Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-05-24:
Norges linje i spørsmålet om atomvåpen på norsk jord har ligget fast i snart 60 år. På et NATO-rådsmøte i Paris 17. desember 1957 holdt daværende statsminister, Einar Gerhardsen, Norges innlegg, og jeg siterer fra det: «Det var frykten for å miste frihet og uavhengighet som for 9 år siden førte oss sammen i en forsvarsallianse. Dens primære mål var å trygge freden og sikkerheten i vår del av verden. Hittil har vi lykkes med dette, takket være vårt samhold og våre folks forsvarsanstrengelser. Vår allianses militære styrkemålsetting har til enhver tid klart vist dens defensive karakter. Vår organisasjon og de enkelte medlemsland har lagt den største vekt på ikke å gå til tiltak som kunne betegnes som aggressive eller provokatoriske. Dette må fortsatt være vår politikk.» Han sa videre: «Jeg må imidlertid i denne forbindelse minne om at det helt fra NATO’s grunnlegging har vært Norges politikk ikke å stasjonere fremmede stridskrefter på vårt territorium så lenge vi ikke er truet av eller utsatt for angrep. Vi ser ingen grunn til å endre denne politikk.» Så kommer den utløsende setningen: «Vi har i Norge heller ingen planer om å la opprette lagre av atomvåpen på norsk område eller installere utskytningsbaser for mellomdistanseraketter.» Tidligere statsminister Gerhardsens formulering om «ingen planer om å la opprette lagre av atomvåpen på norsk område» var den gangen åpenbart inspirert av et enstemmig vedtak på Arbeiderpartiets landsmøte et halvt år tidligere, i mai 1957, hvor det ble vedtatt enstemmig: «Atomvåpen må ikke plasseres på norsk område.» Denne politikken har stått seg godt, og den har stått støtt gjennom snart 60 år – gjennom ulike sikkerhetspolitiske epoker, gjennom kald krig og avspenning. Politikken har hatt stabil og bred politisk oppslutning her til lands og i Stortinget. Vi ser per i dag derfor ikke behovet for også å opprette rettslige rammer gjennom en grunnlovsendring, som denne diskusjonen handler om. I tillegg vil et eksplisitt forbud mot det som kalles for produksjon, innføring, bruk og utplassering av en spesiell våpentype, i kraft av sin detaljeringsgrad utfordre norsk konstitusjonell tradisjon. Forslaget reiser også spørsmålet om presedens. Ja, de humanitære konsekvensene ved bruk av atomvåpen er potensielt katastrofale, selvsagt. Når det gjelder biologiske og kjemiske våpen, har vi sluttet oss til FN-konvensjoner – men vi har ikke tatt noe forbud inn i Grunnloven. Og om vi ser inn i framtiden, dukker det opp nye problemstillinger, som f.eks. autonome, selvstyrende våpensystemer. Forslagsstillerne viser til at en håndfull land har innført lignende forbud i sine nasjonale lovverk. Jeg registrerer at ingen av de opplistede landene er allierte NATO-medlemsland. Når dette er sagt, er det viktig å understreke at arbeidet for å avskaffe atomvåpen ikke er i strid med vårt NATO-medlemskap, snarere tvert imot: NATOs strategiske konsept fra 2010 forplikter alliansen til å arbeide for å legge forholdene til rette for en verden fri for atomvåpen. Denne målsettingen ble gjentatt i erklæringen fra det siste NATO-toppmøtet i Wales, i september 2014. Gjennom behandlingen av stortingsmeldingen om globale sikkerhetsutfordringer noen uker tilbake bidro også Stortinget til å gi retning for Norges rolle i arbeidet for en atomfri verden. Stortingsflertallet har i flere år tydelig uttrykt sin tilslutning til målet om et internasjonalt, reelt totalforbud mot atomvåpen. På nedrustningsfeltet forholder vi oss ofte til langsiktige mål. Men nettopp langsiktigheten må føre til at vi ikke slipper taket, skyver problemet til side og lar oss overmanne av at oppgaven synes for stor. I en mindre skala overvant vi denne holdningen da vi var med på å framforhandle et internasjonalt forbud mot antipersonellminer i 1997 og et forbud mot klasevåpen i 2008. Et totalforbud mot atomvåpen er en større, mer kompleks og trolig mer langsiktig oppgave. På den ene siden er vi i dag ikke kommet dit at tiden er inne for å ta inn et forbud mot atomvåpen i vår grunnlov. Men regjeringen har av Stortinget fått en klar marsjordre om at Norge skal innta en pådriverrolle i det politiske arbeidet for et internasjonalt, rettslig bindende rammeverk, for å sikre målet om en verden fri for atomvåpen. Stortinget har nylig vedtatt det som er referert av andre, men jeg gjentar det: «Stortinget ber regjeringen arbeide aktivt for en verden fri for atomvåpen og bidra til gjennomføringen av Ikkespredningsavtalens(…) forpliktelser, innta en aktiv rolle som pådriver for ikke-spredning og for nedrustning med sikte på en balansert, gjensidig, irreversibel og verifiserbar avskaffelse av atomvåpen, og på dette grunnlaget arbeide langsiktig for et rettslig bindende rammeverk for å sikre dette målet.» (…) På dette grunnlaget støtter ikke Arbeiderpartiet grunnlovsforslaget om å innføre atomvåpenforbud.