trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2009-12-11:
Kommunene har en viktig rolle i utføringen av velferdstjenestene. Om det er barnevern, barnehager, skole eller helse- og omsorgstjenester vi snakker om, har kommunene en nøkkelrolle. I forrige stortingsperiode ble kommunenes økonomi kraftig styrket. Men omfanget av oppgaver kommunene skal løse, har også økt i samme periode. Derfor er jeg glad for at kommunene styrkes økonomisk også neste år. Velferdstjenestene våre må hele tiden fornyes og forsterkes. Kvalitetskommunesatsingen er ett eksempel på hvordan en kan forbedre kommunale tjenester. Det finnes også en rekke andre gode eksempler på hvordan det jobbes ute i Kommune-Norge for stadig å forbedre tjenestene. Men mange kommuner er små og mangler både kompetanse og muligheter til å yte tjenester innenfor sårbare områder som f.eks. barnevern, skole og helsesøstertjeneste. Det er svært bekymringsfullt. Kommunene har da også tatt konsekvensene av dette, og har innledet interkommunale samarbeid for at tjenestene skal bli gode også innenfor disse sårbare områdene. I budsjettforslaget vi behandler i dag, er det interkommunale samarbeidet viet litt oppmerksomhet. For min del setter jeg stor pris på at Regjeringen nå skal vurdere samkommunen og om den skal lovfestes som en mulig interkommunal samarbeidsform. Jeg var med på å etablere det første samkommuneforsøket i 2003. Forsøket har vist, mener jeg, at samkommune er en god måte å samarbeide på. Det er en samarbeidsmodell som er gjensidig forpliktende på en helt annen måte enn tradisjonelt interkommunalt samarbeid. I tillegg gir det mulighet for god politisk styring gjennom åpenhet og innsyn i samarbeidet. Det har vært savnet, f.eks. ved etablering av interkommunale selskaper. En lovfesting av samkommunen gir større trygghet for de ansatte, og større trygghet for politikerne med hensyn til å legge inn flere tjenester i samarbeidet, noe som har vært etterlyst. I finansdebatten og ved flere andre anledninger har vi sagt at bruken av oljepenger skal ned. Vi skal tilbake til 4 pst.-banen igjen, og det så raskt som mulig. Det betyr ingen økonomisk krise i landet, for å si det slik, men vi vil få krevende runder der vi må prioritere det som er viktigst å bruke penger på. For Arbeiderpartiet blir det ikke skatteletter til de rikeste, men fortsatt satsing på arbeid og velferd. Kommunene skal derfor fortsatt styrkes. Det er imidlertid ikke alltid mer penger som skal til for at velferdstjenestene skal bli bedre. Vi må hele tiden være opptatt av kvalitet og hvordan vi skal jobbe smartere for å få mest mulig velferd ut av hver krone, som også representanten Lydvo var inne på. Én måte å gjøre det på er å styrke det interkommunale samarbeidet. Jeg har tillit til at statsråden ser dette, og også ser at samkommunens framtid må avklares så raskt som mulig.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2009-12-11:
Jeg har tre budskap. For det første: Et av de store svikene man kan begå mot et annet menneske, er å ikke møte det med forventninger eller å tro at det ikke har noe å bidra med. Derfor setter vi plikter foran rettigheter i integrerings- og inkluderingsdebatten. Alle forventes å ta ansvar for sitt eget liv, og alle må bidra i samfunnet, fordi alle kan bidra, og fordi alle trengs uavhengig av hvilken bakgrunn de har. Det er en del av den norske samfunnskontrakten. For det andre: Folk har ulike forutsetninger for å delta. En ung gutt født på Ullern av srilankiske foreldre, og som studerer medisin, har andre verktøy å ta i bruk enn en somaliskfødt kvinne som er ny i Norge, og som har tre barn å forsørge alene. En god integrerings- og inkluderingspolitikk må ta høyde for de store individuelle forskjellene, fordi velferdssamfunnet er som en dugnad. Alle som har vært på dugnad, vet at der trenger man som regel verktøy. Når ulike folk behersker ulike ting, trenger man også ulike verktøy for å kunne delta og for å kunne gjøre sin plikt. Da må også vi som representanter for det offentlige Norge gjøre vår plikt. Vi må bidra med de verktøyene som trengs for å kunne lykkes, fordi det er gjensidighet i den norske samfunnskontrakten. For det tredje: Skal man utstyre folk med verktøy for å lykkes, må man kunne identifisere hva hindringene er. Grovt sett mener jeg det er tre typer hindringer: Det første handler om at man kan trenge mer kompetanse for å kunne delta. Derfor styrker vi tiltak som handler om akkurat dette. For eksempel prioriterer vi språkopplæring både gjennom introduksjonsprogrammet, rett og plikt til norskopplæring og gratis kjernetid i barnehage i enkelte områder med mange med innvandrerbakgrunn. Det andre handler om at man kan møte diskriminering f.eks. ved at man ikke får jobber som man er kvalifisert til. Her har institusjoner som Integrerings- og mangfoldsdirektoratet en veldig viktig rolle fordi de er kunnskapssenter for den type erfaringer. De tar også initiativ overfor og samarbeider med næringsliv og organisasjoner for å fjerne diskriminering og for å øke innvandreres deltakelse. Det tredje handler om kultur, eller kulturelle tradisjoner som utgjør hindre for kvinner og menn som ikke vil leve etter tradisjonelle kjønnsrollemønstre. Da er det viktig å støtte organisasjoner med troverdighet og kompetanse til å fortsette det viktige frivillige arbeidet på grasrota på en måte som offentlige myndigheter ofte ikke kan. Jeg registrerer avslutningsvis at mens vi styrker disse verktøyene for deltakelse, foreslår Fremskrittspartiet i sitt alternative budsjett å kutte i samtlige. Fremskrittspartiet svekker den norske samfunnskontrakten.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-11:
Det er godt å høre at lederen av kommunal- og forvaltningskomiteen priser kommune- og fylkeskommuneinstitusjonen, for her inne i stortingssalen, og i korridorer og tunneler, er det lett å bli selvopptatt og selvfascinert. Mange av dem som kommer til budsjetthøringer, i hvert fall i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, etterlyser nesten unisont mer stat og mer detaljstyrende stat. Dermed kan vi fort glemme at det er kommuner og fylkeskommuner som er hovedelementene i velferdssamfunnet vårt og ikke minst folkestyret vårt. På alle politikkområder er det avgjørende nødvendig med engasjement ute og nede på lokalnivå om det skal utvikles god politikk. Unnskyld – ikke «nede». La oss kvitte oss med denne pyramidefiguren eller den vertikale linjen der staten troner øverst, og heller plassere kommuner, fylkeskommuner og stat ved siden av hverandre på en vannrett linje, skulder ved skulder, sammen for å utvikle, gjennomføre og drifte god politikk. Vi, nasjonalt, skal selvsagt gjøre våre beslutninger, gjøre vår del av arbeidet, ikke minst økonomisk og juridisk. Men så skal kommuner og fylkeskommuner legge til sitt lokale og regionale skjønn og klokskap og gjennomføre det hele. Regjeringas gode og offensive barnehage-, skole- og opplæringssatsing er et talende eksempel på hvor riktig og viktig det er at det kommunale og fylkeskommunale Norge trår til. Barnehage, grunnskole, SFO, videregående opplæring, ja også høyere utdanning – alt dette blir bedre hvis bare lokalsamfunnet får komme inn i barnehagene og klasserommene, og motsatt: at barnehage og skole får komme ut i samfunnet. Særlig er dette viktig hvis vi vil lykkes bedre med hensyn til sosial utjamning, inkludering, å redusere frakobling/frafall og å få en mer praksisnær utdanning. Da må samfunnet/fellesskapet bry seg og trå til. Alle tjener på dette, ikke minst lokalt og regionalt nærings- og samfunnsliv. Dette er et viktig element i SVs ambisjoner både på barnehage- og opplæringsområdet. Der Fremskrittspartiet vil ha penger følger eleven-opplegg, der høyrepartiene vil ha fritt skolevalg, vil SV og den rød-grønne regjeringa dyrke fram barnehagen og skolen som samfunnsinstitusjoner som de som bor i lokalsamfunnet, bruker og bryr seg om. Det skal et helt lokalsamfunn til for å utdanne og danne et menneske. Mange barnehager, skoler og SFO-er fungerer i tråd med dette prinsippet allerede i dag. Det er bra, og vi legger merke til at ikke minst lokalt nærings- og samfunnsliv selv setter pris på det. God skoleutvikling og god samfunnsutvikling henger nøye i hop.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2009-12-11:
Nå blir det en liten pause i innvandrings- og integreringsdebatten, for jeg har tenkt å snakke om noe annet som kommunene har ansvaret for. Kommunene er velferdsprodusenter, men de er vel så viktige kunnskapsprodusenter. I klartekst: Det er kommunene som eier og driver norsk skole. Det har etter min mening vært liten fokusering på kommunene som skoleeiere. I dag kommer vi til å vedta det økonomiske opplegget for kommunesektoren, slik at den er i stand til å løse oppgavene vi pålegger den. En av dem er å drive grunnskolen. Ofte diskuteres kommuneøkonomi i forbindelse med skolen, men etter min mening blir det også i norske kommunestyrer for lite debatt om innhold, som er veldig viktig. Denne debatten kan ikke fortrenge det ansvaret som påligger kommunene når det gjelder å legge til rette for innhold. Vi vet nemlig at det er veldig store forskjeller mellom kommunene med hensyn til hva slags skole som tilbys elevene. Dessverre er det ikke mulig å se forskjell på resultatene av nasjonale prøver når man kobler det opp mot økonomi. Om vi pøser masse penger inn i kommunesektoren, er det ikke sikkert at vi får bedre resultater ut i den andre enden. Vi må stille krav – uavhengig av økonomiske ressurser – til Skole-Norge, til kommunene som drivere av skolen, for det vi klarer å se sammenhenger mellom, er hvordan kommunene organiserer skolene sine, og resultatene. Noe av det vi kan se, er at der det mangler skolefaglige miljøer som kan være ressurser for skolelederne, er det svakere skoleresultater. Derfor er jeg generelt kritisk til en tonivåmodell i Kommune-Norge hvor dette ikke er kompensert for. Dessuten må små kommuner ta ansvaret for at de er svake når det gjelder akkurat det. Dette kan løses på andre måter enn at Stortinget pålegger kommunesammenslåing, men det må tas på alvor. Man kan ikke bruke det som en sovepute, at man bare skal ha penger for å kompensere for det. Den løsningen vil ikke gi de resultatene vi ønsker, nemlig en bedre skole og bedre skoleresultater. Disse vurderingene må gjøres på lokalt plan, selv om det er vi som nasjonale politikere som skal legge føringene. Vi har som mål – det er det mange her i salen som har sagt – at vi skal ha verdens beste skole, og vi skal ha høye ambisjoner. Men politikerne i alle norske kommuner må ta disse utfordringene mer på alvor og være seg sin rolle som skoleeiere bevisst, slik at alle norske elever, helt uavhengig av hvor de bor – om de bor i en stor kommune eller i en liten – tilbys en skole som er organisert på en slik måte at de får den beste muligheten til å utvikle sin kunnskap og møte voksenlivet.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2009-12-11:
President! Jeg stemte feil.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2009-12-11:
President. Jeg stemte også feil.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-01-20:
På vegne av representantene Martin Engeset, Elisabeth Røbekk Nørve, Torbjørn Hansen, Olemic Thommessen og meg selv vil jeg framsette forslag om å styrke bondens rettigheter til egen eiendom.
Inge Lønning (Høyre), 2009-01-20:
På vegne av representantene Erna Solberg, Sonja Sjøli og meg selv har jeg gleden av å fremsette et forslag om å bedre kvaliteten i sykehus.
