Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-05:
La meg først takke interpellanten, representanten Vallersnes, for initiativet til denne debatten. Jeg synes representanten Vallersnes ved flere anledninger har gitt Stortinget anledning til å diskutere viktige internasjonale spørsmål som kommer opp på den internasjonale arena, og dermed bidratt til å styrke Stortingets rolle i denne type saker. Som utenriksministeren også påpekte i sitt hovedinnlegg, står vi overfor en relativt ny doktrine med fokus på menneskelig sikkerhet. Prinsippet om at vi har et «ansvar for å beskytte», ble formelt vedtatt på FNs toppmøte i 2005. Et viktig formål er å gi en juridisk og etisk basis for såkalt humanitær intervensjon for å forhindre eller stoppe massedrap og andre grove menneskerettighetsbrudd. Både som enkeltland og som verdenssamfunn har vi et ansvar for å beskytte mennesker mot grove overgrep. Dette nye konseptet dekker ikke alle trusler mot menneskelig sikkerhet; det er, som nevnt av flere, begrenset til fire hovedkategorier: folkemord, krigsforbrytelser, etnisk rensing og forbrytelser mot menneskeheten. La meg også understreke at konseptet innebærer et ansvar både for å forebygge slike overgrep, for å reagere på dem og for å gjenopprette. Jeg vil også understreke at handling ikke er ensbetydende med bruk av makt – eller militærmakt. En rekke virkemidler må tas i bruk. Både med økonomiske, politiske, diplomatiske og juridiske tiltak kan vi bidra til å beskytte befolkninger mot masseovergrep. Det grunnleggende ansvaret for å beskytte egne befolkninger mot folkemord, krigsforbrytelser, etnisk rensing og forbrytelser mot menneskeheten ligger selvsagt på statene selv. Det internasjonale samfunn har et ansvar for å bistå statene slik at de kan gi den beskyttelse befolkningen har krav på. Vi må også bidra til å bygge opp fattige og sårbare stater etter at overgrep har funnet sted. Det er en del av Norges bistandspolitikk. Bare i siste instans, når en stat åpenbart svikter i å beskytte egen befolkning og fredelige virkemidler ikke er tilstrekkelige, faller et ansvar på det internasjonale samfunnet til å ta i bruk sterkere virkemidler, inkludert bruk av makt, slik det er vedtatt av FNs sikkerhetsråd under kapittel VII. I praksis kan det være vanskelig å avgjøre når omverdenen bør gripe inn, og ofte blir resultatet passivitet i altfor stor grad. Representanten Marit Nybakk nevnte noen talende eksempler på dette. Det har kostnader på mange plan. Her ligger det en fare for å skygge unna. Samtidig kan noen ønske å bruke ansvaret for å beskytte befolkningen som et påskudd for en inngripen som også har andre hensikter rent politisk. Som dagens debatt viser, er det en rekke andre utfordringer knyttet til prinsippet om «ansvar for å beskytte». La meg nevne et aktuelt, men trist eksempel – massevoldtektene og kvinnemordene som har skjedd i borgerkrigen i Kongo. Bruk av kjønnsbasert og seksuell vold som våpen i krig er forkastelig. Vi har et moralsk ansvar for å hindre slike masseovergrep, vi bør styrke straffeforfølgelsen av overgriperne og bistå ved gjenoppbyggingen av rammede samfunn. Det er åpenbart viktig å utvikle kriteriene for bruk av doktrinen om «ansvar for å beskytte». Det kan f.eks. være grunn til å diskutere i hvilken grad Norge og andre land har anvendt dette nye konseptet i vår tilnærming til situasjonen i Kongo og den akutte situasjonen i Sri Lanka. Et annet aspekt er spørsmålet om straff og straffrihet. R2P dekker de samme forbrytelsene som Den internasjonale straffedomstolen – ICC. Arbeidet for å få bukt med straffrihet for slike grove overgrep må vi kunne følge opp i forbindelse med Norges støtte til Den internasjonale straffedomstolen. Jeg tror det er viktig å fokusere sterkt på forebygging av masseovergrep. Jeg har merket meg at både Kirkens Nødhjelp og andre organisasjoner legger stor vekt på at «ansvar for å beskytte» må kreve tidlig handling for å forebygge overgrep. Et nødvendig virkemiddel er oppbyggingen av effektive «early warning»-mekanismer som kan fange opp land og befolkninger som er i risikosonen for at dette skjer, før det skjer. Her trenger vi både en norsk og en internasjonal «verktøykasse» med handlingsalternativer vi kan gripe til dersom masseovergrep er i ferd med å finne sted. Jeg synes det er bra at utenriksministeren har bekreftet at Norge arbeider aktivt internasjonalt, og aktivt også på egen kjøl vil medvirke til å utvikle slike handlingsalternativer, slike kriterier og slike verktøy.