Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2007-10-08:
I «Et samfunnsregnskap for likestilling og diskriminering», utgitt av Likestillings- og diskrimineringsombudet, kan vi lese at 15 pst. av befolkningen i aldersgruppen 16 til 66 år mente i 2006 at de hadde et helseproblem som medførte begrensinger i det daglige liv. Svært mange av disse kan og vil gjerne jobbe. I mine to år på Stortinget er det ikke noe tema som er mer diskutert enn akkurat tilgjengelighet og like muligheter for alle. Flere ganger i uken får jeg henvendelser fra personer med funksjonsnedsettelser, fra deres pårørende eller fra organisasjoner. Flere ganger i uken kan vi lese i aviser eller høre i nyhetene kritikk om tilgjengelighet og uryddig organisering og forvaltningspraksis i hjelpemiddelforvaltningen. Flere kan også fortelle om et trygdekontor som tilbyr uføretrygd til personer som kan og vil arbeide, bare de blir gitt litt hjelp på veien. Uklarheter og gråsoner skaper usikkerhet og frustrasjon. Manglende samkjøring gjør at ventetiden blir uakseptabelt lang. Den beste løsningen for brukeren blir altfor ofte ikke valgt. Og den økonomiske siden ser ut til å være helt glemt, regelverket følges slavisk, selv om en annen løsning både er bedre og rimeligere for den som skal ha hjelpen. For en tid tilbake leste jeg i nettavisen til Asker og Bærums Budstikke om en mann i rullestol som etter å ha søkt en mengde jobber endelig hadde funnet drømmejobben. Tre måneder senere hadde han ennå ikke fått begynt, grunnet ventetid på en avklaring av om han fikk dekket utgifter til å komme seg til og fra arbeidsplassen, og arbeidsgiveren begynte å bli utålmodig. Da vi behandlet velferdsmeldingen og da vi behandlet Høyres forslag om Green Card, la komiteen stor vekt på at hjelpemidler i forbindelse med arbeid måtte ha høy prioritet, og at brukeren måtte være trygg på at dette kom fort på plass når behovet oppstod, noe statsråden lovet å følge opp. Regjeringen sier i budsjettforslaget for 2008 at de vil legge til rette for at alle stønader til personer med nedsatt funksjonsevne i dagliglivet, i arbeidslivet og i tilknytning til utdanning formidles på en rask og effektiv måte. Hvor lenge har politikerne sagt dette? Mitt spørsmål til statsråden må bli: Har vi kommet noe lenger når det gjelder å nå dette? Statsråden har delvis svart på det innledningsvis i dag. Men antall personer med funksjonsnedsettelser i arbeid er fortsatt ikke økende. Mange føler seg funksjonshemmet fordi samfunnet er for lite tilrettelagt. Det er et tankekors at det i plan- og bygningsloven har ligget et lovverk om tilgjengelighet i 30 år. Det skulle en ikke tro, når vi stadig blir konfrontert med nyanskaffelser innen offentlig transport og bygging av nye bygg som i svært liten grad eller overhodet ikke er universelt utformet. Personer som er avhengige av rullestol, unnlater å sende jobbsøknader til arbeid de er kvalifisert for, rett og slett fordi de vet at bygningen bedriften ligger i, ikke er tilgjengelig for rullestol. I min kommune bygger vi i dag et kulturhus til en halv milliard kroner. Det var trist å konstatere at da Kristelig Folkeparti fremmet forslag om at kulturhuset skulle være tilgjengelig for alle, stemte et flertall i kommunestyret imot dette, inkludert statsrådens parti. Jeg begynner rett og slett å miste troen på at vi skal få dette til. Det finnes allerede i dag en rekke lover, forskrifter, regler, rettigheter og muligheter. Da må i alle fall all denne informasjonen om dette komme ut. I tillegg må de som arbeider innenfor dette feltet, kjenne til alle eksisterende støtteordninger og rettigheter. Per i dag er det mangler og hull i kunnskapen hos dem som har ansvaret for dette feltet. Det viser både ringerunder vi har foretatt, og historier fortalt av flere som har opplevd dette på kroppen. Statsråden har en meget viktig og nødvendig jobb å gjøre, skal IA-avtalen oppfylles i henhold til ønsker, intensjoner, mål og lovnader.