Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2015-05-19:
Arbeiderpartiet har ikke tillit til Anders Anundsen som justisminister. Justisministeren har brutt Grunnloven. Justisministeren har brutt opplysningsplikten. Justisministeren har gitt uriktig informasjon til Stortinget. Justisministeren har holdt tilbake informasjon Stortinget har bedt om å få. Justisministeren leser ikke brevene sine. Justisministeren ser ikke til at beskjeder han vil gi, blir fulgt opp. Justisministeren forskutterer hva embetsverket vil si i høringer. Justisministeren skylder på embetsverket for noe han selv har ansvar for. Beskjeden om politikkendringen justisministeren varslet, nådde aldri politiet. De fortsatte som før. Da det ble avslørt, sa justisministeren at den hadde nådd fram allikevel, at de hadde skjønt det. Det er vanskelig å tro på, av to grunner: 1. Politiet sier at den beskjeden nådde aldri fram. 2. Det ble sendt ut flere unger. Ifølge PODs tall ble det sendt ut tre ganger flere lengeværende barn i 2014 enn det ble i 2013. Ministeren har sagt at grunnen til det er at det åpnet seg en returmulighet til Afghanistan. Det er Afghanistan uenig i. Det er også politiet uenig i, som sier i høringen at grunnen til at tallet økte, var at måltallene økte. Historien byr ikke på så mange mistillitsforslag fra Arbeiderpartiet, så hvorfor kommer det nå? Heller ikke Stortinget har en historie om å stå overfor en minister som bryter opplysningsplikten, slik som vi ser at Anders Anundsen har gjort. Historien er også vanskelig å sammenligne med i dag, fordi opplysningsplikten først ble grunnlovfestet i 2007. Opplysningsplikten lyder: «Regjeringen skal meddele Stortinget alle de opplysninger som er nødvendige for behandlingen av de saker den fremlegger. Intet medlem av statsrådet må fremlegge uriktige eller villedende opplysninger for Stortinget eller dets organer.» Denne plikten ble ansett som konstitusjonell sedvanerett fram til den ble grunnlovfestet i 2007, etter anbefaling av Frøiland-utvalget – heldigvis. Det å grunnlovfeste opplysningsplikten verner oss mot politikere som ikke synes det er så viktig å fortelle Stortinget hva de driver med. Tolkningen av paragrafen finnes i Frøiland-utvalgets innstilling og i Stortingets innstiling, men man kan også finne det i regjeringens veileder om forholdet til Stortinget, ført i pennen av Nina Frisak ved Statsministerens kontor. Der står det i drøftingen at den «gjelder et alminnelig forbud mot at et regjeringsmedlem fremlegger uriktige eller villedende opplysninger for Stortinget eller dets organer». Og videre: «Kravet gjelder altså(…) uavhengig av om regjeringen har fremmet en proposisjon eller en melding.» – tvert imot – «Bestemmelsen har sin fremste betydning der regjeringen ikke har lagt frem en proposisjon eller melding». (…) Eksempler som blir løftet fram i veilederen, og hvor bestemmelsen gjelder, er bl.a. alle typer spørsmålsformer Stortinget har, redegjørelser, trontalen og høringer. Kort fortalt skal en statsråd alltid opplyse Stortinget om ikke bare det Stortinget ber om å bli opplyst om, men på eget initiativ – som det står – også opplyse om alt som er av relevans for saken. Kontrollkomiteens oppgave har vært å undersøke om det var det som skjedde. Saksordføreren har på en grundig måte gått igjennom de funnene vi har lagt til grunn, og det gjenspeiler hans samvittighetsfulle arbeid gjennom hele saken. For å ta denne vurderingen må man bestemme seg for hva sannhet er. Selv om politikken har ett eneste tema – folks liv og hvordan det kan gjøres friere og tryggere, og forhåpentligvis litt bedre – er politikkens natur veldig langt fra mennesket. Vi mennesker lengter ikke etter det eksplisitte eller flombelyste når det går mot vår. Insinuasjonen og kirsebærtrærne og hint om det man ikke vet hva er, annet enn at det er fint, kan gi enhver roser i kinnene. Stortinget, derimot, lar seg