trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-11:
La meg takke utenriksministeren for et grundig og utfyllende og jeg vil si meget imøtekommende svar på min interpellasjon. Det sies at da Stortinget tidlig på 1970-tallet på initiativ fra representanten Bergfrid Fjose diskuterte situasjonen for kristne i det daværende Sovjetunionen, kom det meldinger noen år etterpå om at den debatten hadde blitt lagt merke til og hatt en positiv effekt for dem som var i fangenskap og opplevde den konkrete undertrykkelsen på kroppen. Jeg tror ikke vi skal ta lett på eller se smått på betydningen av at Stortinget fra tid til annen diskuterer denne type spørsmål. Det i seg selv har en viktig funksjon. Men vi må gjøre mer enn det, og jeg er glad for de konkrete tiltak som utenriksministeren bekrefter er i gang. Jeg er også glad for det fokus som utenriksministeren nå redegjør for at Norge vil ha som medlem av FNs menneskerettighetsråd. Det er jo en unik anledning for Norge til å spille en troverdig, konsistent og offensiv rolle for menneskerettighetene. Jeg er helt enig i at vi der må ha et helhetlig perspektiv. Og der det er relevant – og det er det, som nevnt, i veldig mange av verdens land – vil trosfriheten måtte være en del av det helhetlige perspektivet i Norges oppfølging, slik jeg med interesse merket meg at utenriksministeren bekreftet det vil være i forhold til Iran. Så til arbeidet her hjemme. Jeg synes at Regjeringen når det gjelder interreligiøs dialog og bygging av kompetanse på det området, har kommet mange skritt lenger enn vi var ved begynnelsen av forrige stortingsperiode. Involveringen av organisasjoner, kompetansemiljøer i Norge og enkeltpersoner er veldig bra. Jeg vil mene at vi spesielt når det gjelder trosfriheten, har miljøer i Norge – organisasjoner som Norsk Misjon i Øst og Åpne Dører – som på daglig basis følger dette bildet i et nettverk av slike organisasjoner over hele verden. Slike organisasjoner vil jeg anbefale at utenriksministeren inkluderer i konsultative funksjoner, slik at de med sitt tilfang av informasjon kan bidra til at den norske utenrikstjenesten er mest mulig oppdatert fra ulike kilder. Jeg synes også at utenriksministeren på en glimrende måte løftet fram sammenhengen mellom de ulike sidene av menneskerettighetene, og jeg vil gjerne komme tilbake til og kommentere det senere i debatten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-02-11:
La meg takke utenriksministeren og dine kolleger her i stortingssalen for en debatt som er preget av et oppriktig engasjement for menneskerettighetene generelt og for trosfriheten spesielt. Jeg føler at det er bred tilslutning til det initiativet Kristelig Folkeparti har tatt for at trosfriheten ikke bare skal være en integrert del av vårt menneskerettighetsengasjement, men også en prioritert del av det, uten at vi dermed har rangert menneskerettighetene, slik Trine Skei Grande advarte mot. Jeg er glad for at utenriksministeren vil bruke den kompetansen som finnes ute i det norske samfunnet og i de nettverk som er når det gjelder å skjerpe og utvikle utenrikstjenestens arbeid med dette i forhold til viktige land. Jeg forventer at trosfriheten er på dagsordenen i de bilaterale og internasjonale sammenhenger hvor den er relevant, og her ble det også nevnt forestående statsbesøk hvor det vil finne sin naturlige plass, etter min forventning. Så var utenriksministeren selv inne på at vi må feie for egen dør i Norge, og flere har grepet til nasjonale temaer i denne debatten. Jeg skal ikke bruke mye tid på Dagbladet, bare si at jeg tror at den største utfordringen vi har i Norge, er å tåle hverandre og leve sammen med de forskjeller som etter hvert er blitt flere og større i det norske samfunnet. Da er de universelle menneskerettighetene det viktigste og beste utgangspunktet vi har. De universelle menneskerettighetene er Kristelig Folkeparti forpliktet på, for de springer faktisk ut av det kristne synet på mennesket, der alle mennesker er like verdifulle uansett. Derfor må jeg si til det kanskje ikke helt elegante forsøket fra min sambenking på rogalandsbenken på å gi Kristelig Folkeparti råd i vår strategiske debatt, at det er nettopp Kristelig Folkepartis forpliktelse på dette universelle grunnlag, det kristne menneskesynet, som gjør at vi kjemper for alle menneskers menneskerettigheter. Representanten Langeland vil vite meget vel at vi støttet valget av Akhtar Chaudhry som visepresident i Stortinget med stor glede, og representanten vil også vite at ethvert parti har lov til å hegne om sin integritet og sin identitet. Det gjør også partiet SV, et parti som for øvrig ikke bør slå seg på brystet for mye, for de vedtok på sitt landsmøte å nekte statsstøtte til kristne friskoler, ikke spesielt i tråd med menneskerettighetene. Jeg synes heller ikke det kler SV å hylle regimer som faktisk forfølger mennesker med en annen tro. Når det er sagt, vil jeg takke for en god debatt og for utenriksministerens imøtekommenhet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-02-11:
Det var flere spørsmål fra representanten Høybråten i hans utfyllende innlegg. La meg reflektere rundt et par av dem, og jeg takker igjen for at vi har anledning til å bruke tid utover i debatten. Jeg tror det er et viktig felt for oss metodisk at vi ikke har skilt ut trosfrihet som et område på utsiden av menneskerettighetsarbeidet. Jeg tror det er viktig at vi prioriterer arbeidet med menneskerettighetene. Det var et tema for meg i den utenrikspolitiske redegjørelsen i fjor. Det står også sentralt i St.meld. nr. 15 for 2008–2009. Vi må skrive trosfriheten inn i det bildet. Hvis vi skiller det ut på utsiden som et særlig felt, tror jeg det har mange negative virkninger. Vi må altså ha det fokuset på den måten. Det fører bl.a. til at mennesker som utsettes for overgrep mot grunnleggende menneskerettigheter, som det er å bli fratatt trosfrihet, har vårt fulle engasjement. Det er ikke slik at de liksom må tilleggskvalifisere fordi det handler om tro. Vi må ha det helt sentralt. Det var av de spørsmålene Høybråten stilte om dette som prioritert gruppe. Det er en prioritert gruppe. Jeg var inne på støtte til organisasjoner. Jeg tror ikke jeg skal gå utover det nå. Men det er ikke slik at vi i UD har tenkt i retning av at vi skal ha egne prosjekter kun rettet mot organisasjoner som arbeider for trosforfulgte. Vi skal lytte til alle som har det temaet på sin dagsorden. Meg bekjent finnes det ikke organisasjoner som har det som sitt eneste anliggende, men det er altså organisasjoner med et bredt informasjonstilfang, og som melder dem inn. De organisasjonene som Høybråten nevnte, er i høyeste grad relevante. Jeg vil være tilbakeholden når det gjelder å lage et konsultativt forum, et råd, med et visst antall utvalgte av dem, for det vil alltid da være noen man ekskluderer. Så jeg sier til Norsk Misjon i Øst og Åpne Dører: Døren er åpen til oss! Vi er opptatt av, gjennom de kontaktene vi har, å kunne lytte til de erfaringene de gjør. Det er slik i dag at det er partnere for oss med betydelige innspill: Mellomkirkelig råd, Islamsk Råd, Det mosaiske trossamfunn, som vi har løpende kontakt med. Og så nevnte jeg at vi har et eget fokus på religion i utenrikspolitikken. Jeg tror at vi kan liste opp mange eksempler på satsinger som Norge gjør. Som alltid gjør Norge mye sammenlignet med andre land, men vi er små. Derfor er det å være til stede i de prinsipielle debattene på de store arenaene veldig viktig – hvor vi når mange, og hvor vi, ved måten vi arbeider på, kan få med flere land, som i de sentrale FN-organene. Det som kanskje uroer meg mest, var det jeg sa i mitt innlegg, at mennesker med tro blir rammet av repressive regimer som vil ha kontroll med menneskers sinn, hjerte og tanker. Da er de ute etter regimekritikere og politiske opposisjonelle. Det har vi kjent til gjennom lang tid, men i den kategorien blir folk med tro regnet inn, fordi de tenker på en annen måte enn de herskende. Det er en alvorlig utfordring i arbeidet for menneskerettigheter.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2010-02-11:
Det er et svært viktig tema representanten Dagfinn Høybråten inviterer oss til å debattere i dag. Det var også betryggende å høre utenriksministerens innlegg om at vi ikke skal ta lett på brudd på menneskerettigheter, og at vi skal fortsette å holde fokus på det, særlig fordi vi i et av verdens roligste og nordligste land tar religionsfrihet for gitt. Men slik er det dessverre ikke i mange land i verden. Jeg hadde egentlig tenkt å begynne med en historie om hvordan livet kan være for en som må leve i skjul med sin religion, i frykt for å bli drept eller satt i fengsel. Men det var så mange utrolig triste fortellinger at jeg valgte å la det være. Jeg fant historiene på nettsidene til UN Watch, Human Rights Watch og til flere NGOer som bidrar til å sette fokus på denne problemstillingen. Hvis man legger til grunn informasjonen som organisasjonen Åpne Dører har lagt ut på nettet, så forfølges, fengsles og drepes mennesker på grunn av sin tro i Afrika, Asia og Latin-Amerika. I FNs menneskerettighetserklæring artikkel 18 heter det – vi har hørt det før i dag, men det kan godt gjentas: «Enhver har rett til tanke-, samvittighets- og religionsfrihet. Denne rett omfatter frihet til å skifte religion eller tro, og frihet til enten alene eller sammen med andre, og offentlig eller privat, å gi uttrykk for sin religion eller tro gjennom undervisning, utøvelse, tilbedelse og ritualer.» Til tross for at de fleste land i verden har sluttet seg til FNs menneskerettighetserklæring, drepes og tortureres mennesker daglig for sin tro. Det er derfor svært viktig at Norge sterkt og tydelig tar avstand fra religionsforfølgelse. Da blir det også, slik representanten Høybråten nevner i sitt innlegg, svært viktig at Norge bilateralt forsøker å påvirke ulike lands myndigheter, selv om jeg forstår at dette kan være vanskelig. Men FN har sanksjonsmuligheter for de landene som bryter menneskerettighetene, uten at jeg er helt sikker på om de sanksjonsmulighetene noen gang har vært brukt. Så kanskje kan det være en vei å gå og hvor Norge kan være en pådriver i FNs menneskerettighetsråd for at mennesker skal få ha sin tro i fred, rett til ikke å fortelle om den og rett til å kunne utøve den åpent. En del av de landene som begår overgrep på grunn av religion, får også bistand fra Norge. Derfor er det viktig at Norge også vurderer sanksjoner og i det minste retter en sterk advarsel til de av våre mottakerland som bryter med prinsippet om religionsfrihet. Av de landene som er verst til å forfølge mennesker som tilhører en minoritet når det gjelder livssyn, topper disse listen: Nord-Korea, Iran, Saudi-Arabia, Somalia, Maldivene og Afghanistan – for å nevne noen. Når det er sagt, forekommer det forfølgelse på grunn av tro i 128 land. Det betyr at 4,5 milliarder mennesker i verden har begrenset religionsfrihet. Vi som land kan ikke akseptere slike begrensninger, og heller ikke akseptere slike åpenbare brudd på menneskerettighetene.
