Bent Høie (Høyre), 2015-12-04:
Kommunale salgs- og skjenkebevillinger utløper hvert fjerde år, og alle bevillingshavere må søke kommunen om ny bevilling. Dagens praksis er en ressurskrevende prosess for både kommunene og bevillingshaverne. Det er gode grunner for at bevillinger ikke skal løpe til evig tid, uten mulighet for å endre vilkårene eller trekke bevillingene tilbake. En grunnpilar i alkoholpolitikken er kommunenes frihet til og ansvar for å føre den bevillingspolitikken de mener er best og forsvarlig, i sin kommune. Både nytt politisk styre, med ønske om en annen alkoholpolitikk i kommunen, og endrede faktiske forhold, f.eks. nye folkehelseutfordringer knyttet til alkoholbruk, gjør at det er nødvendig å vurdere bevillingene i kommunen på nytt. På den andre siden er fornyelser i mange tilfeller bare en praktisk øvelse uten noen reell betydning. Gjeldende bevillinger blir i stor grad fornyet. Det er ikke fornuftig å bruke store ressurser på fornyelser i tilfeller der det er klart at dette ikke medfører noen endringer, eller når fornyelsesprosessen ikke har noen særlig funksjon. Ressursene som ville blitt brukt på fornyelsen, kan istedenfor brukes på annen aktivitet, som bedre kontroller og dialogbasert samarbeid med bevillingshaverne. Jeg har derfor fremmet forslag om en mer fleksibel ordning enn den vi har i dag. Den nye ordningen reduserer unødvendig byråkrati og ressursbruk samtidig som den sikrer kommunens alkoholpolitiske frihet og en forsvarlig folkehelsepolitikk. Jeg har merket meg at noen mener at lovforslaget vil svekke kommunen som alkoholpolitisk aktør. En slik utvikling er ikke ønskelig, og jeg har vært bevisst på å unngå en mer passiv bevillingspolitikk ved utformingen av den nye ordningen. Det er en av grunnene til at vi valgte ordningen med å beholde tidsbegrensede bevillinger som hovedregel, og ikke speilvende ordningen ved å gjøre tidsubegrensede bevillinger til hovedregel. Tidsbegrensede bevillinger ble valgt nettopp for å sikre at kommunen foretar en reell vurdering av behovet for fornyelser. For ytterligere å sikre at kommunene fører en bevisst bevillingspolitikk er det lagt inn som krav at kommunene må vurdere sin alkoholpolitikk etter et kommunevalg, herunder også bevillingspolitikken, før de eventuelt beslutter at alle eller enkelte bevillinger skal løpe videre, uten fornyet behandling. Jeg vil understreke at dette lovforslaget ikke innebærer en plikt for kommunene til å unnlate å gjennomføre en fornyelsesprosess. Det er stor forskjell på kommunene når det gjelder både størrelse og antall bevillinger, og når det kommer til alkoholpolitikken som føres i den enkelte kommune. En liten kommune med få bevillinger og oversiktlige forhold og en stor bykommune med flere hundre bevillinger vil ikke ha samme behov for å foreta en total fornyelsesprosess hvert fjerde år. Lovforslaget åpner derfor for at den enkelte kommune selv kan vurdere om det er behov for å fornye alle bevillingene i kommunen, eller om enkelte eller ingen skal behøve å søke om fornyet bevilling. De kommunene som er imot den nye ordningen, og føler at den ikke passer for dem, kan gjennomføre fornyelsene på akkurat samme måte som i dag. Kommuner der det ikke er behov for en total fornyelsesprosess, vil imidlertid nå få mulighet for å videreføre gjeldende bevillinger uten å gå veien om ressurskrevende fornyelsesprosesser uten reell verdi. Ordningen skal evalueres av SIRUS, som blir en del av Folkehelseinstituttet fra nyttår. En endelig evaluering vil ligge noe fram i tid, da full effekt av lovendringen vil være synlig først etter neste kommunevalg. Avslutningsvis vil jeg kommentere forslaget om å åpne for engrossalg til virksomheter med bevilling for en enkelt, bestemt anledning. Dette er etter mitt syn en fornuftig forenkling av regelverket, som gir en likere behandling av bevillingshavere som er i samme situasjon.