trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Det er bred politisk enighet om at det er helsefremmende når pasienter får bedre oversikt over behandlingsforløpet, får mobilisert egne ressurser og får god veiledning om muligheter for å kombinere helse og arbeid. Gode fastleger er selve navet mellom pasient og stadig mer komplekse helsetjenester. Men de siste årene har vi sett et økende problem med rekruttering av fastleger, ikke bare i distriktene, men også i byer som Stavanger, Bergen og Tromsø. En undersøkelse fra 2014 viser at hver femte kommune med under 20 000 innbyggere mangler fastlege eller legevaktslege og løser det med hyppige vikarstafetter. En av tre fastleger er over 55 år. Det er også en utfordring at hele 50 pst. av norske medisinstudenter utdannes i utlandet, hvor allmennmedisin som fag er gjennomgående lite prioritert. 90 pst. av helsetjenesten skjer utenfor sykehus. Det er et mål at pasientene i framtiden skal møtes nærmere hjemmet. Skal vi lykkes med bedre forebygging, tidlig og rett helsehjelp og helhetlig oppfølging av kronikere og eldre, må vi sette inn tiltak for å bedre rekruttering av fastleger. Norge er et land med egen allmennutdanning, og det er kun de med allmennpraksis som må ta opp igjen utdanningen sin og resertifiseres hvert femte år. Det gir også muligheter for å sikre kvalitet. Men det haster med å få på plass tiltak. Det er ikke tilstrekkelig bare å overlate det til kommunene alene, heller ikke bare å vente på evaluering av rekrutteringstiltakene som har vært de siste årene. Primærhelseteam vil heller ikke løse rekrutteringsutfordringene alene. Derfor har Arbeiderpartiet her fremmet forslag om tiltak om at vi må ha et helhetlig grep for å bedre og sikre rekrutteringen av fastleger i hele landet. Vi må sikre at framtidige leger får mer opplæring i allmennmedisin i løpet av studiene, og at halve praksisen blir hos fastlege, på helsestasjon, i sykehjem og på legevakt. Arbeiderpartiet mener vi bør vurdere å la praksisfinansieringen følge studentene og styrke veiledningskompetansen. Vi mener at utdanningsstillinger er et godt virkemiddel for at unge leger skal være trygge og gode forvaltere av portvokterrollen. Det gir rom for god veiledning i et faglig fellesskap. Å starte som fastlege kan også være en stor økonomisk byrde for mange unge leger. Prosjektet ALIS-Vest er et godt eksempel, der flere vestlandskommuner samarbeider om tilrettelegging for nyansatte leger i utdanningsstillinger med god veiledning og praksis både i distriktskommuner og i Bergen kommune. Regjeringen hadde omtrent glemt fastlegene da den la fram primærhelsemeldingen. Det er synd at regjeringspartiene ikke ville være med på vårt forslag om å sikre rekruttering av fastleger, men det er gledelig at vi får flertallsmerknader i saken. Vi fremmer forslaget fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Som statsråden var inne på, behandlet vi de nye rammene da vi hadde primærhelsemeldingen til behandling. Det er ett og et halvt år siden. Primærhelseteam var et av tiltakene, og jeg vil plage helseministeren med diverse spørsmål og bl.a. etterlyse om primærhelseteamene er på plass. Spørsmålet er: Er det noe vedtak om innhold? Når starter piloteringen av primærhelseteam? Hvis det ikke er startet, hvorfor har det tatt så lang tid?
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2017-06-19:
Jeg har gjennom de siste årene vært svært opptatt av musikkterapi som behandlingsform – fra den spede begynnelsen, hvor de fleste bare så litt rart på meg når jeg sa at dette ville være en del av fremtidens behandlingsform, og frem til i dag. Mye har skjedd, og mange har hatt glede av et slikt tilbud, og jeg har møtt mange av dem. Alle høringssvarene vi har fått, viser at musikkterapi i dag ses på som en del av det totale helsetilbudet. Innen helse finner vi i dag musikkterapeuter i psykisk helsevern, innen rusomsorgen, i sykehus, eldresentre, sykehjem og fengsler. Det har gjennom flere år vært etterspurt medikamentfrie behandlingstilbud, noe denne regjeringen har sørget for at har blitt en realitet, i alle helseregioner. Det betyr at medisinene må erstattes av noe annet, og forskning har vist at musikkterapi kan være en av disse erstatningene. I nasjonal faglig retningslinje for utredning, behandling og oppfølging av personer med psykoselidelser er musikkterapi nå en del av anbefalingene. De medikamentfrie behandlingstilbudene er innrettet på forskjellige måter og har ulike innhold. Det blir spennende å følge utviklingen på dette feltet etter hvert som vi kan høste erfaringer av disse nye tilbudene. Jeg har forståelse for at musikkterapeutene som de siste par årene har fått mye oppmerksomhet, er utålmodige og vil videre. Det er likevel slik at vår helsetjeneste er mangfoldig, nettopp fordi pasienter er forskjellige og trenger forskjellige ting. Ved å innføre fritt behandlingsvalg har vi lagt til rette for at etterspørselen i stor grad vil være med og styre hvor mye og hvor kjapt tilbudet om musikkterapi må økes. Til slutt vil jeg si litt om musikkterapeuter i de kommunale helse- og omsorgstjenestene. Musikkbasert miljøbehandling som en integrert del av omsorgen har vi fått i enkelte kommuner, og regjeringen har gitt særskilte bevilgninger for å få dette på plass. Å bruke musikk, sang og bevegelse, særlig innen demensomsorgen, har vist seg svært verdifullt. Vi vil nok aldri komme dit at vi har en musikkterapeut på hvert eneste sykehjem, men å bruke musikkterapeutene i kommunene til å veilede og tilrettelegge for musikkbasert behandling vil også være et stort fremskritt. Så er det også mulig å misforstå merknader, hvis man ønsker det. Jeg går ikke noe mer inn på å kommentere akkurat slike påstander. Kommunereformen med større kommuner vil gi oss nye muligheter for flere profesjoner som i dag mangler i kommunene, inkludert musikkterapeutene, og jeg ønsker det veldig velkommen.
