trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
Et stort flertall i komiteen støtter Regjeringens forslag til endringer i viltloven. Bakgrunnen for endringene av viltlovens §§12 og 14 er ønsket om å sikre en mer differensiert og fleksibel forvaltning av de fire store rovdyrartene, ikke minst av hensyn til at jordbruk og tamreinsdrift kan ivaretas på en bedre måte enn i dag. Dagens §12 er svært uklar i forholdet til adgangen til å foreta ren preventiv felling av rovdyr. Derfor går vi nå inn for en endring av regelen, slik at den klart gir adgang til å felle rovdyr som et ledd i å forebygge skader. Den nye regelen legger til grunn en differensiert forvaltningspraksis med kjerneområder og forvaltningsområder. Innenfor disse områdene blir det opprettholdt et strengt vern med restriktive regler for uttak av skadedyr. Utenfor disse områdene legges det opp til en mer liberal felling enn dagens praksis. På denne måten kan en aktivt hindre etablering av rovvilt i områder med store konflikter. Økningen i bestanden av store rovdyr og spesielt ulv gjør at vi nå kan endre praksis og praktisere en langt mer fleksibel forvaltning enn tidligere. Fram til for få år siden var ulven direkte utrydningstruet. Den store økningen i familiegrupper de siste to-tre årene gjør at myndighetene nå kan og bør opptre mer aktivt. Samtidig vil jeg understreke at forvaltningen skal sørge for at vi oppfyller målet om levedyktige bestander av både bjørn, jerv og ulv. Det innebærer at rovdyra blir underlagt et strengt vern innenfor kjerneområdene. Arbeiderpartiet er av den oppfatning at den differensierte forvaltning er det best egnede virkemiddel for å oppfylle målet om levedyktige bestander av alle de fire store rovdyrartene i Norge, med bakgrunn i målet om at det skal være mulig å drive aktivt utmarksbeite samtidig som vi sikrer rovviltbestandene. Ved å konsentrere innsatsen av forebyggende tiltak til sentrale leveområder for rovvilt, kan vi oppnå større effekt når det gjelder bestandenes overlevelse, enn ved å spre tiltakene. Endringene av §12 gjør at vår forfatningspraksis blir mer lik praksisen i de andre landene som har forpliktet seg etter Bern-konvensjonen. Vi mener at endringene er i samsvar med unntaksmulighetene i Bern-konvensjonens artikkel 9, hvor målet er å avverge skade på husdyr. Regjeringen foreslår å overføre ansvaret for viltforvaltningen til kommunene. Dette får tilslutning fra en samlet komite. Vi er enig i at det er viktig å få en sterkere lokal forankring av viltforvaltningen. Endringene vil føre til at kommunenes og rettighetshavernes ansvar og rolle styrkes. Kommunene vil med overføringen av disse virkemidlene for viltforvaltningen også få ansvar for fellingsavgifter og viltfond. Komiteen har i tre budsjettinnstillinger bedt Miljøverndepartementet innføre etterskuddsvis betaling av fellingsavgifter. En enstemmig komite forutsetter at en slik ordning etableres samtidig som ansvaret overføres til den enkelte kommune. De nye og viktige endringene i viltloven har fått bred oppslutning i komiteen. Jeg tror at disse lovendringene vil være et viktig tiltak for å dempe konflikten når det gjelder rovdyr og bufe.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2000-06-06:
De endringsforslag i viltloven som vi i dag har til behandling, synes vi i hovedsak er fornuftige skritt i riktig retning. Vi er derfor tilfreds med at det er et stort flertall i komiteen som har sluttet seg til endringsforslagene. Bakgrunnen for endringene er behovet for tilpassing av lovverket i forhold til økende bestander av de fire store rovviltartene og de utfordringene vi har fått som følge av dette, noe som også representanten Gjul allerede har vært inne på. Vi synes bl.a. at det er fornuftig at en får en sterkere lokal forankring av viltforvaltningen med sterkere juridiske og økonomiske virkemidler på lokalnivået, i og med at endringene medfører overføring av ansvar og virkemidler til kommunene. I forhold til adgangen til ren preventiv felling i § 12, hvor vi tidligere hadde svært uklare bestemmelser, får vi nå på plass en mye bedre presisering enn tidligere. Vi mener også helt klart at dette medfører en langt mer liberal adgang til felling utenfor de sentrale leveområder for rovvilt enn dagens praksis. Vi ønsker imidlertid å presisere at når man først gir fellingstillatelse, bør fellingen skje på en mest mulig effektiv måte. Det er derfor avgjørende at nødvendige og effektive hjelpemidler tas i bruk, slik at vi får til avliving på en hurtig og human måte og slipper jaging og forsøk på felling over lengre tid. Vi synes også at staten i større grad skal ta det økonomiske ansvar for kostnadene ved skadedyrfelling der fellingen skyldes den statlige rovdyrpolitikk. Vi finner det klart uheldig at dette skal dekkes av den skadelidende. Vi synes imidlertid at lovendringene i hovedsak går i riktig retning, og Fremskrittspartiet vil derfor støtte de foreslåtte endringene.
