trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-12-04:
I Oslo og Akershus har man klart det kunststykket å bli enig om de store samferdselsprosjektene. Med unntak av Akershus Fremskrittsparti sto alle partier i Oslo og Akershus bak Oslopakke 3. Etter at man reforhandlet for to år siden, hoppet SV og Fremskrittspartiet av, men fortsatt er det et stort flertall for samferdselspolitikken på begge sider av blokkene. Det sikrer både mer kollektivtrafikk og bedre veier. Det er et kompromiss hvor alle har fått sine viktigste saker innfridd, og hvor man tok mange ulike hensyn. Den store vinneren her er selvsagt befolkningen, som i sum har fått bedre infrastruktur. Mange av prosjektene er allerede åpnet. Nye ruter har kommet, prisene på kollektivtrafikken er fryst, og ikke minst kunne vi for et par uker siden endelig åpne Kolsåsbanen igjen – en viktig miljøseier som gjør at mange tusener av mennesker kan reise med banen og på enklest mulig måte komme seg inn og ut av byen. Mye av politikken som har vært ført på samferdselsområdet i Oslo og Akershus, har vært veldig vellykket. Det har ikke vært noen økning i persontrafikken inn og ut av Oslo siden 2007. Den politikken skal vi fortsette med. Det er riktig, som veldig mange har sagt fra denne talerstolen allerede, at all vekst i trafikk gjennom Oslo skal skje gjennom kollektivtrafikk, og det kommer til å være en enorm vekst i antall mennesker som bor i Oslo og Akershus. Det sier noe om hvilken enorm satsing som trengs i kollektivtrafikken dersom all vekst skal tas gjennom kollektivtrafikk. Dette hadde det ikke vært mulig å få til uten Oslopakke 3, og det hadde heller ikke vært noen Oslopakke 3 uten at E18 var en sentral del av pakken. Nå går penger fra bompengeordningen også til kollektivtrafikk og til sykkelveier. Befolkningen i Asker og Bærum hadde neppe vært villig til å være med og finansiere Oslopakke 3 dobbelt, som de gjør gjennom å betale dobbelt med bompenger, om ikke E18 var en del av prosjektet. Det er sant, som Sverre Myrli sa tidligere i dag, at det er ikke snakk om noen ny motorvei; det er snakk om en motorvei som allerede er der, og den veien er dårlig. Den er blant de mest trafikkerte i hele Norge, og den plager folk med støy og lokal luftforurensning. Derfor har dette vært en av de viktigste prioritetene gjennom mange år for både kommune og fylke. En ny E18 skal legge til rette for mer kollektivtrafikk. Dette er den strekningen i landet som har de aller største forsinkelsene i kollektivtrafikken. I de nye prosjektene vil både bussen og syklistene få sitt eget felt. Det er en viktig del av det å legge til rette for mer miljøvennlige pendlerreiser inn og ut av Oslo. Prosjektet er godt planlagt, det har bred støtte. Rokker man ved E18, rokker man ved hele enigheten om samferdselspolitikken i Oslo og Akershus, og det er det ingen som er tjent med.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-12-04:
Representanten Aukrust sa her oppe at det var eit «kunststykke» at store delar av Oslo- og Akershus-politikarane klarte å verte einige om Oslopakke 3. Det er riktig at det ofte er krevjande å gjere tverrpolitiske forlik, men det som likevel kjenneteiknar norsk politikk, er at vi ofte klarer det. Det som derimot viser seg å vere eit verkeleg kunststykke i norsk politikk, er å verte einig om noko som faktisk fører til tilstrekkeleg reduksjon av klimagassutsleppa til at vi opprettheld dei forpliktingane som heile denne salen står bak. Det store problemet med Oslopakke 3 er at våre beste fagfolk har slått fast at Oslopakke 3 ikkje er i nærleiken av å føre til den nedgangen av utsleppa og transporten i Oslo-regionen som vi er nøydde til å få av miljøomsyn, av omsyn til næringslivet og av omsyn til befolkninga. Urbanet Analyse, eitt av våre fremste transportanalysebyrå, leverte ein rapport om dette i 2013, der dei gjekk gjennom Oslopakke 3 og andre bypakker. Kva er konklusjonen? Jo, Oslopakke 3, gjennomført som vedteke, vil føre til ein auke i biltrafikken på om lag 50 pst. – de høyrde riktig: om lag 50 pst. – mot 2030. Men misforstå meg rett: Det er jo mykje bra i Oslopakke 3, for ein sa jo òg at utan Oslopakke 3 vil trafikken auke med 80 pst. Så Oslopakke 3 er jo ei forbetring. SV deltok i Oslopakke 1, og vi deltok i forhandlingane i Oslopakke 3, med sikte på å verte einige, men etter mitt beste skjønn er ikkje Oslopakke 3 god nok når vi i dag veit at ho vil føre til ei endring i gal retning. Eg respekterer at leiaren i energi- og miljøkomiteen ser at det er mykje bra der, men han kan ikkje late som om Oslopakke 3 vil løyse transportutfordringane i Oslo-regionen, når vår beste dokumentasjon frå dyktige fagfolk legg rapportar på bordet som faktisk seier det stikk motsette. Så meiner eg òg – og det er ei betydeleg utfordring – at vi ikkje har ei ferdigstilt KVU for det som kanskje vert det største samferdsleprosjektet, vegprosjektet, på svært lenge – i alle fall eitt av dei største, sjølv om ikkje alle delar er ferdige planlagde – og vi hadde stått oss på å ta opp kostnadsspørsmålet, som bl.a. Oslo bystyre har adressert betre enn det vi gjer i denne salen no. Eg er skuffa over at ikkje fleire gjev støtte til forslaget, men eg respekterer at slik er det. Det er ei stor utfordring for Noreg at summen av mange velmeinte vedtak, som ofte går litt i riktig retning i byane i Noreg, likevel i sum ikkje er i nærleiken av å følgje den transportpolitikken som vil føre til den nødvendige omlegginga. Sjølv om vi har begynt – i 2013 gjekk utsleppa i transportsektoren for første gong ned – står det svært mykje att for å få dreidd transportsektoren tilstrekkeleg i riktig retning.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-12-04:
Det er vel ting som tyder på at representanten Myrli kanskje òg har bestemt seg for kva han meiner om E18.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-12-04:
Takk for svaret. Konseptvalutgreiing er ikkje ei eller anna utgreiing for å utsetje; konseptvalutgreiing er noko som skal gjennomførast for alle store vegprosjekt. Eg meiner det er eit stort problem òg for det kostnadsmessige at det ikkje er gjennomført ei eiga KVU for Vestkorridoren og utbygginga av E18. Men det eg teikna meg for, direkte, var for å replisere til representanten Elvestuen. Ja, det er riktig og utruleg positivt at ikkje berre Oslo, men fleire andre norske byar har klart å stabilisere – til dels har det vore nedgang enkelte år i enkelte byar – klimagassutsleppa frå transportsektoren dei seinare åra. Det resulterte bl.a. i at 2013 samla sett var det første året då utsleppa frå transportsektoren så vidt gjekk ned. Kanskje vil det same skje neste år, slik det har vorte hevda tidlegare i haust. Men når vi skal planleggje kva vi skal gjere mot 2030, ville det etter mitt syn vere utruleg dumt berre å sjå tilbake til 2007 og seie at det har gått ganske bra frå 2007 til no, når våre beste fagfolk har sett på kva dei mest sannsynleg trur vil skje med det vi legg opp til å vedta til år 2030. Kva er det desse fagfolka seier om Oslopakke 3? Jo, at ho vil føre til ei betydeleg auka transportmengd frå biltrafikk, fordi ho samla sett, slik ho er lagd opp, sjølv om det er mange gode enkelttiltak, er drivande for biltrafikken i regionen. Det er eit stort problem, så lenge måla og ambisjonane som regjeringar, og Oslo og Akershus sjølve, har, peikar i ei anna retning, og ein av drivarane er eit stort prosjekt, Vestkorridoren, som vil drive biltrafikken opp, og som difor burde utgreiast nærmare, men som i tillegg har mange kostnadsmessige utfordringar, som gjer at ein burde ha ei full KVU. Det hadde vore god klimapolitikk, det hadde vore god samferdslepolitikk. For meg er det overraskande, kanskje, at Venstre ikkje i større grad er open for det og støttar det enn det dei gjer – dei står på det same standpunktet som Høgre og Framstegspartiet i denne saka – men det respekterer eg.
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2014-12-04:
Denne saken om endringer i foretaksloven er en oppfølging av Stortingets vedtak fra 8. april 2014, Prop. 38 S for 2013–2014. Disse endringene skal føre til færre administrative byrder for næringslivet, og offentlig administrasjon skal styrkes ved å øke samarbeidet mellom de europeiske sentrale registrene, handelsregistrene og foretaksregistrene, noe komiteen ser svært positivt på. Komiteen har også merket seg at dette skal tydeliggjøre at Foretaksregisteret kan delta i registersammenkoplingssystemet, og derved synliggjøre løsninger og informere næringsdrivende om hvor en kan finne informasjon om utenlandske foretak. Det er en samlet komité som står bak innstillingen.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2014-12-04:
Jeg tok ordet egentlig bare for å påpeke at vi har ganske mange sånne saker der vi får EU-direktiver som vi roser, og som vi bare tar inn over oss uten å ha noen medbestemmelse. Dette tror jeg er ganske viktige direktiv for norsk næringsliv. Ambisjonen er veldig høy. Man skal skaffe god informasjon om foretaksvirksomhet rundt omkring i hele Europa. Det kommer norske foretak til å nyte veldig godt av når målet er nådd. Jeg synes det var et poeng å ta ordet, for vi har en tendens til å kjefte på EU hver gang det er noe som kan oppfattes som galt, men de aller fleste vedtak i denne salen som omhandler EU, gjelder nettopp denne type virksomhet hvor vi ser positivt på det som skjer, og hvor vi ser nytten av den type ting som EU faktisk innfører. Det synes jeg det var et poeng å understreke, siden vi som regel bare kjefter på EU.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-04-01:
Jeg vil takke statsministeren for svaret. Jeg vil også takke for at statsministeren svarer sjøl. Det betyr at hun syns at det å satse på og å forbedre beredskapen vår er viktig. Jeg har noen oppfølgingsspørsmål etter svaret hennes. Det ene gjelder rammevilkår. Mange deler har blitt økt etter den store utredningen som var for ti år siden. Men vi ser også at antallet øvelser øker. Det øker også presset på de frivillige organisasjonene, når det gjelder både materiell og å tilrettelegge for det yrkesaktive livet. Så spørsmålet mitt er om statsministeren har tatt inn over seg at de økte øvelsene også vil påvirke den frivillige delen, hva gjelder både penger og materiell, og at momsproblematikken også er en del av dette. Det andre punktet jeg har lyst til å følge opp, gjelder opplæring i frivilligledelse. Både jeg og statsministeren vet at det er stor forskjell på å lede ansatte og å lede frivillige. Frivillige er der bare så lenge det er gøy – så lenge det gir dem mer tilbake enn de føler at de gir. Frivillig arbeid gir mye. Jeg husker at en ved en av frivillighetssentralene sa at han meldte seg som frivillig for å hjelpe, og nå var han ikke helt sikker på hvem som hjalp hvem. Frivillig arbeid gir mye tilbake. Men ofte er det politiet som har ledelsen i viktige og store sammenhenger. Da er det viktig at vi har et politi som forstår frivillighetens karakter, som gjør at frivillige føler seg verdsatt, respektert og ledet på en god måte. Det betyr at en del av politiutdannelsen også bør omfatte hvordan man skal lede frivillige på en god måte, som motiverer folk til å komme tilbake. Det siste spørsmålet mitt gjelder at disse organisasjonene også må ha handlingsrom til å gjøre jobben, men også å rekruttere, motivere og få inn unge folk i nye grupper. Det betyr at man også må ha rammevilkår til å gjøre den delen av jobben. Det er mange som syns det er givende å ha en frivillig aktivitet, der man føler seg verdsatt for den jobben man gjør – at den er viktig. Men da må organisasjonene ha handlingsrom til å rekruttere flere folk. Det er ganske mange tusen timer med øvelse som ligger bak en god redningshund og redningshundens leder. Den arbeidsinnsatsen skal det være verd å legge ned. Man må føle at man får et klapp på skulderen og respekt for den jobben man gjør.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-04-01:
Først vil jeg takke for at så mange av stortingsrepresentantene ville være med. Det viser at dette viktig, og det gjør meg litt optimistisk når det gjelder å få gjort noe på området. Hele velferdsstaten vår bygger egentlig på dugnaden som tankegang, og det er ikke en ny oppfinnelse i Norge. Historielæreren kommer litt inn her nå: Dugnaden har vært grunnfestet i Norge som vår forsikringsordning og en del av vårt samfunnssystem helt siden Harald Hårfagre begynte å utrydde klansystemet, som er det alternative samfunnssystemet til dugnaden og den velferdsstaten vi har bygget opp i fellesskap. Jeg har hele min fortid i frivillige organisasjoner før jeg kom inn i dette huset, og jeg elsker ord som «frivillig» og «amatør». Det siste betyr at du er et fagmenneske som bare gjør noe av glede. Men det er viktig at vi også har gode begreper som folk føler seg inkludert i, og kanskje kan «ubetalte profesjonelle», som Bård Vegar Solhjell dro fram som et amerikansk begrep, være et godt begrep som viser at vi verdsetter folk. Det er ikke mulig, og det er ikke ønskelig at det offentlige skal gjøre alt sjøl. Men ofte opplever vi at det offentlige blir seg sjøl nok og ikke bruker potensialet i folk. Frivillige blir varslet seint. Man er mer opptatt av ikke å ha for mange enn av kanskje å måtte sende noen hjem hvis det viser seg at man ikke trenger dem. Her må det offentlige bli mye bedre, i tillegg til de andre tingene som er blitt dratt fram i dag. Et annet punkt jeg har lyst til å dra fram, er opplysningsarbeidet. Det er klart at det opplysningsarbeidet og det rekrutteringsarbeidet som veldig mange av disse organisasjonene driver, er like viktig som det redningsarbeidet de gjør, og det er viktig for holdningene hos hver enkelt av oss til disse utfordringene. Så min utfordring til statsministeren er at hun tar med seg de innspillene som er kommet i denne debatten og får en helhetlig gjennomgang som klargjør ansvarsforhold og rammebetingelser for denne delen av beredskapen i årene framover. Det må sørges for at det statlige og det offentlige verdsetter og bruker det potensialet som ligger i frivilligheten, på en riktig måte. Man må ha en finansiering som gjør at folk føler at den jobben de gjør, verdsettes. Det skal være litt svært å være hjelpearbeider. Men også de som leder dette fra statlig og offentlig sektors side, skal ha respekt for den jobben som gjøres, og av og til må ledelsen også kunne overlates til frivillige når kompetansen ligger der på riktig måte. Jeg tror at dette har vært en sunn debatt å ha, etter alle debattene vi har hatt om de andre, store offentlige enhetenes beredskap – sunt at vi fikk løftet dette også.
Erna Solberg (Høyre), 2014-04-01:
Vi er fullstendig klar over at rammevilkårene – med økte øvelser, med mer bruk av materiellet – kommer til å være en utfordring i fremtiden. Det er en av grunnene til at vi har vært opptatt av momsrefusjonsspørsmålet. Vi er fremdeles opptatt av at man skal sikre at man får refusjon for den momsen man betaler inn, som også de fire partiene som står bak dagens regjerings tiltredelse, har sagt i sine tidligere forslag i Stortinget. Jeg synes den problematikken som dreier seg om opplæring i frivilligledelse, er en veldig viktig problematikk. Jeg er ikke sikker på om vi trenger å ta den inn i politiutdanningen like mye som vi må ha den inn i ledelsesutdanningen i politiet i forbindelse med stedlig ledelse. Dette er også en viktig del av arbeidet med trening på forhånd, øve det man har, å lære seg hvordan man kan mobilisere ressursene og kommunenes beredskapsarbeid. Min erfaring er at ordførere som er i front for beredskapsarbeidet, er betydelig mer kjent med å jobbe med frivillighet og frivillighetsmobilisering enn kanskje mange av de som jobber i profesjonelle beredskapsorganisasjoner. Jeg skal ta med meg det momentet, som et notat om områder man må se nærmere på. Så til spørsmålet om det økonomiske handlingsrommet for frivillige organisasjoner generelt. Det er utfordring, ut fra endringer som har skjedd, både med hensyn til spilleinntekter og annet. Samtidig er det en grunnleggende utfordring for mange organisasjoner at mange av pengene som bevilges over offentlige budsjetter, bevilges til prosjekter og ikke til grunnfinansiering. I Sundvollen-plattformen er det et viktig grunnlag for oss at vi skal se litt mindre på prosjektfinansiering og mer på basisfinansiering. Vi jobber nå med å gå gjennom disse spørsmålene på frivillighetssektoren for å finne prinsipper for hvordan man skal gjøre dette. Det er klart at prosjektfinansieringen som har vært styrende, er også ganske krevende i de administrative leddene hva gjelder rapportering. Det skapes ofte prosjekt etter prosjekt for å opprettholde normal aktivitet. Det betyr at det er grunnlag for å se på finansieringen og hvordan vi bruker statsstøttesystemer for frivillige organisasjoner – kanskje også å gi mer robusthet til de viktigste organisasjonene og fremme tiltak som de måtte trenge i fremtiden i Norge. Som jeg sa i min innledning, ønsker vi også å ta tak i de utfordringene som dukker opp. Vi vet at det har dukket opp utfordringer f.eks. knyttet til dykkere og Arbeidstilsynets pålegg når det gjelder Røde Kors. Arbeids- og sosialministeren har nylig hatt et møte med Røde Kors for å finne frem til en varig løsning for denne ordningen – for å sikre god profesjonalitet og kompetanse, innen en regi som er mulig for frivillige organisasjoner.
