trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Når jeg hører på Jan Tore Sanners tilnærming til denne saken, håper jeg det er flere enn jeg som registrerer at tilnærmingen fra regjeringspartiene når det gjelder økonomien i barnehagesaken, er helt annerledes enn den er i alle andre saker vi har behandlet denne våren. Når voteringen her i salen blir satt i gang, sannsynligvis om ikke så veldig mange minutter, skal vi bl.a. vedta en operasatsing på over 3 milliarder kr. Stortinget har ikke i dag diskutert noen felles inndekning for den, men man har satt seg et felles mål, at det skal man gjennomføre. Det betyr naturligvis at man da har foretatt en prioritering, mens regjeringspartiene på grunn av at de ikke er med på denne avtalen, systematisk har problematisert finansieringen på barnehagesektoren. De gjør det ikke tilsvarende på andre områder, heller ikke når det gjelder forsvar. Mange andre store saker kunne nevnes. Da må det heller ikke forundre regjeringspartiene at stortingsflertallet, som faktisk velger å prioritere barnehager på en så konkret måte som denne avtalen viser, stiller seg uforstående til at regjeringspartiene her problematiserer på denne måten. Forklaringen er, som det er sagt tidligere i kveld, at det ikke var mulig for den sittende regjering å legge på bordet en økonomi som gjorde det mulig å sikre barnehageplasser til alle i det tempoet som stortingsflertallet ville, og heller ikke sikre at foreldrebetalingen gikk ned i det tempoet som Stortinget ønsket seg. Jeg håper i hvert fall at statsråden og hennes departement legger fra seg denne «frykten» som vi hørte om i Jan Tore Sanners innlegg, at hun tar med seg det vedtaket som Stortinget kommer til å gjøre i denne saken, tilbake til sitt departement, og at statsråden, slik vi også måtte kunne tolke henne, vil gjøre sitt beste for at man skal finne en god løsning på denne saken. Jeg gjentar også gjerne den invitasjonen som er kommet fra avtalepartiene før i kveld. Det er ingenting i veien for at statsråden og hennes departement når som helst kan kalle på avtalepartiene for å diskutere sider ved denne saken. Skulle det være slik at det er et fundamentalt problem, som statsråden også var inne på, at det kan ta tid før en finansieringsmodell kan legges fram for Stortinget – ja, da er statsråden velkommen til å fremme saken til Stortinget tidligere. Jeg håper at de uklarheter som måtte gjenstå, kan avklares underveis mellom storting og regjering, og at regjeringspartiene og statsråden ikke går løs på jobben med frykt for både det ene og det andre, for da tror jeg dessverre ikke det blir lett å innfri Stortingets ønsker.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-06-17:
Det er rett nok etter leggetid for folk flest, men det er dog drøy kost når representanten Lilletun går på Stortingets talerstol og beskylder flertallet av partiene på Stortinget for å fare med blank løgn. Det må jeg si at jeg tar meget sterkt avstand fra, ikke minst fordi jeg har hatt rollen med å lede de forhandlingene som har vært ført i Stortinget om barnehagene. Så vil jeg si at ja, Arbeiderpartiet prioriterer. Vi prioriterer barnehager allerede ved å satse på stimuleringstilskudd i år. I dag har det vært problematisert at det nesten er stopp i barnehageutbyggingen. Kan representanten Lilletun og regjeringspartiene tenke seg hva som ville ha skjedd i år hvis de hadde fått sin løsning gjennom, nemlig å vente til neste år med stimuleringstilskudd? Hvem skulle da finne på å bygge en barnehageplass til i år? Det ville da vært helt meningsløst å bygge en eneste barnehageplass før til neste år. Jeg kan forsikre Lilletun om at Arbeiderpartiet ser ting i en helhet. Vår satsing på barnehager er innenfor en helhetlig og ansvarlig ramme. Det kan jeg forsikre.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Jeg er glad for at det er stor enighet i Stortinget om barnehagesatsing, og at det kanskje er et av de viktigste politikkområdene vi står overfor de nærmeste årene. Det tror og håper jeg at også regjeringspartiene tross alt har fått fram i dag, og sagt mange ganger. Men det er jo slik at dette er en veldig stor reform, og debatten i dag synes jeg har avspeilet veldig godt at det er stor usikkerhet om en del av de virkemidlene som ligger i opposisjonspartienes enighet. Også representanten May Hansen sa fra denne talerstolen at det var en del uklarheter. Det er kanskje litt sent å diskutere Regjeringens virkemidler. Vi har jo egentlig fått oss presentert – skal vi si – et pålegg fra Stortinget der en rekke virkemidler ønskes utredet fra Regjeringens side. Jeg opplever debatten i dag slik at vi fra Regjeringens side må komme tilbake med en finansieringsmodell som vi ikke helt ser konturene av hvordan skal bli. Det har vært stilt en rekke spørsmål direkte til opposisjonspartiene, bl.a. om innfasing neste år, fra 1. januar 2003. Det har vært stilt spørsmål om hva man mener med f.eks. objektive kriterier, og en rekke andre spørsmål, som jeg ikke skal gjenta. Men det var faktisk ingen svar. Så kanskje opposisjonspartiene kunne kommet litt mer inn på sine virkemidler, for det er de som skal gjennomføres.