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2000-06-06:
De foreslåtte endringene i viltloven, som i dag får full tilslutning, er viktige for å bidra til en mer effektiv og målrettet rovdyrforvaltning. Som kjent er den grunnleggende målsettingen for norsk rovdyrforvaltning å sikre levedyktige bestander av de fire store rovdyrartene i Norge og samtidig opprettholde et aktivt jordbruk med mulighet til å la bufe og tamrein utnytte beiteressursene i utmarka. For å oppnå dette støtter Kristelig Folkeparti forslaget om en differensiert forvaltning, altså at det i avgrensede områder ikke skal legges til rette for reproduserende bestander av store rovdyr, og at rovdyrbestandene i disse områdene i første rekke skal forvaltes gjennom bruk av skadefellingstillatelser og bestandsregulerende tiltak som lisensjakt og kvotefri jakt på gaupe. Innenfor særskilte kjerneområder og forvaltningssoner for store rovdyr skal det iverksettes forebyggende omstillingstiltak for å begrense skader på bufe og tamrein. Målet om levedyktige bestander av bjørn, ulv og jerv i Sør-Norge skal primært nås gjennom forvaltning innenfor kjerneområder eller fastsatte forvaltningssoner. Dagens utforming av § 12 i viltloven er uklar i forhold til mulighetene for forebyggende felling. Kristelig Folkeparti støtter derfor også at § 12 i viltloven endres med sikte på en tilpasning av fellingsbestemmelsene for rovvilt som gjør skade. Kriteriene for felling skal være forskjellige for ulike områder. Denne endringen gir grunnlag for en mer liberal fellingsadgang enn i dag i visse områder. Dette er områder som ligger utenfor kjerneområder eller i såkalte forvaltningssoner. Konfliktnivået mellom verneinteressene og næringsinteressene i områder med rovdyr har lenge vært svært høyt. Av forståelige grunner reagerer mange på til dels store tap av husdyr med de belastninger det medfører både økonomisk og følelsesmessig. Samtidig er det viktig å understreke mange distrikters avhengighet av denne typen næringer. De er en viktig forutsetning for bosetting i Distrikts-Norge. En rovdyrpolitikk som kan ivareta hensynet til ulike kryssende interesser med et så lavt konfliktnivå som mulig, må derfor fortsatt være en overordnet målsetting. De endringer som nå er foreslått i viltloven, er en videreføring av den forrige regjeringens mål og intensjoner for rovdyrpolitikken. Det legges i denne omgang ikke opp til noen omfattende rovdyrdebatt, men Odelstinget foretar i dag viktige justeringer av enkelte paragrafer som kan bidra til å senke konfliktnivået og motvirke for omfattende skadevirkninger på bufe og eiendom, samtidig som det legges opp til levedyktige rovdyrbestander i Norge. Selv om det ikke legges opp til en omfattende ny rovdyrdebatt under dagens behandling, er det neppe siste gang at denne saken diskuteres i en eller annen form i storting og odelsting. Kristelig Folkeparti støtter flertallsinnstillingen slik den foreligger på grunnlag av Ot. prp. nr. 37 for 1999-2000.
Ingrid Fiskaa (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-06:
Noreg har eit ansvar for å følgja opp internasjonale avtalar, og Bern-konvensjonen om biologisk mangfald er ein slik avtale. Likevel meiner ikkje SV at vern om det biologiske mangfaldet er noko vi skal etterleva berre fordi ein internasjonal avtale forpliktar oss til det. Å verna om alle dei ulike artane som finst i norsk natur, er nødvendig for å ha eit overlevingsdyktig miljø òg i framtida. SV erkjenner òg at utmarksnæring er ei viktig næring både for miljøet og for å oppretthalda busettinga i distrikta. Det er derfor viktig å gje gode vilkår for denne næringa. SV er einig i ideen om at det kan vera lettare å fella rovdyr utanfor kjerneområda enn innanfor, og støttar derfor prinsippet om ei differensiert forvaltning. Vi er likevel ueinige med fleirtalet på eit par punkt. For det første meiner SV at differensiert forvalting må knytast til faktisk utført skade. Fleirtalets lovforslag, der det heiter at ein skal gje løyve til felling av rovdyr «for å forhindre skade på bufe eller tamrein», definerer rovdyr utanfor kjerneområdet nærmast som «fritt vilt», og opnar for ein praksis som står i motsetnad til våre internasjonale forpliktingar gjennom Bern-konvensjonen. Derfor har SV fremma forslag om at løyve til felling berre skal bli gjeve for å forhindra ytterlegare skade. For det andre er det viktig for SV at alternativ til felling må prøvast ut, slik Bern-konvensjonen òg krev. Førebyggande tiltak, som tilsyn, gjeting, bruk av hund, inngjerding, flytting av sau til alternative beiteområde osb., må vurderast grundig, slik at felling berre kan skje når det ikkje finst andre alternativ. I Abruzzo i Italia har det vore satsa stort på førebygging. Her har ein systematisk over mange år arbeidd for at rovdyr, bufe og folk skal kunna fungera saman. Dette har ikkje berre gjeve positive resultat for både næring og rovdyr, men det har også gjeve det aktuelle området ei oppblomstring i form av tilflytting. SV føreslår derfor at me gjer oss nytte av erfaringar frå slike prosjekt og gjennomfører liknande forskingsprosjekt i rovdyrutsette område i Noreg. Dette vil kunna gje oss ny kunnskap om rovdyrspørsmål og samtidig vera ei spennande distriktssatsing, spesielt for ungdom. Det er òg eit problem knytt til definisjonen av kjerneområda. Det er eit faktum at kjerneområda i enkelte tilfelle har vore definerte på ein slik måte at rovdyrstammen det er meint for, oppheld seg like mykje utanfor kjerneområdet som innanfor. Dette gjer ordninga med differensiert forvalting meir problematisk. SV er oppteken av at det må vera mogleg å justera grensene for kjerneområda dersom dette viser seg å vera nødvendig. I dag blir rovdyrspørsmålet framstilt einsidig som ein konflikt mellom vern av biologisk mangfald og næringsinteressene til bønder i rovdyrutsette område. Slik må det ikkje nødvendigvis vera. Forsøksprosjekt av den typen SV føreslår, vil kunna bidra til å overvinna denne konflikten.