Erna Solberg (Høyre), 2014-04-01:
Jeg vil i likhet med de andre takke for debatten. Det har vært interessant, og det viser den store, brede enigheten det er om betydningen av de frivillige organisasjonenes bidrag i beredskapsarbeidet. Jeg tror det er viktig å understreke en ting som jeg sa i innlegget mitt, også som svar til Venstres representant Kjenseth som tidligere her understreket kommunenes planer. Det er kommunene som har planarbeidsansvaret når det gjelder beredskap i Norge på lokalt nivå. Og det er klart at den største utfordringen vi har, er når kommuner ikke tar det ansvaret på alvor. Derfor har det høy prioritet å sørge for at våre fylkesmenn, i oppfølgingsarbeidet overfor kommunene, sikrer at det beredskapsarbeidet gjøres. Nøkkelen til at samvirkeprinsippet skal fungere, er det kommunale planarbeidet. Det er utrolig viktig for å ha oversikt over ressursene og for å øve og trene. Det var heldigvis ikke så mange kommuner som ikke visste om de hadde planer eller ikke, men det var faktisk for mange i utgangspunktet. Det å bygge på samvirkeprinsippet betyr også at vi må ta vare på de frivillige organisasjonene i dette. Det betyr at de skal være med, som jeg sa, i forberedelsesarbeidet – altså i det forebyggende arbeidet, i selve krisen og i etterarbeidet. De skal være med på lik linje i øvelse og trening og få muligheten til å utvikle seg. Da er det også viktig at vi sørger for at vi har gode rammebetingelser. Regjeringen har flere ting på sin plan. Det ene er å øke gavefradraget. I 2012 var gavefradraget innenfor en ramme på 2,5 mrd. kr. Siden det ble innført i år 2000, har det økt betydelig. Vi har sagt at herreløs arv ikke skal gå til staten, men til frivillige organisasjoner. Vi skal bedre momskompensasjonsordningen på disse områdene for de frivillige organisasjonene generelt. Så er vi nødt til å se særlig på de utfordringene som de ubetalte profesjonelle gjør. Det stilles sterkere krav til kompetanse og kunnskap for en del av de operasjonene som skjer innenfor beredskapsarbeidet, og da er det viktig at staten ser på hvordan man nettopp kan bidra til – siden de frivillige organisasjonene er spredt over hele landet og har kompetanse mange steder – at man også gir økonomisk hjelp til å kunne sikre at man er på et høyt kompetent nivå i måten man gjennomfører, øver og trener på. Totalt sett vil jeg si at det er mange ting vi skal diskutere rundt de frivillige organisasjonene fremover. Representanten Solhjell mente at det kanskje var behov for en NOU. Jeg tror kanskje vi først og fremst skal begynne å gjøre de tingene som ligger i «pipelinen», før vi gjør det. Så kan det godt tenkes at vi skal gå igjennom også denne delen av det. Men det å lage flere utredninger er faktisk ikke det viktigste vi kan gjøre på området beredskap nå. Det er gjennomføring i henhold til de konklusjoner vi har fra utfordringene og fra utredningene som er gjort, som kanskje er det aller viktigste.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2014-04-01:
Det er flott at interpellanten tek opp dette temaet til debatt. Noreg er ikkje av dei enklaste landa å drive godt beredskapsarbeid i. Den spesielle geografien her til lands gjer at vi ikkje kan organisere oss slik som alle andre land. Som ei følgje av dette har det over svært mange år vakse fram organisasjonar rundt omkring i heile landet som sjølve har sørgt for å ha ein beredskap når hendingar skjer, anten til sjøs, til fjells, i naturen elles eller langs vegen. Desse frivillige initiativa må vi som politikarar sørgje for at utviklar seg på best mogleg måte, både gjennom løyvingar og gjennom andre stimulerande tiltak. I Noreg har vi ein unik modell for å sikre viktige beredskapsfunksjonar i heile landet. Mykje av den sentrale beredskapen er tufta på frivilligheit. Folk som er i full jobb, er på kveldar, i helger og i feriar i beredskap for eventuelle oppdrag. Kvar og ein av desse har ein unik kompetanse. Dei kjenner ofte lokalmiljøa sine godt, og når uhellet er ute, kan dei respondere på svært kort tid. På reiser i utlandet blir eg ofte minna på at Noreg er utruleg privilegert som har eit slikt system, og at dette må vere noko som føyer seg inn i den norske dugnadsånda. Eg trur det er mykje rett i dette. Vi er vane med å stille opp for kvarandre. Det er ein grunn til at ordet «dugnad» vart kåra til nasjonalordet her til lands. Utan dei frivillige organisasjonane ville beredskapen i Noreg vore mykje dårlegare, og vi ville vore nøydde til å byggje opp eit byråkrati som ikkje ville tent formålet. Gode modellar for å få beredskapseiningar til å samverke best mogleg er viktig. Da må vi etablere system for informasjonsutveksling og kompetanseutvikling. Vi kan ikkje ta dei frivillige organisasjonane som sjølvsagde. Vi går snart påskeferien i møte. Påskefjellet utan nærvær av bl.a. Raude Krossen eller Norsk Folkehjelp ville mange stader innebore at den lokale beredskapen var betydeleg svekt. Når uhellet er ute, er det for den som er ramma, uvesentleg om ein får hjelp av ein fast tilsett i ein naudetat eller av ein frivillig. Det sentrale er at ein får hjelp. For å sikre at dette blir gjort på ein best mogleg måte, må vi som politikarar leggje til rette for kompetanseutvikling på tvers av einingane. Vi må sørgje for at vi beheld den unike norske modellen, og at vi ikkje etablerer ordningar som svekkjer det lokale initiativet. Lokale lag og foreiningar må føle at dei har myndigheitene med seg, og at dei blir tekne på alvor. Det er varsla betydelege reformer innanfor fleire naudetatar. Stortinget må likevel ikkje miste dei frivillige einingane av syne. Desse er berebjelken i samfunnet vårt.
