trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-12-02:
Erik Solheim startet sitt innlegg med å filosofere litt omkring forholdet mellom regjeringspartiene her i Stortinget og de respektive fagstatsråder, her konkret nevnt utenriksministeren. Erik Solheim representerer jo et parti som aldri har sittet i regjering, og det er mulig at han da er litt fremmed for den tanken og det system som tross alt fungerer mellom storting og regjering, at når man sitter i en samarbeidsregjering og utenriksministeren gir en redegjørelse i Stortinget, så representerer utenriksministeren faktisk tre partier. På samme måte som når kommunal- og regionalminister Odd Roger Enoksen, som er Senterpartiets leder, holder en distriktspolitisk redegjørelse i Stortinget, så representerer han ikke bare Senterpartiet, men faktisk tre partier. Så trekker Erik Solheim linjen videre og viser til dagens oppslag i Nationen, som så vidt jeg skjønner, har uttalt seg positivt om de demonstrasjoner som foregår i Seattle i forbindelse med WTO-forhandlingene. Jeg kan ikke se at det er noe særlig mer oppsiktsvekkende enn at Bill Clinton og EUs forhandlingsleder også har understreket hvor viktig det er at de signaler som kommer fra demonstrantene i Seattle, faktisk blir tatt på alvor. Og selv om vi i Senterpartiet mener at WTO er nødvendig fordi vi trenger et system med kjøreregler i internasjonal handel, så har jeg for min del også gitt klart uttrykk for at det er mange gode grunner til å sette et kritisk lys på deler av WTO-prosessen. Men når Erik Solheim valgte å fokusere på dette, kunne det være interessant å høre om ikke han også mener at en del av de signalene som kommer fra demonstrantene i Seattle, faktisk kan være nyttige, og at det er viktig at dette blir respektert og tatt hensyn til i de videre forhandlinger.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-02:
Det er sjelden man leser noe som jeg for min del er så uenig i som de merknadene Fremskrittspartiet har skrevet i denne innstillingen, og det som representanten Danielsen fremførte i sitt innlegg. I innlegget var kanskje avslutningen, om spørsmål knyttet til WTO-forhandlingene i Seattle, det nærmeste vi kunne komme en i hvert fall tilnærmet enighet. Det som blir noe provoserende, er at man faktisk sammenligner situasjonen i Norge med situasjonen man har i den tredje verden og i de fleste u-land. Det er klart at det er ting som ikke fungerer i Norge, og det er klart at vår ambisjon skal være å få ting til å fungere bedre. Men hvis man ser på den enorme forskjellen som er mellom det funksjonsnivået vi har når det gjelder mange ytelser og forhold i Norge, og det man har i den tredje verden, oppleves det meningsløst å foreta den sammenligningen og si at fordi at vi har uløste oppgaver i Norge, skal vi ikke gi bidrag til å få løst de langt større problemene i den tredje verden. Jeg synes nettopp denne distansen i problemer kommer svært godt til uttrykk i Fremskrittspartiets merknad når de lister opp de mål som er satt, og samtidig nærmest stiller spørsmål om man virkelig tror at man skal kunne gjøre noe med alt dette. Her får man egentlig en illustrasjon på det som i utgangspunktet er forskjellen mellom situasjonen i Norge og den i mange land i den tredje verden. Spørsmålet til representanten Danielsen blir derfor: Tror han vi andre mener at en med Norges bistand alene skal være i stand til å bedre alle disse forhold, og er det derfor man fra Fremskrittspartiets side har motstand mot bistand?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-02:
Det er sjelden noe er problemfritt, og at det derfor kan være riktig å problematisere spørsmål, gir jeg min tilslutning til. Når man er i en prosess, i dette tilfellet en prosess i retning av mindre binding, så vil det selvsagt i den prosessen også være riktig å ivareta dem som har vært med før – med andre ord: at man iallfall gir en viss avviklingsperiode og en mulighet til å tilpasse seg nye situasjoner og forhold. Som jeg også var inne på, og kanskje ikke fikk sagt nok om, vil jeg veldig klart understreke at dette ikke må bli en konkurranse om dårlige sosiale og faglige rettigheter. Det er et poeng i den sammenheng, som jeg tror det er veldig viktig å være klar på, at man nettopp må ivareta gjennom de konkurransevilkår man utarbeider. Men samtidig vil jeg si og understreke – det er heller ikke sikkert vi er så uenige om det, representanten Nybakk og jeg – at jeg ikke vil være så veldig bekymret for norsk næringsliv i en slik situasjon, under forutsetning av at man har tilnærmet like konkurransevilkår. Når det gjelder det eksempelet som representanten Nybakk trakk fram om kanadisk hermetikk, hvor det samtidig blir gitt statsstøtte, er vi nettopp i den situasjonen at vi har ulike konkurransevilkår, og det er selvfølgelig en del av det man er nødt til å arbeide med i den sammenheng.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
Det forundrer meg litt når Høyre stadig vekk kommer med denne beskyldningen mot Kristelig Folkeparti om at de bare er opptatt av prosenter og tall, det virker litt på meg som en unnskyldning for ikke å være med og bidra. En bruker også den unnskyldningen at bistand ikke virker. Bistand virker for enkeltmennesker, og det betyr noe for enkeltmennesker. Jeg tror Høyre snart må begynne å innse at her er det enkeltmennesker vi snakker om, som har en verdi. Det å satse på nærområder tror jeg Høyre er opptatt av og er med på. Det er OK. Som representanten Dag Danielsen sa: Det er lettere å forholde seg til det som er nært. Men det er de fjerne stemmer vi ikke hører. Og hvis Høyre kunne begynne å lytte til disse fjerne stemmene, tror jeg en vil se at for enkeltmennesker betyr det noe at en er med på bistand. Vil det si at når Høyre innser at bistand virker, så vil Høyre være med på en økt prosentandel, som betyr mer penger og økt innsats for enkeltmennesker?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
