Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Etter vedtak i dag vil det bli et kommunalt ansvar å sørge for at personer som blir utsatt for vold i nære relasjoner, har et tilbud om vern, hjelp og oppfølging. Veien mot denne lovfestingen har en historie som likner historien til andre velferdstilbud som i dag er en del av velferdsstaten, der et behov for hjelp som ikke imøtekommes, er blitt løst gjennom frivillig innsats, og at ansvaret så overtas av fellesskapet. Det var kvinnesolidariteten som utviklet seg i feminismens kjølvann på 1970-tallet, som åpnet familiens lukkede rom og synliggjorde den tabubelagte volden i nære relasjoner. Med synliggjøringen kom motet fra voldsofrene til å søke hjelp. Krisesentrene har gjennom frivillig innsats basert på idealisme og søstersolidaritet i alle disse årene gitt hjelp til kvinner og barn som er blitt utsatt for vold. Det er en utrolig innsats som er gjort, en innsats som har betydd enormt for mange, mange kvinner. Når et flertall i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet og Venstre, nå ønsker å lovfeste kommunenes ansvar, er det for å sikre et krisesentertilbud til alle som utsettes for vold, og for å understreke fellesskapets ansvar. Innholdet i de tjenestene som nå skal sikres, er i stor utstrekning basert på de samme tilbudene som i dag gis av krisesentrene. Hele komiteen understreker betydningen av at den kompetanse og det engasjement som er utviklet i krisesentrene, blir ivaretatt og videreført. Flertallet i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet og Venstre, viser til at lovforslaget forutsetter samarbeid kommunene imellom, og at det må bli mer forpliktende enn hva tilfellet er i dag. Både en vertskommunemodell og en modell med interkommunale selskaper kan være egnet til å organisere oppgavene etter loven. Loven understreker at alle, dvs. kvinner, menn og barn som er utsatt for vold i nære relasjoner, skal sikres et krisesentertilbud. Det innebærer også at det er behov for å tilrettelegge for grupper som i dag ikke får god nok hjelp. Menn utsatt for vold er en slik gruppe. Kommunene får plikt til å sikre et tilpasset tilbud i tråd med brukernes behov, iberegnet kjønnsspesifikke behov. På denne bakgrunn støtter flertallet lovforslaget om at botilbudene til kvinner og menn skal være fysisk atskilte. Det har vært reist spørsmål om en bør ha en forskriftshjemmel som gir muligheter for å avgrense krisesentertilbudet overfor voldsutsatte uten lovlig oppholdstillatelse. Flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet og Venstre, er enig med departementet og med flertallet av høringsinstansene i at loven skal gjøres gjeldende for alle voldsutsatte som oppholder seg i riket, uavhengig av oppholdsstatus, og mener at en slik forskrift lett kan komme i strid med de menneskerettslige forpliktelser Norge har. Flertallet støtter forslaget om at de øremerkede tilskuddene skal avløses av rammefinansiering når krisesentertilbudet blir lovfestet som kommunalt ansvar, og legger til grunn at dette skjer ett år etter at loven har trådt i kraft. Ulike mindretall i komiteen ønsker ikke lovfesting av krisesentrene og ønsker en annen overgangsordning. Jeg regner med at disse mindretallene selv vil begrunne sine standpunkter.