Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2007-10-08:
La meg starte med et sitat hentet fra rapporten «Fra skole og studier til jobb eller uføretrygd?» Der forteller en av informantene følgende historie: «Jeg søkte stilling som funksjonskonsulent, som er knyttet til Aetats arbeidslivssentre og skal bistå funksjonshemmede med arbeidssøking. Men jeg fikk ikke jobben med den begrunnelse at det foreløpig ikke var tilgang for synshemmede til Aetats datasystem.» Det er Rehab-Nors forskningsrapport som er utført på oppdrag fra Norges Blindeforbund, jeg siterte fra. Nå er Aetat blitt NAV, og datasystemet er forhåpentligvis skiftet ut. Historien er likevel så altfor lik andre historier vi hører. Personer med nedsatt funksjonsevne møtes ikke som oss andre av et arbeidsliv som etterspør deres kompetanse. Tvert om møtes de altfor ofte av hindringer som kunne og skulle vært ryddet av veien. Bare 46 pst. av funksjonshemmede er i arbeid, mot 75 pst. for befolkningen samlet. La meg ta med ett sitat til fra rapporten, for å illustrere hvordan vi ødsler med kompetanse i vårt samfunn. Vedkommende informant sier: «Saksbehandleren på arbeidskontoret mens jeg studerte var veldig ok, men den neste manglet kompetanse og ville ha meg over på uføretrygd fortest mulig. Det virket som det var om å gjøre å bli fortest mulig ferdig med en sak så han fikk høy skår på antall ferdigbehandlede saker.» Soria Moria-erklæringen har et ambisiøst mål om et arbeidsliv med plass til alle. Personer med nedsatt funksjonsevne skal ha de samme muligheter som andre til å delta i yrkeslivet og til å forsørge seg selv. Jeg vet at Arbeids- og inkluderingsdepartementet arbeider intenst med tiltak for å muliggjøre dette: Det er varslet framlegging av en antidiskrimineringslov. Gjennom NAV-reformen skal hjelpeapparatet samordnes og styrkes. Vi har allerede innført en ordning i fem prøvefylker med trygd som varig lønnstilskudd. Det går videre. Trepartsavtalen mellom arbeidslivets organisasjoner og staten – IA-avtalen – har inkludering av personer med nedsatt funksjonsevne i arbeidslivet som et av sine hovedmål. Det arbeides, men resultatene er langt fra imponerende. Altfor mange funksjonshemmede opplever i sitt møte med NAV-kontorene å bli motivert til uføretrygding heller enn kvalifisering for arbeidslivet, og IA-avtalens mål om integrering av funksjonshemmede har kommet fullstendig i skyggen av målene om å redusere sykefravær. I et samfunn med stor mangel på arbeidskraft er det vanskelig å forstå at vi i så liten grad benytter mulighetene til å ta i bruk ressursene fra de mange godt utdannede og godt motiverte funksjonshemmede som ønsker å forsørge seg selv gjennom egen arbeidsinnsats – ja, som har det som sitt hovedmål ved ikke minst å gå inn i kvalifisering og langtidsutdannelse. I et notat til Arbeids- og inkluderingsdepartementet fra 2006 har Statens råd for funksjonshemmede spilt inn en rekke forslag for å nå IA-avtalens intensjoner. Tilgjengelige virkemidler og målbare delmål vil være helt nødvendige for å få resultater, sier de som begrunnelse for sin serie av forslag rettet mot det offentlige hjelpeapparatet, mot det offentlige som arbeidsgiver, mot næringslivet og mot arbeidstakerorganisasjonene. Jeg registrerer med tilfredshet at Fornyings- og administrasjonsdepartementet nå har etablert et traineeprogram for rekrutting av funksjonshemmede til statlige virksomheter. Regjeringen mener at integrering av mennesker med nedsatt funksjonsevne går for sent, og setter nå krav til egen innsats. Fem prosent av alle statlige nyansatte i de neste to årene skal være fra målgruppen, heter det. Dette utgjør så langt jeg forstår, 600–700 personer årlig. Det er bra! Det offentlige har generelt sett ikke vært noe utmerket forbilde for et mer inkluderende arbeidsliv. Derfor er det bra at det nå gjøres noe på dette