Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
I Fremskrittspartiets Dokument nr. 8-forslag heter det: «Det er i dag vanlig at vanekriminelle samler opp en rekke ulike forbrytelser og blir idømt en samlestraff for disse. All kriminalstatistikk viser at et relativt begrenset antall personer står bak en forholdsvis stor andel av de samlede vinningsforbrytelsene i Norge. Det vil være en stor fordel for samfunnet om disse vanekriminelle blir dømt til strenge fengselsstraffer og dermed taes ut av sirkulasjon for lengre perioder. I dag er imidlertid loven slik at en forbryter som blir dømt samtidig for en lang rekke forbrytelser ikke kan få lengre fengselsstraff enn den han kan få for 1 ½ forbrytelse, forutsatt at lovens maksimumsstraff benyttes.» I denne begrunnelsen er de vanekriminelle satt i fokus, de såkalte gjengangerne, eller yrkeskriminelle. Dette er noe en samlet justiskomite er enig i, og som også har kommet til uttrykk både i Innst. S. nr. 105 for 1997-98 og i Budsjett-innst. S. nr. 4 for 1998-99. Sitater fra disse innstillingene er gjengitt i komiteinnstillingen til dagens sak. La meg likevel gjenta det som står i nevnte budsjettinnstilling: «… at det må tilstrebes strengere straffeutmåling for gjentatt vinningskriminalitet, og legges vekt på økt konsentrasjon om gjengangerne. Komiteen minner for øvrig om at departementet i nevnte innstilling ble bedt om å fremme forslag for å motvirke at straffbare forhold samles opp før det tas ut tiltale.» Dette illustrerer til fulle at Arbeiderpartiet sammen med resten av komiteen står samlet om at det nå er på høy tid at det blir gjort noe med gjengangerproblematikken, og der det nok er riktig at håndteringen av denne gruppen i dagens system langt på vei er i sterk strid med folks rettsoppfatning. For å bruke Fremskrittspartiets terminologi: De yrkeskriminelle eller vanekriminelle må ut av sirkulasjon. Da skulle vel alt ligge til rette for Fremskrittspartiets forslag? Så enkelt er det imidlertid ikke, fordi kumulasjonsprinsippet som representantene Simonsen og Hagen nå vil innføre, lett vil kunne lede til urimelig høye straffer, og vil kunne føre til at andre grupper enn de vanekriminelle ville få straffer som ikke på noen måte ville rime med prinsippene for straffeutmåling i en moderne rettsstat, og som også ville være i lite samsvar med kriminalomsorgsmeldingen som i fjor ble behandlet i Stortinget. Allerede ved vedtakelsen av straffeloven i 1902 så man at dette prinsippet kunne føre helt galt av sted. Derfor fikk vi de mer elastiske reglene for moderne straffeutmåling, som bygger på en konkret totalbedømmelse der både den straffbare handlingen, gjerningspersonen og omstendighetene ellers spiller inn. Våre naboland Sverige, Danmark og Finland legger for øvrig de samme prinsippene til grunn som vi gjør i Norge for straffeutmålingen på dette feltet. Straffeloven §§ 62 og 63 ble også vurdert av Straffelovkommisjonen i NOU 1992:23 Ny straffelov – alminnelige bestemmelser. Kommisjonen foreslo da en videreføring av dagens ordning, bare med mindre justeringer. Det er også greit å minne om at i Innst. S. nr. 70 for 1994-95 avviste Stortinget i samsvar med komiteflertallets innstilling et Dokument nr. 8-forslag med samme innhold som forslaget vi i dag behandler. Av det jeg her har sagt til nå, skulle det gå fram at komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, mener at prinsippet for domfellelse for flere forbrytelser beholdes som i dag. Fortsatt må reglene i §§ 62 og 63 baseres på det såkalte straffeskjerpingsprinsippet, som vil si at det fastsettes en felles straff for alle overtredelsene, men med en utvidet strafferamme. Når det er