Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2009-11-26:
Norsk økonomi har vært gjennom det sterkeste internasjonale tilbakeslaget på mange tiår. Vi har klart å komme oss godt gjennom det, og det er også noe som blir lagt merke til utenfor landets grenser. Men samtidig er det fortsatt store utfordringer som venter på oss. Vi er et av verdens rikeste land. Det gjør at vi er heldig stilt. Oljeressursene har hjulpet oss til å komme dit vi er nå. Men dette handler ikke bare om olje, det er arbeidskraften og menneskene som er vår viktigste ressurs. Det er innsatsen fra den enkelte, både fra våre forfedre og fra dem som lever i dag, som har gjort utviklingen av velferdssamfunnet vårt mulig. En sentral utfordring for den økonomiske politikken er å oppfylle generasjonskontrakten. Vi som lever i dag, må dekke våre behov uten å ødelegge kommende generasjoners mulighet til å dekke sine. Ikke bare våre barn, men også de som kommer deretter og etter det igjen, skal kunne vokse opp i et trygt og godt samfunn. Det krever at ressursene vi har fått fra våre foreldre og besteforeldre, forvaltes på en god og bærekraftig måte. De som kjempet fram folkeskolen, folketrygden og nasjonal kontroll over naturressursene, gjorde valg som kommer oss som lever i dag, til gode. Sammenlignet med andre land har Norge høy levestandard, lav arbeidsledighet, omfattende fellesskapsløsninger og en jevn inntektsfordeling. Det er dette som kjennetegner den norske modellen. Nå er det opp til oss å ta vare på og videreutvikle denne samfunnsmodellen, etter hvert som flere blir eldre og inntektene fra oljevirksomheten begynner å falle. Skal vi kunne oppfylle generasjonskontrakten, må vi holde orden i økonomien og forvalte ressursene våre på en god måte, ikke minst arbeidskraften og oljeformuen. Vi forvalter et samfunn og en rikdom som det hviler odel på. På samme måte som vi har kunnet bygge videre på det fundamentet våre forfedre la for oss, har vi en plikt til å legge grunnlaget for at våre etterkommere skal få det like bra som oss. Dette er vår generasjonskontrakt med våre barn og dem som kommer etter. Regjeringens politikk skal bygge på at denne kontrakten skal overholdes. Vi fører en politikk for en stabil og bærekraftig økonomisk utvikling, med lav arbeidsledighet og høy sysselsetting. Rammeverket rundt handlingsregelen for budsjettpolitikken og sparing gjennom pensjonsfondet støtter opp om dette. Regjeringen ser det som særlig viktig at dette rammeverket blir videreført. Det budsjettet som vi diskuterer i dag, ivaretar disse hensyn på en god måte. Budsjettet for 2010 er et godt budsjett. Det er et godt budsjett på mange måter. I tillegg til å ta inn over seg de utfordringene vi ser framover, satser vi på å sikre velferden for folk. Vi fremmer flere tiltak som styrker områder som er grunnleggende for å ha en god velferdsstat – omsorg, helse, skole og barnehager. I tillegg øker vi innsatsen på samferdsel, miljø, utvikling og forskning. Forskjeller i levekår utjevnes, noe som er viktig for å kunne sikre et godt samfunn for alle. Dette budsjettet viser at Regjeringen fører en politikk som bygger på rettferdighet og fellesskap. Det budsjettet vi diskuterer, må ses i lys av situasjonen i norsk økonomi. Vi har lagt bak oss et vanskelig år. Den internasjonale finanskrisen har stilt politikken på prøve. Både under krisen og tidligere har Norge og norske myndigheter gjort valg som har hjulpet oss til å takle den vanskelige situasjonen: Vi har en god og sammenhengende regulering av finanssektoren. Vi har en stor offentlig sektor som bidrar til å stabilisere norsk økonomi. Vi har penger på bok. Det har gitt oss en handlefrihet som vi i denne situasjonen har valgt å bruke. I tillegg har aktiviteten i oljevirksomheten holdt seg oppe. Dette kommer bedrifter i Fastlands-Norge til gode. Alt dette gjorde at vi stod godt rustet til å møte de utfordringer som finanskrisen skapte. Men krisen er ikke over. Deler av det konkurranseutsatte næringslivet er fortsatt i en krevende situasjon. Enkelte norske bedrifter, arbeidsplasser og sektorer har blitt rammet hardere enn andre. Særlig enkelte eksportrettede virksomheter har merket fallet i etterspørsel og priser på produktene sine det siste året. Når lønnsomheten for disse bedriftene presses ned, blir det vanskeligere å bære de høye lønningene i Norge. Derfor er det viktig å få kostnadsveksten ned. Her må partene i arbeidslivet selv bidra til at vi får en kostnadsvekst i norsk næringsliv som er bærekraftig over