Bare for å understreke det: Regjeringen tar til etterretning de merknader som fremkommer i innstillingen når det gjelder auksjonsprinsippet, og det er da en naturlig konsekvens av det at det ikke skjer en iverksettelse fra 1. januar 2000 av dette prinsippet. Så til de andre forhold som representanten Nybakk tok opp: Som hun helt riktig påpekte, foreligger det en utredning fra SNF, som det er referert til i St.prp. nr. 1, og det er nok også korrekt at det finnes visse usikre forhold med hensyn til praktiseringen av dette prinsippet i de erfaringer man har gjort seg før. Når det gjelder det konkrete spørsmålet som representanten tok opp, nemlig behovet for en bredere analyse slik at man kan se dette i sammenheng med strategien for næringsutvikling i sør og de erfaringer man har gjort seg, vil selvfølgelig Regjeringen følge opp de anmodninger som kommer i denne sal. Jeg vil fra min side vise til at det kanskje kan være nyttig at dette skjer gjennom en uavhengig eller ekstern vurdering, slik at man kan få et supplement til den utredning som Stortinget allerede har fått gjennom SNF, og Regjeringen vil da se på hvordan man på best mulig måte kan ivareta den anmodning som representanten Nybakk kom med.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
Jeg vil stå ved det jeg sa i mitt innlegg, nemlig at vi legger vekt på hensynet til u-landene også i handelspolitikken. Det fremste tegnet på det er nok den GSP-ordning som vi har i Norge, som i internasjonal sammenheng faktisk er ganske generøs, og i mange tilfeller mer generøs enn det andre land har. Det er også litt av bakgrunnen for at EUs forslag faktisk innebærer den samme ordningen som Norge har, i forhold til WTO-forhandlingene, og det anses av flere EU-land som relativt offensivt, mens det faktisk er den samme ordning som Norge har i dag. GSP-ordningen inkluderer også land som Botswana og Namibia, som vi er kjent med ikke er MUL-land, og det er et ønske fra norsk side, som ble vedtatt i 1995, om å tilgodese fattige land og også land som ikke er MUL-land, med gunstige handelsbetingelser. Vi står ved – og er glad for – den GSP-ordningen vi har. Når det gjelder auksjonsprinsippet, vil jeg vise til den presisering som ble gjort fra Regjeringens side om at en innføring av auksjonsprinsippet ikke skulle medføre redusert import, og at man derfor skulle evaluere det høsten 2000 – det var under det premisset at den skulle iverksettes fra 1. januar 2000 – for å forsikre seg om at dette skjedde slik at man ikke fikk redusert handel og redusert import fra MUL-landene som resultat av innføring av en slik ordning. I tillegg vil jeg vise til den WTO-debatten som var nylig, hvor det var stor oppslutning fra Stortingets side om den linje Regjeringen la seg på her, hvor man også var åpen for å vurdere andre tiltak, som går lenger enn det EUs forslag gjør, under forutsetning av at det knyttes til tilstrekkelige sikkerhetsmekanismer, og at det er bred oppslutning om forslaget fra andre industriland og de land Norge samarbeider med i WTO-sammenheng. Jeg føler at vi kan stå ved at vi faktisk gjør ganske mye i forhold til utviklingslandene og en bedring av deres handelsbetingelser.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-02:
I ulike foredrag jeg har holdt, har jeg sagt følgende: Bistand er mer og mer politikk, og politikk er mer og mer bistand. Med det har jeg også avgrenset meg mot utenrikspolitiske egeninteresser som styrende i denne sammenheng, og jeg har avgrenset meg mot kommersielle næringslivsinteresser som styrende for våre prioriteringer. Det er ikke det vi mener med en politisering, eller politikk, men det er faktisk at vi må ha en mye sterkere og tøffere politisk dialog med våre samarbeidsland om politiske prioriteringer. Det knytter seg også til det felt som representanten Solheim var opptatt av, nemlig dette å bidra til fredsprosesser, og bidra til en synergi mellom bistandspolitiske virkemidler og de politiske prosessene. Det jobber vi aktivt med. Vi har også gjort det i forhold til Etiopia og Eritrea. Der har vi jo sendt bl.a. Jappe Erichsen og andre på dyre hoteller, og det fortsetter vi gjerne med hvis det kan bidra til fred. Jeg vil også vise til at selv om det ikke er alt som kommer i mediene, så holder vi også på med fredsprosesser i andre sammenhenger. Jeg deltar selv aktivt i en annen prosess i den sammenheng. Dette er noe vi bruker mye tid og mye krefter på i departementet. Så til spørsmålet rundt rapporten fra en intern arbeidsgruppe i Utenriksdepartementet som representanten viser til var referert til i Bistandsaktuelt. Jeg vil understreke at denne rapporten er et ledd i flere rapporter som går ut på å reformere og modernisere utenrikstjenesten, bl.a. i forhold til det mange opplever som at man blir sittende med veldig små, detaljerte søknadsbehandlinger, noe som er litt av bakgrunnen for en enorm ressursbruk på noen områder i forhold til andre. Dette er noe av bakgrunnen for at man har satt ned disse arbeidsgruppene og kommet med denne utredningen. Utredningen er på høringsrunde i huset, i første omgang på embetsnivå i de ulike avdelingene, og den vil komme opp til den politisk ledelsen senere. Jeg vil selvfølgelig se nøye på de høringsuttalelsene som kommer fra departementet. Det er jeg sikker på at utenriksministeren også vil gjøre. På det grunnlaget vil vi trekke våre konklusjoner. Det er helt klart at de perspektiver som representanten Solheim trekker opp, er blant de tungtveiende poenger og forhold vi trekker inn i nettopp denne vurderingen.