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Det er riktig at vi i kommuneproposisjonen har skrevet en del om virkemidler, og kanskje et av de viktigste virkemidlene som vi ønsket å sette inn allerede fra 1. januar 2003, var en likestilling mellom private og offentlige barnehager. Vi ønsket allerede fra 1. januar 2003 å sørge for at det ble en likebehandling av de private og de offentlige barnehagene når det gjaldt offentlige tilskudd. Derfor står det også i kommuneproposisjonen at man her ønsket ett offentlig tilskudd til de private barnehagene. Dette var kanskje et av de viktigste virkemidlene som skulle til for å få ny giv i privat barnehageutbygging allerede pr. dags dato. Og jeg tror nok at det er det de private barnehagene nå er bekymret for, når de sier at her er et hull frem til 1. august 2003. Hva skal de private barnehagene gjøre i denne perioden? For vi har ikke i dag fått svar på hvordan virkemidlene, finansieringen, i opposisjonspartienes modell er fra 1. januar 2003, og det synes vi faktisk er litt vanskelig. I tillegg kjenner jo opposisjonen godt de virkemidlene som vi har forhandlet om, som er mange av de samme virkemidlene som også opposisjonen har lagt til grunn i sin modell, riktignok med noe ulik innfasing.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Regjeringen følger selvsagt opp det som Stortinget vedtar. Det er ingen grunn til å tvile på det. Det gjelder også i denne saken. Det ligger likevel en del utfordringer i denne avtalen, som også opposisjonspartiene har sagt noen ganger fra denne talerstolen. Vi opplever vel at det er noen uklarheter som de selv har bedt departementet å finne løsninger på. Og det skal vi selvfølgelig gjøre etter beste evne og komme tilbake til Stortinget, også når det gjelder konsekvenser. Da Eirin Faldet ble spurt om hvordan modellen skulle se ut i 2003 – skal det være et kommunalt uttrekk, skal det være en todelt finansiering – fikk vi ikke noe svar. Da regjeringspartiene spurte om hva objektive kriterier betyr, og hvilke disse er, var det heller ikke svar. Det betyr selvfølgelig at Regjeringen har den utfordringen at vi får legge til grunn det vi tror at opposisjonen muligens har ment med noe av dette. Det skal vi selvfølgelig gjøre, men jeg kan ikke legge skjul på at det er store utfordringer knyttet til dette. Og så til slutt: Selvsagt er jeg som barne- og familieminister kjempeglad for at vi har et storting der alle faktisk er enige om målene. Det er sånn sett en stor dag. Men jeg skulle veldig gjerne ønsket at vi alle kunne vært sammen om dette. Det kunne vi ikke, primært på grunn av innføringen av maksimaltaksten. Og denne debatten i dag viser at det er usikkerhet.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Det er en lang pressemelding vi har fått fra Private Barnehagers Landsforbund, og de sitatene som representanten refererte, er helt riktige. Likevel har jeg lyst til å påpeke noe av det jeg sa i et av mine tidligere svar, at konsekvensen er at barnehagene kanskje må leve i et stort vakuum fram til 1. august 2003. Det er kanskje hovedinnholdet i denne pressemeldingen, slik jeg ser det. For å svare på hva Regjeringen ville gjøre i forhold til virkemidler, tror jeg kanskje en av de store forskjellene var at i kommuneproposisjonen ville vi – vi har allerede jobbet ganske lenge i departementet med den nye finansieringsmodellen, slik vi har sett den for oss – allerede fra 1. januar 2003 ha klart å gjennomføre et stort grep i forhold til de barnehagene som var dårligst stilt, nemlig de private. Det er også i de private barnehagene at foreldrebetalingen er den aller høyeste. Når vi snakker om de barnehagene som har vært nedlagt – siden 1996 har over 600 private barnehager blitt lagt ned – er det nettopp på grunn av at vi ikke har hatt de nødvendige gode virkemidlene og den best mulige finansieringsmodellen for å gi nok midler og ha god nok struktur til at de private barnehagene kunne overleve. Den finansieringsmodellen som opposisjonen har lagt fram i dag, har jeg forstått, og det ble sagt også – jeg tror fra Øystein Djupedal – vil ikke være på plass før 1. august 2003. Så det blir en slags utsettelse på mer enn et halvt år. Det er vel det som kanskje er den største bekymringen for de private barnehagene, som har det verst i dag.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Departementet utreder veldig gjerne en ny finansieringsmodell. Selvsagt skal vi gjøre det. Men vi er som sagt bekymret for konsekvensen av denne modellen som ligger her, når det gjelder maksimaltakst. Jeg tror på de private barnehagene når de sier de er bekymret og redde for at det blir en del nedleggelser. Noe av grunnen til dette er nettopp den usikkerheten som er skapt gjennom det forliket som foreligger. Til spørsmålet om å utrede dette tidligere: Vi skal jobbe så fort vi kan i departementet. Men vi er faktisk avhengige av flere avklaringer enn det vi har fått i løpet av debatten her i dag. For alternativet til så få avklaringer er at vi må utrede desto flere mulige løsninger, slik at vi har noe å velge i når vi kommer tilbake til Stortinget. Jeg håper at representanten Giske i hvert fall tror meg på mitt ord når jeg sier at jeg fremdeles har en rekke spørsmål. Når det gjelder kommuneproposisjonen, stod det listet opp mange virkemidler fra Regjeringen, både diskusjoner knyttet til lovfestet plikt, en ny finansieringsmodell, som jeg har vært inne på flere ganger, og også en del andre virkemidler. Og jeg trenger vel ikke fra denne talerstol å gjengi dem, dem kjenner representanten Giske utmerket godt. Men det som var det viktigste med kommuneproposisjonen, var at den også skisserte ulike muligheter og alternativer på noen områder, nettopp fordi at også Regjeringen ønsket å få til et bredt forlik. Det var også en invitasjon til Stortinget der vi synliggjorde at vi ikke var fastlåst på noen måte, vi var åpne for å diskutere ulike virkemidler, ja, faktisk alle virkemidler som ville komme fram i forhandlingene.