Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
Det har ofte vært påpekt at Stortingets debatter lider under mangelen på bred deltagelse. Eller satt litt mer på spissen: Det har vært hevdet at de fleste debatter i denne sal egentlig er komitemøter som avholdes i stortingssalen, til forskjell fra på komiterommet. Det henger jo sammen med spesialiseringen av politikken, og at det mer og mer blir fagkomiteenes privilegium å gå så dypt inn i sakene at de har grunnlag for å delta i plenumsdebattene i Stortinget. Når det gjelder grunnlovsforslag, burde det være annerledes. For selv om vi med dagens komiteinndeling har en egen fagkomite som heter kontroll- og konstitusjonskomiteen – tidligere lå dette med konstitusjonelle spørsmål under utenrikskomiteen, som kjent – er det helt soleklart at så grunnleggende spørsmål som det å endre konstitusjonen burde engasjere hele stortinget, på tvers av fagkomiteer. Derfor ser jeg det som en utfordring så langt som mulig å ta del i debattene om grunnlovsforslag. Representanten Hagen anstrengte seg sterkt for å appellere i retning av å samle det tilstrekkelige 2/3 flertall – hvis jeg forstod ham riktig – med den begrunnelse at det foreligger en enestående anledning som kanskje aldri kommer tilbake i historien. Han nærmet seg retorisk til innledningsreplikken i Johan Herman Wessels Kierlighed uden Strømper: «Du aldrig bliver gift, hvis det i Dag ei skeer!» Jeg må si jeg savner logikken i det. Hvis alliansen mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ikke er en konjunkturbestemt, taktisk allianse akkurat i øyeblikket, vil jo de to partiene stå fullkomment fritt til å fremme forslaget på ny i neste periode og eventuelt forsøke å få andre med på det. Så jeg tror at akkurat det momentet kan man trygt se bort ifra. Spørsmålet om oppløsningsrett har hvert eneste storting vært nødt til å forholde seg til i ganske lang tid, og man kan vel regne med at hvis det ikke blir grunnlovsmessig flertall for å innføre oppløsningsrett i dag, så vil det med inntil visshet grensende sannsynlighet bli fremmet på ny i neste stortingsperiode. Jeg tror altså at man helt klart skal se bort ifra den type appeller og argumenter og diskutere sakens innhold. Det mest interessante i debattforløpet hittil er at representanten Svein Roald Hansen, som representerer det ene av de tre nåværende regjeringspartier, hadde den stikk motsatte virkelighetsbeskrivelse av forholdet mellom regjering og storting enn det Inge Ryan, parlamentarisk leder for det ene av de andre to regjeringspartiene, hadde. Det anser jeg som meget interessant, for det viser at retorikken omkring flertallsparlamentarisme og mindretallsparlamentarisme langt på vei er egnet til utviske de egentlig interessante problemstillingene. Man kan hevde at mindretallsparlamentarisme er et selvmotsigende begrep, og rent formelt betraktet er det selvfølgelig det, for parlamentarismens innhold er jo at ingen regjering kan styre dette land på tvers av stortingsflertallet. Men realiteten er vel at forskjellen koker ned til spørsmålet hvorvidt det finnes en permanent flertallskonstellasjon bak en regjering i Stortinget, eller bare en fra sak til sak-flertallskonstellasjon. For et flertall vil det måtte være uansett. Det finnes bare flertallsparlamentarisme, men den finnes i to forskjellige utgaver. Så er det vel riktig å minne om at i norsk politisk historie har mindretallsregjeringer vært regelen og flertallsregjeringer vært unntaket. På det punkt adskiller Norge seg fra de aller fleste andre land som har parlamentarisme som system. Jeg la merke til at representanten Hansen la vekt på de negative sidene ved mindretallsregjeringer ved å vise konkret til Arbeiderpartiets erfaringer med å sitte med regjeringsansvar i mindretall. Han gjorde ikke noe forsøk på å gjennomføre en mer omfattende vurdering, og jeg går ut ifra at han med Arbeiderpartiets negative erfaringer egentlig mente å vise til to konkrete tilfeller, nemlig den første Stoltenberg-regjeringen og regjeringen Jagland. Da har man glemt at Gro Harlem Brundtland med sine regjeringer også styrte i mindretallsposisjon. Men den gang hadde Arbeiderpartiet åpenbart ikke store problemer med det og høstet ikke negative erfaringer av det – muligens fordi den daværende statsminister opptrådte med så vidt stor sikkerhet at man glemte at hun ikke hadde noe flertall bak seg; hun regjerte som om hun hadde det. En så stor selvtillit hadde åpenbart ikke de to etterfølgende statsministere fra Arbeiderpartiet. Poenget med dette er å advare litt mot å gjøre tilfeldig utvalgte erfaringseksempler til grunnlag for å endre system. Som grunnlag for å endre system bør man forsøke å ta med et helhetlig bilde, hvor man evaluerer sterke og svake sider både ved regjeringer med et permanent flertall bak seg i Stortinget og regjeringer uten et permanent flertall bak seg i Stortinget. Da er nok jeg tilbøyelig til å være enig med representanten Sponheim i at de erfaringer vi har gjort med den nåværende flertallsregjering, ikke er egnet til å styrke tiltroen til den retorikken som går ut på at bare det er et nominelt flertall bak regjeringen i Stortinget, så får man forutsigbarhet, så får man langsiktighet, så får man stabilitet, så får man beslutningsdyktighet. Det er ingenting i erfaringene de to siste årene som bekrefter dette. Derimot er det svært mange eksempler på det motsatte. Det er helt åpenbart for meg at ingen mindretallsregjering ville ha kunnet tillate seg å håndtere en sak som flykjøpsaken på den måten som denne regjering har gjort, nemlig å la den versere for vind