Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-10:
SV mener at organisert kriminalitet er særdeles alvorlig. Norge må prioritere høyt å forebygge og bekjempe organisert kriminalitet, og det er riktig både å straffe denne kriminaliteten strengere og å gi politiet gode arbeidsvilkår og muligheter for å avsløre og bekjempe den. Det er sannsynlig at størsteparten av denne kriminaliteten styres av bakmenn som har internasjonale forgreininger og dessuten større ressurser enn den gjengse kriminelle har i Norge. SV mener likevel det ville vært en fordel om departementet hadde gjort som Advokatforeningen anbefalte i høringsrunden, nemlig å avgrense § 162 c til det å inngå forbund om nærmere bestemte straffbare handlinger, i stedet for å la strafferammen være avgjørende. Vi tror dette ville ha medført en større grad av presisjon, noe forslagene absolutt kunne hatt godt av. Når departementet likevel knyttet bestemmelsen til strafferammer, og satte denne grensen ved fire år, vurderte SV dette som det nest beste alternativet. Med andre ord kunne komiteens innstilling ha vært enstemmig når det gjelder § 162 c. At innstillingen allikevel ikke er enstemmig, har en enkel forklaring: Forslaget er blitt endret etter initiativ fra regjeringspartiene, slik at strafferammen nå er senket til tre år. Dette skjedde kvelden før komiteen skulle avgi innstilling i saken, uten at SV fikk en reell mulighet til å vurdere dette skikkelig, uten at høringsinstansene har fått mulighet til å si sin mening eller komme med innvendinger, og – tror jeg – først og fremst for å tekkes Fremskrittspartiet, som i utgangspunktet ikke ønsker noen avgrensning med hensyn til strafferamme. Ved å senke kravet fra fire til tre år vil flertallet oppnå å inkludere tyveri. Flertallet bestemte seg dessuten – faktisk i avgivelsesmøtet – for å foreslå at også barneporno skal omfattes. Dette gjorde de ikke ved å nevne disse forbrytelsene eksplisitt i loven, men ved å heve strafferammen for barnepornobestemmelsen fra to til tre år, noe SV i og for seg ikke har noe imot i utgangspunktet, faktisk tror jeg at vi kunne støtte det. Men – det fins et stort men. SV mener at landets lover er for viktige til at de skal få en slik lettvint behandling. SV mener det er grunn til å minne regjeringspartiene på – nok en gang – at det er en årsak til at departementet har ansvaret for å forberede lovforslag, og at det er en årsak til at vi har høringsrunder. Ofte, og særlig når det er Justisdepartementet som sender ut høringsbrev, i hvert fall har jeg det inntrykket, kommer det fram mye informasjon om bl.a. utilsiktede konsekvenser og mulige innvendinger som departementet – heldigvis – ofte tar hensyn til. Misforstå meg rett: SV mener det er bra at også tyveri og barneporno skal omfattes av bestemmelsen om hva som skal kunne straffes som organisert kriminalitet, men vi mener at dette må løses ved å nevne disse forbrytelsene eksplisitt i paragrafen, ikke ved å senke kravet til strafferammen uten å sjekke hvilke andre mulige konsekvenser en slik hurtigoperasjon kan ha. Jeg tror faktisk at mange høringsinstanser vil reagere når de hører hva som her har skjedd. Jeg har allerede vært i kontakt med noen av dem, og de har saktens gitt uttrykk for undring over prosessene i justiskomiteen. SV ønsker å avvente behandlinga av Straffelovkommisjonens innstilling før vi tar stilling til spørsmålet om hvordan heving av strafferammene for handlinger som er begått i organisert form, bør gjennomføres. Vi mener det er uheldig å vedta en generell straffeskjerpingsregel, og spesielt å vedta en slik generell regel nå, i og med at det tross alt er overlatt til en kommisjon å se hele straffeloven i sammenheng og foreslå endringer, som nettopp bør ses i sammenheng. Høringsrunden i forbindelse med denne proposisjonen gir dessuten grunn til å tro at departementet ikke helt har oversikt over hva konsekvensene vil bli av deres egne forslag, og man kan stille seg spørsmålet om det er sånn at departementet i noen saker mener det er viktigere å handle raskt enn å handle klokt. Svært mange høringsinstanser har vært kritiske til å innføre en generell straffskjerpingsregel. Årsakene er at man mener dette bryter med den systematikken som Straffelovkommisjonen har lagt