Julie Christiansen (Høyre), 2003-06-13:
20 år etter at vi sist var medlem av FNs sikkerhetsråd, tok Norge igjen sete som ett av 15 medlemsland den 1. januar 2001. Siden 1980 har saksmengden og møtevirksomheten i Sikkerhetsrådet økt betydelig. Det gir en god illustrasjon at Norge i toårsperioden tok ordet ca. 1 100 ganger i formelle møter i selve Sikkerhetsrådet. I tillegg kommer de tallløse uformelle møtene i ulike underkomiteer og en rekke skriftlige fremlegg. Det har derfor uten tvil vært en svært krevende oppgave for norsk utenrikstjeneste å fylle det ansvaret et slikt verv innebærer. Men nettopp derfor var det viktig at Norge igangsatte en omfattende kampanje for å igjen å bli medlem av Sikkerhetsrådet. En grunnpilar i vår utenrikspolitikk er å arbeide for et internasjonalt samfunn grunnet på FN-pakten, folkeretten og bindende mellomstatlig samarbeid. Vi skal bruke ressurser på å gi FN tyngde i det internasjonale samfunn. Så er jo spørsmålet om måten Norge har håndtert sitt medlemskap på, har bidratt til å gi FN tyngde. Svaret på det – fra en nesten samlet komité – er ja. Ikke minst har det hatt sammenheng med den arbeidsform og profil Norge inntok. Det kan ikke understrekes sterkt nok hvor viktig konsensusorientert arbeid med målsetting om å finne frem til samlende løsninger er i FN-sammenheng: Det er kun når FN greier å samle seg, at FN kan spille en viktig og relevant rolle. Vedtak av flere viktige resolusjoner tjener som eksempler på at det finnes evne og vilje til å finne kompromisser i FNs sikkerhetsråd. Resolusjonen som sikret forlengelse av mandatet for FNs operasjon i Bosnia og Hercegovina er ett slikt eksempel. Et annet er åpenbart resolusjonene om Midtøsten som ble vedtatt i løpet av Norges presidentskapsperiode i mars 2002. Så er det da også en samlet komite som fremhever innsatsen som fra norsk side ble lagt ned, og som bidro til vedtak av blant annet resolusjon 1397: Resolusjonen er den første noen gang som omtaler visjonen om en palestinsk stat. Det er unødvendig å utdype hvilken betydning den vil ha for de videre fredsbestrebelsene i Midtøsten. Senterpartiet, men særlig SV, er i sine merknader kritiske til det de mener har vært en lav profil fra Norges side. SV mener for eksempel vi burde tatt til orde for sanksjoner mot Israel, selv om det var lite realistisk at dette skulle blitt vedtatt. Men antakelig bidrog vår profil nettopp til å skape resultater i form av enstemmige resolusjoner, noe som må være viktigere enn å markere det norske flagget. Ingen enkeltsak har satt sterkere preg på vårt arbeid i Sikkerhetsrådet enn Irak-konflikten. Norge la mye ressurser i vårt lederskap av sanksjonskomiteen for Irak, og høstet også anerkjennelse for dette arbeidet. Særlig er det grunn til å fremheve at vi bidrog til en omlegging av sanksjonspolitikken som bedret den humanitære situasjonen for sivilbefolkningen, samtidig som man styrket kontrollen med Iraks tilgang til varetyper med militær bruksnytte. Norge har gjennom alle år støttet FNs bindende krav til Irak om å avskaffe masseødeleggelsesvåpen. Norges posisjon har, med bred støtte i Stortinget, vært at avvæpning ved bruk av militær makt bare må skje i siste instans – når alle forsøk med fredelige midler er uttømt. Resolusjon 1441, som ble vedtatt i november 2002, slo ettertrykkelig fast at mangelfullt samarbeid med våpeninspektørene ville innebære et fortsatt vesentlig mislighold av gjeldende resolusjoner, og advarte Irak mot alvorlige konsekvenser av dette. Det at