trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-03-01:
Vi snakker om tre uker her – at vi må kunne vente i tre uker. Jeg har bare lyst til å minne om at 6. desember 2010 kom Nasjonalt råd med anbefalingen om at behandlingsforløpet skulle inkludere rekonstruksjon. Så gikk 2010, 2011 kom, 19. oktober 2011 kom Fremskrittspartiet med sitt forslag, 2. desember 2011 – noen uker senere – kom Helse- og omsorgsdepartementets brev til Helsedirektoratet om denne gruppen som nå skal jobbe fram til 23. mars. Så problemstillingen er ikke akkurat ny, og det har tatt ganske lang tid før man kom i gang med arbeidsgruppen. Poenget mitt er at vi er utålmodige, alle sammen. Så til en annen sak: Det gjelder en del av de kvinnene som har stått utenfor her og markert at de ikke orker å vente lenger. Vi snakker kanskje ikke om dem som får brystkreft i dag, og som er under behandling. Men jeg vil tro at mange av de kvinnene har stått i kø – noen av dem kanskje i opptil sju år – og ennå ikke fått behandling. Jeg har lyst til å minne om det vi gjorde her i Stortinget en gang tidligere: Vi laget en pasientbro i 2003. Den var meget effektiv, og vi har egentlig ikke snakket så mye om hva vi skal gjøre med alle dem som har ventet så lenge – om de på en eller annen måte omfattes av det arbeidet som nå pågår, og som skal være ferdig 23. mars. Kanskje man burde laget en egen handlingsplan, et eget opplegg for disse, uavhengig av hva man måtte komme frem til om fremtidens retningslinjer? Det er også et anliggende som vi kanskje skulle ha diskutert litt nærmere her i dag. Det er mulig å løse, og jeg håper at helseministeren kanskje kan si noe om dette – om det finnes en plan for det, og hvordan vi eventuelt kan bidra til at disse slipper å vente lenger.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-03-01:
Jeg har et spørsmål om utrykningsgruppen. Så mange som 4 500 mennesker dør unaturlig på sykehusene hvert år, og det er et enormt høyt tall. Når vi nå har sett – i alle fall hvis det er riktig – at utrykningsgruppen har rykket ut kanskje under ti ganger etter opprettelsen, vurderer da helseministeren at det er nok? I hvert fall har jeg gjort meg tanken: Rykker de ut ofte nok? Det er det ene spørsmålet. Det andre spørsmålet er: Hvordan følger departementet det arbeidet som pågår, slik at de kan forsikre oss om at man rykker ut ofte nok? Vi vet jo også at veldig mange av disse dødsfallene kunne vært unngått, dersom de hadde lært av det som skjedde. Da synes jeg det er en utrolig liten utrykningskapasitet.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-03-01:
Både statsråden og flere fra regjeringspartiene har referert fra brevet fra statsråden, nemlig: «Juridiske rettigheter gir ikke økt kapasitet til pasientbehandling. Kompetanse og kapasitet innen kreftbehandling endres ikke gjennom lovverk, men gjennom organisering, prioritering og ressurstilførsel.» Dette er vel like mye et hjertesukk som det er et spørsmål, for jeg viste i mitt innlegg til en rekke forslag, også konkrete, som opposisjonspartiene har fremmet i denne salen som nettopp går på både organisering, prioritering og ressurser. Hvorfor i all verden blir absolutt alle forslag vi kommer med, også de som går på det som ifølge statsråden selv kan løse mye av problemene, hver eneste gang nedstemt, bare fordi de kommer fra opposisjonen?
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det er ikke slik at nordmenn er så veldig forskjellige fra dansker. Selv om vi er ganske forskjellige med hensyn til geografi, er vi ikke forskjellige som mennesker, det er jeg helt enig i. Jeg synes at det å ha hjemmebesøk er en veldig god idé og et veldig godt tiltak for veldig mange. Spørsmålet er om man skal lovfeste dette for absolutt alle over 75 år. Jeg synes faktisk det er ganske viktig at kommunene selv legger vekt på hvilke forebyggende tiltak de vil gjennomføre, som jeg er helt enig i er veldig viktig at man satser mer på for at flere skal kunne klare seg godt hjemme.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg synes jeg svarte på hva jeg mener om dette med hjemmebesøk. Jeg mener at det i mange sammenhenger er en veldig god idé for å hjelpe eldre til å klare seg bedre. Så spørs det om det er der man skal sette inn den forebyggende innsatsen, hvis man ikke har flust med ressurser – og kommunene må jo også prioritere personellet sitt av ressursmessige grunner. Skal man gjøre dette for absolutt alle over 75 år? Skal man gå inn noen steder, eller skal noen kommuner velge å gjøre dette? Det er jo også kommuner i Norge som har valgt å legge vekt på hjemmebesøk. Jeg synes det er veldig positivt. Om det er 75 år eller 80 år – jeg tenker jo selv at veldig mange 75-åringer er veldig spreke og har ikke behov for hjemmebesøk fra kommunen, mens veldig mange har det. Her må kommunene kunne gjøre en vurdering av hva de vil legge vekt på av forebyggende tiltak, for jeg er veldig enig i at forebygging er viktig.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Profesjonsnøytralitet betyr ikke dårlig kvalitet. Det betyr ikke at vi ikke har krav til forsvarlighet. Tvert imot er det jo det som egentlig kjennetegner den nye loven, at det stilles krav til forsvarlighet og kvalitet. Og vi vet at det å ha fagfolk på jobb er viktig. Det er klart at det er bekymringsfullt når man noen steder står uten den rette fagkompetansen. Man kan bare ta en sak som håndtering av medisiner, som er særdeles viktig i sykehjemmene, der tilsyn fra Helsetilsynet har vist at det er ett av de områdene hvor det er mest brudd, og hvor man også er mest sårbar. Så det å ha faglighet og kvalitet er avgjørende. Dette vil vi følge veldig nøye med på, for det er klart at det at man skal ha mulighet for å organisere seg individuelt i kommunene, betyr ikke at vi ikke skal ha krav til faglighet og forsvarlighet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det er alltid en fordel at pasienten får god