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Eg er einig i at vi skal vere ærlege, men når representanten Solberg seier at vi har handsama denne løyvinga annleis enn mange andre saker vi har handsama, så kan det vere rett. Men kvifor? Til dømes har saka om Operaen vore til handsaming her ei rekkje gonger, der ligg det føre analysar og gjennomarbeidde planar, og den er teken inn i ein heilskap i Regjeringa sitt budsjett. Eg kan minne representanten Solberg om at det faktisk har vore ein god del gonger her då både finansministrar og parlamentariske leiarar frå den dåverande arbeidarpartiregjeringa, og den førre arbeidarpartiregjering osb., har forklart at ein må sjå ting i ein heilskap. Det er merkeleg at akkurat no så skal ein ikkje gjere det. Så til den gjentekne påstanden om at regjeringspartia ikkje ville vere med. Det er blank løgn. Vi ville vere med, men på to punkt skildest synspunkta. Det eine var at vi stod ved alt vi sa i valkampen, men vi sa at vi ikkje greidde ei så rask opptrapping som det som dei tre partia, som hadde begynt arbeidet, ville. Og så var det eit punkt til: Vi sa at vi var villige til å gå for eit prinsipp om eit tak, men då ville vi ha utgreidd kva slags modellar ein skulle bruke, før det skulle innførast. Og så vart det sagt seinast no frå representanten Faldet at vi ikkje var villige til å gå inn for stimuleringstilskot. Jo, vi var villige til å gå inn for stimuleringstilskot. Det er difor ikkje rett det som er sagt her. Det er sant at vi hadde eit anna beløp det fyrste året, men vi sa at korrigert for årleg utgreiing om kva som er full behovsdekking, skal behovet verte dekt i løpet av stortingsperioden. Det var likt med det som vart sagt i valkampen. Difor har ikkje Kristeleg Folkeparti gått vekk frå eit einaste løfte, men på to punkt skilde vi lag: Vi ynskte likevel å fortsetje å forhandle, men det vart gjeve beskjed om at dersom ikkje vi òg ville gå for dei to punkta som eg har nemnt her, altså makstaks utan utgreiing, og gå med på eit større beløp fyrste året og ikkje dele det ut over fleire år, så ville ein ikkje. Og då er det grunn til å minne om at akkurat Arbeidarpartiet innanfor forsvarsforliket har gått for 118 milliardar totalt sett, men fyrste året skulle ein utsetje heile milliarden. Det er merkeleg at vi ikkje kunne utsetje litt i forhold til løyvingar fyrste året når det gjaldt barnehageforliket.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Fyrst til presidenten si påpeiking av at det var sterk kost. Det er eg einig i. Men samstundes, når skuldingane er at vi gav løfte vi ikkje hadde tenkt å oppfylle, så må eg seie at skuldingane er slik at når vi faktisk hadde tenkt å oppfylle dei, kan ikkje eg sjå nokon annan definisjon på den påstanden enn at det er blank løgn. Men eg kan godt omformulere det og seie at då tek iallfall dei som har kome med dei skuldingane, grundig feil om kva vi hadde tenkt. Så til kor mykje vi hadde tenkt å leggje inn. Vi hadde i løpet av fireårsperioden tenkt å leggje inn nøyaktig så mykje som var nødvendig for å få full barnehagedekning. Regjeringspartia hadde tenkt å begynne lågare enn dei andre forhandlingspartia, men korrigert for ei utgreiing kvart år om kor høgt vi trong gå for å nå full dekning i løpet av perioden, skulle vi oppfylle det vi hadde sagt før valet. Det er nemleg å gå for full barnehagedekning. Og akkurat som fleirtalspartia ikkje no veit kva denne avtalen kjem til å koste når vi er ferdig med denne perioden, kan vi heller ikkje seie det, men det vi hadde tenkt, var at vi i fellesskap skulle få full barnehagedekning. Og det står fast. Sidan eg faktisk har eit minutt igjen, og vi har vore gjennom denne runden, så vil eg uttrykkje, som statsråden tidlegare har gjort, at sjølvsagt er det no viktig for ungane og familiane si skuld at vi finn modellar som er praktikable, at vi finn gode løysingar, og at vi òg får dialog om dei løysingane. Representanten Giske spurde på slutten av debatten: Kvar er usemja? Ja, eg svara på kvar usemja var akkurat no: Det var om kor mykje vi skulle bruke fyrste året, og at vi ynskte ei utgreiing av makstakst eller eit tak før vi gjekk til vedtak. Dermed er usemja òg lagd på bordet her. Vi er til kvar tid villige til å forhandle og finne gode løysingar for å oppnå det både Kristeleg Folkeparti og andre lovde i valkampen, nemleg full barnehagedekning i løpet av denne stortingsperioden.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Eg har ikkje så veldig vanskeleg for å beklage dersom eg har uttrykt meg sterkare enn presidenten meiner det er grunn til, men då vil eg òg tru at presidenten vil finne det noko problematisk at nokon skuldar Kristeleg Folkeparti for aldri å ha tenkt å gjennomføre sine løfte. Eg kan ikkje seie det heller er direkte sakleg i forhold til det vi har snakka om no. Så skal eg da forklare kva som var meint i denne pressemeldinga. Det var følgjande: Når ein grip inn i eit års budsjett som er så nær på, på den måten som fleirtalspartia her har gjort, så har eg gjeve uttrykk for at så mykje pengar hadde ikkje vi første året. I løpet av stortingsperioden hadde vi tenkt å fullfinansiere. Derfor står den pressemeldinga ikkje i motstrid til noko anna eg har sagt her.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
President! Eg vil gjerne koma med ei stemmeforklaring.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2002-06-17:
Regjeringspartia og Framstegspartiet har ikkje støtta IV, og har sagt at desse partia vil stemma imot.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-06-17:
President! Vi skal også stemme imot.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-10-03:
På vegne av representanten Harald T. Nesvik og meg selv vil jeg fremme forslag om å be Regjeringen legge frem forslag til lov om endringer i lov 15. juni 2001 nr. 53 om erstatning ved pasientskade mv., slik at det kan gis erstatning for «tort og svie».
