Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-06-09:
Sammenhengen mellom alkohol og helse er ofte lite vektlagt i den norske alkoholdebatten. Men sammenhengen er sterk. Alkohol bidrar til ulykker, til psykiske problemer og til skade på andre. Alkohol forårsaker ifølge Verdens helseorganisasjon 2,5 millioner dødsfall per år på grunn av bl.a. hjerte- og leverskader, på grunn av ulykker, selvmord og kreft. Dette utgjør 3,8 pst. av alle dødsfall. Det er dermed den tredje største årsaken til tidlig død og funksjonstap i verden. Men skader knyttet til alkohol er ulikt fordelt i verdenssamfunnet. I den senere tid har det også kommet kunnskap om helseeffekten av alkohol knyttet til smittsomme sykdommer som tuberkulose og hiv/aids. Ifølge norsk og internasjonal forskning er alkoholmisbruk og alkoholrelaterte skader et større samfunnsproblem enn narkotika. Skillet mellom alkoholbruk og alkoholmisbruk er glidende og har gråsoner, ifølge SIRUS. Verdens helseorganisasjon synliggjør også at nest etter tobakk er alkohol den viktigste faktoren som øker sykdomsbyrden i et land. I disse prioriteringstider kan det også være interessant å peke på hvordan alkohol belaster helsetjenesten og bidrar til at utgiftene øker. En rekke sykehusinnleggelser har nemlig alkohol som direkte eller indirekte årsak. Alkoholmisbruk er sterkt knyttet til noen av de viktigste sosiale problemene som utviklingsland sliter med, som fattigdom, marginalisering, vold mot kvinner og – som nevnt – spredning av hiv/aids. I mange utviklingsland er det menn som er storforbrukere av alkohol, og kvinner og barn blir ofrene. WHOs globale alkoholstrategi setter fokus nettopp på sammenhengen mellom alkohol og helse. Det gir dermed grunnlag for å innføre tiltak for å begrense alkoholrelaterte skader. Pris, tilgjengelighet og markedsføring er blant tiltakene vi vet har dokumentert effekt ved at de reduserer alkoholforbruket og dermed også de helseskadelige virkningene. På helseforsamlingen i Verdens helseorganisasjon nylig deltok hele 30 land i debatten om strategien. Flere land foreslo økte ressurser for å følge opp vedtaket, eller strategien, til WHO. Jeg har i dag reist denne interpellasjonen fordi det er avgjørende at WHOs globale alkoholstrategi følges videre opp. FORUT, Solidaritetsaksjon for utvikling, uttalte da strategien ble vedtatt, at alkoholbruk er et hinder for utvikling i mange land. Både verdens fattige og hele nasjoner rammes. Alkoholstrategien er derfor en historisk begivenhet i utviklingspolitisk sammenheng. En aktiv alkoholpolitikk må være en viktig del av et lands utviklingspolitikk. Til tross for økende misbruk og alkoholbruk blant unge har kun halvparten av WHOs medlemmer en nasjonal alkoholpolitikk i dag. Den globale alkoholstrategien vektlegger kunnskapsbaserte tiltak for å begrense helseskader av alkohol. Sentralt her er lovverk for å begrense salg og servering av alkohol, alkoholadvarsler på alkoholetiketter, minimumspris per enhet alkohol og alkoholavgifter. I Verdens helseorganisasjons strategi trekkes det opp grenser for samarbeid med alkoholindustrien, men strategien avviser ikke helt kontakt mellom WHO og industrien, slik tilfellet er når det gjelder kontakt mellom WHO og tobakksindustrien. Her er det viktig at Norge i sin kontakt med WHO påpeker at det må være strenge grenser for kontakt med industrien når strategien skal implementeres og landene skal utforme sine nasjonale planer. Årsaken til det er åpenbar. Alkoholindustrien fremholder selvregulering fremfor regulering og ønsker å ha så få restriksjoner som overhodet mulig. Alkoholindustrien har nylig lansert et nytt initiativ for Global Actions. Her har en rekke selskaper, som bl.a. Bacardi og Heineken, gått sammen for å finansiere tiltak internasjonalt som fremmer selvregulering som prinsipp for alkoholpolitikken. Global Actions skal støtte tiltak mot promillekjøring og produksjon og omsetning av alkohol utenfor ordinære produksjonsanlegg. De vil på den måten synliggjøre at de vil bekjempe de individuelle skadelige virkninger av alkohol. Deres eget senter, ICAP – som står for International Center for Alcohol Policies – skal stå for implementeringen av disse målene. De neste tre årene vil de gjøre en stor innsats for å få gjennomslag for disse initiativene. Middels- og lavinntektsland vil stå i fokus. Selvregulering som strategi vil særlig rettes mot Argentina, Brasil, Kina, India, Mexico, Nigeria, Filippinene, Rwanda, Ukraina og Vietnam. Innsatsen mot alkohol og bilkjøring vil rettes mot Kina, Colombia, Mexico, Nigeria, Russland og Vietnam, og innsatsen mot produksjon og omsetning av illegal alkohol vil rettes mot Hviterussland, Brasil, Botswana, Kina, Estland, India, Kenya, Mexico, Russland og Sri Lanka. Alkoholindustrien har altså lagt til rette for en enorm innsats gjennom en selvreguleringsstrategi, og alkoholindustrien har tidligere forsøkt å utforme alkoholpolitikken i flere afrikanske land. Slike alkoholstrategier hopper bukk over kunnskapsbaserte tiltak for å forebygge alkoholrelaterte skader. De har ikke en folkehelsetilnærming til alkohol. Disse vektlegger i stedet et snevert fokus på økonomiske fordeler som følge av handel med alkohol. De vektlegger også at alkohol har spilt og spiller en viktig rolle i samfunnet. I den grad det er fokus på alkoholrelaterte skader, går det på individnivå. Som nevnt vil gjennomføringen av WHOs strategi være avgjørende. Det krever også ressurser. Det er begrensede ressurser i WHO-systemet, og til tross for vedtaket om en global alkoholstrategi er det lite sannsynlig at det vil omprioriteres store ressurser til dette internt i WHO. Derfor vil økonomisk støtte fra Norge være viktig, også fordi Norge har vært initiativtaker til strategien. Jeg imøteser statsrådens planer for økonomisk støtte til alkoholstrategien. Som nevnt står alkoholindustrien klar med sin strategi for å bistå fattige land med å utforme alkoholpolitikken, ut fra et helt annet perspektiv enn i WHO. Norge vil kunne bidra aktivt, bl.a. med erfaringer fra egen alkoholpolitikk. Norge ligger fortsatt lavt når det gjelder alkoholforbruk per innbygger, sammenliknet med en del andre land, og dette tilskrives i stor grad den alkoholpolitikken som har vært ført og føres i Norge. Likevel ser vi at også norsk alkoholpolitikk utfordres i dag. Nylig har et par av regjeringens statsråder utad diskutert å åpne for at f.eks. gårdbrukere kan selge alkoholholdige varer fra eget utsalg, helt på tvers av den monopolpolitikken som det har vært, og er, bred enighet om. Regjeringen har helt siden i fjor varslet endringer av alkoholloven, bl.a. endring av skjenketidene, og det er veldig positivt. Saken er dessverre ennå ikke kommet til Stortinget, men jeg håper at den er nært forestående, og at statsråden i dag kan bekrefte det. Men mitt primære spørsmål til statsråden i dag er: Vil regjeringen følge opp Verdens helseorganisasjons globale alkoholstrategi ved å støtte WHO i gjennomføringen og samtidig skjerpe innsatsen mot alkoholskader også her hjemme?