Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Lovforslaget som nå er til behandling, om gjennomføring av datalagringsdirektivet, handler om å bekjempe alvorlig kriminalitet, men det handler også om å styrke personvernet på et område som etter manges oppfatning i dag har for dårlig beskyttelse, og at man nå strammer inn og får klare rammer for hva slags type data man skal lagre, og ikke minst hvilke vilkår som skal gjelde for å få dette ut til politiet når politiet har behov for det for å bekjempe og avdekke alvorlig kriminalitet. Jeg skal være den første til å medgi – noe man kanskje ikke får inntrykk av når man har hørt debatten så langt – at dette er to hensyn som er vanskelig å avveie. Det er ikke bare en sjablong som kan legges på, og så har den ene vunnet og den andre tapt. Jeg mistenker ingen partier i denne sal for ikke å ha edle motiver for å gjøre det beste, både for å bekjempe kriminalitet og ikke minst for å ta vare på personvernet. I så måte må jeg si at for noen av oss er personvernet en sum av mange forhold; vi snakker om barn, vi snakker om ofre for kriminalitet – det kan være kvinner, det kan være voksne av begge kjønn – som i veldig stor grad ville løfte fram sitt eget personvern opp mot det å kunne få en avklaring, avdekking og forebygging opp mot den krenkelse som man sjøl er blitt utsatt for. Det skal man ha med seg. Slik jeg og stortingsflertallet ser det, er lovforslaget slik det nå foreligger, etter avtale mellom Arbeiderpartiet og Høyre, et viktig og riktig tiltak for at politiet skal få de nødvendige verktøy for å holde tritt med kriminalitetsutviklingen som følger av den nye teknologien, og i så måte ivareta personvernet for ganske mange svake, utsatte grupper, som Stortinget gjennom flere behandlinger har sagt at skal ha økt fokus og økt vern. Det er teoretisk og urealistisk å tro at kriminalitet i dagens samfunn kan bekjempes på tilfredsstillende vis uten dette verktøyet. Jeg må si jeg er veldig uenig i representanten Trine Skei Grandes beskrivelse av at politiet nærmest ikke har noen nytte av dette verktøyet. I gjentatte, store saker har man nettopp fått tatt de store fiskene ved hjelp av å innhente trafikkdata. Det står godt opplistet i proposisjonen, det er mediefokuserte saker, det er kjent metodikk, og det er ingen kriminalpolitisk debatt om disse trafikkdataene virkelig har spilt den rollen som politiet hevder at de har gjort. Jeg vil illustrere behovet til politiet med et sitat fra Politidirektoratets høringsuttalelse i saken: «Med hus kom innbruddstyver, med pengesedler kom pengefalsk, med toget kom togrøverier, med bilen kom promillekjøring og med velferdsstaten kom trygdebedragerier.» Kriminaliteten følger samfunnsutviklingen, og politiet må følge samfunnsutviklingen, også når det gjelder metodikk. Samfunnet er gjennomdigitalisert, og politiet må også få adgang til digitale medier i arbeidet for å bekjempe kriminalitet. Dette er den sterke drivkraften for å få vedtatt disse reglene slik de nå foreslås, og – jeg holdt på å si – også så raskt som mulig. Lovproposisjonen dokumenterer grundig viktigheten av trafikkdata i kriminalitetsbekjempelsen. Trafikkdata har stått sentralt i arbeidet med å oppklare så alvorlige saker som drap, legemsbeskadigelse med døden til følge, grove narkotikasaker, grove ran, voldtekt og seksuelle overgrep mot barn under 10 og 14 år. Eksempelvis har trafikkdata vist seg å være avgjørende bevis i oppklaringen av ranet av «Skrik», Orderud-saken og Nokas-saken. Vårt land har til nå heldigvis vært forskånet for omfattende terrorhandlinger. Historiske trafikkdata er et viktig verktøy i forebygging og bekjemping av terror, og vi må for framtida sikre at de ansvarlige myndigheter har tilgang til slike nødvendige data. I så måte er det paradoksalt at Fremskrittspartiet, som nå stemmer imot disse forslagene, i eget forslag går inn for å senke terskelen for det som er enda mer inngripende overfor borgerne når det gjelder å bekjempe terror, nemlig det at man skal kunne avlytte. I forslag 4 foreslår Fremskrittspartiet at man skal kunne avlytte, altså at man skal senke terskelen, og at man skal intensivere den type virksomhet som jeg definerer som helt åpenbar overvåking. Det at man skal kommunikasjonsavlytte eller romavlytte folk, må jo være langt mer inngripende enn at teleselskaper får en plikt til å lagre når du har ringt, hvor du har ringt, og eventuelt hvem du har ringt til. Gitt dette utgangspunktet har det vært viktig for meg at regler om datalagring er utformet slik at personvernet styrkes mest mulig. Jeg må gi honnør til Høyre for de forslag som kom fra Høyres møter før man gikk inn i Stortinget med denne saken, og de innspill som er kommet, men også for de forhandlingene