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Ansvarsreformen for mennesker med psykisk utviklingshemming – den såkalte HVPU-reformen – ble iverksatt 1. januar 1991 etter et enstemmig vedtak i Stortinget. I ettertid har det pågått et kontinuerlig arbeid med å gjennomføre reformen etter intensjonene. Det er klart at en så stor og omfattende reform ikke er enkel å gjennomføre, og at det av og til kan være nødvendig med noen justeringer. Jeg finner grunn til å hevde at dette arbeidet har gått bra fordi det ved dette årsskiftet bare er 13 personer igjen på institusjon, og disse 13 vil etter alt å dømme også ha et annet tilbud om kort tid. Det ligger fortsatt store utfordringer i å skape flere gode fritidstilbud, skoletilbud og arbeidstilbud til mennesker med psykisk utviklingshemming. Det er også mye ugjort når det gjelder å bygge ut alternative botilbud for voksne, hjemmeboende mennesker med psykisk utviklingshemming. Sosial- og helsedepartementet har i hele reformperioden fulgt utviklingen i kommunene nøye, bl.a. gjennom en årlig statusrapportering fra kommunene. Gjennomføringen av ansvarsreformen har vært en særlig stor utfordring for vertskommunene for de tidligere HVPU-institusjonene. I flere av disse kommunene er det gjennomført en omfattende evaluering av reformen. Dette har gitt viktige signaler for nødvendige justeringer og for den videre gjennomføring av reformen. Snart ni år etter at ansvarsreformen trådte i kraft, tror jeg de fleste innser at denne reformen var riktig å gjennomføre for dem den egentlig gjelder. Vi må kunne være enige om at det ikke kan være riktig at noen mennesker skal leve hele livet sitt på en institusjon, uten eget hjem og den frihet alle vi andre tar som den største selvfølge. Jeg håper og tror at denne debatten er et tilbakelagt fenomen, og at vi nå for alltid kan få bort HVPU-begrepet og den helt spesielle tenkning som har vært knyttet til grupper av mennesker med psykisk utviklingshemning. Det er selvfølgelig viktig å se tilbake på gjennomføringen og kanskje foreta visse endringer og forbedringer. I så måte er det Dokument nr. 8-forslaget vi nå behandler, på sin plass. Det har imidlertid hele tiden vært planen at reformen skulle evalueres, og dette har Regjeringen fulgt opp på en god måte. Jeg vil gjerne benytte anledningen til å gi ros til statsråden og hennes medarbeidere for den jobben. I forslag til budsjett er det lagt inn 3,5 mill. kr til dette formålet, og planen for evalueringsarbeidet synes godt gjennomtenkt. En samlet komite er tilfreds med at evalueringsarbeidet er i gang, og komiteen har tro på at disse resultatene vil danne et godt grunnlag for det videre arbeid. Komiteen forutsetter at evalueringsrapporten fra Norges forskningsråd blir forelagt Stortinget på en tjenlig måte. Jeg tar da opp det forslaget som ligger i innstillingen.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Arbeiderpartiet ved representantene Øyangen og Brustad har lagt fram forslag om at omsorgstrengende mennesker som flytter til en kommune, sikres samme adgang til sykehjemsplass eller omsorgsbolig som kommunens øvrige innbyggere. Det selvfølgelig utgangspunkt for dokumentforslaget er at norske borgere skal kunne flytte fritt hvor de vil innen landets grenser. For mennesker med omsorgsbehov har det imidlertid vist seg at kommunegrensene i noen tilfeller har fungert som effektive sperrer. Som følge av større mobilitet geografisk vil foreldre og barn i stadig større grad være bosatt i forskjellige kommuner, med til dels store avstander. Mange eldre finner det da ønskelig å flytte nærmere sine barn og barnebarn. Det har de siste årene vært flere tilfeller hvor mennesker med behov for institusjonelle tjenester ikke har kunnet flytte til nær families bostedskommune på grunn av rigide regelverk og manglende samarbeid mellom kommunene. I ett tilfelle viste det seg umulig for en 92 år gammel mann å flytte fra hjemkommunen, hvor han ikke lenger hadde familie og bekjente, til Oslo, hvor han hadde to av sine tre barn og ti av sine elleve barnebarn. I kommunehelsetjenesteloven § 2-1 heter det: «Enhver har rett til nødvendig helsehjelp i den kommune der han eller hun bor eller midlertidig oppholder seg.» Problemet vil oppstå når den som trenger omsorgstjenester, søker om dette før vedkommende bosetter seg i kommunen. Mange omsorgstrengende kan imidlertid ikke flytte før et nytt tjenestetilbud står klart i den kommunen de vil flytte til. Det har vist seg at regelverket blir praktisert ulikt på dette området. I noen tilfeller har fraflyttingskommunen og tilflyttingskommunen kommet til en ordning, mens kommunene i andre tilfeller ikke er blitt enige. Det er derfor behov for en klargjøring av dette regelverket, slik at kommunene gis mulighet til å føre en likeartet praksis for pleietrengende mennesker som ønsker å flytte til en ny kommune. Det legges til grunn at de som flytter, stilles likt med øvrige innbyggere i tilflyttingskommunen. Fra Arbeiderpartiets side er vi fornøyd med at sosialministeren tok tak i denne problemstillingen før sluttbehandlingen av representantene Brustads og Øyangens dokumentforslag. Vi venter at kommunene følger opp rundskrivet fra departementet, og forutsetter at Regjeringen følger situasjonen og rapporterer til Stortinget hvordan intensjonene i forslaget blir fulgt opp. Jeg tror at dette er et forslag og en sak som vil glede mange eldre, syke og pårørende som har måttet leve med store geografiske avstander mellom seg fordi reglene har vært for strenge. Vi vet alle hvor godt det er å kunne besøke sine nærmeste så ofte som mulig, og ha dem i en geografisk nærhet som gjør slik kontakt mulig. Med forslaget og Stortingets tilslutning til det vil denne muligheten nå være åpnet.