Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-06-12:
Stortinget behandler i dag meldingen Dele for å skape. Strengt tatt kunne vi latt kronikken som ble publisert av Henrik Thune og Leiv Lunde på NRKs Ytring tirsdag 10. juni, være det eneste som ble sagt og vedtatt i denne saken i dagens debatt. Etter min mening er denne kronikken en meget god beskrivelse av hva som bør kjennetegne en bistandsdebatt, og hvordan Norge bør innrette sin bistand i årene som kommer. La meg gripe fatt i noen momenter i kronikken som viser at bistandspolitikken er moden for endring, men en endring i en annen retning enn den som ligger i meldingen: «Verden står ved begynnelsen av det vi kaller den «Den fjerde globale bølgen», en gedigen historisk forskyving av politisk, kulturell og økonomisk makt i verden – den største på flere hundre år – bort fra Vesten, og sørover og østover på jorden, og nedover til nye grupper på gaten i Midtøsten, til internett og medier, som er i ferd med å forandre verdenspolitikkens dypeste grunnforhold.» Slik sies det i kronikken. Det er godt sagt, og det illustrerer at vi må tenke radikalt nytt i bistandspolitikken. Som det så korrekt sies i kronikken, er norsk bistandspolitikk for noen et adelsmerke på hva som er norsk ved Norge i verden. Det er ingen tvil om at noen i denne forsamlingen er særdeles høye og mørke og slår seg på brystet over hva Norge bidrar med – dog uten å reflektere særlig mye over hva vi faktisk oppnår. Hvorvidt det er selvfølelsen som belønnes, eller om det er mottakerlandene av bistand som kommer best ut, er ikke godt å si, men det er all grunn til å reflektere over det spørsmålet. Videre i kronikken skriver forfatterne at «(…) hvis norske ressurser skal være effektive i årene framover, må innholdet i utviklingspolitikken legges om. Norsk(og andre vestlige lands) utviklingspolitikk utfordres for tiden av en global revolusjon som raskt gjør verden til en helt annet sted enn da norsk bistand i sin tid ble unnfanget.» (…) (og andre vestlige lands) Det er usedvanlig godt skrevet. De peker på to sentrale forandringer for å underbygge påstanden. Det er en rask forskyvning av økonomisk makt øst- og sørover i verden, som langt fra bare handler om Kina og Asia. Av de ti raskest voksende landene i verden de siste ti årene, befinner seks seg i Afrika. Og det er en framvekst av en ny gigantisk middelklasse. Historisk sett vet vi at denne middelklassen alltid har tilhørt Vesten. Slik er det ikke lenger. Halvparten av middelklassen i verden er i dag ikke-vestlig, og Vestens andel vil krympe til knapt en femtedel i løpet av de neste tiårene. I 2002 bodde 93 pst. av de fattige i verdens fattigste land. Ti år senere bor rundt 70 pst. av de fattige i såkalte mellominntektsland – som Kina, India og Indonesia. Da blir det jo interessant når regjeringen i sin stortingsmelding skriver at mellominntektslandene «må forberede seg på at bistanden tar slutt». Problemet er bare at det ikke er angitt noen tidslinje for når dette skal skje. Det er heller ikke gitt konkrete krav og satt klare målsettinger med hensyn til hva som skal til. Det er bemerkelsesverdig. Men skal vi anta at tallene som framkommer i kronikken er korrekte, og at regjeringens påstand om at bistand til mellominntektsland skal ta slutt, ja da kan vi vel anta at den samlede norske bistanden må gå kraftig ned i årene som kommer. I kronikken spår forfatterne videre at framtidens fattige kommer til å befinne seg i store og ressursrike land som ikke trenger bistand, og i deler av Afrika og Midtøsten der det råder uorden og fattigdom, og der man bare kan gjøre seg nytte av begrensede midler. Hovedproblemet der er vanstyre og krig, ikke først og fremst mangel på penger. Konsekvensen av dette er at mye av den tradisjonelle bistanden, både stat til stat og gjennom FN-systemet, vil miste sin relevans og effekt. Dette skjer