Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2011-10-27:
La meg starte med kanskje det aller viktigste når det gjelder Forsvaret og Forsvarets rolle, nemlig å gi honnør til alle som bidrar daglig i en jobb for å ivareta nasjonale interesser, det være seg hjemme eller ute. Jeg tror at vi kanskje strengt tatt aldri vil være i stand til å rose dem nok, fordi de gjør det upåaktet, men de gjør det allikevel av ren og skjær nødvendighet. Formålet mitt med å reise denne interpellasjonen er nettopp det faktum som jeg har prøvd å påpeke innledningsvis, nemlig at Forsvaret står overfor store, store investeringer. Jeg oppfatter også at de selvfølgelig helt klart er nødvendige – hvis ikke hadde vi ikke gjort dem. Men de vil ha konsekvenser for forsvar, for drift og ikke minst for den samlede investeringspotten som regjeringen har tenkt å bruke. Da tenker jeg at det viktigste Stortinget kan gjøre, er å være seg sin egen rolle bevisst og ha en nær og tett dialog og forståelse med regjering og forsvarsdepartement. Det er liksom bakteppet for det hele. Prosessen rundt jagerflyanskaffelse så langt har ikke vært helt enkel. I dag har Aftenposten et oppslag som viser at man muligens har et kommunikasjonsproblem. Det er ikke sikkert det er så alvorlig som Aftenposten beskriver det, men allikevel hevdes det. Da tror jeg at det er viktig at man får avklart disse tingene og får fokus på det som er det viktige, nemlig at vi skal ha nye jagerfly, og at de kommer til å koste oss forholdsvis dyrt i et 30-årsperspektiv. I tillegg har jeg innledningsvis – som presidenten leste opp – også påpekt utfordringen med redningshelikoptrene. Jeg skal ta det med en gang, for jeg ønsker ikke at det skal bli temaet: Jeg er selvfølgelig klar over at de skal finansieres av Justisdepartementet, men Forsvaret har utvilsomt en rolle uansett gjennom operatøransvaret. Nå foreligger det en proposisjon som har en forholdsvis stor investeringsramme, også der. Så alt som har på en måte med forsvarsmateriell og de tingene å gjøre, koster ganske mye. Bakteppet for de behovene som vi diskuterer, er flere ting. Det ene er de nasjonale behovene, det andre er internasjonalt samarbeid. Vi har forpliktelser gjennom samarbeid – gjennom forholdet vårt til FN, gjennom forholdet vårt til NATO og gjennom forholdet vårt til EU. Det betyr at vi forholder oss til dem. Det betyr vel også at når vi foretar utstyrsinvesteringer – planlagte og helt akutte fordi det er behov for det – gjør vi det i visshet om at det er det beste utstyret, og at vi kan bruke det også når det gjelder samarbeid med andre partnere som vi har. Å kjøpe ting som ikke passer hos de andre, vil i utgangspunktet være dumt. De av oss som husker tilbake til da svenskene dro til Libya, vil huske at de hadde et «fuel»-problem i starten på sine fly, for det passet ikke med det de andre hadde. Jeg håper ikke vi skal ende opp i en sånn situasjon, for jeg mener det ikke vil være formålstjenlig. Poenget er å ha klare politiske rammer for det vi skal gjøre – avtaleverk i forhold til hvem, hva, hvor og hvordan. I tillegg er det sånn at USA spiller en stor rolle. Når USA sier at de kommer til å endre fokuset sitt, vil det påføre større utfordringer for oss. Må vi i utgangspunktet greie mer selv framover? Hvordan gjør vi det? Vi er en liten nasjon, uansett hvordan vi snur og vender på det, men vi har en beliggenhet som er interessant, og vi har en ressurstilgang som gjør oss attraktive for mer enn én part. Da er det fristende også å påpeke det faktum at EU har jo sin egen sikkerhetspolitikk, og allikevel ser vi altså at to av de store EU-nasjonene, Frankrike og England – eller UK – har laget en internavtale seg imellom. De er store EU-land, de er store NATO-land, og allikevel gjør de det. Da er jo et av de store spørsmålene: Vil framtiden også for oss bli mer bi- og multilateral når det gjelder forsvars- og sikkerhetspolitikk? I disse dager har arbeidet med budsjettet for Forsvaret for neste år startet, og noen vil sannsynligvis si at vi har et budsjett i balanse – verden ser lys ut. Likevel, på den åpne høringen som var, påpekte BFO at det er noen skjær i sjøen. Vi har noen utfordringer på personalsiden, vi har det på investeringssiden – ikke finansielt sett, men fordi leveransene ikke bestandig kommer som bestilt, og det gjør noe med oss. Jeg