Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2022-02-15:
Komiteens leder, Peter Frølich, berørte antallet anmodningsvedtak og mente det var blitt for mange. Det kan det være ulike meninger om. Det er fordi det som egentlig skjer veldig mye i Stortinget, er en vedvarende valgkamp, det er å vise forskjellen mellom partier og få frem sin egen politikk i motsetning til andre, konkurrerende partiers politikk. Når man fremmer anmodningsforslag – det er først forslag, det er jo ikke alle som blir vedtatt, det er langt flere som blir fremmet, og som ikke blir vedtatt, enn som blir vedtatt – har det den politiske virkning at man på en måte tvinger alle partier i Stortinget til klart å ta stilling til en politisk problemstilling og dermed klargjøre for velgerne hva de ulike partiene står for. I så måte har anmodningsvedtak en funksjon for å få en bedre opplyst velgerskare. Så er det klart – og det er jeg enig med Peter Frølich i – at vi må være bevisste på at disse anmodningsvedtakene medfører arbeid med oppfølging i departementene, og da legger vi beslag på arbeidstid. Det bør vi alle sammen også være klar over når vi fremmer anmodningsforslag, at hvis de blir vedtatt, medfører det arbeid for departementer og kanskje for andre. Samtidig skal det være slik at det er Stortinget som er det øverste organ for styringen av Norge, og da er anmodningsvedtak måten å styre regjeringen på i viktige retninger, men kanskje også i noen detaljspørsmål. Derved kommer vi også inn på virkningen og betydningen av anmodningsvedtak, som representanten Jaffery var innom, som vi kommer tilbake til når vi skal diskutere oppfølgingen av Harberg-utvalgets vurdering av anmodningsvedtak. Der er Fremskrittspartiet og jeg kommet til at de bør være rettslig bindende, mens andre mener at de ikke skal være rettslig bindende, noe som betyr at en regjering egentlig ikke behøver å ta dem så veldig alvorlig, særlig ikke hvis en regjering er trygg på at det ikke er mulig å samle et flertall bak et mistillitsforslag. Den sittende regjering har vel, med sin forståelse overfor SV, en relativ trygghet på at sjansen for at SV skulle stemme for et mistillitsforslag, er relativt lav for øyeblikket. Har vi en flertallsregjering, er det helt klart at den regjeringen ikke behøver å ta hensyn til Stortingets anmodningsvedtak, for da har man, som man sa i gamle dager, flertall i salen, den hønsvaldske parlamentarismen. Dette kommer vi tilbake til. Selv om vi denne gangen har romslig med taletid, så sier flertallet når vi skal diskutere de viktige konstitusjonelle prinsipper, at da skal vi kneble dem som mener noe annet enn oss selv. Men det skal vi altså ta senere. Så er det fint at vi nå – istedenfor to fullstendig separate tilbakemeldinger på anmodningsvedtak – får én tilbakemelding, slik Harberg-utvalget gikk inn for. Det er en fornuftig ting. Det er to områder vedrørende disse anmodningsvedtakene jeg gjerne vil knytte noen få ord til. Det ene gjelder å sikre produksjon av legemidler også i Norge. Man har i flere anmodningsvedtak gått inn for at man skal inngå samarbeid og avtaler med norske produksjonsmiljøer for å sikre nasjonal produksjon. Der er det litt ulike synspunkter i komiteen. Jeg er med i flertallet, som sier at den foregående regjering ikke fulgte dette opp på en forsvarlig måte. De vedtakene som da gjelder, blir stående videre, og den nye regjeringen er nødt til å forholde seg til dem. Det er vel noen av dem som kanskje også er gamle vedtak. Det betyr at om et års tid, når vi får en ny tilbakemelding om anmodningsvedtak, nytter det ikke for den nåværende regjering å vise til at den foregående ikke gjennomførte det. Nå er det den sittende regjering som skal gjennomføre disse vedtakene, slik at vi forhåpentligvis neste år kan utkvittere vedtakene fordi de er fulgt opp av regjeringen. Jeg tror at det å sikre – av beredskapsmessige hensyn – produksjon av viktige legemidler i Norge, er noe pandemien har lært oss alle sammen. Så her håper jeg regjeringen aktivt vil følge dette opp. Jeg nevnte nå at det kan være gamle vedtak. Da vil jeg vise til innstillingens side 7, om informasjon om eiere av aksjeselskap. Der er det et vedtak, 496 av 16. juni 2014. Det er syv år siden. Enstemmige komiteer har mast om å få oppfølging av dette vedtaket, som lyder: «Stortinget ber regjeringen etablere en offentlig løsning med informasjon om eiere av aksjeselskaper som sikrer større åpenhet, med etablering i løpet av 2015.» Det er selvsagt umulig for den sittende regjeringen å gjennomføre dette vedtaket til punkt og prikke, fordi 2015 er gått. Det var den foregående regjering som skulle gjøre det. Jeg viser til at det har vært relativt omfattende skriverier omkring dette, særlig i Dagens Næringsliv, om at det er bedrifter i Norge som man umulig har kunnet greie å finne ut hvem som egentlig eier, og hvem som egentlig styrer. Det er nettopp det dette forslaget tar utgangspunkt i, at vi må få vite hvem som er eiere av bedrifter i Norge. Dette er aktualisert gjennom de omfattende reportasjer som har vært i Dagens Næringsliv. Det er også snakk om forskrifter for gjeldende lovverk. Det er en samlet komité som mener forskriften må på plass, slik at endringsloven kan tre i kraft. Komiteen anser på denne bakgrunn at anmodningsvedtaket ikke kan utkvitteres, og påpeker at tidsbruken er uheldig. Da vil jeg få lov til å uttrykke et håp om at den sittende regjering er noe mer ivrig etter å gjennomføre dette vedtaket enn den foregående regjering har vært, og at vi i løpet av våren eller høsten kan få gjennomslag, slik at dette vedtaket kan utkvitteres. Det må være slik at hvem som eier bedrifter i Norge, skal være kjent. Det skal ikke være noe man skjuler gjennom mange forskjellige konstruksjoner og eierskap i utlandet, i forskjellige utland som har ulik lovgivning på dette området.