Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-01-12:
Jeg vil også få lov til å takke interpellanten for en viktig interpellasjon. Det er viktig å skape legitimitet og ha bærekraft i velferdsordningene, og det er viktig å ta debatter som media ofte skaper, eller det som blir diskutert i media, også i denne sal. Jeg er glad for å ha anledning til det. Det har vært tydelig gjennom debatten, og mange har vært inne på det, at denne utfordringen har mange momenter knyttet til seg. Vi har en dramatisk situasjon i Europa. Aldri før i EUs historie har så få ungdommer vært sysselsatt. I juli 2011 var ungdomsledigheten på 20,7 pst. Det tilsvarer ca. 5 millioner ungdommer. EU kartlegger ungdom som ikke er i arbeid, utdanning eller opplæring, og tallene for denne gruppen er svært høye. I 2010 var det 12,8 pst. av all ungdom mellom 15 og 24 år som var i den gruppen, noe som tilsvarer 7,5 millioner ungdommer. Antallet varierer selvsagt fra land til land, men totalen er dramatisk. Dette er krise, dette er vanskelig og gir EU store utfordringer. Men det gir også, som interpellanten var inne på, Norge utfordringer. Paradoksalt nok gir det oss også muligheter, sånn som andre for så vidt også har vært inne på. Vi trenger flere hender – det er blitt nevnt f.eks. 200 000 i helse- og omsorgssektoren innen 2050. Vi trenger kompetanse. Teknologibedriftene etterlyser og prøver å få tak i flere ingeniører, bl.a. I forbindelse med NHOs årskonferanse sa Rema 1000 i media at de kom til å ansette 1 000–2 000 i 2012. Stordalen sa at bare han kom til å ansette 500–600 i 2012. Dette er bare noe av det som på en måte er oppsiden. Det går bra, vi trenger flere ansatte, og vi trenger flere ansatte med høy kompetanse. Det er en mulighet for Norge. Det betyr at den dramatiske og vanskelige situasjonen for EU kan det godt være at Norge kan nyte godt av, fordi – egentlig dessverre, men heldig for Norge isolert sett, når vi bare tenker på oss selv – ungdommer som har utdannelse, som kunne hjulpet landene sine, ute i Europa, kommer til Norge, og så er det vi som nyter godt av det. Det er også utfordringer. Som interpellanten beskriver, kan du være kort tid i Norge, reise tilbake til hjemlandet og ende opp med en god utbetaling – det er selvsagt et problem. EØS og EU har stor innvirkning på norsk politikk. Og når debatten først er dratt opp, klarer heller ikke jeg å la være å touche inn på den. Jeg vil si til Senterpartiet – og for så vidt SV – om alternativet til SV og Senterpartiet da de hadde kjempet mot EØS: Hvis vi ikke hadde hatt EØS-avtalen, hadde vi vært i EU. Det hadde blitt resultatet i 1994. Det hadde helt sikkert blitt resultatet etterpå også. Så vi er avhengig av EØS-avtalen. Men Kristelig Folkeparti mener vi også må være opptatt av å bruke handlingsrommet som EØS-avtalen gir oss, og utfordre regelverket. Derfor er jeg også glad for at statsråden er tydelig på at hvis dette blir et mye større problem, må det selvsagt ses på. Jeg vil be statsråden forklare logikken i at du, hvis du har opparbeidet deg de andre rettighetene, kan jobbe et par dager, eller en stund, i Norge og så få lov til å ta hjem rettighetene. Det er klart at vi må diskutere om det eventuelt er mulighet for å kunne tilpasse ut fra kjøpekraft. Den andre utfordringen som jeg synes er viktig, er de mer lykkesøkende, som kommer til Norge som turister, og som vet at hvis de kan få en jobb i Norge, har de kanskje endelig fått oppfylt en stor drøm. De kommer til Norge uten jobb, og mange av dem som jobber med rusmisbrukere og vanskeligstilte, opplever at det kommer innbyggere fra Europa som trenger mat, trenger hjelp, fordi de ikke har klart å få jobb. Derfor er jeg veldig glad for det Karin Andersen sa om servicesenter for utenlandske arbeidstakere, der Arbeidstilsynet, politi, skattetat og bl.a. UDI jobber sammen for å hjelpe disse menneskene. Jeg tror denne utfordringen, nemlig de menneskene som kommer til Norge for å søke lykken, men som ikke klarer å få jobb – og da er det ikke snakk om noen velferdsordninger – og som blir her uten noen jobb, er vel så stor som den interpellanten tar opp. Jeg er glad for at Karin Andersen løfter dette opp. Det er Oslo, Stavanger og Kirkenes som har disse senterne. Det er flere byer som trenger det for å fange opp de menneskene som faller utenfor.