tid. Det har vi klart før, og det skal vi klare på nytt. Det inntektspolitiske samarbeidet og den norske lønnsforhandlingsmodellen, der konkurranseutsatt sektor forhandler først, legger til rette for det. Det er dette vi nå må lære å dra nytte av framover. Heldigvis har utsiktene for både norsk og internasjonal økonomi bedret seg den siste tiden, men usikkerheten er fortsatt betydelig. Arbeidsledigheten er langt lavere i Norge enn i andre land, men selv om den økonomiske veksten i Norge ventes å ta seg opp framover, vil ikke det være nok til å forhindre at arbeidsledigheten vil øke noe fra i år til neste år. Ledigheten er nå lavere enn forventet, men samtidig går sysselsettingen ned. Dette viser noen av de utfordringer vi står overfor i tiden som kommer. For å unngå varig utstøting og tap av kompetanse er det viktig at vi tar vare på arbeidskraften i krisetider. Dette har vært en hovedoppgave for Regjeringen det siste året. Vi er nødt til å legge til rette for verdiskaping og høy yrkesdeltakelse. Det er en kvalitet i seg selv for samfunnet, for skal vi lykkes med utfordringene framover, er det viktig at vi lykkes med en fornyet arbeidslinje. Jo færre som kommer over på trygder og stønader, desto lavere blir de offentlige utgiftene. Men ikke minst gir deltakelse i arbeidslivet økt velferd for den enkelte, både med tanke på inntekt og sosial utfoldelse. Budsjettet for 2010 støtter opp under den gryende oppgangen i økonomien. Budsjettet er godt begrunnet og i tråd med handlingsregelen. Den har egentlig vært der helt siden oljen kom og går ut på at oljeinntektene skal brukes for å jevne ut svingninger i økonomien. Bruken av oljeinntekter er brakt opp på et høyt nivå. En aktiv bruk av finanspolitikken i krisetider krever at vi holder igjen i budsjettpolitikken når det går bra. Etter hvert som utsiktene bedres og veksten i økonomien tar seg opp, må bruken av oljeinntektene igjen bringes tilbake til 4 pst.-banen for realavkastningen av Statens pensjonsfond – Utland. Jeg er den første til å innrømme at dette blir vanskelig og krevende, men det er både nødvendig og mulig. Og vi har klart det før. Opposisjonspartiene har lagt fram sine alternative budsjetter. Vi har ulike syn på prioriteringene, og på hvilken samfunnsutvikling vi ønsker. Regjeringen er uenig i opposisjonens forslag om å senke det generelle skattenivået for dem med de høyeste inntektene og formuene. For Regjeringen er det viktigere å bruke de store pengene på å styrke velferden framfor å gi skattelettelser til dem som har mest fra før. Med unntak av Fremskrittspartiet er det bred oppslutning i Stortinget om rammeverket som er etablert for den økonomiske politikken, og om at handlingsregelen skal følges. Det er også støtte til at vi framover må komme tilbake til 4 pst.-banen innen rimelig tid. Det lover godt. Opposisjonspartiene legger i sine budsjettalternativer opp til om lag samme oljepengebruk som Regjeringen gjør i sitt budsjettforslag. Noen framstiller det endog som lavere pengebruk enn i Regjeringens forslag. Så er det vel slik at de ulike partienes forslag til konkret inndekning i en del tilfeller er svært luftige og noen ganger til dels fraværende. Noen har basert seg på midlertidige inntekter fra salg av eiendom. Hvis en nå tar inn over seg at budsjettvirkningen av de foreslåtte skattelettelsene må regnes på helårsbasis, synes det vel som om den samlede oljepengebruken i de alternative budsjettene er noe høyere enn den er i Regjeringens forslag. Budsjettet er godt tilpasset de utfordringene vi står overfor i det kommende året med tanke på de etterdønninger vi vil se av finanskrisen. Samtidig er det viktig å minne om at de utfordringene vi står overfor i de kommende årene, er vanskelige og harde å ta tak i. Det er et politisk ansvar å slå ring rundt og trygge den framtidige finansieringen av den norske velferdsmodellen. Det er en stund til jeg blir pensjonist og faller for aldersgrensen, som for min del, som fylkesmann, er 70 år. Forhåpentligvis vil det den dagen bli holdt takketaler på Hamar, som det seg hør og bør for en avgående fylkesmann. Men egentlig ønsker jeg meg bare én takketale den dagen, og det er at junior, Jens Åge, holder en tale for sin far og sier: Takk for at du og din generasjon la til rette for at min generasjon skal klare generasjonskontrakten. Det er det utviklingen i norsk økonomi vil dreie seg om framover. Derfor må vi føre en ansvarlig økonomisk politikk, slik at vi kan sikre en god velferdsstat for våre barn og våre barnebarn.