Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-12-02:
Jeg har reist denne interpellasjonen i dag på bakgrunn av meldinger om at institusjoner blir nedlagt uten at det opprettes andre og bedre tiltak i stedet. Vi kan ikke sitte stille og se på nedbygging av behandlingstilbudet for en av de mest sårbare gruppene i vårt samfunn. Barn, unge og voksne med alvorlige psykiske lidelser som psykoser er grupper som ikke kan stå på barrikadene selv. De er for syke. Også deres pårørende har en krevende situasjon. Det finnes flere eksempler på institusjoner der behandlingstilbudet er under omlegging eller har blitt lagt ned, og det er flere som frykter for at pasientene vil lide under omleggingen. La meg ta noen eksempler. Blåbærlia i Helse Bergen er ett eksempel. Blåbærlia er et tverrfaglig behandlingstilbud for unge mennesker med psykose/schizofreni og behov for lengre behandlingsopphold. Det er vedtatt å redusere antallet plasser fra 16 til åtte. Foreløpig er prosessen stoppet siden Arbeidstilsynet vurderer selve prosessen i saken. Ifølge Overlegeforeningen mangler det faglige og økonomiske argumenter for å gjøre dette. Unge mennesker med psykose er en sårbar gruppe. Mange av disse pasientene har omfattende funksjonssvikt og helt spesielle behandlingsbehov. Behandlingsopplegget for akkurat disse pasientene kan variere fra tre måneder til opptil et par år. Statens helsetilsyn har ved en rekke anledninger påpekt at helsetilbudet til mennesker med alvorlige og sammensatte psykiske lidelser ikke er godt nok mange steder. Det er et uttalt mål at også mennesker med alvorlige psykiske lidelser skal kunne bo i sitt nærmiljø og behandles der. Det er viktig å hindre at mennesker institusjonaliseres. Kristelig Folkeparti er opptatt av dette. Like fullt er det i prosesser med å bygge ned institusjonene viktig å bygge opp alternativer parallelt. Vi kan ikke legge ned noe før pasientene det gjelder, har fått et bedre tilbud. Et sentralt spørsmål er også om noen pasienter er så dårlige at institusjonsopphold kan være nødvendig, også over tid. Dersom man gir den behandlingen som er nødvendig, tidlig, kan også dette forebygge institusjonsopphold senere. På bakgrunn av meldinger fra Landsforeningen for Pårørende innen Psykiatri, LPP, har ikke andre gode tilbud blitt bygd opp. De mener sykehussenger forsvinner uten at det blir etablert fullgode tilbud ute i kommunene. Vi har en del eksempler. Mangel på personell og kunnskap og mangel på prioritering av psykisk helse i kommunene medfører faktisk at ikke alle får den hjelp og støtte som trengs. Foreningen frykter en svekking av tilbudet til psykisk syke når også øremerkingen av opptrappingsmidlene innen psykisk helse legges inn i rammene til kommunene fra neste år. Omleggingen av tilbudet ved Blåbærlia kom samtidig som ventetidsgarantien for barn og unge under 23 år ble gjeldende. Det er grunn til å frykte at rommet for pasienter som gir dårlig utslag på statistikken gjennom lang behandlingstid og dermed liten pasientgjennomstrømming, får et svekket behandlingstilbud. Samtidig bygges tilbudet ut til pasienter med lettere lidelser som krever kortere behandlingstid, og som bidrar til raskere pasientgjennomstrømming og dermed en reduksjon av køene. Dag- og døgnbehandling legger på landsplan beslag på 80 pst. av den totale kapasiteten innenfor psykisk helsevern for voksne. Gitt de samme tilgjengelige rammene økonomisk frykter jeg at pasientene med de alvorligste tilstandene får et dårligere tilbud som følge av innføringen av ventetidsgarantien. Dermed er det stor fare for at økonomi styrer prioriteringen av hvem som skal få behandling. Et annet eksempel: På Solbu