Arve Kambe (Høyre), 2010-02-18:
Det er nå jeg skulle ønske at jeg hadde trent mer i treningsstudioet. Jeg måtte springe opp trappene ganske fort for å nå dette siden ingen tok ordet i den forrige saken, og nå er jeg litt andpusten. I dag føler jeg meg som en slags ombudsmann, en slags sendemann for Vestlandet, som har sendt ganske klare beskjeder i forbindelse med høringen om «statlige retningslinjer for differensiert forvaltning av strandsonen langs sjøen». I forbindelse med høringsnotatet som gikk ut, er det kommet inn ganske mange høringsinnspill som har vist et betydelig engasjement og et stort interessefelt, særlig fra kommunene og fylkeskommunene. Når man ser på den regionen jeg representerer, bl.a. Rogaland og, sånn sett, Sunnhordland i Hordaland, er ca. en tredel av alle kommunene som har uttalt seg, nettopp fra denne regionen. For Vestlandets del betyr dette veldig mye. Derfor er jeg veldig glad for at statsråden for andre gang på kort tid kommer og diskuterer emnet, denne gang med et litt annet perspektiv og en annen innfallsvinkel. For oss på Vestlandet er «strandsonen» et litt søkt begrep. Med strandsonen ser vi for oss en sandstrand som går langs hele Vestlandskysten. Det er i praksis en kystlinje. Og det er klart: Kystlinje er noe annet enn en strandsone, i hvert fall på Vestlandet. Med strandsone tenker vi kanskje mest på Oslofjorden. Veldig mange på Vestlandet har opplevelser knyttet til kysten og stranden. Man bor der, man har hytte der – har gjerne hatt det i flere generasjoner. Det er ikke bare hytter som dem langs Oslofjorden, som bare de aller rikeste har råd til, men hvor de er en del av hele livsgrunnlaget og Vestlandets historie – det å leve i pakt med naturen også i nærheten av strandsonen. Det er i lys av det jeg skal lese den harde kritikken mot høringsutkastet som er kommet, og som jeg ber statsråden merke seg. Nå var statsminister Stoltenberg i Stortinget i går og fortalte at man var veldig opptatt av å lytte. Man hadde en høring i forbindelse med statsbudsjettet som dessverre viser at man ikke lytter. Denne gangen har Regjeringen en mulighet til å korrigere inntrykket. På side 2 i høringsnotatet som Miljøverndepartementet har sendt ut, sier Regjeringen: «Miljøverndepartementet ber derfor spesielt om at det i høringen gis synspunkter på denne geografiske avgrensningen.» Denne interpellasjonen er fra min side ikke noe forsøk på omkamp, verken om plan- og bygningsloven eller om det er behov for en forskrift eller en retningslinje. Det er et rop om hjelp fra veldig mange kommuner på Vestlandet som føler at de rett og slett er blitt plassert i en helt feil bås. Departementet skriver videre: «Kunnskapsgrunnlaget i strandsonen er varierende.» Ja, det var nesten som om ordførerne på Vestlandet skulle sagt det selv. Her har retningslinjene virkelig vist at kunnskapen i departementet er høyst varierende, til tider svært mangelfull. Derfor har vi forventninger, for nettopp dette skriver departementet i høringsutkastet at man spesielt ber om innspill til, og det har man fått. For Høyre er det viktig å understreke at vi er veldig for å ta vare på strandområder og fellesområder. Det er viktig å ta vare på allemannsretten – bademulighetene for alle, ikke bare for dem som har hytter, strender for alle, urørt natur for alle, og at veldig mye av den naturen som folk har lyst til å bygge ut, skal bevares. Dette er litt av en innfallsvinkel. Vi tror bl.a. at Høyres mål om dette like godt kan komme opp med målet om å styrke det kommunale selvstyret, at kommuner selv skal kunne lage reguleringsplaner basert på lokal kunnskap og ambisjoner som kan legge skjønnet om lokalkunnskapen betydelig mer til grunn, noe departementet i sitt eget rundskriv skriver at det åpenbart mangler selv. Når det gjelder en mer generell debatt, som vi ikke skal gå inn i i dag, ønsker Høyre at fylkesmannen skal få mindre makt og ikke mer makt, men den saken tapte vi da loven ble laget, og vi må forholde oss til det. Vi skal ha respekt for det lokale selvstyret, og det må også