Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2010-05-25:
Det er et viktig tema som interpellanten tar opp. Etter vår oppfatning var utenriksministeren helt riktig inne på det når han snakker om en vilje til å se nytt på de ulike problemstillingene som reises ved FN-operasjoner, og ikke minst norsk deltakelse, og hvordan norsk deltakelse kan være relevant og kanskje mer fremtidsrettet enn man hittil har operert. Hvilke typer operasjoner Norge skal ta del i, er, som også har vært nevnt fra vår side, ikke et enten–eller-spørsmål, det er et spørsmål som må vurderes i hvert enkelt tilfelle. Mandatet er viktig. Og den historiske lærdom man vel kan ta med seg etter mange år med internasjonale operasjoner, ikke minst FN-operasjoner, er at der mandatene ikke har vært presise og gode, har heller ikke operasjonene levert. Det må være en pragmatisk tilnærming. Historisk har det vært et fokus på å assistere land eller regioner fra en konflikt til en fremforhandlet fred, og så videre til et legitimt styresett. Nå snakker vi om oppdrag som er mer aggressive i sin form, og oppdrag som altfor ofte ikke har en parallell politisk prosess. Og uten en slik politisk prosess er også mulighetene for suksess mindre. Nå er jo ikke det noe som er spesielt med FN-operasjoner; det kan oppstå i enhver form for operasjon. Så tror jeg det er fornuftig å gå tilbake og se på alle de FN-misjoner som er i aktivitet – ta Kypros og Vest-Sahara f.eks. Er det riktig i 2010 at FN er til stede på Kypros? Bidrar det til en løsning av konflikten, eller er det med på å hindre partene i å ta de siste skritt mot en løsning? Partene der bidrar med en del av beløpet når det gjelder kostnadene ved operasjonen, men hvis partene så til de grader ønsker et internasjonalt nærvær – som kan være fornuftig – burde de kanskje også ta kostnadene ved en slik operasjon. Løsningene uteblir, men operasjonene blir hengende igjen, og det er vel noen av problemet. Hvis man ser på Darfur, var vel noe av problemet der at man ikke evnet å ha klare mål for suksess, og det er heller ikke noen strategi for å komme seg ut. Selv om de fleste vil være enige om at de internasjonale styrkene nok har bidratt i Darfur til å hindre overgrep, så har man heller ikke sånn sett kommet dit man ønsker. Og forholdet mellom andre deler av det internasjonale samfunnet – jeg tenker på den internasjonale strafferettsdomstolen – er jo noe som gjør at hele situasjonen blir kompleks og svært krevende. Jeg sier ikke at vi har alle svar på det, jeg tror bare man skal være klar over omfanget og hvilken kompleks situasjon som oppstår. Så var representanten Myrli innom de vanskelige sidene ved slike operasjoner, som overgrep mot barn, som dessverre er dokumentert i altfor mange konflikter. Jeg tror det er viktig at man signaliserer fra medlemslandenes side, fra de deltakende lands side, og fra FNs side ikke minst, at man skal avdekke alle slike overgrep, enten det dreier seg om barn eller andre. Man skal straffe de involverte, og man skal ikke fortie slike situasjoner. Det samme gjelder svindel der FNs personell er involvert. Det må også tas tak i på en måte som er troverdig, på en måte som inngir tillit, og på en måte som gjør at befolkningen ikke vender seg mot en tilstedeværelse av FN. Det blir ikke oppfattet positivt for noen når det er FN-soldater som utgjør problemet, og ikke løsningen på konflikten.