Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2001-02-27:
Denne taler er glad for presidentens håndtering av reglementet og praksis i Stortinget og regner med at de som gjerne ville hatt ordet, på et tidspunkt hvor det er riktig, får det. Slik er det, man trenger seg gjerne på – av og til i utide. For det første vil jeg gjerne få lov å understreke at denne saken over en lang periode vakte betydelig debatt i mediene. Jeg registrerer at medienes nærvær i dag, når vi debatterer en sak som man åpenbart fokuserte sterkt på, er lik null, med mindre noen av nevnte gruppering nå skulle befinne seg utenfor denne sal. Det forteller meg på mange måter at saken kanskje ble drevet fram av mediene på et grunnlag som mer var preget av det sensasjonelle enn av det rasjonelle. Fremmøtet her i dag forteller meg at jeg muligens ikke er fullstendig «utenfor» i en slik vurdering. Jeg vil få lov å gi statsråden berømmelse for den meget grundige redegjørelse som ble holdt den 18. januar. Det var en redegjørelse som tok for seg tidligere kollegers – fra andre regjeringer – håndtering av dette, og som inneholdt det som var iverksatt fra norsk side, og en klar innrømmelse av at ting kunne ha vært bedre håndtert i visse faser av dette. Det synes jeg statsråden skal ha all mulig ære av. Også dette kanskje litt uvanlige at statsråden i dag har gitt tilleggsopplysninger som utfyller den redegjørelse som ble gitt, er prisverdig. Selvsagt gir detaljene i det statsråden nå gav oss, litt rom for ettertanke, og det er vanskelig å knytte det opp mot et innlegg nettopp nå. Men igjen: Redegjørelsen inneholdt etter min mening det helt nødvendige og grunnleggende. Fra Fremskrittspartiets side har vi altså ingen grunn til å kritisere statsrådens håndtering av dette. Det er viktig å slå fast at det denne debatten har dratt i gang, kan vi si, er spørsmålet om hvorledes man i et moderne stridsmiljø håndterer de stridsmidler man har, og mulige konsekvenser for det personellet som håndterer stridsmidlene, og for dem som måtte befinne seg i et område der stridsmidler brukes. Nå er krig og bruk av våpen dessverre ikke ufarlig – det er også hensikten – og det er lite trolig at noen ønsker å legge opp til bruk av våpentyper som ikke har som primæroppgave å ta ut de målene som man har ment må tas ut. Når det reises spørsmål om enkelte ammunisjonstyper kan ha langtidsvirkninger på personell som har brukt dem, eller som befinner seg i et område, skal man ta det på alvor. Jeg har lyst til å peke på parallelliteten til mye av det som skjedde under annen verdenskrig. Etter annen verdenskrig ble svært mange av våre krigsdeltakere – og de som deltok i frigjøringskampene på andre måter – på mange måter glemt av samfunnet, som altså hadde behov for deres tjeneste da det dreide seg om å gjenvinne selvstendighet eller føre en kamp for nasjonen. Da var det – kanskje av mange grunner – slik at man forsøkte å gjøre minst mulig, i hvert fall har det i ettertid kunnet se slik ut. Men det som bør være den viktigste lærepengen for oss, er at vårt personell og våre alliertes personell skal føle trygghet for at man blir fulgt opp, og at dersom det er en mulig grunn til mistanke om at noe i ettertid kan få virkning for personellets helse og risiko, skal den norske stat, som har bedt dem om å tjenestegjøre, sørge for at deres videre ferd her i livet blir ivaretatt med hensyn til den tjenesten de har hatt. Det er etter Fremskrittspartiets vurdering det viktigste i dette. Vi må altså sørge for – og slik jeg oppfattet statsråden, ligger det i det som nå er iverksatt – helseundersøkelse og en gjentatt undersøkelse etter ett år. Det vil da danne et grunnlag for bedre å kunne følge en utvikling. Og vi bør heller ikke gi oss etter det, for langtidsvirkningene