Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-10-13:
Siv Jensen brukte mye tid i sitt siste innlegg på å si at alle tar avstand fra Fremskrittspartiet, og at det skjer i alle valgkamper. Jeg vet ikke hvilke valgkamper Siv Jensen har vært til stede ved, men det nye ved denne valgkampen som vi nettopp har lagt bak oss, var ikke at alle tok avstand fra Fremskrittspartiet, men at Fremskrittspartiet tok avstand fra seg selv. Vi tillot oss å rose en uttalelse fra nestleder Siv Jensen i Fremskrittspartiet, der hun tok avstand fra partiets mest fremtredende, iallfall mest fremhevende, representanter i innvandringspolitikken. Den rosen var ærlig ment. Hun skulle stått opp, og jeg synes også det er grunn til å si at hun var modig som etter refs fra Carl I. Hagen fastholder sin kritikk mot Kleppe, jf. Fædrelandsvennen mandag den 9. august. Dette er et skritt i riktig retning. Hvis flere følger Siv Jensen, kan den norske innvandringsdebatten kanskje komme over i et litt bedre spor. Jeg har lyst til å vende tilbake til hovedinnlegget til statsminister Kjell Magne Bondevik, hvor han bruker som en begrunnelse for at regjeringspartiene nå går til Arbeiderpartiet, at det er ren teknikk. Man har alltid gått først til Arbeiderpartiet. Dette er et interessant resonnement, for Regjeringen har selv fremstilt seg som blokkuavhengig. Men en slik regjering er ikke blokkuavhengig. Statsministerens resonnement viser en arbeiderpartiavhengig regjering, for hva er det han sier? Jo, vi går alltid først til Arbeiderpartiet, og hvis de svarer ja, blir det forhandlinger med dem, men fordi de hittil har svart nei, har vi gått til Høyre og Fremskrittspartiet. Altså – man går bare til Høyre og Fremskrittspartiet fordi Arbeiderpartiet svarer nei, ikke fordi det er en politisk prioritering. Det er ingen uavhengig regjering. Det er en regjering som har gjort seg avhengig av det parti den satte som sitt fremste mål å kaste fra regjeringstaburettene. Forstå det den som vil. Jeg tror mange borgerlige velgere har problemer med å forstå et slikt resonnement, for det er ingen politikk i det. På enkelte områder er det faktisk naturlig at man ønsker å gå til Høyre og Fremskrittspartiet, fordi man føler en slags ikke-sosialistisk tilhørighet til disse partier. Men slik er det altså ikke – igjen ifølge statsministeren. Det er visst heller slik at grunnen til at man nå går til Arbeiderpartiet, er et slags teknisk resultat av gammel vane, altså av vanegang. Før budsjettet kom, hørte jeg bl.a. Venstres leder, næringsminister Sponheim, omtale det da ikke offentliggjorte budsjett som et budsjett som var vel tilpasset et samarbeid med Arbeiderpartiet. Jeg har også hørt Kristelig Folkepartis leder Valgerd Svarstad Haugland ved flere anledninger uttrykke at man denne gang ønsker å forhandle med og å få til løsninger sammen med Arbeiderpartiet. Da blir det mer en vanegang og teknikk. Jeg hører også at man nå ved flere anledninger har begrunnet det å gå til Arbeiderpartiet med at fordelingspolitikken har blitt så viktig. To ting er det å si om fordelingspolitikk: Det står mye godt i Regjeringens egen melding om dette, særlig i den delen som er utarbeidet av departementet, som omhandler statistikken og faktiske forhold. Men historien sier oss også en del. Johan J. Jakobsen fortalte i går en del av historien. Den var korrekt. Han fortalte – og det står også i utjevningsmeldingen – at forskjellene har utviklet seg sterkest på 1990-tallet, men at utslagene har blitt noe mindre de siste to årene. Det er en interessant politisk historie, for det er nettopp på 1990-tallet at Arbeiderpartiet har styrt med støtte av sentrumspartiene. Det partiet som altså har sittet og regjert i de år forskjellene har utviklet seg sterkest, er det partiet man nå vil samarbeide med for å minske forskjellene. Det er heller ikke et blendende logisk resonnement. Jeg tror mange borgerlige velgere, som har historiske kunnskaper – iallfall tilbake til 1980-tallet – vil undre seg. For representanten Bondevik, nåværende statsminister, har også ved flere anledninger stått på denne talerstol og fortalt at på 1980-tallet, da han selv satt i regjering under ledelse av statsminister Kåre Willoch, ble faktisk forskjellene i Norge mindre. Det viser bl.a. byråets levekårsundersøkelser. Representanten Bondevik har skrytt av dette ved flere anledninger. Men de partier han da samarbeidet med