Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-10:
En pasientrettighetslov skal føre pasientene til operasjonssalen – ikke til rettssalen. Spørsmålet er om flertallets forslag vil bidra til det. Dagen i dag skulle vært historisk fordi en pasientrettighetslov skal sette pasientenes behov i sentrum i stedet for politiske, administrative, helsefaglige eller økonomiske hensyn. Men gleden jeg føler, er ikke hel og udelt. Det er selvfølgelig positivt at flertallet lovfester rett til nødvendig helsehjelp, men på den annen side er retten så uklar og gir så store fullmakter til departementet at jeg er usikker på hva den faktisk vil komme til å bety for pasientene. Likevel: Loven vil på mange områder styrke pasientenes rettigheter gjennom rett til fritt sykehusvalg, rett til vurdering og fornyet vurdering, og også gi dem bedre hjelp via pasientombudenes mellomkomst. Et fellestrekk ved mange av de reformene vi har sett i helsevesenet de siste årene, har vært at de setter den enkelte pasienten i sentrum og lar pasientenes behov være styrende i helsevesenet. Dette er reformer som Høyre har gått i bresjen for, slik at f.eks. fylkesgrenser ikke blir viktigere enn rask behandling. Høyre har lenge kjempet for å lovfeste rett til behandling. Da Syse-regjeringen innførte det som den gangen het ventelistegarantien, var hensikten at det skulle være en juridisk bindende rettighet for pasientene. Men senere regjeringer har tolket bort pasientenes rett til behandling, slik at dagens ventetidsgaranti ikke garanterer mer enn nettopp det – å måtte vente. Høyre har flere ganger de siste årene fremmet forslag om å lovfeste pasientenes rett til behandling, uten å få flertall. Derfor skulle man jo tro at dette var en gledens dag for oss i Høyre, når gamle motstandere av rett til behandling i Arbeiderpartiet og regjeringspartiene – de er ikke så gamle motstandere, men likevel – de snur seg rundt og går sammen om et forslag som lovfester retten til nødvendig helsehjelp. For departementet og helseministeren har jo ikke akkurat vært pådrivere for retten til helsehjelp. Senest dagen før komiteen avgav sin innstilling, advarte helseministeren mot lovfestet rett til helsehjelp. Han sa: «Jeg tror det er all grunn til å frykte amerikanske tilstander med et ras av søksmål og klagesaker hvis vi velger å legge juridiske mål på retten til legebehandling.» Dette sa helseministeren til bl.a. Bergens Tidende. Med utgangspunkt i det flertallsforslaget hans eget parti er blitt med på, skjønner jeg at helseministeren er bekymret, og han kjente selvfølgelig til dette den dagen han uttalte det han uttalte. Det er jo nettopp flertallets uklare juridiske mål på retten til helsehjelp som vil legge grunnlag for søksmål og klagesaker. Flertallets rett til helsehjelp gjelder nemlig bare «innen de grenser kapasiteten setter». Og det er departementet som gjennom forskrifter skal kunne bestemme hvilken helsehjelp pasientene kan ha rett til, og om det skal være tidsfrister for å oppfylle retten. Men, som jeg sa, pasientene vil ikke til rettssalen, de vil til operasjonssalen! Derfor er advarslene klare også fra pasientorganisasjonene: Forslaget er hult og uklart fordi det tar så mange forbehold. Jeg tror rettssakene vil komme på rekke og rad, var kommentaren fra lederen i Sykepleierforbundet. Vi er glad for at to partier på Stortinget støtter vårt forslag om lovfestet rett til helsehjelp innen forsvarlige tidsfrister, men skuffet over at flertallet går inn for å begrense den juridiske retten til helsehjelp, sa lederen i Landsforeningen for Hjerte- og Lungesyke, Svein Erik Myrseth. Og jeg forstår deres skuffelse, for i flertallets forslag er unntakene og begrensningene mer fremtredende enn rettighetene. Man tar inn i lovparagrafen klare og i og for seg uomtvistelige og helt entydige og sammenfallende synspunkter som alle står bak, nemlig at behandlingen skal ha effekt og stå i rimelig forhold til kostnadene, men man tar ikke inn hva som skal skje dersom den retten man får, ikke blir fulgt opp. Så det er et misforhold i flertallets lovforslag som klart går i retning av å begrense og vanskeliggjøre oppfyllelse av retten heller enn å gi den klart og utvetydig til kjenne slik at pasientene vet hva de skal forholde seg til. Uklarheten forsterkes av at det er et klart sprik mellom flertallets premisser i merknadene og det lovforslaget de fremmer. For i premissene, hvor også Høyre er med, slås det fast at pasienten skal få nødvendig helsehjelp innen en tidsfrist knyttet til forsvarlig medisinsk skjønn. Men dette viktige premisset glimrer altså med sitt fravær i lovteksten, unntatt som en mulig forskriftshjemmel for departementet. Og