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Det hadde vært fristende å bruke det lille minuttet nå til å se bakover, for det er ingen tvil om at hvis man ser i bakspeilet, har Høyre og særlig helseministeren hatt et mildt sagt friskt og annerledes syn på den styringsmodellen som nå ser ut til å overleve nok en gang. Men det skal jeg ikke gjøre, for jeg synes faktisk – og jeg har sagt det før – at det står respekt av både partier og folk som tør å innrømme at det man sto for før, mener man ikke lenger, og man har en begrunnelse for det. Det jeg derimot synes det hadde vært spennende å høre helseministeren si noe om, er når han – og kanskje noen andre sentrale folk i Høyre – begynte å tenke at dette kanskje ikke var så gærent som man hadde sett for seg at det var, og hva konkret som bidro til den erkjennelsen?
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Jeg takker for svaret. Jeg vil si – tro det eller ei – at selv ikke for Arbeiderpartiet er denne modellen hugget i stein, og jeg vil si at flere av de endringene som dagens regjering også har gjort for å utvikle modellen videre, har vært gode og føyer seg inn i en tradisjon med at den modellen for styring av sykehusene som gjelder i dag, er veldig annerledes fra den modellen som ble vedtatt her i Stortinget for over 15 år siden. Det jeg derimot synes jeg kan tillate meg, er et lite, velment råd tilbake. Når man karakteriserer andre partiers modeller og modellvalg, hvordan andre partier nå ser for seg at man skal foreslå ganske dramatiske endringer i styringsstrukturen, er ikke det så veldig mye mer dramatisk og annerledes enn det statsrådens eget parti gikk inn for, for snart fire år siden, og når man kombinerer det med retorikk som «ansiktsløse byråkrater» og «glavalaget», og at det nå skal beholdes, ja, til og med er nedfelt i Høyres program, vil mitt råd være å ta det litt mer piano i karakteristikken av andre partiers forslag.
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Den ikke lenger fullt så aktuelle årsaken, men den som er mest opp i dagen, er konflikten mellom Spekter og Akademikerne i fjor høst, som, som flere har vært inne på, ledet til en lang legestreik – den lengste streiken i sykehusenes historie, eller i hvert fall på veldig mange år. Det er ikke unormalt at det går en kule varmt, og at det er intenst og til dels også høylytt mellom ulike parter når man står i en forhandlingssituasjon og er ved streik. Det som er uheldig nå, er at det over lang tid har utviklet seg en vedvarende dårlig stemning ved enkelte sykehus og mellom de ulike partene som representerer de ulike aktørene. Helseministeren er ikke direkte part i denne saken, men er den øverste ansvarlige for ledelsen av norske sykehus og eier dem. Spørsmålet er: Hvilke konkrete initiativer vil helseministeren iverksette, utover det han pekte på, for å få tilbake tilliten?
Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Jeg takker for svaret. For å utdype mitt første spørsmål er det min klare oppfatning at det som har fått utvikle seg over lang tid, er det jeg kaller parallelle virkeligheter blant enkelte av aktørene. Mine år i politikken og innenfor andre områder har vist meg at én ting er å være uenige om en sak, men hvis man ikke engang klarer å bli enige om det som er grunnlaget for uenigheten, og om hva som er den reelle situasjonen, er det ofte veldig vanskelig å komme nærmere hverandre og finne en løsning. Jeg mener likevel det er mange gode ting i det statsråden tar opp, men på tross av at det er mange som har ansvaret for at ting er som de er, på tross av at det er gjennomført både rikslønnsnemndsavgjørelser, rettssaker og streik som er avsluttet, er vi der vi er. Jeg er enig i at partene har klart å ta ansvar ute på sykehusene, men dette er en uheldig situasjon. Vil helseministeren selv ta konkrete initiativer til samtaler rundt et bord, slik at partene kunne kommet et steg videre?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Det gjeld sak nr. 2. Arbeidarpartiet anser det for å vera ei svært uvanleg sak. Me tek ikkje lett på dette, men tilliten mellom partia er ikkje meint å verta brukt på den måten som eg opplever har vore tilfellet her. Det er altså snakk om endringar i ein delegasjon berre tre dagar før Stortinget trer frå kvarandre. Grunngjevinga står fram som ei rein intern partisak som set Stortinget og partigruppene i ein vanskeleg situasjon. I tillegg er det vanskeleg for individet, vil eg tru, både for den det gjeld og for kollegaene, som må ta stilling til korleis medrepresentantar skal behandlast. Så Arbeidarpartiet kjem til å stemma imot innstillinga i sak nr. 2.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Det gjelder også sak nr. 2. Vi i Kristelig Folkeparti forholder oss vanligvis til det prinsipp at partiene står for utvelgelsen av de personer som skal bekle internasjonale verv, i dette tilfelle Nordisk råd. Men da vi hørte debatten, var det vel ikke akkurat en helt vanlig sak likevel. Det kom vel ganske klart fram at representanten Godskesen ikke selv ønsket å fratre det vervet, og det kom vel også fram at det ikke er hvordan hun har skjøttet det vervet, som er årsaken til det forslaget vi har på bordet. Ut fra dette mener vi at innstillingen ikke rettferdiggjør det som er de faktiske forhold akkurat i denne saken, men jeg vil ikke legge noen presedens i det heller. Jeg vil imidlertid anbefale Kristelig Folkepartis gruppe å stemme mot innstillingen i denne saken.
