Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2016-12-14:
Sittende regjering bruker mer penger over statsbudsjettet enn noen gang, og i likhet med representanten Solhjell er jeg bekymret for andelen til kultur, som stadig blir mindre. Det ble bråstopp i ambisjonene for kultursatsingen fra den sittende regjering, og vi ser økende forskjeller når det gjelder å kunne delta eller å kunne oppleve kulturlivet i landet. Med fare for å høres ut som om vi har hakk i vinylplaten, «hakk i plata», nevner jeg Kulturskoletimen, Den kulturelle spaserstokken og Den kulturelle nistepakken – alle ordninger som tilgjengeliggjør kultur i landet, og som ble kuttet av regjeringen. Norge har fremdeles en kulturminister som er mer opptatt av å lete etter penger til kulturen alle andre steder enn i sitt eget budsjett. La det ikke være noen tvil: Arbeiderpartiet har store ambisjoner for kulturlivet. Kulturløftet I, Kulturløftet II og Kulturløftet III viser tydelig retningen vi ville i. Vi ville bygge en kulturnasjon, stein for stein, sammen med kulturlivet, vi ville lytte til folk i landet og høre om hvilke behov de har for framtidens kulturliv. Det er vel heller ikke noe sjokk at vi kommer med et nytt kulturløfte, et nytt rammeverk for det lokale så vel som for det nasjonale kulturlivet. Vi har gjennom tidligere kulturløft satset sterkt på styrking av filmmiljøene i regionene, og vi har styrket støtteordningene til norsk musikk, dans og teater. Nå vil vi satse enda mer innen visuell kunst og kunsthåndverk, øke kulturutvekslingen, tilrettelegge for gode kulturarenaer og styrke distrikts- og regionsoperaene. Dette vil en se igjen i Arbeiderpartiets alternative statsbudsjett, hvor vi viser en ny retning og en ny ramme: kulturkort for ungdom, storsatsing på Ung Kultur Møtes – UKM – nye universelle kulturordninger, som kultur i barnehage og på videregående skole, og forsterking av Den kulturelle skolesekken. Vi har lyttet til behovet i Bergen, hvor Carte Blanche med dagens regjering snart står på gaten. Vi har besøkt og gitt lovnad om støtte til nytt kulturhus i Kristiansund, hvor de ikke lenger har lokaler til sine museer i byen, og der biblioteket ikke har tilgjengelige lokaler for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Vi vil gjøre opera tilgjengelig i hele landet. La oss slå fast en gang for alle: Vi mener den største talentsatsingen en kan legge til rette for nå det gjelder profesjonelle utøvere, er gjennom UD-støtten, som åpner opp for nye markeder, uansett om en er billedkunstner eller musiker. Heldigvis reddet Kristelig Folkeparti og Venstre dette i neste års budsjett, nok en gang. Festival-Norge står uten forutsigbare rammer og henger litt i løse luften. Alt dette og mer til sier noe om alternativet folk her i landet har når de skal gi sin stemme ved neste års valg. Jeg vil minne om hva regjerningen sa: Vi vil gi kulturen frihet! Jeg kjenner ingen kunstnere som har etterspurt det. Lite har vi forstått hva det har betydd disse tre årene, men at det har rammet noen, er i hvert fall sikkert. Det frie feltet ble så skrekkslagne over forslaget i 2013 om å kutte i stipendordningene at de holdt storaksjon, selv etter at kuttene ble reddet av Kristelig Folkeparti og Venstre. Redselen for hva denne regjeringen kunne finne på, satte seg som en stein i magen på mange kunstnere og organisasjoner. De mest sårbare og utsatte enkeltkunstnerne skulle bli enda fattigere, det var i hvert fall planen til regjeringen. Men heldigvis, kunstnerne ble reddet, og en vet av hvem. Det gjør det enkelt for meg å påpeke de manglende ambisjonene, men jeg skulle ønske det var vanskeligere. Taperne er kulturlivet i Norge. De hadde trengt en forutsigbar framtid for sitt viktige arbeid. De første stegene inn i kunst- og kulturlivet er ofte gjennom skolen og frivillig sektor. Måtte Norge få ny regjering i 2017, som