ettervernshjem for mennesker med psykiske lidelser i Oslo ble driften avviklet 1. september i år. Etter min mening er det et paradoks at det skjer nedleggelser av gode tilbud innenfor en periode med opptrapping av psykisk helse. Nedleggelsen skjedde som følge av at spesialisthelsetjenesten ved Ullevål sykehus ensidig definerte tilbudet til rett og slett ikke lenger å være deres ansvar, men et kommunalt ansvar, og de sa opp driften. Heretter er det kommunalt ikke lenger noen andrelinjetjeneste. Kommunen på sin side ble aldri kontaktet for å sikre at tilbudet på Solbu kunne videreføres, før vedtak var fattet. Dette rammet flere mennesker som mistet sitt tilbud. Voksne mennesker måtte flytte hjem til sine foreldre – likevel unge, men voksne – andre flyttet inn i leiligheter overlatt til seg selv, uten lenger å ha det nettverket som mobiliserte ressursene hos den enkelte. I stor grad ble flere alene og uten fotfeste. Både bruker- og pårørendeorganisasjoner og fagsjefen i psykologforbundet advarte mot nedleggelsen. Personlig var jeg på Solbu etter at vedtak om nedleggelse var fattet, og så og hørte på de klientene som gråt sine modige tårer fordi de ikke visste hvor de skulle bare noen uker senere. Jeg har sjekket senest i dag, så de opplysningene om at noen reiste til foreldrene, og noen ble plassert i alminnelige leiligheter, er riktige. Dette er altså pasienter som ikke har nok med en time hos en eller annen psykolog på et distriktspsykiatrisk senter. Dette var ungdommer som bodde på institusjon og var under et behandlingsopplegg. Kristelig Folkeparti har ved flere anledninger påpekt at økonomi alene ikke må styre hva slags behandlingstilbud som skal gis, men vi må også se hva som er medisinsk forsvarlig, og vi må ta individuelle hensyn. Solbu ettervernshjem ble offer for den manglende samhandlingen i helsetjenestene, men også for den manglende samhandlingen mellom helsetjenesten og andre sektorer. Det å se hele mennesket mangler i hjelpen som gis, og det oppleves som stykkevis og delt. Et godt tiltak i en sektor kan mislykkes fordi en annen sektor ikke følger opp. Det skjedde med Solbu, og ikke vet jeg hvordan det kommer til å gå med disse unge voksne. Etter snart ti år med opptrapping av behandlingstilbudet for psykisk syke viser det seg at det fortsatt står mye ugjort, det er vi alle enige om. Det viser ikke minst Riksrevisjonens rapport, som ble offentliggjort forrige uke. Der kom det fram at det ikke er et likeverdig tilbud i landet når det gjelder behandlingstilbudet til psykisk syke. Prioritering av hvilke pasienter som skal få hjelp, fungerer ikke godt nok. Det er mangelfull styring av spesialisthelsetjenesten både fra regionale helseforetak og fra sentrale myndigheter, og styringsdataene er også for dårlige. Dette viser at det fortsatt er behov for øremerking, slik jeg ser det, av opptrappingsmidlene til psykisk helse, både i kommunene og i spesialisthelsetjenesten. Det har vi også foreslått i alternativt budsjett. Det trengs også en handlingsplan for oppfølgingen av pasienter med langvarige og alvorlige psykiske lidelser, slik at disse kan sikres et verdig og forsvarlig behandlingstilbud, individuelt tilpasset bolig og god organisering av tjenestene, bl.a. med samarbeid mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Det er viktig å huske på at det utover Opptrappingsplanen for psykisk helse er behov for 2 800 boliger tilpasset psykisk syke. En handlingsplan bør også inneholde hvordan dette behovet skal dekkes. Mitt spørsmål er: Hva vil statsråden gjøre for å sikre en fortsatt oppbygging av behandlingstilbudet til de mest sårbare pasientene innen det psykiske helsevernet?