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Jeg er takknemlig for at dette forslaget er fremmet av representantene Øyangen og Brustad. Det har lenge vært – og er fortsatt – et problem at sterkt omsorgstrengende har vanskeligheter med å kunne flytte til en kommune der kanskje hele den øvrige familie er bosatt, på grunn av mangel på sykehjemsplass eller annen form for omsorg. Det er således på høy tid at man griper fatt i dette problemet, slik det nå er gjort i det foreliggende Dokument nr. 8-forslaget. Praksis i dag er gjerne slik at en må innhente forhåndstilsagn om sykehjemsplass, omsorgsbolig eller annen omsorg før en tilflytter ny kommune. Med den mangel særlig på sykehjemsplasser en i dag har i mange kommuner, kan ventetiden for flytting ta måneder og ofte år, og dette finner i hvert fall ikke Fremskrittspartiet tilfredsstillende. Det er prisverdig nok at sosialministeren i november i år har tilskrevet kommunene og bedt dem være oppmerksomme på både kommunehelsetjenesteloven og sosialhelsetjenesteloven, og at tilflyttede omsorgstrengende skal stille på lik linje med kommunenes øvrige innbyggere. Jeg er imidlertid redd for at et rundskriv ikke er godt nok og ikke i seg selv vil endre praksis i særlig grad i kommuner som fra før har stort press på sin eldreomsorg. Det kan føles urettferdig at friske, norske borgere nå kan velge fritt hvilke sykehus de vil bli behandlet på, mens omsorgstrengende ikke har fått den samme friheten. Det er nettopp dette poenget det foreliggende forslag og den foreliggende innstilling nå vil rette på i et visst monn, men jeg er dessverre fortsatt redd for at det ennå kan ta noe tid før sterkt pleietrengende kan flytte fritt fra kommune til kommune. Jeg håper imidlertid at den foreliggende innstilling, i tillegg til den eldreplanen som er under gjennomføring, kan lette problemet noe når det gjelder tilbud om sykehjemsplass eller omsorgsbolig, og at utflytting for omsorgstrengende derfor kan skje om ikke altfor lang tid. Jeg synes alt nå bør gjøres og legges til rette for at eldre syke kan få mulighet til å tilbringe sin livskveld i samme kommune som, og i nærheten av, sine nærmeste pårørende. Eldre syke mennesker har et særlig sterkt behov for sosial omgang med sine nærmeste. Det kan lette tilværelsen noe og gjøre livskvaliteten bedre i en omsorgs- og pleiesituasjon som ellers kan være meget vanskelig.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Det var betryggende å høre at kontrollen og oppfølgingen av dette rundskrivet allerede også er påtenkt fra Regjeringens side, idet man skal bringe inn fylkesleger og fylkesmenn. Jeg må nok si at jeg fortsatt er noe skeptisk til om dette rundskrivet vil være tilstrekkelig uten en oppfølging med en eller annen form for reaksjon. Det ble jo utarbeidet ganske gode og omfattende pleieforskrifter til våre sykehjem, men kommunene har på ingen måte fulgt opp disse forskriftene som man skulle. Mitt konkrete spørsmål til sosialministeren er da følgende: Hvis en omsorgstrengende nå søker flytting til en kommune, så er det opplagt at kommunen må være ansvarlig både for omsorgen og for kostnadene. Men hvis man nå skulle sende søknad på forhånd og få avslag, er det lov for en kommune gi avslag på en slik søknad?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-12-02:
Venstre er ikke representert i komiteen. Jeg vil derfor benytte denne anledningen til å knytte noen kommentarer til innstillingen. Det er meget positivt at det nå pågår en gjennomgang av erfaringene med HVPU-reformen. Den var et betydelig løft, og alt tyder på at resultatene av reformen er grunnleggende positive. Den motstand og skepsis som det var mot denne nyorienteringen på et viktig område, har heldigvis vist seg å være overdrevet, det har vist seg at dette krafttaket ikke bare har vært målrettet, men også har gitt resultater. Jeg er kjent med den rapporten som representanten Alvheim omtalte, som viser at 70 pst. har fått det vesentlig bedre, 20 pst. har det omtrent som før, og 10 pst. har det verre. Det er mulig at det store bildet er omtrent slik. Det er ventelig av de ting vi vil få svar på når reformen nå blir evaluert. Men bak disse tallene er det enkeltmennesker. Stavanger Aftenblad hadde nylig en reportasje med utgangspunkt i en klient som hadde bodd flere tiår på Bakkebø i Egersund, og som omtalte det som den største dagen i sitt liv da han fikk beskjed om at han kunne få sin egen bolig. Slik har det vært for det overveiende flertall av dem som har nytt godene av denne reformen. Det er viktig å få erfaring av det som er gjort. En må bygge videre på det som fungerer, og en må justere på områder hvor forholdene tilsier det. I denne forbindelse er det et nøkkelpunkt at selv om mange har fått et vesentlig bedre botilbud, er det ikke alltid slik at fritidsaktiviteter og det sosiale nettverk er tilsvarende forbedret. For Venstre står det helt klart at svaret på de justeringer som må foretas, ikke er å gå tilbake til en institusjonsmodell. Jeg utelukker ikke at det i et framtidig tilbud også kan inngå elementer i interkommunalt samarbeid opp mot enkeltpersoner, men det er definitivt ikke hovedsporet. Jeg synes det er et svært gjennomarbeidet og godt opplegg for evaluering av reformen departementet har lagt opp og er i gang med, og jeg tror det er viktig at dette også blir ført fram til Stortinget, slik at vi får anledning til å debattere erfaringene her.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-12-02:
Som saksordfører har jeg lyst til å kommentere enkelte ting av det som har kommet fram her. For det første er det vel ganske klart at årsaken til mange av disse flyttingene ligger i at det er eldre personer som ønsker å flyttet til nære pårørende og familie. Slik sett er det ikke urimelig at dette med eldreomsorg først og fremst blir diskutert, og kapasitet innenfor dette området. Kapasitetsforholdene bedrer vi ikke ved dette forslaget, men vi bedrer enkeltindividets rett til å flytte. Det høres ut som om man også skal løse kapasitetsproblemene, og vi gjør det kanskje alt annet enn mer forutsigbart for dem som skal planlegge eldreomsorg for framtiden ved å presisere at retten til å flytte er så sterk og klar. Men jeg synes at man bl.a. i forbindelse med handlingsplanen for eldreomsorgen må ta tak i den biten og utrede kapasitetsproblemene og mulighetene for å få dette til å gå raskt og med minst mulig behandlingstid. Ved siden av det har en samlet komite presisert noe nå når det gjelder praksis ved handteringen av slike saker. Vi har også poengtert at det ikke er tilfredsstillende at forvaltningsloven brytes i veldig mange tilfeller når det gjelder behandlingen av saker om tildeling av omsorgs- og helsetjenester. Det er en av tingene som må innskjerpes. Så har det vært så mye snakk om eldreomsorg, sjukehjemsplasser og