Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2014-06-13:
Denne interpellasjonen ble innlevert 26. mars 2014, og det var – som det står i interpellasjonen – på bakgrunn av statsminister Solbergs uttalelse i forbindelse med regjeringas budsjettkonferanse, der hun varslet at det kom til å bli større utfordringer på arbeidsmarkedet framover. Det er en utfordring vi må stå sammen om å løse, det er derfor jeg har invitert til denne dialogen med statsministeren i dag. Da regjeringa Solberg overtok ansvaret etter regjeringa Stoltenberg i fjor høst, overtok den ansvaret for et av Europas laveste ledighetstall. Det er ikke et resultat av tilfeldigheter eller flaks, men av en bevisst politikk der arbeid til alle er jobb nummer én. Under finanskrisen i 2008 og 2009 ble Norge rammet, som alle land. Et sterkt eksportavhengig land som Norge er sårbart for internasjonale konjunkturer. Når det allikevel gikk bedre hos oss var det et resultat av et solid næringsliv og en aktiv motkonjunkturpolitikk. Målet var Europas laveste ledighet og Europas mest kraftfulle tiltak mot ledighet. Petroleumssektoren, med høyt teknologisk nivå, bidro ved at aktiviteten fortsatt var høy, og det var viktig. Mange offentlig ansatte, som ikke behøver å frykte at de skal miste jobben, gjør også at Norge er mindre utsatt for de sysselsettingsmessige virkningene av dårlige tider. Men det som skilte oss mest fra andre land, var at vi valgte å gå gjennom alle politikkområder med sikte på sysselsettingsvirkning av tiltak under alle departementer. Dette er ikke en utfordring som kan løses bare av Arbeidsdepartementet. Det må være en overordnet målsetting for alle departementer å styrke sysselsettingen på kort og på lang sikt. Skatte- og avgiftspolitikken legger rammevilkår som er avgjørende for næringslivet. Derfor var reaksjonene sterke da regjeringa foreslo å fjerne CO2-kompensasjonsordningen i årets budsjett. Det ville alvorlig svekket store deler av vårt konkurranseutsatte næringsliv, men det ble heldigvis stoppet i Stortinget. På samme måte trues nå norsk treindustri av den uavklarte situasjonen om reglene for elavgift. Den viktigste arbeidspolitikken er næringspolitikken. Dersom næringslivet går bra, er ledigheten lav og verdiskapingen høy. Derfor er landbrukspolitikken direkte viktig for dem som nå frykter for framtida i landbruket. Men den er også helt avgjørende for næringsmiddelindustrien, og den er viktig for de mange små og store leverandørene som leverer varer og tjenester til landbruket. På samme måte er fiskerisektoren, som bidrar til aktivitet, sysselsetting og verdiskaping over hele landet, avgjørende for landet og for mange lokalsamfunn langs hele kysten. Et annet godt eksempel er den maritime clusteren som omfatter mer enn 100 000 sysselsatte rundt omkring i landet. Når vi er opptatt av rederienes situasjon og konkurransekraft internasjonalt, er ikke det av omsorg for rederne, men fordi sjøfartsnasjonen Norge ikke kommer til å være verdensledende dersom vi ikke driver med skipsfart. Det er rundt skipsfarten vi har utviklet en industri og teknologi som et høykostland kan konkurrere med ute i verden. For å få til nødvendig omstilling og fornyelse er utdanningssystemet og forskning helt avgjørende. Det er i skjæringspunktet mellom forskning og industriell utvikling vi finner morgendagens produkter som kan forsvare vårt høye kostnadsnivå. Den kanskje aller viktigste enkeltgrunnen til at det går så bra her i landet, er fellesskolen. Denne genistreken, at alle skal ha den samme muligheten i utdanningssystemet, gjør at alle med talent, og ikke bare noen få utvalgte, får mulighet til å utvikle sin kunnskap. Det er rett og slett god ressursutnyttelse. En annen effekt av fellesskolen