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-03:
Det passer jo bra å fremme dette forslaget i forkant av finansministerens fremleggelse av budsjettet. Det er et forslag som gjelder minstestandard i grunnskolen, det å sikre ressursrammene i grunnskolen. Forslaget fremmes på vegne av meg selv og Lena Jensen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-10-03:
På vegne av representantene Ursula Evje, Torbjørn Andersen, Lodve Solholm og meg selv foreslår jeg gjennomføring av systemendring i rammeverket for norsk skole for å sikre en god undervisningskvalitet.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-10-03:
På vegne av representantene Marit Arnstad, Morten Lund og meg selv vil jeg fremme forslag om at Norges Banks mandat i pengepolitikken presiseres slik at inflasjonsmålet balanseres i forhold til målet om en stabil kronekurs og hensynet til produksjon og sysselsetting. Og på vegne av Morten Lund og meg selv vil jeg fremme forslag om å endre handlingsregelen for bruk av oljepenger slik at det gis rom for økt bruk av oljepenger der dette kan redusere presset i økonomien.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-03:
Jeg har ikke noe problem med å tiltre de fleste av synspunktene fra statsråden. Det er gode synspunkter, som jeg kjenner meg godt igjen i. Som statsråden er kjent med, er det ikke lagt opp til at denne loven skal tre i kraft straks, men «fra den tid Kongen bestemmer», i praksis Regjeringen. Jeg synes det er viktig at vi får vite litt om når vi kan forvente at loven trer i kraft. Det er ikke noen kompliserte endringer, og som statsråden sa, er det ikke fremmet forslag om overgangsregler. Det handler vel i høyden om å sende ut noen skjemaer og litt informasjon. Jeg antar også at man har gjort en jobb på forhånd når det gjelder dette, i og med at det har vært klart relativt lenge hvor flertallet i denne sak ligger. Jeg håper at loven vil tre i kraft uten ugrunnet opphold, og at det kanskje kan bli en julegave til folket, eller at det kommer en gang i januar. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Hvor fort kan vi vente oss at dette i praksis er på plass?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-03:
Stortinget har tidligere vedtatt at politiske partiers inntekter skal offentliggjøres. Dette skulle i utgangspunktet gjelde de sentrale deler av organisasjonene, men det er svært viktig at også fylkes- og kommunelag omfattes av de samme reglene. I innstillingen vi har til behandling, tar derfor en samlet komite til orde for at loven skal omfatte alle organisatoriske ledd i politiske partier. Likeledes ønsker komiteen at loven definerer bidragsytere som enkeltpersoner eller juridiske personer. Det er to flertall i denne innstillingen. Fremskrittspartiet er med i begge. Ett flertall i komiteen, bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet, er av den oppfatning at det bør stilles krav om at det skal gjøres rede for alle former for bidrag av en verdi over 20 000 kr, enten det dreier seg om kontante bidrag eller ikke-kontante bidrag, som f.eks. arbeidsinnsats eller andre innsatsfaktorer som kan verdsettes til 20 000 kr eller mer. Det samme flertallet mener at denne endringen bør være mer omfattende, og at det også bør stilles krav om at bidrag fra bidragsytere som er eller som er organisatorisk tilknyttet en av arbeidslivets hovedorganisasjoner, skal det gjøres rede for og legges frem regnskap for samlet. Dette flertallet ønsker med dette å signalisere at større åpenhet er en del av en prosess for å motvirke at noen kan «kjøpe seg» politisk innflytelse gjennom bidrag som er knyttet til bestemte politiske føringer eller bestemte politiske saker. Dette flertallet har kommet frem til at en revisjon av loven krever et noe mer omfattende endringsforslag enn det som ligger i det private forslaget, og fremmer derfor de forslag som utgjør I og II i innstillingen i denne saken. Et annet flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV og Fremskrittspartiet, konstaterer at det har vært en betydelig endring av rammebetingelsene for drift av de politiske partier, og at det er lenge siden det har vært gjennomført en bred og grundig utredning av demokratiets arbeidsvilkår. Disse partiene ønsker derfor at det nå settes ned et bredt sammensatt utvalg som gjennomgår de økonomiske rammevilkårene for alle nivåer i de politiske partier. Dette fremgår av II i innstillingen. Med dette – selv om jeg har en betydelig del igjen av min taletid – legger jeg frem komiteens innstilling.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Det er bred enighet i komiteen om hovedtrekkene i proposisjonen fra Regjeringen. Arbeiderpartiet mener ikke at det er teknologien som er hovedsak i denne behandlingen. Det er ikke DNA-testing eller pater est-regel. Det er ikke gjenopptakelsesfrist eller foreldelse. Hovedsaken i behandlingen av denne lovendringen er hva som er barnets beste. Etter Arbeiderpartiets syn er det til barnets beste at man tidligst mulig får avklart hvem som er barnets far. Det er ikke i barnets interesse at det i årevis skal herske usikkerhet eller tvil om hvem som er faren. Det er ikke til barnets beste at en idømt far skal gå i årevis med den usikkerheten, eventuelt også benektelsen, som kan ligge i denne type saker. Derfor har DNA-teknologien medført en ny fordel: Vi kan med stor sikkerhet si hvem som er barnets far. På ett punkt divergerer vi fra flertallet: Vi ønsker å opprettholde en treårsfrist for tredjepersons krav om å reise en farskapssak. Den lovendringen som komiteen samstemmig slutter seg til, at den som idømmes eller påstås å være far, skal ha krav på DNA-testing, er vi fullt ut enige i. Men hva gjør vi i de tilfellene der barnet allerede har en etablert far og det kommer en tredjeperson som mener at han er barnets far og krever at saken skal tas opp? Skal den personen ubegrenset ha rett til å gripe inn i det etablerte familiemønsteret som allerede eksisterer? Skal den tredjepersonen ubegrenset ha rett til å ta opp en sak som vil bryte ned de vante mønstrene som barnet og foreldrene har? Jeg må si jeg er litt overrasket over at Kristelig Folkeparti, og også for så vidt Fremskrittspartiet, som i mange debatter og i mange foredrag framstår som familiens forsvarere, vil gi en tredjeperson den ubegrensede retten. Så kan man si at det kanskje er til barnets beste også å få avklart om den tredjepersonen er far. Etter hvert som barnet vokser opp, kan barnet selv ubegrenset be om å få den type DNA-testing. De rettighetene er fullt ut ivaretatt for barnet. Spørsmålet er hvilke rettigheter personen utenfor den etablerte far og den etablerte mor skal ha. Vi mener at det der må være en frist. Vi mener at tredjeperson må ta opp en slik sak innen barnet er tre år, ellers er vi redd for at en slik person utenfor de etablerte mønstrene kan ha en uberettiget makt. Det innebærer en uberettiget usikkerhetsfaktor for det etablerte familiemønsteret. Jeg vil ta opp forslaget fra Arbeiderpartiet. Jeg vil også utfordre de kommende talere fra Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og også Høyre: Hvorfor kan man ikke være med og støtte dette forslaget?