Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2008-01-17:
Vi har akkurat en idrettsgalla der idretten feiret seg selv, bak oss. Det var med stor tilfredshet jeg observerte at kulturministeren også var der. Om jeg så kan få si det - med hans nese for hva som drar publikum, var jeg heller ikke i særlig tvil om det. Statsråden delte ut en av de gjeveste prisene og var raus i sin omtale av idretten. Fritt omskrevet tror jeg han sa noe slikt som at uten idretten og uten kulturen kunne Norge ha hatt så mye oljeinntekter som helst - vi ville ha vært et fattigere land. Han nikker, så da har jeg vel gjengitt det omtrent riktig. Han fortsatte med å si at når idrettsutøvere presterer i verdensklassen, blir vi litt stolte, og vi føler oss som en del av dem. De representerer verdier som vi etterstreber. Med disse utsagnene tenkte jeg egentlig at statsråden hadde startet forberedelsene til interpellasjonen allerede. Hans måte å snakke på forplikter. Han bør ha tenkt igjennom at det er mange unge utøvere som satser, for hver utøver som når toppen. Det er mange utøvere som ofrer like mye tid og ressurser som den som vinner, men uten noen gang å komme til topps. De satser heltid, men får bare tilfredsstillelsen av å ha prøvd og av å ha testet sin prestasjonsgrense tilbake. Kulturministeren gav inntrykk av å være så tett oppe i disse utfordringene at jeg regner med at statsråden bekrefter at han sammen med sine kolleger i Kunnskapsdepartementet vil ha fokus på å sikre at unge utøvere får en optimal mulighet til å satse på idrett og utdanning parallelt. Idretten har som mål å utvikle det helhetlige mennesket. I det siste idrettspolitiske dokument som NIF vedtok på Idrettstinget i 2007, bekreftes det som har vært idrettens eget mål i mange år, nemlig å «sikre yngre utøvere som fortsatt er i en studiesituasjon, de beste rammebetingelsene for å kunne kombinere studier og toppidrett». Det er en målsetting som samfunnet gjennom den siste stortingsmeldingen om idrett deler med idretten. I stortingsmeldingen «Idrettslivet i endring» heter det at en skal arbeide for å tilrettelegge for kombinasjonen utdanning og toppidrett for utøvere som har interesse og forutsetninger for å prøve ut mulighetene for en toppidrettskarriere. Norge er ikke alene om å ønske idrettsprestasjoner på topplan. Vi er heller ikke alene om å tilrettelegge. Selv nøt jeg godt av at USA har et fantastisk tilbud på universitetsnivå. Der konkurrerer universitetene mot hverandre, og de legger stor prestisje i å være best i idrett. For å tiltrekke seg talenter tilbys stipend som dekker skolepenger og også stipend til livsopphold. I mange land i Europa er det ikke uvanlig at det offentlige ansetter idrettsutøvere hvis eneste reelle funksjon er å trene og bli best mulig innen sin idrett. Dette gjøres fordi idrettsutøvere i mange tilfeller ikke bare er gode forbilder, men de utvikler også evne til planlegging, målrettet/systematisk arbeid, prioritering, teamarbeid, språkkunnskaper, sosial kompetanse, kunnskap om andre kulturer etc., etc. De får altså en realkompetanse som mange andre ikke tilegner seg i samme alder. Dette vil jeg anta var grunnen til at statsråd Hernes i brev til Norges Olympiske Komite datert 30. juli 1995 skrev at dersom toppidrett har ført til at tidligere skoleprestasjoner er svakere enn de normalt ville ha vært, kan opptaksorganene, i tilfeller hvor dette kan dokumenteres, vurdere søkeren særskilt. Det er mitt inntrykk, og dette dokumenteres av Høgskolen i Lillehammer, at ved de institusjoner der tilrettelegging fungerer godt, viser det seg at toppidrettsutøvere presterer bedre enn gjennomsnittsstudenten. Det vil jeg ikke legge mye vekt på akkurat nå, men det bekrefter at dersom samfunnet tilrettelegger og skaper gode rammer omkring utøveren, kan idrett og utdanning kombineres. Det synes jeg er viktig. Det er bare noen ytterst få som når opp til et nivå der de kan leve av idretten. Men det er svært mange som vil kunne nyte godt av den selvinnsikt og de mange gode egenskapene som idretten kan bidra til å utvikle, om de gis anledning til å forfølge sin interesse et langt stykke på veien. Dette er egenskaper som samfunnet senere vil nyte godt av, og vi skylder både dem som gir oss den nasjonale stolthet og overskriftene, og de mange som ikke når så langt, å ha fokus på dette. Det er økt fokus på kvalitet, krav og gjennomstrømming i dagens skoledebatt. Det tjener både student og institusjon. Det er et fokus jeg deler behovet for. Toppidrettsprestasjoner kommer imidlertid i ung alder og må komme parallelt med at idrettsutøveren forbereder seg for voksenlivet. Idrettens