Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Jeg skal ikke snakke om EU, men om EVU, etter- og videreutdanningsreformen, som komiteen legger fram sin innstilling om i dag. Jeg håper at den innstillingen som nå legges fram i tilknytning til St.meld. nr. 42 for 1997-98, vil danne et godt grunnlag for arbeidslivets parter, for utdanningsinstitusjonene, for studieforbund – for alle dem som er aktivt opptatt av nødvendigheten av etter- og videreutdanning. Vi behandler i dag innstillingen til St.meld. nr. 42, og det har etter mitt syn vært en stor prosess som få ante var mulig for få år tilbake. Stortinget vil i dag vedta retten til etter- og videreutdanning for alle, noe som fram til i dag har vært forbeholdt få grupper i samfunnet. Det vil ikke lenger bare være en rett for dem med mye utdanning fra før, men en generell rettighet for alle, uavhengig av tilknytningsform til arbeidslivet. Da arbeiderbevegelsen lanserte retten til etter- og videreutdanning for en del år tilbake, ble bevegelsen møtt med fleip og bl.a. med spørsmål om man nå skulle lovfeste retten til å gå på gitarkurs eller rosemalingskurs. Jeg trodde at perioden hvor den type uttrykk ble lansert, var lagt bak oss inntil jeg hørte stortingsrepresentant Inge Lønning for en uke siden si på TV2 at det man nå legger opp til – som han spissformulerte seg – er at rørleggeren kan bli lege over natten. Det sporet må gjerne Høyre fortsette i, men de som er aktive i samfunnet, forstår betydningen av etter- og videreutdanning. De forstår også betydningen av at Stortinget legger klare føringer både på rettigheter og nytenkning og på de mulighetene som på mange måter må lovfestes. Når vi i Norge i dag bruker ca. 50 milliarder kr på vårt utdanningssystem, og Buer-utvalget i sin tid konkluderte med at norsk næringsliv antakelig brukte et sted mellom 15 og 20 milliarder kr på etter- og videreutdanning eller kompetanseutvikling, ser man dimensjonen i det vi i dag skal legge føringer på. For Arbeiderpartiet har retten til utdanning alltid vært knyttet til fordeling. I et informasjons- og kunnskapssamfunn ligger en alvorlig trussel om urettferdig fordeling, manglende deltakelse, økende ledighet og sosiale problemer i samfunnet som helhet dersom vi ikke foretar de grep som er nødvendige for å møte nettopp kunnskapssamfunnet. Vi kan etter mitt syn om noen år, dersom vi ikke foretar de nødvendige grep og de nødvendige løft for voksne, bl.a. risikere å stå med arbeidsoppgaver vi ikke har kvalifisert arbeidskraft til, vi kan få økt ledighet fordi arbeidstakere ikke er kvalifisert til de jobbene som finnes, vi kan få økte forskjeller i samfunnet der en del av befolkningen står permanent på sidelinjen med dårlige økonomiske vilkår samt manglende mulighet for deltakelse i samfunnslivet. Det er derfor svært gledelig at det er bred politisk enighet i Stortinget om nødvendigheten av videreutdanningsreformen. Jeg har ved et par anledninger uttrykt at jeg ikke ser på den reformen vi nå gjennomfører, som en tradisjonell utdanningsreform, men heller noe i retning av en større arbeidslivsreform. Jeg skal gå inn på de enkelte områder som synliggjør akkurat den delen, men jeg har lyst til allerede i det første innlegget her å si at jeg synes stortingsmeldingen i utgangspunktet er veldig forsiktig. Men jeg er glad for at regjeringspartiene har vist vilje til å strekke seg lenger enn det Regjeringen opprinnelig har lagt til grunn, noe som jeg skal omtale nærmere i noen få punkter – det er begrenset hvilke punkter i meldingen jeg kan omtale her. La meg begynne med at komiteen enstemmig har gått inn for å lovfeste retten til grunnskole for voksne, også de som av en eller annen årsak falt ut den gangen de gikk i grunnskolen. Det er et viktig prinsipp, og det berører ca. 90 000 mennesker, ifølge meldingen – en stor del er innvandrere. Det er derfor gledelig at vi har en enstemmig innstilling nettopp bak det prinsippet, som jeg håper også legger føringer for andre rettigheter som vi ikke har fått gjennom i behandlingen av innstillingen i dag, men som det skulle være mulig å komme tilbake til senere. Videregående opplæring har for Arbeiderpartiet og SV vært en av hovedpilarene i etter- og videreutdanningsreformen. Vi hadde ønsket, og fremmer forslag om, å rettighetsfeste videregående opplæring på linje med rettighetsfestelse av grunnskolen. Vi har ikke fått flertall for det. Det som Regjeringen har lagt opp til, og som de har fått tilslutning til, er for meg bare en videreføring av dagens videregående opplæring. Jeg forstår ikke Regjeringen når den sier at den vil lovfeste fylkeskommunenes plikt til å gi tilbud om videregående opplæring. Jeg mener at den finnes allerede i dag – riktignok ved forskrift, men forskriften må ta utgangspunkt i en lovhjemmel – og jeg venter spent på statsrådens syn på den delen. Vi mener at skal de 40 pst. av den yrkesaktive befolkningen som står uten videregående opplæring, virkelig få et løft, er det nødvendig å rettighetsfeste retten til videregående opplæring. Realkompetanse er og har også for Buer-utvalget vært et av kjernepunktene i etter- og videreutdanningsreformen. Et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV sidestiller realkompetanse, med andre ord arbeidslivserfaring, med formell utdanning, og går inn for at den enkelte utdanningsinstitusjon selv får et langt større ansvar enn den har i dag – det har også Regjeringen lagt vekt på i meldingen. Jeg hadde håpet at vi kunne ha kommet fram til enstemmighet på det området. Det ble et flertall. Det er jeg svært godt fornøyd med, og det er en kjempestor utfordring for dem som nå skal ta i bruk nettopp det som realkompetanse danner grunnlaget for. Individuell rett til permisjon har også vært en av hovedpilarene i etter- og videreutdanningsreformen. Det er nå et klart flertall som sier ja til lovfesting av den individuelle retten, det er bare Høyre og Fremskrittspartiet som ikke går inn for en lovfesting. Men med med det flertallet som står bak den, skulle det være dannet et godt grunnlag bl.a. for inntektsoppgjøret 1999, slik jeg har oppfattet at partene har henstilt til Stortinget å få det på plass. Så har Arbeiderpartiet – og det kan kanskje virke vanskelig for noen å forstå, men jeg skal gi en forklaring som jeg håper folk tar innover seg – foreslått at hele etter- og videreutdanningsreformen får forankring et annet sted enn i departementet. Bakgrunnen for det er også det Buer-utvalgets flertall innstilte på, nemlig at dette er en arbeidslivsreform, det er viktig at partene er aktivt med i utviklingen av etter- og videreutdanning, det er viktig for partene at de har et eierforhold til reformen. Det er ikke slik at Arbeiderpartiet med sitt forslag vil sette departementet ut på sidelinjen, men det er viktig å få et bredere grep om voksenopplæringen enn det vi har hatt fram til i dag. Helt til slutt vil jeg ta opp de forslag som Arbeiderpartiet står bak i innstillingen.