Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2008-11-13:
Det er flott at vi i Stortinget får flere anledninger til å diskutere alle deler av utviklingspolitikken, både gjennom årlige redegjørelser fra statsråden, gjennom budsjettbehandlingene og gjennom utallige interpellasjoner fra representanter i utenrikskomiteen, der vi inviterer Stortinget til å diskutere norske prioriteringer i utviklingspolitikken, effekt av bistand og, som i dag, hva som er de norske posisjonene i de internasjonale rundene, og hvordan vi følger opp internasjonale forpliktelser. Vi trenger mer debatt og ikke mindre debatt om dette, og jeg synes interpellanten skal ha ros for å ha reist debatten her i dag. Her hjemme har man i den offentlige debatten lenge fokusert mer på prosentmålet enn på effekten av bistanden, men det er heldigvis ikke lenger tilfellet. Regjeringen har etter min mening gjort mye for å fokusere mer på resultater og effekt av bistanden, og de siste årene har vi heldigvis fått en bredere offentlig debatt om hvordan bistandspengene våre skal innrettes, og hva som er utviklingspolitikk. Når vi diskuterer bruk av bistandsmidlene, er det viktig at vi forholder oss til verden som den faktisk er. Det er ikke slik at all bistand er mislykket og uten effekt. Det er ikke slik at alle bistandspengene våre går med til å finansiere korrupte statsledere. Sannheten er en helt annen, men dessverre er det både partier og andre aktører som ønsker å framstille det på denne måten. Det er viktig at vi tar diskusjonen om svakhetene i det vi driver med i utviklingspolitikken, og at vi hele tiden jobber for å forbedre systemene. Riksrevisjonen la nylig fram to rapporter som omhandler utviklingspolitikken. I sin undersøkelse av effektiviteten i norsk humanitær bistand kommer Riksrevisjonen med kritikk som vi må ta på alvor. Det blir bl.a. pekt på at UD ofte har for lang behandlingstid, at det er svakheter ved finansieringssystemet, at utenriksstasjonene blir for lite involvert, og at oppfølgingen av bistand ikke alltid er god nok. Det er bra at UD i sitt svar sier at de er enig i at det er et klart forbedringspotensial i forvaltningen. Dette må også vi i Stortinget ta på alvor, og vi har også et ansvar. Vi må også innrette den totale fordelingen av midlene til departementet på en slik måte at vi legger til rette for at bistandsmidlene brukes på en mest mulig effektiv måte. Stortinget behandler jo nå forslag til budsjett for 2009, og i den sammenheng gjennomfører komiteen høringer. Blant dem som var på høring i forrige uke, var det noen som mente at Norge ikke måtte drive utviklingspolitisk imperialisme. Det var Olje for utvikling og SN Power de hadde i tankene. Det er selvfølgelig ikke slik at vi innenfor norsk utviklingspolitikk driver en form for imperialisme gjennom å spre våre løsninger og våre ideer, og ikke tar hensyn til hva som er utviklingslandenes behov. Jeg mener at de høringsinstansene som mente det, bommer når de ikke ser hva vi gjør og hvorfor vi gjør som vi gjør. Mange land i verden har store naturressurser, slik Norge har. Likevel er det én regel som gjelder nesten uten unntak for alle sammen, og det er at de ikke har greid å forvalte inntektene fra disse ressursene til glede for landets innbyggere. Vi kjenner alle eksempelet Angola. Men det gjelder også andre land og andre typer naturressurser enn olje. Det gjelder f.eks. Zambia og kobberforekomstene der – der forresten Norge gjennom sin innsats bidrar til at statens inntekter nå øker. Forvaltningssystemer er et forhold som Regjeringen heldigvis legger vekt på i utviklingspolitikken. Vår forvaltning av vår felles oljeformue har vi blitt kjent for, og vi er etterspurt av mange land. Det er et område hvor Norge skiller seg klart ut positivt, der vi har fortrinn og bør bidra. Dette ser vi også på populariteten til Olje for utvikling-programmet ute, det er etterspurt. Norsk kompetanse er etterspurt. Penger over bistandsbudsjettet er én ting, men kompetanseoverføring og politikk er enda viktigere. Det handler om å bidra der vi er best og mest etterspurt, og det handler ikke om å dytte våre ideer på andre. Et av hovedpunktene i Paris-erklæringen handler jo om nasjonalt eierskap, at folk i mottakerlandene selv skal bestemme over egen utvikling, og at bistanden og utviklingshjelpen i så måte skal støtte opp under landenes egne planer for utvikling. Derfor vil jeg bruke litt tid på å snakke om et av de mest omdiskuterte klassiske virkemidlene i norsk bistandspolitikk, nettopp budsjettstøtten, som etter min mening er et av de beste virkemidlene for å oppnå utvikling. Budsjettstøtten er et viktig virkemiddel som nettopp ansvarliggjør mottakerlandenes myndigheter til å ta ansvar for egen utvikling. Den er viktig, fordi den støtter opp under egne planer, den bidrar til statsbygging og derfor langsiktig utvikling, og den involverer parlamentene. Når den virker, fører den til mer åpenhet rundt forvaltningen i mange land, og jeg syns det er et paradoks at partiene på høyresiden i norsk politikk er av de fremste kritikerne av den type effektiv bistand.