Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-01-10:
§ 93 er først og fremst interessant som Grunnlovens EU-paragraf. Det framgår også av innstillingen, hvor det vises til at da paragrafen ble behandlet i 1962 - med debatt over tre dager, har jeg lest - ble bestemmelsen sett i sammenheng med et mulig medlemskap i EEC, eller Den europeiske union, som det nå heter. Slik var det, og slik er det, uavhengig av hvor mye enkelte har ønsket å frikoble dagens debatt fra dette som et spørsmål om hvordan vi forholder oss i en EU-debatt. Forslagsstillerne bak Dokument nr. 12:7 for 2003-2004 mener at en rådgivende folkeavstemning fjerner behovet for å ha et sterkere mindretallsvern i § 93 enn i § 112, som fastsetter spillereglene om endring av Grunnloven. Det er en oppfatning jeg ikke deler. Grunnlovsendringen vi behandler i dag, ble fremmet i forrige valgperiode. Foran valget i 2005 var det debatt om forslaget, ja stortingsrepresentantene har endog, som flere har vært inne på, stått fram for velgerne med det standpunkt de hadde til saken - selv om enkelte synes å ha glemt hva de sa den gangen. Velgerne har altså hatt muligheten til å påvirke Stortingets sammensetning ut fra det standpunkt hver og en av oss har framstått med. Det er også begrunnelsen for at forslag om grunnlovsendring må hvile over et valg. En rådgivende folkeavstemning midt i valgperioden foreslås nå å skulle endre hele denne prosedyren for saker om suverenitetsavståelse. De fleste vil være enig i at spørsmålet om Norge skal gå inn som medlem i Den europeiske union, er en større sak enn de fleste vedtak vi gjør om endringer av Grunnloven. Like fullt snakkes det om at en rådgivende folkeavstemning i valgperioden vil være et fullgodt vern av mindretallsvernet i Grunnloven og folkesuvereniteten. Forslagsstillerne mener våre kollegaer fra 1962 ikke gjorde jobben sin da de den gang fastslo at mindretallsvernet må være sterkere når Stortinget gjør vedtak om suverenitetsoverføring uten å gå veien om endring av Grunnloven. Som det også har vært vist til i debatten, var debatten om folkeavstemning også en del av debatten om de vedtak som ble gjort knyttet til Grunnloven, selv om man ikke hadde det i samme sak og i samme debatt i Stortinget. Jeg opplever at svært mange, uavhengig av eget syn på EU-medlemskap, stiller seg ganske avvisende til den argumentasjonen som ligger bak dette grunnlovsforslaget. Det skjønner jeg også har gjort inntrykk i denne sal. Så har jeg også behov for å kommentere kort den vurdering som flertallet gir i innstillingen av hvordan en rådgivende folkeavstemning skal vurderes i Stortinget. Det heter: «Flertallet legger til grunn at Stortingets representanter er forpliktet til å følge folkets råd når kravet til kvalifisert flertall blir redusert i tråd med forslaget.» Og jeg forstår at dette flertallet mener at 50,1 pst. skal følges, uansett. En rådgivende folkeavstemning gir et råd, et meget viktig råd, men ikke en beslutning som fritar stortingsrepresentanter for sin rolle i de vedtak som gjøres, i forhold til de forpliktelser som er satt i Grunnloven. 50,1 pst. av folket opphever ikke mindretallsvernet i Grunnloven. Det betyr ikke at resultatet av en rådgivende folkeavstemning settes til side, men det påhviler Stortinget et ansvar for å foreta avveininger av det råd de er gitt. For egen del vet jeg ikke om jeg vil gå så langt som daværende leder av ja-siden i 1972, Reidar Carlsen, som mente at flertallet måtte opp i 60 pst. og være noenlunde likt fordelt over hele landet. Men han hadde avgjort et poeng som jeg synes det er vanskelig å sette fullstendig til side, også i denne debatten. Det er nødvendig å ha sagt også det.