Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2014-04-03:
Når jeg setter fosterhjem og barnevern på dagsordenen, er det med bakgrunn i de mange henvendelser og den fokusering det har vært på dette viktige temaet. Det er gjort mye bra, og det har vært mye enighet i denne salen om endringene. Likevel må vi innrømme at det er langt igjen til vi har en tjeneste som fungerer godt nok, med god nok kvalitet, nok bemanning og nok fosterhjem. Vi ønsker at alle barn skal vokse opp i trygge, stabile omgivelser med gode voksenpersoner i livet sitt. Derfor må vi i fellesskap se om vi kan finne bedre løsninger framover. Først har jeg lyst til å berømme alle de som gjør en innsats for barns beste, som åpner hjemmet sitt og livet sitt for barn som ikke har det bra. Det står det stor respekt av. Derfor er det viktig at de får den oppfølginga og støtta de trenger, og det bør gjelde både fosterforeldre og eventuelle barn som får fostersøsken. At barnevernet er en medspiller, og at alle er trygge på hverandre, er helt nødvendig for å lykkes. Ofte stemmer ikke kjemien, og nettopp derfor er det viktig med gode rutiner og regler. Nesten 1 000 nye barn hvert år har behov for fosterhjem. Mange har store hjelpebehov og trenger langsiktig oppfølging. Kompetanse og bemanning er en viktig faktor. Det gjelder både ansatte og de som stiller seg til disposisjon for barn i krise. Selv med de øremerkede midla i barnevernsløftet, flere ansatte og økt kompetanse i barnevernet er vi ikke i mål. Det må styrkes videre og ikke stoppe opp. Ventetida for å få et fosterhjem er for lang, og den øker. Det voksende antallet barn som har behov for fosterhjem, bekymrer oss. Det har vært en ønsket vridning fra institusjon til fosterhjem, men det vil også være slik i framtida at noen barn trenger institusjonsplass. Derfor er det viktig med bredde i tilbudet for å dekke de ulike behovene. Det beste er å vokse opp i et tilnærmet normalt familieliv, for det danner det beste grunnlaget for et stabilt voksenliv, sett i et livsløp fra 0–22 år. Det vi så i Brennpunkt-programmet om fosterhjem, er dessverre ikke noe enestående tilfelle, og en kan skjønne at rekruttering ikke blir lettere etter et slikt innslag. Det er store variasjoner fra kommune til kommune når det gjelder både kompetanse, antall ansatte og hvordan sakene følges opp. Det er gråsoner mellom stat og kommune, og mellom hva Bufetat skal gjøre, og hva kommunene skal gjøre. Det kan være en utfordring at samme person utreder, saksbehandler og deretter følger opp barnet og familien. Vi trenger utdannede ansatte som kan jobben sin, og det er viktig å se om utdanninga er tilpasset det som er forventet. Der er også grunn til å se på praksisen med at nyutdannede settes i førstelinjetjenesten, der en kanskje burde hatt de med mest erfaring og god menneskekunnskap. Det må være tøft for ansatte å møte vanskelige saker gjennom hele arbeidsdagen, og det er viktig at også de får den oppfølginga og den etterutdanninga som de trenger. Dette er ofte folk som brenner for barns beste, men de brenner seg ut fordi de ikke får det til. De har for mange saker. Maksgrensen burde kanskje være rundt tolv, men vi ser at det er langt over det som er realiteten. For fosterforeldre er hyppige skifter av saksbehandlere et problem når en ønsker å skape et godt samarbeid. Tilbakemeldinger viser at oppfølginga svikter og skaper konflikter. Ville det vært en løsning å ha en som utreder, og en som følger opp? For å rekruttere og beholde eksisterende fosterfamilier er det viktig at fosterfamiliene er trygge på at de får hjelp når de trenger det, og at de har en medspiller i barnevernet. Det tyder på at behovet for mer støtte og mer veiledning er nødvendig. Hvordan kan vi gjøre det på en bedre måte? Én løsning er kanskje å utvikle og bruke opplæringsprogrammet for fosterforeldre, PRIDE, mer. Evalueringa av PRIDE viser at flertallet av deltakerne ga positive tilbakemeldinger og mente at temaene som ble tatt opp, var nyttige. Det som er nevnt – og som burde endres – er f.eks. det med fosterforeldres rettigheter, og at det burde gis mer realistiske bilder av utfordringer og av systemet. Dette er ting som burde vært inne i dette programmet. Videreopplæringskursene som tilbys, har fått gode tilbakemeldinger, og kursene bør utvikles mer. Det å gjennomgå et kurs gjør at fosterforeldrene er mer forberedt. Spørsmålet er hvordan en kan få enda flere til å delta, eller om en bør vurdere om i det minste et grunnkurs burde være ob1igatorisk Mange barn er i beredskapshjem før de kommer i fosterhjem. Det er statens ansvar. Når jeg har fremmet denne saken, hører jeg at kontakten mellom de ulike nivåene kan være vanskelig. All kommunikasjon skal gå gjennom Bufetat, mens viktig informasjon om den tida barnet har vært i beredskapshjemmet, som det er viktig for en saksbehandler å vite om, skal gå gjennom Bufetat. Det er viktig for saksbehandleren å få vite hvordan barna har det i beredskapshjemmet, men det er altså ingen direkte kommunikasjon. Dette kan det være viktig å ta hensyn til når en skal finne fosterhjem. Her bør barns beste vinne – framfor systemet. Her er det store forskjeller fra kommune til kommune når det gjelder hvordan Bufetat forholder seg til dette. Hvordan skal vi klare å få til det? Skal vi ha felles regler som er fornuftige? Kan vi lære av Australia og USA, der en har krav til et tett og forpliktende samarbeid mellom instanser? Vi må ha et mangfold i tilbudene. Statsråden har selv framhevet SOS-barnebyer, som er én type tilbud. Der er det fosterforeldrene som flytter, og barna som bor igjen, hvis det skjærer seg. Det er gode møteplasser for familietreff i samme område, noe som jeg syntes virket veldig positivt. Det virker som en fin måte å organisere det på, selv om det ikke kan erstatte alle andre fosterfamilier. Opplegget stiller store krav til familier som går inn, de oppgir ofte sitt eget liv. Noen selger egen bolig og blir permanent der, mens andre har bolig i tillegg. Det er i tillegg avlastning – godt avtalt. Men dette er et opplegg som ikke passer for alle. Derfor har jeg lyst til å si at mer mangfold og gode løsninger kan være en vei å gå. SOS-barnebyer virker som ett godt tilbud. Jeg ser fram til debatten her i dag, og jeg synes vi i fellesskap skal prøve å finne gode løsninger for barn og fosterforeldre. Meninga med interpellasjonen er ikke å si at noen har gjort en bedre jobb enn andre. Her tror jeg vi har et felles ansvar for å finne enda bedre løsninger for ungene som ikke har det bra, for dem som ønsker å bli fosterforeldre, men som ikke tør i dag, og for dem som er fosterforeldre, men som ønsker å avslutte fordi de synes det er for vanskelig. Jeg håper vi får en god debatt her, og at vi i fellesskap kan finne fram til gode løsninger.