trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-06-13:
Selv som lege har jeg litt problemer med å se forskjellen på om vi blir massemyrdet eller masseødelagt, men det er jo så. Ikke minst et lite land som Norge er sterkt avhengig av et nettverk tuftet på fellesskap med land som vi deler verdier med, og som kan spille en rolle for vår egen sikkerhet. SV er altså skeptisk til NATO, SV er imot EU-medlemskap, SV var uenig i FN-sporet da Regjeringen stod last og brast med FN i Irak-krisen. En kan jo lett fristes til å tenke at dette må være uttrykk for en naiv verdensforståelse sett over sandkassekanten i annerledeslandet, med mindre det da er en alternativ tenkning om sikkerhet. Spørsmålet til Jacobsen blir jo da: Hva er SVs alternative sikkerhetsforankring for landet vårt?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-06-13:
Når vi nå nærmer oss slutten av debatten, er det fristende å gjøre seg noen betraktninger om hva en har hørt denne siste timen. Først en liten kommentar til representanten Jacobsens svar på min replikk tidligere, som gikk på hvilket alternativ for sikkerhetspolitikk SV vil komme med, hvor det vises til hvordan Sverige og Finland har håndtert det. Nå tror jeg vel ikke at representanten Jacobsen ønsker seg tilbake til den kalde krigens tid. Hvis en ser på hvordan de to landene har forholdt seg i dag, så er de i hvert fall medlem av EU begge to. Men det var kanskje ikke det som var Jacobsens løsning for oss. Jeg må heller si meg enig med Blankenborg i at jeg hadde sett frem til en viss avklaring av SVs standpunkt i dagens debatt. Forventningen om det ble enda mer skjerpet etter å ha lest Klassekampen tidligere denne uken, der det var et to siders oppslag hvor et medlem av SVs forsvarsutvalg sier at nå er det tid for å tenke om igjen om vårt forhold til NATO. Det er flere ting i NATOs nyutvikling som er av interesse, og kanskje ikke minst Out of Area-konseptet som altså Jacobsen tar særlig avstand fra her i dag. Jeg må alt i alt si at etter å ha hørt representanten Jacobsen her i dag, føler jeg meg faktisk mer uvitende om hvilken sikkerhetspolitikk SV tilbyr landet.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-06-13:
Når det foreligger en enstemmig innstilling fra utenrikskomiteen om samtykke til ratifikasjon av Europarådets strafferettslige konvensjon om korrupsjon av 27. januar 1999 med tilleggsprotokoll, er det ikke minst et uttrykk for den betydningen en tillegger det å komme mer aktivt i inngrep med arbeidet mot korrupsjon. Komiteen er derfor enig i at europarådskonvensjonen innebærer en viktig nyvinning i kampen mot korrupsjon, og imøteser at konvensjonen vil føre til en harmonisering og skjerping av partenes straffelovgivning på dette området. Tilleggsprotokollen er også avklarende i forhold til konvensjonens anvendelse overfor voldgiftsdommere og jurymedlemmer. På denne bakgrunn er det at komiteen har sluttet seg til Utenriksdepartementets tilråding om at Norge ratifiserer Europarådets strafferettslige konvensjon om korrupsjon og undertegner tilleggsprotokollen. Komiteen er samtidig kjent med at også Justisdepartementet har sluttet seg til dette, og at de nødvendige endringer av lovendringene er fremmet for Stortinget gjennom lov om endring i straffeloven mv., Ot.prp. nr. 78 for 2002–2003, som ble behandlet her i salen tidligere denne uken.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-06-13:
I debatten om utvidinga av NATO den 11. april sa Bjørn Jacobsen at SV skulle komme tilbake med dei klare svara på haldninga til utviklinga i NATO i denne debatten, og eg takkar for bidraget. Dessutan vil eg gjerne stille eit spørsmål om SVs haldning til NATO: Kva er grunnen til at SV ikkje har den same klare haldninga til eit nei til NATO som SV har til nei til EU? Eg forstår at utgangspunktet er det same. Men her seier Jacobsen at han er skeptisk og kritisk. Er han ikkje like klar på dei to tinga? Kanskje kunne han vere like nyansert i EU-spørsmålet som i NATO-spørsmålet?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-06-13:
Det er jo andre enn Fremskrittspartiet som også mener at det her er en type konflikt – og i hvert fall en diskusjon – i forhold til hvordan ting skal se ut fremover. Siden Praha-toppmøtet i fjor og frem til møtet i Madrid for ikke så lenge siden – der jeg forstår at også utenriksministeren var til stede – kan utenriksministeren se en endring i USAs relasjon til EU i et sikkerhetspolitisk perspektiv? Jeg tenker da på referatene om at USA ønsker å bremse overtakelsen av NATOs rolle i Bosnia – om det er riktig oppfattet, og i tilfelle hvordan Norge stiller seg i en slik sammenheng.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-06-13:
Fremskrittspartiet har ikke noe generelt behov for verken å fordømme EU som organisasjon eller å forsvare EU. Det vi prøver å gjøre, er å gå inn, se på de ulike elementene, og si noe om vi synes dette er en god idé eller en dårlig idé. Vi er som parti i – riktig oppfattet – en mellomposisjon, og har en nøytral stillingtagen til EU, i motsetning til andre partier, som kanskje har et behov for å si noe om at EU er en god oppfinnelse, og således også at alt EU foretar seg, er bra. Slik ser ikke vi det. Et forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid i EU vil, slik vi oppfatter det, uansett hvordan man innretter det, duplisere og kopiere noe av den tenkning som NATO bygger på. Dermed har vi kommet til den konklusjon at dette ikke er i vår interesse. Det er heller ikke i vår interesse om vi skulle velge å være medlem. Skal vi tillate oss å kommentere det som skjer i EU? Selvfølgelig skal vi det, særlig når dette har implikasjoner inn på NATOs område, hvor vi er medlem, og hvor vi har noe å si. Og EU som en forsvarspolitisk aktør er svært liten uten at man har de nødvendige avtaler og kapasitetshjelp fra NATO. Vi kan altså være med i førersetet i denne utviklingen, og vi må tørre å ta noen valg. Å satse på to hester i Europa, EU og NATO, tror vi er uheldig. Viktigheten av NATO som den fremste aktør tror vi på. Det er der vi ønsker å si noe med styrke. Derfor tror vi at vi gjør oss selv en bjørnetjeneste ved å være passiv tilskuer, eller endog stilltiende støtte opp under en utvikling i EU hvor EU får en stadig større rolle på dette området – og bruker NATOs kapasitet, bruker NATOs militære planleggingskontorer, uten at vi engang kanskje har adgang til de samme lokalene, når de drives i EU-regi. Dette vil sette Norge på sidelinjen i en grad som jeg tror vi i ettertid vil måtte se som uheldig og ulykkelig.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-06-13:
