Inge Lønning (Høyre), 2008-12-18:
Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité er ingen domstol, og det tror jeg vi skal være glad for. Stortinget i plenum er heller ikke en domstol som skal fordele skyld. Det er vel også grunn til å minne om at Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité heller ikke er et prognoseinstitutt for fremtidige valgresultater. Jeg har behov for å føye noen få bemerkninger til det statsråden sa, som jeg i alt vesentlig er enig i når det gjelder det prinsipielle. Men det er grunn til å minne om at den situasjonen man stod i, som statsråden meget riktig påpekte, ikke hadde karakter av en åpen situasjon hvor alle opsjoner så å si var tilgjengelig på bordet, og hvor man fritt kunne bestemme seg for A, B, C, D, E eller andre alternativer. Det hadde i en viss forstand karakter av en tvangssituasjon. Så kan man diskutere skylddelingen når det gjelder hvorfor tvangssituasjonen ble slik som den ble. Men under enhver omstendighet tror jeg det er viktig å minne om at på det tidspunktet da saken ble en sak for Stortinget gjennom det representantforslaget som ble fremmet 30. april 2008, samme dag som Stortinget hadde både muntlig spørretime og ordinær spørretime, hvor saken var et gjennomgangstema, visste jo alle at heisekranene stod der, og alle visste at det var investert titalls millioner. Alle visste at konsekvensen av det standpunktet Helse Sør-Øst da stod på, og som statsministeren og helseministeren la hele sin autoritet bak, nettopp innebar at man skulle rigge ned for prinsippets skyld, og man må vel underforstå for å statuere et eksempel og for å bevare systemene, som statsministeren la stor vekt på. Av det må man i hvert fall kunne trekke den lærdom at det sjelden er klokt å gå så høyt på banen når det gjelder å forsvare systemtvang for systemets egen skyld. Som jeg sa i mitt innlegg i sted, tror jeg statsministeren tok ganske alvorlig feil da han sa at det å revidere et åpenbart uhensiktsmessig standpunkt bidrar til å undergrave et helt system. Jeg tror det er tvert imot. At man er i stand til å vise «common sense» i gitte vanskelige valgsituasjoner, bidrar til å bevare systemet, ikke til å undergrave det. Det er den rigide form for regeltolkning som setter systemet foran de praktiske løsningene, som bidrar til å undergrave respekten for systemene. Så er det er vel også viktig å minne om at etter hele gjennomgangen og med kontrollkomiteens innstilling nå, er det fremdeles en del spørsmål som vi aldri kommer til å få svar på, kanskje med unntak av den mulighet at noen i fremtiden skriver sine memoarer, men det kan jo være lenge til den tid kommer. Vi vet til dags dato ikke hvorfor styrelederen ved Rikshospitalet- Radiumhospitalet fant det nødvendig å nedlegge sitt verv. Vi vet fortsatt ikke hvilke alternativer man hadde hatt å velge mellom dersom Regjeringen og statsråden hadde tatt seg litt bedre tid da det begynte å brenne under føttene deres. Det kommer vi ikke til å få vite, ganske enkelt av den grunn at man valgte å hoppe direkte på en annen konklusjon uten at man visste hva innholdet i den konklusjonen egentlig var. Det kan man tolke på mange måter. Men jeg synes nok fremdeles, etter kontrollkomiteens gjennomgang, at den mest nærliggende tolkning av den måten statsråden opptrådte på, var at man simpelthen ikke ønsket at det skulle komme mulige alternativer på bordet, slik man selv hadde invitert til, og derfor hoppet man på avtalen med Kreftforeningen, som på det tidspunkt fremdeles var en helt innholdstom avtale. Jeg vil fastholde at det helse- og omsorgskomiteen sa om dette i sin innstilling, Innst. S. nr. 265 for 2007–2008, fremdeles står seg ganske godt, at slik bør ingen fremtidig regjering handle, heller ikke i panikksituasjoner.