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Statsråden og Arbeiderpartiet er enige om hovedtrekkene i det vi i dag skal vedta. Vi er enige om at en person som urettmessig er idømt et farskap, skal få full mulighet til å få avklart det med en DNA-test, også om farskapet tidligere er avsagt ved dom etter gammel teknologi. Vi er 100 pst. enige om at en eventuell far skal få samme mulighet som mor til å ta opp en farskapssak for å få klarhet i om han er far eller ikke. Der vi skiller lag, er om det fortsatt skal være slik at det i de tilfellene hvor barnet allerede har etablert en farsrelasjon, skal være en begrensing for en utenforstående tredjeperson til å få tatt opp en farskapssak. Der mener vi at man innen barnet er tre år må ta opp en slik sak. Det er ikke en absolutt grense. Vi sier også i vårt forslag at det skal være en mulighet for dette senere hvis særlige hensyn tilsier det, men det skal ikke være en automatisk rett etter at barnet er tre år. Nå hørte vi Høyres representant Afshan Rafiq si at dette kommer til å føre til at mange forhold kommer til å bryte sammen, at det kommer til å føre til mye sosial uro for barnet, men at sannheten skal fram. Det minner om et skuespill av salig Ibsen, «Vildanden», hvor sannheten skulle fram, koste hva det koste ville, også for barnet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvorfor går regjeringspartiene imot en slik begrensing på den automatiske retten? Barnet vil alltid kunne ta opp igjen saken. Hvorfor skal en person som da står utenfor, men som kan ha en mistanke om at han er far, ikke ha et press på seg til å ta opp saken når barnet er nyfødt eller så tidlig som mulig, men i stedet finne ut, etter at barnet er åtte, ti eller tolv år, at han nå vil ta opp igjen saken, eller kanskje også bare true med å ta opp igjen saken overfor moren, som kanskje ikke har fortalt sin mann om forholdet som ligger bak?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Først en saksopplysning. Det er ikke slik at alle interessenter og høringsinstanser slutter seg til dette forslaget. Tvert imot, den instansen som statsråden selv har til å passe på barnets beste, nemlig Barneombudet, advarer jo mot det som regjeringspartiene nå gjør, og støtter det som Arbeiderpartiet har i sitt forslag, at det skal ligge en begrensning for tredjeperson i forhold til hvor lenge man automatisk skal ha rett til å ta opp en farskapssak. Selvsagt er det avveininger. Det er riktig som statsråden selv sa i sitt første replikksvar, at også når mor tar opp en sak etter at barnet er tre år, eller ubegrenset, og også når den som er idømt et farskap, tar opp en sak, innebærer det sosiale konsekvenser for barnet. Men der har vi avveid og funnet at det er sterke grunner for at den muligheten skal ligge der, særlig for den far som kanskje har betalt bidrag i mange år og har vært uberettiget idømt et farskap som han ønsker å få avklart med en DNA-test. Men jeg skjønner ikke hvilke avveininger som ligger til grunn for at tredjeperson skal ha en slik ubegrenset, automatisk rett til å få opp en sak også etter at den treårsfristen er gått ut, hvorfor man ikke skal ha det presset til å ta opp igjen saken før barnet er tre år. Det må jo være bra for barnet å få avklart dette så tidlig som mulig. Det må være bra for de personene som er involvert – mor, den som er far og har tatt på seg farskapet, og også barnet – at dette blir gjort tidlig. Hvilke tungtveiende hensyn er det som gjør at statsråden så iherdig forsvarer at man ikke skal ha en begrensning på tre år, selv om det også etter tre år skal finnes en ventil i lovverket for å kunne ta opp en sak dersom særlige grunner taler for det?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Jeg ber om ordet til replikk.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Først til Afshan Rafiq. Hun sier at destabilisering kan en tredjeperson forårsake uansett – men nå skal man altså få lov til å destabilisere med loven i hånd. Man trenger altså ikke denne lovendringen for at mor og den etablerte far og det barn som føler seg destabilisert, kan få avklart om tredjeperson er far eller ikke, for de tre personene har, også med Arbeiderpartiets forslag, en ubegrenset rett til å ta opp igjen den type DNA-testing. Men det Afshan Rafiq og Høyre ønsker, er også å gi en tredjeperson muligheten til ikke bare å spre ord om hvorvidt man er far eller ikke, men også å ha loven i hånd når man går løs på å destabilisere et etablert familieforhold. At det er en fordel for dem som blir destabilisert, har jeg veldig vanskelig for å se. Så til Per Sandberg. Det er jo ikke riktig det Per Sandberg sier. Han framstiller Arbeiderpartiets forslag som om de som sitter på galleriet, eller de som sitter rundt i landet, og som har vært urettmessig idømt et farskap i mange år, nå ikke skal få muligheten til å ta opp igjen saken med Arbeiderpartiets forslag. Det er feil. Det er også slik at den som mener at man er far, med Arbeiderpartiets forslag også etter tre år har en mulighet til å få tatt opp saken. Så når det gjelder historien til Per Sandberg, om en som etter 18 år får bekreftet at han er far til denne jenta, vil en også med Arbeiderpartiets forslag ha en slik mulighet. Det vi mener, er at det ikke skal være en automatisk rett for noen som har gått i tre år, sju år eller ti år og ventet, til å få tatt det opp. Jeg går ut fra at også i dette tilfellet var man innenfor treårsfristen med å ta opp saken, slik at dette hadde vært dekt opp med det forslaget som Arbeiderpartiet har fremmet. Jeg skjønner ikke hva som er drivkraften i avveiningen til statsråden. Ikke kan det være barnets rettigheter, for barnet har altså full mulighet også med Arbeiderpartiets forslag til å ta opp igjen en sak når som helst. Ikke kan det være mors rett, for mor har jo da full mulighet til å ta det opp. Ikke kan det være den etablerte fars rett, for han har også full mulighet, og heller ikke kan det være tredjepersons rett til å få avklart dette, for den personen har også mulighet innen tre år til ubegrenset å ta opp en farskapssak. Men hvorfor skal man ha en rettighet utover de tre årene og vente ubegrenset til man bestemmer seg for om man vil ta opp farskapssak eller ikke? Måtte det ikke være i barnets beste interesse at det ble avklart så tidlig som mulig både for den som da mener at man er far og ønsker å få etablert farskapet, og for den som i dette tilfellet er barnet? Jeg kan ikke fatte og begripe at man mener at man ikke skal ha en slik begrensning, uansett om man er familiens forsvarer eller ikke. Men ut fra at man er barnets forsvarer, burde man være med på et slikt forslag som Arbeiderpartiet fremmer.