informasjon – så tidlig som mulig, gjerne ved første besøk – om hele behandlingsforløpet. Like fullt er det ganske komplisert å lage helt enkle regler for dette, fordi det kan være komplekse tilstander. Det er ikke som å bestille en togreise, som representanten Høie sa i innlegget sitt. Det er ikke alltid at det er like enkelt. Derfor har vi satt i gang et arbeid for dette. Vi varslet det i forbindelse med lovverket om den nye kommunale helse- og omsorgstjenesteloven, for vi ser at den informasjonen og det systemet som er i dag, ikke nødvendigvis fungerer godt nok. Men det er omfattende å gjøre endringer i dette. Vi har satt i gang et arbeid i Helsedirektoratet, vi skal gå igjennom og se på forløpstider for hvor lang tid det tar fra henvisningene kommer, hvordan informasjonen gis osv. Og så vil vi jobbe videre med dette, for vi ønsker selvfølgelig at den enkelte pasient skal få så god informasjon som mulig.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg er enig i at systemet ikke alle steder fungerer godt nok i dag. I noen tilfeller gjør det det, og jeg er veldig glad for dem som jobber akkurat med denne problemstillingen, for det å gi pasientene god informasjon er helt avgjørende. Når jeg så hvor dårlig informasjon man fikk, f.eks. med brudd på fristen for behandling i 2010, gjorde jeg i hvert fall det jeg kunne for å få informasjonen bedre ut til pasientene. Så ser vi likevel at dette skaper forvirring – det at man har individuelle frister, det at det er en vurderingsfrist, og det at vi også jobber med å få gode behandlingsforløp. Alle disse tingene må ses i sammenheng. Målet er å gjøre det enklere, bedre for pasientene og mer forutsigbart, slik at de vet hva de har å forholde seg til når de har en lidelse og trenger behandling.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Med tanke på representanten Dåvøys bakgrunn er det litt underlig at hun ikke også ser at dette er litt annerledes, at man ikke kan gjøre dette like strømlinjeformet som det f.eks. er å bestille en togbillett eller en flybillett. Så er jeg veldig opptatt av at vi må gjøre dette bedre. Det er jeg helt enig med forslagsstillerne i, men så er det slik at man i dette forslaget i noen grad overlater en del av ansvaret til HELFO. Det er jeg imot. Jeg mener at det fremdeles skal være sykehusenes – altså de regionale helseforetakenes – ansvar å gi den rette behandlingen til pasientene. Men jeg er opptatt av at informasjonen skal bli bedre, at behandlingsforløpet skal bli mer forutsigbart. Derfor har vi jobbet med dette i forbindelse med kreft – som har vært mye omtalt, mye diskutert i Stortinget – og derfor er vi også opptatt av å få til et informasjonssystem til pasienten, som alle forstår kan være bra for pasienten videre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg er ikke kjent med det enkelteksemplet som representanten Gåsvatn nevner, men det er slik at når det er gjort vedtak for en enkelt pasient eller et eldre menneske som har behov for heldøgns omsorg eller sykehjemsplass, skal vedkommende ha det i kommunen.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Dette forslaget dreide seg om rammebetingelser for private omsorgsbedrifter. For regjeringen er det viktig at vi skal ha en god omsorgstjeneste i Norge. Vi har et lovverk som gir kommunene adgang til å gjøre dette i egen regi, eller benytte ideelle eller private aktører. Det som er viktig i hele omsorgssektoren, er at det offentlige har et sterkt ansvar, og at det offentlige også bygger ut tilbudet sitt, slik at vi kan ha et likeverdig tilbud i hele landet. Det er også sånn at det innenfor helsevesenet er mange aktører som man kan si er selvstendig næringsdrivende, og som vi er avhengig av. Representanten Høie nevner selv røntgen og en del andre aktører, som vi er helt avhengig av for å kunne få helsevesenet til å gå rundt. Det betyr ikke at ikke basis i helsevesenet i Norge er et offentlig helsevesen. Slik mener regjeringen det skal være, men private er et godt supplement.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg kan ikke gå inn og kommentere forhandlinger som pågår. Men det jeg sa i innlegget mitt, og som jeg er veldig opptatt av, er at ideelle organisasjoner som yter tjenester, også må være i stand til å tilby samme lønns- og avtalevilkår som andre gjør. At vi har gode rammebetingelser for ideelle aktører, er viktig. For jeg er helt enig med representanten Dåvøy i at ideelle organisasjoner i stor grad ofte har en merverdi fordi de yter tjenester med et kanskje større initiativ fra frivillig sektor i forhold til det man ofte klarer å se i det offentlige. Derfor er jeg også glad for at helseforetakene har inngått avtaler med ideelle organisasjoner. Vi ser det spesielt på rusfeltet, hvor vi faktisk er veldig avhengig av disse institusjonene. Jeg er selvfølgelig opptatt av at vi skal ha forutsigbare rammevilkår, slik at vi kan ha et godt samarbeid også fremover.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Min målsetting er at ventetiden for rekonstruktiv kirurgi etter brystkreft skal ned. Min målsetting er at dette skal inn som en del av behandlingsforløpet. Det har også Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering sagt. Det er jeg veldig enig i. Så har Helsedirektoratet nedsatt en arbeidsgruppe, og det er ikke en hvilken som helst arbeidsgruppe. Det er faktisk en ganske bred faggruppe som består av ulike former for kompetanse – medisinskfaglig kompetanse som må til for at vi skal få et godt og forsvarlig opplegg for dette. De skal gi sitt råd den 23. mars. Jeg avventer det rådet. Men målet er helt klart: Ventetiden her skal ned.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
