Jan Tore Sanner (Høyre), 2008-10-24:
Finanskrisen kaller på politisk lederskap, men også på samarbeid – samarbeid mellom myndighetene, med næringslivet og mellom de politiske partiene. Politisk spill, taktikkeri og partipolitisk retorikk hører ikke hjemme i en situasjon der den internasjonale finanskrisen ruller over kloden, hvor børsene stuper og banker går overende. Situasjonen er alvorlig – også her hjemme. Vår oppgave som politikere er å bidra til at frykten i markedet kan erstattes med tillit. Det er helt avgjørende at bedrifter og enkeltpersoner har tillit til bankene, og at bankene har tillit til at det politiske system forstår alvoret og handler deretter. Vi må også bidra til å skape en helt nødvendig tillit til og tro på fremtiden i en vanskelig situasjon. Bankene utgjør selve nervesystemet i vårt økonomiske liv. Fungerer ikke bankene, stopper det meste opp og erstattes med frykt og usikkerhet. Jeg har ikke tall på hvor mange henvendelser jeg fikk fra små og store bedrifter over hele landet om den dramatikken mange opplevde i dagene før Regjeringen handlet. De siste dagene og ukene har vært dramatiske – kanskje mer dramatiske enn det mange har tatt inn over seg. Lån mellom bankene stoppet opp, og utlån til bedrifter stoppet nesten opp. Fikk den situasjonen fortsette, kunne det få konsekvenser for lønnsutbetalinger, det ville gått ut over nyinvesteringer i bedrifter og arbeidsplasser, og det kunne ha gitt et krakk i boligmarkedet. Krisen startet for mer enn et år siden, og den eskalerte i begynnelsen av september da Fannie Mae og Freddie Mac ble satt under offentlig administrasjon, og da Lehman Brothers gikk konkurs. Etter det så vi hvordan bankkrisen spredte seg til hele Europa, hvor særlig vårt broderfolk på Island er rammet. Mandag 6. oktober avsluttet den islandske statsministeren sin dramatiske tv-tale med å henvende seg til Den allmektige. Dagen etter la finansministeren frem budsjettet for 2009 uten å legge frem noen tiltak for å bedre situasjonen i pengemarkedet. Vi fikk derimot høre at budsjettet var tilpasset situasjonen i norsk økonomi. I ettertid har det vist seg å være helt galt. I tillegg bidrog passiviteten til at mange, inklusiv Høyre og resten av opposisjonen, stilte spørsmålet om Regjeringen forstod alvoret. Selv om vi mente at tiltakene kom sent, fortjener finansminister Kristin Halvorsen og Norges Bank honnør for de forslagene som vi i dag behandler. Mens andre land har måttet gå inn med rene støttetiltak, har Regjeringen lagt frem en løsning som er markedsbasert. Det er i dag uvisst om tiltakene er tilstrekkelige. Det er derfor helt avgjørende at myndighetene fortløpende vurderer behovet for nye tiltak. Høyre har gått inn i denne saken med det mål å finne løsninger sammen med andre partier, som kan sikre at vi har fungerende banker over hele Norge. Det er derfor verdifullt at finanskomiteen gjennomførte en ekstra høring hvor hele bredden av små og store banker kunne komme med innspill på forslag til pakke fra Regjeringen. Vi ble informert om at 20 av 122 sparebanker ikke kunne nyttiggjøre seg de fremlagte virkemidlene. Høyre er derfor glad for at vi fikk til endringer som innebærer at alle bankene skal sikres muligheten til å kunne benytte seg av virkemidlene. Jeg er glad for at et samlet storting gir klart uttrykk for sin vilje til å stille opp for vårt broderfolk på Island. I kjølvannet av tiltakspakken har vi fått en debatt om lederlønninger, utbytte og bonuser. Det er en viktig debatt, men det er viktig at man ikke generaliserer. Når enkelte opptrer uklokt, betyr det ikke at alle gjør det. De fleste bankansatte og ledere i små og store banker landet over er hardt arbeidende og slett ikke griske folk på jakt etter bonuser. De som nå forsøker å slå politisk mynt på at enkelte har helt urimelige ordninger, bør tenke igjennom at man raskt stempler en hel gruppe ansatte i våre banker. Mest oppsikt har det skapt at Fremskrittspartiet har fremmet forslag om at de bankene som