Jan Tore Sanner (Høyre), 2009-11-26:
Da vi for ett år siden var samlet for å diskutere budsjettet for 2009, var det finanskrisen som stod på dagsordenen. Det var stort alvor i debatten, og den var preget av usikkerhet om hvordan finanskrisen ville slå inn i norsk økonomi. I dag kan vi med glede slå fast at Norge har kommet bedre igjennom finanskrisen enn det de fleste av oss fryktet. Arbeidsledigheten har steget mindre enn det prognosene viste før sommeren, og det er ventet vekst i økonomien neste år. Det har vært handlet i et godt samarbeid mellom storting, regjering og Norges Bank. Det har vært med på å bidra til at Norge har kommet bedre gjennom krisen. Samtidig er det denne høsten blitt åpenbart at Norge og norsk økonomi står overfor tre store utfordringer. Den første utfordringen er at vi kan se en sterkere todeling av økonomien, hvor skjermet sektor og offentlig sektor går godt, og hvor de som jobber der, vil oppleve stor jobbtrygghet og bedre økonomi i det året vi går inn i. På den andre siden er det mange lokalsamfunn, særlig langs kysten vår, som lever av konkurranseutsatt virksomhet, som vil oppleve usikkerhet i forhold til jobb, at mange bedrifter vil gå konkurs, og at mennesker vil miste jobben. Sjefen i Norges Bank, Svein Gjedrem, har advart mot det han kaller for hollandsk syke, en situasjon hvor skjermet sektor eser ut, og hvor konkurranseutsatt sektor bygges ned. Den andre hovedutfordringen er at utgiftsveksten er ute av kontroll. Den økonomiske politikken er ikke bærekraftig. Når vi bruker mer penger av vår felles formue i dag, betyr det mindre til morgendagen. Da må enten skattebetalerne betale mer eller mottakerne av velferd i fremtiden få mindre. Valgene blir ikke enklere av å skyve dem foran seg; de kommer til å bli tøffere. Den tredje store utfordringen er at vi ser ganske store hull i velferdssamfunnet vårt, hvor flere faller utenfor. Bak de store milliardene som utgiftene til sykelønn og uføretrygd vokser med, er det mennesker som er i ferd med å falle ut, eller som har falt ut av arbeidsmarkedet – ikke alle på grunn av sykdom, noen også på grunn av manglende kompetanse, eller fordi de ikke fikk hjelp i tide til å komme tilbake til en jobb, komme tilbake til arbeidsmarkedet. Denne utfordringen er det også mulig å gjøre noe med. Disse tre hovedutfordringene preger den politiske debatten, men er nesten fraværende i Regjeringens forslag til budsjett. I løpet av denne høsten har det blitt byttet ut både statsråder og rød-grønn retorikk. Før valget fikk vi høre av daværende finansminister Kristin Halvorsen at det skulle ikke stå på pengene, og den politiske suksessen ble i veldig stor grad målt i bevilgningenes størrelse. Nå får vi høre fra den nye finansministeren at vi må stramme inn livreima, og den nye næringsministeren sier at det kan ikke fortsette som før. Jeg er enig med Giske og med Sigbjørn Johnsen. Det er behov for en ny kurs for å trygge jobbene og skape varig velferd. Regjeringens forslag til budsjett for 2010 er for ekspansivt i en periode hvor rente- og kronekurs er på vei opp, og hvor finanskrisen fortsatt sliter i eksportbedriftene – bedrifter som har fått både høyere skatt og svekket konkurranseevne hvert år under rød-grønt styre. Det brukes for mye penger til neste år. Regjeringens egne tall viser at man langt på vei har brukt opp det økonomiske handlingsrommet frem til 2018. Det mener jeg er alvorlig, for det tiåret vi nå går inn i, jo skulle være det tiåret hvor vi virkelig skulle investere for fremtiden – i infrastruktur, i kunnskap, i forskning – for å ha et robust næringsliv, slik at vi kan bære velferdsutfordringene som kommer etter 2020, hvor det blir flere som må bære en tyngre bør, fordi det blir flere pensjonister og færre folk i yrkesaktiv alder. Høyre mener at politikken må legges om. Man kan velge å starte med en gradvis omlegging i 2010, eller man kan velge å skyve problemene foran seg til 2011. Vi tar de første skrittene i dette budsjettet. Vi reduserer oljepengebruken med 2,3 milliarder i 2010. Men det som er viktigere, er at vi fremmer reformforslag som kan bidra til redusert oljepengebruk hvert år fremover, slik at det kan