Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-08:
Jeg går nesten hver dag forbi Gamle Aker kirke like oppe i byen her. Kommunestyret i det som da het Christiania, vedtok en gang på 1800-tallet at den ikke hadde verdi nok. Den kunne man bare skrinlegge. En av Fremskrittspartiets forgjengere, daværende Høyre-redaktør i Morgenbladet, skrev den gang at riktignok respekterer vi Akerkirken, men ikke i en slik grad at vi bruker 50 speciedaler på den. Jeg tror Oslos befolkning i dag er veldig, veldig glad for at Fremskrittspartiets forgjengere den gang ikke fikk rett, men at vi fortsatt har Akerkirken - Gamle Aker kirke - Oslos flotteste kirke. Når jeg starter der, er det fordi det jeg reagerer på i Fremskrittspartiets interpellasjon og generelle politikk, er ikke de enkelte synspunktene. Der kan det være klokt og uklokt. Men «rammet av» vern - vi hører ikke ett positivt ord om vern generelt. Vern er noe stort, flott og fint, noe som er utrolig viktig, noe som det er et bredt flertall for i den norske befolkning, noe som det er stor oppslutning om i Bygde-Norge. Mange mennesker bor jo i distriktene nettopp fordi de er særlig glade i og har kjærlighet til naturen. Det er derfor de har valgt å bo der. La oss starte med å si at vern er viktig. Og så er det noen konflikter rundt det som vi skal løse. Hvis Fremskrittspartiet én gang kunne få lov til å si noe fint om vern, noe om hva det har betydd for Norge og resten av verden, så ville jeg i hvert fall ha et startgrunnlag som vi kunne diskutere på. La meg også si at vern er utrolig viktig for å nå de internasjonale målene vi har satt oss. Vi ønsker at andre land skal ta vare på sitt artsmangfold. Norge må ta vare på sitt artsmangfold. Vi skal stoppe utryddelsen av norske arter innen 2010. Det er ikke en beslutning som man presist og sikkert kan si når man gjør. Men skal vi klare å få dette til, må vi ha en betydelig del vern, og så må vi håndtere konfliktene rundt det og se på både fordeler og ulemper. 14,3 pst. av Fastlands-Norge er vernet. Vi vil sikre et representativt utvalg av norsk natur som verneområder, og det er stor og bred oppslutning om dette både i Stortinget og i befolkningen, ikke minst i distriktene. Interpellanten har selvsagt likevel rett i at vi skal kombinere vern med å se på de økonomiske mulighetene som ligger i det, og at det i vernepolitikken selvsagt skal være lov å bruke hodet. Det er ikke slik at når man har vernet et område, så stopper det enhver økonomisk aktivitet i dette området. Vi har ulike typer vern, og hvilken måte man verner på, er avhengig av hva som er selve formålet med vernet. Formålet med vernet er startpunktet, og så kan man se hvordan man med det utgangspunktet i tillegg kan få til mest mulig økonomisk og annen aktivitet rundt det. Den såkalte fjellteksten, som interpellanten trekker fram, ble lagt fram av en regjering som hadde Fremskrittspartiet som sitt parlamentariske grunnlag. Den inneholder mye vettugt, og jeg ser ingen som helst grunn til at denne regjeringen skal gå bort fra vesentlige elementer i den. Der snakker man nettopp om den kombinasjonen jeg er ute etter: betydningen av vern av det unike i den norske fjellnaturen og betydningen av å kunne skape sysselsetting og verdiskaping i fjellbygdene. Regjeringen har laget en egen handlingsplan for bærekraftig bruk, forvaltning og skjøtsel av verneområder. Denne planen danner et viktig grunnlag for Regjeringens videre arbeid med å se på ulike tiltak for å fremme bærekraftig næringsutvikling og verdiskaping knyttet opp mot verneområder. For det andre har Miljøverndepartementet nå i fullt arbeid et verdiskapningsprogram for naturarven. Det er etter samme lest som verdiskapingsprogrammet for kulturarven, eller kulturminnene, som ble etablert i 2006. Det programmet skal bidra til prosjekter og aktiviteter som kan vise at klassisk naturvern faktisk lønner seg for lokalsamfunnet, og dermed bidra til den helt nødvendige lokale forankring og aksept for vernetanken. Forslaget fikk bred støtte i høringen av rapporten, og nærmere detaljer i dette programmet vil bli framlagt for Stortinget senere. For det tredje arbeider Regjeringen, i et nært samarbeid mellom Miljøverndepartementet og Nærings- og handelsdepartementet, med en reiselivsstrategi som ble framlagt i 2007, der bærekraftig reiseliv med natur- og kulturlandskap er helt sentrale elementer. Dette gir opplevelser, dette er viktig for mennesker, men det er også et godt grunnlag for inntekter i mange distrikter. Et av tiltakene i reiselivsstrategien er å sette i gang en gjennomgang med utvalgte kommuner for å se på