Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-31:
Stortingsmeldingen om NATO-samarbeidet for 1999 omhandler også NATO-toppmøtet, som ble avholdt i Washington i april i fjor. Som en av dem som fikk delta der, hadde jeg på en måte følelsen av å være med på et møte av stor, for ikke å si historisk, betydning. Én ting var markeringen av NATOs 50-årsjubileum, men en annen og mer fremtidsrettet sak var vedtaket av det nye strategiske konsept for NATO, som gir retningslinjer inn i en ny tid. NATO har vist evne til endring. Tidligere var vel NATO for noen i hvert fall symbolet for blokkpolitikken og delingen av Europa. Men alliansen som forsvarer av demokratiet og med prinsippet om kollektivt forsvar gjorde alliansen attraktiv. Da revolusjonen rullet gjennom land i Øst- og Sentral-Europa for ti år tilbake og Warszawapakten falt, ville flere av disse landene inn i NATO. Tre er allerede tatt opp, og dette ble også markert ved toppmøtet i Washington. NATO er gradvis i ferd med å bli mer av en alleuropeisk organisasjon, og det er intet mindre enn historie at tidligere medlemmer av Warszawapakten etter relativt få år ble medlemmer av NATO, som ble sett på som den store motstander. NATO har også vist sin evne til samarbeid østover gjennom PFP, Partnerskap for fred, som 26 land er knyttet til. Dette samarbeidet markerer også at NATO ikke har offensive hensikter, men er en forsvarsallianse og i realiteten en fredsorganisasjon. Og jeg ser fram til at enda flere land fra Øst- og Sentral-Europa kan bli medlemmer av NATO. Det som ellers dominerte NATOs arbeid i 1999, var Kosovo-krisen. For oss som var med og tok avgjørelser om også å gå til militære aksjoner i Kosovo, vil jeg gjerne ha sagt at det var ingen enkle avgjørelser. Det var ikke noe en gjorde med lett hjerte. Det ble arbeidet intenst både med politiske og diplomatiske virkemidler for å få til en fredelig løsning. Og president Milosevic fikk mange sjanser, men grep dem ikke. Derfor kom den daværende regjering til, også etter en helhetsvurdering og i konsultasjoner med Stortingets organer, at det var nødvendig med legitimering av militær maktbruk. Det hadde sin bakgrunn i FNs sikkerhetsråds resolusjon av september 1998 og manglende etterlevelse av denne, og dermed en forankring i folkeretten. Noe av styrken ved NATO har vært den sterke transatlantiske dimensjon. Det utvikles nå en sterkere institusjonalisering av en europeisk sikkerhets- og forsvarspolitikk knyttet rundt EU, ESDP. Norge er og bør være positiv til at Europa tar økt ansvar i sikkerhets- og forsvarspolitikken, men vi må også aktivt påse og bidra til at dette skjer på en måte som opprettholder sterke transatlantiske bånd. Og dette er ikke først og fremst begrunnet av at vi ikke er medlem av EU, men at det er så viktig for vår sikkerhet, og fordi NATO-samarbeidets styrke avhenger av sterke transatlantiske forbindelseslinjer. La meg til slutt også si at jeg er enig med representanten Fridtjof Frank Gundersen i at det er høyst usikkert hvilken vei EU nå tar, og det kan også få konsekvenser for den europeiske sikkerhets- og forsvarspolitikken. Hvis EU utvikler seg i den retning som utenriksminister Fischer i Tyskland har antydet, han har jo støttespillere for det, er det klart at dette kan få store konsekvenser for den europeiske sikkerhets- og forsvarspolitikk og forholdet til NATO. Derfor er det også i det perspektivet interessant å vite hva den norske regjering, som jo ivrer for et norsk EU-medlemskap, mener om utviklingen av EU – om en ønsker det i retning av en føderal stat eller en situasjon hvor medlemslandene spiller en større rolle.