Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2002-12-09:
Ot.prp. nr. 109 for 2001–2002 omhandler flere og til dels ulike forslag fra Regjeringen. Man drøfter hvorvidt rasistiske organisasjoner og rasistiske demonstrasjoner bør forbys, men fraråder dette. Man foreslår en tydeliggjøring av at rasistiske symboler omfattes av straffelovens rasismeparagraf. Videre foreslås endringer i bestemmelsen om besøksforbud og i straffelovens bestemmelse om strafferamme ved konkurrens. Som saksordfører vil jeg gjennomgå hovedtrekkene i justiskomiteens innstilling. Justiskomiteen har grundig vurdert hvorvidt rasistiske organisasjoner bør forbys ved lov. Rasistiske organisasjoner, rasistiske grupperinger og rasistiske holdninger utfordrer vesentlige grunnverdier som vårt samfunn er bygd på, og utgjør en trussel mot landets minoriteter. Den enkeltes opplevelse av likeverd og livskvalitet er ikke forenlig med rasisme. Rasismen må bekjempes i alle dens former! Vil et forbud mot rasistiske organisasjoner være et hensiktsmessig og effektivt middel for å bekjempe rasisme? Justiskomiteen mener at det kan bli vanskeligere å stoppe rekrutteringen til rasistiske organisasjoner om disse i større grad enn i dag skal operere i det skjulte. Konsekvensen av et lovforbud mot rasistiske organisasjoner vil lett kunne bli at organisasjoner av denne type går under jorden. Komiteen erkjenner dessuten at det faktisk vil være vanskelig å håndheve et organisasjonsforbud før straffbar handling er begått. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning skal man på prinsipielt grunnlag være tilbakeholden med organisasjonsforbud, dette fordi et slikt forbud kan misbrukes som et argument for begrensninger som rammer videre enn hensikten, og som argument for totalitære regimer. Vi vil derfor i et samfunnsperspektiv oppnå lite ved et lovforbud. Dette er grunnen til at en samlet komite støtter Regjeringens forslag om ikke å innføre et lovforbud mot rasistiske organisasjoner. Hvorvidt rasistiske demonstrasjoner bør forbys, drøftes også i proposisjonen. Et forbud anbefales verken av Regjeringen eller av høringsinstansene. Jeg vil påpeke at politiloven § 11 tredje ledd har vært brukt av bl.a. Oslo politidistrikt for å forby en rasistisk demonstrasjon som man vurderte ville forstyrre den offentlige ro og orden. Justiskomiteen har lagt vekt på at dagens regelverk gir mulighet for å forby demonstrasjoner. Vi har også vektlagt høringsinstansenes vurdering av at regelverket er tilstrekkelig slik det i dag er. Komiteen går derfor ikke inn for at det skal vedtas et eget straffebud mot rasistiske demonstrasjoner. Justiskomiteens flertall mener at det er behov for å tydeliggjøre i straffelovens rasismeparagraf at også rasistiske symboler omfattes av forbudet. En slik tydeliggjøring vil gjøre det lettere for skoler, fritidsklubber og foreldre å sette regler for hva barn og unge kan bære av symboler. For Kristelig Folkeparti er det viktig at denne presiseringen i straffeloven § 135 a ikke medfører en dreining av politiets fokus, fra rasistiske uttalelser til rasistiske symboler. Gruppen av mennesker som kan tenkes å uttrykke seg i strid med rasismeparagrafen, er trolig langt større enn dem som bærer rasistiske symboler. Derfor må politiet ha en bred fokusering for å avdekke brudd på forbudet, både mot rasistiske uttalelser og symboler. Ordningen med besøksforbud er et viktig virkemiddel for å verne enkeltmennesker mot vold, forfølgelse, krenkelse eller andre straffbare handlinger. De endringer som Regjeringen foreslår i straffeprosessloven § 222 a, vil klart gjøre bestemmelsen om besøksforbud mer tilgjengelig og dermed gjøre ordningen mer kjent og mer utbredt. Det er maktpåliggende at politiet anvender bestemmelsen om besøksforbud ved behov. I justiskomiteens innstilling