Morten Lund (Senterpartiet), 1998-12-02:
Norge har fått et av de mest konsentrerte dagligvaremarkedene i Europa. I dag er bare om lag 200 butikker med 1 pst. av omsetningen uten tilknytning til de fire kjedegruppene. Det viser beregninger fra ACNielsen Norge AS. For elleve år siden var det nesten 3 000 butikker som var selvstendige. Disse hadde 29 pst. av omsetningen. Dagligvarehandelen som domineres av fire kjeder, utgjør 7-8 pst. av bruttonasjonalprodukt. Det aller meste av produktene fra landets 80 000 bønder omsettes her. 40 000 i næringsmiddelindustri og varetransport er med i denne verdikjeden, og langt bortimot 15 000 ansatte i butikkene. Alle nordmenn er kunder hos disse fire kjedene. Kjedemakten er derfor en viktig maktfaktor i samfunnet. I Fafo-rapporten «Kjedemakt mot industrimakt» fra 1996 slås det fast: «Det er liten tvil om at det har skjedd markante endringer i maktforholdene til fordel for kjedene. Om forbrukerne har vunnet eller tapt makt, er mer diskutabelt». Maktforholdene innen kjedene er i de siste år endret ved at flere av avgjørelsene om vareutvalg, innkjøpsbetingelser og innkjøpsavtaler fattes sentralt. Leverandørindustrien preges av at man møter fire store kjøpere som i stadig større grad ønsker landsdekkende innkjøp og kortere tid mellom hver prisforhandling. Det er nødvendig å spørre om disse få personer med så stor makt, viser et samfunnsansvar tilsvarende den makt de har fått. Hvis svaret er nei, må det diskuteres om vi har gode nok lovreguleringer, og om de vi har, brukes aktivt nok. Jeg er glad for at det i Voksenåserklæringen er signalisert at konkurranselovgivningen skal vurderes for å hindre at makt overføres fra folkevalgte organer til aktørene i markedene. Jeg vil få trekke fram en del områder der jeg mener kjedemakten i dag brukes for å motarbeide eller undergrave politisk fattede vedtak. Jeg vil nøye meg med sju områder. Det første området gjelder talefriheten. Det skal være talefrihet i Norge. Særlig er det nødvendig med fri debatt om dem som har mest makt. I de siste ukers debatt om kjedemakt og matpriser har vi sett at viktige aktører er forsøkt kneblet med trusler om at deres varer kan bli kastet ut av butikkhyllene. Det er påfallende få debattinnlegg fra industribedrifter og fra deres ansatte. Det har vært eksempel på at butikkledere har fått refs av toppledelsen i kjeden for å ha deltatt i debatten. En nøytral priskontroll og prisinformasjon trengs som grunnlag for en skikkelig åpen debatt, muligens også regler om saklig oppsigelse av vareleveranser. Det andre området jeg vil trekke fram, er prinsippet om fri etableringsrett i næringslivet. Begrensninger i denne retten skal bestemmes av myndighetene. Det er i dag neppe mulig å etablere dagligvarebutikk i Distrikts-Norge uten å knytte seg til en av kjedene. På et annet område, grønnsaksektoren, har hver av kjedene sin egen grossist. Gjennom disse kan kjedene fastsette kvoter og priser til den enkelte bonde. Nye grønnsakdyrkere og de som ikke vil godta betingelsene som blir fastsatt, blir avhengig av å selge på torget eller i veikanten – eller finne på noe annet. Det tredje området som jeg vil trekke fram, er bosettingsmønsteret. Det er bred enighet i Stortinget om at bosettingsmønsteret i Norge skal opprettholdes. For å oppnå det må både privat og offentlig service opprettholdes. I en undersøkelse fra Møreforsking fant man at nærbutikken var nesten like viktig som grendeskolen for å hindre at folk flyttet fra en bygd i utkanten. De stadig strengere kravene innen kjedene til kvantumsrabatter, pakningsstørrelser og returordninger har tvunget mange butikker til å slutte. Antall butikker har blitt redusert fra 7 300 til 5 000 på de siste ti år. En stor del av disse nedleggelsene har rammet siste eller nest siste butikk på stedet. Så butikknedleggelsene truer bosettingsmønsteret, men de fjerner også en effektiv konkurranse i mange regionale og lokale markeder. Et fjerde område er næringspolitikken. De små og bitte små bedriftene skal stimuleres for å bidra til verdiskaping og bosetting i hele landet, sier Stortinget. En av kjedene tar nå sikte på å redusere tallet på leverandører fra 250 til 100. En annen vil inngå i en fusjon der hovedkontoret flyttes til Sverige. Overgangen til sentrale innkjøp i kjedene og bruk av færre leverandører gjør at de minste leverandørene taper. Det er dem Stortinget har ønsket å prioritere mest i sin stimuleringspolitikk. Et femte område gjelder arbeidstakernes situasjon. Arbeidstakerne skal sikres trygge tilsettingsforhold. Det er et mål for vårt lovgivningsarbeid på det området. I dag er mange arbeidsplasser i næringsmiddelindustrien utrygge fordi bedriftene har kortsiktige avtaler og trang økonomi. De ansatte frykter økt press mot lønninger og andre arbeidsvilkår i tiden framover. Kjedenes krav om