sagt, finner Arbeiderpartiets medlemmer i komiteen sammen med Høyre og sentrumspartienes representanter å be Regjeringen vurdere om maksimumsgrensen for den samlede straffeutmålingen fortsatt er den rette. Fra Arbeiderpartiets side gjør vi dette ut fra alvoret i gjengangerproblematikken og ut fra at dagens maksimumsgrense, 1 ½ gang strafferammen for den enkelte forbrytelse med størst strafferamme, har stått uendret siden 1902. Dagens kriminalitetsbilde er tross alt noe annet enn det var for 97 år siden. Derfor fremmer flertallet følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen vurdere en endring av straffeloven § 62 slik at det blir adgang til å idømme strengere maksimalstraff for flere forhold som pådømmes i konkurrens, enn dagens regel med en øvre grense på 1 ½ ganger strafferammen for det alvorligste av de pådømte forhold gir adgang til.» Komiteen vil også i denne innstillingen, selv om det kanskje ligger noe på siden av temaet for dagens sak, igjen påpeke hva vi tidligere har uttrykt om kampen mot vold, nemlig at det må være et av de høyest prioriterte områdene innen kriminalpolitikken. Vi minner igjen om at vi i Innst. S. nr. 168 for 1997-98 sier at straffenivået for grove voldsforbrytelser er for lavt, og at det innenfor dagens strafferammer er rom for å øke straffenivået. Komiteen ønsker at vi som lovgivere benytter enhver anledning i vår kommunikasjon med utøvende domsmyndighet til å gi uttrykk for dette, for å understreke alvoret. Tilbake til dette dokumentforslaget. Et meget viktig moment i kampen mot de vanekriminelle, som Fremskrittspartiet har fokusert lite på, er de muligheter for høyere straffeutmåling som gjeldende strafferammer i straffeloven § 62 gir åpning for. Ved høyesterettsdommen av 15. desember 1997, der Høyesterett skjerpet lagmannsrettens straff på fengsel i et år og seks måneder til to år og tre måneder, ble det fra Høyesteretts flertall uttalt at det kunne være grunn til en generell skjerpelse av straffenivået for tilbakefallsforbrytelser innenfor den mer omfattende vinningskriminaliteten. Dette har komiteen merket seg spesielt, og jeg vil gi uttrykk for at vi fra Arbeiderpartiets side sterkt deler Høyesteretts flertallssyn i forhold til denne sakens relevans til muligheten for heving av det generelle straffenivået for tilbakefallsforbrytelser. Justisdepartementet peker selv i brevet til komiteen av 18. januar 1999 på en rekke tiltak som kan gjøres i forhold til gjengangerproblematikken. Arbeiderpartiet har tro på disse tiltakene når det gjelder – for igjen å bruke uttrykket – å få gjengangerne ut av sirkulasjon. Som saksordfører har jeg grepet fatt i disse og fått komiteens tilslutning. Betingelsen er imidlertid soleklar: Det må mer til enn festtaler og uttrykk av vilje i forskjellige dokumenter. Prioritering, omlegging, effektivisering, tempo og gjennomføring i hele strafferettskjeden er nødvendig. Derfor går komiteen lenger enn Justisdepartementet når det gjelder konkretisering av de enkelte tiltak, og har også funnet det nødvendig å fremme forslag i denne forbindelse. Dagens praktisering av straffeprosessloven § 13 første ledd, som sier at forfølging mot samme person for flere straffbare handlinger skal forenes i én sak, fører til at mange saker blir svært omfattende før tiltale og pådømmelse. I mange saker mot gjengangere får vi stadig utsettelse fordi nye straffbare forhold kommer til. Komiteen er her av den klare mening at det må gis åpning for å dele opp pådømmelsen av flere straffbare forhold begått av en og samme person. I den forbindelse står en samlet komite bak følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen i 1999 fremme konkrete lovforslag