Ingrid Fiskaa (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-06:
Ja.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-06-06:
Jeg registerer at Regjeringen er representert ved samferdselsministeren, og antar at det henger sammen med at NSB har spilt en viss rolle når det gjelder å regulere ulvebestanden. De foreslåtte endringene i viltloven springer ut fra et behov for en mer effektiv, fleksibel viltforvaltning med økt lokal forankring. Endringene er i tråd med forslag fra den foregående regjeringen, og Venstre støtter forslagene. Det ligger fast at vi skal opprettholde levedyktige stammer av de store rovdyrene. Vi skal også ha et landbruk der utmark blir benyttet til beitemark for bufe og tamrein. Vi vet at Norge benytter utmarka til beiting i større grad enn andre europeiske land. Derfor trenger vi fleksibel forvaltning for å nå begge målene. Vi vet at vi har fått en økt mengde av de store rovdyrene de siste årene, men mengden rovdyr er fremdeles liten, bestandene er fåtallige, og vi har ennå ikke tilstrekkelig kunnskap om hva «levedyktige stammer» innebærer. Derfor må de mest truede artene fremdeles oppfattes som truet og utsatt for uforutsigbare bestandsnedganger, særlig i langsiktig og genetisk perspektiv. Det bør fremdeles være åpning for at rovdyrene kan benytte andre deler av landet enn kjerneområdene, særlig så lenge skadenivået er på et minimum, og de samme områdene ikke brukes aktivt til landbruksformål. Dagens foreslåtte endring av § 12, når det gjelder felling av rovvilt for å forhindre skade, må også i framtiden medføre en restriktiv praksis, spesielt innenfor fastsatte kjerneområder og nærmere bestemte forvaltningssoner. Venstre ser det som positivt at forvaltningen av de utnyttbare viltressursene får en sterkere lokal forankring. Jeg vil understreke at økt ansvar også stiller større krav til kompetanse, slik at en får en forvaltning basert på kunnskap om bestandene og respekt for de forpliktelsene vi har påtatt oss i forhold til bl.a. Bern-konvensjonen.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
Jeg ser på denne forandringen av viltloven som positiv. Det at det nå blir en mer differensiert forvaltning ved felling av rovdyr, er bra. Dette innebærer at når rovvilt er inne i kjerneområdet, blir det vanskeligere å felle det, mens utenfor blir det langt mer liberal adgang til felling. Mitt utgangspunkt er at når et rovdyr på lovlig måte er bestemt avlivet, bør det skje på den raskeste og mest humane måten. Dette mener jeg ikke har vært praksisen til nå. I § 14 åpnes det for bruk av fangst som kan være bedre enn jakt. For eksempel er gaupejakt vanskelig, og da bør det også vurderes om en ikke kan ta snøscooter i bruk, iallfall til utkjøring av poster, og at f.eks. redskap til fangst i større grad bør brukes i framtiden. Det er også positivt at retten til forfølging av såret vilt på annens grunn utvides. Men det som kanskje er den viktigste endringen i viltloven, er at kommunene nå får et langt større ansvar. Kommunen gis et økonomisk ansvar for innkreving av fellingsavgift og skal ha tyngden av de midlene som tildeles fylkesmannen. Dette viltfondet som nå opprettes, vil bli viktig i den kommunale viltforvaltningen. Jeg mener at også jegeravgiften, eller deler av jegeravgiften, kunne ha vært overført til det kommunale viltfond, men det får kanskje komme på et senere tidspunkt. Når det gjelder merknadene om opprettelse av et profesjonelt jegerkorps, har for så vidt det vært omtalt i budsjettet tidligere. Jeg er litt skeptisk til at den kunnskapen som finnes utover på bygdene, skal undervurderes til fordel for teoretisk kursede jegere. Men det kommer vel an på hva komiteen legger i ordet «profesjonelt», for jeg tror mange på bygdene vil bli skuffet hvis det kom en gjeng i veldressede uniformer og med moteriktige klær og skulle lære gamle bygdefolk hvordan en skal avlive dyrene i skogen. Hovedinntrykket av endringene er som sagt positivt. Men det som likevel blir viktig, er saken som ikke er til debatt i dag, og det er forslaget om størrelsen på kjerneområdet, spesielt i forhold til ulv. Hva som skal være utenfor, og hva som skal være innenfor, blir helt avgjørende. Jeg vil allerede nå si at det å slippe ulven over Glomma og helt ned til Telemark og Aust-Agder, er etter min vurdering galt. Men det blir en senere debatt.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-06:
Jeg skal ikke holde noe langt innlegg, men bare komme med en stemmeforklaring og si at representanten Andersen kommer til å stemme med flertallet i saken.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-06-06:
Jeg stemmer imot.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-06-06:
President! Jeg fikk ikke stemt.(Munterhet i salen.) (Munterhet i salen.)
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Når det gjelder min uttalelse om skolefritidsordningen, har jeg mine ord absolutt i behold. Fremskrittspartiet har gjennom flere år ikke stemt for å innlemme, men for å kutte ut og avvikle statsstøtten til skolefritidsordningen. Og det er stor forskjell på å innlemme den i det kommunale inntektssystemet og å kutte den ut. Dessuten har Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen ved en lang rekke anledninger gitt en prinsipiell begrunnelse om at de er imot enhver offentlig støtte til tilsyn for barn etter skoletid, som skolefritidsordningen. De har argumentert både mot kommunal støtte og statlig støtte til skolefritidsordningen, så her er det ingen tvil. De er ideologisk og prinsipielt sett imot at det offentlige skal være med på å finansiere skolefritidsordningen. Det er vi for. Vi er for den type velferdsordninger som er til fordel for barna, og som i tillegg bidrar til at mange mennesker – ikke minst kvinner – kan bruke tid og arbeidskraft innenfor eldreomsorg, helsevesen og andre viktige velferdsoppgaver. Hadde vi fulgt Fremskrittspartiets politikk, der de år etter år har foreslått å avvikle statsstøtte til barnehage og skolefritidsordningen, hadde mange kvinner vært tvunget til å jobbe mindre eller slutte å jobbe, og vi hadde fått problemer for barna, for kvinnene og ikke minst for helsevesenet og eldreomsorgen, som er avhengig av disse menneskenes arbeidsinnsats. Så til spørsmålet om når vi skal bruke oljeinntekter. Vel, det har vi gjort, det gjør vi, og det skal vi gjøre. Vi har hatt 1 100 milliarder kr i oljeinntekter siden oljevirksomheten startet. Vi har brukt 800 av dem. Vi bruker oljepenger i dag, og vi bruker oljepenger i budsjettet, slik det er foreslått for neste år. Det vi vet, er at i årene som kommer vil pensjonsforpliktelsene vokse kraftig. Og så vet vi at oljeinntektene vil begynne å falle. Og da er det åpenbart at behovet for å ta i bruk en større andel av oljeinntektene vil øke. Hvor mye og hvor raskt er avhengig av oljepris. Men altså: Vi bruker oljeinntekter til å finansiere velferden og pensjoner i dag.