våpeninspektørene igjen kunne ta opp sitt arbeid i Irak, hadde utvilsomt sammenheng med det militære presset på regimet som resolusjon 1441 ble ledsaget av. Det er beklagelig at det såkalte FN-sporet ikke lot seg føre helt frem. Det var kun et samlet FN som kunne sikret en fredelig løsning på Irak-konflikten. Tvilen som etter hvert ble sådd om verdenssamfunnets vilje til å sette makt bak kravene overfor Saddam Hussein, svekket FN, og det svekket våpeninspeksjonene. Det mente både Kofi Annan, Hans Blix og Blix’ forgjenger, tidligere svensk FN-ambassadør Rolf Ekéus, som til Aftenposten uttalte: «Hvis presset minsker på grunn av politisk uenighet over Atlanteren, tror jeg risikoen øker for en mer besværlig politikk fra Iraks side, at man ikke holder sin passive linje, men aktivt holder tilbake sine små hemmeligheter». Det beste for freden var å holde presset mot Irak oppe, mente Ekéus. Det maktpåliggende nå er å sikre FNs stilling i det videre arbeidet i Irak. Norge har som kjent avsatt til sammen 410 mill. kr. til humanitære hjelpetiltak. Vedtaket av FN-resolusjon 1483 den 22. mai er et gledelig uttrykk for Sikkerhetsrådets vilje til å se fremover og til å gi et viktig grunnlag for også Norges videre deltakelse. Sikkerhetsrådet er en viktig arena for å rette søkelyset mot den brede sammenheng mellom fred og utvikling. Regjeringen har hatt dette perspektivet som en hovedprioritet i arbeidet i Sikkerhetsrådet. Ikke minst er en slik bred tilnærming viktig i kampen mot internasjonal terrorisme. Innsatsen for å stabilisere og gjenreise Afghanistan er kanskje det klareste eksempel på at Norges hovedprioriteringer i FNs sikkerhetsråd har vært høyst relevante. Derfor er det viktig at Norge arbeider for at FN sikres en ledende rolle i det globale antiterrorismearbeidet. Afrika var også en av Norges tre hovedprioriteringer for arbeidet i Sikkerhetsrådet, og afrikanske konflikter har utgjort nesten to tredjedeler av sakene på dagsordenen i rådet. Komiteen har særlig fremhevet det arbeidet Norge la ned i forhold til konfliktene på Afrikas horn, hvor vi har hatt et lederansvar for både Etiopia-Eritrea-konflikten og konflikten i Somalia. Komiteen er enstemmig i sin tilslutning til Regjeringens planer for en videreføring av arbeidet for å støtte opp om fredsprosessene i disse tre landene. Hele komiteen fremhever også viktigheten av vår deltakelse i internasjonale operasjoner. Her vil også Norges innsats for å styrke FNs evne til å gjennomføre fredsoperasjoner være viktig – man kan ikke bare se på antallet offiserer med blå lue som er norske. Det er ingen tvil om at flere stiller grunnleggende spørsmål ved FNs Sikkerhetsråds evne til å håndtere internasjonal fred og sikkerhet etter Irak-krisen enn før. Vi står overfor andre typer trusler i dag, enn da FN-pakten ble undertegnet. FN-pakten forbyr bruk av makt overfor andre land, men forbyr ikke regimer å undertrykke sitt eget folk. Terrornettverk har ingen nasjonalstat, men utgjør like fullt en alvorlig trussel mot demokratiske land og mot menneskeverdet. Den internasjonale orden som ble etablert etter annen verdenskrig, samsvarer ikke med den internasjonale orden vi ser anno 2003. Vi trenger derfor å engasjere oss selv og andre i en prinsipiell debatt om FNs rolle. Men samtidig skal vi ikke undervurdere hvilken kraft som ligger i det praktiske arbeidet som pågår i FNs regi hver dag. Det er også gjennom eksemplets makt vi kan vise medlemslandene at det er nødvendig å gjenopprette og styrke FNs rolle og stilling.