opp til, at forslaget får uheldige prosessuelle konsekvenser, og at det vil bli urimelig vide rammer for mindre alvorlige forbrytelser, mens de mer alvorlige forbrytelsene i liten grad berøres av ny § 60 a. SV mener det er grunn til å ile noe langsommere i saker som dette, for å være sikre på at vi faktisk får på plass et verktøy som kan brukes, og som ikke har uforutsette virkninger som f.eks. gjør at domstolene blir unødig hardt belastet, at lovverket blir for lite treffsikkert og presist til at det blir effektivt, eller at uskyldige blir dømt eller utsatt for svært belastende overvåking. I tillegg har vi langt på vei allerede gode erfaringer med at domstolene skjerper straffen der det er påvist at lovbruddet skjedde i organisert regi, og det fins svært mange bestemmelser i dagens lovverk som gir gode muligheter til å forlenge straffene, i tråd med justiskomiteens ønske. Jeg vil minne om at Agder lagmannsrett, Borgarting lagmannsrett, Dommerforeningens utvalg for strafferett, Riksadvokaten, Oslo statsadvokatembeter og Hordaland statsadvokatembeter gikk imot å innføre en generell straffskjerpingsregel slik departementet har utformet § 60 a. SV støtter disse meget tunge høringsinstansene i dette og ber departementet komme tilbake til saken i forbindelse med at Stortinget skal behandle Straffelovkommisjonens innstilling. Dette må vi dessverre konstatere at vi står sørgelig alene om å mene. SV er glad for at vi nå får et eget straffebud om handel med mennesker. SV mener imidlertid, i likhet med Riksadvokaten og Oslo politidistrikt, at det bør være adgang til å ta i bruk kommunikasjonsavlytting også ved simple overtredelser av denne paragrafen, altså der strafferammen er fem år og ikke ti. SV er dessuten uenig i at den såkalte hallikparagrafen nå endres, fordi vi frykter at færre halliker vil bli dømt med den endringen som nå blir vedtatt. Jeg har merket meg at departementet og regjeringspartiene avviser dette, og håper at også realiteten blir slik det her hevdes. Jeg er imidlertid skeptisk og viser til at PRO-senteret advarer mot endringen, og de hevder at rettsvernet svekkes for de kvinner og menn som er underordnet en hallik, men hvor det verken er tvang eller vold inne i bildet. Til representanten Helleland vil jeg si at spørsmålet om det er noen annen regjering som har satset mer på behandling og ettervern enn denne regjeringa, forekommer meg å være komplett uinteressant. Det som faktisk er interessant, er om det skjer nok. SV mener altså at det ikke skjer nok. Om det er en arbeiderpartiregjering eller Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre i regjering som satser mest, er faktisk ikke interessant i denne sammenheng – det er hvor mye som blir gjort. Det tror jeg alle vanlige folk vil være enige med meg i. Den interne debatten mellom de partiene som har vært i regjering, er helt irrelevant i forhold til denne diskusjonen. I forhold til forslaget om en generell dobling av strafferammene ved gjengangerkriminalitet må jeg si at jeg hadde hatt mer sansen for det hvis det hadde vært gjort et skikkelig, grundig arbeid på rusfeltet, og hvis det hadde vært et skikkelig, grundig arbeid for å ivareta f.eks. ofre for seksuelle overgrep. Vi vet at en del overgripere sjøl har vært utsatt for seksuelle overgrep. Hvis denne regjeringa hadde satset skikkelig på f.eks. Alternativ til Vold og behandling av voldsutøvere, og sørget for at volden ble oppdaget når den skjer, så tidlig som mulig, og satt inn tiltak der og da, slik at ikke unger ender opp som voldsutøvere seinere, noe vi vet at de gjør, eller som ofre – ganske avhengig av kjønn, faktisk – hadde jeg hatt mer sansen for forslaget. Hvis denne regjeringa i praksis virkelig hadde satset på § 12-soning, hvis denne regjeringa virkelig hadde gjort noe for å dra psykiatriske pasienter ut av fengslene og inn på psykiatriske institusjoner, der de hører hjemme, hvis denne regjeringa hadde sørget for at det ikke satt psykisk utviklingshemmede mennesker og vevde på Ila, så skulle jeg saktens hatt mer respekt for det forslaget som er kommet. Vi vet litt om den norske fangebefolkningen. Vi vet f.eks. at kanskje så mange som 70–80 pst. av dem som sitter inne, har et rusproblem i større eller mindre grad. Vi vet godt at over 