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Representanten Bondevik sa at vi på mange måter har en interessant politisk situasjon i Norge i dag. Til det vil jeg si at jeg er helt enig, og det er en glede å uttrykke den enigheten. Så vil jeg også si at det er jo ikke noe nytt at representanter både for Arbeiderpartiet og for sentrumspartiene gir uttrykk for at de beste løsningene for Norge finner man i skjæringspunktet mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Det har vært uttalt en lang rekke ganger fra sentrumspolitikere at på tross av uenighet om enkeltsaker har vi erfaring for, faktisk i nesten ethvert budsjettforlik siden 1986, at løsningene er blitt funnet mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet. Det var vanskelig spesielt i to år, nemlig i 1998 og i 1999. Det skyldtes en bestemt sak, nemlig kontantstøtten. Men med unntak av de to budsjettårene har man også funnet de beste løsningene i forlik og enighet mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, og det er fortsatt vår vurdering at sentrumspartiene oppnår mer gjennomslag for de sakene de er opptatt av – satsing på velferdsordninger, rettferdig fordeling og internasjonal solidaritet – i samarbeid med Arbeiderpartiet enn ved å samarbeide med Fremskrittspartiet og Høyre. Det er vår vurdering, og det er fullt mulig å mene det og samtidig mene at vi hadde en sentrumsregjering som aksepterte mange nederlag, men som til slutt valgte å si at man ikke ville akseptere flere nederlag og så valgte selv å gå av i mars. Når det gjelder Sandman-utvalget, har jeg allerede på møte i Kontaktutvalget 4. oktober tatt initiativ til at partene som deltok der, skal ha en egen oppfølging av utvalgets rapport med sikte på å komme fram til enighet. Det er en lang rekke forslag i Sandman-utvalgets rapport, og vi har tatt initiativet til at vi ikke bare har en vanlig høring, men at også partene sitter sammen for å drøfte om det er mulig å komme fram til enighet. Selve forslagene får vi da ta stilling til når vi har drøftet dem med partene.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Først til disse trykkfeilene, bare for å rydde opp i det. Det står én tabell to steder i budsjettet. Det ene stedet er det en feil i fotnoten, på det andre stedet er fotnoten riktig. Da oppfordrer jeg representanten Petersen til å holde seg til den tabellen der fotnoten er riktig. Det er i hvert fall ikke utrykk for noe forsøk på bevisst manipulering at det er feil i én fotnote, men riktig i en annen fotnote i den samme tabellen et annet sted i budsjettet. Hovedpoenget er likevel følgende: Norge har et skattenivå som ligger noe over gjennomsnittet i Europa. Til gjengjeld har vi vesentlig bedre velferdsordninger enn de fleste andre europeiske land, og vi finansierer trygden, pensjonene, over statsbudsjettet, mens bedrifter i mange andre land må betale egne pensjonsordninger i tillegg til skatt. Så har vi et skattenivå som er lavere enn i våre nordiske naboland. Hvis vi skulle innført det skattesystemet man har f.eks. i Sverige, ville det betydd en skatteøkning på mange, mange milliarder kroner i Norge totalt sett. Jeg vil også nå advare mot å dramatisere det som er foreslått. Ingen mener at det er en enkel sak eller uproblematisk å foreslå å bremse veksten i privat sektor ved hjelp av en konjunkturavgift på 1,5 pst. Men det er likevel slik at selv om det skulle bli flertall for å innføre en konjunkturavgift på 1,5 pst., vil fortsatt den totale arbeidsgiveravgiften i Norge, inklusiv konjunkturavgiften, være lavere enn den var i Norge i 1992. Da var det arbeidsløshet, norsk økonomi gikk dårlig, og man reduserte arbeidsgiveravgiften. Nå er det mangel på arbeidskraft, høy temperatur og vi justerer litt opp igjen, men likevel ikke tilbake til det nivået vi hadde i 1992. For å sammenligne med Sverige eller Finland, er arbeidsgiveravgiften der henholdsvis 33 pst. og 26 pst. I Norge er den fra null i utkantstrøk til maksimum rundt 16 pst. Det er ikke dramatisk selv om det er 1,5 prosentpoeng høyere enn det som har vært vanlig. Det verste av alt for norske bedrifter hadde vært å ta i bruk oljepenger i stedet for å dempe veksten med en konjunkturavgift.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Representanten Odd Roger Enoksen har selvsagt helt rett i at på en del områder er det slik at Arbeiderpartiet ikke finner sammen med sentrumspartiene, men har sammenfallende synspunkter med andre partier i Stortinget, Høyre eller også i noen saker Fremskrittspartiet. Det har vi aldri påstått at ikke er tilfellet. Det som er min påstand, er at spesielt i budsjettspørsmål har vi en lang historisk erfaring for at vi har mer felles med sentrumspartiene enn med Høyre og Fremskrittspartiet. Og det er ikke en løs påstand, den er bygd på at når man ser på alle de budsjettkompromisser som det har vært nødvendig å inngå i Stortinget siden vi fikk mindretallsregjering i 1986, så ser man at forlikene i all hovedsak har vært mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Det er vel et historisk uttrykk for at det er faktisk der vi lettest finner sammen. I tillegg har ikke minst Odd Roger Enoksen uttalt seg veldig klart om at når det gjelder fordeling kommuner/distrikt, har sentrum mer felles med Arbeiderpartiet enn med Høyre og Fremskrittspartiet. Det betyr ikke at vi er enig i alt, men det betyr at det er lettere å finne sammen oss imellom enn at vi skal gå til Høyre og Fremskrittspartiet for å oppnå mer til kommuner eller distrikt eller andre ting vi er opptatt av. Når det gjelder hva som menes med invitasjonene, er det det jeg sier, at vi tror at både sentrum og Arbeiderpartiet oppnår mer ved å samarbeide seg imellom enn ved å samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet. Og et eksempel på det er kommuneopplegget. Vi har nå tatt tidenes løft når det gjelder økte bevilgninger til kommunene slik at de skal kunne ha penger til velferd, barnehager, eldreomsorg, skoler og andre viktige ting. Vi følger opp det sentrum har etterlyst, nemlig en mer rettferdig skattlegging, og innfører skatt på aksjeutbytte i tråd med et uttrykt ønske, ikke minst fra Odd Roger Enoksen. Vi følger opp løfter om å trappe opp bistanden i tråd med ønske fra sentrum. Vi åpner for å redusere momsen på mat i tråd med ønske fra sentrum, og vi øker bevilgningene til alternativ forskning på renseteknologi for CO2 – også i tråd med hva sentrum og Arbeiderpartiet tidligere har ment her i Stortinget.