om en slik vellykket politikk, ser han det nå som en umulighet å samarbeide med for å få til en slik vellykket politikk på nytt. På ett tidspunkt tror jeg at velgerne sier: Jeg hører hva du sier, men jeg forstår ikke hvor du går. Politikk blir altså et spill, hvor samarbeid og konstellasjoner er uavhengig av politikkens innhold. Av og til går man så langt som å si at dette fører til politikerforakt. Man kunne kanskje si at det også ligger et element av velgerforakt i det. Men fra velgernes side fører dette til en slags form for passivitet som jeg tror man skal være meget forsiktig med. Så til sakens substans. Om utjevning og forskjeller står det i St.meld. nr. 50 for 1998-99 at «dei auka inntektsforskjellane i perioden i stor grad skuldast auka aksjeutbyte og realisasjonsgevinstar. Dersom ein held både aksjeutbyte og realisasjonsgevinstar utanom, ser ein at det ikkje har vore noka auke i inntektsforskjellane frå 1991 til 1996.» Da må jeg minne om at økte aksjegevinster var et villet og ønsket resultat av skattereformen av 1992. Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet var med blant forlikspartiene som stod bak skattereformen. Jeg legger vekt på hva Jens Stoltenberg sa i sitt innlegg i går: «Uten reformen ville den faktiske skatten på kapital vært lavere og ulikhetene … større.» Det er altså ikke skattereformen som er årsak til dette. Skattereformen fikk frem økte utbytter. At utbyttene har økt, er et resultat av to ting, av skattereformen og – det fremgår også av meldingen til Regjeringen – av konjunkturoppgangen siden 1993. Det er altså en ønsket utvikling. Hvorfor er det å få til økte utbytter et ønsket resultat av skattereformen? Jo, fordi det å låse resultatene av konjunkturoppgangen inn som kapital i bedriftene uten å få kapitalen i bevegelse – nå snakker jeg stort sett om forhold innenfor landets grenser – ikke fører til at det blir penger til å starte nye virksomheter. Vi var alle i 1992 enige om at vi måtte ha mer kapital på vandring, for kapitalen som er en gevinst eller utbytte, blir ikke liggende i lommer. Den brukes i nye bedrifter, nye virksomheter, og det må Norge ha mer av. Vi er et lite land, og vi trenger også bevegelighet i kapitalen innenfor våre grenser. Så jeg stiller spørsmålet tilbake: Hva er det i dette resonnementet som har endret seg siden 1992? Mener man nå noe annet? Hvis man gjør det, skal man være klar over at da innebærer det at man gjør seg mer avhengig av utenlandsk kapital. Det er ikke i seg selv en fare, men det kan bli for mye av det. Det skal være en blanding av utenlandsk og norsk kapital, men det må ikke være ensidig det ene eller det andre. Jeg tror at vi nå trenger å stimulere norsk eierskap, ikke gjennom regler, begrensninger, forbud og detaljinnblanding fra politikeres side, men gjennom stimulanser. Jeg tror mye kan gjøres for å utjevne ulikheter, og at vi har mye å gjøre. Vi har i forhandlinger med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre f.eks. forsøkt å redusere skattene for dem med lavest og midlere inntekter. Vi lyktes i å få nullet ut skatteøkningene, som ville økt forskjellene, men vi lyktes ikke i å komme så langt at vi kunne løfte de laveste opp. Jeg stiller spørsmålet til representantene for disse partiene: Hvorfor var de ikke med på det den gang? Hvorfor var de ikke i fjor opptatt av å gjøre noe for dem med de laveste og de midlere inntektene? Jeg mener faktisk at det er mulig for et rikt land å føre en god fordelingspolitikk uten skatteøkninger. Når det er mulig for Sverige, som har langt større økonomiske problemer, å foreta reelle skattelettelser – hvor det også ligger omfordelinger innenfor rammen, men reelt og totalt sett er det skattelettelser – er det også mulig for det atskillig rikere Norge. Det som er sosialdemokratisk god og – nær sagt – opplest politikk, og som er sosialdemokratisk akseptert i Sverige, er sånn at sentrum skyr det i Norge. Her er det noe med forskjellene i politikken som ikke helt stemmer. Vi kan gjøre mer for å fordele kapitalinntekter, men da må vi ville det. Norge har stor grad av konsentrasjon av kapital på få hender. Det kan vi gjøre noe med ved å stimulere til spredt eierskap, mer privat pensjonssparing, mer privat kapitaldannelse og sterkere stimulanser til f.eks. at ansatte selv kan gå foran og få fordeler ved kjøp av aksjer i egen bedrift – bare for å nevne ett av flere eksempler.