økt import av råvarer vil om de innfris, føre til at mer av foredlingen skjer i land der lønningene er lavere enn i Norge. På det viset kan vi komme til å tape arbeidsplasser. Et sjette viktig område er landbrukspolitikken. Vår landbrukspolitikk skal sikre norsk matproduksjon av et visst omfang, norsk bruksstruktur og en god nok inntekt til bøndene. Kjedenes kritikk og press mot grensevernet, råvareprisene og samvirkeorganisasjonene vil kunne føre til at de vedtatte mål ikke kan nås. Landbrukssamvirket er gitt viktige oppgaver for å gjennomføre jordbruksavtalen. På grøntsiden har kjedene i praksis overtatt den samvirkebedriften som vi har hatt. Det samme kan i neste omgang skje for andre sektorer. Det er neppe bønder og forbrukere som tjener mest på dette. Det sjuende, og siste, området jeg vil trekke fram, gjelder konkurranselovgivningen og situasjonen der. Det er ikke tillatt med samarbeidstiltak som hindrer en nødvendig fri konkurranse. Da kjedene krevde å overta distribusjonen av varer fra Nidar og Freia, kom kravet fra alle kjedene på samme tid. Og de avtalene som ble lagt fram for underskriving, viste seg å være helt identiske. Det var da ett praktisk eksempel. Lederen i Norsk Nærings- og Nytelsesmiddelarbeiderforbund, Torbjørn Dahl, sier til Dagsavisen den 30. oktober i år: «Vi har konkrete mistanker om prissamarbeid mellom de fire store kjedene…». Andre har sagt tilsvarende. Likevel har ikke Konkurransetilsynet funnet eksempler på bruk av markedsmakt som truer den frie konkurransen. Jeg mener vi har mange signaler om at de mektige kjedene vil øke sin makt på bekostning av andre i tiden framover, bl.a. ved å skaffe seg kontroll stadig nærmere råstoffproduksjonen. Vi kan på kort tid få en internasjonalisering av dagligvaremarkedet. Kjedemakten kan da bli brukt enda mer på en måte som samfunnet ikke er tjent med. Folkevalgte vil da miste enda mer innflytelse. For å hindre en slik utvikling er den frie offentlige debatten avgjørende. De siste ukene har vi sett at all debatt har stoppet opp på uenighet om tall. Debatten må ikke få stoppe ved at noen mistenkes for å ville skjule fakta om sine egne gevinster. Vi trenger derfor bedre og nøytrale fakta om priser. Jeg synes derfor det er svært positivt at landbruksministeren nå har signalisert at Regjeringen vil sette i gang en slik prisoppfølging som ble etterlyst i forslaget fra Solveig Sollie, Eilef A. Meland og meg selv i 1996. Den gangen ble forslaget nedstemt med henvisning til at Konkurransetilsynet gjør en god jobb. Bondelaget har lenge etterlyst en slik prisoppfølging. Nå kreves det også fra handelens organisasjoner. Det synes derfor klart at ingen er tilfreds med det som i dag finnes av faktagrunnlag om prisutviklingen på matvarer i hele kjeden fra jord til bord. Og det er oppsiktsvekkende. Det er gjennom årene mange forskere som har reist rundt med handlekurver og fått sine utgifter betalt av skattebetalerne. Nå trengs det et skikkelig opplegg utført av en instans som er uavhengig av de mange som har trukket sine konklusjoner på forhånd. Det er viktig at de prisfakta som samles inn, også gir forbrukerne informasjon, f.eks. om hvor varene er billigst, slik at de kan bruke den makt de i teorien har. For på nytt å sitere fra den nevnte Fafo-rapporten: «Forbrukeren har stor potensiell makt, men er avmektig utan informasjon og organisering.» Ja, hvilken innflytelse har forbrukerne på uttalelsene fra direktøren i Forbrukerrådet, der hans eneste krav er «billigst mulig»? Jeg ønsker primært at utviklingen skal bli kontrollert gjennom åpenhet, fri debatt og av at aktørene som har mye makt, utviser samfunnsansvar innenfor de politiske mål Stortinget har vedtatt. Men vi har ikke lov til å være naive. Jeg tror det er slik på dette felt som på andre i samfunnet, at det trengs en aktiv kontroll med at lover og regler følges. Jeg mener at Konkurransetilsynet ikke fører en slik aktiv og streng kontroll i forhold til matvarekjedene. Med så få og mektige aktører er det blåøyd å se bort fra at disse snakker sammen og hjelper hverandre til å tjene enda mer. Tilsynet besvarer ethvert kritisk spørsmål om denne bransjen med å henvise til den meldeplikt som fins når samarbeidsavtaler inngås. Enn om man skulle nøyd seg med en slik pålagt meldeplikt for andre straffbare forhold i samfunnet, f.eks. fyllekjøring og tyveri? Jeg vil tro at statistikken ville ha blitt betydelig forbedret, mens tallet på lovbrudd ville ha steget sterkt. Jeg vil med denne interpellasjon uttrykke en uro som mange føler, ikke minst de som arbeider innenfor primærnæringen, i næringsmiddelindustrien og i butikkene. Det trengs en betydelig økt oppmerksomhet om virkningene av de endrede maktforhold i dagligvareomsetningen. En oppfølging av dette er i tråd med det verdifundament som Voksenåserklæringen er bygd opp på.