Jenny Følling (Senterpartiet), 2014-04-01:
Eg vil takke representanten Skei Grande for å reise ei veldig viktig problemstilling. Eg vil òg takke alle dei som kvar gong krisa råkar eller ulukka er ute, yter ein uvurderleg innsats i det frivillige beredskapsarbeidet rundt om i heile landet. I mitt eige heimfylke, Sogn og Fjordane, fekk vi tidlegare i år verkeleg føle kor viktig lokal beredskap og frivillig innsats er i forbindelse med brannen i Lærdal. Den frivillige innsatsen var heilt avgjerande for å redusere skadeomfanget, og lokal beredskap med lokalkunnskap og dei frivillige var nøkkelen til å sikre tryggheita til folk. I går kveld trefte eg ordføraren i Lærdal og spurde han: Kva betydde den frivillige innsatsen for storbrannen i Lærdal? Han svarte at han betydde nesten alt for at det gjekk bra. Folkehjelpa kom og var raskt i gang med å registrere hus, nummer på hus, om det budde folk der eller ikkje. Raude Krossen kom frå alle nabokommunane og fekk opp viktige radiosamband når telefonlinjene var nede. Bøndene stilte med gyllevogner, som dronning Sonja kalla gylne vogner, som køyrde på plass millionar liter med vatn. Områdesjefen, HV-sjefen – som òg var i Folkehjelpa – såg raskt omfanget av krisa og fekk kalla på plass Heimevernet. Dette er eit eksempel på kor viktig den frivillige innsatsen er i tillegg til det kommunane har av brannberedskap og helsevesen og alt det andre som er i beredskapsplanen. Slike hendingar eller andre hendingar vil oppstå i framtida, og difor må vi sørgje for at vi kan handtere dette best muleg. Frivilligheita i Noreg er i ei særstilling, også innanfor beredskapsområdet, og desse organisasjonane er heilt nødvendige når fylker og kommunar skal lage sine beredskapsplanar. I forbindelse med dette arbeidet er det viktig at vi trekkjer inn dei frivillige i beredskapsplanane og i dei nasjonale planane, men det skal ikkje vere tvil om at ansvaret alltid vil liggje hos myndigheitene. Dei frivillige organisasjonane har òg ei viktig rolle i førebygging, gjennom informasjonsarbeid og øvingar, og då er det viktig at vi frå sentrale myndigheiter gjer dei i stand til å utøve dette på ein god måte. Vi må gje organisasjonane gode rammevilkår, men samtidig er det like viktig å understreke at det alltid må vere staten som har ansvaret for beredskapen. Kompetansen kvar organisasjon har, må brukast når krisa råkar. Vi har – som fleire har understreka her – eit langstrakt land med få folk, men med folk som bur rundt om i heile landet. Trass i dette lukkast vi bra med å skape tryggheit for innbyggjarane våre. At mange frivillige vel å bruke mykje tid og kreftar på å engasjere seg i beredskapsarbeidet, er utelukkande eit gode. Som myndigheiter må vi då sørgje for å byggje opp under dette initiativet, ta det inn i beredskapsplanane både lokalt og nasjonalt, og syte for at vi gjev dei frivillige gode vekstvilkår.
Jenny Følling (Senterpartiet), 2014-04-01:
Først vil eg takke saksordføraren for ryddig arbeid i denne saka. Kroatia blei medlem av EU 1. juli 2013, og det gjer at dei no kan tre inn i eit europeisk økonomisk samarbeid. Noreg har delteke i desse forhandlingane om utviding av dette samarbeidet. Senterpartiets syn skil seg lite grann frå komiteens fleirtal, og det går på innføring av overgangsordninga. Senterpartiet meiner at vi bør halde på den presedensen ein har med overgangsordningar overfor nye medlemsland i EU. Mykje av grunnlaget for velferdsstaten i Noreg ligg i vårt jambyrdige samfunn, og vi ser at forskjellen mellom dei ulike yrkesgruppene aukar. Dette skuldast m.a. EUs frie flyt i arbeidsmarknaden, og import av billig arbeidskraft gjer det krevjande å hindre sosial dumping og undergraving av norske løns- og arbeidsvilkår. Gjennom ukontrollert arbeidskraftimport er det vanskelegare å oppretthalde akseptable løns- og arbeidsvilkår innan fleire næringar som møter hard konkurranse frå lågkostland. Bekymringa for sosial dumping og press på nasjonale velferdsordningar gjorde at 12 av 15 dåverande EU-land innførte overgangsordningar i 2004, då EU blei utvida med ti nye medlemsland. Noregs overgangsordningar innebar at arbeidssøkjarar frå nye EU-land måtte ha eit arbeidstilbod før dei fekk opphaldsløyve, og kravet var at løns- og arbeidsvilkår i den jobben ein hadde fått tilbod om, ikkje skulle vere dårlegare enn gjeldande tariffavtale og normale løns- og arbeidsvilkår i den aktuelle bransjen. Senterpartiet viser til at regjeringa sjølv innser at det er behov for overgangsordningar då dei i proposisjonen foreslår å innføre dette for transportsektoren. Vi er einige i at det bør innførast overgangsordningar i transportsektoren fordi norske sjåførar slit veldig i konkurransen med utanlandske sjåførar, og vi rosar regjeringa for at den erkjenner dette problemet. Samtidig må vi vere klar over at transportnæringa ikkje er den einaste som slit som følgje av arbeidskraftimport. I næringar som bygg og anlegg, reinhald og hotell- og restaurantbransjen opplever ein også at ein tapar i konkurransen. Senterpartiet meiner at overgangsordningane bør gjelde generelt og ikkje berre for ei spesifikk næring. Nokre vil nok argumentere mot å innføre overgangsordningar overfor Kroatia fordi økonomien deira ikkje er så stor. Senterpartiet meiner likevel at det er viktig at ein held fast ved den praksisen ein har hatt – så langt – med overgangsordningar overfor nye EU-land, for det er gjennom EØS-avtalen Noreg har moglegheit til å regulere importen av arbeidskraft. Overgangsordningane er – så langt – det einaste verkemiddelet vi har for å balansere vår import. Senterpartiet meiner at Noreg skal vere konsekvent i å innføre overgangsordningar overfor nye EU-land. EU vil sannsynlegvis innlemme fleire økonomiar i sin frie marknad, og desse økonomiane kan fort vere av ein sånn størrelse at Noreg kan bli utsett for vesentleg ubalanse. Elles har Senterpartiet eit par andre merknadar som går på dette med EØS-avtalen som avtale med EU, og då viser eg til dei merknadane som er i saka.