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Jeg husker godt vinteren 1989, da hadde NRK en TV-debatt der de hadde fått inn en lang rekke eksperter på internasjonal politikk og sikkerhetspolitikk. De satt i et TV-studio og debatterte virkningene av glasnost og perestrojka, hva det kunne føre til for Europa. Og da var alle ekspertene i det programmet enige om én ting, at selv om det nå skjedde mye i Sovjetunionen, og selv om det var store endringer på gang med glasnost og perestrojka, så var det helt utenkelig at jernteppet skulle falle de nærmeste årene. Noen måneder etterpå falt Berlinmuren. Og i løpet av noen få år har det gamle øst-vest-skillet i Europa blitt opphevet. Polen er ikke lenger en kommunistisk diktaturstat, landet er NATO-alliert med Norge. Ungarn og Tsjekkia er ikke lenger kommunistdiktaturer, de er NATO-allierte med Norge, og de er på full fart inn i EU. Og da er poenget at vi alle, enten vi sier ja eller nei til EU, må være veldig varsomme med å ha skråsikre oppfatninger om hvordan Europa vil se ut om noen få år, når vi altså noen få måneder før Berlinmurens fall ikke greide å forutse det. Og det er egentlig det som er hovedbudskapet, at fordi Europa er i så store endringer, fordi EU er i så store endringer, så er det uklokt ikke å ha noen handlefrihet i forhold til de spørsmålene. Men så mener jeg at utenriksministeren i går faktisk ikke sa noe nytt, men understreket det han og jeg og mange av oss andre har sagt hele tiden, nemlig at for at spørsmålet om medlemskap for Norge skal komme opp igjen, så må det være et klart og stabilt flertall. Ikke minst for oss som har vært tilhengere av EU, ville det være totalt meningsløst om vi inviterte til ny folkeavstemning om EU og så la opp til at nei-siden skulle vinne en gang til. Europa forandrer seg, EU forandrer seg. Jeg tror EU forandrer seg i den forstand at både utvidelsen og det danske nei til euroen gjør at vi ser for oss et EU der ulike land deltar i ulik grad i det europeiske samarbeidet, og det er også interessant for Norge.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Statsministeren sa at Regjeringen gikk inn for mindre øremerking i overføringene til kommunene og derved mer frihet for kommunene. Det er vi enig i. Mitt første spørsmål til statsministeren er: Hvorfor har han da skapt det inntrykk overfor det norske folk i et par TV-debatter med meg at Arbeiderpartiet går inn for å bevare det øremerkede tilskuddet til skolefritidsordningen, når det faktiske forhold er at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet den 15. juni sammen stemte for å innlemme dette øremerkede tilskudd i inntektssystemet? Hvilken troverdighet og hvilken tillit kan statsministeren forvente når han gang på gang, i debatt etter debatt, villeder det norske folk med feilaktige opplysninger? Det andre er at det nå er en prisstigning som muliggjør en ny renteøkning etter at Regjeringen har lagt fram budsjettet, og i dagens aviser fremgår det at det særlig er drivstoffprisene og strømprisene som er sterkt medvirkende til prisstigningen. Hvorfor foreslår da Regjeringen å øke strømprisen ytterligere, og hvorfor vil ikke Regjeringen sette ned drivstoffavgiftene tilstrekkelig til at vi i hvert fall går ned til det nivået som regjeringspartiet selv planla for inneværende år? Og for det tredje: Når skal det eventuelt bli aktuelt å bruke noe av oljeinntektene til pensjonsforpliktelser, som statsministeren snakker om? Skal det være i 2005, 2010 eller 2015, eller skal det være når pensjonsutbetalingene når et spesielt kronenivå? Og hvis det siste er tilfellet: Hvilket kronenivå er det da statsministeren mener bør være gjeldende?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Jeg ber om ordet til en åpenbar misforståelse.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Det er en faktisk misforståelse. Det gjelder et forslag som er vedtatt.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Jeg er også i sterk tvil. Erfaring har av og til vist at hvis noen har noen synspunkter, er det fort en del andre som tegner seg. Det har jo ofte vært slik at vi tror debatten er ferdig, og så varer den både en time og halvannen lenger. Jeg tror kanskje ikke den vil gjøre det nå, i og med at jeg ikke fikk holdt mitt innlegg før presidenten i god tid før kl. 15 stoppet det – uvisst av hvilken grunn. Vi har gruppemøte tillyst kl. 15.30 og har et relativt betydelig program fordi vi regnet med, som jeg tror de fleste andre, at vi allikevel måtte være her til kl. 18 og fortsette en stund til. Så for oss blir det i hvert fall betydelige problemer hvis det blir en lang debatt, men vi vil ikke motsette oss at vi kjører videre og blir ferdig, hvis det er stemningen også i de øvrige grupper i likhet med Arbeiderpartiet. Det betyr at mange må legge bånd på seg, men det innlegget jeg hadde planlagt å holde før kl. 15, vil jeg i alle fall ha anledning til å holde, selv om det nå blir etter kl. 15.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
