Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2013-04-23:
Rettferdighet og den alminnelige rettsoppfattelsen er fremdeles viktige prinsipper når det kommer til kriminalomsorgen. Vi har også fått et annet viktig prinsipp, nemlig rehabilitering. Samfunnet anerkjenner at en kriminell ikke bare må straffes, men også oppfordres til å endre adferd. Resultatet av denne anerkjennelsen har riktignok ikke alltid vært et ønske om rehabilitering. Man har tidligere også brukt begrepet «behandling». Forskjellen kan synes ubetydelig og triviell, men det er viktig å ha klart for seg hva som ligger i gjeldende begrep. Det er tross alt begrepets innhold som skal sørge for at kriminelle vender tilbake til et lovlydig liv etter endt opphold i fengselet. Så hva skjer innenfor murene? Hva skjer utenfor murene? Hva er forskjellen på dem som lykkes, og dem som ikke gjør det? Statsråden refererte litt fra statistikken for tilbakefallsprosent. Det er en statistikk fra 2001 til 2005 – det er jo åtte år siden – så vi trenger i alle fall ny statistikk. Jeg ønsker å si litt om tilbakefallsstatistikken. Menn har større andel tilbakefall – 50 pst. – enn kvinner, som ligger på 32 pst. Andelen med tilbakefall reduseres betydelig med stigende alder blant menn, mens andelen med tilbakefall øker opp til aldersgruppen 30–39 år blant kvinner, hvor den er på sitt høyeste med 40 pst. Siktede for forbrytelser har høyere tilbakefall – 61 pst. – enn dem som kun er siktet for forseelser. Det er høyest tilbakefall blant dem som har grovt tyveri og ran som sitt opprinnelige hovedlovbrudd, og den tilbakefallsprosenten er på 80 pst. Narkotikasiktede har høyere tilbakefallsprosent enn siktede i andre lovbruddsgrupper, og de ligger på 68 pst. Mer enn halvparten, dvs. 52 pst. av de siktede for forbrytelser med tilbakefall, hadde vinnings- eller narkotikakriminalitet som sitt siste tilbakefallslovbrudd. Det er viktig å se at den enkelte kriminelle er et individ. Når man slipper ut, er det mange faktorer som er avgjørende for om man lykkes eller ikke. Det er ikke bare mulighetene til jobb og tak over hodet som gjelder, men hvordan man selv er motivert og klar for et nytt liv, i tillegg til egen selvtillit og mestringsevne, kontakt med familie, fordommer ute, rusmestring og muligheter til nye venner. For det er en kjensgjerning at det er lett å søke seg tilbake til miljøer der du tidligere var konge på haugen. Jeg mener at de som lykkes best, ofte er de som har fått et nytt innhold i livet sitt. Ofte ser man at de har funnet kjærligheten, eller at de har funnet et nytt religiøst ståsted. Her ser vi hvor viktige de private organisasjonene er. Interpellanten har tatt opp Nettverk etter soning, som samarbeider tett med Røde Kors. Vi har WayBack, som også flere har vært inne på, som har fadderordning og likemannssamtale som hovedprinsipp. Vi har Frelsesarmeen, som har et spesielt tilbud, Safe Way Home, til utenlandske kriminelle som skal tilbakeføres. Det er derfor viktig at grupper som jobber med tidligere innsatte, legger til rette for at man skal få tilbake troen på seg selv. Mange av dem som er blitt kriminelle, har selv vært ofre i oppveksten, men det finnes også kriminelle som verken har et rusproblem, eller som vil over i et lovlydig liv. Disse grupperingene finnes, og her må vi i større grad gripe inn tidlig og få dem under kontroll, selv ved mindre alvorlig kriminalitet, hvor historien viser at det eskalerer. Tiltak som kan hindre ny kriminalitet, er viktig. Derfor må vi i mye større grad individrette disse tiltakene. Hvert menneske er unikt, også de kriminelle. Det offentlige apparatet må ikke være det som legger stein til byrden for den enkelte, men bidra i samarbeid med løslatte, med familie og med organisasjoner. Slik vil vi kunne lykkes i framtiden, og slik vil vi ha mulighet til å tilpasse kriminalomsorgens arbeid til den enkelte.