Michael Tetzschner (Høyre), 2018-05-07:
Jeg vil fortsette der forrige taler slapp, nemlig med at det er historiske erfaringer som gjorde at Norge etter annen verdenskrig forsto at man ikke bare kunne melde seg ut av Europa når en stor konflikt eller krig herjet. Utviklingen senere viser nettopp at det er vanskelig for land å holde seg utenfor konflikter, og derfor var det en dyp historisk erfaring, en smertelig sådan, som gjorde at Norge valgte en atlanterhavstilknytning etter krigen. For øvrig vil de fleste si at det er denne faste tilknytningen, og at man ikke lot seg gradvis dirigere av Warszawapakten og Sovjet, som også gjorde at man til slutt kunne se at de økonomiske systemene som de landene baserte seg på, kollapset, og at man fikk murens fall. At man så var for optimistisk i troen på at det ville vokse frem demokratier, er en sak for seg. Det som definerer en stat, er at det er anerkjent at den kan forsvare seg, at den har et forsvar. Det følger av denne selvbestemmelsen at den også fullstendig fritt velger hvilken forsvarsallianse den vil inngå i, sammen med andre land. Det er altså slått fast, post sovjetisk fall, at det er slik, og det er også protokoller som Russland har skrevet under på. Det er derfor nokså forstemmende å høre at det her i denne sal gjentas argumenter som man må til russiske medier, statskontrollerte sådanne, for å finne maken til. Man omtaler basepolitikken som noe helt annet enn den er, vel vitende om at man fremstiller en base og den aktiviteten som er i Trøndelag, som noe helt annet. Jeg gjentar igjen at basepolitikken er en regjeringsbeslutning, den er selvpålagt, og den gjelder på visse premisser, nemlig at det ikke er krise eller at krig truer. Det er altså vi som definerer hva som er anledningen til å fravike en regjeringsbeslutning. I samsvar med mangeårig praksis gjennomføres det øvelser, og det forhåndslagres, selvfølgelig med tanke på at man kan få bruk for det, for å ha en reell forsvarsevne hvis man noen gang blir stilt på prøve. Jeg må si jeg finner dette initiativet fra representanten Moxnes som ganske påfallende. Han leder jo selv et parti som mener at den folkelige oppstanden på Maidan-plassen, som førte til den nåværende regjering, var et kupp støttet av Vesten. Rødt er imot sanksjonene fordi de – slik de har begrunnet det – anerkjenner den russiske innflytelsessfære, som i denne sammenheng betyr at de kan gå inn i andre land og gjøre voldtekt på deres nasjonale og territorielle integritet. Det burde kanskje bekymre mer enn hvorvidt det er legalt å samarbeide med allianseland om forsvaret og trene og øve. Rødt har også oppfordret til at den nåværende regjeringen skal stå opp mot vår tidligere statsminister, som nå er generalsekretær i NATO, fordi NATO har svart positivt på at disse landene, etter demokratiske prosesser, ønsker 4 000 soldater fordelt på tre land, fordi de ikke selv har noe forsvar, fordi de selv også trodde at himmelen var blå etter at Sovjetregimet falt sammen. Dette er nasjonal selvråderett. Det er det vi nå står opp for og skal forsvare, og da trenger vi ikke den slags forvirrede signaler. Da er jeg vel så bekymret over at også SV anslår toner som vi ikke har hørt siden SFs tid, og eventuelt også en av røttene, NKP, som var en ren apologet for sovjetiske interesser. Det er ganske bekymringsfullt, for SV har jo erfaring som regjeringsparti. De forsvarte til og med NATOs bombing i Kosovo, selvfølgelig med en del kvaler, men det er gått lang tid siden, og jeg ser at de nå manøvrerer seg inn til å bli et rent anti-NATO, antivestlig parti. Det er skremmende hvis det alternative flertallet som skal fremstille seg som et alternativ til den nåværende regjering, skal være avhengig av disse to partiene. Det bør ta nattesøvnen fra flere.