ikke imponere av mystikk. Vi vil snakke, ikke danse. Vi vil ha alt. Stortinget vil ikke ha et glass vann, vi vil ha havet. Og vi vil slippe å spørre om det. Vi vil ha hele sanningen. Det er blitt sagt veldig mye fint om opplysningsplikten. Nåværende statsminister Erna Solberg sa bl.a. dette i debatten om Mongstad i stortingssalen: «Opplysningsplikten er en hjørnesten i vårt demokrati. Den er grunnlovsfestet. Den er en del av det som gjør at demokratiet vårt er gjennomsiktig. Det skal sørges for at beslutningene blir bra. Det skal sørges for at den politiske debatten foregår på bakgrunn av de faktaene som til enhver tid er tilgjengelige. Opplysningsplikten er det som gjør at vi er et demokrati.» Og videre: «Derfor er brudd på opplysningsplikten også veldig alvorlig. Derfor er det å holde tilbake opplysninger en måte man kan manipulere den politiske debatten på, til egen politisk gevinst, noe som ikke er i tråd med det som er grunnleggende demokratiske verdier.» Jeg er enig med nåværende statsminister Erna Solberg i dette. Men det later ikke til at ministeren fra hennes egen regjering er det. Faktisk eller empirisk sannhet kan defineres som den egenskapen et utsagn har hvis det er i samsvar med virkeligheten – ikke referater, ikke disponeringsskriv – der resultatene er, der folk bor, eller som folk blir sendt vekk fra. Arbeiderpartiet mener justisministeren har brutt Grunnloven fordi han har sagt det har skjedd en klar politikkendring – som aldri fant sted. Endringen ble ikke satt ut i livet, men – enda verre – ingenting ble gjort for å sette den ut i livet. Selv om justisministeren holdt fram med å framføre at endringen var viktig, ble den ikke fulgt opp i styringsdialogen. Alt tyder på at det å nå måltallene var viktigere. Det var dette som var temaet i møtene. Departementet mottok flere signaler om at endringen ikke var oppfattet – ikke 1, 2 eller 20 – over 70. Likevel ble ingenting gjort for å følge opp. Dette er i seg selv alvorlig. Å svare direkte er vel kanskje ingen politikers kjerneverdi. Hvorfor det er slik, er like lett å forklare som hvorfor noen sniker i køen. Man har latt oss slippe unna. Vi har fått lov til å vade i en myr av «fokus» og «robusthet» altfor lenge. Og der er det, som i myrer flest, lunt. Når man snakker uklart, er det vanskeligere å bli tatt i klar løgn. Derfor er opplysningsplikten viktigere og vanskeligere å kontrollere enn sannhetsplikten. Hvordan skal man få svar på et spørsmål som man ikke vet at man trenger å stille? Det er avgjørende for tilliten mellom folk og regjering at Stortinget alltid får hele bildet. Den tilliten blir utfordret hver gang man må stille oppfølgingsspørsmål. Den blir utfordret når Stortinget flere ganger må spørre om opplysninger. Den blir utfordret når man, som i denne saken, gjengir at brev fra andre lands myndigheter inneholder noe annet enn det de faktisk gjør. Den blir utfordret når saker blir opplyst – puslespillvis – gjennom pressen. Å få opplyst denne saken har opplevdes som å dra ut hemmeligheter fra en tverr lillesøster. Det er underlig. Skriftlige spørsmål og høringer er jo en mulighet til å forklare hele saken ut fra sitt perspektiv. Den muligheten til å få saken opplyst ble ikke grepet. Derfor er dette andre grunnlovsbruddet mer alvorlig – fordi det er systematisk, det er gjentakende, og det sier noe om det forholdet man har til sannhet. Justisministeren svarte Stortinget på gjentatte spørsmål om lengeværende asylbarn høsten 2014. I svarene ble viktig informasjon utelatt. Justisministeren nevnte ikke tiltak og omprioriteringer som var satt i verk for å nå måltallet for uttransportering. Informasjon om økt antall utsendelser til Nigeria og Afghanistan ble ikke videreformidlet, og han utelot uttransporteringstallene for august og september. Vi kan ikke være sikre på at justisministeren hadde disse opplysningene for hånden da han sto der. Det vi imidlertid