oppfattet at for Hærens del sliter vi på mannskapssiden, vi sliter også en del på materiellsiden der, og vi har utfordringer med deltakelsen vår i Afghanistan. Jeg har oppfattet at levetiden på materiell i Afghanistan er vesentlig lavere enn det den er her hjemme. Det betyr at omskiftningshastigheten må økes, og det er en kostnadsfaktor i seg selv. Jeg har også oppfattet at Hæren ønsker seg 350 nye panserkjøretøy – to sett, ett for å ha til trening hjemme og ett ute, og dette kommer garantert ikke til å være rimelig. Komiteen besøkte – jeg tror det var i mai – Generalinspektøren for Sjøforsvaret i Bergen. Over bordet påpekte vedkommende et investeringsbehov på et sted mellom 25 og 30 mrd. kr – store tall. Jeg er helt sikker på at Stortinget skal håndtere det når den tid kommer, men samlet sett er altså Forsvaret en ganske dyr institusjon å drifte, fordi det er spesialisert utstyr som er nødvendig å ha. Vi har fregattene våre – fem stykker – vi har et begrenset antall mannskap, men det er allikevel bestemt at vi skal ha større fokus på nordområdene, og her er det vanskelig å få en match etter mitt skjønn. NH90-helikoptrene skulle vært levert i 2005, forhåpentligvis får vi kanskje ett i år og resten etter hvert. Men det gjør noe med totaliteten vår, som er viktig. Da skal jeg nærme meg kjernen i dette. Vi er i ferd med å gå til anskaffelse av en stor flåte av nye jagerfly. Stortinget har samtykket i regjeringens forslag om å kjøpe fire, som primært skal brukes til opptrening i USA av pilotene våre. Det er ikke noen tvil om at behovet er til stede. Utfordringen vil allikevel være: En så stor investering, hvordan kommer den til å slå ut samlet sett? Kan vi forutsette, og kan Forsvaret forutsette, at alt kommer som tilleggsbevilgninger gjennom behandling i denne salen, eller i hvor stor grad må man foreta en, skal vi kalle det, egenandelsbetaling innenfor Forsvaret som institusjon? Min oppfatning er iallfall at det er en bekymring i alle våpengrener, inklusiv i Luftforsvaret, for den store investeringen til jagerfly, hvordan vil den komme til å ramme oss? Da tenker jeg at noe av det viktigste vi kan gjøre i vår tilnærming, er å være tydelig på: Hva forventer vi, hva er målsettingen med jagerflyene? Selvfølgelig er det å ha en operativ evne, det er av hensyn til vår suverenitet, men det er også som en del av NATOs flankeoppdrag med QRT. Jeg tenker at når regjering og storting bestemmer at vi faktisk skal gå til anskaffelse av nye jagerfly, bør vi også være like etterrettelige på finansieringen av dette. Hvis vi bestemmer her at man skal ha det, mener iallfall jeg at da bør storting og regjering opptre så ryddig at de sier: Vi skal også ta regningen. Vi skal ikke dytte ansvaret for dette over på andre våpengrener. Det synes jeg vil være helt urimelig. Så derfor tenker jeg at noe av det viktigste vi gjør, er å ha en god og åpen og ryddig prosess mellom regjering og storting, der man er tydelig på bestillingene. Man må være like tydelig på finansieringen, man må ha klare målsettinger for kjøpet forsvarsmessig, sikkerhetsmessig, men også i forhold til det som norsk industri ønsker å være med på i en såpass stor investering. Det må også være sånn at overordnet sett, samlet sett, må dette gjøre det mulig for oss å ivareta alle våre nasjonale sikkerhetsmessige behov på en god og forsvarlig måte. Da tror jeg jeg rett og slett skal oppsummere det som har vært tilnærmingen min til statsråden, ved å stille tre konkrete spørsmål til henne. Det første vil være om det finnes en øvre grense sett fra forsvarsministerens side for hvor mye vi faktisk har råd til å bruke når vi nå skal gå til anskaffelse av nye jagerfly. Finnes det et tak på dette, eller er det sånn at vi må kjøpe det, koste hva det koste vil? Det andre går selvfølgelig på det som har med finansieringen å gjøre, om statsråden kan si noe om hvor mye hun forventer er naturlig kommer gjennom direkte bevilgninger herigjennom, og hvor stor andel av investeringene som hun mener Forsvaret må ta selv. Sist, men ikke minst, er norsk industri veldig opptatt av det som skjer rundt jagerflykjøpet, og da er mitt spørsmål til statsråden følgende: Hva vil statsråden være fornøyd med når det gjelder oppnåelsen for norsk industri, sett opp mot det store investeringsbehovet som ligger til grunn for kjøp av nye jagerfly?