området. Og det er slik at skal vi forvente at våre reaksjoner mot et næringsliv for øvrig som ikke gjør noe, skal virke, må vi selv være forbilder. Kunnskapsbedriftenes arbeidsgiverorganisasjon, Abelia, har i samarbeid med Telenor gjennom noen år hatt et traineeprogram som arbeids- og sosialkomiteen har hatt anledning til å besøke. Det gjorde inntrykk å møte godt utdannede mennesker som etter årelangt strev med å få brukt sin kompetanse i arbeidslivet uten å lykkes, fikk arbeid etter å ha gjennomført dette traineeprogrammet. Vinn-vinn-prinsippet ligger til grunn for vårt arbeid, sier Abelia. Virksomhetene vinner fordi de kan rekruttere lojale, kompetente medarbeidere. De funksjonshemmede vinner fordi arbeidslivet er en viktig arena for faglig utvikling, sosial tilhørighet og økonomisk vekst. Samfunnet vinner når personer går fra trygd til arbeid, fra mottaker til bidragsyter, fra bruker til borger. Gode eksempler til tross vet vi at personer med nedsatt funksjonsevne diskrimineres i arbeidslivet. Arbeidslivet peker på at universell utforming og tilrettelegging for funksjonshemmede arbeidssøkere vil bli dyrt. Ja, tilrettelegging vil medføre kostnader, men det er ikke et holdbart argument for et svakt diskrimineringsvern. Tilrettelegging handler vel så mye om bevisste valg som om store økonomiske investeringer. Det handler om verdivalg hvor respekt og samfunnsnytte går hånd i hånd. Ansettelsespraksis både i stat, i kommune og i privat næringsliv viser at arbeidslivet må ta seg selv i nakken og sette intensjonene i avtalen om et inkluderende arbeidsliv ut i livet. «Talenter med behov for innpass,» sier Abelia. De anbefaler at arbeidslivet i sine stillingsannonser oppfordrer funksjonshemmede til å søke, og at kvalifiserte funksjonshemmende kalles inn til intervju. Ja, det bør være det minste. Så peker de på et annet virkemiddel – som vi også har drøftet her i Stortinget – et Green Card for funksjonshemmede arbeidssøkere fra NAV hvor alle virkemidler, økonomiske og tekniske, er avklart når de møter til jobbintervju, og automatisk utløses ved bekreftelse om ansettelse. Da vi behandlet dette – for øvrig et Dokument nr. 8-forslag fra Høyre – viste statsråden til at det allerede foreligger hjemler for å gi slike garantier. Problemet er at dette ikke er godt nok kjent, heller ikke hos dem som skulle praktisere ordningen. Som folkevalgte har vi et ansvar for å bidra til at den enkelte i NAV ser mulighetene hos arbeidssøkerne og ikke for raskt anbefaler uføretrygd eller andre ordninger. Når virksomheter som sier de er åpne for å ansatte personer med nedsatt funksjonsevne, sier problemet er at de ikke en gang får søkere, da er det noe galt i kommunikasjonen mellom det offentlige hjelpeapparatet og hva som etterspørres i arbeidsmarkedet. Jeg deler oppfatningen til mange funksjonshemmede som sier at regelen burde være at ingen ung funksjonshemmet bør uføretrygdes før en har vært gjennom tilrettelagte utdannings- og kvalifiseringsprogram for arbeid. Mulighetene må prøves. Det kan ta tid, det kan kreve motivasjon og støtte, men hver funksjonshemmet som kommer i arbeid, er bevis godt nok for at tid og innsats gir lønn for strevet. Arbeidslivet og de funksjonshemmede må oppleve en forutsigbarhet og en ubyråkratisk oppfølging fra det offentlige hjelpeapparatet som gir trygghet for at det nytter å satse på arbeidslinjen også om funksjonsevnen er nedsatt. Jeg registrerer at mange, for mange, ikke føler at det er et slikt apparat de møter i dag, selv om intensjonene i apparatet selv kan være de beste. I praksis opplever ikke de funksjonshemmede at det virker. Derfor har jeg tillatt meg å utfordre arbeids- og inkluderingsministeren på hvordan han vil bidra til at forutsetningene i IA-avtalen og målsettingene i NAV om yrkesrettet bistand blir sterkere vektlagt i arbeidet rettet mot funksjonshemmede.