Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Høsten 2001 har vært preget av store politiske omveltninger, både nasjonalt og internasjonalt. Terroranslagene mot USA den 11. september har brakt verden inn i en dramatisk situasjon. Kampen mot terrorisme og dens beskyttere er en kamp for demokrati og for frihet. Rystelsene i norsk politikk etter stortingsvalget den 10. september har ledet til at landet har fått en ny regjering. Det er i seg selv ikke dramatisk, men derimot et resultat av et demokratisk valg og et erklært ønske fra et flertall av partiene her i Stortinget. Valgresultatet gav ikke et avklart flertall for noen av de regjeringsalternativene som ble presentert for velgerne før valget. Men etter valget har nye og vesentlige avklaringer i norsk politikk funnet sted. Sentrumsalternativet er erklært dødt og har opphørt å eksistere. Og det er sentrumspartiene selv som har stått for avlivingen – først ved at Bondevik forlot sentrum og valgte Høyre. Plan B kom til anvendelse. Venstre fulgte med, og lederen beskrev steget som «å kaste lenkene». Fotlenken var Senterpartiet, som da stod alene igjen i sentrum. Nå har også Senterpartiet tatt konsekvensene av at sentrum er begravd som regjeringsalternativ, og vil bygge allianser på sentrum–venstre-siden i norsk politikk. Dette innebærer en ny erkjennelse i de partier som lengst har holdt fast ved at mindretallsstyre som må basere seg på ulike flertall, var fornuftig og å foretrekke. En epoke i norsk politikk er dermed over. Arbeiderpartiet har de siste tre–fire årene invitert til samarbeid med sentrumspartiene for å bygge allianser, allianser som kunne gi et mer solid styringsgrunnlag og større stabilitet. Men vi har måttet konstatere at da Kristelig Folkeparti og Bondevik ikke så noen mulighet for å danne regjering med utgangspunkt i sentrum, da valgte Kristelig Folkeparti side. De valgte Høyre og Fremskrittspartiet. Og, som det het, politikken var det viktigste! For Arbeiderpartiet vil politikken være viktigst. Vi vil bygge på prinsippene om fellesskapsløsninger, om like rettigheter og menneskeverd for alle. Vi vil bygge flere og billigere barnehager. Det er viktig for barna våre. Vi vil skape en bedre skole for barna og for de unge. Vi ønsker en bedre omsorg for de eldre og bedre helsetjenester til dem som er syke. Og vi vil bygge flere boliger til ungdom, studenter og vanskeligstilte. For å få dette til må fellesskapsløsningene og kommunesektoren styrkes. Vi kan ikke akseptere at noen lever i fattigdom i et av verdens rikeste land. Derfor satser vi kraftig på å skaffe boliger til de vanskeligstilte i vårt samfunn. Vi må gå til roten av fattigdomsproblemet, nemlig at noen faller utenfor arbeidsmarkedet og ikke kan leve av sin egen inntekt. Derfor foreslår vi et løft for attføringen. Uføre med ansvar for å forsørge barn får økt sin inntekt gjennom vårt budsjett. Det er gledelig at den nye regjeringen og sosialministeren også fremholder det samme. Vi går inn for å gjøre mer for dem som har rusproblemer. Det er gjennom systematiske forbedringer på en rekke områder at vi kan komme fattigdommen til livs. Arbeiderpartiets viktigste prioriteringer er altså på velferdsområdet. Men vi vet at det vi skal dele, skal først skapes. Derfor satser vi kraftig på forskning. Vi øker innsatsen på samferdsel, og vi reduserer skatten på arbeid – alt for å fremme norsk næringsutvikling. «Arbeiderpartiet har gjort det problematisk for oss å endre på budsjettet», var omkvedet fra de tre partiene som nå har dannet en ny regjering, da regjeringen Stoltenberg la fram sitt budsjett. Det er i seg selv en merkelig uttalelse, ikke minst når vi kikker litt tilbake og ser at Høyre, som altså nå også bestyrer Finansdepartementet, virkelig flyttet på over 20 milliarder kr i sitt alternative budsjett sist høst. Det var lite utsagn om at det var problematisk. Nei, det er virkeligheten satt opp mot Sem-erklæringen som er problematisk for den nye regjeringen. Regjeringserklæringen gir ikke noen avklaring her. På den ene siden renner det ut milliarder i mer til mange gode formål, også formål som Arbeiderpartiet mer enn gjerne støtter. Men på den andre siden renner det også ut milliarder i skatte- og avgiftslettelser. Det er ingen tvil om at erklæringen støtter opp under Høyres fanesak: skatte- og avgiftslettelser. «Vi vil redusere skatte- og avgiftsnivået betydelig gjennom stortingsperioden», er sitat fra regjeringserklæringen. Ingen av de andre løftene fra Sem er så konkrete som løftene om skatte- og avgiftslette. De er konkretisert til 31 milliarder kr. Hvis dette løftet skal holdes, vil det måtte gå ut over andre ting. Regjeringserklæringen viser med andre ord medaljens forside, men Bondevik må på et tidspunkt også vise medaljens bakside. Eller kanskje blir det slik at det er finansminister Per-Kristian Foss som skal vise den når det alternative budsjettet skal legges fram den 9. november. Arbeiderpartiet skal føre en aktiv og konstruktiv opposisjonspolitikk i de kommende årene. Vi skal jobbe for å få mest mulig gjennomslag for vår politikk og våre viktigste saker. Bondevik-regjeringen vil i mange saker måtte komme til oss hvis den skal få flertall for en god velferds- og fordelingspolitikk, en god distriktspolitikk og en god landbrukspolitikk. Dagens og morgendagens debatt bør bringe klarhet i hvordan Bondevik II ser på sitt forhold til opposisjonspartiene på Stortinget. Hva ligger i den spesialbehandlingen Fremskrittspartiet har fått gjennom ukene etter valget? Hagen ble gitt innsyn i Sem-erklæringen i god tid før øvrige partier på Stortinget, og Hagen fikk velge på øverste hylle med hensyn til komitelederverv. Etter å ha stått fadder for den nye regjeringen er tydeligvis Hagen beredt til å oppdra Bondevik II i god fremskrittspartiånd. Eller som det nå heter her i dag, han vil være Regjeringens «parlamentariske basis». Ja, Hagen og Fremskrittspartiet har i dag sågar nærmest gjort krav på innflytelse over om lag 80 pst. av politikken. Regjeringspartiene har derimot hevdet at de ikke har noe parti som et etablert parlamentarisk grunnlag, eller basis, som er dagens nye terminologi. De holder fast ved at de også vil kunne danne flertall sammen med Arbeidarpartiet eller sammen med SV. På papiret er det fullt mulig. Men spørsmålet er om Bondevik II har bundet seg så sterkt til Hagen at Regjeringen i praksis er forpliktet til å vende sin politikk i retning Fremskrittspartiet. Hvis det siste er tilfellet, vil det uten tvil, sett fra Arbeiderpartiets synspunkt, måtte gå ut over viktige velferdsoppgaver. Da blir det et politisk flertall som i henhold til sine løfter setter skattelette til dem som allerede har mye, foran lavere foreldrebetaling i barnehagen, foran opprustning av skolen eller foran et løft for å få de som faller utenfor, inn igjen i arbeidslivet. Et slikt veivalg vil innebære en høyrepolitikk som ikke vil kunne få Arbeiderpartiets støtte.