Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2005-02-28:
Odelstinget har i dag til behandling forslag til ny felles lov for statlige og private universiteter og høyskoler. Det har vært en grundig og god behandling i komiteen, og jeg vil som saksordfører takke samtlige partier for at det har vært en ryddig prosess. Departementet har også bidratt med velvillig assistanse ved utarbeiding av lovendringer i tråd med komiteens innstilling. Jeg er også av den oppfatning at vi har fått til et godt resultat. I utgangspunktet var det Stortinget som bad Regjeringen utforme en felles lov for universiteter og høyskoler i forbindelse med behandlingen av Kvalitetsreformen. En felles lov vil legge til rette for større grad av likebehandling av statlige og private høyere utdanningsinstitusjoner når det gjelder faglige fullmakter, krav til virksomheten og sikring av studentenes rettigheter og plikter. Et felles lovverk muliggjør også en nasjonalt koordinert politikk for både statlige og private institusjoner. Arbeiderpartiet mener naturligvis at utdanning i Norge er et offentlig ansvar, og at hovedtyngden av aktiviteten innenfor høyere utdanning også i framtiden vil og skal skje innenfor de offentlige utdanningsinstitusjonene. Universitetene og høyskolene er samfunnets viktigste institusjoner for grunnforskning og forskningsbasert undervisning. Dette forutsetter faglig frihet og institusjonell selvstendighet. Utdanning og forskning må ikke gjøres avhengig av markedets kortsiktighet og ensidige nytteorientering. Disse hensyn har vært viktige for Arbeiderpartiet i behandlingen av de store spørsmålene knyttet til lovforslaget fra Regjeringen. I mitt innlegg vil jeg også omtale de spørsmålene som har fått størst oppmerksomhet i innstillingen og ved behandlingen av ny felles lov. Arbeiderpartiet er særlig fornøyd med utfallet vi fikk når det gjelder ledelses- og styringsstruktur. Regjeringen ønsket å innføre en ny obligatorisk styringsstruktur ved landets universiteter og høyskoler med ansatt rektor som daglig leder og ekstern styreleder. En samlet komite mener at det bør være valgfrihet for institusjonene med hensyn til ledelses- og styringsstruktur med utgangspunkt i dagens hovedmodell med valgt rektor som styreleder. Institusjonene kan med kvalifisert flertall i styret, altså minst åtte, velge en annen ledelsesmodell ut fra de alternativene som ligger i lovforslaget fra komiteen. Det er kun to år siden et enstemmig storting gikk inn for dagens ledelsesmodell. Universitetene og høyskolene har på en god måte implementert Kvalitetsreformen. De har i denne prosessen vist stor grad av endringskompetanse. Det er riktignok en rekke utfordringer i de kommende årene, men Arbeiderpartiet er av den oppfatning at institusjonene er godt rustet til å møte disse. Det er dessuten grunn til å minne om at institusjonene er svært ulike, både med hensyn til størrelse, fagområde, tradisjoner og oppgaver. Jeg er glad for at en tilnærmet enstemmig komite ikke ser behovet for en ny obligatorisk styringsmodell. Det er litt overraskende, men gledelig at også regjeringspartiene avviser statsråd Clemets opplegg. Det har ikke akkurat vært gjort et godt forarbeid overfor sektoren det gjelder, eller i det politiske miljøet. Noen vil kanskje si at det ikke er enestående for denne saken. Eller kanskje statsråden har vært ute etter å vekke det demokratiske engasjementet i universitets- og høyskolesektoren. Et flertall i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, skriver i innstillingen at «selve kunnskapens essens er demokratisk. Den oppstår ved at ny kunnskap bygger på generell kunnskap og ved at kunnskap deles med andre. Dette gjør kunnskaps- og forskningsinstitusjonene til noen av våre viktigste bidragsytere til et aktivt demokrati. Flertallet vil derfor understreke hvor viktig det er at disse institusjonene selv er organisert og virker på demokratisk vis». – Det er vanskelig å finne et sterkere argument for dagens styringsmodell med valgt rektor. Arbeiderpartiet er også glad for at vi i komiteens innstilling har fått en klarere lovfesting av gratisprinsippet i høyere utdanning. Jeg velger å tro at Regjeringens intensjon var å lovfeste gjeldende gratisprinsipp. Lovformuleringen med ordlyden «som hovedregel» skapte