behov gjelder derfor en liten gruppe, er spesielle og de utøver en aktivitet som definitivt gir dem både en utvikling og en realkompetanse som den enkelte og samfunnet nyter godt av. Det bør være et godt grunnlag for å diskutere noen spesielle tilpasninger. Utfordringen i dag ligger på tre nivåer. Det gjelder på videregående utdanning, på inntak og gjennomføring av høyere utdanning og i forhold til Statens lånekasse. Det er ikke penger, men riktige holdninger og muligheter jeg har fått inntrykk av at idretten ber om. Om nasjonen og statsråden mener noe med de fagre ord om idrett, prestasjoner, verdier og nasjonal identitet, må man ikke sette mange idrettsutøvere i en knipe der de tvinges ut av det ene for å følge det andre. Innen den videregående skolen har idretten hatt to tilbud. Det ene gjelder toppidrettsgymnasene, NTG og Wang. Dette fungerer. Den offentlige skolen har også tilpasset et tilbud. Vi har treårig idrettslinje, og enkelte skoler og idrettslinjer har tilbudt det treårige standardtilbudet, men fordelt over fire år. De som velger dette tilbudet, vil ikke lenger kunne motta førstegangsvitnemål, slik jeg har forstått det. De vil da få en ulempe i forhold til opptak til høyere utdanning. Dette bør det enkelt kunne gjøres noe med ved at NIF og Kunnskapsdepartementet samarbeider om hvor en skal tillate slike tilbud, og hvor mange utøvere det skal være anledning til å ta opp. For høyere utdanning skulle kanskje statsråd Hernes’ brev til Norges Olympiske Komite være nok. Men universitets- og høyskolesektoren består av autonome institusjoner som selv vil ha ansvar for å følge dette opp. Det betyr at praksis varierer. Mange institusjoner gjør det de kan for å tilrettelegge og ta hensyn, mens andre møter idretten og idrettsutøveren med lite kunnskap om utfordringen og liten vilje til å foreta individuell tilpasning og veiledning. Bekymringen innen idretten er stor over at den felles klagenemnd for opptak til grunnutdanninger ved universiteter og høyskoler, med utgangspunkt i en enkeltsak som ligger til behandling nå, har uttalt at idrett og andre kulturaktiviteter ikke er slike spesielle forhold som kan omfattes av opptaksforskriftens § 7-21. Får denne uttalelsen gjennomslag, står idretten på mange måter på bar bakke i denne sammenheng. Det hører med til dette at idretten forholdsvis aktivt har oppfordret enkeltutøvere til å søke om spesiell vurdering. Det siste leddet jeg mener vi må vie oppmerksomhet, er Statens lånekasse og studiefinansiering. Lånekassen setter i dag strenge krav til gjennomføring. Det har med muligheten til lån og retten til å få omgjort lån til stipend å gjøre. Det sier seg selv at en idrettsutøver på topplan ikke kan følge denne progresjonen. Det må ikke diskvalifisere for at man kan komme inn under ordningen. Da gis jo idrettsutøveren en ulempe. En godkjenningsordning der NIF er med for å vurdere hvem som skal inkluderes, vil lett kunne danne et grunnlag for en unntaksordning. Min bekymring gjelder ikke de utøverne vi leser mest om i pressen. For dem er idrett levebrød, og den gir økonomisk trygghet. De skaper seg et livsgrunnlag i idretten. Min bekymring går på hvordan vi skaper det grunnlaget som skal til for at noen kommer dit, og for alle de utøverne som satser like mye, men som aldri kommer dit. Idrett er et ekstremt prestasjonssamfunn. Mange må satse og knive med hverandre for at noen skal bli topp i verden. Disse må ikke bli ofre. De må kunne utvikle seg som helhetlige mennesker, slik idretten ønsker. Det er det vårt felles ansvar å legge til rette for. Jeg tror ikke at det ligger uvilje bak hos noen. Men det kan heller ikke forventes at det er en bred forståelse og mye kunnskap i alle miljøer om hva som kreves for å prestere idrett på toppnivå. Det må heller ikke bli slik at idrettens behov for særordninger blir en åpning for mange til å slippe lettere unna krav i utdanningsperioden. Derfor tror jeg det nå er et stort behov for at man igjen ser dette i et fugleperspektiv. Det kan gjøres ved at kulturministeren setter dette på dagsordenen for statsråden i Kunnskapsdepartementet, og at man bringer NIF inn i en tett dialog. Da kan man lage noen overordnede styringssignaler og noen tilbud på de forskjellige nivåer som idretten og Kunnskaps-Norge er enige om. Det vil gjøre det enklere for alle parter, og da kan forhåpentligvis også nasjonen se fram til mange gode opplevelser på arenaene eller foran TV-skjermen, uten å måtte ha dårlig samvittighet for dem som ofrer så mye av sin arbeidskarriere, eller at noen unnlater å satse på grunn av manglende tilrettelegging. Jeg håper på en god debatt.