kan være sikre på, er at han ikke var så usikker på sine egne svar at han valgte å undersøke forholdene i etterkant av alle de svarene han ga i Stortinget. Det er ikke uvanlig at statsråder ikke har alle svar inne, men svarer at de må komme tilbake til Stortinget med sikker kunnskap. Det er helt akseptabelt. Men det som er uakseptabelt, er statsråder som ikke finner det formålstjenlig å gi Stortinget utfyllende svar, eller gir skråsikre svar som ikke er riktige. Kombinasjonen av å være skråsikker og ikke å gi helt riktige svar, er ikke alltid en helt perfekt kombinasjon. Det er en grunnlovfestet forventning at statsråder skal undersøke om det som vedkommende sier i Stortinget, er sant. Den forventningen ble ikke innfridd. Ministeren har gitt Stortinget inntrykk av at feilen han gjorde, ikke har fått konsekvenser. Styringsbrevet til Politidirektoratet ble endret, men PODs instrukser til PU, disponeringsskrivet, inneholdt ikke endringen. Justisminister Anders Anundsen fikk kopi av det brevet. Det leste han aldri. Han har skyldt på underliggende etater. Likevel har han holdt fast på at politiet skjønte hva han egentlig mente, altså det motsatte av det som sto i brevet de fikk. I brev 19. desember skriver han til komiteen at politiet oppfattet endringen. Humlegård uttalte også til Bergens Tidende at PU hadde forstått føringene. Jeg forventer mye av politiet, men jeg forventer ikke at de har synske evner. Derfor var det ikke overraskende at PU selv i høringen sa at de ikke hadde fått skriftlig eller dokumentert beskjed om å endre praksis. Dette sa de fordi de ikke hadde fått det. Uttalelsene fra Bergens Tidende er: «Vi har ikke oppfattet noen klar endring i politikken fra Anundsen. Folk spør seg om hva som egentlig er beskjeden fra justisministeren.» Dette ble gjentatt og forsterket i høringen. Kristin Ottesen Kvigne fra PU gjentok i innledningen sin at PU ikke hadde fått med seg endringen. Selv om statsråden både overfor Stortinget og til pressen holdt fram med – helt til etter at høringen var ferdig – at det hadde de, viste det seg i høringen at det ikke stemte. Statsråden var allikevel så overbevist om at han hadde rett at han valgte å formulere budskapet enda en gang i en kronikk. Problemet var at han skrev den kronikken før høringen var ferdig. Etterpå kunne pressen opplyse om at det måtte ringes land og strand rundt for å endre det som sto der. Det sier noe om skråsikkerhet. Denne kronikken ble forfattet før Humlegård svarte meg i høringen på at den politikkendringen som var forstått, dreide seg om den varslede engangsløsningen, ikke om disponeringsskrivet. I høringen sier politioverbetjent Pettersen i Politiets utledningsenhet: Vi savner styringssignaler. Vi har ikke fått beskjed om endret praksis. Vi kan ikke gi oss inn på å tolke hva politikerne sier. Det er på et vis betryggende at PU uttaler seg slik. Det betyr at det er folket, gjennom valg, som bestemmer over politiet. Og de venter på beskjed. Problemet melder seg selvsagt når den beskjeden ikke kommer. Politidirektøren sa at han ikke kunne huske å ha fått et signal, en beskjed, en samtale eller så mye som et møte om at endringene som lå i å ta ut formuleringen «lengeværende barn», var viktig å gjennomføre. Men måltall var temaet på flere av møtene om styring. Justisministeren har ved flere anledninger sagt at årsaken til at antallet barn som ble returnert, økte, var at det åpnet seg en mulighet. Hva det betyr – som saksordføreren var inne på – er vanskelig å definere, for det ble ikke formulert noe skriftlig. Det har ikke blitt dokumentert noe sted at afghanske myndigheter har gitt signaler om en endret situasjon eller en mulighetsåpning. Det vi har, derimot, er uttalelser fra sjefen i PU om at det ikke skyldes noen åpning av en mulighet. Kristin Ottesen Kvigne sier i høringen – og dette tillater jeg meg å sitere, for det er viktig: «Tiltakene» for å nå