De regionale helseforetakene har fått veldig tydelig beskjed i oppdragsdokumentet om at ventetiden skal ned, og at de må komme med tiltak for dette. Det kan godt være et aktuelt alternativ å bruke private aktører. Det kan godt være et alternativ å ha en dugnad. Men det viktigste er faktisk å bygge opp kapasiteten, slik at vi slipper å få en slik dugnad. Etter at man i 2003 hadde denne broen til Sverige og fikk unna køen, har køen bygget seg opp igjen. Det er ikke godt nok. Det er nettopp derfor vi må vurdere hvor mye kapasitet som skal bygges opp, hvilke rettigheter pasientene skal ha, hvordan dette skal inn i behandlingsforløpet, og hva som vil være det faglig forsvarlige i hvert enkelt tilfelle. Det rådet som denne arbeidsgruppen nå jobber med, kommer den 23. mars. Da skal vi følge opp. Da skal jeg også si hva vi vil gjøre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg har lyst til igjen å understreke at det er en bredt sammensatt arbeidsgruppe av veldig kvalifiserte fagfolk som har gått inn her. De ser på ulike områder – de ser på kapasitet, de ser på rettigheter, de ser på hvordan dette skal inn som en del av behandlingsforløpet. Det er ingen uenighet i denne salen om at dette skal være en del av behandlingsforløpet. Jeg har ikke hørt én som ytrer seg mot det. Og det er jo nettopp det vi jobber med. Men vi må gjøre dette på en forsvarlig måte. Vi må gjøre dette på en måte som gjør at vi kan bygge opp kompetanse, så vi ikke kommer i den situasjon at man plutselig har en stor kø av pasienter som man ikke klarer å ta unna. Det er særdeles viktig, fordi vi ser at dette er så avgjørende og så viktig for så mange kvinner.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det er en debatt med et stort engasjement, og det skjønner jeg. Det er mange som venter i kø for en eller annen form for operasjon. Så er det hva vi skal gjøre fremover, hvordan dette skal bli. Så har jeg vært veldig tydelig på én ting. Jeg var veldig glad for at Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering sa at dette skulle være en del av behandlingsforløpet, for det er jeg veldig enig i. Det skal det være. Det skal inn som en del av behandlingsforløpet. Men så er det jo også slik at når vi skal gjøre det, vet vi at det er problemer med kapasitet. Vi vet at det er ulike metoder. Vi vet at det også bør vurderes hvordan den enkelte pasient skal behandles. Det ble nedsatt en faggruppe med representanter fra alle de regionale helseforetakene, som faktisk har ansvaret for å gjennomføre dette. De har fått beskjed om å sette inn tiltak for å få ned ventetiden. Det er altså spesialister i brystkirurgi og endokrin kirurgi, plastisk kirurgi, onkologi. Kreftforeningen og Foreningen for brystkreftopererte skal altså komme med en anbefaling om hvilke kvinner som skal få et slikt tilbud – ikke nødvendigvis ut fra alder, men medisinsk indikasjon – og om hvilken type tilbud den enkelte skal ha. Hvilke rettigheter skal pasientgruppen ha? Hvordan skal man redusere behovet for sekundær operasjon? Hvilken kompetanse kreves? Kan vi benytte den kompetansen vi har, og gi videreutdanning? Hvordan skal dette organiseres? Det er en rekke spørsmål som vi har bedt om svar på. Det ville være veldig spesielt hvis jeg som helseminister ikke skulle ta meg de tre ukene og vente på disse svarene. Det er ikke fordi at dette ikke er viktig. Det er viktig for disse kvinnene å få den hjelpen, som jeg er helt enig i at de trenger, og som mange har ventet altfor lenge på. Men det er fordi at jeg tross alt sitter med et ansvar for at dette skal gjennomføres i hele landet på en forsvarlig måte. Det skal inn som en del av behandlingsforløpet. Derfor er jeg veldig uenig med representanten Høie, som sier at jeg ikke har sagt noe om hva jeg egentlig vil. Jeg har sagt at det er helt klart at dette skal inn som en del av behandlingsforløpet, for det skal også gi forutsigbarhet til de kvinnene som får en så alvorlig diagnose og må gjennom et så omfattende behandlingsforløp som brystkreftpasienter må.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det er følsomme spørsmål vi har til diskusjon i dag. Selvmordsforsøk, selvmord og etterlatte etter selvmord innebærer sterke følelser og traumer. Som samfunn må vi forholde oss til og gjøre noe med disse spørsmålene, både for å forebygge og for å gi god hjelp og bistand til etterlatte. I oktober i fjor hadde Stortinget en grundig og god interpellasjon om selvmord fremsatt av representanten Høie. Debatten viste at det er bred politisk enighet om en sterkere innsats for selvmordsforebygging. Det er bra. Vi har, som det også har vært sagt her, begynt arbeidet med en ny handlingsplan om selvmord og selvskading – for å bekrefte representanten Høies spørsmål. Planen vil ivareta mange av de temaene som forslagsstillerne er opptatt av, og som var sentrale i interpellasjonen. Planen skal også bidra til en offentlig debatt, og jeg håper den også vil bidra til å redusere tabuet som er knyttet til selvmord. Vi skal legge vekt på forebygging i handlingsplanen. Vi må fange opp signaler i tide og vite hva vi skal gjøre. Dette må skje på de arenaene der barn, unge, voksne og gamle lever sine liv. Innsatsen må handle om mer enn det som skjer i helsetjenesten. Frivillige organisasjoner har en helt sentral plass i arbeidet med den nye handlingsplanen. Landsforeningen for forebygging av selvskading og selvmord, Landsforeningen for etterlatte etter selvmord, Mental Helse Norge, Voksne for barn og andre ideelle organisasjoner gjør et svært viktig arbeid. Vi må forsøke å få til rammebetingelser og strukturer som bidrar til at vi samlet sett får et best mulig forebyggende og oppfølgende tilbud. Allerede nå har de fem regionale ressurssentrene om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging ansvar for å etablere nettverk i sin region og inngå i samarbeid med frivillig sektor. Etterlatte etter selvmord er en gruppe som må vies større oppmerksomhet. Helsedirektoratet har for kort tid siden lagt frem en ny veileder, som representanten Kjønaas Kjos omtalte positivt, for hvordan profesjonelle og frivillige hjelpere kan møte etterlatte. For noen uker siden møtte jeg representanter for organisasjonen Unge LEVE. Det var et sterkt møte med unge mennesker som hadde verdifull erfaring å formidle. Jeg har forstått at vi ikke møter barn og unge som opplever selvmord blant sine nærmeste, på en god nok måte. Deres kunnskap og erfaring er viktig i arbeidet med en ny plan. Møtet med de unge viste også hvor viktig det er å gjøre noe med tabuene rundt selvmord. Vi må tørre å snakke om det som er vondt. Det er et ansvar som også påligger oss politikere. Før påske skal jeg møte brukerorganisasjonene og fagmiljøene til et stort rådslag om utfordringer og mulige tiltak mot selvmord og selvskading. Dette vil være en viktig del av arbeidet med handlingsplanen. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med en orientering om arbeidet med planen i statsbudsjettet for 2013, og jeg tar sikte på at planen kan legges frem innen utgangen av dette året.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det er ikke slik at vi ikke er opptatt av å finne årsaken til hvorfor feil skjer. Når det er alvorlige hendelser, skal de meldes til Helsetilsynet. Helsetilsynet skal gjøre en egen vurdering av om de skal rykke ut. Dødsfall meldes også, og politiet blir varslet om det – selvfølgelig skal de bli det. Så er det slik at vi nå skal gjøre en evaluering av den utrykningsenheten som vi har etablert, gjøre en grundig vurdering av hvordan den har fungert, og om det skal gjøres endringer. Men jeg må bare be om at vi må få gjøre den evalueringen når vi nå har hatt denne ordningen i to år. Jeg tror den har endret mye av håndteringen av alvorlige hendelser og fokuset på det. I tillegg har sykehusene fått en lovfestet plikt til å varsle om de alvorlige hendelsene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Når det gjelder dette representantforslaget, håper jeg også at representanten Høie har fått med seg at mange av disse forslagene som ligger her, allerede er iverksatt. Jeg har bare lyst til å si i forbindelse med at representanten Gåsvatn sa at vi ikke hadde kommet med så mange nye kvalitetsindikatorer: Vel, i 2011 kom vi med 18 nye, og vi kommer med flere. Så det er ganske god fart på det arbeidet. Når det gjelder dette med å bli part i sak, er det riktig at vi har hatt et arbeid på det. Vi har hatt en arbeidsgruppe, og vi har også hatt en høring i den forbindelse. Jeg synes det er naturlig at det også blir en del av stortingsmeldingen, og ser det i sammenheng med hvordan vi håndterer arbeidet og etterarbeidet i forbindelse med alvorlige hendelser.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Disse dødsfallene er jo forårsaket av en skade. Det sies at man har beregnet at halvparten kunne vært forebygget. Noen av disse dødsfallene skjer på grunn av at det er svært syke pasienter. Man prøver en behandling, og det er ikke nødvendigvis noen som kan lastes for at det skjer. Men likevel er det et veldig høyt tall. Jeg vil også understreke at det her ikke er så lett å sammenligne seg med andre land, for det er ikke noen andre som har gjort denne type undersøkelser like omfattende som det vi har gjort. Men når vi har gjort det, er det nettopp for at vi skal kunne forebygge og se hvordan vi skal jobbe videre med pasientsikkerhet. Det er klart at jeg også har stilt meg spørsmålet: Rykker denne utrykningsenheten ut ofte nok? Hvordan er det i forhold til andre typer enheter som man kan sammenligne seg med? Det er vanskelig fordi det er spesielt, men det er en del av det som vil bli gjennomgått i evalueringen.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg vil egentlig bruke anledningen til å henvise til representanten Toppes innlegg når det gjaldt akkurat dette med å kjøpe seg ut av køen og hva som egentlig var advarsel fra en kreftlege i forbindelse med diskusjonen om prostatakreftpasienter som reiser ut av landet. Så skal ikke jeg si at alle får den behandlingen i tide som de bør ha. Det har vi sett eksempler på, at det kan være for dårlig. Vi må rette opp på de områdene hvor det er åpenbare feil og mangler, det er det som er viktig, og det viktige for kreftpasienter er forutsigbarhet, det er at de har gode behandlingsforløp. Derfor har vi altså disse målsettingene som sykehusene skal forholde seg til og innrette organiseringen etter, og som også viser at det gir gode resultater, som vi måler, og som vi offentliggjør måleresultatene på.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg må bare med all respekt si at på en del områder er vi uenige, og på en del områder har vi allerede igangsatt arbeid. Når det gjelder f.eks. det forrige representantforslaget som vi diskuterte, om kvalitet og pasientsikkerhet, kan man hake av alle de forslagene som vi er i gang med allerede som tiltak. Da blir det på en måte litt spesielt om vi skal stå i Stortinget og vedta det fordi det kommer fra opposisjonen. Så er det slett ikke slik at alle forslag er dårlige forslag. Men det viktige er at kreftpasienter har mange rettigheter i dag, og det skal de ha, for det er en alvorlig sykdom. Noen kreftpasienter må også behandles som øyeblikkelig hjelp og kan heller ikke vente i de 20 dagene. Da må legene gi individuell vurdering. Det som er mest bekymringsfullt, er at det av og til går for lang tid fra en lege henviser, til henvisningen kommer til sykehuset, så det er mange områder vi må jobbe bedre på. Men juridiske rettigheter i seg selv vil ikke bedre på det – det vil organiseringen gjøre.
Bent Høie (Høyre), 2012-03-01:
Som forrige spørrer var inne på, har Danmark innført et lovfestet tilbud om hjemmebesøk til alle som har fylt 75 år. Kommunalminister Navarsete tar i Aftenposten 6. februar også til orde for et lovfestet tilbud til alle om hjemmebesøk for å foreta en helsesjekk og vurdering av behov når en er fylt 75 år. Når kommunalministeren i en regjering mener at det er fornuftig å lovfeste en plikt for kommunene til å ha et sånt tilbud, hva er det da som hindrer helseministeren i å innføre det?