Siri A. Meling (Høyre), 2017-06-09:
Stortinget har ved flere anledninger diskutert ulike tiltak for å motvirke svart økonomi og uønsket skattetilpasning, både nasjonalt og internasjonalt. Norge ligger langt fremme når det gjelder krav til såkalt land-for-land-rapportering for konserner som har aktivitet innenfor utvinningsindustrien og/eller skogsdrift innenfor ikke beplantet skog. Disse må utarbeide årlige rapporter for å synliggjøre betalinger til myndigheter opp mot foretakenes uttak av naturressurser. I dagens regelverk, som nylig har blitt etablert, er det en nedre beløpsgrense for når denne plikten inntreffer. Det er gjort for å redusere de administrative kostnadene ved denne rapporteringen. Forslagsstillerne ønsker ikke en slik beløpsgrense. Videre ønsker de at rapporteringen skal fremkomme som noter i regnskapet. I sitt svarbrev fra finansministeren til finanskomiteen fremgår det både en betenkning rundt hvorvidt dette vil være en mer oversiktlig presentasjon og videre en oppfatning av at et slikt krav til noter vil utløse mer revisjonsarbeid og økte kostnader. Jeg er fornøyd med at flertallet i innstillingen ikke støtter disse forslagene. Regelverket er nylig implementert, og det må få tid til å virke. I tillegg er det varslet en evaluering denne våren.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-09:
Jeg var forberedt på å høre komitélederens innlegg, og jeg rakk ikke å ta snusen ut, så jeg ber bare om lov til å gjøre det før jeg holder innlegget mitt. Dette er et teknisk forslag. Det kan være komplisert å følge. Det handler i bunn og grunn om å ha så gode forutsetninger som mulig for å sørge for et gjennomsiktig system for skatt både i Norge og i landene norske selskap opererer i. Arbeidet mot skatteomgåelse og svart økonomi har ofte vært oppe i denne perioden. Det har vært gjenstand for mye debatt i denne perioden, og det er viktig, ikke bare for å sikre det norske skattesystemet og den tilliten og stabiliteten som kjennetegner vår økonomi og vårt næringsliv, men også for at vi er med og sørger for at de standardene gjør seg gjeldende i hele verden. Når rike land som Norge ikke gjør alt vi kan for å hindre skatteomgåelse, skatteflukt, gjør vi det mer lønnsomt for de aktørene i verden som utbytter spesielt fattige land i sør, og dermed er vi indirekte med og hindrer at andre land får muligheten til å bygge opp den typen velferdssamfunn vi i Norge er så stolte av. En rekke avsløringer de siste årene viser hvordan kriminalitet og korrupsjon har et betydelig omfang og kan gripe dypt inn i samfunnsstrukturen i enkeltland. Land-for-land-rapportering har som formål å sikre åpenhet om virksomheten til foretak som driver med uttak av såkalte ikke-fornybare ressurser, og å bidra til åpenhet om disse selskapenes skatteposisjonering. Det er et veldig viktig verktøy, som jeg er glad for kom på plass for noen år siden, men det trengs forbedringer. Så merker jeg meg at Kristelig Folkeparti og Senterpartiet følger forslaget sånn halvveis. Det er jeg selvfølgelig glad for, men jeg må innrømme at jeg har problemer med å forstå hvordan dette forslaget skulle kunne medføre økte kostnader. Og det kommer da heller ikke fram noen konkret begrunnelse for hvorfor dette forslaget skulle innebære økte kostnader, egentlig, verken i merknadene fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet eller i svaret fra finansministeren. Det eneste forslaget faktisk innebærer, er å endre forskriften for land-for-land-rapportering sånn at de tallene som rapporteres i finansregnskapet, splittes i alle de landene som inngår i konsernrapporteringen, og at rapporteringen dermed blir komplett og så oversiktlig som mulig. Dette er jo tall de aktuelle selskapene allerede har. Det er snakk om et grep som skal gjøre det lettere å sikre full gjennomsiktighet i skatteposisjoneringen og disponeringene til selskapene som allerede er omfattet av regelverket. Med bakgrunn i det tar jeg opp forslagene fra Sosialistisk Venstreparti og Venstre, og så varsler jeg subsidiær støtte til forslagene nr. 1 og 2, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Jeg har den magefølelsen at dette er en av de sakene som bare trenger å fremmes en del ganger i Stortinget, så blir vi enige til slutt, og så får den flertall.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-09:
Det har ikke vært et overskudd av saker med betydelig uenighet mellom SV og Miljøpartiet De Grønne i denne perioden, så dette er en sunn avveksling. En ting som heller ikke har vært så vanlig, er stor grad av enighet mellom SV og finansministeren i denne perioden, men jeg synes at finansministeren formulerer den viktigste motforestillingen mot dette forslaget veldig godt i sitt svarbrev, der det heter at forslaget «vil gi bedrifter i sonene med høyest arbeidsgiveravgiftssats sterke insentiver til å holde lønnsnivået nede, eventuelt kun for yngre ansatte, for på den måten å kvalifisere for redusert arbeidsgiveravgiftssats». Jeg tror ikke en glidende overgang opp til en normal arbeidsgiveravgift vil løse det problemet. Da tror jeg en mye bedre vei å gå, som jeg vet at Miljøpartiet De Grønne foreslår i sitt alternative budsjett, og som SV i høyeste grad foreslår i vårt alternative budsjett, er å senke marginalskatten for arbeidstakerne som befinner seg i lavere lønnsgrupper. Der foreslår SV betydelig større skattekutt enn det finansministerens regjering og de borgerlige partiene gjør. Det er ikke fordi vi er et skatteletteparti, men fordi vi har lyst til å bruke skattesystemet til å omfordele bedre og mer. Man kan heller ikke helt sammenligne det å ha en differensiert arbeidsgiveravgift ut ifra geografiske premisser med det å begynne å dele inn i bestemte arbeidstakergrupper eller lønnsgrupper. Den enkle grunnen til det er at det å stimulere til et mer lønnsomt næringsliv i distriktene ikke har de samme negative virkningene potensielt som det å gjøre det mer lønnsomt å ha en større andel av arbeidsstokken i en lavere lønnsgruppe, f.eks. Derfor tror jeg ikke dette er et klokt forslag. Litt av samme grunn som at jeg er skeptisk til å besvare økt robotisering og automatisering med borgerlønn, er jeg skeptisk til å lage ordninger som, nettopp i en tid med mer automatisering og kanskje mer kamp om arbeidsplassene, bryter en veldig lang tradisjon i Norge, der man har sørget for at det nettopp er kostbart å ansette mennesker, slik at man vet at man må ha kompetente arbeidstakere, slik at man er tjent med å øke kompetansenivået hos egne arbeidere, slik at man øker produktiviteten i økonomien. Jeg er skeptisk til at vi nå skal snu på det og begynne å tenke motsatt. Men vi deler fullt ut intensjonen i Miljøpartiet De Grønnes forslag og vil gi honnør til forslagsstilleren for å ha fremmet det. Jeg mistenker at dette er en debatt vi kommer til å ha veldig mange flere av på Stortinget i perioden som kommer.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2017-06-09:
Det var ikke min mening å eksponere representanten Serigstad Valens snusbruk for hele forsamlingen – jeg sto egentlig foran på listen, men jeg bøyer meg. Når det gjelder land-for-land-rapportering, er det et viktig virkemiddel i kampen mot skatteomgåelse, urimelig forretningsførsel og ulike former for korrupsjon, så vårt utgangspunkt er, som vi skriver i merknadene sammen med Senterpartiet, at norske myndigheter og Norge som land bør være en pådriver for å etablere et mest mulig effektivt regelverk for land-for-land-rapportering. Det er først og fremst når et slikt regelverk praktiseres internasjonalt, at det vil ha ønsket effekt. Samtidig er det – og det har vi jo brukt tid på å finne ut av i denne perioden i finanskomiteen – en mulighet for at Norge kan ha et strengere regelverk enn internasjonal standard og dermed gå foran med et godt eksempel. Med det utgangspunktet at komiteen er enig i at land-for-land-rapportering er viktig, av de hensyn som jeg har beskrevet, er det et spørsmål om hvor langt man skal gå. Som representanten Serigstad Valen sa, er det litt uenighet om hvor kostbare f.eks. noen av de forslagene som bl.a. er tatt opp av SV, vil være for selskaper, og det er det vi gjennom våre forslag ber om en utredning av. Men vi foreslår, som man ser, å utrede kostnader, fordeler og ulemper for det første ved å stramme inn formuleringen i land-for-land-rapporteringsforskriften om at tallene skal hentes fra årsregnskapet, og for det andre ved å kreve at hovedtallene i land-for-land-rapporteringen skal inntas som note i finansregnskapet. Dette har bl.a. å gjøre med hva som skal være gjenstand for revisjon, muligens. Dette vil vi ha avklart. Jeg er glad for den subsidiære støtten fra SV. Jeg er enig i at vi tar nye skritt, og jeg vil ikke bli forbauset om et storting tar ytterligere skritt når det gjelder dette, og går foran, slik vi også har gjort internasjonalt. Med det tar jeg opp forslagene fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2017-06-09:
Det er en interessant problemstilling som forslagsstillerne tar opp – spørsmålet om konkurranseutsetting og at pensjon kan bli en salderingspost i spørsmålet om hvem som skal få tildelt et anbud, fordi det er det som utgjør forskjellen i kroner og øre. Det er noe vi kjenner fra mange debatter lokalt. Jeg er enig i at første bud nå må være å få en klarhet i den offentlige tjenestepensjonen framover, og så får vi se hvordan det kanskje kan løse noen av utfordringene som er beskrevet i forslaget. Jeg merker meg også at i merknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet står det at man støtter intensjonen i representantforslaget. Det er klart at da er det et spørsmål om hva det er man egentlig ønsker. Ønsker man en utredning, eller ønsker man reelle vedtak? For meg er det litt uklart hva man egentlig ber regjeringen om å gjøre. Men det er ett poeng som dessverre ikke kan overses, og som ville blitt et stort problem dersom dette forslaget reelt skulle vedtas. Det er hvordan man håndterer de ideelle institusjonene. Vi har gjennom det samarbeidet de fire partiene har hatt i denne perioden, fått en offentlig utredning for å løse opp i de historiske pensjonskostnadene for ideell sektor. Der vil jeg gi ros til regjeringen for oppfølgingen så langt. Man har et konkret grunnlag nå for å kunne sørge for at den tunge ryggsekken som de historiske pensjonskostnadene har vært, kanskje kan lettes. Det er utfordringen med dette forslaget, for man kommer med dette til å si at de samme institusjonene nå skal pålegges pensjonsforpliktelser som de overhodet ikke har kontroll over. Da gjentar man det problemet vi har hatt nå i mange, mange år. Jeg skjønner at intensjonen er god, men det er umulig for oss å stemme for et forslag som i realiteten vil bety at ideell sektor, som har hatt store nok utfordringer som det er, igjen ville kunne bli pålagt pensjonskostnader som de ikke har noen kontroll over, og som i realiteten ville medføre at mange av dem ikke går inn i den virksomheten som jeg egentlig tror alle er opptatt av at vi trenger mer av, nemlig ideell sektor inn i pleie og omsorg.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2017-06-09:
Saksordføreren redegjorde godt for saken. Jeg har bare behov for to korte bemerkninger. Det ene er å takke representanten Serigstad Valen for at han gjennom dette forslaget retter søkelyset mot to så viktige temaer som svart økonomi og skatteomgåelse. Skadevirkningene av disse er vanskelige å tallfeste, men de er uansett alvorlige og utgjør en stor trussel for inntektsgrunnlaget i mange land. Regjeringen er opptatt av å motvirke svart økonomi og skatteomgåelse og har over lengre tid jobbet aktivt for effektive tiltak, både nasjonalt og internasjonalt. Derfor tenkte jeg – selv om det i og for seg ikke handler om LLR-regelverket – å orientere Stortinget om at jeg på tirsdag på vegne av Norge signerte en multilateral avtale til gjennomføring av endringer i skatteavtaler for å motvirke uthuling av skattegrunnlaget og overskuddsflytting, sammen med 75 andre land. Det var en ganske høytidelig seremoni i Paris, og alle deltakerlandene var svært stolte over å signere og dermed bidra til en så viktig avtale. Det er viktig fordi det bidrar til å få til en rask og bred gjennomføring av tiltakene på skatteavtaleområdet i OECD og G20s BEPS-prosjekt, og det er en avtale som vil gjøre det vanskeligere å få fordeler av skatteavtalene som ikke er tilsiktet. Vi følger med det også opp et av punktene i skatteforliket. Vi har jobbet aktivt med oppfølgingen av tiltakene i BEPS-prosjektet, bl.a. med innstramning av fritaksmetoden, innføring av LLR-rapportering til skattemyndighetene. Arbeidet med gjennomføring av skatteforliket og øvrige BEPS-tiltak fortsetter, bl.a. ved forslag om endringer i rentebegrensningsreglene, som nå er på høring.
Solveig Sundbø Abrahamsen (Høyre), 2017-06-09:
Som saksordførar takkar eg komiteen for eit godt samarbeid i arbeidet med dette representantforslaget frå representanten Rasmus Hansson om å auke sysselsetjinga blant ungdom og andre låglønsgrupper ved å redusere arbeidsgjevaravgifta for lågare lønsgrupper. Det er ein samla komité som er einig med forslagsstillaren i at arbeidsløysa blant yngre arbeidstakarar er ei viktig problemstilling, men me er ueinige i at å redusere arbeidsgjevaravgifta for unge og låglønte er det rette verkemiddelet. Komiteen meiner at det å leggje inn nye føremål i arbeidsgjevaravgifta, gjennom fritak for enkelte grupper av tilsette, vil bidra til å komplisere regelverket og auke etterlevingskostnadene. Det vil dessutan kunne bidra til å redusere verknaden av ordninga med differensiert arbeidsgjevaravgift. Incentiva til å tilsetje unge arbeidstakarar i distrikta vil kunne bli svekte. I tillegg kan ei endring i tråd med forslaget gje bedrifter med høgare arbeidsgjevaravgift incentiv til å halde lønsnivået nede for å kvalifisere til redusert arbeidsgjevaravgift. Det er difor ein samla komité som rår til at Dokument 8:75 S for 2016–2017, representantforslag frå stortingsrepresentant Rasmus Hansson, om å auke sysselsetjinga blant ungdom og andre låglønsgrupper ved å redusere arbeidsgjevaravgifta for lågare lønsgrupper, blir lagt ved protokollen.
