Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Det er med voksende forundring jeg opplever Regjeringens talspersoner og posisjonens synspunkter i denne debatten. Dette er altså en sak som har versert i veldig mange år. Mange steder har den vært diskutert heftig, og Stortinget ble lovet en sak om Opplysningsvesenets fond, som har tatt tid, tatt tid og tatt tid. Hva er det som har vært så vanskelig i Justisdepartementet, og som har gjort at saken, istedenfor at vi skulle få den før jul, og så like etter jul, kom så sent? Jeg vet ikke, men jeg kan i hvert fall spekulere litt. Det politiske ønsket i departementets ledelse har vært klart, og det har vært klart hele tiden, det har ikke vært noen uenighet. Den eneste grunnen til at det kan ha tatt tid, er vel at Lovavdelingen har hatt betydelige motforestillinger, at Lovavdelingens embetsfolk faktisk har argumentert mot og kanskje frarådet Regjeringen å gå inn på den veien den altså har valgt å gå inn på. Lovavdelingen er jo ikke noe uavhengig organ. Lovavdelingen er undergitt justisminister Storbergets instrukser, og det er klart at for en embetsperson å si at jeg ikke kan undertegne det og det, er å gå veldig langt. Det kan faktisk tyde på at det er inngått et slags kompromiss mellom de mennesker som arbeider i Lovavdelingen, og som gjerne vil beholde noe av sin juridiske integritet, og statsråden og departementet om å flytte over det vanskelige problemet, om dette er i samsvar med Grunnloven eller ikke, til Stortinget. Det som står i brevet fra Lovavdelingen til Stortinget av 28. januar, er bl.a.: «Debatten både før og etter vår uttalelse 12. januar 2006 viser at det har vært og er delte meninger om hvilket vern Grunnloven § 106 gir mot at det ved forvaltningen av formuen til Opplysningsvesenets fond også tas andre hensyn enn de hensyn som er gitt en særlig beskyttelse i bestemmelsen. Stortinget bør i forbindelse med endringen i § 5 i lov 7. juni 1996 nr. 33 om Opplysningsvesenets fond gis et best mulig grunnlag for å ta konkret stilling til tolkningen av Grunnloven § 106 i forhold til den foreliggende problemstillingen.» Det som egentlig sies her, er jo at Lovavdelingen ikke har lyst til å si at det er i samsvar med Grunnloven. Den overlater det til Stortinget, og da må man vurdere flere ting når det gjelder Regjeringens ansvarsforhold. I representanten Inge Lønnings glimrende innlegg refererte han til § 10 i ansvarlighetsloven, om at man kan straffe de statsråder som «viser uforstand eller forsømmelighet i sin virksomhet» med fengsel eller bøter. Jeg vil gjerne også nevne § 7 i ansvarlighetsloven. Den lyder slik: «For handling som påtales ved Riksrett kan den ansvarlige tilpliktes å betale erstatning for den skade som er voldt.» Jeg skjønner at Svein Roald Hansen og Øystein Djupedal og deres partier har stor omsorg for Høyesterett, at vi ikke skal gi Høyesterett et oppdrag som de kanskje kan få problemer med i annen runde. Med andre ord forutsetter man at det blir en annen runde uansett. Hvis man ikke forutsetter det, er det jo ikke noe vanskelig, for da får man Høyesteretts avgjørelse i år, eller i hvert fall raskt, istedenfor om tre-fire år, og så har man spart seg for masse bryderi i mellomtiden. Nå er jo lovverket så finurlig at det er stortingsrepresentantene som må ivareta også sine regjeringsmedlemmers interesser, og kanskje man skulle vise litt omsorg for Regjeringens medlemmer, slik man har lyst til å vise overfor Høyesterett. Hvis det skulle gå slik at stortingsflertallet står på Regjeringens politikk, og vedtar det som advokatfirmaet Hjort og professor Smith mener er grunnlovsstridige lovendringer, blir det solgt en del eiendommer, og statskassen, Opplysningsvesenets fond, blir påført betydelige tap. Så går det sak for rettsapparatet, og la oss si at Høyesterett avsier kjennelse om at dette har vært grunnlovsstridig. Da er det jo selvsagt ikke noen problemer for Svein Roald Hansen og Øystein Djupedal - de kan ikke straffes. Man kan heller ikke gjøre noe annet med dem, hvis de fortsatt er stortingsrepresentanter. Men for Regjeringens medlemmer og dem som er direkte ansvarlige, hvis de ikke er i