Svein Harberg (Høyre), 2010-02-11:
Det er ingen tvil om at denne interpellasjonen er både viktig og aktuell. Det er dessverre slik at vi daglig kan lese om hendelser der mennesker er blitt krenket, utsatt for vold eller til og med drept med bakgrunn i religiøs uenighet. Av og til er det reell religiøs uenighet som ligger bak, men en like stor utfordring er at maktkonstellasjoner skyver religionen foran seg i sin egen krig og sine egne maktovergrep. Dette utløser ofte de sterkeste følelsene. FNs spesialrapportør for trosfrihet, Asma Jahangir, påpeker i sin siste rapport at så lenge diskriminering og vold skjer på grunnlag av eller med bakgrunn i religion og tro nasjonalt eller internasjonalt, vil spenninger og motsetninger fortsette å eksistere og utnyttes av ulike religiøse, politiske og militante grupperinger. Religiøs overbevisning handler om tro og håp – selve livskraften. Uten rett til religiøs integritet er et menneske ufritt. Jeg ønsker at Norge som en nasjon tuftet på religionsfrihet, skal være i førersetet i kampen for at andre skal få den samme rett. Den globale trosfrihet og retten til å skifte religion bør derfor være på statsrådens dagsorden. Representanten Høybråten viste også til den nylig utkomne rapporten om globale restriksjoner på religion, som viser at 70 pst. av verdens befolkning lever med høy grad eller meget høy grad av restriksjoner på religiøst liv. Det er forbausende vanskelig å få satt trosfrihet på den internasjonale agendaen. Det er mange som ønsker å tie i hjel den debatten. Derfor er denne interpellasjonen viktig, og det er viktig at Norge aktivt vil bidra til å løfte debatten så ofte som mulig. En slik internasjonal debatt vil i seg selv ha en effekt – det må vi tro på. Så vil jeg også i denne sak – som statsråden – minne om at internasjonalt engasjement alltid må medføre at vi retter blikket mot oss selv. Det beste grunnlaget for gjennomslag er å kunne vise til gode resultater her hjemme. Vi må vel innrømme at vi til tider opplever et utfordrende religiøst engasjement, aktualisert i disse dager. Jeg vil gjerne rose Islamsk Råd og Mellomkirkelig Råd, som i fellesskap har forfattet en erklæring som påpeker at alle fritt skal kunne velge sin tro, utøve sin tro både privat og offentlig, og konvertere til en annen religion. Det er kloke formuleringer som alle bør ta inn over seg. Tro og ytringsfrihet henger sammen, som mange har sagt her nå, og det er da viktig å huske på at min rett til tro og ytringsfrihet henger sammen med din rett til tro og ytringsfrihet. Min rett aktiviserer samtidig min plikt til å respektere andres rett. Jeg har rett til å holde fram mitt syn, jeg har rett til å mene at du tar feil, men jeg har plikt til å respektere at andre personer, nasjoner og samfunn tenker på en annen måte og må forholde meg til det. Trosfrihet, ytringsfrihet og rett til fritt å velge religion angår oss alle og utfordrer oss alle. Utenriksministeren har fått en posisjon og unik mulighet til å sette saken på den internasjonale dagsordenen, og får gjennom denne debatten og våre innlegg en påminning og oppfordring om å gjøre det.
Svein Harberg (Høyre), 2010-02-11:
Nå har det vært to gode innlegg, et fra saksordføreren og ikke minst et fra forrige taler som redegjorde godt og grundig for innholdet og bakgrunnen for denne saken. Derfor er dette en sak som i dag ikke krever den store debatten. Her er det klare skiller mellom de politiske blokkene. Opposisjonspartiene har stått samlet i sin påpeking av at det er lovstridig å gripe inn i fondets verdier, slik flertallet vedtok i tomtefesteinstruksen, og dette har vært fulgt opp med et krav om å la denne saken ligge. Regjeringen tapte klart første runde i rettsapparatet, noe som viste at mindretallet på Stortinget – opposisjonspartiene – hadde rett. Når så Regjeringen meldte at de ville anke saken, var det en naturlig reaksjon å følge opp dette gjennom forslaget som er fremmet i denne saken. Som sagt har opposisjonen stått samlet i hele prosessen, men ved avgivelse vil en likevel se av papirene at det ikke var en samlet opposisjon som ville opprettholde kravet om å trekke anken. Når nå dato for behandling i Høyesterett var satt, kunne en nok si at det er like godt å få det hele rettslig avklart – så blir vi ferdige med den saken. Høyre kommer likevel til å stemme for forslaget fra Fremskrittspartiet om å trekke anken når det stemmes her i salen i dag. Det gjør vi for å være konsekvent og markere vårt primærstandpunkt om at denne saken aldri skulle vært i rettsapparatet. Det henger godt sammen med forslaget som er felles fra Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre og Høyre, der vi ber Regjeringen fremme forslag om hvordan Opplysningsvesenets fond skal kompenseres for allerede lidt tap som følge av tomtefesteinstruksen.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-11:
Høybråten reiser ein viktig debatt, og eg synest at utanriksministeren svarer godt, at me er offensive på dette området. For meg var det veldig stort då det norske parlamentet valde ein muslim til president. Det synest eg var stort, og det fortel noko om at det er utvikling på gang i Noreg. Men eg vil gjerne utfordra Høybråten nettopp på dette. Dersom Akhtar Chaudhry hadde vore medlem av Kristeleg Folkeparti, hadde han ikkje kunna bli president, fordi han ikkje hadde bekjent seg til den kristne trua. Og dersom Kristeleg Folkeparti hadde hatt 50 pst. av stemmene – dei er langt unna det no – hadde det blitt sånn at då kunne ingen frå andre religionar hatt tillitsverv – grunnleggjande udemokratisk er Kristeleg Folkeparti på dette punktet, spør du meg. Så må eg seia at med omsyn til dei mange gode eksempla som Høybråten viser til , så utelèt han eitt, og det er jo kjernen – Israels framferd i Palestina i religionens namn. Skal han ikkje sørgja for at det skal blir trusfridom og religionsfridom og ytringsfridom også i dette området og vera med og bidra til at det ikkje er ei grunnleggjande undertrykking av palestinarane? Eg meiner at representanten Høybråten no har fått gode svar frå Regjeringa, og no vil eg gjerne ha gode svar frå Høybråten på desse to punkta.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-11:
Eg synest det er veldig interessant å høyra på Venstre og Høgre når dei fortel oss kor vellykka det var med Vegvesenet, når Mesta oppstod og ein fekk ei oppsplitting og nye kontraktstypar og sånt. Det synest eg er veldig spennande – for det er nemleg heilt feil. Eg sit òg i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det som viser seg når Høgre seier at me har tent ein milliard på det, så er det vel snarare sånn at me har tapt milliardar på desse eksperimenta som høgresida dreiv på med. Vedlikehaldsutgiftene dei to siste åra har auka med over 40 pst. – absolutt ikkje nokon nedgang, men prisauke, i dette effektive, moderne systemet til høgresida. Og dette skal me gjera meir av! Det som blir dyrt, ineffektivt, det skal me gjera endå meir av. Me kan jo gjera sånn som Margaret Thatcher gjorde, kan me ikkje? Det er jo Framstegspartiets favoritt. Me berre privatiserer alt me kan av jernbane – splittar det opp så mykje som mogleg, så ordnar det seg, så blir det effektivt. Ja, for det er det de seier. Det er det de anbefaler oss no: Splitt meir opp! Men korfor gidd de ikkje sjå kva som skjedde i England? Korfor gidd de ikkje sjå at det gjekk heilt «på rauå» – at det faktisk er sånn at det blei dyrare, staten måtte gå inn? I det heile: Heile greia blei resosialisert. Det skal me altså ikkje læra noko av! Det er sånn at den oppsplittinga me har hatt, fører til at dei som er splitta opp – NSB og Jernbaneverket – kranglar om kven som har ansvaret. Det skal de ha, det fører oppsplittinga til – masse bruk av tid for å forklara kven som har ansvar. Det er ikkje meir av det me treng, folkens, dersom me skal få jernbanen skikkeleg på sporet! Me må faktisk bruka det me har, og få betre det me har. Og kanskje skal me, som Gullvåg seier, sjå på nokre strukturelle grep likevel. Men kva dei er – det kan like godt vera at me skal slå ting saman som å splitta det meir opp for å få det til å bli meir effektivt. Det ser ut som det er det andre vel. Eg er veldig glad for at me no har fått ein ny jernbanedirektør, og eg er veldig imponert over korleis denne jernbanedirektøren – ho er trass alt veldig fersk – har handtert ei vanskeleg krise så langt. No held me på å modernisera Jernbaneverket – jernbanedirektøren i samarbeid med vår utmerkte samferdselsminister. Så trur eg – og der skal eg gje Hareide og andre litt rett – at me nok må opp i større beløp til jernbanen. Hareide har føreslått 10 milliardar kr – det er det same som landsmøtet i SV har vedteke – så du er på rett veg, Knut Arild!