Irene Johansen (Arbeiderpartiet), 2017-06-09:
Arbeiderpartiet er enig med forslagsstilleren i at arbeidsledigheten blant yngre arbeidstakere er en viktig problemstilling, og støtter intensjonen i forslaget, men vi er uenig i at å redusere arbeidsgiveravgiften for unge og lavtlønte er det riktige virkemiddelet. Å legge inn nye formål i arbeidsgiveravgiften gjennom et fritak for enkelte grupper ansatte vil bidra til å komplisere regelverket og øke etterlevelseskostnadene. Det vil dessuten kunne bidra til å redusere virkningen av ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift. Erfaringer fra Sverige, der arbeidsgiveravgiften fra 2009 ble halvert for unge under 26 år, viser at det var en kostbar og ineffektiv milliardreform som ikke har fått flere unge i arbeid. Arbeiderpartiet deler forslagsstillerens bekymring for de unge arbeidsledige og de lavtlønte. I 2016 målte Statistisk sentralbyrå den laveste andelen i jobb på flere tiår, og flere unge faller permanent utenfor arbeidslivet. Andelen unge som ikke er i arbeid, er i dag på det høyeste nivået på ti år. Passive perioder, særlig i ungdomsårene, øker risikoen for lange og tilbakevendende perioder med arbeidsledighet eller varig ekskludering fra arbeidslivet. Vi mener derfor det er nødvendig med et krafttak for å løfte de store gruppene som i dag står utenfor arbeidslivet, inn på det ordinære, anstendige arbeidsmarkedet vi alle ønsker å være en del av. En stor satsing på kompetanse bør være hovedsporet for å få flere inn i arbeidslivet. Kvalifisering til deltagelse i det produktive norske arbeidslivet er avgjørende for å ivareta den norske modellen, som har gitt høy sysselsetting, god omstillingsevne og læring i arbeidslivet. Samtidig kan tiltak som midlertidig senker terskelen for deltagelse i arbeidslivet, være et viktig bidrag til økt inkludering, uten at dette må gå på bekostning av opparbeidede rettigheter eller presser lønnsnivået nedover for utsatte yrkesgrupper. Arbeiderpartiet fremmet i vårt alternative statsbudsjett for 2017 en rekke forslag for å møte denne utfordringen. Blant annet bevilget vi mer penger til økt bruk av lønnstilskudd. Vi foreslo en bevilgning på 171 mill. kr til flere ordinære tiltaksplasser og en annen bevilgning til flere tiltaksplasser for personer med nedsatt arbeidsevne. Vi mener også at det er viktig å skape flere arbeidsplasser som en del av denne problemstillingen, og hadde i vårt alternative statsbudsjett forslag til hvordan vi kunne få til dette. Vi viser til vårt budsjettforslag når det gjelder tiltak i denne saken.
Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2017-06-09:
Det er godt å se at det i denne salen finnes et sterkt engasjement for gründere og næringslivet og hvordan vi kan gjøre hverdagen enklere for dem som brenner inne med gode ideer de har lyst til å sette ut i livet for å skape nye arbeidsplasser. Det engasjementet vises igjen i representantforslaget fra Venstre. Noen av punktene som løftes fram i forslaget, er nå ivaretatt av regjeringen og samarbeidspartiene i revidert, som skattefordel ved pensjonssparing, opsjonsbeskatning og skatteincentiver i oppstartsselskap. De øvrige forslagene i representantforslaget har finansministeren redegjort godt for i sitt svarbrev til komiteen, og vi slutter oss til statsrådens betraktninger rundt forslagene. Komiteen mener det er viktig å fortsette arbeidet med å gjøre de skattemessige betingelsene for næringslivet så gode som mulig, men mener det aller viktigste vi kan og bør gjøre, er å sette i verk tiltak som sikrer hele næringslivet gode rammevilkår. Stortingsperioden går mot slutten, og når vi først behandler en sak som handler om rammevilkår for næringslivet, vil jeg benytte anledningen til å takke spesielt Venstre og Kristelig Folkeparti for det samarbeidet vi har hatt gjennom fire år for å sikre næringslivet stadig bedre rammevilkår. Mens selskapsskatten var på 28 pst. i 2013, er den nå på 24 pst. og skal videre ned til 23 pst. Selvstendig næringsdrivende betaler i snitt 12 000 kr mindre skatt i året i 2017 enn hva de gjorde i 2013, det er satt rekord to år på rad når det gjelder nyetableringer av selskap, og vi har lagt fram en egen gründerplan hvor det ble foreslått tiltak som ble fulgt opp med hundrevis av millioner kroner. Uansett hvor jeg reiser, utfordrer jeg alltid bedriftseiere på tre grep som vi kan gjøre for at akkurat deres bedrift eller deres næring skal oppleve vekst og utvikling. To svar går alltid igjen. Det er økt satsing på infrastruktur, og det er reduserte utgifter, og da peker de spesielt på formuesskatt. På begge disse områdene har de fire samarbeidspartiene levert. Vi har økt samferdselsbudsjettet med 50 pst. siden 2013, og vi har redusert formuesskatten både med økt bunnfradrag og med redusert sats. Regjeringen og samarbeidspartiene har et brennende engasjement for bedre rammevilkår for både gründere og det etablerte næringslivet og har gjennomført en rekke gode tiltak i perioden vi har styrt sammen. Dette viktige arbeidet skal vi fortsette med også etter valget.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-06-09:
Eg hadde eigentleg ikkje tenkt å dra ut debatten med å ta ordet, men i og med at representanten Lundteigen i sitt innlegg sa at det var «lite realt» av Venstre å ikkje delta, så skal eg gjerne delta. Men det som gjer det litt krevjande med desse debattane, er at representantane frå Senterpartiet og SV rett og slett er på ein heilt annan planet i forhold til resten av Stortinget – av den enkle grunnen at Senterpartiet og SV er imot heile EØS-avtalen. Dei vil ha han vekk. Dei er imot Schengen. Dei er – slik eg oppfattar det – prinsipielt imot at vi skal ha eit handelssamarbeid med andre land, der du kan ha felles reglar som blir handheva av eit felles organ – og det er jo det vi har. Men når ein snakkar om at ESA «overstyrer» det, og at EFTA-domstolen «bestemmer» dette, så er altså ikkje dette eit EU-organ. Dette er organ som spring ut av EFTA-avtalen, av EØS-avtalen, ein organisasjon der Noreg er medlem. Dersom ein er heilt imot at det skal kunne vere ei handheving av den felles standarden ein har vorte einig om og som er vedteken i det norske storting, og at det skal tolkast av nokon, ja, då er det litt vanskeleg å finne