Miljøverndepartementet ha når man skal lage disse retningslinjene. Høyre er også en sterk tilhenger av den private eiendomsretten. Det er en sterk tradisjon i Høyre, det er en sterk tradisjon på Vestlandet. La hytteeieren få lov til å bygge naustet sitt. La folk få bygge en kai til båten sin. Er topografien for dårlig, kan de få lov til å lage båtfeste, få lov til å bygge bolig, hyttefelt. Det har oppstått et problem med den nye loven. Jeg har ofte møtt kommuner som sliter med fylkesmannen. Enten det er i Rogaland eller Hordaland eller hvor det måtte være, er det en unison tilbakemelding fra landets lokalpolitikere, så å si uavhengig av politisk farge, om at fylkesmannen sier nei fordi det ikke foreligger en helhetlig plan. Når den helhetlige planen kommer, legges det inn innsigelser. Det gjør at man blir bastet og bundet på begge hender. Uansett har fylkesmannen muligheten til å si nei. Han bare sier det på litt ulike måter på litt ulike tidspunkt. Det er noe som statsråden skal ta inn over seg, for sånn opplever mange kommuner det hver dag. Regjeringen har blitt beskyldt – med rette, etter min mening – for å sammenligne hele Vestlandet med indre deler av Oslofjorden. Det er det som er hele poenget med min interpellasjon: å be statsråden og embetsverket i departementet om å se gjennom hvordan man har fordelt kommunene. I stedet for å avfeie denne utfordringen ved å si at ja, det vet alle, bør Regjeringen lytte, fordi deler av den kritikken kommer fra Regjeringens egne ordførere. Den kommer fra Regjeringens egne stortingsrepresentanter. Det kompliserte regelverket i dag har bl.a. felt en partileder og statsråd, og den etterfølgende partilederen og statsråden har vel også gitt miljøvernministeren et par hint i media. Man må se forskjell på lille Tysnes i Sunnhordland, Tysvær i Rogaland, Florø i Sogn og Fjordane, Sula utenfor Ålesund i Møre og Romsdal og Indre Oslofjord. Veldig mange reagerer ganske sterkt på å få disse statlige retningslinjene, i akkurat samme dimensjon, og jeg vil be statsråden merke seg at når kystfolket reiser seg i flokk, bør man lytte, for da kan det hende at det er noe galt med det utgangspunktet som Regjeringen har lagt. Muligheten til dispensasjoner, altså lokalt skjønn, er med denne inndelingen skjerpet kraftig inn. Gode ideer, men som er åpenbare feil, skjer gjerne i forbindelse med en kommuneplan på fire år. Det gjør at kommunepolitikerne ikke kan ha muligheten til å rette opp feil underveis. Mange av disse kommunene har kun disse tomtene som attraktive bosettingsalternativer. De er fraflyttingskommuner. Og når disse kommunene kommer i en kategori med sterkt press på områdene, hyler de høyt fordi de føler at det rett og slett er urettferdig. Man anklager departement og fylkesmenn for ikke å være til stede når man legger ned innsigelser, eller ikke er til stede når man har laget grensene. Derfor har man et lønnlig håp om at departementet faktisk lytter til det som kommer fram under høringsprosessen. Det er utrolig viktig. Et av høringsinnspillene som har kommet, går ut på at i stedet for at en kommune fullt og helt er i den ene sonen, går det an at kommunestyret, gjerne i samarbeid med fylkesmennene, lager et forslag til en differensiering internt i kommunen. For i lille Tysnes kommune er det press akkurat i det området der ferjeleiet ligger, men det er ikke så mange andre pressområder i kommunen. Stort sett er man opptatt av sjø. Og skal folk gidde å bosette seg der, må man konkurrere med noe annet enn det som finnes i Bergen, Stord og Haugesund. Det er det ene. Jeg kan gjerne være mer konkret: Ta vekk hele Haugesund, Karmøy, Sveio, Stord, Tysnes, Bømlo, Kvinnherad, Fitjar og Rennesøy, som er de mest aktuelle kommunene etter min vurdering, og som ikke burde være i kategori 1, Oslofjord-sonen. Men putt dem gjerne inn i kategori 2. Kjære statsråd – på vegne av veldig mange: Vær så snill, ikke la hele Vestlandet bli sammenlignet med Indre Oslofjord. Ta deg tid til å lytte. Vi håper debatten her vil vise en lyttende statsråd som kommer kommunene i møte.