presiserer en samlet komite at bestemmelsen om besøksforbud må praktiseres likt over hele landet. Når det er risiko for at en person f.eks. vil bli utsatt for vold, skal det vern som gis fra politiets og det offentliges side, være likt – uavhengig av hvor i landet man bor. De endringer som Regjeringen foreslår i besøksforbudsbestemmelsen, vil bidra til større klarhet om lovgivers intensjon og hensikt med bestemmelsen. Konsekvensen av lovendringen vil trolig både være mer lik praksis hos politiet hva gjelder ileggelse av besøksforbud, og videre vil personer som er i risikosonen, få en økt rettssikkerhet. Det er nå viktig at Justisdepartementet påser at påtalemyndigheten anvender bestemmelsen i tråd med Stortingets intensjon. Personer som utsettes for overgrep i hjemmet av ektefelle, samboer eller andre, bør kunne sikres ved at overgriper ilegges et besøksforbud som også omfatter vedkommendes hjem. Dette er nødvendig for at personer som utsettes for overgrep i eget hjem, skal få beskyttelse på stedet der risikoen for krenkelsen er størst. Om overgriper i tilfeller med f.eks. vold i hjemmet ikke pålegges å flytte, må offeret velge mellom å flytte eller å forbli i en vanskelig livssituasjon. Dette valget er det urimelig å pålegge den krenkede part. En samlet komite støtter derfor Regjeringens forslag om at det i straffeprosessloven § 222 a inntas en egen hjemmel for nedleggelse av besøksforbud i eget hjem. Justiskomiteen har her tatt et bevisst verdivalg. Vi står på den voldsutsattes side. Mennesker som utsetter andre for vold, skal ikke ha forrang, selv ikke til eget hjem. Vi erkjenner imidlertid at besøksforbud som innebærer forbud mot å oppholde seg i eget hjem, er inngripende. Av denne grunn og for å sikre lik praksis av besøksforbudsbestemmelsen er det viktig med en konkret hjemmel for dette i lovteksten. Besøksforbud i eget hjem skal bare kunne nedlegges for tre måneder av gangen. I loven oppstilles imidlertid ikke noen absolutt grense for hvor lenge besøksforbud i eget hjem samlet sett skal kunne gjelde for. I den grad den eller de gjenværende i hjemmet ikke i løpet av tre måneder har hatt mulighet til å finne annet egnet bosted, bør besøksforbud i eget hjem normalt forlenges. For justiskomiteen er det viktig at rettslig prøving av ileggelse av besøksforbud skjer så raskt som mulig. Dette er av stor betydning for den personen som besøksforbudet rammer. I komiteens innstilling ber vi Justisdepartementet melde tilbake til Stortinget i hvilken grad politiet prioriterer arbeidet med denne type saker. Regjeringspartiene støtter Regjeringens forslag om endring i straffeloven § 62. Endringen innebærer at den øvre strafferammen ved konkurrens heves til det dobbelte av det strengeste lovbruddet som er til pådømmelse, dette i motsetning til dagens regel hvor den maksimale strafferamme er en og en halv ganger strafferammen i det strengeste straffebudet som behandles i saken. Dette forslaget får flertall gjennom Fremskrittspartiets subsidiære støtte. Kristelig Folkeparti mener at det særlig er nødvendig å heve straffenivået i saker vedrørende volds- og seksuallovbrudd. Vi har tidligere påpekt at straffenivået for såkalte normalforbrytelser i slike saker er for lavt. Forbrytelser mot individet er generelt så vidt krenkende at straffverdigheten bør gjenspeiles i den utmålte straff i større grad enn hva tilfellet er i dag. Påtalemyndigheten har under høringen særlig vært opptatt av at straffenivået ved omfattende og gjentatt vinningskriminalitet er for lavt. For å styrke samfunnets vern mot de skadelige utslag av vinningsforbryternes aktiviteter og ut fra mer allmenne forholdsmessighetsbetraktninger mener Kristelig Folkeparti at straffenivået også bør heves i denne type saker. For øvrig viser jeg til justiskomiteens innstilling i saken.