og det som er avstedkommet av disse. Det har bidratt til at hensynet til personvern og hensynet til kriminalitetsbekjempelse faktisk har fått dobbel vinning. Proposisjonen viser at det er mulig å finne gode og balanserte løsninger, og avtalen mellom Høyre og Arbeiderpartiet representerer en slik styrking av personvernet. Lagringsplikten gjelder trafikkdata, lokaliseringsdata, abonnements- og brukerdata som framkommer ved bruk av telefon, Internett-aksess, e-post og bredbåndstelefoni. Innholdet lagres ikke. I sin natur er derfor lagring og utlevering av data et langt mer beskjedent inngrep i personvernet enn f.eks. tvangsmidler som avlytting eller skjult kameraovervåking. Der opplever vi at Fremskrittspartiet velger å gå lenger enn det flertallet gjør i dag. Lagringstiden foreslås satt til seks måneder. Med unntak av IP-adresser, som i dag lagres i inntil tre uker, lagres mye av dataene som omfattes av lagringsplikten, allerede i dag i tre eller fem måneder. Debatten framstiller det jo noen ganger som om dette er et regimeskifte, eller et slags paradigmeskifte, opp mot personvernet. Men de facto står vi overfor en lagring mellom tre og fem måneder, som skjer i dag, og det er helt riktig, som de fleste har vært inne på, at det kommer en plikt knyttet til dette. De fleste data som etterspørres i dag fra politiets side, er lagret i kortere tid enn seks måneder. Erfaring viser imidlertid at data som er mellom seks og tolv måneder, etterspørres i forbindelse med etterforskning av de alvorligste kriminelle handlingene, bl.a. drapssakene. Jeg er noe bekymret med tanke på de handlinger som ikke kan oppklares i framtida som følge av at data ikke skal lagres lenger enn seks måneder. Det er derfor viktig at lagringstidens lengde er et av de forholdene som skal evalueres etter fire år. I forlengelsen av at lagringens formål er kriminalitetsbekjempelse, skal utlevering skje til politi og påtalemyndighet for å bekjempe alvorlig kriminalitet. Utlevering skal skje etter rettens kjennelse. Dette er de store løftene i personvernet som skjer ved Stortingets behandling i dag – det at man nå setter tydelig skranke for hva slags type lovbrudd som gir politiet mulighet til å innhente disse dataene, og ikke minst at det underlegges domstolskontroll. For utlevering av trafikkdata er hovedregelen at det skal være skjellig grunn til mistanke om en straffbar handling som skal kunne straffes med fengsel i fire år eller mer. For basestasjonssøk er kravet fem år – det er mer inngripende. Kommunikasjon kriminelle imellom er framfor alt aktuelt innenfor den organiserte kriminaliteten. Derfor er strafferammekravet senket til tre år dersom handlingen anses å være utøvd som ledd i organisert kriminalitet. Endelig er det enkelte straffebud tatt med i en uttømmende opplisting av straffebud med lavere strafferammer, men der data anses som særlig sentralt i etterforskningen. I tillegg til at det må være skjellig grunn til mistanke om en straffbar handling som omfattes av de nevnte vilkårene, må data antas å ha vesentlig betydning for etterforskningen. Mange har ytret bekymring knyttet til mulighetene for formålsutglidning. Dette har jeg forståelse for. Det er noe som uansett hva Stortinget skulle komme til i dag, skal bekymre oss alle. Spørsmålet ligger imidlertid nå fullt og helt i Stortingets egne hender, i den forstand at det må lovendringer til for at data skal kunne utleveres i andre tilfeller. Det er et viktig prinsipp med det lovforslaget som nå vedtas. Man går fra en situasjon hvor det i veldig stor grad ikke har vært hjemlet hva slags straffbare handlinger som gir grunnlag for uthenting av data, til nå å etablere det prinsippet. Det er et godt vern mot formålsutglidning. Lovforslaget la stor vekt på sikkerhet knyttet til data. Dette er ytterligere styrket og tydeliggjort i avtalen mellom Arbeiderpartiet og Høyre. Og det innføres en rekke krav for å styrke sikkerheten ved lagring av data, bl.a. konsesjonsplikten, og også det som framgår av forliket hva angår kryptering. Totalt står vi faktisk i en situasjon hvor man med dette lovforslaget gir politiet fortsatt mulighet til å bruke en særdeles viktig metodikk, samtidig som flertallet bidrar til at de personvernmessige svakheter som tidligere har heftet ved dette, blir innskjerpet og ryddet opp i. Sånn sett syns jeg at dette er en dag som kan bidra til å styrke personvernet, særlig for de mest utsatte, med henblikk på at man gir det tradisjonelle personvernet en styrke, men ikke minst at man legger til rette for at politiet der man står overfor alvorlige overgrep overfor enkeltmennesker og sammenslutninger, faktisk har mulighet til å etterforske og finne ut hvem som står bak, og føre en ordinær straffeprosess.