Morten Lund (Senterpartiet), 2001-01-19:
For Regjeringen betyr hensynet til folks helse mindre enn hensynet til en friest mulig frihandel. Statssekretær Espen Barth Eide har sagt det slik, ifølge Verdens Gang: «Spørsmålet om EUs matsminke dreier seg ikke først og fremst om mulige helsefarer, men om faren for mottiltak mot norsk fiskeeksport.» Da EØS-avtalen ble godkjent, var tonen en helt annen: Friest mulig frihandel, men bare så lenge det ikke truer helsen og miljøet vårt. Vi har sikret oss rett til å reservere oss mot det enkelte direktiv, sa man den gang. I en tid da «trygg mat, koste hva det koste vil» er hovedoppslag i alle medier i hele Europa, godtar Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet Regjeringens forslag om å godta matsminkedirektivene og øke helserisikoen. Våre helsemyndigheter fastholder at helserisikoen øker. Det finnes ingen fordeler for norske forbrukere, for handelen eller for matindustrien ved å ta i bruk nye – eller mer av enkelte andre – tilsetningsstoffer. EU-kravet om at også disse reglene må samordnes, er eneste argument. Hensynet til en forsvarlig behandling i Stortinget er satt til side like suverent: knapt tre uker fra behandling i statsråd til foreløpig avgivelse i næringskomiteen, saksordførers merknader fire dager før høringene og avgivelse tre dager etter høringene – alt for at utenriksministeren skulle kunne fortelle i Brussel 15. desember det han kunne fortalt samme dag som Regjeringen hadde bestemt seg. Og det var ifølge media avgjort før 3. oktober. Det han kunne sagt, var at når Regjeringen, utgått av Arbeiderpartiet, bestemmer seg for å støtte Fremskrittspartiet og Høyre i Stortinget, er det et stort flertall for matsminkedirektivene. Regjeringens hovedstrategi har vært å unngå en offentlig debatt om sin helsefarlige snuoperasjon – koste hva det koste vil for folkestyret. Det var regjeringen Jagland som i 1997 i St.meld. nr. 40 – matmeldingen – forsikret at «det i Norge ikke skal tillates bruk av tilsetningsstoffer der det foreligger faglige vurderinger som påviser/dokumenterer helsefare for forbrukere generelt, eller for spesielle forbrukergrupper ut fra det norske kostholdsmønsteret». De matsminkedirektiv vi nå behandler, var velkjent den gangen, og regjeringen Jagland nevnte de helsefarlige stoffene ved navn – åtte i alt. Bondevik-regjeringen utvidet listen til 14. I proposisjonen bekreftes at de helsefaglige konklusjonene ikke er endret: «Det er norske fagmyndigheters vurdering at noen spesifikke bestemmelser i EUs tre tilsetningsstoffdirektiver – på ulike måter og av forskjellige årsaker – kan øke helserisikoen for hele eller deler av befolkningen.» Men Regjeringen har endret sitt standpunkt uten en ny høringsrunde med sine fagmyndigheter eller med de mest utsatte gruppene i befolkningen. I komiteens høring sa fungerende helsedirektør at «å akseptere økt bruk av de tilsetningsstoffene som er omtalt i St.prp. nr. 12, er et uheldig signal i forhold til den satsingen som finnes i Norge på kreftforebygging, allergi og trygg mat. Prinsipielt mener altså Helsetilsynet at norske grenseverdier bør opprettholdes». I komiteens høring sa helseministeren at følgende kriterier må oppfylles for at økt eller ny bruk av tilsetningsstoffer skal godkjennes: For det første må det foreligge et teknologisk behov, for det andre må dosene ikke medføre helsefare, og for det tredje må det ikke virke villedende på forbrukerne. Regjeringens konklusjon er i motstrid til alle disse tre krav. Det eneste innspill om nytten av disse stoffene er kommet fra Utenriksdepartementet, som i brev til komiteen mener det kan tenkes å foreligge behov for en helt ny blåfarget brus i markedet, men at så ikke kan bekreftes før det azofargestoffet som gir denne nyhet, er tatt i bruk. Uttalelsen viser at denne regjeringen er mer markedsfrelst enn noen markedsaktør. De åpne høringene var også en bekreftelse på forbrukernes motstand mot å godkjenne økt helsefare. Forbrukerne var representert ved Forbrukerrådet, Landsorganisasjonen i Norge, Nettverk for mat og miljø – som representerer 20 landsomfattende organisasjoner, med 400 000 medlemmer – Norges Astma- og Allergiforbund og Norsk Kvinneforbund. Direktøren i Forbrukerrådet var utvetydig i sin negative holdning til innlemmelse av de tre direktivene. Det er en unødvendig risiko, sa han. Astma- og Allergiforbundet representerer trolig det store antallet som vil bli rammet dersom azofargestoffene som har vært totalforbudt siden 1978, blir godkjent. Risikoen er godt dokumentert, og frykten er stor bl.a. fordi forbruket av disse stoffene er økt sterkt i EU etter at det der ble tillatt noe friere bruk. Det har skjedd til tross for at forbrukerne i EU har uttrykt den samme skepsis som hos oss. Næringsmiddelindustrien og handelen har støttet forbrukernes skepsis fullt ut – også i komiteens høringer. Deres uttalelser om at de ikke ønsker å produsere eller selge matvarer med mer tilsetningsstoffer enn i dag, uttrykker en positiv og kundevennlig holdning. Men noen framtidig, trygg garanti for forbrukerne vil en slik holdning eller enighet aldri kunne bli. Ethvert forsøk på å gjøre en utestenging av varer med nye eller økte tilsetningsstoffer effektiv risikerer å bli dømt ulovlig ut fra EØS-reglene for fri handel. En slik risiko kan man ikke vente at næringsdrivende vil ta, når Regjeringen ikke tør. Erklæringen om at Rimi-Hagen og Rema-Reitan har lovet å ta vare på helsen vår, er utenriksminister Jaglands eneste fikenblad for å skjule at han anbefaler et nytt, helsefarlig og totalt unyttig tilsetningsregime. Handelen og industrien holder dette fikenbladet på plass av frykt for at EUs straffetiltak mot vår eksport blir så omfattende som Regjeringen påstår. Men hvor blir det fikenbladet av hvis ESA finner på å kalle det en ulovlig sak, eller den dag den første av kjedene eller fabrikkene finner det nødvendig eller lønnsomt å gå over til ny europeisk standard i stedet for trygg norsk standard? Fikenbladet vil forsvinne, og det blir den enkelte forbruker som må lete seg fram i hyllene for å unngå økt kreftfare, eller det familiens allergiker ikke tåler. Det er frykten for mottiltak fra EU etter en norsk reservasjon som oppgis som hovedgrunn for at helsehensyn må vike. Jeg tror det er total og rask EU-tilpasning som er den reelle grunnen, både fra norske ja-partier og fra EUs strateger – forskjellen til fullt medlemskap skal bli minst mulig før neste EU-kamp. Det kan få vidtrekkende konsekvenser for norsk eksportindustri, påstår Regjeringen. Og fiskeeksemplet har blitt flittig brukt av flere enn statssekretæren, selv om EU-ambassadør Maddison har bekreftet at det ikke kan tenkes. Etter min mening innebærer UDs syn en klar mistillit til at EU vil overholde sin del av EØS-avtalen. Den juridiske betenkningen som er levert av Stortingets utredningsseksjon etter spørsmål fra Senterpartiet, etterlater ingen tvil om at det kun er fiendtlige holdninger fra EU som kan medføre slike omfattende beskyttelsestiltak som Regjeringen truer med på EUs vegne. Det store spørsmålet etter at et solid flertall i Stortinget har funnet sin plass bak utenriksminister Jaglands fikenblad, er: Har vi en reell reservasjonsrett, eller er Stortinget i en tvangssituasjon hver gang et nytt direktiv skal behandles? Er det den sterkestes rett som skal gjelde hver gang et omstridt direktiv kommer opp til behandling? Betyr det i så fall at Stortinget ble lurt da EØS-avtalen ble vedtatt uten å endre Grunnloven, noe som forutsatte at Stortinget har en reell rett til å reservere seg mot det enkelte direktiv? Det vil neppe finnes en mer ideell sak for å få bekreftet at reservasjonsretten er reell, fordi ingen igangværende handel fra EU vil bli stoppet av en reservasjon det er godt dokumenterte helsehensyn som ligger i bunnen for en slik avgjørelse det er et sterkt folkelig engasjement til støtte for standpunktet enkelte av bestemmelsene er omstridt også i EU Dette er avgjørende momenter ifølge de juridiske betenkningene som er levert, og som må legges til grunn når forhandlingene etter en reservasjon skal føres. Ved å godta disse direktivene mister vi retten til senere å vedta strengere regler på dette området enn det EU har. Innenfor EU er det tydelig at helsehensyn har lite gjennomslagskraft. Helt fra 1996 har EUs vitenskapskomite for mattrygghet ønsket en sterk reduksjon av tillatte verdier av nitrat, som kan gi kreftfremkallende stoffer. Men det er noen som ikke vil, og det er de som har makten. Dersom vi godtar EUs direktiv, må også vi spørre dem om lov som tjener mest på å ha et høyt nivå på kunstige og dels helsefarlige tilsetninger. Senterpartiet mener det er feigt og uansvarlig ikke å ta opp kampen med EU-systemet i denne saken for å beskytte folks helse, og for å vise både ute og hjemme at føre var-prinsippet skal gjelde. Å reservere seg er ikke i strid med EØS-avtalen. Det skjer ikke for å beskytte norske handelsinteresser, og det vil komme etter en prosess der Norge har godkjent over 60 nye tilsetningsstoffer for å kunne reservere seg mot et meget lite antall. Hvis vi ikke benytter denne retten etter at EU ikke har flyttet seg én millimeter i forhandlingene, er det fare for at reservasjonsretten gjøres til et ubrukelig redskap ved senere korsveier. Regjeringens argumentasjon om omfanget av mulige mottiltak fra EU i denne saken har svekket vår framtidige posisjon i slike saker. Etter EØS-avtalen påhviler det EU en plikt til ikke å sette i verk beskyttelsestiltak som er mer inngripende enn det som trengs for å gjenopprette balansen i avtalen. Også WTO-avtalen gir en slik beskyttelse av «den svake part» i eventuelle handelskonflikter.