satser tungt på at det sikres gode og likeverdige tilbud til alle om å utøve eller oppleve kunst og kultur i hele landet! Idrett er en viktig del av livet til svært mange. Idrett engasjerer og begeistrer. Det dreier seg om sosiale fellesskap, om gode oppvekstvilkår for både barn og unge og om god helse. I idrettsmeldingen fra Stoltenberg-regjeringen av 8. juni 2012 ble det gjort en grundig gjennomgang av trender fordi mye hadde skjedd med folks aktivitetsvaner, med engasjementet i frivilligheten og med befolkningssammensetningen. Også forholdet mellom idrett, egenorganisert fysisk aktivitet og kommersielle interesser var i endring. Norges idrettsforbund har i sin høringsuttalelse om den statlige anleggspolitikken i høst vist til at det i perioden 2011–2016 årlig kun er åpnet tre–fire nye svømmehaller, én ishall, én curlinghall og én kunstisbane. Det kunne vært interessant å få statsrådens kommentar til dette i løpet av debatten. Spilleoverskuddet fra Norsk Tipping finner vi igjen landet rundt. Om en tar seg en tur i skiløypa eller tar med ungene til svømmehallen eller til en fotballbane, kan en være ganske så sikker på at anlegget er der, fordi vi i fellesskap har lagt til rette for det. Det er ikke rart at regjeringen har skapt uro i idretten med sitt ønske om å la private, kommersielle interesser få slippe til gjennom en lisensordning for spill. Det som imidlertid er rart, er å høre hvordan kulturministeren omtaler overskudd fra spill nærmest som noe hun har kjempet igjennom i regjeringens budsjettkonferanser. Når statsråden sier hun gir stadig mer til idretten, er det spillemidler hun snakker om, penger som idretten får fordi vi leverer lottokupongen, kjøper Flax-lodd og spiller nettkasino gjennom Norsk Tipping og ikke gjennom de kommersielle spillselskapene statsråden vurderer å ønske velkommen i Norge. Spillindustrien er en av de største virksomhetene i Europa. Store penger og interesser ser vi gjennom ulovlig tv-reklame og engasjement fra lobbyerende bettingselskaper. I fjor tok en rekke organisasjoner kontakt med Stortinget for å sikre en ansvarlig spillepolitikk. Røde Kors, Kreftforeningen, Actis og Norges idrettsforbund var blant dem. Beskjeden var tydelig: Begrens faren for spilleproblemer og ta vare på enerettsmodellen, ikke slipp til internasjonale spillselskaper! Valget burde være enkelt når spørsmålet egentlig er: Skal overskuddet fra spill gå til aktiviteter for barn og unge på Utsira eller til kommersielle selskaper på Malta? Men alt dette har ikke ført til skrinlegging av regjeringens svært dårlige idé. Det har vært og står en real kamp om framtidens spillepolitikk. Også når det gjelder anlegg, ser det ut som om regjeringen har spesialisert seg på å skape usikkerhet. I et brev til landets kommuner i juni i år melder Hofstad Helleland at bestemmelsene om tilskudd til anlegg for idrett og fysisk aktivitet kan bli endret fra og med 2017. Statsråden har avvist å sikre full momskompensasjon for anlegg som en regelstyrt ordning, og momskompensasjonen til organisasjonene blir stadig svakere. I tillegg bevilger ikke regjeringen én krone over statsbudsjettet til anlegg, til tross for at etterslepet er stort, og så stort og krevende for idrettslag at enkelte kommuner nå tar opp lån for å bidra til at idrettslagene skal få drive med det de ønsker – nemlig aktivitet – og for at de skal kunne gjøre det uten å øke treningsavgiftene så mye at familier blir utestengt fra fellesskapet i idretten. I Arbeiderpartiets alternative budsjett legger vi inn både det som må til for å sikre full momskompensasjon, og 200 mill. kr for å ta igjen noe av etterslepet. Årets julegave fra regjeringen er, som i tidligere år, kutt til sin virksomhet. Plaster på såret, i år som i tidligere år, er fine ord – og bare det. Til slutt gjør jeg oppmerksom på at vi støtter Venstres forslag nr. 18.