På slutten av trontaledebatten har jeg lyst til å gi uttrykk for at jeg syns den på et par områder har vært meget klargjørende. For det første når det gjelder de rent politiske konstellasjoner, er det mange som sier at det har vært litt kjedelig, det har liksom ikke vært noe futt. I gamle dager var det kampen mellom den sosialistiske side og den ikke-sosialistiske side, og da hadde man litt fres i debatten, og ulike politiske retninger kom frem. I den nåværende situasjon, hvor alle partier samarbeider med alle andre partier i enkeltsaker, og alle partier er motstandere av alle andre partier i enkeltsaker, blir det ingen klare fronter, og da er det helt naturlig at det kommer an på den saken som drøftes, i hvilken grad det blir en spennende debatt. Det andre som jeg syns er veldig klargjørende, er statsminister Jens Stoltenbergs klare påpekning av at når det gjelder alle statsbudsjett fra 1986, minus under Syse-regjeringen og minus 1997-98, har det vært Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti – og Venstre når de har vært i Stortinget – som har fastsatt budsjettene. Da vet vi også hvor hovedansvaret for situasjonen i helsevesenet, eldreomsorgen og skolen ligger. Når man imidlertid har hørt på Arbeiderpartiets talere i debatten, skulle man tro det var Fremskrittspartiet som hadde styrt de siste 10-12 årene, siden man bruker så mye tid på å komme med vrangforestillinger om vår politikk og angriper Fremskrittspartiet istedenfor å forsvare og forklare sin egen politikk. Jeg syns derfor det er greit at statsministeren har minnet det norske folk om at når han selv sier at det er nødvendig å satse på helse, eldre og skole, må det være fordi at det har ikke Arbeiderpartiet og samarbeidspartnerne tidligere gjort – og der er jeg faktisk enig med statsministeren. Derfor har Fremskrittspartiet i de aller fleste budsjettår styrket disse sektorene, og derfor har vi i denne debatten fremmet forslag om at vi ikke lenger kan tillate at ansvaret for det viktigste som innbyggerne er interessert i – gode tjenester betalt gjennom fellesskapet – er delt på stat, kommune og fylkeskommune, noe som gjør at man kan skylde på hverandre for alle manglene. Ansvaret må samles ett sted for de mest sentrale oppgaver, slik at man ikke kan overføre ansvaret til en annen. Det er derfor vi har sagt at styringen, kontrollen og finansieringen av helsevesenet, eldreomsorgen og skole- og utdanningssystemet bør bli en statlig oppgave, og det er en av de reformene vi er mest skuffet over at vi dessverre ser ut til å stå alene om. De andre vil fortsatt ha noen å skylde på for sine egne mangler.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Vi har på mange måter nå en interessant politisk situasjon, med tre hovedgrupperinger i norsk politikk: Vi har en venstreside med Arbeiderpartiet som dominerende, vi har høyrepartiene og vi har sentrum. Og sentrum har aldri vært et så klart og samkjørt regjeringsalternativ som det har vært i de senere år. For at Stortinget skal fungere og gjøre jobben sin, må likevel ulike grupperinger, ja fra tid til annen også ulike regjeringsalternativer, samarbeide. I forbindelse med den forestående budsjettbehandling frir jo Arbeiderpartiet nå uhemmet til sentrum. Dette er litt forunderlig, for så sent som i mars sa Jens Stoltenberg at sentrumsalternativet var enestående svakt. Nå er sentrumspartiene åpenbart så enestående bra at vi er de eneste Arbeiderpartiet kan tenkes å samarbeide med. Så mitt spørsmål til statsministeren er: Hva er det som har skjedd på dette halve året, bortsett fra at Arbeiderpartiet da har tatt regjeringsmakten? Vi må også tenke lenger enn den forestående budsjettbehandling. Vi må sikre en forsvarlig økonomisk utvikling på lengre sikt, og da er det blitt et problem at folketrygden har en så enorm vekst i sine utgifter, spesielt til uføretrygd og sykelønn. Folketrygden skal jo sikre velferden, men utgiftsveksten er nå så sterk at den ødelegger enhver regjerings og ethvert stortings mulighet til å prioritere høyt nok andre velferdsoppgaver. Sentrumsregjeringen satte ned det såkalte Sandman-utvalget for å se på muligheter for å begrense denne utgiftsveksten, og flertallet der har levert en interessant skisse, hvor både arbeidsgiver, arbeidstaker og staten skal bidra i en balansert helhetsløsning. I trontalen sier Regjeringen at den vil prioritere høyt oppfølgingen av Sandman-utvalgets utredning. Så jeg har to spørsmål til statsministeren. Spørsmål nr. 1: Hvordan vil Regjeringen følge opp Sandman-utvalgets innstilling, og når kommer oppfølgingen? Spørsmål nr. 2: Er statsministeren enig i hovedtrekkene i flertallets innstilling?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Jeg vil bare kort melde fra vår side at hvis ikke dette møtet blir veldig mye forlenget, skulle ikke det representere noen store problemer. Jeg ville på en måte foretrekke det, det kan være hyggelig med en overraskende avlysning av et kveldsmøte også for en gangs skyld. Så jeg vil ta sjansen på at vi forlenger formiddagsmøtet, og skal prøve å legge bånd på meg slik at jeg kan bidra til en relativt rask avslutning.
Jan Petersen (Høyre), 2000-10-11:
Regjeringen slår til med de høyeste skatte- og avgiftsøkninger i manns minne. Dette er tradisjonell arbeiderpartipolitikk. Ser de et problem, så hever de skattene. I år er det et særlig angrep på det skapende næringsliv, i særlig grad de bedriftene som har mange ansatte. Forsvaret til Regjeringen er at skattenivået på fastlandet er lavere enn i en del andre land. Det er ikke riktig. Regjeringen opererer med villedende tabeller og blander oljeinntektene inn i tabellene. Og når de blir avslørt, kaller de det for trykkfeil. Jeg skal la moralen i det ligge i denne omgang, og nøye meg med å sitere ekspedisjonssjef Scheel i Finansdepartementet, som i dag sier følgende til Dagens Næringsliv: «Jo, fotnoten om at kontinentalsokkelvirksomheten er holdt utenfor i tabellen over skattetrykk i Norge og andre land, er gal». Han bekrefter at skattetrykket i Fastlands-Norge hadde vært 4-5 prosentpoeng høyere uten trykkfeilen. Dermed er det fastslått at sentralbanksjefen har rett når han sier at skattetrykket i Fastlands-Norge er blant de høyeste i OECD-landene. Dermed følger Norge en helt annen linje enn resten av verden – der hvor andre setter skattene ned, hever Norge skattene. Dermed blir vi et skattepolitisk annerledesland. Vi har prøvd det når det gjelder avgifter, og vi fikk grensehandel. Vi har prøvd det når det gjelder bedriftsbeskatning, og IT-gründerne forsvinner til utlandet. Vi prøver det når det gjelder dieselavgifter, og lastebileierne er tvunget ned i kne. Da er mitt spørsmål: Hva er det som får statsministeren til å tro at Norge kan være et skattepolitisk annerledesland uten betydelige skadevirkninger, og hvorfor er det slik at andre land ser at de må skjele til skattekonkurransen utenfra for selv ikke å tape? Hvorfor ser statsministeren skattene som hovedpoenget når problemet i Norge i dag er mangel på arbeidskraft? Hvorfor kan de ikke tenke nytt på dette området, slik f.eks. Høyre gjorde i debatten i går?