imidlertid tvil blant institusjonene og landets studenter og kunne åpne for nye former for egenbetaling – jeg understreker kunne åpne for nye former for egenbetaling – f.eks. studieavgifter. Diskusjonene internasjonalt gjør ikke en slik tvil eller usikkerhet mindre. Arbeiderpartiet og regjeringspartiene var enige om at en skulle lovfeste gratisprinsippet og videreføre dagens regelverk og praksis. Jeg er fornøyd med at disse partiene ble enige om en lovtekst som klarere fastslo hovedprinsippet, men ikke utvidet det offentlige finansieringsansvaret til å gjelde f.eks. etter- og videreutdanningssektoren og utdanningstilbud på nett eller desentralisert. Gratisprinsippet skal sikre lik rett til utdanning for utdanningstilbudet som ligger i universitets- og høyskolesektorens offentlige oppdrag, der dette er statlig finansiert. Utdanning skal være tilgjengelig for alle. Egenbetalingsstudier skal ikke gå på bekostning av den ordinære utdanningsvirksomheten, men komme i tillegg til det statlig finansierte tilbudet. Jeg ser positivt på det engasjementet som offentlige institusjoner har vist på dette feltet, for å utvide tilgangen til høyere utdanning. All høyere utdanning skal være forskningsbasert. Samfunnet trenger uavhengig ekspertise innenfor alle kunnskapsområder, til korrigering av politikk og til å sette nye problemer under debatt. Arbeiderpartiet og komiteen mener at en stor grad av faglig autonomi for den enkelte vitenskapelig ansatte er et viktig premiss for forskningens uavhengighet og legitimitet. Jeg er glad for at en samlet komite har bedt departementet om å sette i gang arbeidet med å utrede muligheten for og konsekvensene av en lovfesting av den akademiske og den kunstneriske friheten. Arbeiderpartiet håper at departementet prioriterer dette arbeidet, slik at Stortinget får en rask tilbakemelding. Forskningen har også en verdi i seg selv. Det er viktig at de enkelte vitenskapelig ansatte får skjermet sin forskningstid. Et flertall av komiteen ønsker at dagens ordning ved universitetene der ca. 50 pst. av tiden til disse ansatte er avsatt til forskning, skal videreføres. Arbeiderpartiet er også opptatt av at høyskolene skal avsette tilstrekkelig tid, slik at de vitenskapelig ansatte også her får tid til forskning. På den positive siden for de ansatte vil jeg framheve at komiteen har sikret ansatterepresentasjon i NOKUTs styre – om ikke med fulle rettigheter, som var Arbeiderpartiets ønske. Det er naturligvis ikke alt i behandlingen av dette lovforslaget som Arbeiderpartiet vil si seg fornøyd med. Regjeringspartiene utvider mulighetene til åremål og midlertidige ansettelser. Vi mener at en med hensyn til bestemmelser om ansattes stillingsvern og bruk av midlertidige ansettelser burde ha avventet en helhetlig gjennomgang i forbindelse med oppfølgingen av Arbeidslivslovutvalget. Det er samtidig i dag allerede et stort antall midlertidige stillinger ved universiteter og høyskoler, og Arbeiderpartiet kan ikke se at det er særskilte forhold som gjør at universiteter og høyskoler skal ha større tilgang til midlertidige ansettelser enn andre sektorer. Arbeiderpartiet er subsidiært tilfreds med at vi vil få dette tilbake som en egen sak, hvor man skal vurdere behovet for egne bestemmelser i universitets- og høyskoleloven om åremål og midlertidige ansettelser etter at Stortinget har behandlet spørsmålet mer generelt. Vi kunne ha ønsket oss større krav knyttet til arbeidet for likestilling mellom kvinner og menn i akademia. Sammensetningen i ulike stillingskategorier, og særlig i toppstillinger, er langt fra tilfredsstillende. Til tross for disse innvendinger er jeg allikevel av den oppfatning at flertallet i komiteen har gjort viktige og nødvendige endringer i lovforslaget fra departementet. Man skal ta med seg de politiske seirer en sak gir; det er en del av det politiske liv. Jeg vil samtidig avslutte med at komiteens innstilling og de vedtak Odelstinget gjør i dag med bred tilslutning, først og fremst er en fordel for universitets- og høyskolesektoren samlet og et resultat av et demokratisk engasjement. Nå kan de konsentrere seg om sine primæroppgaver og bli best i forskning og utdanning. Med dette tar jeg opp de forslag som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til.