Bent Høie (Høyre), 2012-03-01:
Mens direktoratet jobber, er både Helse Vest og Helse Midt-Norge i ferd med å innføre dette i sine helseregionale krav. Hva er begrunnelsen for at ikke Stortinget i dag skal få vedtatt at dette er en målsetting som vi pålegger at regjeringen skal jobbe for at skal gjelde for alle helseforetakene, slik at pasientene i Norge får et likt tilbud, noe som jo var hovedhensikten med den store helsereformen der staten fikk ansvaret for spesialisthelsetjenesten? Her ber opposisjonen regjeringen om å lage en forskrift som sikrer at dette blir slik i hele landet. Hva er begrunnelsen for at statsråden anbefaler sine partikollegaer å stemme ned dette forslaget i dag, når statsråden åpenbart er enig i at dette bør blir resultatet?
Bent Høie (Høyre), 2012-03-01:
For Høyres del vil jeg vise til representanten Jon Jæger Gåsvatns innlegg og si at vi deler de vurderingene. Så vil jeg ta opp representanten Tove Karoline Knutsens innlegg der hun angrep en del navngitte, såkalte kommersielle internasjonale aktører som delvis er lokalisert i skatteparadis. En del av disse aktørene bruker regjeringen f.eks. når det leies inn sykepleiere til sykehus, leger til sykehus, en bruker de samme aktørene når det tilbys barnevernstilbud til de mest utsatte barna i barnevernet, en bruker private, kommersielle aktører for å sikre full barnehagedekning, til å gjennomføre røntgenundersøkelser, laboratorieundersøkelser, operasjoner osv. Det er veldig vanskelig å forstå hvor grensen til Arbeiderpartiet går når det gjelder bruken av disse såkalte internasjonale kommersielle aktørene – om grensen går ett sted, eller om den går mellom retorikk på den ene siden og praksis på den andre siden.
Bent Høie (Høyre), 2012-03-01:
Dette forslaget som i dag skal opp til behandling, handler om at en setter noen politiske mål for helsetjenesten vår. Det er så enkelt at vi har en pasientrettighetslov som gir individuelle tidsfrister i forhold til alvorlig sykdom. Det som mindretallet ber om i dag, er at Stortinget sier at den rettigheten som er knyttet til den loven, også skal gjelde rekonstruksjon av bryst etter brystkreft innen minimum ett år, men finnes det medisinske forhold som skulle tilsi at en bruker lengre tid, som representanten Inga Marte Thorkildsen tok opp, kan det begrunnes, og en kan da overskride den tidsfristen. Vanskeligere er det ikke. Når representanten Breen sier at Høyre som et kunnskapsparti, som er opptatt av å drive en kunnskapsbasert politikk, ikke har tid til å vente på arbeidsgruppen, baserer det seg på at vi mener at det er politikernes oppgave å sette målene for helsetjenesten, og så er det faggruppers og fagmiljøenes oppgave å finne ut hvordan en skal nå de politiske målene. Det er ingenting til hinder for at Stortinget i dag vedtar at målet er å ha et års garanti for disse kvinnene, og så har arbeidsgruppen et enda tydeligere mandat, også i tråd med det som er anbefalingen til Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering, nemlig at dette er en prioritert helsetjeneste. Det er ingen grunn til å vente på fagrådets anbefalinger før en setter den type klare politiske mål. Representanten Kjersti Toppe sier at de som jobber i privat virksomhet i dag, jobber med «dei feile tinga». Det har hun helt rett i, og det sier de som jobber privat, selv. De river seg i håret og er frustrert over at de ikke får lov til å bruke alle gode krefter på å løse det som samfunnet har prioritert som viktige helseoppgaver. Men fordi regjeringen ikke gjør det som står i forslag nr. 2, nemlig å pålegge de regionale helseforetakene å inngå avtale med de private klinikkene, driver de altså i dag med skjønnhetsoperasjoner, selv om de hadde hatt lyst til å drive med det som et samlet storting ønsker, nemlig rekonstruksjon av bryster for dem som er prioritert, i tråd med det offentlige helsevesenets prioriteringer og vurderinger. Den ledige kapasiteten kunne en i løpet av veldig kort tid dreid fra det som representanten Toppe kaller «dei feile tinga», til de riktige tingene, hvis Stortinget vil, og det kan Stortinget bestemme seg for i dag. Opposisjonen har i denne saken kontinuerlig vært opptatt av å finne løsninger. Derfor oppfattes det som ganske urettferdig når regjeringspartiene i dag nærmest prøver å fremstille det som om vi ikke er løsningsorientert. Hadde helseministeren i sitt innlegg i dag sagt at dette er regjeringens mål, kunne vi ha vært med på å oversende disse forslagene, men en bruker tiden på å argumentere imot istedenfor å samarbeide.
Bent Høie (Høyre), 2012-03-01:
Jeg forstår godt at representanten Thomas Breen er bekymret for om det forslaget som fremmes i dag, ville ha virket på samme måte som regjeringens målsettinger for kreftbehandling generelt, men jeg kan betrygge han med at det ville det ikke, for i motsetning til regjeringens tidsfrister med hensyn til kreftbehandling generelt inneholder dette et forslag om en rettighetsfesting i henhold til pasientrettighetsloven § 2-1b. Hvis Breen leser innstillingen, vil han se at en pasient som ikke hadde fått innfridd sin rett innen ett år, da kunne henvende seg til HELFO og fått sin rett innfridd et annet sted, offentlig eller privat, i Norge eller i utlandet, som alle andre pasienter med pasientrettigheter. Under demonstrasjonen utenfor her i dag møtte jeg en kvinne fra Sørlandet som hadde tatt opp et lån på flere hundre tusen kroner for å få gjennomført en slik rekonstruksjon privat. Hadde det vi ønsker å vedta i dag, vært vedtatt av Stortinget, hadde hun sluppet å ta opp det lånet og kunne ha gjennomført akkurat den samme operasjonen. Men hun kunne ha sendt regningen der den hører hjemme, nemlig i det offentlige helsevesenet. Gjennom sin motstand mot denne type lovregulering er de rød-grønne partiene i dag med på ytterligere å forsterke et klassedelt helsevesen i Norge, der de som har råd, har mulighet til å kjøpe seg ut av køen, mens de som ikke har råd, kun har mulighet til å vente. Så viser representanten Breen til at Kreftforeningen er med i arbeidsgruppen – og det er helt riktig. Men Kreftforeningen var også på høring i komiteen og støttet dette forslaget. Kreftforeningen og Foreningen for brystkreftopererte er pådrivere for dette forslaget. De ser ingen motsetning mellom arbeidsgruppens jobb og dette forslaget – tvert imot. De ønsker at dette skal vedtas her i dag, og da er det veldig rart om en representant fra Arbeiderpartiet setter seg over det og mener at de ikke vet sitt eget beste.
