Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-04-04:
Jeg er glad for den brede enighet om Norges bidrag til Sørøst-Europa som kommer fram i innstillingen, og som også har preget debatten her i dag. Det er svært betydningsfullt når Norge nå skal bidra på beste måte til utviklingen. Det er jo manglende økonomisk utvikling som nå i stor grad bidrar til politisk ustabilitet og økte etniske motsetninger. Et viktig punkt i debatten har vært sanksjonspolitikken. Mange har stilt spørsmål ved den, ikke bare her i debatten, men i mange andre land. Også den serbiske opposisjonen stiller spørsmål ved om sanksjonene virker etter hensikten. Jeg må minne om at sanksjonspolitikken er basert på en euroatlantisk enighet. Flertallet i utenrikskomiteen går i sin innstilling inn for at Norge skal samarbeide med våre allierte for å legge om sanksjonspolitikken. Dette er Regjeringen helt enig i. Jeg har også tatt opp dette spørsmålet i forbindelse med møter som jeg har vært på i den siste uken. Ensidige norske tiltak derimot er verken ønskelig eller tjenlig. Norge vil gå inn i en aktiv dialog med nærstående land med henblikk på å oppnå en mer målrettet sanksjonspolitikk som ikke rammer det serbiske folk, men mer direkte Milosevic-regimet og dets støttespillere. Som et håndslag til den demokratiske opposisjonen fant Norge i samarbeid med EU og andre land det denne vinteren riktig å forsyne en rekke opposisjonsledede byer i Serbia med fyringsolje. Det norske «olje for demokrati»-prosjektet er nå i ferd med å avslutte leveransene av i alt 1 400 tonn fyringsolje. Den midlertidige opphevingen av flyforbudet var etter min mening en riktig avgjørelse, og jeg håper at vi i nær kontakt med likesinnede land kan gjøre noe tilsvarende med oljeembargoen. Norge vil i samarbeid med EU undersøke muligheten for ytterligere støtte til Montenegro, uten at dette må oppfattes som en støtte til løsrivelse; tvert om ønsker Norge – og EU – at Montenegro blir en drivkraft for en positiv utvikling i Jugoslavia. Situasjonen i Kosovo er preget av uro, og alle her i salen har også uttrykt det i debatten, og det er ikke rart. Den etnisk baserte volden og trakasseringen av serbere og romafolket fortsetter. Kriminaliteten er faretruende høy og rammer kosovoalbanere så vel som minoritetsgrupper. Ansvarliggjøringen av kosovoalbanske politiske ledere er viktig, men det har vist seg å være svært vanskelig. Bare en langvarig og målrettet internasjonal tilstedeværelse kan gi håp om en fredelig utvikling i dette herjede hjørnet av Europa. Lyspunktet, slik flere også har pekt på i debatten, er den nye sosialdemokratiske koalisjonsregjeringen i Kroatia. Den kan bli en katalysator for positive politiske endringer også i nabolandene. Som komiteen understreker i sin innstilling, er det nå svært viktig å understøtte den positive utviklingen i landet, bl.a. vil vi videreføre finansiering av boligprosjekter i Kroatia. Andre prosjekter til støtte for tilbakevending til landet er lagt fram under Stabilitetspakten, og Norge vil bidra til finansieringen. Poenget er at det er behov for en samlet, regional fokusering på de utfordringer landene i Sørøst-Europa står overfor. Målet er at disse landene etter hvert skal kunne gå inn som likeverdige partnere i internasjonalt og regionalt samarbeid. Stabilitetspakten er et redskap for felles tilnærming til de reformene landene i regionen må gjennomføre for å sikre demokrati, stabilitet og økonomisk vekst. Finansieringskonferansen for Stabilitetspakten, som fant sted i Brussel i forrige uke, førte etter min mening til god framgang i prosessen. Under konferansen gjorde jeg det klart at norsk bistand til regionen vil bli gitt langs de linjer man blir enige om under pakten. For øvrig har vi til nå gitt tilsagn om støtte til konkrete enkeltprosjekter under pakten med mer enn 120 mill. kr. Jeg noterer meg at EU nå har tatt et mer direkte ansvar for