Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-06-11:
Jeg tar opp denne problemstillingen med det utgangspunkt at skolen sannsynligvis er den viktigste sosiale institusjonen i det kunnskapssamfunnet vi lever i. Hvert individs mulighet for å skape seg et godt liv er i enda større grad enn tidligere avhengig av utdannelse og kompetanse. Nettopp derfor er det så viktig at alle barn får lik mulighet til å mestre skoletilværelsen. Mediene gir oss et bilde av en tøffere skolehverdag. Jeg har ikke belegg for å si at dette er en riktig situasjonsbeskrivelse, men det er et faktum at mange barn har problemer på skolen og trenger ekstra hjelp. Så mange som 80 000–90 000 barn og unge blir tatt hånd om av de kommunale PP-tjenestene årlig. Vi vet ikke hvor mange flere som burde hatt hjelp. For hvert barn som ikke får den hjelpen det trenger, er det en tragedie. Og når vi vet at et barn som har problemer, kan ødelegge et helt læringsmiljø i klassen dersom det ikke får den hjelpen det trenger, omfatter problemstillingen langt flere. Vi står med andre ord overfor store utfordringer når det gjelder å sikre at alle barn og unge får den opplæringen de har behov for, for å klare seg i samfunnet. Vi må være sikker på at den hjelpen det offentlige tilbyr, fungerer etter intensjonene – og da er vi kommet til kjernen i min interpellasjon. Som jeg viser til i min interpellasjonstekst, finnes det eksempler der opptil 43 fagfolk har jobbet med ett barn uten å vite om hverandre. Ting tyder med andre ord på at hjelpeapparatet rundt barn med spesielle behov er stort, men også komplisert. Jeg er bekymret for at vi i vår iver etter å bygge opp gode velferdstilbud kan ha glemt brukerne, i dette tilfellet barn som trenger ekstra oppfølging. Det ligger alltid god vilje bak oppbyggingen av nye og mer spesialiserte velferdstjenester, men det spørs om innsatsen blir brukt riktig når systemet blir komplisert og koordineringen er mangelfull. Taperne i et slikt system er barn som ikke får den hjelpen de trenger, til tross for at fagfolkene finnes. Etter min vurdering er dette et opplagt område å gå løs på i Regjeringens prosjekt for å gjøre Norge enklere. Barn og unge med spesielle hjelpebehov får ofte bistand fra ulike sektorer, instanser, forvaltningsnivåer og profesjoner i velferdsapparatet, som hver for seg har ansvar for bare en «del» av brukeren. Antall profesjoner og spesialiseringer har økt de siste årene. Dette har ført til uoversiktlighet, uklare ansvarsforhold og manglende koordinering. Det blir mange dører å banke på for dem som trenger hjelp. Det finnes utallige godt dokumenterte historier om barn og pårørende som føler seg som kasteballer på velferdsarenaen. Noen ganger kjemper ulike instanser om å få hovedansvaret for en klient, andre ganger om å ekspedere den hjelpetrengende til andre. Ifølge St.meld. nr. 23 for 1997-98, Om opplæring for barn, unge og vaksne med særskilde behov, omfatter støtteapparatet rundt barn og unge med særskilte behov fem nivåer i forvaltningen, og institusjoner og etater innenfor sektorene opplæring, barnevern, sosial, helse, kultur, trygd og arbeid. Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon har pekt på problemet ved at det bygges opp parallelle tjenestetilbud innenfor de ulike sektorene. Brukerne må forholde seg til PP-tjenesten, barne- og ungdomspsykiatrien, habiliteringstjenesten, hjelpemiddelsentralen, trygdekontor m.v. Den samme historien må fortelles gang på gang. For en ikke-ekspert er det vanskelig å forstå at fagfolk ikke snakker sammen. Dette skjer til tross for at det finnes regelverk, både i lover, forskrifter og instrukser, som pålegger instanser innenfor opplæringssektoren og i helse- og sosialsystemet å samarbeide og koordinere arbeidet. Det er derfor en stor utfordring for staten, fylkeskommunene og kommunene, som på ulike måter har ansvar for hjelpeapparatet, å omsette god vilje til handling. Det er på ingen måte en lett oppgave å samordne dette veldige systemet. Det er skrevet mange utredninger innenfor organisasjonslære om hvor vanskelig det er å få ulike etater på forskjellige nivåer i forvaltningen til å samarbeide. Ulik faglig tilnærming og profesjonsstrid er også et klassisk tema for dem som skal forklare at verden ikke går i riktig retning. Så er tilfellet også når det gjelder støtteapparatet rundt barn. Streng håndheving av taushetsplikt, manglende vilje til å samarbeide over profesjonsgrensene og uklar ansvarsfordeling mellom de forskjellige etatene kan forklare at barn og ungdom opplever møtet med hjelpeapparatet som frustrerende. Det verste er at ressursene ikke blir brukt til beste for den det gjelder. Nå er tiden for å gjøre noe. Som en oppfølging av den nevnte St.meld. nr. 23 får kommunene økt ansvar for det spesialpedagogiske arbeidet fra høsten av. Tanken var at ressurser skulle tilføres kommunene, slik at flest mulig barn får den hjelpen de trenger. I den oppbyggingsfasen som skal skje nå, er det svært viktig å legge opp til gode samarbeidsforhold. Vi må sikre at disse økte ressursene betyr en bedring for de barna det gjelder. Koordinering mellom statlige instanser, samarbeid mellom kommuner og statlige etater samt interkommunal samordning må til dersom reformen skal ha den ønskede virkning, nemlig å styrke hjelpeapparatet rundt skolene og det enkelte barn. Hittil har jeg brukt mye tid på å beskrive en nedslående situasjon. Men det skjer også positive ting. Bedre samordning er gjennomgangstonen i stortingsmeldingen om rehabilitering, som Stortinget debatterte på onsdag, og også i St.meld. nr. 23 ble bedre samordning vektlagt. Regjeringen satser på servicekontorer og serviceerklæringer, der brukeren står i sentrum for offentlige etaters virksomhet. Denne tenkningen bør kunne overføres til det området vi diskuterer i dag. Servicekontor betyr at etater for ulike forvaltningsnivåer samordner sin virksomhet, både i rom og i handling. Alle offentlige etater skal utarbeide serviceerklæringer som forteller brukeren hva de kan forvente av institusjonen. Begge deler er viktig når vanskeligstilte barn og deres foresatte er brukeren. Men viktigst av alt er kanskje de gode eksemplene med praktisk handling. Flere kommuner har satset på samordnet innsats overfor barn med spesielle behov, med tverrfaglige grupper knyttet til hver skole. Slike gode eksempler må spres videre. I prosjektet «Barn i risikosonen» er også målet samarbeid. Her har flere organisasjoner slått seg sammen om å utarbeide kurs om forebyggende arbeid for politikere og ulike fagfolk som arbeider med barn i kommunen. Det mangler altså ikke på vilje – nå gjelder det å handle. Det kan ikke være slik at voksnes manglende evne til å samarbeide skal gå ut over barns fremtid.