Bent Høie (Høyre), 2012-03-01:
Det er gledelig at et samlet storting igjen bekrefter at man ønsker en handlingsplan mot selvmord og selvskading. Vi hadde en debatt her i salen om dette den 27. oktober i fjor, der det også ble gitt uttrykk for det samme, ikke minst at helseministeren bekreftet at dette er et arbeid som skulle igangsettes – og som nå bekreftes er igangsatt. Selvmord er et stort problem, det er også selvskading. Det viser seg at det er en sammenheng mellom selvskading og selvmord, eller en økt risiko for selvmord blant dem som driver med selvskading. Spesielt rammer dette unge mennesker, og det er behov for å se disse to spørsmålene i en sammenheng. Siden vi nettopp har hatt en debatt om dette temaet, vil jeg derfor i dette innlegget begrense meg til å be helseministeren bekrefte at handlingsplanen også skal omfatte selvskading, slik komiteen ber om i innstillingen. I brevet av 2. desember 2011 refererer man til interpellasjonsdebatten, som handlet om å forebygge selvskading og selvmord, men man refererer videre kun til selvmord. Jeg har behov for at helseministeren bekrefter at det som komiteen enstemmig skriver i innstillingen, nemlig at dette skal være en handlingsplan mot både selvmord og selvskading, er noe som må bli arbeidsoppdraget til dem som skal utarbeide denne planen.
Bent Høie (Høyre), 2012-03-01:
Jeg vil først takke statsråden for at forslagene fra Høyre vil bli tatt med i det videre arbeidet, at vi ikke trenger å sende dem inn på ny på departementets hjemmeside, men at de er registrert. Så har jeg et spørsmål knyttet til at Høyre for en stund tilbake fremmet et representantforslag om å gi pasienter stilling som part i sine saker i forbindelse med at det hadde skjedd feil i helsevesenet. Som oppfølging av det satte helseministeren ned en arbeidsgruppe som har kommet med en anbefaling, som nå har vært på høring. Jeg lurer på når dette vil bli fulgt opp fra regjeringen, om dette kommer til å bli fremmet som en egen sak, eller om det kommer i forbindelse med en stortingsmelding?
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Med utgangspunkt i pasientrettighetsloven får pasienter som trenger det, en individuell frist for behandling fra sykehus. Hvis behandlingsfristen brytes, overtar Helseøkonomiforvaltningen ansvaret for å gi pasienten nødvendig helsehjelp, og dette skal pasienten få informasjon om. Forslagsstillerne mener det er etablert en for høy barriere for innfrielse av denne rettigheten. Dette fører etter forslagsstillernes mening til at rettigheten først og fremst kommer ressurssterke pasienter til gode. Forslagsstillerne mener videre at dagens system kan virke tungvint, og at det vil forenkle saksbehandlingen dersom pasienten får informasjon om behandlingstid og -sted samtidig som fristen blir fastsatt. Forslagsstillerne mener også at det bør være sykehusets ansvar å ta kontakt med Helseøkonomiforvaltningen når sykehuset vet at det ikke er i stand til å innfri retten til behandling innenfor den medisinsk fastsatte tidsfristen. En samlet komité deler forslagsstillernes bekymring om at verken praktiseringen av dagens system ved fastsettelse av individuell frist eller praktiseringen av regelverket ved brudd på frist, fungerer godt nok. En samlet komité viser derfor i innstillingen til helse- og omsorgsministerens brev av 9. november 2011, der statsråden meddeler at hun deler forslagsstillernes virkelighetsoppfatning slik den kommer til uttrykk i saksfremlegget, både hva gjelder praktisering av dagens system med fastsettelse av individuell frist, og hva gjelder praktiseringen av regelverket ved brudd på frist for nødvendig helsehjelp. Komiteen har merket seg at helse- og omsorgsministeren i brevet peker på at det er behov for å gjennomgå, og antakelig forbedre, regelverket i denne sammenhengen. Komiteen har videre merket seg at departementet nå utreder ulike alternativer til nytt regelverk som passer for alle ulike pasientforløp. Forslaget fra representantene om at pasienten samtidig med fastsettelse av individuell frist også gis informasjon om behandlingstid og -sted, vil bli vurdert i dette arbeidet. Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet merker seg at forslaget om at sykehuset umiddelbart skal informere om fristbrudd til Helseøkonomiforvaltningen, vil kunne bryte med pasientenes selvbestemmelsesrett, og at det kan være problematisk ut fra bestemmelser om taushetsplikt. Flertallspartiene viser til statsrådens brev, som opplyser at det allerede er iverksatt et arbeid for å gjennomgå de forhold som tas opp i dette representantforslaget. Vi mener en slik gjennomgang er nødvendig, og imøteser konklusjonene fra arbeidet. På denne bakgrunn vil flertallet anbefale at dokumentet vedlegges protokollen.
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Jeg tviler faktisk ikke på statsrådens intensjoner, men både fra de rød-grønne partier i denne salen og i brevet fra statsråden understrekes det at man skal «gjennomgå» regelverket. I innlegget som vi nettopp hørte, hadde man et behov for både å gjennomgå, se nærmere på, ha høringer og også ha en del utredninger. Da har jeg et spørsmål, og jeg skal konsentrere meg om første del av forslaget fra opposisjonen der det står at pasienten, samtidig som han får beskjed om at han skal på sykehus, også skal få informasjon om tid og sted – hvilket sykehus og når. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Hvor lange og hvor mange utredninger trenger man for å finne ut om det hadde vært en fordel om pasienten også fikk greie på på hvilket sykehus og når han skal få operasjonen sin?