det er jo ikke videre opplysende for pasientene, som ønsker å orientere seg i lovjungelen, at de også må prøve å sette seg inn i hvilke forskrifter som gjelder til enhver tid. Høyre vil advare mot at politiske og ikke-medisinskfaglige vurderinger skal legges til grunn for rett til helsehjelp og fastsettelse av fristen for å gi behandling. Høyre og Fremskrittspartiet fremmer altså et forslag som gir klare rettigheter for pasientene, og som ikke minst sier noe om pasientenes rettigheter dersom fristen for å oppfylle retten til behandling ikke overholdes. Vårt forslag er lovfestet rett til nødvendig helsehjelp innen en individuelt fastsatt frist, som skal fastsettes ut fra en medisinsk vurdering. Dersom pasienten ikke får rett til behandling innen fristens utløp, skal pasienten innen samme kostnadsramme for det offentliges regning tilbys behandling ved annen offentlig eller godkjent privat helseinstitusjon i Norge eller i utlandet. Den individuelt fastsatte fristen oppfatter vi som en avtale mellom sykehuset og pasienten. Brudd medfører altså automatisk rett til behandling et annet sted for det offentliges regning, uten at pasienten forhåpentligvis skal behøve å klage. Alle partier har tenkt nytt når det gjelder pasientrettighetsloven. Men det er bare Kristelig Folkeparti som har tenkt nytt i feil retning, for i valgkampen kunne Kristelig Folkepartis partileder Valgerd Svarstad Haugland love pasientene juridisk rett til behandling. Det blir billig retorikk og unnaluring når Are Næss nå nettopp sa at det var jo ikke det hun foreslo, hun foreslo en juridisk rett eller en juridisk lovfesting av tremånedersgarantien. Det er selvsagt riktig, men man unndrar seg det som var realiteten den gang – og nå – at det ble oppfattet som det det var, at Kristelig Folkeparti lovet en juridisk rett til behandling som helseministeren ikke fulgte opp. Derfor synes jeg det er all grunn til å spørre: Kan man stole på Kristelig Folkeparti? Det kan man altså ikke. Likevel er de dristige nok til å kalle seg selv – og gi seg selv den merkelappen – realistiske og ærlige, i motsetning til oss andre. Det pussige er: Hva har skjedd siden 1997, da dette løftet ble gitt? Vet vi noe mer i dag enn vi visste den gang? Bortsett fra at kapasiteten er blitt bedre enn den var den gangen Valgerd Svarstad Haugland lovte juridisk rett til behandling, vet vi ikke noe mer i dag. Da er spørsmålet: Mener Kristelig Folkepartis ledelse i dag at de ikke visste hva de gjorde i 1997, siden helseministeren nå legger frem et forslag som ikke inneholder slik rett til behandling? Hva kommer det egentlig av at partier i regjeringsposisjon – med unntak av Høyre – er mot lovfestet rett til behandling? Det ligger vel kanskje nær å tro at det er frykten for økte kostnader som er svaret, enten partiet heter Kristelig Folkeparti, Senterpartiet eller Arbeiderpartiet. Retten til helsehjelp skal fungere som en brekkstang for å få økt kapasiteten i helsevesenet. Det sier faktisk hele komiteen. Men flertallet går altså inn for at retten skal begrenses av kapasiteten. Da har man på en måte snodd seg inn i en sirkelargumentasjon som ikke ender noe som helst sted, men bare biter sin egen hale. For hvilken rett er det da man går inn for? Det blir jo ikke flere pasienter av å gi rett til behandling. Kanskje kan man påstå at det blir færre, fordi de får behandling raskere. De fleste blir sykere av å vente. De trenger altså mer behandling, som koster mer, dersom de må vente lenger. Det er dyrere for samfunnet å ha pasienter på sykelønn, på attføring eller at de eventuelt ender opp som uførepensjonister, enn å gi dem behandling raskere. Og behandling skal de ha de aller, aller fleste av dem. Hvorfor kan ikke flertallet se budsjettkapitlene i sammenheng? Det kan vel hende at mindretallets forslag til rett til helsehjelp kan føre til at helsevesenet må få større ressurser, men er ikke det noe av vitsen? Dessuten vil det redusere lidelsene. Er ikke også det noe av vitsen? Og det igjen vil redusere utbetalingene til sykelønn, attføring og uførepensjon. La meg derfor avslutte med å håpe og tro at flertallet vil bruke det lovforslaget som etter all sannsynlighet blir vedtatt, positivt til å øke pasientenes rettigheter, og til å se det som en brekkstang, slik det også heter i merknadene. Så får vi håpe at departementet følger opp med å gi forskrifter som på en enkel og grei måte kanskje kan fremstilles også overfor pasientene, slik at man vet at man har en frist å forholde seg til, og slik at denne loven blir det positive bidrag den var ment å skulle være. Til slutt vil jeg ta opp de forslagene som Høyre enten alene eller sammen med andre har fremmet.