Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-01-19:
I Sarpsborg ligger Borregaard, en verdensledende bedrift innen kjemikalier utvunnet fra trestokken, med 750 ansatte. 95 pst. av alt de produserer, selges til kunder utenfor Norge. Norsk Hydro selger praktisk talt all aluminium de produserer, til kunder i andre land. Protan, med fabrikker i Nesbyen og Sandefjord, produserer skreddersydde ventilasjonssystemer. Tre fjerdedeler av produksjonen eksporteres. Nordox her i Oslo produserer kobberoksid til skipsmalingsindustrien, med 70 ansatte. 90 pst. selges i utlandet. Gjødselprodusenten Yara har produksjon i Porsgrunn og Glomfjord og eksporterer 90 pst. til kunder i ti land. Norsk sjømatnæring produserer 37 millioner fiskemåltider hver dag. De må også finne de aller fleste av sine kunder utenfor Norge. Det seiler omtrent 1 750 norske skip lastet med gods mellom havner verden over – tjenesteeksport. Telenor har nær 200 millioner kunder i en rekke land, bl.a. i Asia – tjenesteeksport. Slik kunne jeg ha fortsatt. Norsk eksport utgjør om lag 40 pst. av vårt bruttonasjonalprodukt. Flere hundre tusen norske arbeidsplasser er avhengig av å få solgt sine varer og tjenester utenfor Norges grenser. Få land, om noen, er så avhengig av handel som Norge. Norsk eksport er en bærebjelke for vårt høye inntektsnivå, og dermed for vårt velferdsnivå. Og når handel er så avgjørende, er det også viktig at handelen kan baseres på internasjonale spilleregler, et felles avtaleverk og tvisteløsningsmekanismer. Verdens handelsorganisasjon er det helt sentrale, felles rammeverket. Men også bilaterale frihandelsavtaler er viktig for markedsadgang og felles spilleregler. Det har vært en hovedlinje i norsk handelspolitikk at vi har prioritert WTO. En enstemmig komité stiller seg bak at det fortsatt skal være vår hovedlinje. Men regjeringen må merke seg at den ikke får støtte fra noen partier for å kunne legge til side de mulighetene WTO-regelverket gir for å kunne treffe legitime beskyttelsestiltak, om nødvendig. Dette uttrykkes på noe ulikt vis i partienes merknader, men også regjeringspartiene og Venstre mener at «Norge ikke bør fraskrive seg rettigheter som er forankret i dette regelverket», slik regjeringen la opp til i meldingen. Europa er vårt aller viktigste eksportmarked. Om lag tre fjerdedeler av all norsk eksport går til det indre marked. Derfor er EØS-avtalen vår aller viktigste handelsavtale. Den gir trygghet og forutsigbarhet. Brytes regelverket, er det en tvisteløsningsmekanisme i ESA og i EFTA-domstolen. EØS-avtalen sikrer oss fullverdig markedsadgang for alt norsk næringsliv, med unntak av landbruks- og fiskerinæringene, hvor vi til gjengjeld har muligheter for å føre en nasjonal politikk. Derfor er det et mysterium at partier som mener det siste er noe av det aller viktigste å ta vare på, samtidig ønsker å bli kvitt EØS-avtalen. De burde være EØS-avtalens fremste voktere fordi den dekker næringslivets behov for markedsadgang, samtidig som den beskytter vår mulighet til å føre den landbruks- og fiskeripolitikken vi selv måtte finne fornuftig. En av utfordringene ved denne løsningen på vår deltakelse i det indre marked er fisken. For fisk er markedsadgangen regulert gjennom en rekke avtaler. Norsk sjømatnæring mener at dette ikke er godt nok. De ber om nye initiativ som kan sikre en bedre, tollfri markedsadgang, noe som vil bli enda viktigere om EU og USA lykkes med TTIP-forhandlingene. TTIP vil gi fiskerinæringen sterkere konkurranse i europeiske fiskedisker. Derfor sier et stort flertall i innstillingen at det å sikre fiskerinæringen bedre markedsadgang til Europa må være en prioritert oppgave for regjeringen. At det lyktes å få noen forbedringer i avtalene i fjor, er bra, men det er ikke nok, så min utfordring til regjeringen er: Vil den sette i gang et arbeid for å tenke nytt, gjerne tenke utenfor boksen, som det heter, i samråd med fiskerinæringen? Det aller tryggeste ville jo være om vi fikk en avtale på fisk som gir samme markedsadgang og beskyttelse som EØS-avtalen gir for varer og tjenester. Hadde vi hatt det fra starten av, ville det ikke vært mulig for EU å reise anklagene mot norsk sjømateksport om prisdumping for noen år tilbake. Som komiteen peker på, møter sjømatnæringen også sanksjoner og proteksjonistiske tiltak forkledd som veterinære utfordringer. Vi må forhindre at vår nest største eksportnæring blir en kasteball for proteksjonisme i ulike forkledninger i årene framover. Da er en robust handelsavtale med de viktigste markedene den viktigste beskyttelsen. Norge har 25 frihandelsavtaler med 36 land gjennom EFTA, og er i gang med forhandlinger om nye, bl.a. med Indonesia, India, Malaysia og Vietnam. Men en stor utfordring for Norge, som