Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2004-03-04:
Interpellasjonen om karantenetid og klare kjøreregler ved overgang fra stilling i Forsvaret til forsvarsleverandørene er ikke av ny dato. For å trekke opp klare grenser i forholdet mellom embetsverket og private samfunnsinteresser la Stoltenberg-regjeringen fram St.meld. nr. 11 for 2000-2001, som ble behandlet i Stortinget 5. april 2001. Denne er dessverre ikke fulgt opp av den nåværende regjering. I et levende demokrati er institusjonene og byråkratiet det viktigste redskapet for å kunne utøve politikk. De konstitusjonelle retningslinjene i forholdet mellom politikere og byråkrater er derfor også viktige. Siden innføringen av parlamentarismen for 120 år siden, har den øverste ledelsen av embetsverket hentet sin legitimitet fra Stortinget. En sittende statsråd må kunne stole på at den kunnskap og ekspertise som tilføres den politiske ledelsen i departementet, er basert på objektivitet, habilitet og integritet. Fordi den norske forvaltningen kun har et lite element av politisk ansatte, blir dette svært viktig. Det blir viktig fordi byråkratiet ikke forlater departementet sammen med den politiske ledelsen, som det gjør i enkelte andre land. Nå har Norge generelt sett et lojalt og dyktig embetsverk, som også er en av rettsstatens viktigste pilarer. De tiltak som lå i innstillingen til St.meld. nr. 11, var ment å forhindre en uheldig utvikling, som man kunne ane konturene av. Det var derfor gledelig å registrere den gang at Stortingets behandling viste bred politisk enighet om disse spørsmålene. Det er ikke slik at utveksling av personell mellom offentlig og privat sektor bare har negative sider. En overgang mellom offentlig og privat sektor kan være problematisk. Slike personelloverganger kan igjen svekke den tillit som allmennheten har, og må ha, til de offentlige instanser som forvalter statens interesser på vegne av folket. Ett slikt problematisk område dreier seg om tilgang på sensitiv informasjon. Kunnskap som en offentlig tjenestemann har ervervet seg i sin arbeidssituasjon, kan f.eks. forrykke informasjonsnivået mellom potensielle leverandører. Komiteen som behandlet saken i 2001, så på karantenetid som et hensiktsmessig virkemiddel og bad derfor Arbeids- og administrasjonsdepartementet innføre en ordning med karenstid på tre til seks måneder. Daværende statsråd Jørgen Kosmo la også vekt på den brede tilslutningen til de prinsippene som det ble lagt opp til i innstillingen. Han la videre vekt på at om vi skulle opprettholde tilliten til det norske embetsverket, var det viktig å få fjernet det som kan være av usikkerhet. Tradisjonelt har Norge hatt få problemer med overgang fra ansettelse i det statlige embetsverk til det private næringsliv. Problemet oppstår dersom en person som skifter jobb, har adgang til informasjon som skader statsforvaltningen, eller som bidrar til at større innkjøp eller valg av produkt blir påvirket. Da Stortinget 5. april 2001 debatterte St.meld. nr. 11, ble det understreket at det hittil har vært liten gjennomtrekk av arbeidskraft i embetsverket. Men denne tendensen mente man var i ferd med å snu, og det ble påpekt at det er riktig og viktig å få en klar grenseoppgang. Et samrøre mellom offentlig byråkrati og næringsinteresser kan føre galt av sted. Forsvaret og Forsvarsdepartementet er spesielt sårbare dersom private interesser får tilgang til sensitiv eller strategisk viktig informasjon. For eksempel vil en utviklingsprosess for et produkt som Forsvaret trenger, eller en planleggingsfase for strategisk valg av forsvarsinvesteringer, måtte være gradert eller unntatt offentlighet. Hvis en person engasjert i et slikt prosjekt slutter og headhuntes til et av de konsernene som har økonomiske interesser i å få produksjon eller leveranse, vil den bedriften ha skutt gullfuglen i forhold til konkurrentene – rett og slett ved å sitte på strategisk informasjon og vite hvilke knapper det skal trykkes på. Da forsvarskomiteen i fjor behandlet organisatoriske endringer i Forsvarets