Johnny Ingebrigtsen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-01:
Jeg synes det er veldig bra å høre den debatten som er her, de emnene som er tatt opp, og også alle representantenes gode holdning til frivilligheten og betydningen for samfunnet. Jeg gjør meg noen tanker fra det virkelige livet, hvordan det er. Som fisker har jeg ligget på havet og fått nota i propellen og fått hjelp av Redningsselskapet. Det var veldig betryggende, det ble ikke skade på mannskapet, ikke på meg som skipper, og ikke på fartøyet. Vi kom oss vel i land, og vi kom oss ut igjen rett etterpå og fikk være del i fangstinga. Vi fikk produsere, vi kom med produksjon, vi fikk fangst, vi leverte den, og vi fikk skatteinntekter fra både driften og mannskapet. Det er veldig viktig at f.eks. Redningsselskapet har en forutsigbar finansiering. Den er kanskje ikke så sikker for dem, men det er viktig for oss her i Stortinget å legge den til grunn og trygge den. Så viktig er f.eks. Redningsselskapet. For tre år siden, under påskefeiringen, ble en ungdomsgjeng i Finnmark overrasket av en snøstorm. Flere ungdommer frøs i hjel. De andre ungdommene ble reddet, bl.a. av frivillige personer og frivillige organisasjoner, som var veldig vesentlig i det vanskelige redningsarbeidet som ble satt i gang. Dette er en av flere historier som også har blitt fortalt her, hvor vi som lever ute i samfunnet, har fått kjenne viktigheten av frivilligheten. Samfunnet vårt er basert på det, ikke minst i f.eks. Finnmark, hvor det er flere dagers gangmarsj mellom hver posisjon man kan regne med å få en offentlig hjelp fra. Så det frivillige redningsarbeidet er veldig viktig. Da er det også veldig merkelig å høre at vi i rike Norge får nyheten på NRK Finnmark i morges om at Røde Kors i Alta ikke har råd til, ikke har penger til, å kjøpe seg snøscooter nå foran påskesesongen. Skjer det noe, kan ikke Røde Kors i Alta rykke ut, fordi de har faktisk ikke en snøscooter, som nesten er allemannseie i enkelte miljøer. Det forteller om alvorligheten i dette. Jeg har lyst til å si til Stortinget: Det holder ikke bare at vi skjønner dette, og at vi har gode tanker og forsetter om dette, vi må også ha penger. Vi i Stortinget må sørge for at de som gjør disse viktige jobbene for menneskene, også får de økonomiske ressursene for å drive dette frivillige arbeidet. Da får vi en bedre beredskap. Det må vi legge oss på minne.
Hårek Elvenes (Høyre), 2014-04-01:
For noen år tilbake diskuterte vi det utvidede kulturbegrepet i Stortinget. I dag diskuterer vi på mange måter det utvidede beredskapsbegrepet. Interpellanten, Skei Grande, skal ha honnør for å ha reist diskusjonen. Frivilligheten har lange tradisjoner i Norge. Frivilligheten var selve beredskapen i store deler av landet for en del år tilbake. Noen organisasjoner bærer endog ordet «frivillighet» i sin tittel. Jeg minner om Det frivillige Skyttervesen, som ble opprettet i 1893, og som hadde en svært viktig rolle i landets nasjonale forsvar. Det er mange eksempler på at de frivillige har kommet først til ulykkesstedet. Det er ganske logisk. Der det bor folk, er det frivillighet. Men det er også like innlysende at der det bor folk, er det ikke alltid en offentlig beredskapsorganisasjon til stede. Beredskapsarbeid er samordning, og beredskapsarbeid er øvelse. Det er mange organisasjoner som er nevnt her i salen i dag, og flere kunne føyes til. Jeg kan f.eks. nevne Den Norsk Fjellskolen, Skredgruppen osv. Dette er mennesker som bruker av sin fritid til å stille opp for samfunnet i beredskapsarbeid, og har en sterk motivasjon i sitt arbeid. Det vi ser gang på gang, er at det offentlige får veldig mye igjen for de små økonomiske ressursene som tildeles disse organisasjonene. I så måte er jeg veldig enig med forrige taler, som nettopp var inne på dette temaet. Nettopp fordi det er så mange organisasjoner som er inne på beredskapsfeltet, er det faktisk viktig å ha oversikt over alle disse organisasjonene. Det finnes nemlig eksempler på at politidistriktene ikke har hatt oversikt over hvilke frivillige organisasjoner som finnes i de forskjellige politidistriktene. Det er en situasjon som vi ikke kan akseptere. Det må stilles helt tydelige krav til politiet om at de har en løpende oversikt i sitt beredskapsplanverk over hvilke frivillige organisasjoner som skal delta i beredskapsarbeidet i deres område.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2014-04-01:
Det er en veldig viktig og flott debatt som har blitt reist her i dag. Jeg vil takke interpellanten, og jeg takker også statsministeren for et veldig godt svar. Dugnadsånden i Norge er stor, og det er jeg veldig glad for og stolt av. I Norge er vi flinke på frivillighet, men vi er også veldig gode på dugnad. Vi er også gode på beredskap i lag, og med dugnad, frivillighet og beredskap, blir det et godt resultat til slutt. Det som er viktig, er at i tillegg til de store frivillige organisasjonene, som Røde Kors, Norsk Folkehjelp og Redningsselskapet, har vi alle de små organisasjonene som er ute i lokalsamfunnene. Disse små organisasjonene er viktige – de er viktige for beredskapen, for sikkerheten, men de er også viktige for folk som er med i disse organisasjonene. Nå ser vi at det er mange som kommer inn på galleriet her i dag. Jeg vet ikke om det er brudd på etiketten å si det, men jeg har lyst til å si at disse ungdommene som kommer inn her, er gode bidragsytere, gode rekrutterere til frivilligheten i Norge. Det er slike ungdommer vi trenger mer av i organisasjonslivet framover. Det er det frivilligheten bygger på, at vi får disse ungdommene engasjert, at de er med i hjelpekorpsene rundt omkring, i Røde Kors, i Norsk Folkehjelp, at de er med og bidrar i samfunnet. Når vi klarer å få disse til å jobbe i lag, har vi en god sikkerhet, en god trygghet, og da har vi til slutt også en god beredskap. Vi hadde en stor kriseøvelse i Brønnøysund. Brønnøysund er en liten plass, men det er langt fra den innerste til den ytterste kanten. Så oppdaget vi faktisk akkurat det som et tidligere innlegg hadde som tema. Vet politiet om hva som finnes av utstyr, av muligheter, hos de frivillige organisasjonene? Det visste de ikke – det ble de klar over på den øvelsen. Og så skjer det store: Vi får en stor storm, som skiller indre og ytre del. Hvem var det som da stilte opp og hjalp til slik at man fikk gitt mat til omsorgsboligene innerst inne i fjorden? Jo, det var Sivilforsvaret. Det viser bare hvor viktig at vi har disse organisasjonene med oss. Jeg er veldig glad for at Høyre–Fremskrittspartiet-regjeringen har et punkt om frivillighet i sin plattform. Vi vet at det blir tatt grep, og det vil bli sørget for at det blir satt av midler til frivillige organisasjoner også i framtiden. Det har jeg som en bønn til både vår regjering og til de partiene som er i lag med oss, at det satser vi på videre framover. Det var et godt grep som ble gjort ved budsjettbehandlingen nå sist, ved at vi økte bevilgningen til Hovedredningssentralen med 9 mill. kr. Det trengtes, men vi trenger mer framover. Vi skal fokusere på å gi de frivillige organisasjonene gode rammebetingelsene framover.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-01:
Jeg vil takke interpellant Trine Skei Grande for et viktig spørsmål til statsministeren, og til statsministeren for gode svar – dette er et svært viktig tema. Jeg har vært inne og kikket på DSBs kommuneundersøkelse. De foretar regelmessige undersøkelser om status for beredskaps- og sikkerhetsarbeidet i kommunene. Det er interessant lesning, fordi det er en del kommuner som ikke gjør jobben sin. Det betyr at det er en god del frivillige som ikke får være med på øvelser og ta del i planleggingen av beredskap og sikkerhet i egen kommune. Åtte av ti kommuner sier heldigvis at de har gjennomført en risiko- og sårbarhetsanalyse, som skal ligge til grunn for en beredskapsplan i kommunene. Men av de åtte sier halvparten at de ikke har involvert private aktører eller frivillige organisasjoner i det arbeidet. Det sier noe om at mange frivillige organisasjoner ikke får ta del i planleggingen. Så er det faktisk 8 pst. av kommunene som ikke har en helhetlig beredskapsplan. Det er et alvorlig signal om at alle ikke er beredt. Det er, om mulig, enda verre at 8 pst. ikke er sikre på om de har en plan! Øvelsesfrekvensen er også ganske ulik rundt om i kommunene. Det er 17 pst. av kommunene som ikke har gjennomført en øvelse de siste fire år. Igjen sier det noe om de utfordringene vi har med å trene og å være beredt. Så jeg er veldig glad for at statsministeren sier at her er det mange virkemidler vi må gå gjennom, og at det er viktig at vi inkluderer de private og frivillige aktørene, for de er en viktig del av beredskapen og sikkerheten i samfunnet. Vi politikere kan ikke gjøre oss selv den bjørnetjeneste og bare legge ansvaret på det offentlige. Det er så mange aktører som skal samhandle, og det er så mange ressurser som skal settes i sving, at vi er helt avhengig av at alle aktører som kan bidra, tar del i den dugnaden, som flere her har vært inne på. Så har vi også en jobb å gjøre med å strukturere samfunnssikkerheten og beredskapen i det offentlige. Man bruker der en del ressurser på den landsdekkende strukturen. Jeg tror vi har en viktig oppgave å gjøre her også med å ta i bruk ny teknologi og å redusere antallet aktører som er involvert. Det kan faktisk også gjøre det enklere for en del av de frivillige aktørene å delta i beredskapsarbeid. Men, som flere har vært inne på, øvelse gjør mester, og noe av det viktigste vi må bidra til, er at de frivillige får være med på både å planlegge og å øve.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-01:
Eg vil takke ministeren for svaret. Det er interessant at ministeren trekk fram resultata i Osloskolen og seier at Osloelevane presterer betre enn elevar elles i landet. Osloskolen er jo kjent for å ha enormt fokus på testar, å bruke mykje tid på å førebu elevane til testar. Gjennom den disiplineringa der er det ikkje noko overraskande at ein er god på testar. Heile poenget med mitt innlegg var jo at denne forma for pedagogikk, denne forma for læringsideologi, er heilt på jordet. Vi må leggje opp ein læringspolitikk som legg til rette for det som er ønsket til pedagogane her, ein pedagogikk som fremjar læring, som fremjar den indre motivasjonen. Då er ikkje testar det einaste svaret. Derfor er det interessant å merke seg at ministeren legg så stor vekt på resultata i Osloskolen at det nesten kunne vere interessant å spørje om han har tenkt å innføre det systemet i heile landet, for han var jo så imponert. Eg meiner verkeleg det er å gå i feil retning. Til det med testregime: Mitt poeng var rett og slett at når det gjeld Sandefjord og Oslo, som er kommunar som satsar offensivt på bruk av testing, snakkar vi verkeleg om eit testregime. Eg meiner at vi nasjonalt ikkje har eit testregime i den norske skulen. Eg meiner at den ordninga vi har med nasjonale prøvar, er fornuftig, men dette dreier seg rett og slett om den moglegheita enkelte kommunar rundt omkring har til å innføre omfattande testing. Det som eg spesielt trekte opp, var den moglegheita ein har – og som eg meiner er å gå over streken med omsyn til loven – til å innføre testar som går på akkord med opplæringsloven, der ein har ei tretrinnsrangering og skal krysse av for om eleven høyrer til i den boksen, i den boksen eller i den boksen. I alle fall for meg er dette – når ein har tre trinn – ei ganske sterk karaktersetjing av elevane. Når dette gjeld dei yngste elevane, har ein faktisk gått over streken. Det spesielle her er at den ordninga ein hadde i Sandefjord, ikkje var godkjend av nokon. Det var ikkje eit forsøk som blei gjort som var godkjent av departementet; det var noko kommunen berre gjennomførte sjølv. Dersom ein no begynner å gjere eit lite djupdykk inn i Osloskolen, er eg sikker på – eg veit det – at ein vil finne karakterliknande tilstandar også der. Dersom det er viktig å unngå at ein får karakterliknande tilstandar utan at dette har vore godkjent eller ein har prøvd med ei forsøksordning, meiner eg det bør vere ei veldig alvorleg sak for den ministeren som har ansvar for dette feltet. Så dersom utviklinga er slik at kommunane kan drive på og innføre karakterliknande tilstandar, innføre omfattande testing, og dersom ikkje det liknar på eit testregime, som vi alle bør vere urolege for, har vi antakeleg forlate det som er føremålet i den norske skulen, og som samrøystes blei vedteke av Stortinget for nokre få år sidan.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-01:
Eg vil først takke for mange gode innlegg i debatten. Veldig mykje av det som har blitt sagt, kan eg også slutte meg til. Tid er ein gjennomgangstone i denne debatten. Det var dåverande kunnskapsminister Bård Vegar Solhjell som sette ned tidstjuvprosjektet som leia til Tidsbrukutvalet, som Kristin Halvorsen overtok, og som no blir ført vidare av den noverande ministeren, og som er varsla skal kome i løpet av desember i år. Då reknar eg med at vi får ein stor debatt i løpet av neste vår. Derfor heldt eg den saka unna denne gongen. Vi er alle imot byråkrati og styringssystem, og så kan vi diskutere graden av kor imot det vi er. Eg er i alle fall enormt imot det. Så er det noko som har vore litt skeivt i denne debatten. Aktualiteten her er Sandefjord-opprøret. Der reagerte lærarane fordi dei opplevde at dei gav karakterar til elevane, at dei sette dei i bås, og at dette ikkje var læringsfremjande. Dette er nytt. Eg har også høyrt frå mitt eige heimfylke, frå min eigen by, Tromsø – for under fem månader sidan – at forsøk på den type initiativ i skulen har skjedd også der. Eg får også meldingar frå foreldre i skulen i Oslo om det same. Dette er nytt. Da synest eg det er ganske passivt av ministeren å seie at regelverket var det same for eit halvt år sidan, så kvifor skal ein reagere no? Vi driv på med å kartleggje dette i mitt eige parti, og det er grunn til å tru at det no er ei eskalering i karakterliknande tilstandar i norsk skule, og forsøk som det ikkje har vore søkt godkjenning av. Det er det grunn til å ta på alvor. Sjølv om ein er imot opplæringsloven, som set klare grenser for kor ein skal begynne med karakterar, bør ein i alle fall som minister følgje loven og sørgje for at det finst eit kontrollsystem, som Ivar Odnes var inne på, som kan følgje dette opp. Det må vere minstemålet. Så er eg veldig glad for at ikkje alle Høgre-styrte kommunar er slik, m.a. har Stavanger gått nye vegar. Det synest eg er flott, og det nyanserer diskusjonen. Men det er ikkje til å stikke under stol at det spesielt er i Høgre-styrte kommunar at denne drivkrafta er sterkast. Og det er jo ikkje overraskande. Det er berre å sjå i programmet til Høgre, så ser ein det. Så stiller representanten Asheim spørsmålet: Kva prøver? Eg kan berre rett og slett seie alle dei prøvene som set små barn i bås. Begynn med å fjerne dei. Kartlegg dei, finn dei, fjern dei, for det er rett og slett ikkje tillate etter dagens lov.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-04-01:
Det å diskutere Osloskolen er en interessant politisk debatt, men når vi diskuterer her, må vi forholde oss til hva som er Stortingets oppgave som storting, og hva som er Kunnskapsdepartementets oppgave som kunnskapsdepartement. Det er for det første relevant å peke på resultatene rundt de forskjellige skolene. Jeg mener at det er et viktig bakteppe. Det andre er hvilken myndighet staten skal ha. Det er mulig jeg tar feil nå, men jeg tror ikke Osloskolen har innført noen nye tester de siste fem månedene. Vi har ikke endret regelverket på noen måte de siste fem månedene. Det vil si at Oslo kommune bruker den samme muligheten nå som de hadde før stortingsvalget og før regjeringsskiftet. Jeg så at det var politisk uenighet også i forrige periode, men jeg så ingen i Stortinget eller fra den forrige regjering som kom med forslag om at man på en eller annen måte skulle forby kommunene her – eller ha et makstak som var satt nasjonalt på antallet prøver man skulle ha. Grunnen til det er veldig enkel: Vi har sagt at skoleeier har ansvaret for å utvikle sin lokale skole. Og så må de forholde seg til nasjonale rammer. Hvis man mener at de rammene er brutt, må man lage en sak ut av det, og da er riktig vei å gå via Fylkesmannen, vil jeg anta, men utgangspunktet her er at skoleeier har et ansvar. Skoleeier har store muligheter til å forme sin skole slik man ønsker selv. Og uavhengig av hva man måtte mene om de politiske virkemidlene vi bruker i Oslo, er resultatene slik som jeg sa. Resultatene er at i Oslo klarer man å oppnå en større sosial utjevning i skolesystemet sitt enn nesten alle andre fylker i Norge. Det mener jeg også er viktig å ha med seg i denne diskusjonen. Så er jeg helt enig i at vi er nødt til å ta en kritisk gjennomgang av byråkrati, papirarbeid og tidstyver i skolen. Derfor har jeg lagt fullt trykk på – og denne regjeringen har lagt fullt trykk på det etter at vi kom inn i departementet – at vi skal få ryddet opp. Noe av problemet er at det ikke egentlig er de statlige reguleringene som er den store utfordringen. Veldig mange av tidstyvene og veldig mye av byråkratiet har sitt opphav enten i skoleeier eller lokalt på skolen. Her er vi i gang med en stor kartlegging, og så skal vi se hvordan vi kan klare å følge det opp – naturligvis i samarbeid med skoleeierne, med de ansatte på skolene og med lærerorganisasjonene, som også er veldig opptatt av dette.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-04-01:
Jeg vil si tusen takk for en spennende og interessant debatt. Det er bra å se at mange er opptatt av at vi ikke skal ha for mye detaljstyring i skolen. Det er jeg helt enig i. Derfor er vi også i gang med å følge opp det arbeidet skikkelig. Så er det to ting jeg har lyst til å kommentere. Det ene er undervisningsvurdering. Skoleeier har en plikt til å vurdere undervisningen. Det vi har foreslått, er at elevene skal tas med på den undervisningsvurderingen. Jeg synes det er helt naturlig at man spør elevene om råd når man skal vurdere undervisningen. Og vi har gjort det på en måte som skal unngå at vi lager et nytt sentralt skjema. Vi har sagt at på skolen må man sørge for at elevene er med på å vurdere læringsmiljø og undervisning – vi skjerper inn forskriften litt der – men så skal skolene få lov til å finne egne måter å gjøre det på, så man kan gjøre det slik det er best lokalt. Det andre er det representanten Fylkesnes sa om at man kunne starte med alle prøver som satte elever i bås. Jeg er litt usikker på hva det betyr. La meg ta et eksempel: Vi har i dag kartleggingsprøver i 1., 2. og 3. klasse. Disse kartleggingsprøvene er der fordi vi skal oppdage hvilke elever som trenger ekstra hjelp og oppfølging. Så kan man selvfølgelig vri på det gjennom et retorisk grep og si at det er å sette elever i bås. Vel, for meg er det et ganske viktig virkemiddel for å kunne tilpasse undervisningen til dem som trenger skolen aller mest, til dem som trenger ekstra støtte i leseopplæringen, til dem som skal knekke en matematikkode. Det er jeg for. Det mener jeg er viktig. Vi må ikke havne i den grøfta at vi diskuterer måling, veiing og telling uten å ha med oss det aller viktigste, nemlig en kunnskapsskole som lærer barna det de skal. Det er den viktigste investeringen vi kan gjøre med hensyn til både sosial utjevning og konkurransekraft for Norge, og for den enkelte, at man skal ha de mulighetene som vi ønsker at man skal ha for resten av livet.