Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2008-11-20:
Ifølge St.meld. nr. 29 for 2007–2008 om eksport av forsvarsmateriell var verdien av norsk våpeneksport på til sammen 3,6 milliarder kr i 2007. Dette gjør Norge til en betydelig eksportør av våpen, faktisk blant de største i verden pr. innbygger. Det påligger oss derfor et spesielt ansvar å forsikre oss om at våpen eller våpenkomponenter produsert i Norge ikke brukes til å begå brudd på menneskerettighetene. Venstre ønsker et effektivt kontrollregime for våpeneksport. Samtidig vil vi at det skal være mulig for norske bedrifter å eksportere våpen, våpenkomponenter og våpenteknologi på en legitim måte. Dette er av stor betydning også for sivil industri i Norge. Med andre ord: Venstres linje er en krevende balansegang mellom på den ene side å gjøre det mulig å produsere og eksportere våpen fra Norge, og på den annen å håndheve en streng kontroll av denne eksporten. Venstre mener at åpenhet er en viktig nøkkel til et bedre kontrollregime. I St.meld. nr. 29 viser Regjeringen vilje til økt åpenhet innenfor de grenser som norske lover og regler setter. Dette er et skritt i riktig retning. Det er gledelig at FN arbeider med en Arms Trade Treaty. Den skal øke kontrollen med omsetningen av alle former for konvensjonelle våpen, herunder også håndvåpen. Arms Trade Treaty er tenkt å bli en folkerettslig bindende konvensjon mot internasjonal våpenhandel. Den skal først og fremst fange opp land som ikke har en så avansert kontroll med våpeneksport som f.eks. Norge har. Gitt motstanden blant ledende våpeneksporterende land, som USA, Kina og Russland, kan det ta langt tid før en Arms Trade Treaty blir vedtatt og ratifisert. I mellomtiden forutsetter jeg at Regjeringen, sammen med andre likesinnede land, gjør hva den kan for å påvirke disse landene i riktig retning. En stor del av vår våpeneksport består av deler og komponenter som inngår i andre lands våpensystemer. Dette gjør at disse landene får kontroll over sluttbruken av det ferdige produktet. Det er med andre ord deres og ikke våre våpeneksportregler som legges til grunn. Det stilles derfor krav til dokumentasjon før utførselstillatelse innvilges. Slik dokumentasjon kan være en sluttbrukererklæring. Norske myndigheter krever sluttbrukererklæring, men ikke fra allierte NATO-land. Dette bygger på en mangeårig praksis basert på tillit mellom partene innen alliansen. Derimot krever en del NATO-land sluttbrukererklæring fra sine allierte, bl.a. USA, Tyskland og Italia. Kravene til sluttbrukererklæring kan variere fra land til land innen alliansen. I praksis viser det seg at forskjellen mellom dem som krever sluttbrukererklæring, og dem som krever annen form for dokumentasjon, ikke nødvendigvis behøver å være så stor. Jeg mener derfor at det hadde vært ønskelig med en større grad av samordning, slik at reglene innad i alliansen ble mest mulig like på dette punkt. Det kan her vises til innspill fra forsvarsindustrien. Den er ikke avvisende til en obligatorisk sluttbrukererklæring så lenge den gjelder alle aktørene i markedet og ikke er konkurransevridende. I 1997 gikk et enstemmig storting inn for at Utenriksdepartementet skal ta hensyn til politiske spørsmål ved tildeling av eksportlisenser. Dette omfatter demokratiske rettigheter og respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Jeg har sett gjennom listen over land som Norge har eksportert våpen til, og flere av dem utmerker seg ikke med verken demokratiske rettigheter eller respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Jeg vil derfor understreke at det i vurderingen av søknader om eksportlisens må stilles reelle krav til situasjonen på menneskerettighetsområdet i mottakerlandene. Av St.meld. nr. 27 for 2007–2008 framgår det at det har vært få lyspunkter i arbeidet for rustningskontroll og nedrustning siden årtusenskiftet. Vi har i stedet sett en betydelig opprustning i en rekke land, og da spesielt i USA, Kina og Russland. Dette er en utvikling vi ikke ønsker. Jeg håper derfor at stormaktene tar inn over seg sin felles interesse av at våpen generelt, og masseødeleggelsesvåpen spesielt, ikke havner i gale hender. Dette kan gi en politisk vilje til å starte ny nedrustning – ja, gjerne en atomvåpenkonvensjon. Jeg mener at veien til en forsert nedrustning går via dialog og ikke trusler og isolasjon. Ja, vi kan faktisk her lære en del av tilfellet Nord-Korea. Etter at isolasjonslinjen til president Bush ble oppgitt og forhandlinger innledet, er utsiktene til reell nedrustning betydelig forbedret. Jeg ser nå fram til at påtroppende president i USA, Barack Obama, følger en slik linje overfor Iran. Det er mulig å få økt sikkerhet for alle på et betydelig lavere rustningsnivå enn i dag. Her er jeg enig med Regjeringen. Dette krever at reduksjonene skjer på en balansert og verifiserbar måte. Det pågår i dag et omfattende arbeid for rustningskontroll og nedrustning i regi av både FN og andre internasjonale organisasjoner. I tillegg kommer arbeidet som gjøres i en rekke andre flernasjonale sammenhenger – og bilateralt. Norge er en aktiv deltaker i dette arbeidet, og jeg støtter Regjeringen i dens ambisjon om å styrke den norske pådriverrollen. Dette gjelder ikke minst med hensyn til atomvåpen, hvor den sentrale oppgaven er å sikre og videreutvikle ikke-spredningsregimet. Videre gjelder det i forhold til andre masseødeleggelsesvåpen samt våpen som forårsaker store humanitære lidelser. Herunder kan nevnes håndvåpen og klasebomber, hvor Norge har bidratt til et internasjonalt forbud. Som flere har nevnt før meg, var det interessant å høre utspillet fra den franske president, Sarkozy, i forrige uke. Han anmodet USA om å skrinlegge sine planer om et rakettskjold i Europa fram til en sikkerhetskonferanse i regi av OSSE til neste år. Videre anmodet han Russland om å vente med å utplassere kortdistanseraketter i Kaliningrad. Dette viser at det sikkerhetspolitiske landskapet i Europa faktisk er i endring. Jeg håper at partene finner fram til en løsning på et lavest mulig styrkenivå. Jeg er sikker på at de aller fleste europeere ønsker stabilitet og fred, og at framtidig samkvem i vår verdensdel skal preges av økonomisk samarbeid og ikke av raketter. Omfattende nedrustning vil nemlig frigjøre store ressurser til menneskelig og sosial utvikling, slik at tusenårsmålene faktisk kan nås.