er den forståelsen og det samholdet det gir i samfunnet. Det at alle som jobber i et selskap, har felles opplevelser på skolen og kjenner hverandre som likeverdige, selv om de kan ha forskjellig posisjon i bedriften, er sannsynligvis en av hovedårsakene til suksessen til norsk næringsliv. Forsknings- og utdanningspolitikken i dag vil være helt avgjørende for morgendagens næringsliv. Jeg ønsker derfor regjeringa lykke til med det uttalte målet om også å forbedre yrkesutdanninga, til å bli mer tilpasset dem som velger en praktisk utdanning. I arbeidslivspolitikken ser vi nå endringer som ikke styrker arbeidet mot varslet økt ledighet. Alle erfaringer tilsier at midlertidige jobber ikke gir flere jobber, men større andel midlertidige. Regjeringa har dessverre fått flertall for å svekke permitteringsreglementet, samtidig som de varsler noe økt ledighet. Både forslaget om å øke arbeidsgiverperioden fra 10 til 20 dager og redusere perioden for permittering fra 30 til 26 uker har vakt sterke reaksjoner i næringslivet, blant arbeidsgivere og arbeidstakere. En rekke enkeltbedrifter har bedt om at dette reverseres uten at det ser ut til å gjøre inntrykk på regjeringa. Jeg tror Knut E. Sunde i arbeidsgiverorganisasjonen Norsk Industri kan være inne på noe når han sier: «Men konsekvensen av å doble tiden arbeidsgiver er ansvarlig for permitteringspengene, har dessverre fått som konsekvens at mange bedrifter i stedet sier opp folk. Vi tror regjeringen må innse dette og endre reglene i forbindelse med revidert budsjett i vår.» – Dette sa han tidligere i vår. Regjeringa lyttet dessverre ikke til han, det kom dessverre ingen endring i revidert nasjonalbudsjett. Dette gjør det vanskeligere for seriøst norsk næringsliv, som ser verdien både for helse, miljø og sikkerhet og for produktivitet å ha egne, faste ansatte. På samme måte er reduksjonen i antall arbeidsmarkedstiltak et feil tiltak i den av regjeringa varslede situasjonen. En av styrkene til og det som er med på å forklare hvorfor konkurranseutsatt næringsliv er vellykket i Norge, er den norske samarbeidsmodellen. Felles ansvar gir stabilitet i næringslivet, bidrar til nyskaping og omstilling. Men partene i arbeidslivet blir ikke lenger lyttet til i like stor grad – ikke når det gjelder permitteringsregelverket og heller ikke når det gjelder arbeidsmiljøloven, fikk vi høre tidligere denne uka. Den nåværende regjeringa har ikke lenger prosess med partene, men kjører i stedet et ideologisk basert angrep på sentrale lover som har blitt til i et godt samarbeid. Det lover ikke godt. Helt siden Hovedavtalen av 1935 har det i Norge vært ordnede forhold i arbeidslivet i et nært samarbeid med myndighetene. Den tradisjonen utfordres nå av regjeringa. Partene er også enige om den alvorlige situasjonen med sosial dumping og arbeidslivskriminalitet. De forskjellige organisasjonene har mange felles innspill, og noen forskjellige, om hva som må gjøres for ikke å undergrave et seriøst norsk arbeidsliv. Også her bør regjeringa lytte til partene, som har erfaring fra hverdagen og kunnskap om hva som kan virke. Regjeringa Stoltenberg la fram tre handlingsplaner mot sosial dumping og arbeidslivskriminalitet. Onsdag presenterte regjeringa konkrete tiltak som gjør sosial dumping enklere – det til tross for at den gir uttrykk for at også regjeringa nå ser problemet med økt arbeidslivskriminalitet. Samvirket mellom partene i næringslivet og på tvers av politiske skiller har vært en nødvendig forutsetning for den lave ledigheten og det velordnede arbeidslivet vi har i dag. Er statsministeren enig i at det samarbeidet bør utvikles og ikke avvikles? Og er hun enig i at alle politikkområder må virke sammen for å nå målet om full sysselsetting?