regjering - hvis de er i regjering, kan man jo hive dem ved mistillit - er altså ansvarlighetsloven på plass. Da risikerer Regjeringens nåværende medlemmer, som står bak disse vedtakene, og gjennomfører dette som er grunnlovsstridig - hvis statskassen i mellomtiden, fordi det har tatt tid, har tapt - å bli stilt til ansvar for domstolen etter både § 7 og § 10 i ansvarlighetsloven, og det kan bli betydelige økonomiske tap for regjeringsmedlemmer på dette området. Så jeg synes man skulle overveie om man ikke skulle vise litt omsorg for Regjeringens medlemmer ved ikke å sette dem i en situasjon hvor de faktisk kan bli stilt til ansvar for det som er foreslått, og som mange hevder meget sterkt er i strid med § 106 i Grunnloven. Så blir det også interessant å følge sakens videre gang, hvis en ikke da gjør det som er mest fornuftig, nemlig å vedta forslaget i dag, og da har jeg lyst til å komme med noen teoretiske synspunkter om ulike roller - formelle og uformelle. Vi har, som det har vært påtalt i andre sammenhenger, sett tendenser til en stadig sterkere kontakt mellom regjeringspartienes grupper i Stortinget og komiteene og departementene og departementenes embetsverk. Jeg synes det ville være trist hvis det i det reelle, virkelige liv blir slik at det er Justisdepartementets lovavdeling som først skriver Regjeringens juridiske betraktninger, og så er det kanskje de samme menneskene som har skrevet hva Regjeringen mener, som er behjelpelig overfor komitemedlemmer i dette hus med hva som skal stå i innstillingen. For det skal jo stå i innstillingen nettopp dette at «Stortinget bør i forbindelse med endringen i § 5 i lov» osv. ta stilling til tolkningen av Grunnloven. Jeg håper i hvert fall at det ikke er slik, som noen kanskje vil tro, at Justisdepartementets lovavdeling blir brukt som rådgiver for kirke-, utdannings- og forskningskomiteens regjeringsfraksjon når merknader skal skrives om det grunnlovsmessige. For da har man i realiteten flyttet hele makten i dette samfunnet til Lovavdelingens delvis navnløse mennesker, mens alle andre bare stoler på at de vet best. Jeg håper det ikke går slik. Når Regjeringen sier at Stortinget her må ta stilling til grunnlovsspørsmålet, vil jeg si at det er meget sjelden Regjeringen sier at Stortinget må ta stilling til om dette er i samsvar med Grunnloven. Og vi må ha gode opplysninger. Da er det jo også et spørsmål om den odelstingsproposisjonen som er til behandling i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, fyller opplysningsplikten i full rekkevidde. Man understreker selv behovet for at Stortinget skal ha et best mulig grunnlag, og så gjengir man stort sett bare sin egen lovavdelings synspunkter og ikke alt det andre. Det er kortfattet nevnt, men det er åpenbart ikke nok. Det ble vel også sagt at man forventer at stortingskomiteen går grundig inn i dette, men man har glemt at man mente at komiteen ikke skulle ha mer enn en uke eller to på seg. Men hva er det en komité kan gjøre? Man har proposisjonen, og så kan forskjellige advokatfirmaer og kanskje noen juridiske professorer alle komme med sine betenkninger. Men der var altså våre forfedre på Eidsvoll svært kloke: Hvis Stortinget som lovgivende forsamling er i tvil, så har man mulighet til å be om råd fra Høyesterett, som alle vet har det siste ordet. Når Stortinget er i tvil, skal man ikke bare ta imot råd fra professorer og godt betalte advokatfirmaer, som kan ha andre hensyn å ta enn bare juridiske, man kan spørre Høyesterett. Og da er det helt meningsløst at man i denne saken faktisk ikke gjør det, særlig når Svein Roald Hansen har gjort det helt klart at dersom det kom et klart svar fra Høyesterett, så syntes han det var utenkelig at det ikke ble fulgt. Den risikoen statsrådene tar ved å opprettholde sitt forslag, tar de med helt åpne øyne. De er grundig advart fra en rekke hold, og det er i hvert fall ikke mulig for noen statsråd senere, eventuelt i rettsapparatet, hvor de selv er tiltalt, å si at de ikke visste, at de ikke skjønte, at de ikke forstod. De er advart, og har ingen slike begrunnelser å kunne vise til når det eventuelt skjer om tre-fire år.