benytter seg av tiltakene, får statlige begrensninger på lønns- og utbyttepolitikken. Det forslaget støtter ikke Høyre, men vi forventer selvsagt at bankenes ledelse tar samfunnsansvar og unngår urimelige lønnstillegg og bonusordninger i den situasjonen vi nå er i. Man kan ha ulike prinsipielle holdninger til politiske og statlige inngrep i private bedrifters lønnssystemer, men det er grunn til å legge merke til at alle de andre borgerlige partiene og regjeringspartiene avviser forslaget. For det første fordi forslaget ville ha medført en utsettelse av hele tiltakspakken med de alvorlige konsekvensene det ville få for tilliten til tiltakene. For det andre fordi den norske tiltakspakken ikke innebærer statlig støtte til bankene. Jeg har forståelse for at andre land som går inn med direkte statlig støtte, også stiller krav. Men å gjøre det i forhold til de norske tiltakene, skaper et helt feil bilde av de virkemidlene vi i dag behandler. Veksten hos våre handelspartnere blir null eller negativ i 2009. SSB har spådd nærmest en halvering av veksten, til rundt 1 pst. i Norge. Andre mener at veksten kan stoppe helt opp. Det betyr en ledighet på over 100 000 i starten av 2010. Eksporten og råvareprisene kan gå kraftig ned, og vi har ennå ikke sett «lyset» etter finans- og bankkrisen ute. Det kan få verre ringvirkninger for kommuner, eksportbedrifter, annen industri og resten av økonomien. SSB henger sine dystre, men ikke dramatiske tall på at oljeprisen holder seg oppe, og at renten går raskt ned, i tillegg til at man klarer å stabilisere finansmarkeder ute og hjemme. Fasiten har ingen i dag. Det er derfor helt nødvendig at vi i tillegg til de pengepolitiske virkemidlene får et statsbudsjett som skaper trygghet for hjem og jobb. Jeg har ikke tenkt å ta budsjettdebatten i dag, men bare gjøre det helt klart at det er behov for store endringer i Regjeringens budsjett dersom en skal bidra til å skape trygghet for jobbene utover i 2009. Krisen er ikke over med de tiltakene som vi nå behandler. Dette er kun det første av mange helt nødvendige skritt. Markedsøkonomien som grunnleggende økonomisk struktur har vist seg planøkonomien overlegen. Det betyr imidlertid ikke at markedsøkonomien er selvregulerende og feilfri – tvert imot må markedssvikt korrigeres, og markedsøkonomien må reguleres slik at konkurransen kan sikres og spillereglene overholdes. De siste 25 til 30 år har økonomien – ikke bare i vår del av verden, men i store deler av verden – blitt liberalisert. Globaliseringen bidrar til vekst, utvikling og velferd. Økt handel over landegrensene har bidratt til å løfte mange millioner mennesker ut av fattigdom. Det store bildet er at globaliseringen er en positiv utvikling, men samtidig stiller den oss overfor nye utfordringer. Finanskrisen viser at økonomien nå er globalisert, og at sammenbrudd ett sted – i denne sammenheng i USA – raskt sprer seg til hele verden. Vi har også sett hvordan jaget etter størst mulig avkastning fører til at noen aktører tar for stor risiko, som ikke bare rammer dem selv, men også andre, og noen aktører er villig til å bryte regler kanskje fordi risikoen for å bli tatt er for liten, men også fordi muligheten for gevinst er stor. Gang på gang blir vi minnet om at politikken er på etterskudd, og at mangelen på overnasjonalitet svekker vår evne til å sikre spillereglene på det økonomiske området. Svaret er mer samarbeid, ikke mer proteksjonisme. Svaret er bedre regulering, ikke mer regulering. Svaret er mer kontroll, ikke mer styring. Høyre har ved flere anledninger pekt på at en liberalisert økonomi krever et sterkt kredittilsyn. Selv om vi i Norge har gode tilsynsordninger, tror jeg at erfaringene fra finanskrisen vil være at vi også i Norge må styrke våre tilsyn. Situasjonen vi står oppe i, er krevende, men med politisk lederskap og samarbeid mener jeg at vi bidrar til å gjenskape tilliten både til det finansielle systemet og til det politiske systems evne til å finne løsninger.