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-11:
Tusen takk til statsråd Faremo for et godt innlegg. Jeg har bare lyst til å understreke et par poenger. Det ene går på det som forsvarsministeren også er inne på, nemlig kapasiteter innenfor alliansen. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, tror jeg det er viktig med både regelmessige øvelser, at kapasiteter er moderne, og at de utfyller hverandre internt i NATO-alliansen. Da må systemer også kunne «snakke sammen». Jeg synes det derfor er en fordel når nå flere land har signalisert at de går videre med F-35, selv om det selvfølgelig ikke kan være den eneste kampflykapasiteten som medlemslandene har. Det gir også muligheter for samarbeid, ikke minst samarbeid om vedlikehold, som igjen kan gi større operativ evne, og som da igjen gir et tettere integrert NATO. Som Gro Harlem Brundtland sa: «Alt henger sammen med alt.» Og det kan være ett konkret eksempel. Ellers har jeg lyst til bare å utdype litt det forsvarsministeren tar opp om partnerskap, for samarbeidet med partnere har jo i løpet av de siste to tiårene utviklet seg til noe av det som er NATOs viktigste saker. Det at NATO er åpen for utvidelse, er fortsatt viktig, men det betyr ikke at det skal være fritt fram. Nye medlemskap må være bygd på demokrati og menneskerettigheter samt at medlemmene har noe å tilby alliansen gjennom å bidra til kollektiv sikkerhet. Som jeg var inne på i innlegget mitt, er NATOs forhold til Russland svært viktig for Norge. Da komiteen var på besøk på Reitan, fikk vi høre at det er et godt personlig forhold mellom norske forsvarsansatte og russiske forsvarsansatte. Dette har utviklet seg over tid. Russland og Norge har felles utfordringer i nordområdene. Jeg håper at vi en gang i framtiden kan se at vi øver sammen, med tanke på kriser og ulykker som kan oppstå i Arktis. Fire av de fem landene som grenser til Arktis, er NATO-land. Russland er det femte. Vi er avhengig av et tett samarbeid rundt de utfordringene vi har i nord. EU blir også en stadig mer sentral sikkerhetspolitisk aktør og har de siste årene, i lys av det som skjedde i Kosovo, bygd opp et tettere integrert sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid både gjennom European Defence Agency og gjennom opprettelsen av innsatsstyrker i 2007. Det er nå ytterligere forsterket gjennom EUs til nå 22 militære og sivile operasjoner, der 13 pågår i dette øyeblikk. Dette blir nå forsterket også gjennom Lisboa-traktaten og utnevnelsen av en utenriksminister – et nytt skritt på veien. Jeg tror jeg skal komme tilbake til dette med masseødeleggelsesvåpen litt senere i debatten og ser fram til at den fortsetter videre.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-02-11:
La meg aller først få lov å takke for en god debatt, som viser at det er bred oppslutning i denne salen om vårt medlemskap i NATO. Jeg har lyst til å knytte et par kommentarer til noe av det som har vært framme. La meg da gå tilbake til det som er det nåværende strategiske konseptet, som ble besluttet i 1999. Der snakket man ikke egentlig veldig mye om «out of area». Så kom «nine-eleven»-terrorangrepet og Afghanistan, og plutselig ble operasjoner utenfor eget territorium det som nærmest tok alt fokus i alliansen. Det tror jeg er et veldig viktig apropos når vi nå diskuterer hva det er som er NATOs strategi for framtiden. Vi kan aldri være skråsikre på den globale utviklingen, og det påvirker også hele tiden det som skjer i NATO. Jeg har lyst til å understreke at jeg ikke ser den store konflikten mellom det å være opptatt av nærområdeinitiativet, som Regjeringen har tatt, og det som er de norske interessene når det gjelder det å delta i internasjonale operasjoner. Det er – som jeg sa i mitt hovedinnlegg – to sider av samme sak og ligger i gjensidigheten, som også representanten Syversen var inne på, i NATO-alliansen og artikkel 5. Så: Ja takk, begge deler. Jeg har lyst til å knytte noen kommentarer til det som går på økonomi, for vi er jo inne i en finanskrise. Det utfordrer også forsvarsøkonomien i mange av medlemslandene. Det gjør det også i mange av EU-landene. Jeg brukte litt tid i mitt hovedinnlegg på hva som foregår i EU, og hva som har foregått i EU de siste årene. Jeg tror at noe av det vi må være opptatt av, er samarbeidet – partnerskapet – også når det gjelder mest effektiv bruk av ressurser. Der tror jeg det er muligheter for å gjøre mer framover. Og så er det nyanser i hvor åpne vi skal være for medlemskap. Jeg synes at det i tråd med at, som egentlig alle har snakket om her, verden forandrer seg dag for dag og blir tettere integrert, er veldig rart at man samtidig skal si nei, man liksom aldri skal være åpen for nye medlemsland. Jeg tror det er veldig viktig at man har noen klare krav, som jeg var inne på i mitt innlegg, om hva som skal til for å bli medlem i NATO-samarbeidet. Så bare en ørliten kommentar rundt ISAF. Jeg synes det må presiseres her fra denne talerstolen at ISAF-operasjonen har et klart FN-mandat, slik at det også er sagt. Og takk til dere alle for en god debatt!
