Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2012-02-09:
Aller først vil jeg si at alle vi som er opptatt av barnevern, nå går en spennende tid i møte. Vi venter med stor spenning på det arbeidet som statsråden nå er i gang med. Forhåpentligvis vil dette føre til at dette storting før neste valg får muligheten til å foreta mange av de nødvendige endringene som barnevernet nå står overfor, slik at vi kan få et velfungerende barnevern som gir en bedre omsorg og trygghet for utsatte barn. En stadig større andel av omsorgsovertakelsene i barnevernet skjer dessverre akutt. I perioden 1994–2004 var det en dobling i bruken av akuttvedtak, fra om lag 500 til ca. 1 000. Den kraftige økningen har ført til at like mange barn i denne perioden ble plassert med tvang etter et akuttvedtak som etter et ordinært vedtak i fylkesnemnda. Tall fra Sentralenheten for fylkesnemndene for barnevern og sosiale saker viser at det i 2010 ble behandlet 1 360 akuttplasseringer i fylkesnemndene, mot 961 planlagte omsorgsovertakelser. Dette er en økning på om lag 40 pst. Tallene for 2011 kommer den 15. februar, og det blir veldig spennende å se hva tallene viser da. Akuttvedtak forutsetter at barnevernstjenesten har vurdert at det er akutt fare for barnets liv og helse. Det er alvorlige bekymringer og meldinger som ligger til grunn når barnevernet går til det skritt å fatte et akuttvedtak. Akutte flyttinger er nesten alltid traumatiserende for barna – men også for de voksne i familien – og det bør i det lengste unngås med tanke på barnas beste. Mons Oppedals avhandling fra 2007 viser at barnevernet i gjennomsnitt har arbeidet i tre år med en familie før en akuttplassering skjer. Det betyr at barnevernet lenge har vært bekymret for barnets omsorgssituasjon og bør kjenne barna og den enkelte familiesituasjonen godt. I tråd med faglige og politiske føringer arbeider barnevernet i det lengste for å holde familien samlet. Forskning viser at når dette ikke lykkes, flyttes barnet raskt – ofte da gjennom en akuttplassering – og det er bra. Men jeg spør meg selv: Har det ikke da allerede gått for langt når så mange flyttinger må skje akutt – med tanke på alle de traumene dette påfører barnet? Kunne flyttingen ha vært gjennomført på en annen måte, slik at barnet ikke får den ekstra belastningen det er å bli flyttet så brått – ofte brutalt og med politi til stede – fra sitt eget hjem, fra institusjonen eller fosterhjemmet? Terskelen for at noe blir akutt er høy, og det skal den også være, men når en situasjon som har vært godt kjent over lengre tid, blir akutt, er ikke det så heldig. Denne utviklingen er bekymringsfull, og den blir ikke mindre bekymringsfull av at også regjeringen nå ønsker en ytterligere vridning i tiltaksbruken, til mer bruk av hjelpetiltak i hjemmet. Jeg sier ikke at dette gjelder i alle tilfellene, men mange i barnevernet forteller at terskelen kanskje er høy, og at man kunne ha grepet inn tidligere for å spare mange barn for lidelser som kunne vært unngått. Dessverre kan det mange ganger være sånn at en i det enkelte tilfellet venter i det lengste før det blir for alvorlig. Da må vi spørre oss om det er til barnets beste. I en historie jeg fikk høre om en gutt som ble hentet av barnevernsvakten i en stor norsk by for en tid tilbake, hadde politiet fått melding om husbråk. Barn og mor ble tatt med vekk. Barnevernsvakten fant i ettertid ut at familien hadde fått ulike hjelpetiltak fra barnevernet i kommunen over lengre tid. Episoden som førte til at barnevernsvakten kom inn akkurat den kvelden, var indikasjoner på at far var voldelig. Når barnevernsvakten spør gutten i den familien om hvordan han hadde det hjemme, fortalte gutten – som sant var – at han ble slått, han hadde blitt slått lenge, han hadde blitt slått så lenge at han ikke husket hvor lenge det var faren hadde slått han, og