Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-06-15:
Ved avslutningen av behandlingen av budsjettet for 2001 – revideringen av det – vil jeg slå fast at Kristelig Folkeparti har opptrådt ansvarlig i utformingen av den økonomiske politikk for inneværende år. Vi har bidratt for bl.a. på denne måten å søke å unngå nye renteøkninger. Vi har påvirket utformingen av budsjettet, først og fremst ved hovedbehandlingen av det, men også ved revisjonen, men vi har selvsagt ikke fått alt slik vi skulle ønske. Sentrumspartienes innvirkning på budsjettbehandlingen i fjor høst førte til tidenes største endring av et regjeringsforslag til budsjett, med en flytting på ca. 20 milliarder kr. Dette var nødvendig, særlig fordi Stoltenberg-regjeringens forslag var bedrifts- og næringslivsfiendtlig, og det var nødvendig for å rette opp andre skjevheter, bl.a. for å få en bedre styrking av helsetjenesten, bedre arbeidsvilkår for frivillige organisasjoner, for kulturlivet, for formål innenfor skole og forskning. Vi vil nå få en reform av momssystemet fra 1. juli. Egentlig er det bred enighet om prinsippet om at tjenester skal underlegges momssystemet, selv om det av og til ikke høres slik ut. Men det er også en annen viktig reform som inntrer samtidig, og det er halvert moms på matvarer. Det gir oss billigere mat. Og dette hadde ikke kommet uten sentrumspartienes arbeid og standhaftighet. Arbeiderpartiet var i utgangspunktet mot en halvering av matmomsen. Likevel var tydeligvis landbruksministeren inne på at han selv skulle fronte en mediekampanje i forbindelse med at vi får en lavere matmoms, før han så igjen trakk seg fra dette. Dette er siste dag i Stortinget i en fireårsperiode. Jeg synes derfor også det er grunn til å si noe i den forbindelse. Denne stortingsperioden har politisk vært uvanlig interessant, og mye har endret seg underveis. Stortingsperioden startet med at Arbeiderpartiet frivillig gav fra seg regjeringsmakten. Sentrumsalternativet, som bare kort tid tidligere ble kalt dødfødt, tok over. Todelingen i norsk politikk ble brutt. Sentrum viste seg ikke bare villig til å styre, men også styringsdyktig. Vi holdt orden på norsk økonomi, også i økonomisk turbulente tider. Vi var med og satte litt av en ny politisk dagsorden, med vekt på verdispørsmål, på familiepolitikk, på miljøpolitikk, på distriktspolitikk og i bunnen av det hele lå forsvaret av velferdssamfunnet og solidaritet nasjonalt og internasjonalt. Vi startet en opptrapping av ressurser til skolen, særlig innenfor IKT og for en bedring av lærernes arbeidssituasjon. En videre styrking av skolen, en indre så vel som en ytre opprustning av skolen, må være noe av det første en ny regjering tar tak i. En ny regjering er det et sterkt ønske om i det norske folk. Mange vil ha et skifte. Det vil også Kristelig Folkeparti. Vi har så gode erfaringer med sentrumssamarbeidet at vi også går til valg på det alternativet. Egentlig er sentrum det eneste erklærte alternativet til Arbeiderpartiet. Noen prøver nå igjen å erklære dette alternativet for dødt. Jeg tror kanskje det er klokt å være litt forsiktig. Noen av dem som gjør det, har brent seg på det før. Arbeiderpartiet hamrer i disse dager løs på høyrekreftene, og i politisk forstand da Høyre og Fremskrittspartiet. Én ting er at de på denne måten – tror jeg – har bidratt til Høyres vekst. Når folk ønsker et skifte, og Arbeiderpartiet peker på Høyre, går selvsagt mange akkurat dit, så det er jo ris til egen bak. Men noe annet er at denne konfrontasjonen også i stor grad gir et misvisende bilde av det som skjer reelt i politikken. I sak etter sak – ikke i småsaker, men i store saker – har Arbeiderpartiet det siste året gått sammen med de såkalte høyrekreftene – Høyre og/eller Fremskrittspartiet. Jeg kunne levere en lang liste i så måte. Jeg skal bare kjapt nevne noen eksempler på det: det statlige