Jan Petersen (Høyre), 2000-10-11:
Det ser ut som om stemmeforklaringene kommer nå. Det gjør vel at en del av Stortingets medlemmer ikke får med seg disse, men jeg tar også mitt bidrag nå, simpelthen fordi jeg også har et spørsmål i forbindelse med ett av forslagene. Når det gjelder gjennomgangen av dem, vil vi stemme imot alle forslagene, med unntak av forslag nr. 2, fra representanten Sponheim, som jeg anser som en støtteerklæring til vårt Dokument nr. 8-forslag, fremlagt ved begynnelsen av gårsdagens møte. Men vi stemmer selvfølgelig for forslag nr. 7, som er vårt eget, og for forslagene nr. 11 og 12. De forslagene vi vil avvise, kaller ikke på spesielle kommentarer, med unntak av to. Det ene er forslag nr. 3, fra representanten Hagen. Det er velkjent at Høyre ønsker at staten skal overta ansvaret for sykehusene. Vi har riktignok en annen måte å legge opp det statlige ansvar for sykehusene på enn det Fremskrittspartiet har, men det ville ikke vært noen begrunnelse for å stemme imot forslag nr. 3. Men her snakkes det om helsevesenet i sin alminnelighet, også primærhelsetjenesten. Det gjør at vi ikke kan stemme for dette forslaget, men jeg vil gjerne understreke at vi mener at staten skal overta ansvaret for sykehusene. Så var det forslag nr. 6, hvor representanten Hagen også ber om en integreringsmelding. Jeg må si jeg synes dette er et litt underlig forslag, tatt i betraktning at Carl I. Hagen allerede har inne til behandling i komité Dokument nr. 8:34. Så vidt jeg skjønner, vil det ligge an til at komiteen snart avgir innstilling om dette, slik at det representanten Hagen nå gjør, er å be om en integreringsmelding en gang til. Det er jo i seg selv litt pussig. Det kan man alltids leve med. Men det jeg undrer meg på, er hvorfor disse forslagene etter hvert er blitt forskjellige, for det er nemlig et viktig element i hans første forslag som er falt ut i andre forslag, nemlig kravet om at innvandrere også skal respektere at Norge er et samfunn bygd på de kristne grunnverdiene. Og da kunne det vært artig å vite: Hvorfor har nå kravet til kristne grunnverdier falt ut i dagens versjon av forslaget?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-10-11:
Statsministerens historieskriving om hva som skjedde i 1997 og 1998 får stå for hans egen regning. Det var nok også andre ting enn bare kontantstøtten som var bakgrunnen for det som da skjedde. Det skulle kanskje være nok å minne om at i 1998 var Arbeiderpartiet faktisk beredt til å overta regjeringsmakten i lag med Høyre, for å få tilbake den regjeringsmakten man gav fra seg frivillig i 1997. Så ser vi også at Arbeiderpartiet samarbeider med Høyre om å bygge sterkt forurensende gasskraftverk, om å bygge skytefelt på Østlandet, om å bygge ut Øvre Otta. Man foreslår statlige sykehus, som så langt har vært høyre- og fremskrittspartipolitikk. Sosialministeren foreslår privatisering av omsorgstjenestene – og det er det hittil bare Fremskrittspartiet og Høyre som har stått for. Man samarbeider med Høyre om å redusere inntektene til bøndene og tvinge fram strukturendringer i landbruksnæringen. Man foreslår auksjoner på oppdrettskonsesjoner. Det er det så langt bare Høyre og Fremskrittspartiet som har stått for. Man samarbeider med Høyre om å ta penger fra de små kommunene og gi til de store. Og sist, men ikke minst, Thorbjørn Jagland har påtatt seg å være en pådriver i EU-saken. I lag med høyresiden godtar man sågar – uten å blunke – omstridte direktiver som mange EU-land nekter å godta. Man godtar matsminkedirektivet, man godtar barnematdirektivet, man velger med åpne øyne å gamble med folkehelsen og stole på at markedet rydder opp. Dette gjør man i samarbeid med høyresiden i norsk politikk. Jens Stoltenberg gjentok og gjentok i opposisjon at nå må sentrum velge side. Hva nå? Hva vil egentlig Arbeiderpartiet? Hva mener egentlig Stoltenberg med de invitasjoner som han gjentatte ganger har kommet med til sentrum, når Arbeiderpartiet på område etter område i strukturpolitikken og i store politiske spørsmål fortsatt velger å samarbeide med høyresiden i norsk politikk? Er det en erkjennelse av, som Kjell Magne Bondevik sa, at det er flere grupperinger og flere blokker i norsk politikk, og at sentrum på svært mange sentrale områder representerer et klart alternativ til Arbeiderpartiet?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-10-11:
Først noen ord om debatten mellom Ola D. Gløtvold og forsvarskomiteens leder, Hans J. Røsjorde. Det skulle vel kanskje være tilstrekkelig å minne om at Senterpartiet aldri har stemt for Regionfelt Østlandet og heller ikke vil komme til å stemme for det, så i den grad etableringen av et skytefelt for Østlandet bringer Forsvarets økonomi i en dårligere posisjon, får andre ta ansvaret for det. Så en kort stemmeforklaring: Jeg vil anbefale Senterpartiets gruppe å stemme for forslag nr. 1. Forslag nr. 2 er omgjort til et oversendelsesforslag. Jeg vil anbefale å stemme mot forslagene nr. 3–6, men for forslag nr. 7. Dersom – jeg har vært litt uoppmerksom – forslag nr. 8 ikke blir omgjort til et oversendelsesforslag, vil jeg anbefale gruppen å stemme for det. Forslag nr. 9 vil jeg i likhet med andre foreslå blir omgjort til et oversendelsesforslag til komiteen. Det hører naturlig hjemme i behandlingen av Nasjonal transportplan. Hvis ikke det blir gjort, vil jeg anbefale gruppen å stemme for det forslaget. Forslag nr. 10 – dersom det ikke blir omgjort til oversendelsesforslag – vil jeg anbefale gruppen å stemme mot. Forslag nr. 11 stemmer vi for, og forslag nr. 12 for.