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Vi har forstått såpass nå at juridiske rettigheter til pasienten er ikke det som gir ønsket virkning, sier statsråden. For å få bedre behandling er det som skal til, bedre prioritering, mer ressurser og mer kompetanse. Vi vet at samtidig som regjeringen sier det, øker en del av køene. Vi har diskutert rekonstruksjon av bryst tidligere i dag – noen venter opp mot ti år – prostatakreft. Vi ser at tallet på helseforsikringer øker, flere tegner det, flere kjøper seg ut av køen. Så på den ene siden kjøper flere private tjenester og køene blir lengre, på den andre siden er svaret bedre prioritering og bedre ressursbruk. Hvor fornøyd er statsråden med sin prioritering når hun ser at køene øker?
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Regjeringspartiene har i merknads form skrevet at «private aktører må brukes der tilbud om rekonstruksjon ikke kan gis innen rimelig tid». Ordet «rimelig» er veldig diffust. For eksempel er tre hår i suppa rimelig mye, mens tre hår på hodet er rimelig lite. Hvor mange år anser regjeringen som rimelig, sett i denne sammenheng?
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Jeg har et par kommentarer til Breen, som harselerte litt med at opposisjonen ikke var så opptatt av dette utvalget. Han sa at det faktisk var veldig bred kompetanse og faglig tyngde i dette utvalget, og viste til Foreningen for brystkreftopererte og Kreftforeningen. Da har jeg lyst til å minne Breen om at på høringen støttet begge disse, som er med i dette utvalget, det forslaget som ligger her i dag. Så vi trenger ikke vente til 23. mars for å få vite hva de mener. Så synes jeg det er litt rart hvis det faktisk er sånn at regjeringspartiene den 24. mars vet hva de skal mene, for hvis det er så kort tid til de faktisk vet det, burde de strengt tatt ha bedt komiteen om å utsette behandlingen av denne saken, så kunne vi fått en endelig behandling og et endelig svar 24. mars. Men så stiller Laila Dåvøy et spørsmål til helseministeren om regjeringen faktisk har tenkt å følge utvalgets råd, dersom dette utvalget kommer med et råd om å sette en tidsfrist. Det ville ikke helseministeren svare på. Da tenker jeg at det regjeringen faktisk venter på, ikke er noe svar, men det er en mulighet til å skyve og skyve og skyve på hele problemstillingen. Det er grunnen til at det ikke er mulig bare å oversende det uten realitetsbehandling, for det har i denne debatten ikke kommet fram noe som tilsier at noen av de forslagene vil bli realisert i nær framtid.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-03-01:
Jeg tror at representanten Breen før meg treffer spikeren på hodet når han sier at vi antakelig ikke hadde vært i samme situasjon hvis det hadde dreid seg om menn, for dette handler om at kvinnehelse i veldig mange år har vært nedprioritert på mange plan innenfor helsevesenet, og antakelig også i politikken. Derfor er det bra at det er så mange nå på tvers av alle partier som samler seg om å si at dette finner vi oss ikke i, sånn skal det ikke være, vi skal ha en annen situasjon, vi skal ha en verdig situasjon for disse kvinnene som blir operert. Så vil jeg bare understreke at når vi nå skal bygge opp en kapasitet for å sikre at det førende for behandlinga skal være primær rekonstruksjon, altså at dette skjer i samme prosess som du fjerner brystet, så vil det ta tid å få bygd opp kompetansen. Jeg har veldig stor forståelse for at de som i dag står i kø og venter, og som kanskje har ventet i flere år, ikke synes det er greit å vente til den kompetansen er på plass. Derfor er vi nødt til å diskutere hvordan vi kan sikre at de som i dag står i kø, kan få nytt bryst raskt. Jeg var så vidt inne på det i slutten av mitt innlegg: Hva om vi ser på muligheten for å få til en dugnad? Det har også vært gjort før. Jeg sa også at det er viktig å sørge for at det er det offentlige som har hovedansvaret for dette. Grunnen til det er ikke at SV lider av privatallergi – la meg understreke det. Personlig har jeg veldig sympati for de synspunktene som representanten Toppe hadde her før meg, dette med at vi må sikre at disse kirurgene brukes på prioriterte oppgaver, og at man ikke da gjør det enda mer lukrativt å forsvinne fra det offentlige og operere inn f.eks. brystimplantater på mennesker som strengt tatt ikke ville vært prioritert i det ordinære helsevesenet – og da snakker vi ikke om brystkreftgruppa. Jeg har sjøl bidratt til å bruke private kommersielle aktører, fordi det offentlige har hatt et for dårlig tilbud. Men her har jeg helt klart fått en anbefaling fra kirurger i det offentlige om at vi må passe på at kvaliteten må være god nok, at det er viktig å sikre tverrfagligheten, at det er et poeng at det er det offentlige som gjør det meste av dette, fordi de har tverrfagligheten og kvaliteten. De sa til og med at de har erfaring med kvinner som har fått rekonstruksjon, men så får spredning og tilbakefall, og fordi man ikke har kompetanse på det i det private, fordi plastikkirurgene som skulle gjøre disse rekonstruksjonene, ikke hadde erfaring i å sjekke om kvinnen er kreftfri, ender man opp med å gjøre disse kvinnene en bjørnetjeneste. Pass på det!