Eg synest det er prisverdig at SV har sett i gang ein debatt om sitt forhold til NATO. Openheit er alltid noko ein skal setje pris på. SV sa dei skulle bruke nokre år på det. Dei er òg potensielle regjeringspartnarar. Den utanrikspolitikken og den forsvarspolitikken som det er vist til av Jacobsen her i dag, gjev ikkje akkurat noko regjeringsgrunnlag. Den er ikkje lett å styre etter. Er SV sjølv førebudd til å ha ein politikk på vegner av ei regjering? Det andre er: Når Jacobsen seier at vi utviklar ein hurtigreaksjonsstyrke til bruk for USA – nokolunde slik uttrykte han seg innleiingsvis – synest han det er ein sakssvarande påstand? I innlegget mitt vil eg vise til at Noreg kanskje står rimeleg sjølvstendig i forhold til USA.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Bakgrunnen for lovendringen som Stortinget vedtar i dag, er ESAs syn om at statsforetaksloven innebærer en generell statsstøtteordning i strid med EØS-avtalen. Regjeringen har på dette grunnlaget foreslått – og kommer til å få flertall for – en lovendring om statsforetak. Etter SVs mening snakker vi her om politikk og ikke om formaliteter. Det er, slik vi ser det, aldri dokumentert noen nødvendig sammenheng mellom ESAs henvendelse på den ene siden og en lovendring på den andre. Derfor er begrunnelsen noe tynn, for å si det forsiktig. Jeg mener at ESAs henvendelse for alle praktiske og juridiske formål må i mye større grad enn det Regjeringen legger opp til, veies opp mot et engasjement for den særstillingen som statsforetakene har i dag. Derfor støtter vi ikke de lovendringene som det i dag skal stemmes over. Lovendringen er verken etterlengtet, nødvendig eller konsekvent. Hvis Regjeringen har et brennende engasjement i forhold til statsstøtteordninger, er det tilstrekkelig å peke på at den samme regjering med rund hånd har innført generelle statsstøtter, som enten med eller uten ESAs godkjenning har blitt gjennomført. Det er nok å nevne spesielle avskrivningsregler for oljeindustrien i forbindelse med Snøhvit-utbyggingen. Derfor er det ikke konsekvent av Regjeringen å vise til ESA når de kjører harde kamper med ESA på andre områder, bare det lukter penger, eller skulle jeg si olje, på kort sikt. Det som skjer, er at Regjeringen her skyver ESA foran seg i en sak som er et ledd i en langsiktig prosess som dreier seg om å gjøre statsbedrifter mer lik regulære private foretak. Det dreier seg, som sagt tidligere, om politikk, ikke om formaliteter. Det er sterke krefter i sving. Prosessen rundt privatiseringen av Statkraft understreker dette med all mulig tydelighet. De siste årene har vi sett at statlig infrastruktur, som sykehus, Posten, NSB, er blitt aksjeselskap. Universitetene er gått fra å være forvaltningsorgan til å bli særlovselskap, og statsråd Clemet vurderer å tvinge dem over en selskapsform. Flere statseide selskaper skal selges helt eller delvis ut, som en del av overenskomsten mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet ved behandlingen av eierskapsmeldingen våren 2002. Det er noe som heter å hoppe når man får beskjed. Det er også noen som hopper uten at de får beskjed. Tidvis er Stortinget en hopparena fullt på høyde med Holmenkollen, og når det gjelder å hoppe for saker som EØS-avtalen påtvinger oss, tenker jeg på barnematdirektiv, ervervsloven osv. I denne saken mener jeg det bør settes et solid telemarksnedslag ved å si nei til det framlagte forslaget.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-11-13:
Dagens forslag til lovendring er en videreføring av de endringene som ble gjort i statsforetaksloven i fjor, der man også tilpasser statsforetaksloven til ESAs betingelser. Lovendringen vil bety at statsforetak i enda større grad blir lik statlige aksjeselskap. Det blir derfor i enda mindre grad enn tidligere begrunnet hvorfor man egentlig har et statsforetak i stedet for et statlig aksjeselskap. Statsforetaksloven ble jo nedfelt i 1991 i forbindelse med omdanningen av Statkraft og Statnett fra forvaltningsbedrifter til statsforetak. Det er klart at da valgte man en form som på en måte skulle gi mer avstand til det offentlige og til staten, men som samtidig skulle sikre de samfunnsmessige hensyn som begge selskap skulle ivareta. I tiåret etterpå har flere statlige bedrifter blitt organisert som statsforetak, nettopp med den begrunnelse at de skulle få en viss frihet, samtidig som staten skulle ivareta de samfunnsmessige oppgavene knyttet til virksomheten, f.eks. i Statskog, i Enova SF og også i SIVA. Det vi nå gjør med de endringene som foreslås i dag, er å viske ut det skillet som er mellom statsforetakene og statlige aksjeselskap. Det anser Senterpartiet som uheldig. Vi mener, i likhet med Sosialistisk Venstreparti, at dette er en unødvendig lovendring, og at det er en uheldig lovendring all den tid vi ønsker en organisering av statlig eierskap som skal være tettere opp mot samfunnsmessige oppgaver og det statlige ansvaret enn det et statlig aksjeselskap bør kunne være. Senterpartiet mener derfor at denne saken egentlig bør foranledige en debatt om statsforetak som eierform for staten i årene framover. Vi mener at hvis den typen statsinstitusjoner det her er snakk om, ikke i realiteten kan organiseres gjennom statsforetak og det i realiteten ikke er noen særlig