Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-09:
Jeg er meget glad for at justiskomiteens flertall har sluttet seg til de tre forslagene til endringer i straffeprosessloven og straffeloven som er fremmet i Ot.prp. nr. 109 for 2001-2002, og for det siste av forslagenes vedkommende med subsidiær støtte fra Fremskrittspartiet. Regjeringens forslag om å presisere at ytringer som framsettes ved hjelp av symboler også kan rammes av straffelovens rasismeparagraf, skal gjøre det lettere å slå ned på rasistiske ytringer ved bruk av symboler. Presiseringen kan også virke positivt på den sosiale ro i samfunnet og styrke tilliten til at rettssystemet er i stand til å reagere på uønskede handlinger. Jeg er derfor ikke enig med komiteens mindretall i at det ikke er behov for presiseringen. Jeg registrerer at mindretallet også frykter at ekstreme grupper gis «eiendomsrett» til symboler som er en del av vår historie og kulturarv. Jeg vil understreke at alle vilkårene i § 135 a må være oppfylt for at symbolbruk kan rammes. Presiseringen vil derfor – i likhet med gjeldende rett – bare ramme symbolbruk som kan regnes som en rasistisk ytring. Forslaget om symbolforbud inngår i Regjeringens samlede arbeid mot rasisme. Andre tiltak er Handlingsplanen mot rasisme og diskriminering 2002–2006, som Regjeringen la fram 1. juli 2002, og oppfølgingen av Holgersen-utvalgets utredning NOU 2002:12 Rettslig vern mot etnisk diskriminering. Denne utredningen er sendt på høring. Blant annet spørsmålet om å forby organisert rasistisk virksomhet og samvirke til etnisk diskriminering vil bli vurdert på nytt i det videre arbeidet med utredningen. Utvalget har foreslått også andre endringer i § 135 a. Endringen i dag er derfor en bit av et større arbeid for å verne mot rasisme. Men jeg vil likevel knytte noen prinsipielle betraktninger til dette som i praksis går i samme retning som hos representanten Storberget. Jeg tror at når vi har disse lovbestemmelsene, er det fordi det i ytterste forstand ikke skal være tvil om at vi vil reagere, og at vi vil reagere mot yttergrenser, men den viktigste kampen mot både nazisme og rasisme føres i de åpne landskap, den føres i den åpne debatt, og den føres ved den direkte åndelige konfrontasjon. Den har vi gode eksempler på fra det første øyeblikk man begynte å marsjere i Mysen, til en situasjon som nå er etablert i Indre Østfold, hvor russen hvert år ved flere videregående skoler gjør krystallnattdagen til en markering mot rasisme og mot nazisme, for å markere at historien ikke skal bli glemt selv om det kommer nye generasjoner. Jeg synes det er storartet at 400–500 russ hvert år gjennomfører et slikt arrangement. Jeg synes det er verdt å nevne det fra Stortingets talerstol. Det er i grunnen en enorm oppmuntring for alle andre, og det er en påminnelse til oss som sitter her, og som har det til felles, de fleste av oss i hvert fall, at vi er eldre enn disse russekullene, at det er noen som om og om igjen er villig til å ta dette opp. Når det gjelder forslaget i proposisjonen som handler om gjennomgripende endringer i straffeprosesslovens bestemmelse om besøksforbud, er jeg også glad for at det får bred tilslutning. Forslaget må på dette punktet ses i sammenheng med andre tiltak fra Justisdepartementet som har til formål å bekjempe vold mot kvinner og å bedre situasjonen for voldsofre. Det gjelder tiltak som opprettelse av et kvinnevoldsforum, et kvinnevoldsutvalg, samt en utredning om fornærmedes straffeprosessuelle stilling. Det er alt sammen eksempler på slike tiltak. Det samme er også forslaget i Ot.prp. nr. 117 for 2001–2002 Om lov om endringer i politiloven og straffeloven(fiktiv identitet) om å åpne for å innvilge truede personer endret personnummer, som kommer senere i dag, og de ulike forslagene som ligger i den arbeidsgruppen som har sett på ulike andre beskyttelsestiltak, som er tatt opp og omtalt i proposisjonen, og det er fremmet et konkret forslag fra komiteens side. (fiktiv identitet) Den lovendringen som flertallet har gitt sin tilslutning til, innebærer både en lovteknisk omstrukturering av bestemmelsen og realitetsendringer, og vil gjøre bestemmelsen om besøksforbud til et mer effektivt virkemiddel i kampen mot vold i hjemmet. En klar hjemmel for at besøksforbud kan nedlegges i eget hjem kan gjøre det lettere å fjerne overgriperen fra stedet der overgrepene skjer. Det er urimelig å kreve at offeret må flytte. For også å ivareta overgriperens rettssikkerhet, foreslås det strengere vilkår for besøksforbud i eget hjem enn for vanlige besøksforbud: Det må være sannsynlighetsovervekt for straffbare handlinger. For vanlige besøksforbud tydeliggjøres at det er tilstrekkelig at det er grunn til å tro at det vil finne sted et overgrep – som også kan være en krenkelse/forfølging som ikke er straffbar. Et mindretall i komiteen går