Inge Lønning (Høyre), 2009-01-20:
Jeg takker statsråden for svaret, men må få lov til å påpeke at det var en del ting som jeg savnet i det svaret. For det første alt det som har med rehabiliteringstilbudet å gjøre, eller rettere sagt, det rehabiliteringstilbudet som det store, store flertall av pasienter som har bruk for det, ikke får, og – hvis dagens situasjon fortsetter – sannsynligvis aldri kommer til å få. Jeg viste til undersøkelsen av Margaret Grotle, som er interessant nettopp fordi den påpeker at de få pasientene som får sjansen til å få et opphold i opptreningsinstitusjon, er meget fornøyde med den fremgangen de gjør, og som jeg pekte på, er det et relativt sett billig tilbud for norsk helsevesen. Hvorfor er ikke statsråden villig til å ta opp den hansken og svare på hva han tenker når det gjelder å komme på offensiven for å innfri det løftet som Soria Moria-erklæringen uttrykkelig gir, om at alle som har bruk for rehabiliteringstilbud, skal få dette? Det var det ene. Det andre er: Vi kan selvfølgelig fort bli enige om at tydeliggjøring av prioriteringsforskriften er viktig, men det løser jo ikke det grunnleggende problem, nemlig at ventetidene er, som jeg refererte til med en del talleksempler, nesten skremmende lange. Når man tenker på hvilke smerter og hvilke funksjonsproblemer mennesker som rammes av denne sykdommen, faktisk sliter med, kan ikke flere års ventetid på utredning og behandling være akseptabelt. Mitt spørsmål til statsråden er: Har han ikke på kort sikt noen virkemidler til rådighet som kan bringe disse ventetidene ned imot noe som likner på et akseptabelt nivå? Til sist: Det er nøyaktig ti år siden man gikk til det skritt å nedlegge Oslo Sanitetsforenings Revmatismesykehus, som var det holdepunktet som mange av de tyngste leddgiktpasientene hadde å holde seg til. Den gangen ble de forsikret om at dette skulle medføre en mer offensiv holdning og et bedre tilbud. Det er ingenting som tyder på at vi i løpet av de ti årene faktisk har fått et bedre tilbud. Derfor ville jeg gjerne også ha statsrådens kommentar til spørsmålet om han mener at det kan være behov for et nasjonalt kompetansesenter.
Inge Lønning (Høyre), 2009-01-20:
Jeg er 100 pst. enig med representanten Ballo i at «mer av alt til alle» ikke er svaret hvis man med «mer» hele tiden snakker om penger. Derimot kan det i høy grad være et spørsmål om hva man får igjen for pengene, og hvorledes man utnytter de tilgjengelige ressursene, slik at de som trenger det mest, får tilbudet. Ballo minnet meg om prioriteringsutredningene. Det var faktisk to budskap som var veldig tydelig i begge. Det ene var at det var – og fremdeles er – et behov for å satse sterkere på det psykiske helsevern, for det er den delen av pasientene som kanskje hittil har fått det dårligste tilbudet. Det andre budskapet gjaldt kronikergruppene, som er relativt små. Selv om det er mange mennesker i tall, er de relativt små, og de er ikke spesielt lydsterke, og det er ikke de som har lettest for å bruke fjernsynsskjerm eller andre virkemidler for å gjøre seg sett. Denne interpellasjonen er faktisk en helt logisk oppfølging av det. Så må jeg få lov å vende tilbake til rehabiliteringsproblematikken. Det kan jo ikke være helt tilfeldig når alle – alle – pasientorganisasjoner som har noe med rehabiliteringsfeltet å gjøre, samlet seg utenfor Stortinget da vi behandlet helsebudsjettet for i år. Det skyldes jo at denne regjering har skapt en forventing ved å slå fast at alle som har behov for tilbud om rehabilitering, skal få det, samtidig som tallenes tale er helt entydig, nemlig at det har blitt færre og færre av dem som har behov for rehabilitering, som faktisk får det. Den 26. november i fjor svarte statsråden på spørsmål i spørretimen at «det er for dårlig at vi ikke har hatt rehabiliteringstilbud ved norske sykehus. Derfor har vi nå brukt ressurser på å bygge opp det». I Soria Moria-erklæringen er begrunnelesen for at man skal trappe ned bruken av private at man skal utnytte ledig kapasitet i det offentlige. Men igjen: Det finnes ingen ledig kapasitet i det offentlige. Og jeg har ikke hørt at statsråden heller har ambisjoner om at man skal øke den, f.eks. ved å bruke lokalsykehusene til i sterkere grad å rette sine tilbud mot nettopp kronikergruppene. Da er det jo kanskje ikke så underlig at markedet fungerer – igjen til representanten Ballo. Men i dag fungerer det på den måten at det er en dramatisk økning i kjøp av private helseforsikringer, og det er en dramatisk økning i full egenbetaling fra dem som har råd til det, mens de som ikke har råd til det, må vente lenger og lenger.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-20:
Hovedsvaret mitt er i tråd med den interpellasjonen som representanten Lønning har meldt skriftlig. Jeg går ut fra at man kan ha forståelse for at når han i sitt innlegg rett før stiller en rekke nye, konkrete spørsmål, er det naturlig at hovedsvaret tar utgangspunkt i det skriftlige spørsmålet jeg har fått, og det mener jeg at jeg har forsøkt å svare på på en god måte. Selvfølgelig er prioriteringsveilederen svært viktig. Én ting er i hvert fall sikkert, og det er at det som har vært mitt utgangspunkt for spesialisthelsetjenestens virksomhet i 2009, er det beste budsjettet som noensinne er vedtatt. Det er i hvert fall mer penger der enn det representanten Inge Lønning har foreslått i denne salen. Så de økonomiske rammebetingelsene for virksomheten i 2009 er lagt bedre til rette enn noensinne. Da er det viktig med en faglig prioritering av ressursene i spesialisthelsetjenesten, og det er viktig at vi har en klar og tydelig prioriteringsveileder som sørger for at de med størst behov får hjelp først. Hvis det gjelder personer med store smerter og funksjonsproblemer, som er ord som representanten Lønning nå bruker, er selvfølgelig en ventetid på flere år uakseptabelt. Men jeg både mener og har tro på at folk som er i en situasjon med store smerter og funksjonsproblemer, ikke har en ventetid på flere år når det gjelder den type problemer. Så er det riktig, som representanten Lønning sier, at det finnes folk med muskel- og skjelettproblemer som har en ventetid på flere år. Det er også uakseptabelt. Men å dra det dit at man dermed er i en situasjon der folk med leddgiktsproblemer og store smerter og funksjonsproblemer av norsk helsevesen gjennomgående tilbys en ventetid på flere år, mener jeg er feil. På akkurat samme måte er det grunnleggende viktig at folk får den opptrening og rehabilitering som de har behov for, ut fra en prioritering. Jeg har ingenting imot at folk nyttiggjør seg et godt tilbud i opptreningsinstitusjoner, og det er veldig mange opptreningsinstitusjoner som fortsatt er til stede. Men det jeg insisterer på, er at det har vært rett å sanere en del av de opptreningsinstitusjonene vi har hatt, fordi mye av den faglige virksomheten der har vært for dårlig. Det har også vært rett å bygge opp noe rehabiliteringskapasitet i norske sykehus. Men vi har mer igjen å gjøre på det området, og det må vi gripe fatt i. Spørsmålet om et kompetansesenter synes jeg er viktig å få vurdert. Jeg skal ta med meg det representanten Lønning sier i så måte.