av dette tror jeg det er vesentlig å kunne møte på en positiv måte. Da vil også de som tegner kontrakter og deltar i norske kontingenter fremover, føle trygghet for at de ikke blir glemt den dagen de går ut av uniformen. Det tror jeg er det vesentlige i dette. Når det gjelder mulig risiko for helseskader knyttet til det som etter hvert heter DU-ammunisjon – vi bør vel kanskje si «depleted uranium», slik at ikke Distriktenes Utbyggingsfond unødvendig blandes inn i dette – er dette selvsagt kontroversielle våpen, i hvert fall under den debatten som nå har vært reist. Men det er altså våpen som er utviklet, og som har en hensikt, nemlig å slå ut fiendtlige mål med lavest mulig risiko for eget personell og med størst mulig sikkerhet for at man oppnår det man hadde til hensikt, nemlig å nedkjempe mål hvor den type ammunisjon har betydning. Det som nå pågår innenfor alliansen når det gjelder videre undersøkelse av mulige sammenhenger, får vi følge nøye med i og se hvorledes utvikler seg, men etter statsrådens redegjørelse og etter det som er kjent når det gjelder forskning på dette, synes sjansen for at dette skal være en kilde til helsemessig skade, å være relativt lite sannsynlig. Men den lille muligheten som ligger der, skal man selvsagt være aktpågivende i forhold til. Når det gjelder spørsmålet som ble reist av statsråden i redegjørelsen, forslag om forbud eller et moratorium for bruk av denne type ammunisjon inntil man vet noe mer, føler jeg det ikke vil være riktig av Norge å ta noen lederposisjon der. Jeg tror derimot det vil være viktig at man følger med og holder seg godt på linje med våre allierte i hvorledes denne saken håndteres videre, for det er ikke bare i Norge dette har reist spørsmål, det har reist spørsmål i samtlige allierte land og i andre land som har bidratt i alliansens ulike aksjoner – dvs. land som står utenfor NATO. Hvis man skulle sette en grense for bruk av ammunisjon ved det som kan være kontroversielle våpen, så er nærmest alle typer våpen kontroversielle. Det var faktisk slik at også mausere under en debatt i denne salen ble ansett å være nærmest kontroversielle. Våpen må innebære sikkerhet for brukeren og sikkerhet for måloppnåelse. Når det gjelder den type våpen som nå etter hvert utvikles, legges det selvsagt betydelig vekt på at dette skal være våpen som kan brukes, og hvor man ikke – verken i ettertid eller under selve bruksperioden – skal risikere skader for personellet som er involvert. Det ville ellers være ganske umulig om det skulle være en situasjon som noen skulle hige etter. Derfor vil etter min mening en videre bruk av ammunisjon kunne utøves i tråd med hva våre allierte finner er forsvarlig bruk. Når det så gjelder de analysene som er gjort knyttet til plutoniumrester, synes det så langt å være ganske klart i det tallmateriellet som foreligger, at de – så vidt jeg husker er analyser gjort både i Sverige og Sveits – gir så ørsmå verdier av rester av plutonium at dette neppe lenger bør tillegges avgjørende vekt når det gjelder denne type ammunisjon. Jeg er for øvrig glad for at statsråden også tok opp dette med kystartillerifortene og mulige helseskader for personell som har tjenestegjort ved disse fortene over lengre tid. Det er all mulig grunn til å ta innover seg slike bilder, enten de nå har en naturlig forklaring eller de skulle være knyttet til tjenesten. Og jeg er overbevist om at vi i tiden som kommer, ikke minst i forhold til bruk av mye elektronikk, vil få paralleller til dette, både i det sivile samfunn så vel som innenfor de militære enheters rekkevidde. Med dette vil jeg bare kort si at de forslag som er fremmet fra SVs side, og som er omdelt i salen, er forslag som ikke vil kunne påregne støtte fra Fremskrittspartiet.