logistikkorganisasjon, FLO, ble jeg som komiteleder oppringt av en person som presenterte seg med militær grad, og som sa at han nylig hadde jobbet i FLOs dataseksjon og hadde nyttig informasjon om og gode argumenter for en annen IKT-struktur enn den Regjeringen hadde lagt fram. Han kom deretter på besøk – mitt parti var så vidt jeg vet, ikke det eneste som ble besøkt – og under møtet forstod jeg at han faktisk representerte en større bedrift innenfor forsvarsindustrien. Det var vanskelig å få det ut av ham, men det viste seg til slutt. Ledelsen i denne bedriften fryktet at omorganiseringen av IKT-avdelingen kunne få negative konsekvenser for dem som leverandør av datautstyr til FLO. Fra pressen er vi gjort kjent med historien om en offiser som praktisk talt gikk direkte fra prosjektarbeid med Forsvarets helikoptre til et av de flernasjonale konsernene som konkurrerer om framtidas redningshelikopter. Henvendelsene fra profesjonelle lobbyister som ønsker å markedsføre konkrete forvarsleveranser eller spesielle produkter og produktideer overfor medlemmer av komiteen, er mange, og slik skal det selvfølgelig være. Men en påfallende stor andel av disse er offiserer eller tidligere ansatte i Forsvarsdepartementet, i Forsvaret eller i FLO. Forsvaret har nå under bygging to store investeringsprosjekter for Sjøforsvaret: fregatter og missile torpedobåter i Skjold-klassen. Store norske og utenlandske verft og industribedrifter er involvert. Til disse skal det også innfases sjømissiler og annet utstyr. Det involverer igjen en rekke underleverandørbedrifter. La meg understreke så sterkt jeg kan, at en aktiv og oppegående forsvarsindustri er en del av vår beredskap. Sikring av norske industriarbeidsplasser ved underleveranser eller gjenkjøp er en del av en aktiv næringspolitikk. Anskaffelse av forsvarsmateriell er unntatt EUs og EØS’ regler om anbud. Slik ønsker vi fortsatt at det skal være. Vi er ikke bare avhengige av forskning, utvikling og kompetanse for å være konkurransedyktige. Det betinger også at vi har evne til å unngå uheldige etiske og habilitetsmessige spekulasjoner i forhold til sammenblanding av roller. Det er allerede en opphetet debatt om framtidige forsvarsinvesteringer og ikke minst utviklingsprosessene til de enkelte produktene. Innkjøp fra en enkelt leverandør kan være svært store. Både norske og utenlandske bedrifter er involvert i ett og samme produkt – slik kommer det til å fortsette, og det kommer til å utvikle seg sterkere. Hvis vi tar det potensielle kampflykjøpet, som ligger et godt stykke fram i tid, er vi nå inne i utviklingsavtaler med to flernasjonale konserner, der vi alle ønsker at norsk industri skal involveres. Ytterligere to eller tre, bl.a. svenske, interessenter begynner faktisk å bli pågående overfor noen av oss. I tillegg har Forsvarets logistikkorganisasjon begynt med sentrale innkjøp av sivilt utstyr, alt fra kjøkkeninnredninger til medisiner, utstyr som tidligere ble kjøpt hos lokale leverandører. Behovet for klare kjøreregler er innlysende. Karantenetid for personell som går over fra Forsvaret til forsvarsleverandører, kan være ett tiltak som sikrer fortsatt tillit til de beslutninger som fattes. Jeg er kjent med at Forsvaret har noen etiske kjøreregler for anskaffelsesrelatert virksomhet. Blant annet skal det utvises særlig aktsomhet overfor leverandører som i løpet av den senere tid har tilsatt personell som de siste to år har vært ansatt i Forsvaret. At FLO nå er blitt divisjonalisert med en egen investeringsenhet, kan også hjelpe, fordi kompetansen samles ett sted. De eksemplene jeg har nevnt, og andre hendelser som de fleste av oss kjenner til, viser likevel at dagens system ikke er godt nok. Jeg vil helt konkret be statsråden vurdere karantenebestemmelser. Jeg vil til slutt vise til det statsråden selv sa i sitt svar til Carsten Dybevig i spørretimen 22. oktober i fjor, om internasjonalt samarbeid, der flere land opererer sammen om det samme utstyret. Det kan faktisk også på sikt bidra til å styrke habiliteten ved innkjøp.