omsorgsboliger at jeg har lyst til å presisere at dette skal gjelde for alle med behov for tilrettelagte pleie- og omsorgstjenester, uansett alder – som også statsråden var inne på – slik at vi ikke glemmer den tingen. Jeg synes også det er veldig greit å høre nå at sosialministeren har tenkt å trekke inn både fylkesleger og fylkesmenn rundt om i landet for å se til at dette blir praktisert på en slik måte at intensjonene er oppfylt. Også dette siste som jeg var inne på med forvaltningslovens bestemmelser om raske tilbakemeldinger, bør ligge inne i klargjøringen for hvordan disse sakene skal praktiseres. Så må jeg si at en del har målbåret og trukket opp en praktisk verden her som gjør at det liksom er «worst case» som stadig vekk kommer inn. Heldigvis sa representanten Ballo nå i sin siste replikk at det må være rom for fleksibilitet, og det håper jeg virkelig det blir. Under forutsetning av at forvaltningslovens bestemmelser holdes, må det være mulig for den kommunen som her skal benevnes som tilflyttingskommune, å få tid på seg til å tilrettelegge og utrede pleiebehovet og ha et pleieapparat og tjenestetilbud klart når vedkommende flytter inn, og det må nødvendigvis ta noen uker. Men det skal være innenfor rimelige grenser, og innenfor en fleksibel og tjenlig praktisering. Jeg synes at stressingen på økonomi er viktig, men at den er rimelig avklart gjennom saken i dag. Den kommunen som vedkommende flytter til, skal ta kostnadene. Tjenesteansvaret er klart gjennom det lovverket som det er vist til, både i kommunehelsetjenesteloven og i sosialtjenesteloven, og det er klart fastslått at tjenesteansvaret og kostnadsansvaret er knyttet sammen. Og da synes jeg at det er gitt rimelig klare svar på det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Dokument nr. 8-forslaget og svaret fra departementet avklarer på mange måter spørsmålet om enhver innbyggers rett til å flytte mellom ulike kommuner. Det skulle da bare mangle om man ikke skulle ha den retten, også om man har behov for omsorgstilbud. Jeg syns likevel at denne avklaringen ikke har gått så langt som den burde. Når det f.eks. står i brevet fra departementet at etter disse reglene skal «kostnadene til tjenestene dekkes av den kommunen som har ansvaret for å yte tjenestene», med henvisning til så vel kommunehelsetjenesteloven som sosialtjenesteloven og lovverket for øvrig, vil spørsmålet fortsatt være: Hvem har det ansvaret? Her vil det være en gråsone: Når noen ønsker å flytte fra en kommune til en annen, kan det i verste fall også være uklart når flytting rent praktisk har funnet sted. Så vidt jeg har forstått, var en av sakene som foranlediget dette Dokument nr. 8-forslaget, en sak mellom Alta kommune og Oslo kommune. Det var altså ikke problemer knyttet til sykehjemsplass i Oslo som gjorde at beboeren i Alta ikke kunne flytte, men det var økonomiske uklarheter. For det var ledig sykehjemsplass i Oslo. Uklarheten gikk på om Oslo kommune hadde ansvaret for å dekke kostnadene etter flytting, eller om Alta kommune skulle betale videre for sykehjemsplassen. Det ønsket ikke Alta kommune å gjøre. Det ønsker de fortsatt ikke, på tross av at beboeren nå har flyttet til Oslo, og Alta kommune har mottatt en regning for det videre opphold i Oslo – så langt jeg har fått greie på. Jeg vil være helt konkret i mitt spørsmål til sosialministeren: Er det slik å forstå at når denne beboeren har flyttet fra Alta til Oslo, er det Oslo som faktisk skal dekke kostnadene fordi beboeren nå er bosatt i Oslo og ikke i Alta? Hvis man ikke kan gi noe klart svar på det, er denne saken på ingen måte løst. SV har vært alene i sine betraktninger omkring det at man burde ha gått lenger i å presisere her. Man burde ha sagt at det er den kommunen som vedkommende definerer som sin hjemkommune, som skal ha det økonomiske ansvaret. Det betyr at hvis noen ønsker å flytte fra a til b, og ikke kan flytte til b fordi det ikke er en plass ledig på det tidspunkt, vil den andre kommunen – b –overta det ansvaret når man definerer at det er der man ønsker å bo, eller man har flyttet dit. Man må ha rutiner knyttet til klargjøring omkring flyttingen, men disse forholdene er altså ikke avklart i dag. Det synliggjøres gjennom den korrespondansen som fortsatt foregår mellom Alta og Oslo, på tross av at departementet har sendt ut sitt skriv. Jeg håper at sosialministeren kan være veldig presis og klargjørende i forhold til hvor det økonomiske ansvaret nå ligger, for hvis hun ikke kan være det, har denne saken ikke blitt løst gjennom de prosessene vi til nå har gjennomført.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Det var naturligvis aldri min hensikt å sette Oslo i et dårlig lys. Det var min hensikt å sette Oslo i et sannferdig lys, ut fra hvordan saken så langt har utviklet seg. Hvis det som Annelise Høegh her sier, er riktig, og at man kan få en avklaring, har man kommet et stykke videre. Men jeg brukte denne saken som et eksempel. Jeg er opptatt av de rent prinsipielle forhold, og jeg håper som sagt at sosialministeren kan avklare dem. Så til ledige sykehjemsplasser i Oslo, siden Annelise Høegh kom inn på det: Det var for ikke lenge siden en reportasje i fjernsynet – jeg husker ikke om det var i Dagsrevyen eller på TV 2 – som gikk på at de valgmuligheter man har fått mellom ulike sykehjem i Oslo, gjør at det står sykehjemsplasser ledige fordi man ikke velger dem, samtidig som det er stor søkning til andre plasser. Det er også et stort problem knyttet til sykehusene. Man kan ikke utskrive pasienter til de ledige sykehjemsplassene fordi pårørende til dem det gjelder, velger andre sykehjem. Det betyr altså, ut fra den reportasjen, at det pr. dato er sykehjemsplasser i Oslo som står ubenyttet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Jeg takker Harald T. Nesvik for spørsmålet og hans søken etter svar. Det burde det naturligvis være mulig å avklare. Det som jeg har opplevd, også den gang jeg jobbet som lege i Alta, er at fordi det ikke er noe økonomisk