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-20:
Bare noen få merknader fra min side også ut fra den debatten som har gått. Jeg tror vi alle sammen i denne sal er enige om at de som har alvorlige revmatiske plager, leddgiktspasienter, er en pasientgruppe som det er viktig får rett behandling til rett tid. Så har vi hele tiden innenfor norsk helsevesen, som jeg synes representanten Ballo på en god måte påpekte, en drøfting av hva som er rett kapasitet. Når vi skal vurdere hva som er rett kapasitet, er det selvfølgelig et spørsmål om ressurser – økonomiske, faglige og menneskelige ressurser – sett i forhold til tilstrømningen ønsket om behandlingstilbud. Det er hele tiden den utfordringen vi står overfor. Det som i tillegg til forholdet mellom ressurser og tilstrømning til enhver tid vil være avgjørende, er jo at nærmest uansett ressurser må pasientene prioriteres. Noen er viktigere enn andre. Man greier aldri å bygge opp et helsevesen som er på et slikt nivå at alle umiddelbart kan få behandling for alt. Det må prioriteres. Vi har en stor jobb å gjøre i forhold til det å prioritere bedre. Jeg må si at jeg blir veldig overrasket når jeg hører komiteens leder svinge seg opp her med det som etter hans syn åpenbart er et godt poeng, når han sier: Hvordan kan en vise til prioriteringsveilederen når folk ikke har fått utredning? – Veilederen handler jo ikke bare om det som skal skje etter utredning, veilederen gjelder også for fastlegen: Hva karakteriserer leddgiktspasienter med alvorlige symptomer? Hva får en fram av karakteristiske sykdomsbilder som gjør når det gjelder henvisning til spesialisthelsetjenesten, at de med størst behov får raskest utredning og dermed raskest behandling? Jeg tror heller ikke at komiteens leder mener at vi skal bygge opp en revmatologisk kapasitet ved norske sykehus som gjør at alle som henvises for muskel- og skjelettplager, f.eks. innen 14 dagers tid skal få behandling. Det må prioriteres. Det må lages en veileder som også gjelder for fastlegen, og som gjelder for den som mottar henvisningen, sånn at vedkommende som får en henvisning, er i stand til å prioritere, så de med størst behov får behandling raskest. Derfor er denne typen prioriteringsveiledere så viktig, for nærmest uavhengig av behandlingskapasitet vil det måtte prioriteres. Og da må det prioriteres rett. For jeg er helt enig med representanten Ballo i at alle kan ikke få alt til enhver tid.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-01-20:
Det er et viktig og alvorlig tema for mange vi diskuterer i dag. Jeg vil ta utgangspunkt i høringen i komiteen 31. oktober og innspillet fra Norsk Revmatikerforbund. I innspillet deres står det: «Å få en revmatisk sykdom er som å få en ny jobb som varer livet ut. Altfor mange er uføretrygdet, men kunne vært i jobb dersom de hadde fått tidlig diagnostisering, nødvendig behandling, rehabilitering og opptrening.» Jeg har vært medlem i helse- og omsorgskomiteen i tre–fire måneders tid. Jeg sitter med en dårlig følelse av at helsevesenet ikke hjelper nok de store grupper med kroniske sykdommer, bl.a. leddgiktpasienter. Det er vondt å høre og lese fra høringen med Revmatikerforbundet at de mener vi flytter ressursene fra de eldre til de yngre pasientene, og fra dem som bare trenger hjelp til å beholde livskvalitet, til dem som kan bli arbeidskraft, og videre at bare halvparten av dem som søker om statlig behandlingsreise til varmere strøk, får dette – resten får det ikke. Slik jeg ser det nå, mener jeg at vi bør ha råd og plikt til å hjelpe dem som er verdig trengende, både til å komme i jobb og til å få et best mulig liv. Vi som samfunn burde ha råd og plikt til å hjelpe alle med de beste medisinene. Jeg er glad for at de nye prioriteringsveilederne skal bidra til bedre behandling for leddgiktpasienter generelt, og spesielt for dem som hører til områder der tilbudet har vært dårligst. Det er positivt at det er blitt så gode resultater av behandling med nye medisiner – utrolig positivt når en leser om forskjellen fra bare 20–30 år siden til i dag. Det ser ut som det er en helt ny verden. Mange blir nesten symptomfrie, og skadene i ledd kan stoppe opp. Helt friske er det få som blir. Jeg vil understreke at effekten er best – det ser vi i alt vi leser – når diagnosen stilles tidlig. Det er viktig at behandling med de beste og dyreste medisinene kommer i gang tidlig, før det har blitt skader på viktige ledd. Så er det viktig å forske videre, både for å kunne hjelpe dem som dagens medisiner virker dårlig på, og for å finne medisiner med mindre bivirkninger. Det er veldig negativt når et svekket immunforsvar tar bort noe av helsegevinsten ved de nye medisinene vi har fått. Leddgikt er i stor grad en kvinnesykdom. Vi vet for lite om hvorfor det er slik. Det burde vært unødvendig, men jeg har likevel lyst til å si at det er viktig at innsatsen på forskning knyttet til behandling, rehabilitering og mestring ikke må bli noe mindre fordi det i sterkere grad er en kvinnesykdom enn en mannesykdom. Til slutt vil jeg si at etter å ha lest historien om behandlingen av leddgiktpasienter vil jeg framheve viktigheten av frivillig sektor – som Sanitetsforeningen og Norsk Revmatikerforbund – som løfter opp viktige problemstillinger. I min egen Region Innlandet er Sanitetsforeningens revmatismesykehus på Lillehammer et av fyrtårnene. Så her ser vi det viktige samspillet vi har mellom frivillig sektor og det offentlige.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-01-20:
Som andre har sagt, er det eit viktig tema vi snakkar om. Eg tenkte eg skulle bruke nokre av dei tala som interpellanten var inne på. Han sa at mellom 0,5 pst. og 1 pst. av den vaksne befolkninga er ramma av leddgikt. Det høyrest ikkje så mykje ut når vi snakkar om prosentar. Det er først når vi gjer det om til faktiske tal at vi får forståing av kor mange vi snakkar om. Viss vi gjer dette om til tal, er det, som interpellanten var inne på, 45 000 menneske i Noreg som er ramma av leddgikt. Det betyr at like mange er ramma av leddgikt i Noreg som det bur i den største byen i Nordland, Bodø. Så vi snakkar om ei stor gruppe. Leddgikt er ein alvorleg, kronisk sjukdom som fører til mykje smerte og liding for dei som blir ramma. Derfor er det viktig med tiltak som styrkjer den enkelte sine moglegheiter til å leve eit godt liv på eigne premissar. Slike tiltak er lønsame for samfunnet, for dei bidreg til at vi blir sjølvhjelpne og kan vere yrkesaktive. Ikkje minst er det å få delta i yrkeslivet svært viktig for oss alle saman. Det å ha eit arbeid å gå til er kanskje det mest helsefremjande verkemiddel i eit samfunn. Det er urimeleg at ventetida for revmatologisk utgreiing er så lang. Det er uverdig å måtte vente på ei slik utgreiing, som vi høyrde, i kanskje bortimot tre år. Det er jo altfor lenge. Statsråden var i sitt innlegg inne på – ikkje overraskande – samhandlingsreforma. Det er jo eit viktig område som statsråden og Regjeringa vil satse på. Ein har tru på at betre samhandling kan bidra både til raskare og betre utgreiing og behandling av dei som blir ramma av leddgikt og andre revmatiske lidingar. For det er jo andre store grupper utanom dei som får leddgikt; når det gjeld berre dei som får artrose, snakkar vi om kanskje 300 000 i Noreg. Eg er einig i at samhandling er viktig, og eg trur at fastlegen vil måtte få ei viktigare rolle. Han har i dag ei viktig rolle for alle pasientar og naturlegvis også for denne pasientgruppa, men eg trur at det er eit potensial for betre og meir systematisk samarbeid mellom fastlege, revmatolog eller revmatologisk avdeling ved sjukehus, rehabilitering, som mange har vore inne på, og det totale kommunale helse- og sosialtenestetilbodet. Men det er jo slik at system er ei side av denne saka. Kanskje det viktigaste av alt når vi snakkar om denne typen sjukdom – ofte ein litt usynleg sjukdom – er at desse pasientane verkeleg blir sedde, og at dei verkeleg blir tekne på alvor.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2009-05-05:
På vegne av representantene Gjermund Hagesæter, Christian Tybring-Gjedde, Jørund Rytman og meg selv har jeg gleden av å fremme et representantforslag om sporbarhet av skattepengene.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-05-05:
Det er nok ingen glipp. Det er en oppfølging av meldingens ambisjon om å treffe riktig med mål og midler. Når vi understreker frivilligheten, er det fordi vi tror at en bedrift som har høy bevissthet om sosiale sider ved arbeid, kommer lenger med å fremme de sosiale sidene. Det er jo en lang rekke lover og regler om miljø, helse og sikkerhet som bidrar til et godt arbeidsmiljø, og som bedriftene er pålagt å følge, men bedriftenes samfunnsansvar skal være noe som er en del av de innarbeidede holdningene og etikken i bedriftene – derfor har vi lagt vekt på frivilligheten. Men, som sagt, bedriftenes virke er jo i en rettsstat hvor det er lover og regler, hvor vi vil ha oversikt, og hvor vi også vil sette standardkrav. Derfor er rapportering en måte å bidra til bevissthet om dette. Rapporteringen i seg selv kan jo ikke garantere at bedriftene lever opp til både egne og internasjonale krav, men det bidrar til å holde et fokus og skape rutiner i bedriftene for hvordan de etterfølger det som er av regler, og det som er av etiske normer.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2009-05-05:
Regjeringen definerer i meldingen samfunnsansvar som det bedriftene gjør på frivillig basis utover å overholde lover og regler i de land de opererer i. Til tross for dette tar Regjeringen likevel til orde for utvidet opplysningsplikt om etiske retningslinjer og samfunnsansvar i regnskapsloven, noe som vil medføre mer arbeid for bedriftene og helt klart vil være konkurransevridende. Er dette en glipp av Regjeringen? Kan utenriksministeren forklare hvordan disse åpenbare selvmotsigelsene henger sammen?
Siri A. Meling (Høyre), 2009-05-05:
Høyre er glad for den økte oppmerksomheten om næringslivets samfunnsansvar og ser på Regjeringens stortingsmelding som grunnlag for en nyttig diskusjon. Det er viktig å være klar over næringslivets primære ansvar overfor aksjonærer og eiere. Vi er derfor glad for at meldingen legger vekt på næringslivets frivillige arbeid med samfunnsansvar, og at Regjeringen vektlegger internasjonal påvirkning framfor nasjonale særregler. Høyre er grunnleggende positiv til en fri og åpen verdenshandel, og mener at også norske bedrifter bidrar vesentlig til å løfte andre land og folk ut av fattigdom. Høyre er skeptisk til å utvide rapporteringsplikten til også å omfatte samfunnsansvar. Rapporteringen er i dag egnet til å dekke dette behovet, og vi ønsker ikke å pålegge bedriftene flere oppgaver.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-05-05:
Takk også fra Venstre for at representanten Lånke har tatt opp dette aktuelle temaet i dag. Luftobservatoriet på toppen av Zeppelinfjellet i Ny-Ålesund er en av jordens viktigste målestasjoner for overvåking av atmosfærens bakgrunnsnivå av klimagasser og miljøgifter. Ettersom innholdet av forurensninger i luften her kan måles uten å ta høyde for bakgrunnsforurensning, anses observatoriet internasjonalt som en av jordens viktigste «lytteposter» for overvåking av miljø- og klimaendringer. Observatoriet på Zeppelinfjellet gir således Norge unike muligheter til å bidra til global klimaforskning og miljøovervåking i nordområdene. Dette kan gi oss viktig kunnskap om jordens miljøtilstand, som kan komme en hel verden til gode. Sett i lys av dette mener jeg at forskningsinfrastrukturen vi har bygget opp på Svalbard, er helt unik. Men mangel på bevilgninger gjør jo at den norske forskningen stadig mer kommer på defensiven internasjonalt. Norske investeringer i infrastruktur og tilretteleggelse for forskningsaktivitet i Ny-Ålesund har vært betydelig de siste årene, men antallet norske forskerdøgn er redusert med ca. 35 pst. siden 2003 – dette til tross for at norske forskere har både gode og interessante prosjekter på lager. Men de får dessverre ikke nok penger. Utenlandske forskere, derimot, har økt sin aktivitet. Land som Tyskland, Kina og Japan har økt sin forskning her. Norge har inntatt rollen som vaktmester og tilrettelegger, mens det er stadig flere utenlandske polarforskere som henter ut kunnskapen. Konsekvensen kan bli at Norge svekker sin rolle som ledende polarnasjon. Jeg mener at Norge ikke bør nøye seg med rollen som tilrettelegger. Vi må øke det politiske trykket og investeringene, slik at det skjer mer norsk forskning på Svalbard. Mer konkret mener jeg at forskning i nordområdene bør utgjøre en viktig bæresøyle i nettopp vår nordområdepolitikk, som flere av representantene allerede har snakket om. Det holder her å vise til Regjeringens nordområdestrategi, hvor forskning og kunnskap vektlegges som selve navet i strategien. Hvis Regjeringen mener alvor med dette, må den norske forskningen ved Ny-Ålesund styrkes.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2009-05-05:
Jeg føler behov for å kommentere et par forhold i debatten. Fra representanten Oktay Dahl hevdes det at Regjeringen må bestemme seg for hvem de vil rose. Jeg har ikke noe problem i det hele tatt med å bestemme meg for hvem jeg vil rose i behandlingen av denne saken. Jeg forholder meg til denne saken og de prinsipielle betraktningene rundt det som er trukket opp, ikke bare av regjeringspartiene, men også av opposisjonen i merknadene, men svært lite i debatten her. Ja, vi får med oss den bekymringen som eksisterer om tilstanden rundt lov og orden, med den uroen som er i politiet. I motsetning til de borgerlige partiene gjør vi noe med det, istedenfor bare å prate og piske opp stemningen. Vi har styrket politiet gjennom ekstrabevilgninger, og vi har også gjennom den forskriften som er til behandling, sørget for at vi har en backup på arbeidstidsbestemmelsene som sikrer at vi har den politikraften vi trenger når særavtalen går ut. Kristelig Folkeparti og representanten Woie Duesund viser til debatten om arbeidsmiljøloven, og det er en ganske interessant sammenligning. Men det som er saken her, er ikke selve arbeidsmiljølovens arbeidstidsbestemmelser, men muligheten til forskriftsfesting av alternative ordninger der alle er enige om at loven ikke er applikabel for arbeidstakergruppene i offentlig sektor. Det har Arbeiderpartiet aldri gått imot. Det er ingen som har vært uenig i det, heller ikke de partiene som i dag er uenig i at man skal bruke denne muligheten når det helt åpenbare behovet står i fare for å opptre. For Arbeiderpartiet er enhver sak hvor vi går inn og trer inn med maktmidler som lønnsnemnd og denne typen forskrifter, griper inn i relasjonen mellom arbeidstaker og arbeidsgiver, vanskelig. Derfor må vi gjøre grundige vurderinger av det. Men det ingen skal være i tvil om, er at for Arbeiderpartiet er det samfunnets behov som er de viktige. Det har vi vist gjentatte ganger når vi har behandlet f.eks. lønnsnemndspørsmål, som er den nærmeste parallellen vi kommer når det gjelder dette å bryte inn i forhandlingsretten. Hvorfor politiets forhandlingsrett er så mye viktigere enn f.eks. hjelpepleiernes, som vi har kjørt lønnsnemnd mot i tre omganger, kan vel kanskje Kristelig Folkeparti svare på selv. For oss er dette det samme. Men jeg oppfatter det slik at for opposisjonen er dette et spørsmål om å skåre billige politiske poenger risikofritt, fordi man vet at Regjeringen tar ansvar.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2009-05-05:
Jeg merket meg forrige talers inngang til denne debatten. Jeg må si at jeg finner den noe spesiell og bemerkelsesverdig med tanke på den situasjonen politiet har stått overfor i hele vinter, og ikke minst på bakgrunn av kjernen i den konflikten som dette har dreid seg om. Fremskrittspartiet er helt klart bekymret over krisen som har bredt seg i politietaten. Vi har registrert at krisen og oppgittheten blant politifolk har eskalert utover vinteren uten at Regjeringen har klart å ta nødvendige grep, uten at Regjeringen etter mitt skjønn har evnet å løse de utfordringene og de problemene som politiet har stått overfor. Det har også resultert i en rekke mediedebatter. Det har resultert i en aktiv markering fra politiets side, at man synes dette har gått for langt, at man ikke har blitt tatt på alvor. Jeg synes det er rart at en rød-grønn regjering ikke tar denne arbeidsstokken på alvor, ikke er villig til å strekke ut en hånd og begynne forhandlinger. Det har gått prestisje i saken. I stedet for å rekke ut hånden bruker man dette med forskrift og nærmest legger makt i denne konflikten. Dette minner mer og mer om en prestisjekamp fra Regjeringens side framfor konstruktiv dialog og konstruktiv tilnærming for å løse et alvorlig problem. De eneste som har blitt skadelidende, er folk – folks rettssikkerhet og trygghet i gatene. Der er jeg enig med representanten Henriksen – det er viktig at Stortinget legger til rette for både å ha nok politifolk og et godt nok politi til å framskaffe den tryggheten. Men det gjør man ikke ved nærmest å demonstrere med maktbruk overfor de ansatte i politietaten, som man har gjort i dette tilfellet, gjennom en forskrift. Jeg stiller spørsmålet: Hvorfor i all verden kunne man ikke ha innkalt Politiforbundet til dialog, satt seg ned og diskutert hvorledes man kunne komme fram til en løsning i saken, før man startet forskriftsbehandlingen, før man sendte forskriften ut på høring? Det hadde vært mye mer naturlig og mye mer fornuftig, etter mitt skjønn. Meg bekjent er det den tilnærmingen man bruker i alle andre typer saker man forhandler om i arbeidslivet. Men i denne saken registrerer jeg nok en gang at prestisjen går foran de fornuftige og gode tilnærmingene. Med dette ønsker jeg på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti å framsette forslaget som er gjengitt i innstillingen.