forskjell i forhold til statlig aksjeselskap, burde man ha en gjennomgang av om det statlige eierskapet burde organiseres på en annen måte. Det er mulig at man også i den sammenhengen bør vurdere å gå tilbake til det som er den tradisjonelle eierformen knyttet til statlig eierskap, nemlig en forvaltningsbedrift, som er den vanlige og tradisjonsrike eierformen i forhold til statlig virksomhet som har klare samfunnsmessige mål. Det må man jo si at både Statskog, Enova, SIVA og Statnett har. Vårt forslag i dagens sak har derfor bakgrunn i et ønske om å få en bredere debatt om hvilken type framtidig organisering man bør ha av den typen statlig virksomhet som det her er snakk om. Man bør også få en debatt som går på noe mer enn bare å tilpasse seg en stadig liberalisering av reglene knyttet til statsforetak fra ESA, altså en bredere debatt om vi fortsatt ser oss tjent med å organisere disse virksomhetene som statsforetak, eller om de bør organiseres på annen måte. Med disse ordene vil jeg gjerne få ta opp Senterpartiets forslag i innstillingen, og også anbefale Senterpartiet å gå imot forslaget til innstilling.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-11-13:
Det er for det første interessant å høre at Ivar Kristiansen ikke deler den blomstrende beskrivelsen som landbruksministeren gav så sent som i går av situasjonen på landsbygda, hvor vi fortsatt, ifølge landbruksministeren, har 180 000 gårdsbruk, og det er lys i de aller fleste av dem, det er bare svært mange som har sluttet å søke produksjonstilskudd. Det var det man nærmest kunne få inntrykk av av måten landbruksministeren formulerte seg på for et døgns tid siden. Den oppfatningen deles åpenbart ikke av Ivar Kristiansen. Det er altså ikke slik at man på andre eiendommer enn der man driver intensiv produksjon, lever av et areal på 50–100 dekar, det er ikke det det er snakk om i denne saken. Det det er et spørsmål om, er hvordan man tror prisdannelsen kommer til å bli på eiendommer når eiendommer inntil 100 dekar blir fritatt fra konsesjon. Mange av disse eiendommene er det nødvendig for aktive gårdbrukere å prøve å få hånd om som tilleggsjord. Ikke minst med Høyres landbrukspolitikk er det nødvendig at gårdene blir større, og at man dermed får tilgang på tilleggsjord. Det er hevet over tvil at prisnivået vil øke. Mitt spørsmål til Ivar Kristiansen er: Hvordan skal man sørge for at prisnivået på jord blir slik at Høyres mål om at norsk matproduksjon skal konkurrere med andre lands, skal kunne gjennomføres, når prisene på jord vil stige?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-11-13:
Det er riktig som statsråden røpet fra Bondevik I’s indre liv, at det den gang var ulike oppfatninger av hvor konsesjonsgrensen burde settes, og han har gitt et nytt eksempel på konsekvensen av at Senterpartiet ble skiftet ut med Høyre i Bondevik II. Jeg er stolt av at Senterpartiet i mange sammenhenger har vært en buffer mot den nesegruse beundringen av liberalismens velsignelse som mange bekjenner seg til, og det er kanskje på sin plass å påpeke at det å være liberal er noe annet enn å være liberalist. Jeg vil også legge til at i den forrige regjering gjorde undertegnede seg til talsmann for å tillate fradeling av betydelig større tomter enn det som har vært vanlig, tomter på både 10 og 15 dekar, noe for øvrig den forrige regjering også la til rette for. Jeg tror det langt på vei ville ha imøtekommet de ønsker som statsråden gav uttrykk for. For det er én ting jeg er hjertens enig med statsråden i, og det er at de som har lyst til å bo på landsbygda, bør gis en mulighet til det. Det bør legges til rette for at det skal være mulig. Men samtidig må et slikt ønske kunne gå hånd i hånd med ønsket om å ivareta hensynet til norsk landbruk og de andre hensyn som vi som politikere skal ivareta. Jeg tror også, som jeg også har gjort meg til talsmann for i flere år, at én vei å gå kan være i enkelte tilfeller å dele opp større bruk i mange små, slik at de som ønsker å bo, på den måten skal få mulighet til det. Men jeg har et ønske om at statsråden kommenterer en sak. Priskontroll oppheves nå for alt annet enn landbrukseiendom, og i praksis vil vel det stort sett innebære at eiendommer som er konsesjonsfrie, ikke blir underlagt priskontroll. Jeg vil utfordre statsråden til å gi en vurdering av dette opp mot den adgang som kommunene har nå til å sette arealgrense null for konsesjon. Når jeg spør om dette, er det selvsagt med en ikke ukjent sak fra Sørlandet friskt i minne, den velkjente Lillesand-saken. Hvordan vil statsråden håndtere en anke fra en selger som ikke er fornøyd med den pris han får fra en potensiell kjøper som har til hensikt å oppfylle kommunens krav om boplikt på eiendommen, i forhold til den kjøper som vil benytte eiendommen til fritidsformål, og byr et langt høyere beløp? Ville statsråden, som i Lillesandsaken, la pris veie tyngre enn lokale vedtak som blir gjort, og dermed på den måten bidra til å undergrave kommunenes mulighet til å sette konsesjonsgrense null?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-11-13:
Jeg er også hjertens enig med statsråden i at de som vil bo på et småbruk på 20 dekar og ikke være gårdbruker, men leve det gode liv på bygda, drive med hest eller hva det måtte være, og høste av jorda selv, er en velsignelse for landsbygda. Også på det punktet er vi hjertens enige. Det er noe jeg har gjort meg til talsmann for i flere år. Men det er altså flere måter å nå dette målet på. Jeg tror faktisk ikke vi er uenige om målet i det hele tatt, men vi er uenige om virkemidlene, ikke minst summen av virkemidler som skal til for å nå disse målsettingene. Jeg vil minne om at det etter et initiativ fra den forrige Bondevik-regjeringen ble opprettet en nettportal, bl.a. i Telemark, hvor man frambyr småbruk til salgs – et tiltak som har vært særdeles virkningsfullt, og hvor mange småbruk har kommet i salg, nettopp fordi man har funnet fram til en organisert måte å gjøre dette på og lagt til rette for at det skal være mulig å få tak i slike bruk. Det er et samarbeid mellom ulike organisasjoner og fylket som har vært vellykket. Men det var ikke det som var grunnen til at jeg bad om ordet igjen. Jeg kan ikke oppfatte statsråden på noen annen måte i det svaret han gav meg, enn at dersom en kjøper som ønsker å bruke en eiendom til fritidsformål, gir et bud som ligger vesentlig over de bud som har kommet fra kjøpere som vil benytte eiendommen til helårsbolig, vil pris gjelde framfor kommunens krav om å oppfylle boplikten. Jeg er ikke i stand til å oppfatte statsråden på noen annen måte. Statsråden gjør dette til et spørsmål om pris, og hvis prisforskjellen er stor nok, vil en ankesak medføre at den som har gitt den høyeste prisen og ikke vil oppfylle boplikten, får medhold. Er det slik å forstå? Og hvis det er tilfellet, er det en sterk undergraving av den kommunale selvråderett, som man bør legge til rette for i denne sammenheng. Det gir god grunn til å frykte at vi, spesielt i de attraktive områdene i nærheten av de store byene i østlandsområdet og ikke minst langs sørlandskysten, vil få et ganske formidabelt prispress på disse eiendommene, ikke bare til boligformål, men også i aller høyeste grad til fritidsformål.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-11-13:
Jeg vil bare takke statsråden for den presiseringen, for det er en særdeles viktig presisering i forhold til kommunenes muligheter til å opprettholde en reell konsesjonsgrense null. Med det som Stortinget gjør i dag, er det særdeles viktig at den konsesjonsgrensen blir opprettholdt, og at den blir respektert. Det er klart at når definisjonen går på at prisleiet skal ligge i tråd med det som er markedspris i området for helårsboliger, vil det være avgjørende for behandlingen av disse sakene. Om da – som i landbruksministerens eksempel – en som har en eiendom med en markedsverdi på 1 mill. kr, får et bud på 10 mill. kr som fritidseiendom, og det er en som vil innfri boplikten, som vil betale 1 mill. kr, altså betale markedspris, vil det budet bli respektert, og konsesjonsgrensen bli respektert, selv om eieren kan risikere et tap, i dette tilfellet på 9 mill. kr? Jeg ser at landbruksministeren nikker, og det er en svært viktig avklaring i forhold til denne saken.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-11-13:
Formålet med husdyrkonsesjonsloven er å opprettholde en differensiert bruksstruktur gjennom å fordele de kraftfôrbaserte husdyrproduksjonene med basis i familiejordbruket. Vi har imidlertid – ikke minst gjennom hele 1990-tallet – sett at det har pågått en betydelig strukturrasjonalisering innenfor de kraftfôrbaserte produksjonene. Som landbruksministeren selv har sagt i ulike sammenhenger: Markedet for landbruksprodukter er stort sett gitt. Og i det ligger det at en heving av konsesjonsgrensen automatisk vil føre til at vi vil få en reduksjon i antall bruk over tid, i og med at markedet er begrenset. Det vil foregå en betydelig strukturendring innenfor denne næringen. Når vi også tar med i betraktning det presset ikke minst Landbrukssamvirket utsettes for, med mer konkurranse fra andre aktører som gjerne etablerer seg i markedstunge områder, vil dette i sum over tid føre til en ytterligere sentralisering i produksjonen av svin og fjørfe. Det er kanskje verdt å legge merke til at nærmeste slakteri for kylling fra nordnorske produsenter – meg bekjent – faktisk ligger i Trondheims-området. Dette tilsier at det av mange grunner vil være vanskelig å opprettholde en distriktsbasert produksjon, hvis slakteristrukturen skulle forsvinne. Svinehold har svært stor betydning for slakteristrukturen, påpeker bl.a. fylkesmannen i Nordland. Og en ytterligere sentralisering vil sette mange av disse slakteriene i fare. Det er altså en betydelig risiko for at stadig større bruk vil komme til å få konsekvenser også for andre deler av norsk landbruksnæring. Det er derfor god grunn til å være varsom med hva man foretar seg i forhold til endringer i konsesjonsgrensene. Senterpartiet tar de forskriftsendringer som ble gjort den 11. april 2003, til orientering, men fremmer i forbindelse med behandlingen av denne saken forslag om at det gjennom lov skal fastsettes grenser for svine- og fjørfeproduksjonen, slik at Stortinget i framtiden får en hånd med på rattet i forbindelse med endringer av disse grensene, i motsetning til det som nå har vært situasjonen. På denne bakgrunn tar jeg opp det forslaget fra Senterpartiet som er inntatt i innstillingen.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2003-11-13:
Jeg bruker ikke å si at folk ikke har skjønt hva vi holder på med, men noen ganger får jeg lyst til å si det likevel. Representanten Kristiansen sier at vi hevder at det går an å leve av et jordbruk på mellom 50 og 100 mål. Det har vi aldri hevdet. Denne saken dreier seg om jordvern, å ta vare på de jordbruksarealene vi har. Når representanten også sier at vi med denne flertallsbeslutningen vil fjerne billigsalgsstemplet på bygdene, lurer jeg på hvor mye mer representanten synes det er riktig at bøndene skal betale for jordbruksareal som de ønsker å kjøpe. Ettersom vi nå skal fjerne billigsalgsstemplet, må det jo bli en betydelig prisøkning for de bøndene som ønsker å kjøpe jord til å dyrke mat på.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2003-11-13:
Både Arbeiderpartiet og Regjeringa er bekymret for en gjengroing og for at jordbruksarealet går ned. Vi deler også statsrådens bekymring i forhold til en nedgang i antall bruk. Det er noen som hevder at sjølforsyningsgraden nå er under 50 pst. Jeg vet ikke om det er riktig. Det hadde vært greit hvis statsråden også hadde en mening om det. Men spørsmålet mitt er: Hvorfor er det nå så riktig, og hvorfor forsvarer man med slik glød det som står i Sem-erklæringa, når Venstre for bare noen år siden mente noe helt annet, for da mente de 15 mål?