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Det hadde jo vært en fordel både for debattens saklige innhold og lengde at man forholdt seg til andre partiers forslag slik de var, og ikke framla dem på en annen måte. Vi opprettholder jo f.eks. ikke treårsregelen i forhold til dem som urettmessig har vært idømt et farskap som de har betalt på i 15-18 år uten å ha fått mulighet til å ta opp saken igjen. Vi gir nå mulighet til far, likestilt med mor, når et barn kommer til verden, til å få fastsette hvem som er faren ut fra en DNA-test. Dette er vesentlige endringer, og det trenger ikke Sandberg stå her og late som om det ikke er. Det er jo det Per Sandberg har stått på talerstolen her gang etter gang i tidligere sesjoner og kjempet for. Det har han fått gjennomslag for, også med Arbeiderpartiets stemmer. Den eneste forskjellen er spørsmålet om tredjeperson skal ha en ubegrenset rett også utover tre år til å ta opp en sak. Hvorfor skal man ikke ha det presset på seg, og det kravet på seg, at man tar opp saken før det har gått tre år? En mulighet for å ta dette opp etterpå, vil etter mitt syn nettopp være hvis man fra barnet var født, hele tiden har hevdet at man var far til barnet og aldri fått avklart det med en DNA-test.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Det var komitelederens innlegg som fikk meg til å ta en treminutter. For det første om hemmelighold er avhengig av 10 000 eller 20 000 kr: Nei, hvis jeg er blitt oppfattet slik på Nettavisen, så er det feil. Det er klart at det er positivt at regjeringspartiene også går inn for at vi skal ha full åpenhet om 20 000 kr. Det er jo riktig som Magnar Lund Bergo sier, at det blir mer åpenhet om man setter grensen på 10 000, for da inkluderer man også åpenhet om alle bidragene mellom 10 000 og 20 000, så logikken er ganske klar her. Men det er ikke det som er det fundamentale kjernepunktet i forhold til åpenhet. For det andre: Komitelederen sa at Arbeiderpartiets forslag var «skreddersydd for Arbeiderpartiet». Det er feil i forhold til det som komitelederen insinuerte om at tilskudd fra ulike organisasjoner ikke skulle være inkludert. I vårt forslag til vedtak til lov står det i § 2 punkt 5 at regnskap over inntekter skal inneholde opplysninger om følgende inntektstyper: «Tilskudd fra institusjoner, organisasjoner, foreninger og sammenslutninger, samt fra stiftelser og fonds.» Det at ikke fagforeningstilskudd f.eks. skulle være inkludert, er rett og slett feil. Det skal være åpenhet – selvsagt – om det også. Men så må jeg også si at er det noe det er ganske god åpenhet om, er det vel Arbeiderpartiets samarbeid med fagbevegelsen. Nå er det slik at vi ikke akkurat skjemmes over at flertallet i organisasjoner som har mange hundre tusen medlemmer, anbefaler at Arbeiderpartiet styrer landet, det er ikke akkurat noe vi prøver å stikke under stol. Men i den grad vi ikke lykkes med å få det samarbeidet fram, sørger gjerne Høyre eller andre partier for å få det fram. Det er ikke akkurat noen hemmelighet. Så til det som kanskje er sakens kjerne. Når komitelederen sier at det er alvorlig at dette får tilbakevirkende kraft, betyr det at det ikke skal være åpenhet for 2002 når vårt forslag blir nedstemt. For det er jo det vårt forslag innebærer: Hvis det som vi foreslår, blir vedtatt, vil også lokalleddene til partiene få en forpliktelse til å ha åpenhet om de tilskuddene man har fått i 2002. Komitelederen kan ikke både stå og si at Høyre er de som nå kjemper for mest åpenhet, og gå imot et forslag som vil gi åpenhet allerede fra i år. Jeg tror kanskje det var katten som slapp ut av sekken her, og at man ikke ønsker den åpenheten i 2002. Hvis man hadde ønsket det allerede nå, kunne man stemt for Arbeiderpartiets lovendring. Det ville ikke vært til hinder for at man kunne gått videre med mer omfattende endringer, tvert imot skriver vi i våre merknader at vi støtter mer omfattende endringer i framtiden. Men vi hadde kunnet få tettet dette hullet allerede nå. Mitt spørsmål til komitelederen blir: Vil Høyre nå oppfordre alle sine lokalledd til også i 2002, selv om det ikke blir en endring i loven, å offentliggjøre de bidrag man har fått som omfattes av loven for sentralleddet?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-03:
Jeg er glad for komitelederens oppfordring om at også Høyres lokalledd bør offentliggjøre den typen gaver. Hele saken hadde jo sitt utspring i en diskusjon i Oslo, hvor Oslo Høyre kjempet med nebb og klør mot å offentliggjøre den type gaver. Jeg forstår at man har snudd, og jeg håper det også vil være gjeldende for andre lokalledd der den diskusjonen eventuelt skulle oppstå. Vi trenger den offentligheten som dette innebærer. Arbeiderpartiet er åpent for den type erklæringer som Høyre etterlyser, også når det gjelder den type ikke-økonomiske gaver. Men Høyre ber jo bare Regjeringen om å gå videre med dette og utrede. Vi kommer nå med et helt konkret forslag, som kunne ha vært vedtatt her i kveld, for å få større åpenhet. Det er jo ingen motstrid her. Og særlig er jeg skuffet over Venstre, som skal ha all ære for at de var pådriver for den loven som kom i 1998 – det skal Venstre ha, de kjempet for den. Her har man anledning til å tette et åpenbart hull i det som ble vedtatt i 1988, og i tillegg få satt ned et utvalg som skulle gå gjennom dette på bred basis, og det synes jeg er synd at Venstre ikke kan være med og støtte.
Afshan Rafiq (Høyre), 2002-12-03:
Til representanten Giske: Vi synes det er viktig at sannheten kommer frem, fordi i dag er det faktisk slik at hvem som helst kan destabilisere et hvilket som helst ekteskap eller samboerskap ved å sette frem påstand om at han er far til barnet i forholdet. Vi synes i motsetning til Arbeiderpartiet at en tredjemann ikke bare skal få destabilisere andres parforhold, men også må ta konsekvensene av en slik påstand ved å få reise saken, slik at det blir klarhet og visshet rundt farskapet, til fordel for alle de involverte partene. Vi vil ha slutt på at tredjemann over lang tid kan få lov til å ødelegge andres familieforhold uten at det bringes på det rene hva som egentlig er sannheten. Sannheten er viktig, ikke bare for sannhetens skyld, men den er også viktig for de involverte partene.
