Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-06-12:
Norsk økonomi har vært og er i en kraftig høykonjunktur, og dette har de siste årene gitt seg utslag i stadig mer positive forventninger både hos husholdninger, bedrifter og norske politikere. Det er derimot nå all grunn til å vise aktsomhet i forhold til de ustabile trekk man ser stadig tydeligere internasjonalt, og som også påvirker norsk økonomi. Jeg viser til at bankenes kredittrisiko i stor grad er knyttet til utviklingen i boligmarkedet. Norske husholdninger økte også i 2007 lånegjelda, og det på tross av økt usikkerhet i internasjonal økonomi og økt norsk rentenivå i retning av det som nå har blitt et felles begrep, nemlig «et mer normalt rentenivå». Jeg setter veldig pris på at vi i denne sal og i norsk debatt innfører begrepet «et mer normalt rentenivå», for i vår økonomi må det sjølsagt være en viss kostnad ved å låne penger og en viss lønnsomhet i å spare. Hvis en bryter med det, vil en på et tidspunkt måtte betale en regning seinere, som blir svært stor. Begrepet «et mer normalt rentenivå» skaper også grunnlag for en mye mer real politisk debatt omkring disse spørsmålene. Lønnsomheten ved å spare og kostnaden ved å låne må sjølsagt tilpasses den økonomiske situasjonen, hvor også konkurranseevnen overfor utlandet inngår, og derfor rentas konsekvenser for kronekursen. Spareraten til husholdningene i 2007 var negativ for første gang siden 1988. Økende gjeldsvekst, lengre gjennomsnittlig løpetid på lån og større utbredelse av avdragsfrie lån gjør låntakerne mer risikoutsatte ved boligkrakk eller uventet renteoppgang, som flere har vært inne på. Dette øker kredittrisikoen til husholdningene og er ikke en ønsket utvikling etter Senterpartiets mening. Den internasjonale finansuroen har også i Norge medført økende interbankrenter - altså renter mellom bankene - samt tap på investeringer i finansielle produkter og verdipapirer for flere norske kommuner og finansinstitusjoner. Dette viser at også norsk økonomi er rammet av den internasjonale finansuroen som ble utløst av boligkrisen i USA. Den finansielle krisen i USA er spredt til mange andre land gjennom internasjonale kreditt- og pengemarkeder, ofte ved at komplekse strukturerte finansielle produkter er sammensatt på en slik måte at sluttinvestor ikke har vært klar over omfanget av risiko investeringen har medført. Tapene er kommet som større og mindre sjokk i bankvesenet, og det gir en helt ny situasjon med kraftige, økte risikopåslag både ved innlån og utlån til bankene. Jeg syns norske forbrukere skal merke seg at dette risikopåslaget etter hvert kanskje blir mer uforutsigbart og kan få større konsekvenser enn Norges Banks rentefastsettelse. Slike komplekse finansielle produkter og andre teknikker ved overførsel av risiko - medregnet ulike forsikringer mot slik risiko - sammen med flere overføringsmekanismer mellom finansielle sektorer, eiendomsmarkedet og realøkonomien, representerer økte utfordringer i overvåkningen av finansiell stabilitet. Dette taler for en mer proaktiv långiverrolle basert på en større respekt for risiko og mindre higen etter store, raske penger. Det har vært en del diskusjon omkring pengepolitikken. Min påstand er at det fra opposisjonens side - unntatt Fremskrittspartiet - ikke er mulig å føre noe særlig strammere finanspolitikk enn det Regjeringa gjør. Finanspolitikken er stram og medvirker til et forsiktig rentenivå. Vi er nå i en situasjon hvor utenlandske aktørers forventninger til norsk økonomi gjør at vi får en større effekt på kronekursen gjennom en beskjeden rentedifferanse til utlandet enn det som har vært tilfellet i tidligere perioder. Det er en svært krevende situasjon. Vi bør i større grad etablere en felles virkelighetsforståelse av sammenhengen mellom rentedifferansen til utlandet kontra kronekursen. Til slutt om Det internasjonale pengefondet, IMF. Der er det bra merknader fra flertallet i komiteen. Komiteens merknader går i retning av at en nå må medvirke til at Det internasjonale pengefondet går tilbake til sin basis i større grad, nemlig valutastabilitet. Det er sjokkerende å se i hvor liten grad Det internasjonale pengefondet har vært satt i stand til og greid å gjennomføre en forståelse av de krisene i det internasjonale kapitalmarkedet som vi har sett. Det tyder på at en her må gå grundigere igjennom hvordan de varslingssystemer og den åpenhet som en der snakker om, fungerer, for at en i større grad kan sikre at ikke sjokkene i økonomien blir så store som de blir. For øvrig er det også gode merknader knyttet til at IMF må opptre annerledes i forhold til sin lovgivning overfor de mange land som er i en svak økonomisk situasjon og trenger storsamfunnets, verdenssamfunnets, bevågenhet.