inn for at det skal være lik risikograd for begge typer besøksforbud. Etter mitt syn er besøksforbud i eget hjem et svært inngripende tiltak, og man må sikre at det bare benyttes der det er strengt nødvendig. Det samme mindretallet går imot en hjemmel for begrensede besøksforbud. Jeg mener at loven ikke må stenge for løsninger som kan være gode. Det kan f.eks. være at et barn bør ha samvær med faren selv om vedkommende har utsatt barnets mor for vold. Da kan det være behov for å begrense besøksforbudet, slik at samværet kan gjennomføres. Forutsetningen er at det kan settes vilkår, f.eks. om at det alltid skal være en tredjeperson til stede ved samværet. Begrensede besøksforbud er ikke ment å skulle og skal ikke utsette offeret for et nytt press. Mindretallet foreslår videre at den obligatoriske domstolskontrollen skal inkludere negative beslutninger. Jeg er enig i at noen hensyn taler for en slik ordning, men har lagt avgjørende vekt på å hindre en økt arbeidsbyrde. Partene kan alltid kreve domstolsbehandling. Likevel er dette et moment som er framført fra representanten Thorkildsens side, som jeg vil ta med meg videre i arbeidet på dette området. Jeg vil også understreke veldig sterkt i forhold til det som representanten Thorkildsen tok opp om at jeg som statsråd, eller for den saks skyld regjeringspartiene, ikke er opptatt av den innsikt vi har fått gjennom den boken vi har bestilt gjennom Handlingsplanen mot vold, fra Alternativ til Vold, fra erfaringene på Brøset og fra Molde, at jo, det gjør vi jo. Vi har gjort det klart at vi ønsker å fornye Handlingsplanen mot vold i samliv – det er omtalt i statsbudsjettet – ved å legge økt vekt på tiltak som også retter seg mot menn. Det er helt riktig at tiltak som er satt inn på rett tidspunkt og på rett måte, kan hjelpe menn som ikke mestrer sitt sinne, til å klare seg. Og jeg har etter at dette er blitt en offentlig debatt, også fått kontakt med slike menn, som forteller om sine personlige erfaringer, og som forteller at dette faktisk nytter. Så jeg kan forsikre om at disse tiltakene selvfølgelig henger sammen, det er en del av helheten. Det er ikke til fortrengsel for det som kommer i dag, men det er svært viktig som en del av helheten. Det siste forslaget i proposisjonen er å øke strafferammen ved konkurrens, det vil si ved sammenstøt av forbrytelser. Jeg mener at straffenivået f.eks. ved gjentatt vinningskriminalitet har vært for lavt. Forslaget vil signalisere at straffenivået ved konkurrens skal økes. Forslaget må også ses i sammenheng med et forslag om en egen gjengangerstraff som Justisdepartementet sendte på høring 10. september 2002. Jeg registrerer at to mindretall anser at det ikke er et behov for lovendringen. Etter mitt syn er det viktig å sende et politisk signal om at straffenivået ved gjentatt kriminalitet på enkelte områder bør heves. På den annen side kan jeg ikke støtte det mindretallet som ønsker å summere strafferammer, kumulasjonsprinsippet, fordi det kan lede til svært uheldige og urimelige resultater i praksis, samt en uønsket binding av dommerskjønnet. Til slutt vil jeg fullføre de sitater fra Justisdepartementets proposisjon som representanten Storberget begynte med. Jeg synes det kan være nyttig at når sitater påbegynnes, så fullføres de. For det første vil jeg sitere på side 40 nederst i første spalte: «Departementet la til grunn at en slik løsning vil gi et tilstrekkelig signal om at straffenivået i konkurrenssaker bør heves.» Altså skal det ganges med to istedenfor halvannen. Deretter til representanten Storbergets påbegynte sitat: «Høringsrunden har bekreftet at det kan reises spørsmål ved om det er et reelt behov for lovendringen,» Det fortsetter slik:«men det har ikke kommet vesentlige innvendinger mot den. Departementet viser til begrunnelsen i høringsnotatet for forslaget.» Det kan ofte være et nyttig poeng å ta ut sitater fra et dokument, men det er alltid en fordel å fullføre sitatene. Det er ikke slik at vi har gått hodeløst inn i dette. Hele hovedpoenget er jo den markeringen som er nevnt her, at man ønsker å sende et signal om å heve straffenivået, men uten samtidig å binde dommerskjønnet. Det er det som er det dominerende. Det er det som er den linje som ligger i Regjeringens program, som også er kalt for Sem-erklæringen, og det er det som framlegges her. Det er en helt real sak at det er uenighet om dette, og at denne uenigheten kommer til syne på den måten den har gjort i dag. Men det bør være slik at når vi har lagt fram forslaget, vedkjenner vi oss det. Samtidig er det slik med alle forslag som gjelder straff – men det er ikke et tema her i dag – at vi er opptatt av det forhold at når folk har gjort opp for seg, skal de også ha en sjanse til å vende tilbake til samfunnet. Men det har vi som kjent rikelig anledning til å komme tilbake til i andre debatter.