Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
Kristelig Folkeparti er svært glad for at det er tverrpolitisk enighet i justiskomiteen om de forslagene som skal vedtas her i Stortinget i dag. De gjenlevende Japan-fangene og de avdøde fangenes gjenlevende ektefeller eller barn har ventet altfor lenge på at den dagen skulle komme da Stortinget i ærbødighet og med uttalt respekt og takk ærer de oversette og glemte fangene. Det er riktig som saksordfører har påpekt, at erstatningsbeløpets størrelse ikke på noen måte er tenkt å være en fyllestgjørende erstatning for den smerte, det offer og den belastning som fangetiden utgjorde. Ei heller er beløpet tenkt som et plaster på såret av individuell karakter. Men det er en standardisert ex gratia- utbetaling, hvor Norge gir uttrykk for medfølelse med dem som satt i fangenskap, og verdsetter den innsatsen de gjorde under ytterst vanskelige forhold i en krig de selv på ingen måte hadde noen skyld eller delaktighet i. Og når vi har utvidet gruppen av dem som skal motta utbetalingen, til også å gjelde gjenlevende ektefeller eller barn av avdøde Japan-fanger, skyldes det naturligvis at Stortinget også vil hedre de avdøde fangenes minne, samtidig som vi er oppmerksom på de store lidelser mange av fangene og deres etterlatte har fått i ettertid. Kristelig Folkeparti synes det er grunn til å gi honnør også til representantene Vidar Kleppe, Jørn L. Stang, Terje Knudsen og Harald T. Nesvik for deres Dokument nr. 8-forslag om å gi erstatning til norske statsborgere som satt i japansk fangenskap under den annen verdenskrig. Men der slutter også honnørordene. For Kristelig Folkeparti er ikke bare skuffet, men også harm over tonen i St.prp. nr. 67 for 2000-2001. Proposisjonen er gjennomsyret av uttrykksmåter og sammenligninger, ja til dels påstander som enhver normalt tenkende og følende involvert person må oppleve sårende og nedverdigende. Men før jeg går nærmere inn på dokumentasjonen av dette, vil jeg understreke Stortingets vedtak i tilknytning til Innst. S. nr. 144 for 1999-2000: «Stortinget ber Regjeringen vurdere alternative forslag til erstatningsordninger som en kompensasjon for de lidelser norske statsborgere ble påført på grunn av opphold i japansk fangenskap under 2. verdenskrig.» I dette vedtaket ber man om en vurdering av alternative forslag til erstatningsordninger, ikke om en vurdering om de i det hele tatt skal få erstatning. I det spørsmålet har Stortinget med sitt vedtak allerede tatt en beslutning. Derfor er det uhørt at det brukes så mye plass på å vurdere om de nevnte fangene i det hele tatt bør få erstatning av noe slag. Og som om ikke det er nok, så ender man åpenbart opp med en konklusjon som motvilligst gjøres «tross de sterke prinsipielle motargumentene», for å sitere proposisjonens avslutning. Jeg vil underbygge min og Kristelig Folkepartis skuffelse og harme i forhold til Regjeringen og statsråd Harlem med noen få sitater. Mot slutten av pkt. 3.2 står det: «det synes som om den norske stat har en forholdsvis svak tilknytning til denne saken.» Og i pkt. 3.5 står det: «I motsetning til Norge utstedte disse landene krigserklæringer ovenfor Japan kort tid etter at Japan angrep» osv. Ja, er ikke dette nettopp den norske stats problem og nære tilknytning til saken? Det går i anstendighetens navn ikke an å skyve ansvaret over på fangene! Det er det Regjeringen gjør med sine utsagn her, og som tilsiktet eller utilsiktet bekreftes i begynnelsen av konklusjonen, pkt. 3.6: «En grunntanke» – i den sivile erstatningsretten – «er at ansvaret for konkrete tap blir plassert på den som står nærmest til å svare for den risikoen som voldte skaden. Noen ganger vil dette være skadelidte selv.» Videre sier Regjeringen at rettferdighetsbetraktninger taler imot at en gir særordninger som f.eks. erstatning til Japan-fangene. Men ifølge Regjeringen er det ikke bare rettferdighetsbetraktningene; også det at man vil skape presedens for ytterligere erstatningskrav fra nye grupper, taler imot å gi erstatning. Og så følger det som skal feie til side den siste rest av forståelse for rettmessigheten i å gi Japan-fangene erstatning: «Skal staten stadig gi kompensasjon til ulike grupper for fortidige hendelser, vil staten undergrave sin evne til å løse dagens og morgendagens oppgaver.» Og videre: «Ut fra en velferdstankegang bør statlige kontantutbetalinger helst gå til dem som ut fra sin situasjon i dag har det største behovet for dem.» Dette er til å gråte av! Hvordan går det i anstendighetens navn an å si noe slikt i den kontekst alle sitatene hører hjemme, nemlig å gjøre opp for statlige unnlatelsessynder? Kristelig Folkeparti skulle ønske departementet hadde brukt tiden på å utvirke en beklagelse fra den japanske regjering, i stedet for å legge sten til byrden. Jeg håper at statsråden vil benytte anledningen til å være etterpåklok og si seg lei for den tone og det innhold St.prp. nr. 67 fikk.