Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-05-31:
I arbeidet med dette lovverket er det bruk av tvang som har fått størst oppmerksomhet både i media og i høringsuttalelsene. Dette er naturlig, da bruk av tvang i behandlingsøyemed innebærer et alvorlig angrep på den enkeltes rettssikkerhet, menneskeverd og integritet. Samtidig viser dokumentasjon at bruken av tvang i norsk psykiatri har vært relativt stor, og departementet fremholder at det er et mål å redusere den reelle bruken av tvangstiltak i Norge. Det må ikke herske tvil om at det skal være pasientens behov og den enkeltes menneskeverd som skal være utgangspunktet for den behandling som blir gitt. Hovedvilkåret for bruk av tvungent psykisk helsevern skal være at det foreligger en alvorlig sinnslidelse, og at tvungent vern er nødvendig for å hindre at pasienten får sin utsikt til helbredelse eller bedring betydelig redusert, eller at det er sannsynlighet for vesentlig forverring uten adekvat behandling. Det skal likevel ikke være noen automatikk i å etablere tvungent psykisk helsevern. Først skal en ha forsøkt å gi et behandlings- og omsorgstilbud på frivillig grunnlag. Det er viktig å understreke at departementet foreslår en bestemmelse om at pasienten eller personer som står denne nær, når som helst kan forlange utskriving fra tvungent psykisk helsevern. En person som er under frivillig psykisk helsevern, skal heller ikke kunne overføres til tvungent vern. På grunn av den utviklingen vi har hatt bort fra institusjon til mest mulig behandlingstilbud nær pasienten, er det nødvendig med et system som åpner for muligheter for tvangsbehandling også utenfor institusjon. Og det er nettopp dette punktet som har avstedkommet størst oppmerksomhet og debatt. At dette er aktuelt, må ses som en konsekvens av den utviklinga som har skjedd bl.a. med utgangspunkt i at det store flertall av personer med psykiske lidelser bor og oppholder seg i sine heimkommuner og bør ha et tilbud der. I psykiatrimeldinga erkjennes det at mer ressurser må settes inn i kommunehelsetjenesten og i nærmiljøet til dem som trenger hjelp. Det er gledelig at det er full enighet i komiteen om at bruk av tvang skal være absolutt siste virkemiddel. Det er også viktig å få fastslått at lovutkastet ikke åpner for bruk av tvang på pasientens bopel. Et flertall i komiteen, dvs. Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, peker på at tvangsinnleggelse i institusjon for mange oppleves som meget belastende. Det er derfor åpenbart at det trengs et variert og fleksibelt tilbud også innen tvungent psykisk helsevern. Det er viktig å ha klart for seg at alle tiltak og all behandling skal skje med henblikk på pasientens beste og med respekt for denne. Da skulle man ønske at all bruk av tvang var uaktuelt, men vi vet at så dessverre ikke er tilfellet. Det forekommer alltid unntakstilfeller. Da er det viktig at den tvangsbruk som blir valgt, av pasienten oppleves så mild som mulig. Et godt behandlingsresultat vil være mye avhengig av pasientens opplevelse, hjelpen og ikke minst motivasjon. Derfor er det viktig å legge til rette for at de som ønsker det, får størst mulig grad av behandling i tilknytning til heimemiljøet. Flertallet er derfor av den formening at tvungent psykisk helsevern kan skje uten døgnopphold i institusjon når det er et bedre alternativ for pasienten. Dette flertallet understreker også at en årsak til at det i det hele tatt blir behov for tvangsbehandling, kan være at den syke blir gående for lenge før hjelp blir gitt. Derfor bør det være naturlig å forutsette at det på litt lengre sikt vil bli mindre behov for tvangsbehandling etter hvert som det psykiske helsevern i kommunene bygges ut. Det samme flertallet understreker også at det er pasientens behov som er utgangspunktet for tiltakene, og at det etter lovforslaget ikke er noen automatikk i iverksettelse av tvangsbehandling. Det må fattes et eget vedtak etter § 4-4 som baseres på egne, strenge vilkår. Det er også viktig å få fastslått at lovforslaget ikke innebærer noen utvidelse av bruk av tvang. Flertallet, fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, tar også opp at i den grad pasienten ikke føler seg trygg i heimesituasjonen, skal pasienten få opphold i institusjon. Ved behandling utenfor institusjon vil det være stort behov for tett oppfølging og omsorgstiltak. Variasjon og nærhet i tilbudene innen psykisk helsevern kan etter min mening også omfatte senger i tilknytning til en medisinsk avdeling i et somatisk sykehus. Et opphold ved en slik avdeling vil av mange virke mindre stigmatiserende enn opphold i en spesialinstitusjon og kan derfor medvirke til å gi et raskere og bedre behandlingsresultat. Med denne loven og loven om spesialisthelsetjeneste, som ble vedtatt den 27. mai, er vi kommet nærmere en likestilling mellom psykiatriske og somatiske lidelser. Får vi den ønskede utvikling, med flere behandlingstilbud og raskere tilbud i pasientenes nærmiljø, vil vi sannsynligvis oppnå at langt flere blir raskere friske, og unngår å utvikle dype og langvarige psykiatriske sykdommer. Best resultat oppnås når pasienten er mottakelig for hjelp og selv innser sitt hjelpebehov. I den grad tvangstiltak må iverksettes, er det likevel viktig at disse følges med nødvendig omsorg.