måltallene «var rettet mot at vi skulle omprioritere til områder hvor det var returforutsetninger, og at vi skulle ta ressurser fra områder hvor vi så at returforutsetningene var små eller ikke tilstedeværende. Det betyr at vi hadde et fokus på særlig Afghanistan og Nigeria med tanke på returer. Når det gjelder Afghanistan, er det åpenbart at det har blitt sendt ut flere barn til Afghanistan nå enn det har vært tidligere, og det skyldes at vi har hatt et fokus på det området – det er ikke tvil om at det var både flere barnefamilier og flere barnerike familier som ble sendt til Afghanistan høsten 2014.» Det var det ingen tvil om. Vi har også brev sendt fra afghanske myndigheter som sier det motsatte. Det vet vi, på tross av at departementet har engasjert seg for å gjøre disse brevene så vanskelig tilgjengelig og oversatt som overhodet mulig. Disse uttalelsene og brevene viser at vi også her har et eksempel på at ministeren har sagt noe som ikke stemmer overens med virkeligheten. Han holdt tilbake informasjon for Stortinget. Et eksempel er spørsmålet av 6. oktober fra Trine Skei Grande, som saksordføreren gjenga, om ministeren hadde gitt «noen beskjeder i systemet som gjør at vi får en massiv utsending før det nye regelverket trer i kraft». Da unnlot ministeren å oppgi at tallene for september var på vei opp. De var så mye på vei opp at ministeren i høringen omtalte september som en ««stor» måned». I tillegg kom – etter den oppmerksomheten denne saken hadde ført til – en tiltaksplan som årsak til økte utsendelser. Dette er informasjon som statsråden burde hatt, og hvis han ikke hadde den, burde han ha skaffet seg den. Han burde ha skjønt at den burde ha tilfalt Stortinget. Derfor er det å anse som et brudd på § 82. Justisministeren forteller oss at han ikke leser posten sin. Det kom tydelig fram i høringen. Derfor reagerte han ikke, selv om han mottok mange varsler om problematiske utsendelser. Men dette er vanskelig å tro på, for de samme type varsler førte til at utsendelser ble stoppet. Så vil jeg tillate meg å si noe om den andre tilliten, den som ikke er konstitusjonell, den som er reell – den opplevde tilliten. Vi politikere har en jobb å gjøre som ikke bare handler om lover, vedtak og klipping av snorer. Den jobben handler om å forvalte det skjøreste som finnes mellom folk: tillit. Hva skjer med den tilliten vi har som politikere, når vi har politikere som sier at en politikkendring er viktig, men ikke gjør noe for å oppfylle den? Hva skjer med den tilliten, når man sitter igjen med et inntrykk av at justisministeren ikke spiller på lag med Stortinget for å få opplyst en sak? Hva skjer med den tilliten når det er pressen som stadig må avsløre nye aspekter ved en sak vi alle er opptatt av? Den svekkes. Derfor handler denne saken om noe som er større enn justisministeren, og noe som er større enn hans forhold til Stortinget: Det handler om folks forhold til politikken. Hvis det ender med at folk sitter i de tusen hjem og har grunn til å slutte å tro på at politikerne mener at noe er viktig når de sier at noe er viktig, taper alle. Hvis tanken om at ja, ja, de sier så mye løye inne i Oslo, men de gjør noe helt annet, får et poeng, taper demokratiet. Henrik Ibsen skrev i «John Gabriel Borkman»: «Det infameste er venns misbruk av venns tillit.» Regjeringen er Stortingets, altså folkets, tillitsvalgte. Da må den konstitusjonelle og reelle tilliten være til stede. Den liberale britiske statsministeren Herbert Henry Asquith sa en gang at også for regjeringer gjelder prinsippet: Tillit er vanskelig å oppnå, men lett å ødelegge. Det gjelder ikke bare for hver enkelt, men det gjelder for politikken som helhet. Det bør være vår felles oppgave å unngå at det skjer. Vi i Arbeiderpartiet opplever ikke at justisministeren anser det som sin oppgave. Derfor har ikke Arbeiderpartiet tillit til Anders Anundsen som justisminister.