gutten lurte på hvorfor det akkurat var i kveld politiet og barnevernsvakten kom for å hente han ut, for dette hadde jo skjedd over lengre tid. Barnevernstjenesten i kommunen hadde aldri spurt eller snakket med gutten selv om hvordan han hadde det hjemme. Hadde de spurt han, hadde de kanskje fått svar, og de kunne ha satt inn andre og riktigere tiltak tidligere. Dette er bare et eksempel på hvor kompleks og sammensatt denne problemstillingen er, og den må angripes på flere måter. Men det dette viser, er at vi må legge til rette for at barnevernet i størst mulig grad må lytte til barna og lytte til ungdommene underveis i hele prosessen. Der har vi mye å hente. Barna og ungdommene må bli hørt i større grad, og det kan også være et av svarene på hvordan man unngår mange av de dramatiske og akutte vedtakene som man har sett en økning av i det siste. Ungdommene sier selv at dersom de hadde blitt hørt, kunne mange flyttinger og akuttplasseringer vært unngått. Vi har tidligere ved flere anledninger i denne salen diskutert forskningen til Berit Skauge i Trondheim om at barns stemme nærmest er fraværende i saksbehandlingen. Barnas rettigheter og rett til innflytelse og medvirkning over egen hverdag er ikke godt nok ivaretatt i dagens system. Vi er alle enige om at barnas rettigheter må styrkes, men da må det gjøres en del forbedringer i forhold til dagens system, forbedringer som kan føre til at økningen i antall akuttvedtak vi har sett den siste tiden, kanskje reduseres noe. For at vi skal foreta de riktige endringene i barnvernet, er det nødvendig med kunnskap og informasjon om hvordan barna i barnevernet faktisk har det. Hva vet vi om hvordan det enkelte barn opplever sin hverdag i barnevernet? Hva synes de om saksbehandleren sin, om fosterhjemmet, og synes de tiltakene som blir satt inn, virker? Ingen av de utredningene som har blitt gjorde den siste tiden, tar opp barnets perspektiv i særlig grad. Jeg savner mer fokus på hva som er barnas egne tanker, barnas egne opplevelser av hvordan de opplever barnevernet og sin egen hverdag. Jeg håper at statstråden i tiden framover i sitt arbeid vil løfte det perspektivet, og at også det vil være mye av grunnlaget når vi skal behandle den store barnevernssaken til neste år. Mandag denne uken kom utredningen om det biologiske prinsipp. Det blir en spennende debatt som vi må ta her i Stortinget, og som ikke blir en veldig enkel debatt. Utvalget konkluderer med at hensynet til barnets utvikling bør veie tyngre enn det biologiske prinsipp. Det vil få betydning for barnevernets arbeid og avgjørelser om hvor barnet skal bo, og om samvær, tiltak og tilbakeføring. Det nye prinsippet de foreslår, heter «utviklingsstøttende tilknytning», med begrunnelse i at kvaliteten og kontinuiteten i samspillet mellom barn og omsorgspersoner er svært avgjørende for barnets utvikling. Utvalget foreslår at det nye prinsippet skal gå foran det biologiske prinsippet, som bygger på den grunnleggende forståelsen at barn primært skal vokse opp hos sine biologiske foreldre. Det gjør debatten vi skal gå inn i, svært omfattende, men det er en helt nødvendig debatt. Jeg ser frem til at alle partiene vil gå inn i en sånn diskusjon med en konstruktiv tilnærming. Når det gjelder en del av akuttvedtakene, er det grunn til å tro at dersom barnevernet hadde gått inn tidligere i enkelte tilfeller med tyngre hjelpetiltak eller med begjæring om omsorgsovertakelse, kunne kanskje flere akuttplasseringer ha vært unngått. Undertegnede er bekymret for at mange barn tar stor skade av å leve for lenge under omsorgssvikt. Det har også reportasjer i Adresseavisen den siste tid avdekket. Regjeringen har som målsetting at bruken av hjelpetiltak i hjemmet skal økes. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at økt bruk av hjelpetiltak i hjemmet ikke medfører flere akuttplasseringer?