Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Barn på flukt speiler en dypt urettferdig verden. Når mennesker flykter, rammes barn hardere enn voksne. En samlet komité hilser regjeringens initiativ til en bred gjennomgang av situasjonen for disse barna velkommen. Meldingen handler først og fremst om barn som søker beskyttelse i Norge, alene eller sammen med voksne. Men den handler også om å forebygge at barn uten beskyttelsesbehov reiser eller sendes på en farefull ferd mot Europa og Norge. Meldingen beskriver det internasjonale bildet og omfanget av barn på flukt. Den beskriver overgrep underveis, at noen bare forsvinner, kyniske menneskesmuglere og menneskehandlere, Norges internasjonale arbeid for barn behandles også, herunder å forbedre forholdene i land barn flykter fra, og vår støtte til organisasjoner som arbeider for barns beskyttelse globalt. Et eget kapittel vies barn i flyktningleirer. Det er de barna som kommer til Norge og søker beskyttelse, som engasjerer mest i den offentlige debatten her hjemme. Internasjonale konvensjoner og avtaler fordeler ansvaret for å gi beskyttelse. Vi har tidligere behandlet en melding om migrasjon i et europeisk perspektiv. Et samlet storting ønsket da en harmonisering av regelverk og felles minstestandarder for behandling av asylsøknader og asylsøkere. Det er viktig, ikke minst for barnas del. Cirka 10 000 mennesker søker asyl i Norge hvert år, men tallet har variert mye, med en foreløpig topp i 2009 på litt over 17 000 søkere. I fjor kom det 9 053. Likevel er andelen barn ganske stabil på rundt 30 pst. Flere barn kommer sammen med voksne enn alene. Rundt 70 pst. av de enslige barna får opphold. For medfølgende barn er andelen omtrent halvparten av dette. Barn med behov for beskyttelse får status som flyktninger og opphold i Norge. Men mange kommer også uten beskyttelsesbehov, i håp om å skaffe seg en bedre framtid. Noen av dem får opphold på grunnlag av sterke menneskelige hensyn, men det er relativt få. Den offentlige debatten om barn på flukt dreier seg ofte om de barna som verken har krav på beskyttelse og heller ikke får opphold på humanitært grunnlag. Komiteen arrangerte høring i saken, som ledd i sin behandling av meldingen. Tolv instanser meldte seg – først og fremst frivillige organisasjoner som jobber med barn, men også andre. Vi fikk mange innspill og konkrete forslag, som er listet opp og kommentert i vår innstilling. Her, som i de øvrige merknadene fra komiteen, går det fram at det er relativt bred enighet i Stortinget om regjeringens politikk på området, men at det er noen nyanser som spenner fra ønsket om en litt strammere linje til ønsket om en tydeliggjøring og en viss oppmykning av regelverket i form av forskriftsendringer. Noe av dette er konkretisert i form av sju mindretallsforslag, ett fra Høyre og seks fra Kristelig Folkeparti. Jeg forutsetter at de selv tar opp og begrunner sine forslag. På ti minutter blir det ikke tid til å ta opp alle temaene i meldingen og fra høringen, men andre talere vil gå nærmere inn på noen av dem. Jeg vil bruke litt tid på temaet lengeværende barn, som altså er sterkt framme i den offentlige debatten. Det er saker der barn og/eller foreldre ikke får beskyttelse etter internasjonale konvensjoner. Da gjøres en ny vurdering av om de likevel får bli på grunn av sterke menneskelige hensyn. Barnets beste veies da mot innvandringsregulerende hensyn, og noen flere får bli. Barnets beste, som ett av flere grunnleggende hensyn, blir da utslagsgivende. Når også denne avveiningen gir avslag, kan problemet lengeværende barn oppstå, men ikke alltid. Noen retter seg etter vedtaket og returnerer frivillig innen fristen. De har tilgang til relativt gode returprogrammer, som i meldingen også foreslås styrket med 10 000 kr per barn. I fjor returnerte over 300 barn frivillig, nesten alle i følge med voksne. Omtrent det dobbelte antallet ble tvangsreturnert – ca. en fjerdedel av dem var enslige mindreårige. De fleste av dem ble returnert til et annet europeisk land. Både barn og voksne