50 pst., kanskje 70–80 pst., av dem som sitter inne i dag, allerede er gjengangere. Vi vet også at vi har et boligproblem i Norge, med svært mange bostedsløse. Jeg har sjøl vært en av dem som har fremmet forslag, som er behandlet i Stortinget tidligere i dag, om tiltak for bostedsløse – spesielt for folk som kommer direkte fra fengselsopphold og direkte fra institusjonsopphold, men det ble dundrende nedstemt. Alle er selvfølgelig helt enige i at det er forferdelig viktig å sikre bostedsløse et sted å bo, at det er forferdelig viktig å sørge for rehabilitering, at det er forferdelig viktig å sørge for § 12-soning, osv. Det er i det hele tatt en rørende enighet når det gjelder disse tingene, på papiret. Men når det er snakk om penger, når det er snakk om budsjettene, når det er snakk om prioriteringer, så er det altså f.eks. de rike i Holmenkollen og deres skattelettebehov som står forrest i køen. Og da mener jeg at det faktisk blir ekstra ille når man samtidig som man går inn for en politikk med økende forskjeller – hvor vi har store rusproblemer, som fortsatt vil være et problem bl.a. fordi § 12-soningen har gått ned siden 1996, til tross for at vi altså har flere domfelte for rus – med åpne øyne fører en politikk som gir over 2 700 mennesker i soningskø. Det er faktisk det som er hovedproblemet i dagens kriminalpolitikk, at det står så mange i kø at de nesten ikke husker hva de er dømt for når de først kommer inn for å sone. Det er store overgrep mot de ofrene som bl.a. representanten Helleland slår seg på brystet over å være så opptatt av. Dersom denne regjeringa virkelig ønsker å få gjort noe med kriminaliteten, bør denne regjeringa sørge for å få til en skikkelig god kommuneøkonomi, da bør denne regjeringa sørge for å få mindre forskjeller mellom folk, og da bør denne regjeringa sørge for å få en § 12-soning som det virkelig smeller av, slik at folk får muligheten til å sone på institusjon, får muligheten til å sone på Stifinner´n og ikke minst får muligheten til å gjennomføre et opplegg når de kommer ut av fengslene. Det er der det virkelig svikter nå, i ettervernet. Og da mener jeg faktisk at ved å bekymre seg for ettervernet og ved å bekymre seg for forebyggingen, ja, så bekymrer man seg virkelig for ofrene, for det de merker, er jo at det ikke skjer noen endring på sikt. Hvis vi ønsker at folk skal komme ut på den andre siden av fengselsporten som nye og bedre mennesker som ikke begår overgrep mot andre eller begår nye kriminelle handlinger, så sørger vi for å prioritere innholdet i soningen, og ikke straffens lengde først. For når man velger å prioritere straffens lengde først, øker man soningskøene. Da øker man presset på fengslene, og dermed blir det dårligere kvalitet i soningen, som gjør at færre går ut på den andre siden som bedre medborgere. Det vet Regjeringa, og det vet representanten Helleland godt, men det gjøres fremdeles ikke noe med det, fordi det virker som at man er mer handlekraftig hvis man sørger for strafferammer som er vide nok til at folk syns at det virker som om noe er gjort. Men jeg tror at spør man folk hvem de vil ha som nabo, en som har sittet i fengsel, sittet på Ila f.eks., uten en utslusning via en åpen anstalt, via et hybelhus, som har sittet der i mange, mange år, eller en person som har vært lenge på åpen soning eller på Stifinner´n, som har vært innenfor behandlingstiltak, hjelpetiltak og fått et skikkelig ettervern etterpå, så tror jeg at Norges befolkning faktisk vil være enig med meg i at det er det siste som faktisk fungerer i forhold til kriminalitet. Og da mener jeg at ok, det er greit at det stadig vekk sies fra denne talerstolen, fra justispolitikere i Norge, at vi skal satse på ettervern, vi skal satse på innhold og rehabilitering. Men når det hele tiden prioriteres å øke straffene, heve strafferammene, få flere i fengsel over lengre tid, så holder ikke kriminalpolitikken mål, rett og slett. Det mener jeg faktisk er et ekstra overgrep overfor dem som rammes av den kriminaliteten, og det er stort sett ikke oss. Dette syns jeg slik sett er sørgelig, for det virker som om man gjør noe som skal være effektivt mot kriminaliteten. Det virker som om man tar ofrene på alvor. I virkeligheten gjør man altså det stikk motsatte.