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Jeg har lyttet veldig nøye til regjeringspartienes representanter: mange fagre ord, mye gull og mye glitter, men ingen handling. Tidligere i dag avga 22. juli-komiteen her på Stortinget sin innstilling, hvor regjeringspartiene sammen med oss i opposisjonen har vedtatt 14 forslag. Da bet jeg meg merke i at arbeiderpartirepresentanten Bøhler sa: Vi må i fellesskap ta ansvar hvis vi vil at noe skal skje. – Ja, vi vil at noe skal skje. Det samme skjedde da Fremskrittspartiet hadde et representantforslag vedrørende voldsofre. Da klarte også regjeringspartiene, for første gang på seks år, å stemme for våre forslag. Og begrunnelsen: Det hastet med å få på plass voldsoffererstatningsordningen før rettssaken etter 22. juli. Hvorfor haster det ikke like mye nå? Ikke kom og fortell meg at vi her må avvente den faglige arbeidsgruppens konklusjon. Her er det ingenting nytt, bare en ytterligere trenering og forsinkelse. Dette er ansvarsfraskrivelse. Hvis nå regjeringspartiene i dette møtet stemmer ned forslagene, men arbeidsgruppen senere kommer til samme konklusjon, vil jeg spørre helseministeren om hun føler seg tilfreds med å ha ansvar for denne forsinkelsen. Vi snakker da om mulig behandling av en stortingsproposisjon om noen måneder – noen måneder for mye. Så vil jeg gjerne ha et svar fra helseministeren på hvordan det er mulig å argumentere for å stemme forslagene ned med en faglig begrunnelse som i mine øyne ikke holder mål, når vi vet at våre medsøstre i våre naboland har garanti for nytt bryst én måned etter at legen har gitt klarsignal. Hva er det de har forstått i Danmark og Sverige som ikke helseministeren har skjønt? Hvordan er det mulig at vi i et så rikt land som Norge har rekonstruksjonskø? Hvordan er det mulig at helseministeren ikke har skjønt at det haster, at vi ikke har tid til å vente på vedtak, at vi ikke har tid til at enda flere kommer inn i en kø som er tung og kronglete, i tillegg til alle de andre utfordringene kreftpasientene har? Jeg oppfordrer helseministeren på det sterkeste til å tørre – på lik linje med justisministeren i forbindelse med voldsoffererstatningsloven – å gå for forslagene fra Fremskrittspartiet, tørre å vise ansvar og ikke svakhet. Vi trenger handling, og vi trenger det nå.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Jeg har hatt mitt hovedinnlegg, men jeg tok egentlig ordet for å be helseministeren ta ordet, for det så ut som om hun ikke hadde tenkt det. Det synes jeg veldig dårlig om, for det var en del spørsmål jeg stilte henne i mitt innlegg, som jeg fryktelig gjerne vil ha svar på. Så leser jeg tydelig mellom linjene at en fra de rød-grønnes side aller helst vil avvente til en har nok kompetanse i det offentlige. Men hvis vi ser vekk fra det, bare glemmer det, hvorfor ikke gjøre det representanten Dåvøy foreslo, og lage en helsebro på nytt? Er det noe problem – har vi ikke råd? Jo, vi har råd. Nei, få vekk køen, gjør jobben. Det enkelte mennesket her i ventekøen kan det synes som ikke er noe verd. Tid er viktig – tid for den enkelte – og det mest verdifulle vi kan gi dem, er å la dem komme for å få sin operasjon nå, og ikke om ett, to, tre eller fire år.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Jeg hadde egentlig forventet å få et svar fra statsråden, og jeg vil gjenta spørsmålene som jeg hadde i mitt hovedinnlegg: Våre medsøstre i våre naboland har garanti for et nytt bryst én måned etter at legen har gitt klarsignal. Hva er det de har skjønt i Sverige og Danmark som helseministeren ikke har skjønt? Det andre spørsmålet var: Føler helseministeren seg tilfreds med å ha ansvar for denne forsinkelsen som oppstår når regjeringen nå ser ut til å stemme forslagene ned? Da håper jeg at jeg får et svar.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Tenk at vi står her i denne salen i 2012 for å diskutera ei sak som det skulle ha vore sjølvsagt at vi hadde sloppe, nemleg at alle kvinner som ventar på nytt bryst, skulle ha fått nytt bryst i ei heilskapleg brystkreftbehandling! Men her er vi, og dei av oss som er heldige, og som er friske, må gå kraftig ut og støtta våre medsystrer som ventar på eit nytt bryst. Over 700 kvinner står årleg, nærmast med lua i handa, og ber om det som manglar i deira behandlingsløp. Det er leitt. Dette er utruleg leitt for alle dei kvinnene, og det er eit svik frå styrande myndigheiter. Eg lurer på, for det høyrest faktisk slik ut, om den køen plutseleg har kome over natta, slik at vi no må setja ned ei gruppe for å finna ut kva vi skal gjera, kven som skal få behandling, korleis, kor hen og kva det vil kosta. Det er jo ikkje slik! Det er tusenvis som har stått i kø i årevis – i eitt, to, tre, sju år. Eg blir heilt opprørt! Ein les dagleg om dei som står fram – ære vera dei – og seier at slik vil dei faktisk ikkje ha det. Eg hadde forventa at medsystrene mine frå regjeringspartia også ville ha støtta oss for å få ei behandlingstid på dette. Men ikkje tale om! Dei skal venta på denne gruppa. Den 24. mars skjer det noko. Kan vi gi noko til dei som står og ventar, eller blir det berre ein, to, tre – punktum? Kva med alle dei som har stått og venta så lenge? Dei må vi gjera noko med. Det er kjempelang ventetid, og dei treng det dei har rett på, meiner vi i Framstegspartiet. Mine medsystrer, kvinnene i regjeringa – som eg trudde var medsystrer – korfor unner ikkje dei alle dei som ventar, å få tilbake livet sitt så snart som mogleg? Korfor skal dei venta vidare? Framstegspartiet meiner at dei er blitt utsette for nok lidingar, nok smerte, psykiske nedturar og ikkje minst ekstra kampar for å få noko dei faktisk automatisk burde ha rett på. Kva så, som eg sa, når desse planane ligg føre? Det vil ta tid å få unna køane, som regjeringa sjølv har laga. Her burde ein gå inn med friske midlar og kjøpt plassar, for vi har faktisk ledig kapasitet ved ulike klinikkar. Om dei er private eller offentlege – you name it – eller ligg kvar som helst i verda, så er det viktigaste at vi må ta unna køane. Kunne ein berre ha kome unna med det, hadde i alle fall eg satt pris på det. Framstegspartiet har vilje og vil hjelpe desse kvinnene som har gjennomgått så mykje, slik at dei igjen skal kunne bli deltakarar i samfunnet vårt og i eige liv. Kvinnene i Framstegspartiet støttar sine medsystrer. Landet har råd til å få unna brystrekonstruksjonskøane. Landet har ledig kapasitet. Landet bør fokusera på kvinnehelsa. Framstegspartiet seier ja, mens regjeringa sine kvinner set sine medsystrer på vent. Det er for meg ubegripeleg.