Afshan Rafiq (Høyre), 2002-12-03:
Barne- og familiedepartementet foreslår i denne odelstingsproposisjonen endring i lov 8. mars 2002 nr. 4 om barnetrygd. Endringen gjelder overgangsbestemmelsen i § 26 nr. 3, som omhandler barnetrygdmidler som er oppspart etter reglene i forskrift 13. september 1977 nr. 1 om hvem som skal ha rett til barnetrygd for barn som ikke blir oppfostret hos foreldrene sine eller hos adoptivforeldre. Denne nye loven innebærer materiell endring når det gjelder rett til og disponering av barnetrygd for barn i fosterhjem og institusjoner. Etter den nye loven skal barnetrygd også for disse barna brukes til løpende forsørgelse i henhold til intensjonene bak barnetrygdordningen. Dette betyr at samme regler for utbetaling og disponering av barnetrygd skal gjelde for barn i fosterhjem og barnevernsinstitusjoner som for barn ellers. I tidligere regelverk ble det lagt opp til at barnetrygden for fosterbarn og barn i institusjon skulle nyttes til ekstraordinære utlegg og til oppsparing på egen konto. De oppsparte midlene var ment å komme barnet til nytte senere, f.eks. til utdanning. Stortingets flertall sluttet seg til forslaget om endringer i regelverket på dette punktet, jf. Innst. O. nr. 24 for 2001-2002. § 26 nr. 3 i den nye loven er en overgangsbestemmelse og regulerer hvem som skal få overført de barnetrygdmidlene som er oppspart på det tidspunkt loven trer i kraft. Bestemmelsen, slik den var formulert, kunne få uheldige utslag for barn som var under barnevernets omsorg. Begrunnelsen var at allerede oppsparte midler som var ment å komme barnet til nytte senere, kunne betales til foreldre som ikke ble ansett skikket til å ha omsorg for barnet. For å hindre dette foreslår Barne- og familiedepartementet i denne odelstingsproposisjonen å endre overgangsbestemmelsen i § 26 nr. 3, slik at oppsparte barnetrygdmidler skal overføres til barnet dersom det har fylt 18 år, eller til barnets verge. Dersom barnet er under barnevernets omsorg, skal pengene settes på sperret konto og overføres til barnet når det fyller 18 år. Dersom vedtak om omsorgsovertakelse blir opphevet før barnet fyller 18 år, overføres de oppsparte midlene til vergen. Dersom barnet blir tilbakeført til sine biologiske foreldre før det fyller 18 år, skal oppspart barnetrygd overføres til foreldre dersom en kan regne med at midlene blir forvaltet på en forsvarlig måte. Komiteens flertall vil understreke at formålet med barnetrygden er å bidra til å dekke utgifter til forsørgelse av barn. Det er derfor viktig at retten til og disponeringen av barnetrygd skal gjelde for barn i fosterhjem og barnevernsinstitusjoner, som for barn ellers. I den forbindelse er det viktig at den omsorgsperson – barnevernsinstitusjon eller fosterhjem – som har barnet boende fast hos seg, skal ha rett til å få utbetalt og disponere den månedlige barnetrygden, til barnets beste. De midlene som ved den nye lovens ikrafttredelse er oppspart, skal ikke kunne brukes verken av fosterhjem eller institusjon, men stå på sperret konto til barnet fyller 18 år. Med dette slutter komiteen seg til Regjeringens endringsforslag. SV og Fremskrittspartiet har et tilleggsforslag, som SV vil fremsette.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
Jeg vil bare presisere at barnets beste og barnets rettigheter skal ivaretas. Hvis man har levd sammen med sosial far i mange år – man kan være 10, 15 år når det blir oppdaget at man har en annen biologisk far, jeg kjenner utallige eksempler hvor far ikke er far etter 15 år, og hvor man da får en ny far – er dette komplisert. Ingen i denne sal eller utenfor denne sal tror at dette ikke er komplisert. SV, som fremmet forslag i denne fellesmerknaden, mener at barnet skal ivaretas, og at domstolen må avgjøre. Det er akkurat det samme som skjer når et barn blir tatt bort fra sine foreldre og bor borte i et fosterhjem i 10–15 år. Vi mener at dette bør sidestilles, ikke for å frarøve biologisk far hans rettigheter, men for å ivareta barnets rettigheter. Det er barnet som må bestemme om han eller hun vil flytte eller ha samvær med sin biologiske far – og vi ønsker å nedtone det biologiske noe. Har man vært sosial far i 15 år, er det ganske viktig, både for far og for barnet. Når det gjelder vår merknad, vil jeg igjen presisere at barnet kan alltid reise sak. Barnets rettigheter er ivaretatt. Det vi sier, og det som skjer ved denne endringen i loven, er jo at mor og far og tredjeperson nå får like rettigheter. Det er likestilling mellom kvinnen og mannen som nå ivaretas i stor grad ved denne lovendringen. Det mener vi er viktig. Men vi har altså lagt inn denne merknaden at lovendringen ikke skal ha tilbakevirkende kraft. Det er ofte at lovendringer ikke har det.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
Det har siden vi behandlet dette lovendringsforslaget skjedd ganske mye. Det har kommet mange avsløringer om barnevernsinstitusjoner som fungerer altfor dårlig, men som har millionoverskudd. Og her er det snakk om en ekstra statlig finansiering som går rett inn i driften til disse barnevernsinstitusjonene. Vi har ingen godkjenningsordning på plass, vi har heller ikke tilsynsbesøk på plass, den fylkeskommunale økonomien er kjempedårlig, og vi ser jo nå at det kommer inn rapporter fra flere fylkesmenn som forteller at de ikke greier tilsynsfunksjonen. Kan statsråden forsvare at disse midlene nå går uavgrenset inn i barnevernsinstitusjoner som ikke er kontrollert, og som ikke er godkjent? Jeg mener at det er å stjele fra disse barna.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-03:
SV er fullstendig klar over at det vi foreslår nå, er en reversering av loven. Vi fremmet ikke det forslaget da vi behandlet lovendringen, men vi stemte mot lovendringen sammen med Fremskrittspartiet. Det som er kommet fram i ettertid, mener vi er så alvorlig at Stortinget bør tenke på dette én gang til. Det er fordi dette med millionoverskudd har kommet fram. Det staten nå gjør, er jo å gå inn og tilleggsfinansiere barnevernsinstitusjoner som ikke fungerer slik de skal. Det er på en måte det jeg spør statsråden om. Syns hun det er greit at vi nå går inn og finansierer dette over statsbudsjettet, en tilleggsfinansiering til barnevernsinstitusjoner som ikke er godkjent, og som det heller ikke føres tilsyn med? Når statsråden snakker om tilsynsfunksjonen til fylkesmannen: Det som kanskje er det alvorligste, er at man ikke har tilsyn nok i barnevernsinstitusjoner. Men det er jo også slik at tilsynet med det kommunale barnevernet ikke blir ivaretatt, for det har man ikke ressurser til. Så det er noe vi også må se på når vi skal behandle dette over jul. Jeg vil bare spørre: Er det rimelig at man tar disse pengene fra disse barna? Statsråden sier jo også at dette ikke skal gjelde etter fylte 18 år. Men det er jo ganske mange andre barn i dette landet som har foreldre som har mulighet for å sette disse pengene på bok. De barna får en startkapital, mens disse barna, som ikke har et nettverk, blir fratatt den muligheten. Og de blir fratatt også bunaden og sykkelen når dette månedlig skal gå til drift i en barnevernsinstitusjon.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-12-03:
Som representant for Senterpartiet har jeg ikke behov for å holde noe langt innlegg i denne saken. Senterpartiet er enig med komiteflertallet og støtter i hovedsak Regjeringens forslag til lovendring. Vi har merket oss at høringsinstansene også i stor grad gav sin støtte til disse endringene og føler at vi er med på en lovendring som har bred støtte i befolkningen. Begrepet «til barnets beste» er mye brukt i forarbeidet til saken, og hensynet til barnets behov for å kjenne sitt biologiske opphav så tidlig som mulig er det viktigste argument for lovendringen – dette i tråd med FNs barnekonvensjon. Dagens lov hemmer muligheten til å rette opp feil der personer er blitt idømt farskap, eller har erkjent farskap, men hvor det i ettertid har vist seg at personen ikke er barnets biologiske far. Slike feil kan nå rettes opp, slik at familier kan få visshet om biologisk farskap. Kjennskap til biologisk opphav har stor følelsesmessig betydning for enkeltmennesket og etter hvert også større medisinsk betydning. Det er også en stor påkjenning for en mann å være juridisk far til et barn han betviler er hans, uten mulighet til å få farskapet avklart med sikkerhet. Det er opplagt også en vanskelig situasjon preget av savn og fortvilelse for en mann å være avhengig av de juridiske foreldrenes samtykke for å få avklart om han er far til barnet eller ikke. Dette rettes nå opp. Dette var alt jeg hadde behov for å si i denne saken. Og som sagt, Senterpartiet ser disse lovendringene som betydelige forbedringer og støtter forslaget.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-12-03:
Senterpartiet er glad for det initiativ som Jens Stoltenberg og Hill-Marta Solberg har tatt gjennom dette Dokument nr. 8-forslaget, og står sammen med Arbeiderpartiet om de forslagene som legges fram for Stortinget. For Senterpartiet er det viktig å kunne bidra til gode rammebetingelser for politisk arbeid, og til at finansieringen av slikt arbeid foregår i full åpenhet. Derfor er vi glade for at en samlet komite slutter seg til forslagsstillernes intensjon om større åpenhet omkring de politiske partiers inntekter og derved ønske om endring i loven. Vi er også glade for at en samlet komite uttaler at en ny lov skal omfatte alle organisatoriske ledd av de politiske partiene. Senterpartiet er også glad for å tilhøre et flertall som gjennom vedtaket i Stortinget i dag ber Regjeringen oppnevne et bredt sammensatt utvalg som på brei basis skal drøfte finansiering av demokratiet, herunder de politiske partiers og folkevalgte gruppers virksomhet. Jeg har selv fungert som lokallagsleder og er i dag fylkesleder og vararepresentant til sentralstyret i det partiet jeg representerer. Derfor vet jeg av egen erfaring at en akseptabel økonomi er nødvendig for å kunne opprettholde viktige demokratiske prosesser og den folkelige og brede innflytelse gjennom de politiske partiene. Akseptabel økonomi og full åpenhet om finansieringen av demokratiet er som sagt viktig for oss. Tillit til at vedtak blir fattet uten økonomiske bindinger og uten at avtaler påvirker utfallet, er helt nødvendig for å opprettholde bred tillit og forståelse for politisk arbeid. Derfor ser vi med forventning fram til at dette arbeidet kan komme i gang, og ikke minst til virkninger av et forhåpentligvis vellykket utvalgsarbeid. På denne bakgrunn ønsker jeg å uttrykke skuffelse over at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet ikke ser at deler av dette arbeidet haster, og i dag velger å gå imot forslaget fra Arbeiderpartiet om å endre loven gjennom vedtak her i dag. Senterpartiet, derimot, støtter Arbeiderpartiets forslag.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-12-03:
Jeg må faktisk innrømme at jeg synes det er relativt mye støy i en sak der det er stor grad av enighet. Det viktigste for alle her i dag er å få åpenhet i hele organisasjonen, og det er det enighet om. Når det gjelder Arbeiderpartiets forslag, som vi støtter, er Arbeiderpartiet i stand til å forsvare det selv. Jeg har hele tiden valgt å tro på det som står i § 2 punkt 5, og det som nå er referert av Trond Giske. Jeg velger å tro på at det er Arbeiderpartiets intensjon. Beløpet er uvesentlig, sier representanten fra Venstre. Jeg er faktisk ikke enig i det. I små lag, i små lokalparti, er 10 000 kr et relativt stort beløp. Beløpets størrelse og tidsaspektet er hovedargumentet for Senterpartiet for å støtte Arbeiderpartiets forslag.