eierskapet til sykehusene, store deler av kommuneøkonomiproposisjonen, modellen for studiefinansiering, at Arbeiderpartiet og Høyre gikk imot Kristelig Folkepartis forslag om ny handlingsplan for å få utdannet helsepersonell tilbake i sitt yrke, i spørsmål om politireform, kraftbalanse, petroleumsfrie soner, EUs matsminkedirektiv, gasskraftsaken, skytefeltsaken, IT Fornebu-saken osv. Dette viser at vi ikke lenger har en klar todeling i norsk politikk. Vi har flere politiske tyngdepunkt. Og selv om sentrum for tiden tallmessig står relativt svakt – men faktisk samlet sett ikke så veldig mye annerledes enn ved inngangen til valgkampen i 1997, hvis noen tenker tilbake – er vi politisk en farligere motstander for Arbeiderpartiet enn de såkalte høyrekreftene, fordi sentrum har vist at vi kan styre, og vi kan styre støtt, og vi har vist at vi står for en sosialt ansvarlig politikk, som Arbeiderpartiet ikke med noen troverdighet kan skremme med. Da skremmer de heller med høyrepartiene. Jens Stoltenberg, nå statsminister, den gang parlamentarisk leder, erklærte sentrumsregjeringen som enestående svak. Nå ved avslutningen av denne stortingsperioden ser vi hvordan arbeiderpartiregjeringen har lidd en rekke betydelige politiske nederlag. Hans karakteristikk slår tilbake som en kraftig bumerang. Arbeiderpartiet led et kraftig nederlag ved budsjettbehandlingen: i forbindelse med matmomsen, i forbindelse med boligskatten, i forbindelse med Nasjonal transportplan, i forbindelse med auksjonsprinsippet for oppdrettskonsesjoner, i privatskolespørsmålet, når det gjelder det statlige investeringsselskapet, i flere miljøpolitiske saker, i flere kirkepolitiske saker, i flere kulturpolitiske saker – for å nevne noe. Listen kan gjøres lengre og mer konkret, hvis noen ønsker det. Stoltenbergs karakteristikk av sentrumsregjeringen slår tilbake og bør smerte hans eget parti og regjering ved inngangen til sommeren og en forestående valgkamp. Når det gjelder det forestående valg, er vel det eneste som er sikkert, at utfallet er usikkert. Men jeg tror nokså bestemt at vi kan få et storting til høsten som igjen vil kreve stor vilje til fleksibilitet fra ansvarlige politiske partier for å finne løsninger. Intet klart flertallsalternativ avtegner seg. Før den tid skal vi ha en valgkamp. Noen sier i dag at den stort sett bare vil dreie seg om skatter og avgifter. Jeg tror de som sier det i juni, kan komme til å ta feil. Det vil åpenbart bli et viktig tema, og det også fordi det er skjevheter i skatte- og avgiftssystemet som bør rettes opp. For eksempel bør vi heve innslagspunktet for toppskatten, vi bør fjerne fordelsbeskatningen på bolig, vi bør få lettelser for lavere og midlere inntekter og ikke minst fjerne investeringsavgiften for næringslivet. Men hvis valgkampen skulle bli et kappløp om å love mest mulig på ulike områder og størst mulige skatte- og avgiftslettelser, gjør vi en alvorlig feil. Vi overskygger bl.a. store utfordringer vi har innenfor helsesektoren, innenfor eldreomsorgen, innenfor skole-, familie- og miljøpolitikken – for å nevne noen sentrale spørsmål. Et kappløp om skatte- og avgiftslettelser mellom de politiske partier blir perspektivløst, og det er grunn til å advare oss alle mot det. Til slutt: Det Kristelig Folkeparti vil prioritere i den forestående valgkamp, er familiepolitikken ved forsvar for kontantstøtten, forsert barnehageutbygging, økt pappapermisjon, en miljøpolitikk med vekt på tiltak for reduserte klimautslipp og større satsing på kollektivtrafikk, og det er en skolepolitikk med vekt på både en indre og ytre opprustning, bedring av skolelokaler og læremidler, og en sterk verdiformidling og en faglig kvalitetsbedring – og midt oppe i dette ikke å forglemme at vi fortsatt har store uløste oppgaver innenfor helsesektoren og eldreomsorgen, hvor vi må følge opp de vedtatte opptrappingsplaner.