Jan Petersen (Høyre), 2002-10-17:
La meg først takke for den anledningen jeg har fått til å redegjøre for Regjeringens syn på tre viktige internasjonale spørsmål, og for at man har fått en debatt umiddelbart etterpå. Jeg tror det har vært svært verdifullt at debatten kom så nær oppunder redegjørelsen. Mine hovedsynspunkter redegjorde jeg for i går, og jeg skal i dag begrense meg til å gi kommentarer til noen av de temaene som har vært fremme i dagens debatt. Da er det helt naturlig å begynne med komiteleder Thorbjørn Jaglands hovedpoeng, nemlig at det er viktig å opprettholde en bred nasjonal enighet om de utenrikspolitiske spørsmål. Jeg setter stor pris på de bidrag Thorbjørn Jagland nettopp har ytet for å få dette til. Og jeg kan forsikre på Regjeringens vegne at Regjeringen på sin side selvfølgelig vil bidra ved nøye å konsultere Stortingets organer om de viktige utenrikspolitiske spørsmål. Jeg vil også si at jeg er helt enig i den beskrivelsen Jagland gav av den rollen vi kan spille i Sikkerhetsrådet, og den måten det skal arbeides på. Jeg er også enig i mye av det han sa om forholdet til den arabiske verden. Jeg er helt enig i at de utsagnene om korstog som kom i fjor, er meget uheldige, for de sender tanken i helt feil retning og utløser assosiasjoner som går stikk motsatt av det vi skal utløse. Det man heldigvis har greid gjennom hele året etter at kampen mot terrorismen startet etter den 11. september i fjor, er å holde den internasjonale koalisjonen godt sammen, og det er den linjen vi skal forfølge. Det må vi gjøre fortsatt. Men jeg tror altså at det har gått meget bedre enn det man kanskje i fjor kunne tro. Det er et meget viktig spørsmål hvordan man nå beveger Palestina/Israel-konflikten videre. Jeg forstod Thorbjørn Jagland slik at han har store forhåpninger til kvartettens arbeid. Det har jeg også. De har lagd et veikart for den videre fremrykningen. Det har vært mange planer fremme. Men jeg tror det er viktig at kvartetten nå arbeider tett og nært sammen med norsk støtte på de områdene hvor vi særlig kan gjøre en jobb. Men jeg er også helt enig i det poenget at de faste medlemmene av Sikkerhetsrådet her har et meget betydelig ansvar. Det betyr ikke minst at vi etterlyser et tydelig amerikansk press for å få prosessen videre. Det presset som ble lagt inn ved den siste beleiringen av Arafat, var løfterikt, men det vil være ønskelig med mer engasjement enn det vi hittil har sett. Det har vi jo sagt mange ganger før. Det er viktig at dette presset legges inn. Vår rolle skal jeg ikke ta opp til diskusjon nå. Jeg tror vi skal legge stor vekt på det arbeidet vi gjør i giverlandsgruppen, og det er viktig at vi greier å være i kontakt med alle parter. På den måten er vi også nyttige for alle konfliktens parter. Jeg tror at jeg på denne bakgrunn kan konstatere at det har vært bred enighet om hovedtesene i min redegjørelse. Enigheten er der, selv om jeg registrerer at SV og Senterpartiet skiller seg ut. Men det er altså en bred enighet i Stortinget. Det gjelder faktisk også Midtøsten, Palestina/Israel-konflikten, for jeg oppfattet det slik, ikke minst i et replikkordskifte, at Fremskrittspartiets uenighet ikke var så fundamental som vi kanskje først kunne tro etter å ha hørt Høglunds innlegg. Så gjelder det de innlegg som har kommet fra SV og Senterpartiet. Jeg må innrømme at jeg etter å ha sett kritikken av min redegjørelse i går, om at den var overflatisk, slapp og ikke gav uttrykk for noen holdning, hadde atskillig forventning til de innleggene som skulle bli holdt. Men jeg får bare minne om det gamle ordtaket om at man ikke skal kaste sten når man sitter i glasshus. Det ligger ikke ubetydelige glasskår igjen etter både Bjørn Jacobsen og Åslaug Haga. At de er skuffet, skjønner jeg bedre nå, for jeg bad om å få redegjøre for Irak, Afghanistan og Midtøsten, men jeg skjønner at det jeg egentlig burde ha bedt om å få redegjøre for, var USA, for det er det man er opptatt av. Når jeg sier det på denne måten, er det fordi jeg fikk ganske tydelige råd fra de to partier om hva vi ikke skulle gjøre i forhold til Irak, men de er meget utydelige – for å si det forsiktig – om hva man skal gjøre. Det er på det området jeg gjerne ville ha fått råd, nemlig om hvilken alternativ strategi de ønsker å legge opp. Så langt jeg skjønner, er det to bidrag. Det ene er å gi Saddam Hussein en garanti for at man ikke skal benytte militære