allerede. Vi ser at vekst og utvikling ikke skapes av statlige overføringer fra vestlige land, men av investeringer som skaper nye arbeidsplasser, og dessuten av god statlig styring, inntektsutjevning, kontroll med skattesystemer, forvaltning av naturressurser og hjelp til å bilegge konflikter. Dette er som å lese Fremskrittspartiets politikk. Kort oppsummert er det verdt å påpeke følgende: Økonomisk vekst har de siste 50 årene vært skjevt fordelt. Det sies fra flertallet at en fordelingspolitikk vil bekjempe fattigdom, og dette sies fra det samme flertallet som er imot frihandel, og som bygger tollmurer – eksempelvis til Norge – på tross av det faktum at vi vet at handel gir utvikling, handel gir inntekter, handel skaper arbeidsplasser, og handel skaper velstand. I verden i dag er det ingen demokratier uten markedsøkonomi. Selv Russland skjønte at planøkonomiens tid var død. Vi vet at frihandel og eiendomsrett er grunnleggende faktorer for vekst. Vi vet at dersom Afrika fikk økt sin eksport med 1 pst., ville det gi opp mot 70 milliarder dollar per år, ifølge en redegjørelse fra Oxfam. Vi vet at utviklingsland taper opp mot 160 milliarder dollar i året som følge av skatteunndragelser. Hadde man internasjonalt gjort en bedre jobb med å forhindre dette, kunne Norge med fordel redusert sitt bistandsprogram. I meldingen sier regjeringen at de vil bruke bistanden strategisk for å oppnå bærekraftig vekst og bedre den økonomiske fordelingen. Hva som egentlig menes med dette, kan man strengt tatt spekulere i, men at det er mer frihet og mer åpenhet, tror jeg neppe. Vi ser at autoritære regimer opp gjennom årene har mottatt enorme beløp i bistand – også fra Norge. Dette har bidratt til å svekke menneskerettighetene, skape enda større skille mellom fattig og rik og bidratt til våpenkjøp og vold mot sivilbefolkningen – med andre ord, en massivt feilslått bistandspolitikk som ikke har bidratt til å bedre situasjonen for dem bistanden egentlig er ment å dekke. Det må vi tenke litt over. Vi ser at for at verdens fattigste skal komme seg ut av fattigdom, er de avhengig av utdanningstiltak, og de er avhengig av å få en bedre helsetilstand. Her synes jeg meldingen er lite konkret med hensyn til konkrete forslag på hvordan man skal bedre disse tiltakene. Vi ser også regimer som har ødelagt sine land på tross av formidable naturressurser. Et eksempel er Zimbabwe, et land som er kjørt i senk av en aldrende diktator med null respekt for sitt land og sitt folk, men som samtidig har nytt godt av bistand fra verdenssamfunnet, deriblant Norge. Forstå det den som kan. I meldingen er det som sagt ikke nevnt utdanning og helse som momenter som man vil kjempe for i de nye utviklingsmålene. Det er synd, da vi vet at utdanning nettopp bidrar til å løfte folk ut av fattigdom, og det må jo være noe av intensjonen med det å drive med bistandstiltak. Dagens bistand har ifølge økonomiske eksperter liten eller ingen virkning i mottakerlandene, fordi u-hjelpen gis til de landene som har den dårligste økonomiske politikken. Da er det et tankekors at denne meldingen ikke tar opp i seg hvordan man skal bedre denne situasjonen i årene som kommer, all den tid vi legger veldig mye penger på bordet i form av bistandsmidler. Til slutt: Det er jo sagt av en statsråd i tidligere debatter at man skulle se på hvordan man bruker Statens pensjonsfond utland med tanke på å investere. Det vi ser i dag, er at man bruker Statens pensjonsfond utland til å investere eksempelvis i handlegater i London eller i aksjer i Coca Cola osv. Hvorfor bruker man ikke heller innretningen på Statens pensjonsfond utland til å skape nye arbeidsplasser, eksempelvis i dagens mottakerland av bistand, for at det skal bidra til vekst og utvikling i de landene, og slik at ikke intensjonen med denne meldingen hadde vært å skape for å dele, men å skape for å høste?