ei form for felles grunn her. Eg vil åtvare i ganske kraftige ordelag mot denne draumen om at ein skal forlate internasjonalt samarbeid, og at ein skal sitje igjen åleine utan å samarbeide med andre. Kva er det vi ser når vi løftar blikket litt? Kva er det aller vanskelegaste for Storbritannia når dei no skal forhandle om å gå ut av EU? Jau, det er å finne felles konfliktløysingsmekanismar. Det er eit tydeleg krav frå EU, men det er vanskeleg for Storbritannia, og ein kjem nok til at ein må ha ein felles konfliktløysingsmekanisme, for elles klarar ein ikkje å ha felles reglar. Og kva er det som skjer med Sveits? Jau, dei sit og forhandlar med EU om nøyaktig det same. Det forslaget som no er på bordet, er at ein faktisk skal underleggjast EU-domstolen, der Sveits ikkje er medlem, og ikkje EFTA-domstolen, der Noreg og Sveits er medlemmer. Eg trur nok at Senterpartiet og SV må ta konsekvensen av sin eigen politikk, som er at dersom ein ikkje vil ha noko form for felles vedtaksorgan, felles domstolar og felles kontroll, då kan ein heller ikkje ha denne typen moderne frihandelsavtalar, som er så viktig for norsk næringsliv i by og land. Derfor er det litt vanskeleg å ha ein konstruktiv debatt her i dag. Men heldigvis er det eit overveldande fleirtal i denne salen som er heilt ueinige med Senterpartiet og SV si prinsipielle tilnærming til denne typen spørsmål.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-06-09:
Representanten Lundteigen sa at han sjeldan har høyrt nokon spreie så mykje desinformasjon frå Stortingets talarstol som eg gjorde i innlegget mitt. Som representanten Lundteigen sjølv bruker å seie: Det er sterkt å høyre. Men då skulle ein også forvente at det var mogleg å gje eitt einaste eksempel på at noko av det eg sa, var feil. Ein skulle forvente det, men det kom ikkje eitt – det kom ikkje eitt eksempel. Så får eg heller svare med å seie at sjeldan har eg høyrt nokon så til dei gradar gå opp på talarstolen som ei løve og deretter falle ned som ein skinnfell. Innlegget til representanten Andersen, derimot, synest eg var veldig interessant, og det er fordi det med respekt å melde ikkje heng på greip. For på den eine sida beklagar ein at det finst sanksjonsmekanismar og tvisteløysingsmekanismar i EØS-avtalen, og på den andre sida etterlyser ein sanksjonsmekanismar for ILO-konvensjonar, altså ei form for overnasjonal sanksjonering av at ein skal følgje dei reglane. Det er eg gjerne med på å diskutere – det kan godt vere fornuftig. Men at ein skal vere så for overnasjonal styring når det gjeld ILO-konvensjonar, og så imot når det gjeld EØS-regelverk, på ei form for prinsipielt grunnlag, heng ikkje saman.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-06-09:
Dette er ei sak som Stortinget er godt kjent med, og som har vore gjenstand for diskusjonar både i samband med budsjettbehandlinga på tampen i fjor haust og gjennom ei rekkje skriftlege spørsmål til arbeids- og sosialministeren. Det er med god grunn, for det er ei sak som har vekt eit stort engasjement der ute, med mange som har signert opprop, og mange som har tatt kontakt med både Nav og oss folkevalte, og som er usikre på kva som no skjer etter at Nav la om praksisen med utsending av slippar på papir ein gong i månaden. Engasjementet har òg gjeve seg uttrykk i to Dokument 8-forslag frå høvesvis SV og Senterpartiet, som vi no klokeleg behandlar saman. Det komiteen har fått til svar frå statsråden, er at det har vore eit stort engasjement rundt dette, med mykje kontakt med Nav, men at dette no er meir tilbake på eit normalnivå. Det er nok ingen tvil om at det er mange som har opplevd det som krevjande å omstille seg etter at Nav la om praksisen sin. Det er ikkje alle som har datamaskin, det er ikkje alle som er på internett, og mange har nok òg vore usikre på kva ein no skal få i posten, og kva som ikkje lenger kjem i posten. Ein del av diskusjonen rundt komitéinnstillinga og i debatten elles har vore kva ein skal anse som viktig post, der i alle fall dei som ønskjer å gå lengst i komitéinnstillinga, altså mindretalet, meiner at ein skal klassifisere den månadlege utsendinga som viktig post, og at ho dermed skal gå ut på papir til alle som ikkje har registrert seg som digitale brukarar. På den eine sida kan ein forstå det, for mange ønskjer å få ting på papir, og dei ønskjer å ha god oversikt. På den andre sida er det slik at det som blir sendt ut, ikkje er ting som medfører endringar i nokon sin private økonomi. Det er berre snakk om at ein gjentar det ein sa førre månad om kva ein får utbetalt. Det er bra at Nav digitaliserer. Vi står overfor ei framtid der det blir eit stort press på offentlege tenester fordi fleire skal nytte seg av dei, og då er det viktig at Nav driv mest mogleg effektivt. Samtidig kan ein ha audmjukskap for det at sjølv om stadig fleire i samfunnet er på nett, er det enno ikkje alle som er det, og alle skal ha eit like godt tilbod. Det som eit fleirtal i komiteen har samla seg om, er eit forslag der ein ber regjeringa om å greie ut omfanget av kor vidt dette eigentleg er eit problem. Grunnen til det er at vi, som eg nemnde, i starten av omlegginga såg at det var ein enorm pågang, men at ein no er heilt tilbake på eit normalnivå. Spørsmålet er eigentleg om ein har klart å omstille seg der ute, eller om folk berre har gjeve opp å klage. Det er det viktig å finne ut av, så vi veit om det er grunn til å gjennomføre budsjettprioriteringa det eventuelt vil vere å gå tilbake til gamal praksis. Det vil i så fall medføre ein god del auka utgifter. Det er mogleg at ein skal ta dei utgiftene, men det må ein i så fall kome tilbake til i statsbudsjettbehandlinga til hausten. Det er det forslaget som fleirtalet no har innstilt på, og som Venstre òg stiller seg bak. Eg reknar med at mindretalet kjem til å gjere greie for sitt syn.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-06-09:
La meg først få lov til å si meg enig med statsråden i at arbeidskriminalitetssentrene er en av de tingene som bidrar positivt til samarbeidet mellom etater, og jeg vil i den sammenhengen takke Venstre og Kristelig Folkeparti for at de har fått inn det i budsjettforhandlinger i Stortinget. Det er ikke et forslag fra regjeringa, men det har kommet inn i budsjettavtalen i Stortinget, og det er vi glad for. Når det gjelder de samtalene som nå foregår om innleie av arbeidskraft, synes jeg det er et veldig godt eksempel på at selv om vi blir nedstemt i Stortinget, er det å fremme krav – fra oss og fra partene – om nettopp å gjøre noe med innleie, noe som fører til at regjeringa til slutt må sette i gang. Men i den forbindelse har jeg et spørsmål knyttet til anbudsutsettelsene av arbeidsavklaring og oppfølging, for statsrådens egen praksis har jo ført til at det blir færre faste ansettelser i den bransjen, og at det bemannes med enkeltmannsforetak, i motsetning til det statsråden sier er ønsket, altså flere faste ansettelser. Hva om statsråden ryddet opp i egen bakgård, i tillegg til å bidra overfor næringslivet for øvrig?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-06-09:
Spørsmålet mitt gjaldt om statsråden synes det er riktig at folk som får anbud på vegne av staten, bruker enkeltmannsforetak som bemanning i det som skal være en fast jobb i selskapet. Selv om det er ett selskap som dominerer med en stor andel av det, finnes det også i andre selskaper. Spørsmålet mitt var knyttet til statsrådens holdning til det, for det blir i hvert fall gitt inntrykk av at vi er enige om at i byggebransjen og i andre bransjer bør oppdragene i hovedsak løses av egne ansatte. Da går jeg ut fra at statsråden ser at det er et paradoks at en nyordning i staten fører til at det blir færre egne ansatte som driver med arbeidsavklaring og oppfølging, og at det blir flere som registrerer enkeltmannsforetak. Er statsråden enig i at det ikke bør skje? La meg si det så forsiktig, og så får vi komme tilbake til den undersøkelsen hun selv har satt i gang, med tanke på et navngitt firma.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-06-09:
Jeg takker for svaret. La meg stille et helt annet spørsmål, for statsråden gir også inntrykk av – selv om f.eks. behandlingen av arbeidsmiljøloven tydet på det stikk motsatte – at partenes rolle er viktig, det sier statsråden, og at tillitsvalgte er viktig. Noen av de forslagene som vi har til behandling i dag, handler nettopp om å tydeliggjøre tillitsvalgtrollen, for et av de smutthullene som er funnet for å kunne gjøre unntak fra arbeidsmiljøloven, er såkalte tariffavtaler mellom én person, som senere omtales som tillitsvalgt, og det selskapet han skal jobbe for. Vi vet at det er og skal være rik adgang til unntak fra de generelle bestemmelsene i arbeidsmiljøloven når det er en skikkelig avtalepartner inne i bildet. Er statsråden enig med meg i at for å ivareta muligheten til fleksibilitet for reelle tillitsvalgte og et organisert arbeidsliv må vi få stoppet det at tillitsvalgtbegrepet på denne måten misbrukes?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-06-09:
Jeg skal vokte meg vel for å ødelegge den idylliske stemningen som kan oppstå etter en middag i Roma. Jeg feiret selv 30 års bryllupsdag der for ti år siden og vet at den gode stemningen kan sitte i ganske lenge. Så vet jeg at en del av Høyres strategi når det er stor politisk uenighet, er å si at her er vi egentlig enige. Det er en kjent strategi å tone ned uenighetssaker. Her snakker vi om en av sakene der det er stor forskjell i norsk politikk, og det blir forsøkt skapt inntrykk av noe annet. Et lite forsøk i den hyggelige stemningen som følger av oppholdet i Roma, er å invitere statsråden til å tenke gjennom noe som det kanskje kunne være enighet om. Jeg går tilbake til statsrådens replikksvar til meg, der hun peker på at de lokale tillitsvalgte, som følge av en av de mange endringene i arbeidsmiljøloven, har fått større innflytelse. Men helt siden 1935 og inngåelsen av Hovedavtalen i Norge, en av grunnsteinene i den norske modellen, har alle på arbeidsgiver- og arbeidstakersiden – alle organisasjoner i samfunnet for øvrig – hatt en felles forståelse av hva en tillitsvalgt er. Det er noen som deltar i en organisasjon, som representerer flere, og som har blitt valgt til å ha tillit. Nettopp der ligger en av våre store utfordringer nå, f.eks. når det gjelder bemanningsselskaper og annen innleid arbeidskraft. Så lenge noen juridiske luringer har funnet ut at dette ikke er spesifisert i arbeidsmiljøloven, kan jeg og min ene ansatte skrive en avtale på en serviett som vi heretter kaller tariffavtale, og så bruke mange av de gode mulighetene som finnes i arbeidsmiljøloven, til at tillitsvalgte og arbeidsgiver kan gjøre unntak fra den strenge reguleringen i arbeidsmiljøloven. Da fører det som statsråden framhever som positivt, til at makta er flyttet ut til det ytterste ledd, til at ordningen i større grad enn tidligere kan misbrukes. Derfor spør jeg, i en harmonisk ånd: Ser statsråden at det kan oppstå noen sånne dilemmaer, som hjelper det useriøse arbeidslivet litt ved å flytte ansvaret for den typen godkjennelser fra kollektive, sterke organisasjoner med tillitsvalgte med fullmakt, til den enkelte tillitsvalgte, når begrepet «tillitsvalgt» kan brukes på den måten, i strid med det som har vært en alminnelig oppfatning?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-06-09:
Jeg måtte be om ordet igjen fordi mitt spørsmål ikke ble besvart og muligens også var utydelig. Vi går ikke inn for å svekke myndigheten til lokale tillitsvalgte, men vi ønsker å gi myndighet til lokale tillitsvalgte som er en del av landsomfattende organisasjoner, eller – som det også heter i dette språket – som har innstillingsrett. Det som forsøksvis var spørsmålet mitt, og som jeg skulle ønske statsråden i hvert fall kunne resonnere litt rundt, var om hun ser at når hun frikobler fra det nasjonale nivået, oppstår det en situasjon som gjør det lettere å lage såkalte tariffavtaler lokalt og på den måten styrke det useriøse arbeidslivet. Det forundrer meg hvis statsråden ikke ser at det kan være et dilemma – la oss si at det kan være en bivirkning av det hun har fått vedtatt.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2017-06-09:
Det er et spørsmål her som det er to forskjellige svar på. Det ene er det statsråden sier, det andre er det statsråden skriver. La meg gjøre det enkelt: Hvis det skjer endring i pensjonsutbetalinger etter trygdeoppgjøret, får pensjonisten beskjed om det skriftlig, eller får han det ikke?
Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2017-06-09:
I motsetning til foregående taler skal jeg ikke gå til personangrep eller kritisere andre medrepresentanters intellektuelle evner eller egenskaper. Jeg skal gå inn på selve saken, for representantforslaget vi behandler nå, og det neste, viser i dag opposisjonens dårlig skjulte forsøk på å svartmale situasjonen i arbeidslivet. De forsøker å fremstille situasjonen som langt dårligere enn den faktisk er, for norsk arbeidsliv fungerer i all hovedsak veldig bra. Ni av ti arbeidstakere er fornøyd på jobben, det er et godt forhold mellom arbeidsgiver og arbeidstaker, det er det brede bildet av norsk arbeidsliv. Men det betyr ikke at vi ikke skal ta tak i de områdene der det er utfordringer, og det er det jeg kommer til å komme litt inn på. Det er i dag bred enighet om at vi ønsker ordnede arbeidsforhold med rettigheter og lover som håndheves. Det er også bred enighet om at de fleste arbeidsgivere og arbeidstakere er opptatt av å følge spillereglene. Derfor har vi stort sett få brudd på reglene. Mange brudd skyldes ikke nødvendigvis dårlig vilje, men ofte at reglene er kompliserte eller dårlig kjent. I tillegg til at det i seg selv er viktig å beskytte arbeidstakere og andre, er det også viktig å forhindre konkurransevridning. Hvis noen virksomheter kutter hjørner og jukser, gjør det at lovlydige taper konkurransen om oppdragene og kundene. Det er det ingen som tjener på. Nettopp derfor er det så viktig at tilsynsaktiviteten settes inn der den trengs. Tilsyn sammen med andre myndigheter, som politi, gir et stadig mer effektivt samarbeid. Ofte avdekkes ulike forhold i samme virksomhet. Det kan være arbeidere uten lovlig opphold, brudd på helseforskrifter, manglende innbetaling av skatter og avgifter og mye annet. Jeg er derfor glad for at vi stadig blir flinkere til å stoppe og forhindre slikt. Samtidig skal jeg gi forslagsstillerne rett i noe: Vi må ikke gi oss i bestrebelsene på å få ordnede forhold for absolutt alle i arbeidslivet. Det er nettopp derfor Fremskrittspartiet og Høyre, sammen med våre samarbeidspartier, har lagt så stor vekt på arbeidet mot sosial dumping. Det gjør vi ved å styrke Arbeidstilsynet og de andre tilsynene, det gjør vi med tiltak mot uakseptable lønns- og arbeidsvilkår, det gjør vi med de syv samlokaliserte sentrene hvor politiet, skatteetaten, Arbeidstilsynet og andre berørte etater samarbeider. Slike sentre bør etableres i samtlige politidistrikt. Jeg forventer å se en fortsatt positiv utvikling i det å avdekke, etterforske og få flere tilfeller av arbeidslivskriminalitet domfelt. Men kanskje viktigst: Jeg forventer at denne innsatsen gir bedre forhold i arbeidslivet. Det er min ambisjon, og jeg vet også at det er ambisjonen til flertallet i denne sal. Men som jeg innledet med, må vi ikke glemme at norsk arbeidsliv fungerer godt og sannsynligvis er av de best fungerende arbeidsliv i verden. Men det stopper oss ikke, for vi må fortsette den innsatsen regjeringen har gjort med å få tatt dem som er useriøse.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-09:
Det er sjølsagt nødvendig at regjeringa følger opp Riksrevisjonens grunnleggende kritikk når det gjelder forholdene i arbeidslivet. Jeg er derfor glad for etatssamarbeidet mellom bl.a. skatteetaten, Arbeidstilsynet og Økokrim. Mitt spørsmål går på bemanningsselskaper. Trygghet for inntekt er avgjørende. Da vet en hva en har for slags omfang av arbeid, og hvilken betaling en har for arbeidet. Det gir trygghet. Så har vi bemanningsselskapene, som er det mest usikre en kan gå inn i. Der har vi hele låvedøra som åpner opp for bemanningsselskapene i norsk arbeidsliv, nemlig arbeidsmiljøloven § 14-12 a annet ledd. Statsråden har tidligere sagt at det å oppheve den paragrafen ikke er i strid med EØS-avtalen. Det er stor mulighet til å redusere omfanget av den type arbeidskontrakter ved å oppheve den paragrafen. Kan statsråden gjenta at det ikke er i strid med EØS-avtalen å oppheve arbeidsmiljøloven § 14-12 a annet ledd?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-09:
Det er korrekt at det Riksrevisjonen påpekte i forbindelse med arbeidslivskriminalitet, bl.a., gikk tilbake i tid. Det er ikke noe som har oppstått nå, under denne regjering. Det har utviklet seg tidligere, og poenget fra Senterpartiet er bare at dette går fra vondt til verre. Det er som en bakterie som brer seg. Som representanten Andersen var inne på – å få mer seriøsitet inn i det er å få en bedre fagorganisering. Dermed er vi inne på det med avtaler med de fagorganiserte. Der vet vi at det er mer eller mindre proforma fagforeningsavtaler, såkalte husavtaler, som har lite seriøsitet i seg, og vi har landsomfattende organisasjoner som har stor seriøsitet og tar stort ansvar. Vil statsråden medvirke til at en i hvert fall kan forbedre arbeidsmiljøloven § 14-12 a annet ledd, slik at det er koblet sammen med landsomfattende tariffavtaler, for dermed å få mer seriøsitet inn på den sida?