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2003-11-13:
Vi erkjenner at det blir et flertall i denne saken. Da blir det viktig å se hva som er erfaringa, både fra det som var i 2001, og det som nå begynner å skje. Vi kan ha litt høgttenkning omkring det, ikke minst med bakgrunn i at også Regjeringa er veldig klar når det gjelder at gjengroinga av areal er et stort problem, at kulturlandskapet også gjengros. Hvordan skal vi da få gjort noe med f.eks. det at 30–40 pst. av arealet vårt drives av andre enn den som eier jorda? Vi vet at folk ikke grøfter, de kalker ikke – arealets kvalitet går altså ned. Ønsket må være at de som driver, får eie jorda til slutt. Representanten Enoksen sa at en ser for seg en større mulighet til at det som er dyrket areal, må selges. Det er vanskelig på grunn av eiendomsrettene. Men vi kan ha noen tanker om hvordan vi skal dreie det mer mot at de som driver jorda, også får eie den, og se for oss en mulighet til at de som eier og ikke driver, men leier bort, selger. Jeg vet at det er en vanskelig problemstilling, men det hadde vært greit om statsråden hadde hatt en mening om hvordan vi skal se dette i framtida.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2003-11-13:
Vi står i landbrukssammenheng overfor ganske store utfordringer, WTO er ett område, EU kan være en annen utfordring. Det er nå åtte år siden vi sist regulerte konsesjonsgrensene, altså i 1995. Mitt spørsmål til statsråden blir: Ser landbruksministeren for seg at det kan skje en regulering i nær framtid, eller er de reguleringene vi nå har foretatt i forkant av WTO, gode nok – altså bedre føre var enn etter snar?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-11-13:
Det er jo en velkjent variant å hevde at andre ikke skjønner hva man holder på med. Jeg tror det er nokså mange hundretusener rundt om på bygda som faktisk ikke skjønner hva norske politikere har holdt på med i flere titalls år, der man har sørget for at flyttelassene går én vei, nemlig fra Bygde-Norge og inn til sentrum. Det er ingen som tar initiativ til å overstyre, priskontrollere, hvis en sønn eller datter fra bygda flytter inn og skal kjøpe seg en leilighet i bymessige strøk, om prisen blir 1, 2 eller 3 mill. kr for noen få kvadratmeter. Det er man mindre bekymret for enn for at man skal drive med dagens variant av priskontroll, offentlig fastsatte priser, som gjør at man ikke får omsetning, som gjør at vi har en mangelfull omsetning av eiendommer, at vi har dødsbo som er store eiendomsbesittere på bygda, fordi det ikke finnes interesse for, incitament eller motivasjon til å foreta omsetning og vitalisering. Dette må vi gjøre noe med.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-11-13:
Jeg har svært mange gladdager her i dette forum, og en av disse blir definitivt dagen i dag. Jeg tror Ryan må se at det egentlig er et formidabelt sprang i riktig retning vi vedtar i dag. Først får vi satt en maksimalgrense på 100 dekar. Hvis vi går tilbake i tid, ser vi hvor radikalt denne grensen er økt. Samtidig vil jeg si: Husk også at grensen på dyrket mark ikke er på 100 dekar. Den er satt til 20 dekar. Og det er det vel verdt å ha med seg – hvis man ikke har fått det med seg – videre på ferden. Ikke la det bli inntrykket som hefter ved denne debatten, at dette er et attentat mot norske bønder, mot skjøtsel av dyrket mark, osv., for det er det stikk motsatte. Når vi vet at det kanskje står tusener i kø som ønsker å investere penger i bygda, er jeg sikker på at når Ryan får tenkt seg om, vil han også innerst inne føle sterk glede når køen kanskje snur det andre veien.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-11-13:
Dette beskriver jo på mange måter Senterpartiets genuine, innebygde frykt for at folk ikke er i stand til å ivareta sine egne interesser og fremme sine egne krav. Man har tillit til og en genuin tro på at de som er best i stand til å ivareta interessene til bygdefolk, er norske politikere og norske byråkrater. Jeg mener at nå har vi tilstrekkelig med dokumentasjon på bordet til å forstå at den tvang som Enoksen var inne på i sitt hovedinnlegg, med fraflyttede bygder, fraflyttede hus osv. som konsekvens, ikke har gitt den vekst og tilføring av aktivitet i Bygde-Norge som vi alle sammen ønsker og går inn for. Jeg tror dette kommer til å regulere seg utmerket av seg selv. Det som representerer frykten til Enoksen, tror jeg vi i løpet av kort tid kommer til å se som en formidabel suksess, med milliardinvesteringer i de deler av landet der vi aller mest ønsker økt aktivitet.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-11-13:
Spørsmålet til representanten Ryan etter hans innlegg må jo være om han synes det er verre for bygda å se en istandsatt, vedlikeholdt ferie- og fritidsbolig enn å se et fraflyttet, tomt, urestaurert hus. Det var det ene. Nå beklager representanten Ryan seg over frikopling fra politisk styring. Synes representanten Ryan at dette området som angår konsesjonslov og konsesjonsgrenser, som mest av alt i dette landet er preget av politisk styring, representerer en vellykket politisk styring? Helt til slutt vil jeg fraråde representanten Ryans kombinasjon av konjakk og skiturer.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Representanten Kristiansen sa at det var en gladdag for ham i dag. Og som et varmt og godt menneske er jeg glad for at Kristiansen og Høyre har en gladdag, for det er det veldig lenge siden de har hatt. Så det er godt å se. Men jeg har et spørsmål når man nå øker konsesjonsgrensene først fra 20 og så opp til 100 mål. Når kommer neste økning fra Høyre, som er det største partiet i Regjeringa? Når får vi en konsesjonsgrense på 500 mål eller på 1 000 mål?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Jeg har ikke de erfaringene med konjakk og skitur som representanten Kristiansen har, men jeg skal ta det med meg. Jeg har lyst til å si følgende: Det er klart jeg syns det er bra at man setter i stand husene på landsbygda. Jeg syns ikke det er feil. Det er flott hvis det blir gjort – både av folk utenfra og av folk lokalt som har kapital til å gjøre det. Men jeg syns det viktigste er at det bor folk der. Jeg vil heller komme til et hus som er noe umalt og litt lite vedlikeholdt, der det er voksne og barn å snakke med, enn å se et flott palass som på en måte står og skinner elleve måneder i året, og der det kommer noen Mercedes-er svingende opp én gang hvert år.