midler. Det er jeg ikke sikker på er noe velegnet tiltak for å få Irak til å akseptere inspektørene og deretter ødelegge eventuelle masseødeleggelsesvåpen. Jeg vil minne om at da inspektørene ble ønsket velkommen tilbake, var det nettopp etter president Bush" tale i FNs hovedforsamling. Det hadde ikke kommet ellers. Saddam Hussein har en lang historie for å slåss til siste sekund. Det er klart at hvis man sier klart fra om hva man ikke skal gjøre, så er det det samme som å si: Det er greit at du fortsetter som du gjør. Da er spørsmålet om Stortinget mener at det er greit. Den alternative strategien kunne muligens vært sanksjoner. Det har vi prøvd hittil. Men det er jo heller ingen tvil om at det er store skadevirkninger knyttet til sanksjoner. Det har vært dekket godt i debatten også. Jeg har ikke oppfattet verken Senterpartiet eller SV som pådrivere for skarpere og strengere sanksjoner enn de vi hittil har hatt, så jeg regner med at det heller ikke er den linjen man vil legge seg på. Men når man har ekskludert de to mulighetene, er jeg faktisk litt i stuss om hvilke råd SV og Senterpartiet hadde tenkt å sende med meg fra denne debatten. Nå ser jeg at Kristin Halvorsen står på talerlisten senere i debatten, og jeg regner med at hun da vil bruke sin tid på å gjøre rede for SVs Irak-politikk. Det ville ha vært ganske interessant. Jeg vil si en ting til som knytter seg til Irak. Jeg tror man undervurderer litt det valget som den amerikanske administrasjonen har gjort i forbindelse med den talen president Bush holdt, og når saken nå forfølges i FNs sikkerhetsråd. Enkelte er nesten litt skuffet over at amerikanerne virkelig har forfulgt dette FN-sporet, og skuffelsen er så stor at man i grunnen velger bort det elementet i de innleggene man hittil har holdt. Jeg tror ikke man skal gjøre det. Det er klart at det ikke er noen enkel sak å nå frem til enighet i FN. Jeg tror vi skal konstatere at amerikanerne altså har valgt FN-sporet, og at det er det som nå forfølges. Det er der saken ligger. Hele målsettingen med det man holder på med nå, er jo ikke å benytte militære virkemidler, men å få overholdt FNs resolusjoner og sørge for at det ikke er masseødeleggelsesvåpen – ad det presset som ligger i disse resolusjonene som FN nå bør vedta. Det er hele poenget. Jeg vil advare litt mot den tendensen man har, ikke til å skrive morgendagens aviser, men til å skrive neste ukes aviser. Det er viktig at det nå legges inn et knallhardt, skarpt press slik at man får en fredelig løsning på dette, samtidig som man sørger for at Saddam Hussein ikke blir sittende med masseødeleggelsesvåpen. Så fikk jeg også en utfordring fra Bjørklund når det gjelder Afghanistan. Jeg vil bare si at jeg ikke deler hans oppfatning om at det er noe uklart mandat for disse operasjonene. Det er meget klart – i selvforsvarsretten, i FN-vedtak og for så vidt også ved at NATO har utløst artikkel 5. Så det formelle grunnlaget er i orden. På hvilket tidspunkt det er naturlig å avslutte den militære operasjonen som helt utvilsomt er hjemlet, tror jeg ikke det er mulig å definere på forhånd. Jeg tror at vi skal konstatere at vi nå er kommet over i en annen fase, hvor det f.eks. blir vesentlig mindre behov for bombetokter enn det har vært tidligere. Men man er altså ikke helt fremme. Men hva målsettingen her har vært, det skal man ikke være et øyeblikk i tvil om, det er å bekjempe terrorismen, og videre å sørge for at man bygger opp igjen det afghanske samfunn. Da er det en helt avgjørende sammenheng mellom det å skape sikkerhet i Afghanistan og det å ha muligheter for å gjenoppbygge. Det er en helt falsk oppfatning å tro at dette er to helt forskjellige ting som kan skilles fra hverandre. Jeg vil også advare mot den linje som Åslaug Haga åpenbart har lagt seg på, nemlig at det er en motsetning mellom ISAF og Operation Enduring Freedom. Det er det ikke, alle disse tingene går meget riktig og godt sammen. Hvis presidenten tillater, har jeg bare en bitteliten avsluttende merknad til noe jeg faktisk synes var ganske interessant og løfterikt. Jeg så at Åslaug Haga i sin kritikk av meg i NTB i går lot kritikken omfatte at jeg var umusikalsk i forhold til den europeiske hovedlinje når det gjelder Afghanistan. Jeg må virkelig si at hvis det er en kritikk som er til å bære, er det at Senterpartiet kritiserer meg for ikke å være europeisk nok. Her er det jammen håp for fremtiden!