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Først et lite hjertesukk. Jeg tror jeg sukket så høyt her i stad at alle i salen kunne høre det, da det viste seg at en sentral del i replikkordskiftet i en trontaledebatt gjaldt hvilke fotnoter i hvilke tabeller i nasjonalbudsjettet som man skulle konsentrere seg om. Da fikk jeg den ekle følelsen at vi ikke levde i mulighetenes land, og at det ikke hadde seget inn over forsamlingen at vi faktisk er i en unik situasjon, ingen andre generasjoner har hatt så store muligheter som vi har til å gjøre noen viktige valg for framtiden. I går snakket utenriksminister Jagland bl.a. om EU. Og jeg synes at han formulerte seg ganske oppsiktsvekkende i forhold til det inntrykket man har fått av Arbeiderpartiets iver for norsk EU-medlemskap. Han sa: «Hvis medlemskap i EU en gang til skulle komme på dagsordenen, vil det imidlertid ikke skje før vi står overfor en utvidelse av EU, og når en har et klart og stabilt flertall av det norske folk som ønsker en slik utvikling.» Hvis man skal ta det bokstavelig slik som utenriksministeren formulerer seg, må vi jo konstatere at vi ikke kommer til å stå overfor noe utvidet EU i 2005. Det er derfor slik at hvis utenriksministeren skal tas bokstavelig, så er en ny norsk søknad om EU-medlemskap uaktuell i neste stortingsperiode, før 2005. Da lurer jeg på hva Arbeiderpartiet holder på med, og jeg vil gjerne høre statsministerens syn. Er det slik at man skal gjøre spørsmålet om en uaktuell sak til et sentralt konfliktspørsmål mellom Arbeiderpartiet og sentrum og SV? Eller er utenriksministeren og Regjeringen å forstå slik at noe norsk EU-medlemskap i neste stortingsperiode er høyst usannsynlig?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Jeg vil gjerne ta opp forslagene nr. 8 og 9, som er omdelt på representantenes plasser.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Det er noen av oss som hadde regnet med å ha gruppemøte hvor vi kunne avklare standpunkter til et par forslag, men vi klarer det med munn-til-munn-metoden i løpet av innspurten. Dette er en ganske merkelig trontaledebatt, som på en måte renner litt ut i sanden. Det er helt tydelig at det arbeidet som skal gjøres i forhold til å bygge politiske konstellasjoner i norsk politikk framover, ikke skjer for åpen sal og åpen mikrofon, men helt andre steder. Og det kan godt hende at det er fornuftig, så spares velgerne i hvert fall for de verste smerteskrik så langt. Jeg har noen kommentarer til det som har foregått. Med forundring registrerte jeg Siv Jensens innlegg, for det var faktisk slik at Fremskrittspartiet la fram et forslag i går uten å konferere med noen andre partier, nemlig forslag nr. 6, som de mente var et forslag som virkelig skulle få slutt på omskjæring en gang for alle, og vi andre var unnfallende som ikke kunne gå inn på den typen forslag. Men jeg mener at det er et forslag som ikke tar innover seg at å oppfordre til omskjæring av jenter i Norge er en kriminell handling. Vi snakker verken om tradisjoner eller kultur. Man må være klinkende klar fra Stortinget på at det er en kriminell, straffbar handling å oppfordre til, utføre eller sørge for at det blir utført omskjæring på egne døtre. Derfor synes jeg at forslaget fra Fremskrittspartiet er et bleikt, unnvikende, forklarende og unnskyldende forslag og helt i strid med det som bør være den faste holdningen i denne typen saker. Så er jeg også meget overrasket hvis det er slik at noen representanter i Stortinget har visst om at noen norske statsborgere eller noen som har opphold i Norge, har oppfordret til grov kriminalitet. For hvis man har hatt den vissheten og den kunnskapen, så har man også hatt en plikt til å gå til en anmeldelse til politiet. Det oppsiktsvekkende med det TV2s program har dokumentert i det siste, er nettopp at de klarte å dokumentere oppfordring til grove lovbrudd, og at det ble sendt på direkten. Hvis det er noen her som har visst om det, vil jeg gjerne ha en forklaring på hvorfor det ikke er anmeldt. Ellers mener jeg at det faktisk er veldig viktig at man tverrpolitisk tar et ansvar for at kontakten mellom de jentene og kvinnene som har arbeidet mot disse grove ulovlighetene, og det brede flertall av det norske samfunn er bra, og at man spiller på lag, fordi her er det mange som må gjøre en jobb. Vi må også ta vår del av det ansvaret.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Jeg har en stemmeforklaring. Skal jeg ta den senere, eller skal jeg ta den nå?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
SVs forslag nr. 1 skal vi selvsagt stemme for. Nr. 2 vil bli oversendt. Nr. 3–6 stemmer SV imot. Forslag nr. 7 vil SV gjerne støtte. Når det gjelder forslag nr. 8–9, er vi av Kjell Magne Bondevik blitt bedt om å vurdere oversendt forslag nr. 8 til Regjeringen og forslag nr. 9 til samferdselskomiteen. Jeg lurer på om vi skal imøtekomme det på den måten at vi oversender både forslag nr. 8 og forslag nr. 9 til samferdselskomiteen i forbindelse med transportplanen – og jeg ber om det. Forslag nr. 10 er et forslag fra SV. Når det gjelder forslag nr. 11, er SV i tvil om det er fornuftig å ha én sentral kunnskapsbase med kompetanse på seksuelle overgrep mot barn. Kanskje bør det være regionale kunnskapsbaser, kanskje bør det være flere, eller det bør gjøres på andre måter. Men å heve kompetansen når det gjelder seksuelle overgrep mot barn, er en meget viktig oppgave. Så intensjonen, slik vi oppfatter den, bak dette forslaget er vi for. Hvis det blir realitetsvotering, stemmer SVs gruppe for, men vi tar forbehold om at vi tror dette kanskje kan løses på flere måter, dvs. at Regjeringen også må ha mulighet til å vurdere flere andre måter enn én sentral kompetansebase. Forslag nr. 12 stemmer SVs gruppe selvsagt for.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-11:
Som følge av et bredt kvinneinitiativ har jeg gleden av på vegne av Berit Brørby, May-Helen Molvær Grimstad, Magnhild Meltveit Kleppa, Sonja Irene Sjøli, May Britt Vihovde og meg selv å legge fram forslag nr. 12, der man ber Regjeringen utarbeide en handlingsplan mot kjønnslemlestelse av jenter.