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Jeg har lyst til å stille representanten Gjedrem et spørsmål. I den forrige regjeringa som Kristelig Folkeparti var med i, var det Kåre Gjønnes fra samme parti som var landbruksminister. Den gangen gikk man inn for å øke arealgrensa fra 5 til 20 dekar. Så har man nå – relativt få år etterpå – plutselig gått opp til 100 dekar. Hva er årsaken til at man så kort tid etter at man la fram et forslag om en økning, nå øker det igjen såpass dramatisk? Har det skjedd ting i løpet av disse tre årene som gjør at det er naturlig å foreta en såpass rask økning av arealgrensene?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Jeg har lyst til å stille statsråden et spørsmål. Hvis vi ser fem år fram i tid: Når vi har gjennomført de nye konsesjonsreglene, og det viser seg at det har ført til betydelig omsetning av eiendommer på landsbygda, og det har ført til at de fleste av disse eiendommene har blitt tatt i bruk til fritidsformål, er da statsråden fornøyd med det vedtaket som er gjort? Eller for å være mer presis: Er statsråden fornøyd dersom man får slik omsetning, selv om det går til fritidsboliger?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Vi i SV er enig i det som er innholdet i denne loven, og vi syns det er bra at vi får de reguleringene som det er lagt opp til. Men vi har en del betenkeligheter i forhold til det som man allerede nå skisserer i forbindelse med forskriftene, og det gjelder dette med konsesjonsgrenser. Vi tror at noe av styrken vi har i Norge, er det at vi fokuserer veldig på trygg mat. Vi har fokus på dette med småskaladrift, som ikke minst landbruksministeren har vært eksponent for i de to årene han har sittet i stolen. At man stadig trekker disse grensene, syns vi er betenkelig ut fra et dyrevelferdsperspektiv, men også ut fra et mattrygghetsperspektiv. Vi tror at når vi får for store besetninger, er det mye lettere for at man får smitte, at man får sykdommer, og at dette kommer ut av kontroll. Nå sier ikke jeg at store besetninger er ensbetydende med at de er mer utsatt for skade, og de små mindre, men det er vanskeligere å ha oversikt når man får for store besetninger. På dyrevelferdssiden vet vi at for svin er det i dag god dyrevelferd. Her har man vært en av de fremste næringer med hensyn til å utvikle god dyrevelferd for sine dyr. Men for det andre som vi snakker om her, fjørfe, er det motsatt. Det var vel et av de områdene der vi i forbindelse med behandlingen av dyrevelferdsmeldingen kom for kort, og hvor vi faktisk kunne ha gjort mye mer i forhold til tenkning både rundt løsdrift og rundt andre tiltak som ville gitt fjørfe en mye bedre dyrevelferd. Det at man nå øker grensene her, tror vi er med på å gjøre at man går i motsatt retning av det man skulle ha gjort på disse områdene. Vi beklager derfor det. Så til det forslaget som ligger her fra Senterpartiet i forhold til at Stortinget skal behandle denne forskriften. Det syns vi er interessant. Vi kom helt i slutten av behandlingen inn på det temaet, så vi har ikke vært med på det forslaget. Men at Stortinget skal ha mulighet til å behandle dette, skal vi ta stilling til om vi vil stemme for, når vi går til votering om noen minutter.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Jeg vet at statsråden har vært en pådriver for dyrevelferd. Og jeg mener at det ble gjort et veldig godt arbeid da man la fram dyrevernsmeldingen. I mitt forrige innlegg nevnte jeg at jeg er bekymret for fjørfe. Hvordan vurderer statsråden de økte konsesjonsgrensene når det gjelder mulighetene for å gjøre dyrevelferden bedre også for fjørfe? Vil disse økte konsesjonsgrensene som blir vedtatt, føre til at dyrevelferden blir bedre, eller vil de føre til at det blir enda vanskeligere å ha en god dyrevelferd for denne dyregruppen?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-13:
Jeg skal bare si at SV ønsker å støtte forslag nr. 3, fra Senterpartiet.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2003-11-13:
Jeg vil henlede oppmerksomheten på et forslag i innstillingen som skal oversendes Stortinget, og som jeg skal lese opp. Der står: «Stortinget ber Regjeringen gjennomføre en uavhengig undersøkelse av bopliktens faktiske betydning for bosettingen, annen aktivitet og utvikling i distriktene.» Det har aldri noen gang vært seriøst dokumentert hvilken reell betydning boplikten har, og jeg er sikker på at Sponheim som liberaler erkjenner at det er en betydelig frihetsberøvelse å bestemme over enkeltmennesker hvor de skal bo hen. Da bør det jo ikke være slik som flertallet her sier, at det er en tilsiktet virkning. Det må jo være en faktisk virkning, at boplikten har en praktisk betydning og er noe i realiteten. Flere undersøkelser sier nemlig at det er ikke det. Statistisk sentralbyrå har koblet landbruksregisteret og personregisteret. Aanesland og Holm er kjent, og de konkluderer med at boplikten har liten betydning. Så det jeg spør statsråden om, er: Bør man ikke ha en skikkelig, seriøs utredning på at boplikten faktisk har en betydning, før man pålegger mennesker dette stavnsbåndet, som er en frihetsberøvelse?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2003-11-13:
Det er nedfelt i proposisjonen at hvis den realiseres, legges et grunnlag for lavere priser. Statsråden var i sitt replikksvar inne på at man nå kan få utviklet robuste enheter. Konsesjonsgrensene blir høyere, og de som da får muligheten, vil kunne ha en mer rasjonell og effektiv produksjon. Det er vel grunn til å tro og grunn til å mene at de også bør ha muligheten til å få økt sin fortjeneste eller sine inntektsmuligheter. Men samtidig skal hensynet til lavere matvarepriser tilfredsstilles. Hvilke hensyn vil statsråden her ta? Og hvilken betydning vil de marginundersøkelsene som skal foretas nå i alle ledd av verdikjeden, ha for å sikre begge disse hensyn? Lavere matvarepriser må vi jo få på grunn av internasjonale avtaler nå når EU utvides, med økt prispress på norske matvarer osv. – det vil melde seg helt automatisk.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2003-11-13:
Me vedkjenner oss sjølvsagt vår dyktige tidlegare landbruksminister sitt initiativ og det vedtaket som Stortinget følgde opp med i forhold til ei utviding til 20 dekar når det gjaldt konsesjonsfridom. Som eg sa i innlegget mitt, er det eit krav om at det ikkje må vera meir enn 20 dekar dyrka jord dersom ein i framtida skal kunna omsetja konsesjonsfritt. Så er det 80 dekar som er anna areal, altså mindre produktivt areal. Så er spørsmålet kvifor me i løpet av så kort tid støttar ei såpass radikal utviding av ei fri omsetjing. Noko av grunnen til at eg bad om at Landbruksdepartementet skulle innhenta opplysningar frå kommunane om kva som skjer med denne lovendringa – me veit litt lite, det innrømmer eg – er at me har ein følelse av at det er altfor mange eigedomar som i dag ligg passive; det er kjøparar, men dei får ikkje lov til å kjøpa. Me får mange spørsmål – eg fekk seinast i dag tidleg ein mail der ein bad om hjelp for å få ein slik eigedom omsett. Eg håpar og trur at dette kan bli eit steg i positiv retning.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2003-11-13:
Kristeleg Folkeparti er positivt til det forslaget som ligg føre i dag, om å stadfesta ein auke i produksjonsmoglegheit for svin og fjørfe med 50 pst. Dette gjev uttrykk for ei nødvendig tilpassing til ein marknad i vekst, og er ei positiv utfordring for ca. 8 000 produsentar i norsk landbruk. Det er ein viktig produksjon som no vil få ei utvida moglegheit til å bli ein meir lønsam produksjon. På tur rundt i landet får ein inntrykk av at det er ein sterk vilje til å utnytta denne moglegheita til ein framtidsretta produksjon innan lyst kjøt- og eggproduksjon. I mange kommunar, f.eks. Finnøy i Rogaland, blir ein overraska når ein ser alle nybygga som står og lyser som eit eksempel på ny optimisme i landbruket. Ei styrkt produksjonsevne vil koma til syne i dei komande åra. Det har vore retta eit relativt sterkt engasjement mot næringskomiteen frå produsentar som i dag har utvida konsesjon, til å få utvida sine produksjonsgrenser tilsvarande, eller iallfall utvida i forhold til sine noverande produksjonsløyve. Dette ynsket kan vi nok forstå, men grunnen til at iallfall Kristeleg Folkeparti meiner at det er urett å gjera dette, er at ein no får ein utvida produksjonskapasitet for den delen av produsentane som treng det mest. Når det blir gjeve uttrykk for at det er ein synleg produksjonsauke på gang, bl.a. med eit auka semintal for september i svineproduksjonen på 5 pst., er det eit slags varselsignal om at den auken som kan takast i marknaden, ikkje er uavgrensa. Derfor har me funne det rett ikkje å etterkoma dette ynsket, men me ser at dei som no har ein utvida konsesjon, framleis vil ha ein fordel i framtida med å kunna fordela kostnadene på ei større produksjonseining, som dei sjølvsagt òg vil få behalda. Når det gjeld uttrykket «geografisk spredning», om det skal stå i formålet til loven, meiner me i Kristeleg Folkeparti at det er heilt unødvendig. I og med at loven så klart seier at det ikkje skal gjevast fleire konsesjonar, kan ein heller ikkje tildela dei korkje til sentrale eller distriktsmessige område eller spreia dei. Tanken om at denne produksjonen skal spreiast og koma mange delar av landet til gode, er rett, og den støttar Kristeleg Folkeparti. Det skjer òg i praksis. Sjølv om det er ein konsentrasjon i Rogaland og Nord-Trøndelag spesielt, og òg i andre delar av landet, finn me det nokså meiningslaust å slå fast ein slik regel i denne konsesjonsloven, i og med at det ikkje skal gjevast nye konsesjonar. På denne bakgrunnen vil Kristeleg Folkeparti berre oppmuntra produsentane til å nytta høvet til å møta dei nye produksjonsrammene på ein rett måte og skapa ei ny moglegheit for landbruket til å oppfylla nye produksjonsmål. Me ser på andre område som lovendringane i dag ikkje omfattar, at det er visse problem med å fylla marknadskravet, bl.a. når det gjeld storfekjøt. Derfor håpar me at landbruket på alle område der det blir gjeve høve til auka produksjonsmoglegheit, utnyttar retten, slik at dei norske produsentane skal kunna fylla det marknadsbehovet som Noreg i dag har. Dette er eit godt eksempel på at landbruket kan taka fatt og få ei auka inntekt innanfor viktige produksjonsområde.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-11-13:
Det er dette Venstre har ment hele tiden. Nå satt vi i regjering og lagde et politisk dokument som det var mulig å fremme som forslag. Det er det nye. Det er jo ikke riktig å røpe for mye fra det indre liv i andre regjeringer, men Venstre var heller ikke i den forrige regjering alene om å mene at dette var en fornuftig posisjon når det gjelder hva som bør løftes ut av konsesjonsloven. Det var et kompromiss. I dag blir det som er Sem-erklæringens ønske, vedtatt, og det er mange av oss glade for, fordi det nå gir en mulighet til å få omsetning på disse eiendommene. Det er et kjempeproblem, det representanten Ryan gav uttrykk for, at det ligger mange eiendommer som det ikke bor folk på, og som ikke er i bruk. Hva gjør man da? Fortsetter man som i dag og lar dem ligge der, eller prøver man å gjøre det slik at det er interessant å selge til noen som har lyst til å bo der – kanskje noen unge mennesker? Vi vet at de som jobber med å få omsetning av små eiendommer for unge mennesker som har lyst til å bo der, møter veggen. Eierne sier at de får for lav pris, da er det bedre å beholde bestefars fødeplass lenger. Det er det denne lovendringen fører til.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-11-13:
Det jeg i alle fall kan love representanten Hedstrøm, er at bopliktbestemmelsene kommer til å bli gjenstand for hyppig debatt i det norske samfunn i årene framover. Ikke minst har det sammenheng med hele Odelslovsutvalgets innstilling og behandlingen av det, og vi vet vi har kanskje de strengeste regler for boplikt og personlig boplikt. Det er jo det regelverket som de fleste fanges av, fordi det er så mange av landbrukseiendommene som selges innenfor familiene. Når man har eid eiendommen en stund, faller boplikten bort. Om jeg skal være litt personlig, var det slik at jeg overtok den gården jeg eier, i 1981, og i 1986 falt min boplikt bort. Like fullt har jeg valgt å bo der i mange år etterpå. Så jeg tror nok at boplikt fungerer i mange tilfeller. Men det er klart at vi får en debatt om dette, og ikke minst forholdet mellom en personlig boplikt og en upersonlig boplikt, som vi vet at en EU-dom som ligger til grunn for behandlingen i dag, også har satt under debatt. Vi tror vi har funnet en god juridisk måte å gå videre med det på, men jeg kan si at vi trenger debatten. Vi trenger også å legge mer vekt på bolyst, at folk har lyst til å flytte til bygdene og drive aktivitet, enn å løfte fingeren så veldig mye og snakke om plikten de har til å bo der.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-11-13:
Det er i alle fall én ting jeg er sikker på, og det er at hvis vi lar fem år gå med de gamle virkemidlene vi til nå har hatt, uten at noe skjer, kommer stillheten og mørket til å senke seg over veldig mange norske bygder, ikke minst i Innlands-Norge. Så noe må skje. Jeg tror på dette virkemiddelet, at dette vil bidra til at flere eiendommer kommer til salg. Unge mennesker flytter også til bygdene i dag, men de er altså dømt til å bygge på en utsprengt tomt på et lite mål, mens de egentlig flytter til bygda for å få litt livsrom rundt seg. Og det å ha en mulighet til å lage boplasser ut av disse småbrukene, tror jeg på. Regjeringen og partiene i Regjeringen tror veldig på lokaldemokrati, og at folk må ta tak i sin egen utvikling lokalt. Derfor tror vi at det er nødvendig at man har virkemidler å bruke. Derfor anbefaler også jeg dem jeg snakker med mange steder, å ta i bruk den mulighet det er til å bruke lokal boplikt. Dette er et skritt framover, og ikke et skritt i feil retning, som Inge Ryan sa. I så fall er hans skritt bakover.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-11-13:
Aud Gaundal reiser spørsmålet om gjengroing. Det er en utfordring. Jeg tror noen av de største gjengroingsutfordringene og -problemene vi har i dag, nettopp er de mange minstebruk som ikke er bebodd, der bruket kanskje har en eier som gjennom arv må ha dette, men som har et mindre engasjement for eiendommen. Jeg tror de fleste av oss kjenner mange slike eiendommer, og det foregår en aktivitet i mange kommuner for nettopp å kartlegge den type eiendommer og prøve å oppsøke eiere og få dem til å selge. Det er et betydelig engasjement fra idealistiske småbrukarlagkretser, jeg ser SV-representanter er engasjert, og det er mange prosjekter. Det holdes konferanser om hvordan vi kan få la folk som vil ha et lite småbruk, få tak i det. De møter veggen fordi det ikke er mulig å få en pris som gjør at det er noe poeng for eieren å selge det. Jeg tror blod ofte er tjukkere enn et lavt beløp. En prisutvikling som gjør at det er mulig å få en fornuftig pris, fem-seks-sju-åtte-ni hundre tusen, kanskje over millionen, for mennesker som er vant til å kjøpe et rekkehus rundt Oslo til et par millioner kroner, nettopp kan være en mulighet. Ved at en betaler litt for det, vil en også ha et engasjement for eiendommen. Da har en ikke råd til eller interesse av å snu ryggen til eiendommen eller la den gro igjen. Da finner en kanskje en løsning med naboen i å drive jorda, hvis det da er en fornuftig løsning. Jeg håper mange velger å drive det selv. Selv om en ikke driver tradisjonelt landbruk, går det an å ha mye godt liv med 20 dekar jord og en hobbyhest og andre ting. Det vil faktisk berike landbruket og bygdene hvis vi kan oppnå at vi får flere av dem som lever for gården, og ikke bare av dem som skal leve av gården – og stadig større gårder. Vi vil ikke ha noen virkemidler til å tvinge dem eller få dem på annet vis til å selge disse eiendommene. Jeg håper de skal drive dem selv, de inntil 20 dekarene de måtte ha, og jeg tror mange vil komme fram til gode og fornuftige løsninger med sine naboer for å få en grei drift. Jordloven kommer til å gjelde for disse eiendommene også. Jordvernreglene våre kommer til å være like strenge for disse eiendommene som de er for andre eiendommer. Jord skal holdes i hevd i dette landet, enten man kjøper lite jord eller man eier mye jord. Så til Enoksens utfordring til meg. La meg først få lov til å si at jeg oppfatter ikke at forskjellen mellom liberal og liberalisme ligger mellom 20 og 100 dekar, det er nok et atskillig mer komplisert resonnement som må til. Men reglene er fortsatt slik at pålegges man boplikt gjennom kommunens regelverk, så skal ikke det være det samme som at en tar penger fra noen. En skal få den prisen det koster å kjøpe en eiendom som noen ønsker å bo på. Jeg håper det kan bli omsatt så mye av denne typen eiendommer at kommunene får erfaring med hva som er det rette prisleie for et småbruk med boplikt. Da har en også på et vis krav på å få en pris som ikke ligger altfor langt fra det nivået. Det var det Lillesand-saken handlet om, det var ikke mulig å få en pris som for andre eiendommer brukt til helårsbolig. Da inntreffer regelverket vårt.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-11-13:
Nei, det er slik at i en kommune som vedtar boplikt, skal det være boplikt på den eiendommen. Men da må det også være mulig for den som selger, å finne en kjøper som vil opprettholde boplikten, og som er villig til å betale en pris på en slik eiendom som samsvarer med prisen på en helårsbolig i området. Det er alltid farlig å bruke talleksempler, men jeg skal prøve meg med noen enkle tall. La oss si at den type småbruk vi her snakker om, etablerer seg på et prisnivå på rundt 1 mill. kr som helårsbolig. Man har eksempler på at det er solgt tre-fire-fem slike de siste årene. Så kommer det en slik eiendom for salg, men av ulike grunner er det ingen som er villig til å by mer enn et par hundre tusen, kanskje under det, for akkurat den eiendommen for å bo der fast, mens det er mange hyttekjøpere som er villige til å by 2 mill. kr for eiendommen. Kan man da vise at helårsboligprisen for den type småbruk ligger på 1 mill. kr, opererer vi med et parallelt tilfelle som gjør at man må vurdere om man da kan pålegge vedkommende å gi bort eiendommen for 200 000 kr, hvis man ikke er i stand til å finne en kjøper som er villig til å bruke den som helårsbolig. Det er på en måte en rettssikkerhet som den enkelte eier har til ikke å måtte så å si gi bort en eiendom. Men det vil etter mitt skjønn være å oppfatte som en slags sikkerhetsventil og skal ikke undergrave boplikten på noe vis. Her er det meningen at kommunenes anledning til å bruke boplikt definitivt skal gjelde og være et effektivt virkemiddel. Jeg tok selv initiativ til det virkemiddelet i min egen kommune i sin tid, fordi jeg mener det skal være et aktivt og positivt virkemiddel å bruke for kom- munene, for å sikre at småbruk blir helårsboliger. Det skal være min oppfordring gjennom det partiet jeg har gleden av å lede, at våre folk rundt omkring skal prøve å ta i bruk dette virkemiddelet for å sikre at det blir helårsboliger på de mange små bruk.