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-02-11:
For kort tid tilbake fant det sted et seminar i Oslo om NATOs partnerskap, det tredje i rekken av de fire seminarene som denne såkalte vismannsgruppen som jeg omtalte, arrangerte. Det synes jeg på mange vis var et interessant seminar. Foruten at man snakket om sine ulike partnerskap, ble det behovet NATO selv har for å gjennomgå sitt verdigrunnlag i lys av at man både har fått mange flere medlemmer og at partnerlandene faktisk er flere enn NATOs medlemsland, klart poengtert. Bare gjennom å kjenne seg selv kan man ha gode partnerskap som kan utvikle seg videre. Derfor er alliansens forhold til partnerland også en svært viktig del av det videre arbeidet med det nye strategiske konseptet. Alliansen spiller en viktig politisk rolle som sikkerhetsfellesskap, først og fremst for medlemslandene, men også for partnerne. Denne stabiliserende rollen bør NATO fortsatt inneha. Som jeg nevnte, har NATO i dag veldig mange former for partnerskapssamarbeid. Det legges nå stor vekt på samarbeidet med dem som deltar i alliansens operasjon i Afghanistan. Utover dette eksisterer det i dag også et stort nettverk av partnerland med svært ulike former for tilknytning til alliansen. En revidering og vitalisering av dette samarbeidet vil være viktig. I tillegg vil utvidelsesspørsmålet bli aktualisert. NATOs åpen dør-politikk bør videreføres, men det må unngås at alliansens artikkel 5-forpliktelse og alliansesolidariteten utvannes. Fra norsk side vil forholdet til Russland være viktig. Regjeringen ønsker at NATO og Russland reetablerer et konstruktivt og meningsfylt samarbeid basert på gjensidighet. Det er viktig at det nye strategiske konseptet reflekterer vårt ønske om et slikt strategisk partnerskap. Samtidig er det klart at mange allierte som ikke var med på å utforme det gjeldende konseptet, har et mer anstrengt forhold til Russland. Dette vil ventelig bidra til å gjøre arbeidet med det nye konseptet på dette området meget krevende. Ledet an av et tettere og bedre forhold mellom USA og Russland på flere områder er forholdet mellom NATO og Russland på bedringens vei etter en vanskelig periode. NATO–Russland-seminaret om kjernevåpendoktriner avholdt i Oslo i november i fjor var også et steg i riktig retning. Det vil imidlertid være viktig at NATO-landene har en felles oppfatning av hvordan dette forholdet bør håndteres. Norge har en ambisjon om å spille en aktiv rolle i å forbedre alliansens forhold til Russland.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-02-11:
Jeg vil også få takke interpellanten for initiativet til å få debatt om dette viktige spørsmålet. Jeg skal prøve å gi korte svar på spørsmålene som er kommet opp. La meg først si til representanten Kristiansen fra Høyre, som spør om det får konsekvenser for det norske forsvaret når NATO nå diskuterer sitt strategiske konsept og også reform, at det er klart at kapasiteten i vårt norske forsvar vil være tjent med en effektiv allianse, og at derfor også reformarbeidet, i tillegg til revisjonen av det strategiske konseptet, er viktig. Reformarbeidet vil, i tillegg til de politiske dimensjonene som jeg har gått gjennom knyttet til konseptet, selvsagt gå på hvordan vi kan utvikle bedre felles planleggingssystemer, bedre kommandokontrollsystemer og en mer integrert øvelsesaktivitet. Representanten Syversen fra Kristelig Folkeparti spør om jeg tar til orde for et enten–eller. Jeg gjør ikke det. Nærområdeinitiativet vårt, som ble presentert i 2008, er et uttrykk for at når vi nå går inn i prosessen om revisjon av det strategiske konseptet, må vi både klare å avstemme ambisjon og ressurs og tenke på langsiktige så vel som kortsiktige behov, som ikke minst er knyttet til vår deltakelse i internasjonale operasjoner. Når det gjelder hjertesukket fra Myraune over at han ikke fant Trondheim på kartet, må jeg si for min del at jeg synes det har vært interessant å se interessen jeg har møtt i disse korte ukene jeg har vært forsvarsminister når jeg har tatt opp nærområdeinitiativet med mine kolleger både i USA og Canada, nordiske land og andre. Det gir en helt fornyet interesse å diskutere både klimautfordringene, energiressursforvaltning og nye transportårer. Vi vil selvsagt fortsette vårt arbeid med å bevisstgjøre alliansen rundt disse spørsmålene. Til slutt: Spørsmålet om alliansens framtidige avskrekkingsevne, herunder kjernevåpnenes betydning, vil også stå sentralt i arbeidet med det nye strategiske konseptet. Regjeringens overordnede målsetting er kjent, og vi vil jobbe med at dette spørsmålet også får betydning inn i det videre arbeidet med konseptet.