André Oktay Dahl (Høyre), 2009-05-05:
Det var godt å høre noen fra regjeringspartiene si at det nå var gode prosesser. Det er godt å høre. Da vet man tydeligvis noe vi ikke vet nok om. Da har jeg lyst til å stille to spørsmål: På grunnlag av disse gode prosessene og den – nærmest – garantien som kom fra regjeringspartienes representanter i salen, kan statsråden garantere at det ikke vil være sommerstengte lensmannskontorer? Kan statsråden også garantere at alle de polititjenestemennene og -kvinnene som vi trenger for at vi faktisk skal få en trygg sommer – også når det gjelder enkelte valgkamparrangement, hvor vi kanskje trenger litt ekstra bistand – vil gjenvinne motivasjonen?
André Oktay Dahl (Høyre), 2009-05-05:
President, kan jeg bare spørre om det var svaret på spørsmålet jeg stilte?
André Oktay Dahl (Høyre), 2009-05-05:
Nå vet jeg at jeg blir en møteplager, men spørsmålet til statsråden om han på basis av den prosessen som det vises til, vil bidra til å gjenvinne motivasjonen hos polititjenestemenn, er ikke et faglig spørsmål, det er et spørsmål for hele Regjeringen. Når man først svarer, er det også greit ikke bare å lese opp de tallene som justisministeren har lest opp et par–tre ganger i salen før. Derfor gjentar jeg spørsmålet: Kan statsråden garantere at man i den prosessen man nå fører, bidrar til å gjenvinne den motivasjon som trengs for at vi faktisk skal kunne ha en politistyrke i dette landet som er i stand til å håndtere de utfordringene vi ser for oss?
André Oktay Dahl (Høyre), 2009-05-05:
Også Høyre er opptatt av at det skal være en ryddig prosess med kvalitet i alle ledd. Derfor er vi også glad for at statsråden skal legge fram dette på en bred, skikkelig måte i Stortinget. Kortversjonen av denne debatten er vel egentlig at vi alle er utålmodige. Det er vi på ganske mange områder etter hvert, både når det gjelder redningshelikopter, når det gjelder nødnett, og når det gjelder IKT-politiet. Jeg deler bekymringen for at det kan ligge en forutsetning om at man skal vente til 2020 med å få det, men jeg håper det var en beskrivelse av et «worst case»-scenario at man bare har en nødløsning klar. Det er i så fall bra at man har det. Men jeg håper ikke at man bruker forsvarsministerens forsikring om at det holder til 2020, som en sovepute. Det oppfatter jeg heller ikke statsråden som at han gjør, men at man har muligheten åpen – men at det er en mulighet vi håper det ikke vil være nødvendig å benytte seg av. Jeg skal ikke dra dette for langt. Dette er ikke tid for politisk spill. Men det kan jo være at denne saken kan gi grobunn, i likhet med et par andre saker, for en debatt om i hvilken grad man er i stand til fra statlig side å gjennomføre denne type rimelig kompliserte anskaffelser. Det er bra at man skal gjøre det skikkelig og ordentlig, men i etterkant får vi antakeligvis rikelig anledning til å gå nøye gjennom og kanskje lære litt for fremtiden når vi skal gjennomføre lignende anskaffelser. Presidenten som sitter her akkurat nå, har vel en viss erfaring med statlige anskaffelser som er trukket i langdrag. Så jeg vil kanskje tippe at denne saken også kan bli en sak som – om ikke den sittende president her får tatt tak i den – det vil bli mulighet til å gå nærmere etter i sømmene etterpå. Høyre er opptatt av – i likhet med Arbeiderpartiet – at det bør skje så raskt som mulig, med den kvaliteten vi alle forventer. Og så har jeg lyst til, siden det er behov for ros, å rose Regjeringen for at man har tilstedevakt på plass. Det har vi vel også gjort før, men en god ting kan sikkert ikke sies for mange ganger, så vi kan vise litt raushet. Det har jo nettopp vært 1. mai. Men når det gjelder selve anskaffelsen, skal ikke jeg gå i detalj og prøve å late som om jeg har mer flyfaglig kunnskap enn jeg har. Jeg er antakeligvis ganske medfødt ufør også på det punktet, så jeg lar det bli med det, men håper at vi får en best mulig kvalitetssikret sak, med den bredden og det nivået som statsråden her legger opp til.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-05:
Først vil jeg slutte meg til saksordførerens innlegg. Det er helt riktig som mange sier, at denne saken handler om folks trygghet. Det er derfor Regjeringen har vært nødt til å legge fram et forslag til en forskrift som skal sikre at vi har nok politi på plass. Når opposisjonen i dag kritiserer sterkt, må jeg si jeg blir litt forundret over argumentasjonen. Når Høyre nå sier at man skal stille dette forslaget i bero, så er jeg i tvil om de egentlig forstår hva slags situasjon de da setter hele landet i. For å stille en slik forskrift i bero kan bety, slik som saksordføreren sa, at vi ganske snart står i en situasjon der det er arbeidsmiljølovens regler for overtid som gjelder, og da er vi i en meget vanskelig situasjon. Denne regjeringen har fra første dag tatt fatt i å trappe opp ressurser til politiet på en langt sterkere måte enn det forrige regjering gjorde. Så når forrige taler var inne på at dette var en jobb som kanskje hadde ligget nede en stund, så regner jeg med at han snakker av erfaring. Vi har doblet utdanningen av politifolk, og vi har bevilget mange sivile stillinger – så vidt jeg vet, over dobbelt så mange som det Høyre sjøl mente var nødvendig. Vi har styrket politiet med 1,1 milliarder kr i vår periode – og da er det justert for pris og lønn. Det betyr at Regjeringen har sett alvoret i situasjonen. Jeg håper også at opposisjonen har fått med seg at det nå er en helt annen stemning og situasjon på dette feltet enn det det har vært en stund. Man har satt seg ned og snakker sammen. Man har fått forhandlinger inn i de former som forhandlinger skal være i. Jeg opplever at det er opposisjonens behov for på en måte å piske opp stemningen en gang til som råder i salen i dag, framfor å innta en klok holdning som for det første er med på å anerkjenne behovet for at vi må ha et system for dette på plass når den gamle avtalen utgår – det er vi faktisk nødt til å ha – og at man også er positiv når forhandlinger er i gang mellom partene, som opposisjonen sier de har etterlyst lenge. Men det ser ikke ut til at det gjør det aller minste inntrykk, fordi man er mer opptatt av spillet i saken enn av realitetene i saken. Så vidt jeg kjenner til, eskalerer ikke krisen, slik opposisjonen snakker om. Tvert imot oppfatter jeg både at ressurssituasjonen i politiet er under bedring, og at man har satt seg ned for å diskutere innenfor de forhandlingsrammer der saken skal løses. Dette er en sak som jeg tror jeg kan si ikke har vært en ønskesituasjon, men det har vært en helt nødvendig situasjon å håndtere. I slike situasjoner hender det at man må ta grep som ikke i utgangspunktet er de mest ønskelige, men som er nødvendige fordi det er store samfunnsinteresser som står på spill. Derfor har Regjeringen vært nødt til å gjøre det, og vi støtter Regjeringen i det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-05:
Hvis det ikke hadde vært en alvorlig situasjon, og Regjeringen ikke hadde innsett det, hadde det selvfølgelig ikke foreligget noe forslag til forskrift. Så enkelt er det. Grunnen til at det er en forskrift, er at man anså at det var en alvorlig situasjon, og at man nettopp fryktet for at folk skulle stå uten hjelp fra politiet fordi arbeidstidsbestemmelsene da ville vært arbeidsmiljølovens. Man fryktet at man ikke kunne være sikker på å komme til en enighet om dette. Derfor la man fram dette forslaget, og nå sitter man og forhandler. Jeg skal ikke legge meg opp i de forhandlingene, men det er mange temaer som er på det bordet. Vi som ønsker å finne en løsning på dette som er praktikabel, må satse på det kortet, og det gjør vi. Det er nettopp fordi det har vært behov for flere politifolk at vi har satset på det. Studenttallet lå dessverre lavt, og det tar tid å få utdannet de folkene. Det holder vi på med. Det er derfor jeg blir litt bekymret over at man på en måte spiller ut dette verre enn det er. Jeg har ikke skjønnmalt situasjonen på noen som helst slags måte. Hvis dette hadde vært en situasjon der man bare kunne la være å gjøre dette og stole på at det gikk bra allikevel, hadde jeg selvfølgelig vært imot at man skulle lage en slik forskrift. Jeg tror ikke det er noe noen har ønsket seg. Men det har nettopp vært ut fra alvoret i situasjonen at Regjeringen har vært nødt til å gjøre det – nettopp ut fra det som representanten Oktay Dahl er opptatt av, nemlig at det skal være politifolk til stede når folk trenger det. Som sagt, den jobben føler jeg, med stor tilfredshet, at denne regjeringen har håndtert på en langt sterkere måte enn den forrige regjeringen. Den mangelfulle satsingen vi så da, drar vi dessverre med oss i lang tid.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-05-05:
Arbeidsmiljøloven er selve grunnloven for arbeidslivet. Hovedformålet med loven er å sikre alle arbeidstakere arbeidsforhold som vi kan være bekjent av her i landet. En grunnleggende rettighet som loven sikrer, er retten til å kunne forhandle om arbeidsvilkår, og da i særlig grad gjennom kollektive avtaler. Før forrige valg var arbeidsmiljøloven et hett tema. Da var nåværende regjeringspartier i opposisjon, og flere enn meg husker sikkert ordbruken fra daværende opposisjon. Arbeidstidskapitlet var sammen med regelverket for midlertidige ansettelser det området hvor ordbruken var aller sterkest. Det var nok uenighet den gangen om hvor detaljert loven skulle regulere de ytre rammene for arbeidstid, men det var ingen uenighet om at alle arbeidstakere hadde et rettmessig krav på en lovbeskyttet hviletid mellom arbeidsøktene. Det var heller ingen uenighet om at når arbeidsgivers rett til pålagt overtid var utnyttet, måtte ytterligere kortsiktige behov for fleksibilitet i fordelingen av arbeidstid dekkes gjennom kollektive avtaler. Nettopp på den bakgrunn, med ordbruken fra de rød-grønne friskt i minnet og enigheten det faktisk var om sentrale deler av arbeidstakerbeskyttelsen i arbeidstidskapitlet, har vi med stor undring registrert Regjeringens sterke vilje til bruk av tvangsmidler for å begrense politiets hviletid, som et alternativ til å sette alt inn på å komme til enighet gjennom forhandlinger. Hadde det vært andre enn de rød-grønne selv som hadde foreslått noe slikt, hadde det nok gått mer enn én kule varmt i salen her i dag. Men la meg være klar på en del forhold: Kristelig Folkeparti er ikke uenig i at politiet står i en særstilling som myndighetenes apparat for å beskytte landets lover og kunne ivareta innbyggernes krav om rettssikkerhet. Vi betviler heller ikke Regjeringens formelle lovhjemmel for å kunne iverksette den forskriften som er sendt på høring, i stedet for å fornye den særavtalen som går ut 1. juli i år. Og – om noen skulle være i tvil om det – vi vil ikke blande sammen lønnsspørsmål og spørsmål om regulering av hviletid gjennom avtale eller forskrift. Det er to separate spørsmål, med separate virkemidler for løsning. Dersom politiet – eller andre grupper – ønsker å aksjonere for bedre lønn, forutsetter vi at dette skjer innenfor avtaleverkets bestemmelser. Men – selv om vi altså ikke hevder at Regjeringen handler i strid med arbeidsmiljølovens bokstav, mener vi at statsrådene Andersen og Storberget her har frontet en handlemåte i strid med arbeidsmiljølovens ånd. Politiets særstilling i samfunnet er ikke noe argument for å gjøre noe som en samlet arbeidstakerside i staten oppfatter som i praksis å oppheve forhandlingsretten. Derfor setter vi fram, sammen med Fremskrittspartiet og Høyre, forslag om at Regjeringen legger bort forskriftsarbeidet og satser helt og fullt på å videreføre særavtalen gjennom forhandlinger.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-05-05:
Jeg merket meg at både saksordføreren og statsråden sa at en måtte handle slik en gjør fordi en var usikker på om en kom til enighet. Alle forhandlinger er vel usikre, men er ikke statsråden enig i at det alltid er viktig å prøve forhandlinger, å gi dialog og forhandling en mulighet?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-05-05:
Jeg synes nok at debatten har blandet sammen flere forhold, men jeg har forståelse for at regjeringspartiene har behov for å skryte av at man får flere politistillinger, noe som jo er positivt. Når jeg ber om ordet, er det for å komme med en stemmeforklaring. Jeg ønsker at forslaget fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti blir stemt over først. Hvis det blir nedstemt, ønsker Kristelig Folkeparti å stemme subsidiært for Venstres forslag.