Øyvind Halleraker (Høyre), 2011-05-03:
Jeg har innledningsvis lyst til å takke interpellanten for denne viktige interpellasjonen. Det er en viktig debatt, og jeg er ikke enig med samferdselsministeren som henviser denne type debatter til å være en gang hvert fjerde år, hvor vi altså da skal diskutere den brede samferdselspolitikken. Det er viktig at disse temaene settes på dagsordenen. Dette er en særdeles bred vinkling som også interpellanten har reist i denne interpellasjonen. Det dreier seg jo om fornyelse av hele samferdselssektoren vår. Så faller statsråd Meltveit Kleppa i et av sine svar for fristelsen til å komme med det gamle om at valget dreier seg i grunnen om man vil ha infrastruktur eller skattelette. Da må det jo være et paradoks for denne statsråden at nettopp denne regjeringen drar nytte av en av de skatte- og avgiftsreduksjoner som forrige regjering gjennomførte, nemlig fjerningen av investeringsavgiften. Det beløp seg faktisk til 9 mrd. kr av de 23 mrd. kr totalt som den regjeringen foretok i skatte- og avgiftslette. Det førte til en kjempeinspirasjon og aktivitet i privat sektor, noe som skapte en ny vekst i norsk økonomi, som denne regjeringen har dratt nytte av. Jeg har heller ikke registrert noe ønske fra denne regjeringen om å gjeninnføre investeringsavgiften, men de er veldig flinke til å kritisere at vi gjennomførte det. Der lærte man vel antakelig litt av det famøse forslaget om å innføre konjunkturavgift i en regjering Meltveit Kleppa satt i tidligere. Det er riktig, som Meltveit Kleppa sier, og det har jeg sagt mange ganger fra denne talerstol, pengebruken øker – ja, det er riktig, og vi har vært med på å stemme for hvert øre, og mer til. Spørsmålet vi må stille oss, er: Hva får vi for pengene? Vi får altså mindre for pengene enn vi har fått før. I tillegg har vi et annet fundamentalt problem som jeg har lyst til å fokusere litt på, og det er at på 1980-tallet gikk faktisk 8 pst. av statsbudsjettet til samferdselstiltak. Det har vært en jevnt fallende kurve helt siden da, og nå ligger vi altså på 2–3 pst. Jeg tror det her er fundamentale forhold som vi er nødt til å se på. Ressursene til samferdselsinvesteringer styres paradoksalt nok av den aktiviteten disse skaper, og ikke ut fra den økte lønnsomhet man vil få med bedre veier og jernbane. Det er altså en fullstendig mangel på sammenheng mellom hvordan etterspørsel etter bedre veier skapes og hvordan investeringene besluttes. Da er det vi har sagt at vi bør tilstrebe ordninger som i større grad frikobler samferdselsinvesteringene, slik at de i mye større grad kan konkurrere med privat sektor. Gjør vi det, blir det i makroøkonomiske termer et forhold som mer hører hjemme innenfor det vi kan kalle pengepolitikken, og ikke slik det er i dag, innenfor finanspolitikken. Det er altså en del grep vi er nødt til å ta. Det betyr bl.a. mer helhetlig planlegging, og det betyr større sammenhengende prosjekter korridorvis, der man utnytter alle synergier. Det igjen fordrer at vi fristiller etatene, slik at de får mye større frihet til å utnytte ikke bare det som ligger i framføring av prosjektene, men også egne ressurser. Det fordrer en helt annen finansieringsmodell – kall det gjerne prosjektfinansiering, som Arbeiderpartiets landsmøte nå hyggelig nok igjen har vedtatt, men gjerne også med private. Vi er fascinert av OPS-modellens suksess. Jeg oppfatter at statsråden gleder seg over tilstanden, men avisene viser jo det motsatte, at det er mange som ikke gleder seg. Jeg må nok si til slutt – jeg skal ikke referere fra interpellasjonen – at når det det gjelder det spørsmålet som interpellanten stilte på slutten, har vi ikke fått noe forsøk på svar.