Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2008-01-17:
Det er et viktig tema som interpellanten tar opp. Jeg har lyst til først å kommentere noe av det interpellanten sa i sitt innlegg. Representanten Molvær Grimstad nevner saken om Lommemannen. Den saken viser hvor sårbare barna våre er. Fremskrittspartiet har flere ganger fremmet representantforslag om vandels- eller politiattest for alle som arbeider med barn både gjennom yrke og i fritid. Dette kunne faktisk ha vært et verktøy for dem som arbeider med de små og vergeløse. Statsråden nevnte regionkontorene og ressurssentrene. Vi har 24 fagteam og ca. 400 barnevernskontor i Norge. Jeg vil advare litt mot å opprette egne utredningsteam ved mistanke om seksuelt misbruk av barn. Vi kan fort komme i den situasjon at vi konstruerer problemstillinger. Vi har referanser til tidligere incestavsløringer, som i Bjugn-saken, så akkurat det å opprette egne utredningsutvalg for seksuelt misbrukte barn er jeg i likhet med statsråden litt i tvil om er den riktige veien å gå. Derimot har vi disse 24 fagteamene som skal være en ressurs for de ulike barnevernskontorene. Jeg kunne nok godt tenke meg at de faktisk kom på banen. Dette er vanskelige barnevernssaker, og da bør de være på banen. Det er svært viktig at barn som har vært utsatt for vold eller seksuelle overgrep, eller der det er mistanke om dette, får en god oppfølging. Det handler om å se barnet, som både statsråden og representanten fra Arbeiderpartiet sa, ikke bare i den første fasen, men også i tiden etterpå. Å reparere skadede barn kan ta langt tid, og man trenger godt kvalifiserte mennesker til å gjøre nettopp denne jobben. Det finnes svært mange dyktige mennesker i kommunene som gjør en enorm innsats for de utsatte barna, men det burde ringe en varselklokke når Redd Barna påpeker at det kun er 15 kommuner som har en handlingsplan mot vold og overgrep mot barn. Derimot er det en nasjonal handlingsplan mot vold i nære relasjoner, men denne nasjonale planen hjelper ikke hvis den ikke kommer ut i kommunene og faktisk blir omgjort til handling. Det at vi har en nasjonal handlingsplan, men at det kun er 15 kommuner som har en slik plan, sier i seg selv at det er et stort hull der ute. Barnas hus kan være et sted hvor barna kan henvende seg og møte kvalifisert personale. Dessverre er det bare etablert to slike hus i Norge i dag. Bruken av disse kan vise seg å være en vei å gå, men det er viktig å tenke seg at man også skal bruke andre virkemidler. Barnas hus kan ikke dekke alle kommuner, og derfor er det viktig å ha flere ben å stå på. Jeg er ikke enig med interpellanten i at barnevernstjenesten har et sentralt ansvar for barnets totale omsorgssituasjon, det er det foreldrene som har. Men når det gjelder barn som har vært utsatt for vold og overgrep i hjemmet, er det helt klart at barnevernstjenesten har et overordnet ansvar. Jeg har vel inntrykk av at dialogen mellom skole, barnehage og barnevernstjeneste er blitt bedre, og at det i mange kommuner er et nært samarbeid mellom de ulike sektorene. I forrige periode lempet vi på taushetsplikten i forholdet mellom skole og barnevern, nettopp for å kunne skape en dialog. Vi har til en viss grad lyktes, men det er fremdeles vanskelig å kommunisere bekymring for barn mellom etatene i små kommuner hvor alle kjenner alle. At den enkelte kommune ikke har kartlagt omfanget av vold og overgrep, synes jeg personlig ikke er så rart, all den tid kommunene har store utfordringer i å opprettholde sine lovpålagte oppgaver. Men derfra til å mangle handlingsplaner er ikke bra - det er slett ikke bra. For det handler jo om, som interpellanten understreker, de aller mest sårbare og utsatte barna i Norge. Jeg er sikker på at vi alle kjenner til barn som ikke har det bra, og som heller vil være i andres hjem enn i sitt eget. Da er det greit å varsle, da er det greit å vite at man har steder og mennesker å henvende seg til. Derfor setter jeg pris på denne debatten, og jeg synes statsråden var positiv i sitt innlegg. Jeg gleder meg til å følge debatten videre.