og tiltak for å motvirke oppsamlingen av forbrytelser før straffereaksjon, uten å fjerne den individuelle straffeutmåling.» Hvis en tar seg tid til å lese dette forslaget nøye, bør det være åpenbart for alle og enhver at denne endringen langt på vei vil fjerne mange av dagens urimelige såkalte rabatter. Et annet viktig skritt for å få bukt med gjengangerproblematikken er redusert behandlingstid og rask iverksettelse av straffereaksjon. Komiteen har også funnet det nødvendig å fremme et forslag i den anledning. Det lyder: «Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2000 presentere konkrete tiltak som reduserer tiden mellom den kriminelle handling og straffereaksjon.» Igjen snakker vi om tempo og effektivitet i strafferettskjeden. I et oppslag i Dagbladet den 26. april 1999 beskrives et enkelttilfelle der en person som fikk dom i sin sak for to år siden, fortsatt står i kø for å sone reststraffen på ett år. Hvis dette medfører riktighet, er det meget bekymringsfullt. Påstander har også kommet – senest i Dagsavisen den 21. april – om at det pr. i dag ikke fins tilstrekkelig bemanning innen kriminalomsorgen til å ta imot flere straffedømte til soning, mens flere hundre fengselsplasser er ledige. Jeg går ut fra at justisministeren tar dette meget alvorlig. Arbeiderpartiet har, gjennom justiskomiteens nestleder Vidar Bjørnstad, bedt justisministeren om en vurdering av disse påstandene. Fra Arbeiderpartiets side har vi i lang tid pekt på nødvendigheten av en balanse mellom ressursene til politi, rettsvesen og kriminalomsorg, et syn som jeg har grunn til å tro deles av statsråd Dørum. Komiteen har umiddelbart gitt sin støtte til førstestatsadvokat Qvigstads forslag om å endre reglene om forkynnelse av dom og ankefrist. Domsavsigelsen må som hovedregel kunne skje i rettsmøte der siktede eller tiltalte er til stede. Ankefristen må da også gjelde fra samme tidspunkt. I dag er forholdet slik at det i mange tilfeller kan være vanskelig å få forkynt dommen for mange av de domfelte som ikke sitter i varetekt, og ankefristen begynner heller ikke å løpe før politiet har forkynt dommen. Det siste tiltaket jeg vil nevne for å få redusert gjengangerkriminaliteten, er å utvide bruken av varetekt overfor de mest aktive gjengangerne. Dette i kombinasjon med at man unngår at mange forhold kommer til pådømmelse samtidig, kan effektivt redusere denne gruppens kriminelle aktivitet. Politiet har godt kjennskap til mange av disse kriminelle og kan følge med i hva de foretar seg. Dette vil gjøre det mulig raskt å bli framstilt for varetekt når nye straffbare handlinger kommer til. I Budsjett-innst. S. nr. 4 for1998-99 har Stortinget bedt Regjeringen utrede spørsmålet om økt bruk av varetekt for vanekriminelle. Komiteen er i den forbindelse tilfreds med at dette utredningsarbeidet allerede ble satt i gang av daværende justisminister Aure, og forutsetter at dette arbeidet under den nye justisministeren blir gitt høy prioritet. Jeg er overbevist om at en gjennomføring av de aktuelle tiltakene jeg nå har gjennomgått, sammen med en utnyttelse av muligheten for høyere straffeutmåling innenfor dagens lovutforming, vil føre til en redusert gjengangerkriminalitet. Resultatet vil både kunne bli «reduserte rabatter» og ikke minst at denne gruppen dramatisk vil få redusert sine muligheter til å begå nye straffbare handlinger. Når komiteen også i tillegg ber Regjeringen om å vurdere en endring av straffeloven § 62 i retning av høyere maksimalstraff, mener jeg at komiteen har lagt et godt grunnlag for at mange mennesker i dette land skal bli spart for å bli utsatt for de kriminelle handlinger som begås av de gjengangerkriminelle.