Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
For Arbeiderpartiet er det et viktig mål å sikre alle innbyggere et godt og likeverdig tilbud av behandling og pleie- og omsorgstjenester, uavhengig av alder, bosted, inntekt og sosial bakgrunn. Arbeiderpartiet mener at målsettingene om effektivitet og likeverdighet best kan sikres gjennom et sterkt offentlig helsevesen, og vi vil understreke målet om rettferdig fordeling av godene og utjevning av levekår. Dette har også vært målsettingen i arbeidet med den foreliggende budsjettinnstilling. Jeg mener at budsjettet i så måte har fått en bedre profil etter at budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet ble en realitet. Sykehusenes situasjon og økonomi har stått sentralt i arbeidet med årets budsjettinnstilling. Sykehuseierne og representanter for ledelsen ved sykehusene har informert om en meget vanskelig situasjon og store underskudd. Dette gjelder altså ikke bare enkelttilfeller, men er en ganske lik situasjon over hele landet. Dette sier oss at noe må være galt med måten sykehusene får sine oppgjør på. Det er åpenbart at vi ikke kan ha en slik situasjon i framtiden, og at det raskt må foretas en gjennomgang av den økonomiske situasjonen ved sykehusene. Denne gjennomgangen må danne grunnlaget for Stortingets vurdering av behovet for regelendring og nødvendige bevilgninger. Sykehuseiere og sykehusledelse har beskrevet en dramatisk situasjon ved våre sykehus – ja så dramatisk at noen sentrale personer ved sykehusene faktisk har truet med å trekke seg fra sine verv. Jeg tror ikke at dette er en bevisst strategi og tomme trusler i en budsjetttid. Jeg tror at dette er uttrykk for en situasjon ved våre sykehus som ikke tjener noen, og som ikke kan fortsette. Jeg vil på ingen måte beskylde sykehusenes representanter for å overdramatisere situasjonen i et taktisk budsjettspill, men jeg vil heller ta det som et uttrykk for det alvoret de ser i situasjonen. Sykestuene er for mange distrikter av den største betydning for å kunne ivareta en helt nødvendig akuttberedskap. Spesielt er dette viktig i de deler av landet hvor det er store avstander mellom sykehusene og hvor værforholdene til tider gjør det umulig å frakte pasientene lange strekninger med bil, og når fly ikke kan gå. Nord-Troms og Finnmark har flere slike sykestuer, som er helt nødvendige for å opprettholde en tilfredsstillende beredskap. Disse sykestuene gir også et godt tilbud til pasienter som er ferdigbehandlet på sykehus, men som ikke er friske nok til å reise hjem. I slike tilfeller kan sykestuene avlaste sykehusene på en god og rimelig måte. Sykestuene er ikke en lovpålagt oppgave for fylkeskommunene, og i en presset økonomisk situasjon kan det være vanskelig å opprettholde tilbudet. En samlet komite mener at det må utarbeides en oversikt over eksisterende sykestuer som ivaretar akuttberedskap, og mener videre at det må etableres en finansieringsordning som sikrer driften av disse sykestuene. Regjeringen må derfor, i samarbeid med fylkeskommunene, finne ordninger som kan sikre driften ved sykestuene, og det må, etter min mening, om nødvendig også gis statlig økonomisk bistand. Etter min mening vil det også være naturlig at dette blir sett i sammenheng med den gjennomgang som skal foretas når det gjelder sykehusenes økonomi. Sykestuenes framtidige status må senest avklares i forbindelse med akuttmeldingen, som kommer til våren. Opptreningsinstitusjonene står for et meget viktig rehabiliteringstilbud i landet vårt, og hjelper mange til en bedre hverdag. Tilbudet har betydning både for å bedre livskvaliteten, for å øke selvhjulpenheten og i mange tilfeller for å kunne gjenoppta en yrkesaktiv tilværelse for mennesker som har helseproblemer. Opptreningsinstitusjonene har dokumentert at deres økonomiske driftsgrunnlag nå er meget vanskelig, og at flere nå må redusere bemanningen og andre kostnader. Det sier seg selv at slike kutt i driften kan gå ut over kvaliteten. I tillegg vil økt brukerbetaling medføre at mange med stort behov for rehabilitering blir utestengt fra tilbudet av privatøkonomiske grunner. Dette vil ytterligere redusere institusjonenes belegg og ytterligere svekke inntektene. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet fikk gjennomslag for å øke bevilgningene til opptreningsinstitusjonene med 20 mill. kr – det kan ingen bestride. Dette vil bedre situasjonen betydelig for institusjonene og dermed også for brukerne. Men det er ikke tilstrekkelig på lengre sikt. I den forbindelse viser jeg til behandling av St.meld. nr. 21 for 1998-99 om rehabilitering, hvor Stortinget bad Regjeringen om å legge fram forslag til en finansieringsordning som sikrer framtidig drift og god kvalitet ved opptreningsinstitusjonene. En slik gjennomgang er helt nødvendig for å sikre opptreningsinstitusjonenes framtid, og for at brukerne skal være trygge på at de kan beholde dette viktige tilbudet. Jeg går ut fra at en ny finansieringsordning snart kan legges på plass, og at det på den måten kan skapes en bedre forutsigbarhet både for brukerne og for opptreningsinstitusjonene. Arbeiderpartiet er også fornøyd med at det ble flertall for å øke bevilgningen til Glittreklinikken med 4 mill. kr. Denne klinikken gjennomgår nå en større utbygging som er godkjent av Helse- og sosialdepartementet, og som vil gi klinikken flere sengeplasser og plass for flere spesialister. Glittreklinikken innehar en meget høy kompetanse på lungerehabilitering, og det er et meget stort behov for slik behandling og rehabilitering. Det er meget viktig at klinikken kan få utnyttet sin kapasitet fullt ut når den er ferdig utbygd til høsten. Jeg håper at det med denne bevilgningen på 4 mill. kr vil være mulig å få driften fullt i gang. Jeg vil også ved denne anledning si noe om egenandeler og om behovet for en snarlig bedring av situasjonen for dem som har størst behov for varer og tjenester som er belagt med egenandeler. Egenandeler føles av mange som en meget urettferdig skatt på sykdom – en skatt som fungerer slik at jo mer hjelpetrengende personen er, jo mer må vedkommende betale. Jeg har ingen ambisjon om å fjerne alt av egenbetaling, men det skal ikke være slik at de med de minste inntektene og de verste sykdomsplagene og funksjonshemningene skal betale mest til fellesskapet. Derfor trenger vi snarest å få et nytt system for egenbetaling som tar hensyn til alle utgifter som er knyttet til et nødvendig hjelpebehov. Dagens egenandelstak tar bare hensyn til en liten del av de reelle utgifter som en person med stort hjelpebehov har. Jeg har snakket med folk som har store utgifter til hjelp i hjemmet, til snømåking, transport, rehabilitering, medisiner osv., som ikke omfattes av det taket for egenbetaling som vi har i dag. Nye regler må ta utgangspunkt i at slike tjenester skal være tilgjengelige for alle, uavhengig av inntekt, bosted og kategori av sykdom eller funksjonshemning. Stortinget har for lengst tatt opp dette spørsmålet, og Regjeringen arbeider nå med et forslag. Jeg håper at dette nå vil foreligge innenfor den tidsramme som er skissert i budsjettdokumentet, slik at Stortinget kan få seg forelagt et forslag til regler for egenbetaling som fungerer mer rettferdig enn dagens system. La meg til slutt få rette opp noe fra min replikk tidligere i dag. Jeg er glad for å ha blitt gjort oppmerksom på at en samlet komite går inn for å øke legeutdanningen ved NTNU og Universitetet i Tromsø. Men jeg synes i den sammenhengen det er rart at Høyre og Fremskrittspartiet i neste omgang står utenfor et klart forslag om dette i innstillingen fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen om dimensjonering av høyere utdanning.