også saksordføreren pekte på, er det faktum at vi står uten frihandelsavtaler med seks av de ti største økonomiene i verden, blant disse USA, Kina, Japan, Australia og Brasil og deres partnere i Mercosur. Hva er regjeringens strategi for å komme i forhandlingsposisjon med disse landene? Det er vanskelig å få øye på i denne meldingen. Og uten en tanke om hvordan det skal gjøres, blir betegnelsen «offensiv handelspolitikk» mer et slagord enn en realitet. Investeringsbeskyttelse knyttet til handels- og investeringsavtaler er omdiskutert. Regjeringen har sendt en modell for en slik ordning i våre frihandelsavtaler på høring, men etter at høringsfristen klokelig ble skjøvet på, har vi ikke hørt noe om hvordan arbeidet går. Investeringer blir en viktig del av frihandelsavtaler framover. Da er det også viktig å skape størst mulig trygghet rundt investeringer i land hvor både det politiske og det rettslige systemet kan være ustabilt. Da kan investeringsbeskyttelsesklausuler være nødvendig og nyttig, også som et virkemiddel for å sikre norske bedrifter samme trygghet når de investerer ute, som andre lands bedrifter. Men jeg vil understreke at det fra Arbeiderpartiets side er en forutsetning, slik også et flertall sier i merknadene, at slike avtaler må sikre begge avtalepartene frihet til å regulere standarder knyttet til arbeidsliv, forbrukerbeskyttelse, helse og miljø uten å risikere søksmål fra investorer. Det er illegitime tiltak det skal beskyttes mot, ikke retten til å sette politiske tiltak for å ivareta viktige samfunnshensyn ut i livet. Om en investeringsavtale møter disse kravene, er det først mulig å se når den er utformet i sammenheng med en frihandelsavtale. De som måtte ha bekymring for at vi gjennom slike avtaler skal nekte fattigere land å sette inn tiltak vi selv har gjort, og gjør, for å ivareta folks helse eller miljø, tror jeg glemmer at en investeringsbeskyttelsesklausul gjelder begge veier, og frykten for at vi skal frata oss selv politisk handlingsrom, bør man ikke overdrive. Til slutt handel med tjenester, TISA-forhandlingene. Jeg tror det er viktig å minne om to ting: Norsk tjenesteeksport utgjør om lag 40 pst. av all norsk eksport, hvis vi ser bort fra olje og gass. Det norske tjenestemarkedet er stort sett vidt åpent for utenlandske tjenesteytere, mens andre land i langt større grad beskytter sitt marked. For å ta ett eksempel som rammer det som vel er vår mest omfattende tjenesteeksport, skipsfarten: Amerikanernes Jones Act som sier at all frakt på kjøl mellom amerikanske havner skal gå på amerikansk kjøl – effektiv proteksjonisme. Slikt kan et land gjøre, som er så stort at det er langt mindre avhengig av eksport enn land som Norge. Derfor har Norge offensive interesser når det gjelder handel med tjenester. Det er en utfordring at debatten om TISA er – jeg vil nesten si – myteomspunnet, og jeg etterlyser en mer aktiv deltakelse i den offentlige debatten fra regjeringens side. Den må ikke la mytene få feste seg om at TISA vil bli en enveiskjørt motorvei til privatisering av våre felles velferdstjenester som skole, helse og eldreomsorg. En av mytene som har dukket opp, er at Norge og Island sammen skal ha lagt inn forslag som skal forhindre at nasjonale energiselskaper skal få en for dominerende rolle nasjonalt. Utenriksministeren har i svar til meg på skriftlig spørsmål avkreftet dette. Derfor vil jeg spørre utenriksministeren: Har han overveid å gjøre som EU nå gjør i TTIP-forhandlingene, å offentliggjøre alle sine innspill? Det må vi også kunne gjøre for i det minste å avlive rykter om at Norge foreslår ting som det ikke vil være oppslutning om i denne salen. Fra Arbeiderpartiets side er det en forutsetning at en TISA-avtale ikke svekker det politiske handlingsrommet knyttet til kontroll og styring med offentlige tjenester og velferdstilbud. Avtalen må ikke legge hindringer for å regulere forhold som forbrukerbeskyttelse, helse, sikkerhet, miljø og arbeidstakerrettigheter. Markedene for sykehustjenester, offentlig utdanning og sosiale velferdstjenester må ikke åpnes for utenlandske tilbydere under TISA, og det må ikke pålegges privatisering, deregulering eller konkurranseutsetting av noen offentlig tjeneste på nasjonalt eller lokalt nivå. Avtalen må heller ikke være et hinder for gjeninnføring av offentlig eierskap og styring i sektorer som tidligere har vært privatisert. Avtalen må med andre ord ikke gå lenger enn EØS-avtalen gjør på tjenesteområdet. Og når avtalen er ferdig forhandlet, og den skal hit til Stortinget for ratifisering, må regjeringen synliggjøre og foreta en grundig drøfting av fordeler og utfordringer ved en TISA-avtale dersom det oppnås enighet og avtalen skal ratifiseres og senere settes ut i livet.