Lars Myraune (Høyre), 2010-02-11:
Det er godt å høre at statsråden har gode tanker om norsk jernbane i framtiden. Det har vi alle. Men det er nok en viss form for uenighet om hvordan vi kan løse problemene som eksisterer i dag. Nå er det sånn at Høyre gjerne blir beskyldt for å ønske privatisering av det aller meste. Da vil jeg poengtere at dette forslaget ikke er et ledd i en sådan strategi, det er et ledd i et forsøk på å finne en bedre løsning for jernbanen i framtiden. Det er nå engang sånn – som det også ble referert til tidligere her i dag – at finansministeren har uttalt at man kommer til å bli veldig streng med bruken av midler i årene framover, og statsråden sier at hun ser det som problematisk at vi i ett storting skal bevilge store lån til utbygging av jernbanen for at neste storting, eller påfølgende igjen, skal betale det lånet. Hvis vi da har låst den veien, samtidig som vi låser veien for å gjøre om til aksjeselskap, slik at de kan ta opp lån selv, da er vi tilbake til en normal årlig finansiering som i dag. Da er jeg redd for at det tar både 20 og 30 år før vi får ordentlig orden på togtrafikken, spesielt i Oslo-området. Og snakker vi om tog med noe større hastighet til de store byene, så vi i en analyse her forleden at det vil ta 90 år med den type investering vi har i dag. Det er vi neppe særlig godt fornøyd med.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2010-02-11:
Stortinget behandler i dag et Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet om en handlingsplan for forsterket oljevernberedskap. Forslaget er til forveksling ganske likt et forslag og en sak vi behandlet her i Stortinget for to år siden, også da et Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet. Komiteen har da også vist til dette i sine merknader Så kan man spørre seg om det er hensiktsmessig at Stortinget skal bruke tid og kapasitet på å behandle et lignende forslag så snart igjen. I denne saken mener jeg at det er nyttig at Stortinget tar en ny diskusjon, fordi det har skjedd flere hendelser siden sist, og fordi det faktum at temaet settes på dagsordenen, gir oss mulighet til å kommentere dagsaktuelle saker innenfor området. Komiteen er svært opptatt av at den store aktiviteten som finner sted i norske farvann, krever god sjøsikkerhet og oljevernberedskap. Komiteen viser til at rent hav er avgjørende for Norge og Norges omdømme, fordi store deler av Norges befolkning «lever og har sitt arbeid i tilknytning til det som produseres i havet og langs kysten» – derfor komitéflertallets smule utålmodighet med å få fram til Stortinget en handlingsplan og en miljørisikoanalyse, noen partier mer utålmodige enn andre. Fra Høyres side har vi ikke i denne omgang funnet det riktig å gå inn og definere og fastsette enkeltelementer i en slik plan før den foreligger som lovet fra departementet. Det synes vi er uryddig, men jeg må likevel få tilføye at utålmodigheten i Høyre også er stor. Jeg håper at statsråden merker seg dette, og at saken snart vil foreligge til behandling, slik det er lovet i statsrådens brev til komiteen. «Full City»-havariet ved Langesund viste nok en gang at beredskapsrutiner og håndtering fortsatt er langt fra optimalt i Norge. Flertallet i komiteen ber derfor Regjeringen om å gjennomføre en grundig ekstern evaluering av oljevernarbeidet og oljevernberedskapen i forbindelse med dette havariet. Jeg håper Stortingets flertall vil slutte seg til dette under voteringen. I Høyres alternative budsjettforslag for inneværende år styrket vi oljevernberedskapen med 20 mill. kr til økt slepebåtkapasitet. I Høyre mente vi også at disse pengene burde øremerkes til Redningsselskapet, som utfører en enestående beredskap og – skal vi si – førstelinjetjeneste i dette viktige redningsarbeidet. De er ofte først på plass, tidlig på plass og har avverget mange store havarier som kunne gitt katastrofale konsekvenser. Hevingssaken når det gjelder den tyske ubåten U-864, som ligger utenfor Fedje, har tatt en ny vending. I en ny rapport slås det fast at Kystverkets håndtering av denne saken er svært mangelfull. Høyre forventer en snarlig sak om dette til Stortinget, fordi det nå er viktig å komme videre med å fjerne denne forurensningskilden, slik at norsk sjømats anseelse fortsatt kan holdes på et høyt nivå, og at lokalbefolkningen kan føle seg trygge. I Høyre ønsker vi ingen usikkerhet om dette og ber derfor om at statsråden følger opp sitt svar til undertegnede i en spørretime forleden, så snart som mulig.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2010-02-11:
Jeg vil fortsette å snakke litt om Redningsselskapet. Statsråden sier at ordningen med Redningsselskapet fungerer bra. Under komiteens høring i forbindelse med budsjettet var Redningsselskapet til stede og framholdt at de på grunn av svikt i bevilgningene fra Regjeringen måtte redusere flåten med to fartøyer. For å følge opp noe av det som representanten Hareide tok opp, er det nettopp slik at de er raskt på stedet fordi de er lokalisert de fleste steder langs kysten og kan rykke ut på veldig kort varsel og holde en havarist en stund, inntil det kommer større og kraftigere slepebåter til. Det fikk vi veldig mange eksempler på da de var til stede på høringen. Det syns mange av oss var betryggende, så jeg utfordrer statsråden igjen: Ville det ikke være en idé å inngå en avtale med Redningsselskapet om dette?
Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2010-02-11:
Representantforslaget fra Fremskrittspartiet om en handlingsplan for forsterket oljevernberedskap fikk ikke tilslutning i komiteen, slik saksordføreren redegjorde for. Men det endte opp med at flertallet i komiteen, Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, støttet forslaget om en ekstern gransking av «Full City»-havariet utenfor Langesund i Telemark. For Arbeiderpartiet er transportsikkerhet og beredskap viktige satsingsområder. Den store aktiviteten i våre farvann gjør at sjøsikkerhet og oljevernberedskap må ha stort fokus, nettopp for å unngå slike tragiske ulykker som vi har hatt. Og det er viktig å lære av disse ulykkene for å forbedre sikkerheten og beredskapen. At Arbeiderpartiet og Regjeringen tar dette på alvor, har vi vist og viser gjennom det som er gjort de siste fire årene, og det som ligger i budsjettet for inneværende år: Det er tatt et betydelig løft i bevilgningene til statlig oljevernmateriell. Bevilgningsøkningen på 88 mill. kr i 2009 viderefører vi også i 2010. I tillegg til dette er hoveddepotet på Fedje reetablert. Vi har altså foretatt en betydelig oppgradering av oljevernmateriell. Det er satset på mange tiltak de siste årene for å øke transportsikkerheten til sjøs. Det er satset på seilingsleder, det er opprettet trafikksentral i Vardø, og slepeberedskapen er styrket både i Nord-Norge og på Sørlandet. Nå vurderes utbygging av slepeberedskapen på Vestlandet. Selv om alt dette er gjennomført, er det ingen uenighet i komiteen om at en handlingsplan for forsterket oljevernberedskap bør på plass. Og som departementet har redegjort for i brev til komiteen, er departementet i gang med et arbeid som vil kunne ha dette som resultat. Forskjellen på representantene fra Fremskrittspartiet og resten av oss i komiteen er at resten av oss mener det er fornuftig å avvente Kystverkets oppdaterte miljørisiko- og beredskapsanalyse og deres tilrådning til tiltaksplan. Dette er selvfølgelig viktig informasjon som må være basis for en handlingsplan – og ikke populistiske forslag som ikke vil gi godt nok resultat. Når det gjelder forslaget om ekstern gransking av «Full City»-havariet, er selvfølgelig vi i Arbeiderpartiet enig i det som skisseres, at vi først må avvente Kystverkets egen evaluering før det konkluderes med hvordan man skal gå videre. I tillegg vil jeg minne om at vi har Statens havarikommisjon for transport. Sjøfartsavdelingen ved Statens havarikommisjon for transport ble operativ fra 1. juli 2008. Som for ulykker innen de andre transportformene har undersøkelser av sjøulykker som formål å kartlegge forhold av betydning for å forebygge nye ulykker og alvorlige hendelser, og for å bedre sjøsikkerheten generelt. Jeg er kjent med at Statens havarikommisjon samarbeider både med flaggstaten og rederistaten for å avdekke årsaksforholdene i forbindelse med «Full City»-havariet.
Ingebjørg Amanda Godskesen (Fremskrittspartiet), 2010-02-11:
Trafikken langs norskekysten kommer til å øke kraftig i årene framover, bl.a. på grunn av økt internasjonal handel og økt russisk olje- og gassvirksomhet. Sjøen er i motsetning til motorveier og jernbane en gratis transportåre med nesten ubegrenset kapasitet, men staten må stille opp med oljevernberedskap og andre sikkerhetstiltak. En sterk og tillitvekkende oljevernberedskap langs Norges kyst er også viktig av hensyn til Norges internasjonale anseelse knyttet til eksport av fisk, Norge som internasjonalt turistreisemål og Norges anseelse som miljønasjon. Nord i Norge er en del av fiskeflåten innlemmet i beredskapen, det fikk jeg opplyst på kystverkskonferansen i desember i fjor. Det ble gjort fordi mange fiskebåter har en betydelig slepekapasitet som bl.a. brukes til tråling. Denne tilgjengelige kapasiteten er jo da til vanlig ute på havet og er derfor fornuftig å innlemme i beredskapen. Der dette har vært gjort, har det vært vellykket, og mange hendelser som kunne ha ført til alvorlige ulykker, er derfor blitt redusert til nestenulykker. Derfor er fiskeflåten en viktig ressurs å ta i bruk og bør derfor inngå som en naturlig del av norsk oljevernberedskap. Grunnstøtingen av skipet «Full City» viste at oljevernberedskapen langs norskekysten er for dårlig, og at vekslende regjeringer over lang tid ikke har prioritert oljevernberedskap. Dette er skuffende. Fremskrittspartiet – ja, opposisjonen – har i år etter år, bl.a. i budsjettinnstillinger fra transportkomiteen, advart mot den dårlige oljevernberedskapen, men lite eller ingenting blir gjort. Først når ulykken er ute, ser det ut til at det blir en liten reaksjon, men vi vil ha et føre var-prinsipp. Når beredskapen er på plass, er det større sikkerhet for at det som kunne ha blitt store ulykker, blir nestenulykker. «Full City»-havariet er dessverre ikke den eneste oljeulykken vi har hatt i Norge de siste årene. Lasteskipet «Server» forliste 12. januar 2007 utenfor Fedje i Nordhordland, og 600 tonn olje lekket ut fra båten. Etter «Server»-forliset ble det lagt fram en ekstern evaluering fra Norconsult om Kystverkets håndtering av den akutte oljeforurensningen, men dette først etter press fra bl.a. Fremskrittspartiet. Jeg er derfor svært skuffet over at Regjeringen nå ser ut til å gå inn for en intern evaluering av «Full City»-havariet, istedenfor å gjøre jobben ordentlig like godt først som sist, ved å overlate denne jobben til eksterne. I 2005 behandlet Stortinget en egen stortingsmelding om sjøsikkerhet og oljevernberedskap. Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet fremmet den gang et felles forslag om å sikre en slepebåtkapasitet langs hele norskekysten med en normal responstid på 6 timer, og maksimalt 12 timer basert på seilingsleden langs kysten. I dag, ti år etter, har SV og Senterpartiet ombestemt seg. Dette synes jeg sier en god del om rød-grønn troverdighet. Fremskrittspartiet vil i tillegg til komiteens tilråding, som saksordføreren har referert til, legge fram de forslag som Fremskrittspartiet har i denne saken, alene eller sammen med Kristelig Folkeparti, altså forslagene nr. 2, 3 og 4.
Janne Sjelmo Nordås (Senterpartiet), 2010-02-11:
Det er stor aktivitet i norske farvann, som krever god sjøsikkerhet og oljevernberedskap. Rent hav er av avgjørende betydning for Norge. Derfor er sikkerhet mot forurensning høyt prioritert. En stor del av Norges befolkning har sitt levebrød med basis i havet, det som produseres der eller langs vår langstrakte kyst. Regjeringen har økt de årlige budsjett til investering i statens oljevernberedskap vesentlig. Det er også økt fokusering på opprustning av depoter og utstyr generelt. Senterpartiet er positiv til at det jobbes med sikte på seilingsleder langs hele kysten. Vi tror det vil være av stor betydning for den framtidige beredskapen. Slepebåtberedskapen er økt, og det jobbes med ytterligere planer for å styrke den videre. Regjeringen og Senterpartiet støtter opp under at videre satsing på oljevernberedskap fortsatt skal bygge på gjennomførte miljørisiko- og beredskapsanalyser. Analysen som Kystverket er i gang med å gjennomføre, vil gi innspill til hvordan man bl.a. skal sikre gode materiellinvesteringer, endringer i depoter og anbefalt ramme for kurs og øvelser. Kystverket vil, som tidligere nevnt, gjennomføre en intern evaluering av «Full City»-aksjonen. Denne evalueringen vil omfatte Kystverkets aksjonsledelse og alle involverte parter eksternt og internt. Den mener vi det er viktig å vente på. Evalueringen vil gi en samlet vurdering av hele aksjonen og kunne danne basis for forbedringer som er begrunnet, og anbefale metoder og nye tiltak. Jeg mener derfor at oljevernberedskap har høyt fokus i dag, prioriteten er klar, og det kommer en rekke tiltak fra Fiskeri- og kystdepartementet. På denne bakgrunn tar jeg opp forslag nr. 1, om at Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen.
