hvor alle som berøres av dette, involveres og tas med på råd i en omstilling som uansett kommer, og som det er dyrere å vente med enn å starte med en gang.