muligheten for å bruke nasjonalparker og eventuelt andre områder som er vernet etter naturvernloven, i reiselivssammenheng. Et annet tiltak er å etablere et erfarings- og kompetansenettverk for lokale og regionale myndigheter som vil prøve ut natur- og kulturparkprosjekter. For det fjerde har Miljøverndepartementet i februar 2008 tildelt 23 kommuner status som nasjonalparkkommuner og fem tettsteder som nasjonalparklandsbyer. Disse vil få en varemerkebeskyttet logo som bevis på sin status og til hjelp i markedsføringen av områdene. Målet er å styrke verdiskapingen i kommuner og lokalsamfunn med utgangspunkt i nasjonalparkenes verdi som kvalitetsstempel på villmarksnatur. La meg også legge til på dette punktet at det var stor konkurranse om dette. Det var ikke slik at disse kommunene ønsket å verge seg mot vernet og ha det hemmelig. Tvert imot, de var svært glade for å kunne markedsføre nettopp det at området i deres kommune var vernet, som et grunnlag for å tiltrekke turister og annen ytterligere næringsvirksomhet. Vi bør i forlengelsen av dette videre se på om vi ikke kan få til mer med hensyn til stillinger i forvaltning, skjøtsel og beredskap rundt verneområdene. Når det gjelder Trillemarka, som er et av interpellantens anliggender, har vi en god dialog med de tre berørte kommunene, de to Numedal-kommunene og Sigdal, om hvordan vi nettopp skal få til kombinasjonen av et vern, som de i disse tilfellene har vært skeptisk til, det er riktig, med muligheten for å bruke dette i reiselivssammenheng og en rekke andre sammenhenger som kan gi fordeler til bygdesamfunnene. Så vil jeg nevne at jeg har sett at interpellanten og andre fra Fremskrittspartiet flere ganger har kommet med en form for kritikk av det jeg sa på et tidligere tidspunkt i Stortinget, om den store og betydelige pengestrømmen som kan ligge i vern, for Distrikts-Norge, og nærmest forsøkt å sette dette opp mot alle de andre tingene man trenger i Distrikts-Norge. Enhver som kjenner norske distrikter, vet jo at noe av det mest typiske er at veldig mange mennesker driver i ulike kombinasjoner for å skape seg inntekt på forskjellig grunnlag. Det kan være to inntekter i en familie fra forskjellige bransjer, men det er også mange personer som f.eks. kombinerer et læreryrke med å drive gardsbruk, eller fiskerivirksomhet med andre virksomheter. Det er jo slik det har vært i mange tusen år i Norge, at man kombinerer ulike former for næring for å skaffe seg en inntekt. Jeg ser ikke noe galt ved den tanken at man kombinerer de tradisjonelle næringer som landbruk og fiske med moderne næringer som industri, og enda mer moderne næringer som turisme, datavirksomhet eller hva det måtte være. Man må se på disse ulike potensielle pengestrømmene til Distrikts-Norge som en helhet. De kan forsterke hverandre. Det er f.eks. slik at hvis ikke kulturlandskapet er i hevd, det må nødvendigvis gjøres av bønder, er det heller ikke nødvendigvis attraktivt for turisme, og dermed gir det heller ikke grunnlag for den lokale kaffistova, den lokale samvirkelagskafeen eller det lokale pensjonatet. Kulturlandskap, naturvern, reiseliv og disse tingene henger veldig, veldig tett sammen. Vi går inn i en tidsperiode hvor mange av de støtteordningene som har vært tradisjonelt tunge i norske distrikter, neppe kan opprettholdes på nøyaktig samme måten. Da må vi være på konstant jakt etter nye muligheter for å styrke bosettingen i Distrikts-Norge. Jeg undrer meg over at Fremskrittspartiet ser så defensivt på dette, istedenfor å se de store mulighetene: hvordan en kombinasjon av ulike former for næringsgrunnlag nettopp kan gi de levende distriktene som vi ønsker. Til slutt vil jeg si at interpellanten trekker fram en rekke enkelteksempler på det han mener er uheldige virkninger av vern. Jeg har ingen forutsetning for å gå inn i hvert og ett av dem. Men likevel, som en generell kommentar, vil jeg si at det ikke er mulig noen gang å lage et regleverk fra storting og regjering som ikke forutsetter at man i tillegg bruker hodet. Uansett hvor godt regelverk vi vedtar her, må folk i Distrikts-Norge og alle andre steder som skal praktisere det vernet, gå fram på en slik måte at man rett og slett bruker hodet. Alt er ikke like viktig av stort og smått. En lempelig, praktisk tilnærming til håndteringen, hvor man snakker med folk i et bygdesamfunn og ser på hvordan man kan få tingene til å gli på en best mulig måte, er den beste tilnærming for å kombinere det store vernet vi har, det nye vernet som skal komme, med en forståelse som gjør at folk i bygdene føler seg vel med dette og kan tjene mer penger på det.