bli større rom for investeringer og større muligheter til å bære fremtidens velferd. Vi sørger for å gi større rom for vekst i privat sektor – ja, vi reduserer de offentlige utgiftene til næringsoverføringer og til administrasjon for å senke skattene, slik at det blir større rom for jobbvekst i privat sektor. Vi mener at det må være større rom for jobbskaperne i privat sektor. Det skal lønne seg å jobbe. Vi må sørge for større vekst i privat sektor. Dette mente også nåværende finansminister da han var finansminister sist, nemlig på begynnelsen av 1990-tallet, da han pekte på at det var ikke i offentlig sektor at utfordringene var med tanke på jobbsikkerhet. Det var i privat sektor. Den gang argumenterte finansminister Sigbjørn Johnsen for behovet for lavere formuesskatt for å sikre de små og mellomstore bedriftene. Jeg håper at Sigbjørn Johnsen får med seg den nåværende rød-grønne regjeringen på en slik politikk, for det er nødvendig å senke skattene for å trygge jobbene. Høyre vrir offentlige utgifter fra drift og administrasjon til investeringer i kunnskap og i samferdsel. Det lovet vi i valgkampen, og det oppfyller vi i dette budsjettet ved at vi satser på et kompetanseløft for lærerne, og ved at vi legger til rette for bygging av vei. Vi fremmer forslag for å få flere fra trygd til arbeid ved å stille økte krav til aktivitet og målrette tiltak for personer som faller utenfor. Vi fremmer forslag til reformer som skal bidra til en mer effektiv og mindre overadministrert stat. Det er reformer vi mener er viktig å komme i gang med nå, slik at vi kan få større rom i budsjettene fremover. Og vi fremmer forslag som skal sikre både mangfold og maktspredning. Vi mener at de velferdsoppgavene som det norske samfunnet står overfor, må løses i et samspill mellom offentlige og private aktører. Det er en offentlig oppgave å sikre en verdig eldreomsorg, moderne sykehus og gode skoler, men det kan da ikke være en offentlig oppgave å bestemme at det bare er staten og det offentlige som skal løse oppgavene. Der ønsker vi et samspill mellom offentlige og private og frivillige organisasjoner. Så noen ord om den saken som ser ut til å splitte Regjeringen og samle opposisjonen. Biodieselsaken handler om mer enn noen avgiftskroner i 2010. Den handler om hvilken forutsigbarhet vi skal gi til dem som står klar til å investere milliarder av kroner i grønn teknologi, i grønne jobber og i miljøvennlig drivstoff. Den handler om hvilken tillit forbrukerne skal ha til oss som politikere – forbrukere som ønsker å opptre miljøvennlig, som mange allerede har begynt med. Jeg er enig med representanten Torgeir Micaelsen når han sier at «forurenser skal betale». Ja, forurenser skal betale. Men det må da også bety at de som forurenser mindre, skal betale mindre. Vi må som politikere også legge til rette for at nye miljøvennlige produkter kan komme ut på markedet, slik vi gjorde da vi skulle få flere til å velge blyfri bensin. Da senket vi avgiften på blyfri bensin for å gjøre det miljøvennlige valget gunstigere for forbrukerne. Det paradoksale er at vi i dag skal vedta noe som Stortinget egentlig er imot. Jeg har i løpet av de siste dagene hatt store problemer med å finne noen på Stortinget som virkelig er for at man skal innføre avgift på miljøvennlig diesel. Arbeiderpartiet trumfer denne saken igjennom, og så hører jeg Arbeiderpartiets partisekretær si på radio at Arbeiderpartiet er et åpent, lyttende og demokratisk parti. Vel, i denne saken har man vel vist alt annet. Man har vist en ganske stor grad av maktarroganse. Det jeg mener er problemet med denne saken, er at man gjør det vanskeligere for bedriftene å ha tillit til forutsigbarhet, og man gjør det vanskeligere for forbrukerne å velge miljøvennlig. Derfor ønsker vi at man nå skal komme opp av skyttergravene og prøve å finne kompromisser. Og derfor legger vi på bordet forslag som innebærer at ja, Stoltenberg skal få beholde avgiften på den biodieselen som blandes inn i vanlig diesel, mens det miljøvennlige produktet biodiesel, som skal utkonkurrere det forurensende, skal slippe avgift. Det synes jeg er et kompromiss som også Regjeringen burde si ja takk til.