incitament for andre kommuner til å motta innbyggere, til og med sine egne innbyggere den gang, så ble ikke de som ønsket å flytte, eller de som de pårørende ønsket å flytte til andre kommuner, prioritert. Det gjorde at det faktisk kunne gå år. Det som jeg er opptatt av her, er nettopp den valgfriheten som Fremskrittspartiet selv understreket i stad, og som skal muliggjøre at flytting finner sted. Det betyr ikke at man skal ha forrang, men det betyr at hvis den kommunen man ønsker å flytte til, på det tidspunktet ikke har et tilbud, må man i hvert fall overta forpliktelsene i påvente av at flytting finner sted. Det man ellers risikerer, er at det rent faktisk finnes et tilbud – Oslo er et eksempel på det, der det står ledige sykehjemsplasser – men ved at flytting ikke finner sted, sikrer man seg at man ikke må dekke de kostnadene. Det klarer ikke flertallet her å hindre med mindre de går inn på den typen betraktninger som SV til nå har stått alene om.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-02:
Noen kan kanskje få inntrykk av at man forlenger denne debatten unødvendig, men jeg tror at selve diskusjonen og klargjøringen her er viktig for ganske mange kommuner, for det viser seg at det er uklarhet om hvordan dette skal praktiseres. Jeg oppfatter statsråden helt klar på at i det øyeblikk flytting har funnet sted, overtar den kommunen vedkommende flytter til, det økonomiske ansvaret. Det er udiskutabelt. Men på akkurat den samme måten som komitelederen, Alvheim, er skeptisk til om dette helt ut virker klargjørende, er jeg det samme. For man kan godt tenke seg en situasjon der det sendes søknad fra en kommune til en annen, der den andre kommunen begrunner et avslag med at det mangler kapasitet, og man kan derfor ikke nå gi noe tilbud, men der det i realiteten vil ligge økonomiske grunner under fordi man ser at man får en utgift man ikke tidligere hadde. På den måten kan det, selv om man(Ballo) sier at søknaden behandles og at det er ventetid, kanskje gå både ett, to og tre år før vedkommende får et tilbud. Og det er naturligvis totalt utilfredsstillende både for den det gjelder, og for pårørende. (Ballo) Jeg vil spørre statsråden: Ser statsråden for seg noen prosedyrer, ankemuligheter, sanksjonsmuligheter, knyttet til kommunen hvis dette blir situasjonen i enkelttilfeller – og jeg ser da bort fra den fleksibiliteten som må vises i en overgangsfase på kanskje opptil noen måneder, det gjelder mer der saken rett og slett ikke finner sin løsning?
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-02:
Tatt i betraktning at dette er en sak hvor det er enighet mellom partiene, burde det vel vært unødvendig å ta replikk, men når siste hovedtaler i et konkret tilfelle fremstiller Oslo i et dårlig lys, synes jeg det er grunn til å reagere. For det er enighet om målene. Når det gjelder denne konkrete saken med den blinde, eldre damen som gjerne ville flytte til Oslo, er det faktisk slik at Oslo kommune utenom tur – for det er ikke riktig at Oslo kommune har mange ledige sykehjemsplasser, vi har ca. 400 som står i kø – fordi dette var et spesielt vanskelig tilfelle, hvor man så at denne kvinnen, som hadde en høy alder, ikke kunne flytte uten at hun fikk en sykehjemsplass, gikk altså Oslo kommune ut av sin vei og gav henne en sykehjemsplass med forrang i køen foran kommunens egne innbyggere. Så å fremstille det som om Oslo kommune har vært vanskelig, synes jeg er upassende og iallfall ikke korrekt. Det var også Oslo kommune som hjalp vedkommende med å sørge for at flytting ble meldt, slik at Oslo kommune da selvfølgelig påtar seg det økonomiske ansvaret som er en naturlig følge av at vedkommende har flyttet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Jeg skal ikke gå videre med representanten Ballos frykt i forbindelse med at folk skal kunne få velge. Men jeg har en problemstilling som jeg gjerne vil at representanten Ballo skal avklare. Ifølge det som står i merknaden fra Sosialistisk Venstreparti, slik jeg leser den, vil tilflyttere til en kommune få forrang foran kommunens egne innbyggere i køen for å få sykehjemsplass eller andre omsorgstilbud, for slik merknaden er fra SV, kommer man i den situasjon at hvis en ønsker å flytte til en annen kommune, vil tilflyttingskommunen automatisk måtte begynne å betale for vedkommende. Og vi vet alle at når den enkelte kommune blir pålagt en regning for et sånt tilfelle, vil kommunen av hensyn til sin egen økonomi gi denne personen forrang foran kommunens egne innbyggere. Det er nemlig ingen ting som sier at kommunen er pliktig til å skaffe det tilbudet eller blir økonomisk straffet dersom den ikke gjør det. Det er det som ligger i Sosialistisk Venstrepartis merknader. Dette vil jeg be representanten Ballo avklare. Mener Ballo at det er korrekt at tilflyttere til en kommune skal ha forrang foran kommunens egne innbyggere?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-02:
Et av de største problemene som kommer som følge av denne saken, eller en av de største flaskehalsene, er den store mangelen på sykehjemsplasser og den type tilbud i Norge. Vi har i en rekke kommuner meget lange køer for å få sykehjemsplass. Og da er spørsmålet mitt til statsråden: Er ikke statsråden enig i at hvis denne ordningen skal kunne fungere tilfredsstillende, må vi også sørge for at køene for å få sykehjemsplass i landets kommuner forsvinner, slik at man har en reell mulighet til å flytte, at man har en reell mulighet for å få en sykehjemsplass? Det er nemlig ikke tilfellet i en rekke kommuner i dag.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-02:
Nokre personar er avhengige av å motta omfattande pleie- og omsorgstenester, slik at dei ikkje kan flytta utan at eit tenestetilbod står klart i den kommunen dei ynskjer å flytta til. For at desse personane skal ha høve til å flytta, er det ein føresetnad at tilflyttingskommunen handsamar søknader og gjer vedtak om tenester før dei reint faktisk flyttar eller tar opphald i kommunen. Det har i fleire saker vist seg at pleietrengande som har ynskt å flytta nærare pårørande, ikkje har hatt høve til å få søknaden handsama i kommunen dei vil flytta til. Desse sakene er til no løyste på ulike måtar av kommunane. I nokre tilfelle har ein handsama slike søknader på førehand, sagt ja eller nei, og førebudd tenester i høve ja. I nokre saker har kommunane avtalt refusjon seg imellom, og nokre har blitt avviste fordi dei ikkje hadde opphald i kommunen då søknaden blei send. Arbeidet mitt byrja med ei sak som galdt flytting frå Oslo til Sandnes. På bakgrunn av denne saka lova eg i spørjetimen 20. mai i fjor å sjå nærare på lovverket slik det er, og på kva måte departementet kunne sikra ein praksis som gjer at òg personar som er avhengige av pleie- og omsorgstenester, skal ha høve til å busetja seg i ein annan kommune. Oppfølginga av eldreplanen vil i seg sjølv sikra ei meir lik eldreomsorg landet over og skulle gje eit betre utgangspunkt for kommunane seg imellom til å vera romslege i forhold til flytting. Eg har likevel funne det naudsynt og mest føremålstenleg å gjera ei presisering i eit rundskriv til kommunane, slik som det no er gjort. Rundskrivet er sendt ut. Vi sikrar dermed ei naudsynt presisering av at pleietrengande på lik line med andre har rett til å busetja seg der dei ynskjer. Eg vonar rundskrivet vil gje ei meir lik handsaming og gjera situasjonen lettare både for pleietrengande og for mange pårørande. Departementet vil følgja nøye med i utviklinga framover for å sjå korleis oppfølginga av rundskrivet blir praktisert. For å undersøkja om praksisen er i samsvar med intensjonen i Dokument nr. 8:69 for 1998-99, som Stortinget no sluttar seg til, og presiseringa i rundskrivet vil eg neste år be fylkesmennene og fylkeslegane om å rapportera særskilt om utviklinga i kommunane på dette området. Eg vil deretter gje ei tilbakemelding til Stortinget, slik det er bedt om. Så har eg fått eit spørsmål frå representanten Olav Gunnar Ballo, som for så vidt alt er svara på av Annelise Høegh. Men lat meg berre til slutt streka under: Det som er intensjonen med dette rundskrivet, er nettopp å gje høve til at ei flytting både kan planleggjast og setjast i verk òg for den som har bruk for pleie- og omsorgstenester. Eg har tidlegare rost Oslo kommune fordi dei skar igjennom i ei sak som såg vanskeleg ut i utgangspunktet. Det vil altså vera slik at for dei som tar utflytting, vil det same regelverket som i dag gjeld i sosialtenestelova og i kommunehelsetenestelova, gjelda. Det er den kommunen som den enkelte flyttar til, som tek kostnadene.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-02:
Då er situasjonen at ein som bur i ein kommune og har behov for enten nødvendig helsehjelp etter lov om kommunehelsetenester eller behov for pleie og omsorg etter sosialtenestelova, sjølv i enkelte tilfelle kan ha ei anna meining enn det som til slutt blir løysinga frå kommunen i ein akutt situasjon. Det same vil vera tilfelle for ein som flyttar frå ein kommune til ein annan. Men poenget er: same høve og same rett til nødvendig helsehjelp, nødvendig pleie og omsorg – ei løysing ut frå det som kan finnast i kommunen, og i begge tilfelle med vekt på det brukaren meiner sjølv. Lat meg ta eit eksempel. Det kan tenkjast at alternativet for ein som flyttar frå ein kommune – og som bur i eigen heim, men har behov for omfattande pleie og omsorg – kan bli ein institusjonsplass i ein annan kommune og vice versa. Men poenget er at ein skal ha det same likeverdige tilbodet og det same høvet til å få søknaden sin handsama og vurdert.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-02:
Det er ingen tvil om at situasjonen i dag kan opplevast forskjellig frå kommune til kommune. Det er heller ingen tvil om at det i dag er personar som ynskjer ein sjukeheimsplass, og som ikkje har høve til å få det. Det er derfor Stortinget samrøystes har vedteke ein handlingsplan som skal sikra ei betre eldreomsorg – òg for dei som opplever det slik no at situasjonen blir betre – månad for månad etter kvart som utbygginga skjer og fleire stillingar kjem på plass. Eg vil visa til at Stortinget skal få høve til ytterlegare debatt om dette i samband med toårsgjennomgangen for handlingsplanen, der status viser at vi så langt er i rute, og der vi skal sjå nærmare på forholdet mellom sjukeheimar og omsorgsbustader, talet på årsverk og mange andre tema. Men det er heilt klårt, som representanten Nesvik her stiller spørsmål om, at dersom alle eldre personar i dette landet som ber om pleie og omsorg, òg skal ha høve til å flytta, må det vera eit godt utbygd tilbod over heile landet. No legg eg til grunn at dei fleste eldre – så langt det er mogleg – ynskjer å bli verande i sitt eige nærmiljø, men samtidig skal det ikkje vera nokon forskjell på unge og eldre når det gjeld høvet til å flytta.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-02:
Eg vil uttrykkja forståing for at det kan vera skepsis i forhold til om dette rundskrivet løyser alle problem og alle situasjonar for kvar enkelt eldre som dette er aktuelt for. Vi har – som eg har gjort greie for – gjort nøye avvegingar. Det går òg fram at vi har brukt noko tid for å sjå på kva måte vi her kan medverka. Eg meiner at vi no har funne ein nyttig reiskap både for dei som vurderer å flytta, og for dei som skal ta imot og vurdera ein slik søknad. Men eg ynskjer å følgja utviklinga veldig nøye, og kjem difor til å ta kontakt med både fylkesmannen og fylkeslegen i kvart fylke for å sikra at det her blir ein likeverdig praksis. Til det med høve til å anke: I forhold til enkeltvedtak vil ein ha same høve til å anke som i dag – etter kommunehelsetenestelova til fylkeslegen og etter lov om sosialtenester til fylkesmannen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-01-19:
Jeg foreslår Per Ove Width.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-01-19:
Jeg tillater meg på vegne av Børge Brende og meg selv å fremme forslag om å oppheve forskrift av 30. desember 1998 om endring av forskrift av 13. mai 1991 nr. 336 om skattefrie overføringer mellom aksjeselskaper og mellom deltakerlignende selskaper med hovedsakelig samme eierinteresser.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Jeg har ikke det utgangspunktet som representanten Inge Lønning har, at brukerne skulle ha vanskeligheter med å forstå hva dette er. Da tror jeg faktisk det heller er Inge Lønning som har vanskeligheter med begrepet realkompetanse. Det er nødvendig å understreke at praktisk talt alle høringsinstanser som har vært knyttet opp mot meldingen, har understreket nødvendigheten av at man får helt nye systemer knyttet til realkompetanse – det være seg Universitetsrådet, Høgskolerådet, Lærerlaget, Lærerforbundet, LO, NHO. Praktisk talt alle har sagt at dagens ordning ikke er god, og de har konkludert med og har ønske om at Stortinget legger føringer, slik at realkompetanse blir sidestilt med formell kompetanse eller formell utdanning. Det flertallet har understreket i innstillingen, er at vi ber Regjeringen utarbeide systemer for dokumentasjon av realkompetanse som et likeverdig grunnlag i forhold til annen utdanning. Jeg er overbevist om at Regjeringen i samarbeid med mange aktører vil komme med konstruktive forslag som fullt ut dekker de intensjonene som vi vedtar her i Stortinget i dag, men vi har understreket i innstillingen at det er systemer som må utarbeides, for Norge ligger svært langt tilbake når det gjelder dokumentasjon av realkompetanse.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Det siste først: Arbeiderpartiet vil hilse med glede alle konstruktive forslag som vil komme fra Regjeringen om bedring av dagens ordning knyttet til videregående opplæring. Men jeg har sagt at fra Arbeiderpartiets side har vi sett på rettighetsfestelse av videregående opplæring som en av hovedpilarene i etter- og videreutdanningen. Det har sammenheng med – og jeg tror faktisk representanten Marit Tingelstad er enig i det jeg sier nå – at det er et skrikende behov for retten til videregående opplæring. Det er 40 pst. av den yrkesaktive befolkningen som står uten videregående opplæring eller tilsvarende. Det er vel 260 000 mennesker, ifølge stortingsmeldingen, som har uttrykt ønske om videregående opplæring i forhold til den situasjonen de står i i dag. Jeg ser ikke at det forslaget som sentrumspartiene fremmer i dag, vil bety noen endring av dagens situasjon, og det er det vi ønsker å påpeke. Det virker på meg som om den plikten som i dag er pålagt fylkeskommunen, egentlig bare skal videreføres i lovs form, noe jeg har påpekt i mitt tidligere innlegg. Jeg forstår ikke forskjellen, men jeg venter på statsråden: Hva er forskjellen, med det forslaget Regjeringen har lagt fram nå, i forhold til dagens ordning? Dagens ordning er ikke god. Det er noe også Buer-utvalget påpekte, selv om de i sin innstilling ikke gikk inn for å lovfeste retten til videregående opplæring.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
En samlet komite løfter i innstillingen fram betydningen både av studieorganisasjoner, fjernundervisning og en rekke andre aktører knyttet til etter- og videreutdanning. Siden Reform 94 ble innført, har det vært et økende antall deltakere knyttet opp til § 20 i lov om fagopplæring. § 20-ordningen har gjentatte ganger vært debattert her i denne sal, og det er enstemmig tilslutning til å videreføre denne ordningen. Men det har vært et voksende problem ved § 20-ordningen, og det er flaskehalsen knyttet til eksamen. Statsråd Lilletun har uttrykt at det her er et voksende problem nettopp i forhold til eksamen. Arbeiderpartiet og SV fremmer i innstillingen et forslag hvor vi ber Regjeringen vurdere å gi eksamensrett i en overgangsperiode for kursarrangører som deltar i etter- og videreutdanningsreformen. Jeg tillater meg å spørre representanten Fladmark om hva som er grunnlaget for å gå mot dette forslaget. Hvilken argumentasjon vil hun her føre? I innstillingen er det fra regjeringspartiene, så langt jeg har klart å registrere, ikke ført noen argumentasjon; man går derimot inn for ikke å støtte forslaget. Det kunne vært interessant om representanten Fladmark kunne gi en utdypning av hva som er problemet knyttet til forslaget.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Jeg syns det er svært positivt det statsråden uttrykker i forhold til inntektsoppgjøret, at staten aktivt vil gå inn dersom partene ønsker det. Og jeg håper at det stortingsflertallet som står bak dagens innstilling, skal være et viktig bidrag i den sammenheng. Jeg har prøvd å følge nøye med i innleggene fra regjeringspartienes representanter her i dag knyttet til videregående opplæring i forhold til meldingen og de forslagene som er framsatt, og jeg ventet med spenning på hva statsråden ville si om forslaget om å lovfeste en plikt for fylkeskommunene i forhold til dagens ordning. Jeg har ikke – det er mulig det er jeg som ikke har klart å fange det opp – klart å få tak i hva som er forskjellen mellom dagens ordning på 375 pst.-rammen ute i fylkeskommunene, og det Regjeringen har foreslått i meldingen. Det spørsmålet står fortsatt igjen for mitt vedkommende. Jeg er av den oppfatning at når man har en forskriftsfestet plikt, er den knyttet til en lovhjemmel som ligger der i dag. Så det jeg opplever, er at Regjeringen skal ta i bruk en lovhjemmel de allerede har. Og jeg klarer ikke helt å ta det innover meg når enkelte fra regjeringspartiene bruker begrepet «en forsterket plikt». Det kunne vært interessant hvis statsråden kunne kommentere også det. Men det viktigste for meg er å få vite hva som er forskjellen mellom dagens ordning og det Regjeringen har framsatt i meldingen og som regjeringspartiene har fremmet forslag om her i dag?
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Det gjelder forslag nr. 2. Etter det statsråden har sagt i debatten i dag, med klare, positive synspunkter på dette forslaget, vil jeg på vegne av Arbeiderpartiet gjøre om forslaget til et oversendelsesforslag.