Stabilitetspaktens videre utvikling. Dette gjør det naturlig for oss å integrere vårt Balkan-arbeid tettere i vår generelle Europa-politikk. Regjeringen legger opp til fortsatt sterk støtte til landene i regionen, både på det humanitære området, innen demokratibygging og gjennom mer langsiktige utviklingstiltak. Til sammen er det for inneværende år satt av om lag 800 mill. kr til ulike bistandstiltak i regionen. Regjeringen går inn for å konsentrere innsatsen i den føderale republikken Jugoslavia, inkludert Kosovo og Montenegro samt Bosnia-Hercegovina. Utover dette vil vi på sikt se på mulighetene for å trappe opp innsatsen i Kroatia, som jeg har vært inne på. Det er ikke tvil om at de humanitære behovene i regionen fortsatt er store. Regjeringen vil derfor videreføre humanitær bistand til spesielt utsatte grupper. I vår langsiktige bistand ønsker Regjeringen å konsentrere seg om tre hovedsektorer av stor betydning for regionens framtid: for det første infrastrukturtiltak, for det andre tiltak for å legge til rette for økt handel med landene i Sørøst-Europa, og for det tredje tiltak for å fremme demokrati og tiltak innen den sosiale sektor. Denne strategien er skissert i St.meld. nr. 13. Utenrikskomiteen har i sin innstilling uttrykt støtte til de sentrale, bærende punktene i denne strategien, og det er jeg svært glad for. Så vil jeg omtale noen emner som er spesielt tatt opp av utenrikskomiteen i innstillingen, og som jeg ikke allerede har berørt. Det ene gjelder Romania og Bulgaria, som jo også rammes av den vedvarende krisesituasjonen i regionen. Jeg deler ønsket til flertallet i komiteen om å få til et tilfredsstillende samarbeid også med disse landene, og har merket meg det komiteen sier i innstillingen på dette punktet. I tråd med anbefalingen til flertallet i komiteen vil Regjeringen om nødvendig legge fram for Stortinget forslag om tilleggsbevilgning eller omdisponering for å få et tilfredsstillende samarbeid med Bulgaria og Romania. Komiteen nevner også spesielt Serbia og forholdene for de mange flyktninger og fordrevne. Den føderale republikken Jugoslavia er blant de land Regjeringen ønsker å vie mest ressurser til. Dette inkluderer en sterk innsats på det humanitære og demokratibyggende området. Den humanitære innsatsen er spesielt rettet inn mot de mange flyktninger, fordrevne og nødlidende sivile. De rådende politiske forhold i Serbia gjør det imidlertid vanskelig å iverksette tiltak av større omfang enn de som allerede er i gang. Til slutt noen ord om binding av bistand, som også har vært framme i debatten her. Jeg støtter selvsagt målsettingen om ubundet bistand. Men hvis vi skal få dette til, må det bygge på enighet mellom de viktigste giverne. Det foreligger foreløpig ikke en slik enighet for Sørøst-Europa. Både EU og andre viktige givere har bundet sin bistand. Jeg beklager at vi derfor må fravike prinsippet om ubundet bistand, men jeg finner det både naturlig og viktig at Norge gjør det så lenge som de sentrale giverlandene gjør dette. Regjeringen vil imidlertid arbeide aktivt for at alle større bidragsytere avbinder sin bistand til regionen, slik at dermed også Norge kan gjøre dette. Helt til slutt har jeg lyst til å si at jeg tror vi alle ser i øynene at vi står overfor en langvarig innsats i hele dette området. Vi vet at vår tilstedeværelse i Bosnia er blitt langvarig og må fortsette. Det finnes ingen annen mulighet enn at det internasjonale samfunn må ha tålmodighet og holde ut. Bare på den måten kan man tvinge fram en mer realistisk holdning fra de forskjellige gruppene i området og få til en økonomisk og politisk utvikling som er akseptabel. Det er denne langsiktigheten som må ligge til grunn for vår bistand i området, og som jeg håper også ligger til grunn for alle de allierte som var med i krigen, og som nå må ta opp arbeidet for en fredelig utvikling basert på økonomisk og politisk demokratisering.