Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-03-19:
Jeg vil først gi honnør til Kristelig Folkeparti for å ta opp en viktig sak. Fattigdom i Norge er ikke et problem som omfatter mange. Det er like fullt et alvorlig problem som krever politisk fokus. Det er bred enighet i komiteen om at det er behov for forsterket innsats for å begrense og bekjempe fattigdom, særlig blant barn. Det er ingen som velger sine foreldre, sine oppvekstvilkår eller sitt utgangspunkt i livet. Derfor er det ekstra meningsløst og urettferdig når barn rammes av fattigdom. De siste tiårene har forskjellene i Norge økt. Det er politisk uenighet i komiteen om i hvor stor grad vi skal legge vekt på de økende forskjellene som et problem i seg selv. Men det er bred enighet om at vi skal bekjempe fattigdom og utjevne sosiale og økonomiske forskjeller. For å gjøre det kreves det både langsiktige og kortsiktige tiltak. Vi har fått flere fattige i Norge de siste årene, og flere fattige barn, ifølge våre offisielle statistikker. Hvis vi baserer oss på både EUs og OECDs fattigdomsmål, trer et klart bilde fram, nemlig at flere mennesker faller utenfor og blir fattige. Det er en alvorlig utfordring, både politisk og moralsk. Samtidig mener komiteen at det er viktig å ha et bredere syn på hva fattigdom er – et syn som ikke bare omfatter permanent lavinntekt, men også knytte fattigdomsbegrepet til økonomiske og sosiale problemer. I Regjeringens handlingsplan mot fattigdom brukes en rekke kriterier, bl.a. inntektsulikhet, andel personer på vedvarende lavinntekt og andel uten fullført opplæring. Det er all grunn til å minne om at fattigdom i det moderne Norge ikke kun handler om å ha dårlig råd. Det handler like mye om sosial marginalisering, utestenging fra arbeidsmarkedet og manglende deltakelse i samfunnet. Det betyr at bekjempelse av fattigdom må ha et bredt fokus og omfatte langt flere områder enn de som direkte hører inn under den såkalte fattigdomspolitikken. Det er store utfordringer innenfor helsepolitikken, og ikke minst ser vi at helse i stor grad fortsatt sammenfaller med sosioøkonomiske faktorer. Utdanningspolitikken er avgjørende både for å gi det enkelte barn et best mulig utgangspunkt i livet, og fordi avbrutt utdanning og senere fattigdom i stor grad henger sammen. Likeså er familiepolitikken og arbeidsmarkedspolitikken viktig. I motsetning til i en del andre land finnes det få såkalte «working poor», altså arbeidende fattige, i Norge. Snarere peker Fordelingsutvalget på at svært mange av de fattige i Norge går på en eller annen form for offentlig støtteordning. Det er en viktig årsak til at en samlet komité mener at arbeidslinja er viktig for å få folk ut av fattigdom. I den forbindelse er det også verdt å minne om at et bredt flertall i Stortinget står bak kvalifiseringsprogrammet, som nettopp har som hovedmål å få flere tilbake i arbeid. Regjeringen Bondevik II satte fattigdomspolitikken på dagsordenen, og en samlet komité, med unntak av Fremskrittspartiet, konstaterer at fattigdomssatsingen fra regjeringen Bondevik II har fortsatt under denne regjeringen, og at bevilgningene til konkrete fattigdomsbekjempende tiltak har økt. Ved utgangen av dette året vi er inne i, vil det utgjøre 3,9 milliarder kr mer sammenlignet med for fem år siden. Flertallet understreker også viktigheten av et løft for minstepensjonister, som kom i tillegg til handlingsplanen mot fattigdom. Flertallet peker også på at det har kommet en langt bedre bostøtteordning, som har fått bred politisk støtte i Stortinget. Bl.a. får flere barnefamilier og unge enslige nå hjelp til boutgiftene. Samtidig som flertallet ser at bevilgningene har økt, understreker flertallet også behovet for å fokusere på resultatet av bevilgningene, ikke bare bevilgningenes størrelse. Det hjelper lite om vi bruker mer penger hvis ikke resultatet blir at færre kommer ut av fattigdom, eller, i det minste, at livet blir litt enklere for noen av dem som faller utenfor. Så har jeg lyst til å kommentere noen av de konkrete forslagene til Kristelig Folkeparti. Når det gjelder forslaget om å ha normerte nasjonale minstesatser for sosialhjelp, har et flertall i komiteen bestemt seg for å se til Arbeidsdepartementet. I et brev fra statsråden står det at man «vil følge opp departementets første evaluering av de statlige veiledende retningslinjene for utmåling av økonomisk stønad(sosialhjelp) (sosialhjelp) En enstemmig komité merker seg svaret fra statsråden og argumentene for ikke å knytte fritak for egenandeler til helseutgifter til husholdningsinntekt, bl.a. fordi det er et lite treffsikkert virkemiddel. Komiteen mener det er viktig å sikre gode rammevilkår for gjeldsrådgivning i regi av frivillige organisasjoner, og at ordningen med fri rettshjelp er viktig for å støtte rettssikkerheten til alle innbyggerne. Samtidig viser komiteen til at kommunen har en plikt til å tilby gjeldsrådgivning, og at veiledning til personer med økonomiske problemer er en obligatorisk tjeneste ved Nav-kontorene. Et bredt flertall i komiteen, med unntak av Kristelig Folkeparti, viser til at gjeldsrådgivning er et fag som krever kompetanse og kvalitetssikrede tjenester. Gjeldsrådgivning bør derfor skje i offentlig regi av rådgivere som mottar kontinuerlig opplæring, og som kvalitetssikres gjennom opplærings- og kursopplegg i arbeids- og velferdsforvaltningen.