og vær med våpengny fra regjeringspartienes interne krigføring med hverandre gjennom mediene uke ut og uke inn før Stortinget i det hele tatt kommer i berøring med saken. Og deretter legger man den på Stortingets bord med en forventning om at Stortinget skal ta standpunkt så å si på øyeblikket. Nå kan jeg oppdatere representanten Sponheim når det gjelder løsningen av den saken, for Presidentskapet har faktisk tatt standpunkt i møte i dag. Det blir en ukes utsettelse av Stortingets arbeidsøkt i denne vårsesjonen, simpelthen fordi det er den eneste mulige måten å få til en henimot forsvarlig saksbehandling på i Stortinget, når Regjeringen bruker så lang tid på å føre forhandlinger med seg selv, i full offentlighet, før den i det hele tatt kommer til Stortinget. Jeg tror fordelen med de erfaringer vi har høstet de siste to år, er at det vil bli svært mye vanskeligere i fremtiden å gå ut til norske velgere og love at flertallskonstellasjoner automatisk gir sterke regjeringer. Det står simpelthen ikke til troende. Da må man innføre nok en distinksjon, nemlig distinksjonen mellom ekte flertallsregjeringer og syntetiske flertallsregjeringer, dvs. flertall som bygger på en så høy grad av politisk enighet og fellesskap mellom de deltakende partier at man kan regne med at de utgjør en politisk enhet, og flertallskonstellasjoner som egentlig er stablet på bena i strid med politikkens innholdslovmessigheter, og hvor de deltagende partier på viktige områder er på kollisjonskurs med hverandre. Etter mitt skjønn er koblingen mellom investitur og oppløsningsrett en kunstig kobling. Det finnes ingen saklig tvingende argumenter som tilsier at de to ting hører sammen med noen form for logisk eller politisk nødvendighet. Derfor er jeg enig med representanten Foss i at hvis det nå er slik at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har gjennomgått en modningsprosess, eller en omvendelsesprosess, hvor man er innstilt på å innføre oppløsningsrett i Grunnloven, er det forbausende at man ikke i hvert fall subsidiært kan tenke seg å støtte oppløsningsretten uten at man får gjennomslag for investituren. Jeg skal ikke gå inn på alle de hypotetiske problemstillingene som har vært luftet i forbindelse med ulike regjeringsdannelser og ulike forløp av regjeringer, f.eks. i replikkvekslingen mellom representanten Hagen og representanten Foss, men bare minne om det som ligger aller nærmest i tid. For jeg tror representanten Hagen kommer i skade for å underkommunisere de uformelle sidene ved det maktspill som foregår i forbindelse med regjeringsdannelser til fordel for de formaliserte regler. Realiteten er jo at etter valget i 2001 var det representanten Hagen som innsatte den nye regjeringen. Og det var også representanten Hagen som avsatte den – gud bedre. Det gjorde han riktignok på fjernsynsskjermen, mens innsettelsen foregikk i de bakre gemakker i dette hus. Man skal ikke stille sitt lys under en skjeppe. Det er fullt mulig å delta med både en finger og en hel hånd uten at det er hjemlet i formelt regelverk. La meg også understreke at det tema vi diskuterer, reiser et enda mer generelt spørsmål, nemlig: Hvor langt er det mulig i regels form i Grunnloven å styre den politiske adferd i Stortinget? Forslaget om investitur forutsetter jo at det i prinsippet langt på vei er mulig så å si å fremskaffe en ansvarlighetskultur i Stortinget gjennom formelle regler. Jeg må si at min tiltro til det er meget begrenset. Jeg tror i likhet med representanten Foss at når det kommer til stykket og det blir alvorlige kontroverser av politisk art i forholdet mellom regjering og storting, er det ikke de formelle regler som styrer forløpet, uansett hvor detaljert man forsøker å lage dem. Jeg tror ikke at forløpet når det gjelder noen av de regjeringsdannelser man har vist til som eksempler i denne debatten, ville ha vært vesentlig annerledes om man hadde hatt investitur. Det er i tilfelle – jeg hadde nært sagt – opp til dem som har tro på investiturinstituttet, å bevise eller sannsynliggjøre at forløpet ville ha blitt vesentlig annerledes. Jeg synes det er sørgelig at det heller ikke denne gang ser ut til å bli grunnlovsmessig flertall for å innføre oppløsningsrett. Ikke fordi jeg tror at det har veldig stor praktisk betydning, men fordi jeg mener at det faktum at praktisk talt alle land med en konstitusjonell tradisjon tilsvarende vår har en eller annen form for sikkerhetsventil med tanke på å løse situasjoner hvor alt låser seg på grunn av vanskelige konstellasjoner mellom partiene, taler for at vi også bør ha det i den norske konstitusjon. Det vil være et lite bidrag til at det i gitte situasjoner etter et kabinettsspørsmål og etter at en regjering har kommet på så alvorlig kollisjonskurs med Stortinget at det ikke er grunnlag for at den kan fortsette, vil være en nødbremse som det er mulig å trekke i. La meg bare helt til sist nevne at jeg la merke til at representanten Hagen gjorde en ganske interessant innrømmelse i sitt sterke advokatur for investitur, nemlig at det er en helt åpenbar svakhet i det forslaget som Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i fellesskap står bak, nemlig det som går på terminen for stortingsperiode i forbindelse med ekstraordinære valg. Etter mitt skjønn er det i seg selv en så tungtveiende innvending at man bør stemme mot forslaget av den grunn, for det kan ikke være noen god praksis at man vedtar grunnlovsforslag som alle er enige om har en fundamental svakhet, for så eventuelt å korrigere svakheten i neste stortingsperiode. Det kan ikke være en farbar vei.