Janne Sjelmo Nordås (Senterpartiet), 2010-02-11:
Det har vært interessant å sitte og lytte til en debatt som har forandret seg fra utgangspunktet, som var modernisering og omstrukturering av Jernbaneverket, til en debatt om hvordan man skal finansiere utbygging av jernbane, og hvem som er for eller imot prosjektfinansiering. Regjeringen og Senterpartiet satser – og vil satse – på jernbanen, på vedlikehold, på bygg, på å fornye gamle og nye jernbanestrekninger. Det må etter mitt syn være mye sterkere prioritert enn organisasjonsform akkurat nå. Jernbanen står overfor store utfordringer der det bl.a. er behov for å forbedre punktligheten og regulariteten i togtrafikken. Det er nok bare å se på den siste sesongen for å se behovet der. Jernbaneverket jobber hardt for å få tak i kvalifisert personell. Jeg greier ikke å skjønne annet enn at det må være et paradoks for noen av partiene her å se på at Jernbaneverket har utfordringer med å få tak i personell – for noe av det personellet ble tilbudt sluttpakker i 2005. Dette representantforslaget innebærer en storstilt konkurranseutsetting, samtidig som Jernbaneverket vil måtte utsettes for en omfattende omorganisering. Jeg klarer ikke med min beste vilje å se at dette er det rette tidspunktet for å kaste Jernbaneverket ut i en sånn prosess. Ingen eksperimenter nå! Det er ikke å stille seg på pendlernes side, og heller ikke på jernbanens side. Derfor avviser Senterpartiet forslaget.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2010-02-11:
Det er fem år sidan Stortinget behandla den siste meldinga om sjøsikkerheit, St.meld. nr. 14 for 2004–2005. Det har altså gått fem år. Me har gjort oss monalege erfaringar sidan den gongen, og eg er glad for at me no kan lyfte dette høgare opp på den politiske dagsordenen. Eg er derfor einig med saksordføraren, som seier at det har skjedd fleire ting, og at det derfor er nyttig å ha ein eigen gjennomgang. Eg har lyst til å vise til Kystverket sin rapport om oljevernberedskap frå 2005, som viser at oljevernberedskapen i Noreg er for dårleg. At beredskapen burde bli styrkt, slo denne rapporten fast. Eg opplever ikkje at den rapporten er følgd opp på ein god nok måte. Så er eg òg glad for det representanten Bratli seier, at ein jobbar med ein handlingsplan. Frå Kristelig Folkeparti si side har det vore viktig å gå inn på dei forslaga som me meiner kan vere gode å ta opp i denne handlingsplanen. Det gjeld bl.a. at me sikrar tilstrekkeleg depotdekning, det gjeld utstyr og tilstand på materiellet, som vi ønskjer skal sikre eit godt beredskapsnivå. Det gjeld òg forslaget om snarast å sikre ein slepebåtkapasitet langs heile norskekysten med ei normal responstid på seks timar, og maksimalt tolv timar basert på seglingsleia langs kysten. Desse forslaga meiner me kan vere nyttige og gode for departementet å ta med i sitt arbeid med handlingsplanen. Men Kristeleg Folkeparti har ikkje valt å gå inn på det siste forslaget, forslag nr. 4, frå Framstegspartiet. Det er ikkje fordi me er ueinige i noe av substansen i det – me er utålmodige – men me ønskjer å gi departementet tilstrekkeleg tid til å kome fram til eit grundig og godt resultat. Redningsselskapet gjer ein svært viktig innsats på sjøen for å redde menneske frå ulykker på sjøen. Redningsselskapet har bidrege ved ei rekkje havari langs kysten. Redningsselskapet er òg ein del av ryggrada i oljevernberedskapen langs kysten. Det eg ønskjer å utfordre statsråden på, er om det bør vere aktuelt å inngå avtaler med Redningsselskapet som inneber kjøp av tenester innanfor oljevern generelt og slepeberedskap spesielt.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2010-02-11:
Eg er glad for at statsråden seier at ho er einig i mykje av innhaldet i forslaga, og at ho ønskjer å føre den prosessen inn i departementet og kome med ein handlingsplan når tidspunktet er riktig. Det er eg glad for. Eg utfordra òg statsråden i mitt innlegg når det gjeld dette med private aktørar. Eg nemnde spesielt Redningsselskapet. Dette er eit område der me òg kan hente inn bistand frå private aktørar. Redningsselskapet er ein av dei som arbeider veldig breitt. Mitt spørsmål er derfor: Kan det vere aktuelt i den handlingsplanen som departementet no arbeider med, å vurdere å inngå ein avtale med Redningsselskapet som inneber kjøp av tenester innanfor oljevern generelt og slepeberedskap spesielt?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2010-02-11:
Eg vil utfordre statsråden på to område. Det er tydeleg at statsråden ikkje ønskjer noka omstrukturering av Jernbaneverket. Men er statsråden villig til å gå inn og sjå på korleis vi kan få betre incentivsystem mellom NSB og Jernbaneverket? Da tenkjer eg på det som vi til dels har på godssida, at ein betaler noko for bruken av jernbanenettet. Det vil gi ein tydelegare struktur for Jernbaneverket og vil eigentleg ikkje krevje ein omorganisering. Det kan vere eit første steg på vegen mot ein betre jernbane. Det andre spørsmålet mitt til statsråden gjeld Nasjonal transportplan. Vi har no lagt bak oss ein vinter som statsråden sjølv har skildra som ei krise. Vil dei løyvingane som ligg i Nasjonal transportplan, løyse den situasjonen vi har på det sentrale austlandsområdet?