plikter å dra når endelig avslag foreligger. Noen ytterst få kan ikke returnere frivillig, men de får bli. Andre, som ikke reiser frivillig, skal i utgangspunktet uttransporteres, men det er ofte vanskelig. Det kan være kapasitetsproblemer i politiet, noen land nekter å ta imot egne borgere på tvangsretur, noen søkere unndrar seg retur, går i skjul eller nekter å samarbeide om å klarlegge sin identitet. Resultatet er at noen barn blir boende lenge i Norge, uten oppholdstillatelse. Noen er født i Norge etter at foreldrene kom hit. Dette er de lengeværende barna. De er, eller blir, norske i sinn og skinn. Antallet anslås til rundt 450, alt etter hva en regner som lengeværende. I 2007 innførte regjeringen en bestemmelse, § 8-5 i utlendingsforskriften, om at barns tilknytning til Norge skal tillegges særlig vekt ved vurderingen av når oppholdstillatelse bør gis på grunnlag av sterke menneskelige hensyn. I Stortingets behandling av ny utlendingslov, som trådte i kraft 1. januar 2010, understreket flertallet at jo større betydning avgjørelsen har for barnet, desto mer skal det til for å legge vekt på innvandringspolitiske hensyn, og hensynet til barnets beste vil i visse sammenhenger være så tungtveiende at det ikke er adgang til å legge avgjørende vekt på andre hensyn. I 2011 vedtok regjeringen nok en endring i utlendingsforskriften, som presiserer at hensyn som gjelder barn, skal framgå særskilt av vedtakene. I Stortingets høring mente flere av organisasjonene at det var vanskelig å se av vedtakene hvordan barnets beste var veid mot andre hensyn. Komiteen har derfor valgt å understreke betydningen av at vedtakene utformes på en måte som gjør beslutningene etterprøvbare. Organisasjonene ba også om en tydeligere presisering av hvilke faktorer som skal inngå i barnets beste-vurderingene, og at en tydeliggjøring av forventet praksis, ifølge dem, bør skje i form av en forskriftsbestemmelse som sier hvordan barnets beste skal vurderes, og hvilken vekt dette hensynet skal tillegges. Komiteens flertall mener, som regjeringen, at gjeldende regelverk egentlig er bra nok, men at det på bakgrunn av praksis er behov for en presisering. I meldingen slås det fast at senere tids praksis i UNE tyder på at det i en del saker legges mer vekt på innvandringsregulerende hensyn enn hva som er forutsatt i regelverket. Samtidig framstår praksis som lite entydig. Alle saker skal vurderes individuelt, men det skal ses hen til om barnet har gått i barnehage/skole, om barnet snakker norsk, deltar i fritidsaktiviteter, er særlig tilknyttet det norske samfunnet, bl.a. gjennom fritidsaktiviteter, språk og venner. Oppholdstid som asylsøker teller med. Det skal også oppholdstid etter endelig vedtak gjøre. UNE velger i dag å se bort fra dette siste. Oversittet frist er mindre tungtveiende enn aktiv motarbeidelse av retur, brudd på straffeloven m.m. Det presiseres imidlertid at på et tidspunkt vil hensynet til barnets beste uansett måtte gå foran andre hensyn. Helseproblemer, behandlingsmuligheter i hjemlandet, barns behov for stabilitet og ro, omsorgssituasjonen ved retur, menneskehandel og fare for kjønnslemlestelse er også momenter som nevnes, og som skal med i vurderingene. Meldingen og Stortingets behandling er å betrakte som et etterarbeid til den nye utlendingsloven, der lovgivers intensjoner klargjøres og presiseres. Det forutsettes at utlendingsmyndighetene retter seg etter det. Praksis skal heretter gjennomgås med jevne mellomrom. Den første gjennomgangen får vi sommeren 2013. Men det viktigste – uansett – må likevel være å hindre at barn havner i et slikt vakuum, som mange av de lengeværende barna gjør. Det gjør vi best gjennom raskere saksbehandling, herunder har jeg lyst til å nevne den nye 15 måneders saksbehandlingsfristen i UNE, som nå har vært på høring, samt raskere retur. Alle disse tiltakene får vi også muligheten til å diskutere videre i forbindelse med behandlingen av budsjettet for 2013, for regjeringen følger altså opp det som står i meldingen, med konkrete handlinger og bevilgninger.