Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-05:
Jeg vil også bruke anledningen til å kommentere noen av de tingene som har vært oppe i debatten, og som jeg ikke rakk i mitt første innlegg. La meg først bare utdype ytterligere det utenriksministeren sa om vårt ambassadenærvær. Det ble tidligere sagt at vi hadde opprettet ambassader en rekke steder – Burundi, Øst-Timor osv. Det er ikke riktig. Det utenriksministeren og jeg har tatt initiativ til, er at utenrikstjenesten må bli mer fleksibel. Jeg må si at en av mine inspirasjonskilder på dette området – det vil sikkert overraske Stortinget – var, av alle, Condoleezza Rice, som holdt et foredrag om amerikansk utenrikstjeneste og hvordan den måtte tilpasse seg en ny tid. Tyngdepunkt i verden flytter seg mellom verdensdeler, man får stadig nye behov, nye temaer kommer opp som man ikke er tilpasset til. Det er også en utfordring for oss i Norge, og et virkemiddel da er å være noe mer fleksible enn vi har vært. Jeg har kommet tilbake fra Bolivia, hvor jeg mener vi har funnet en løsning som bør inspirere til å gjøre lignende ting andre steder istedenfor å opprette en full ambassade, som jo i praksis nærmest er å sende en kunstkomite ned for å ta ut ambassadørens residens, finne ut hvilken kunst som skal henge på veggen, hvordan gartneren skal klippe plenen, osv. Det koster millioner av kroner å opprette en ambassade, det koster millioner av kroner å nedlegge den, og det vil være et enormt politisk spørsmål når man nedlegger. Istedenfor det har vi fått en ambassadeseksjon i den svenske representasjonen i Bolivia. Vi har en fløy i den. Det betyr at vaktmestertjeneste, biltjeneste, sentralbordtjeneste, IT-tjeneste osv. betaler vi svenskene for å levere, og så er vi inne hos dem. Det kan vi ikke gjøre i store og viktige land, men det kan vi gjøre i land hvor vi vil ha noe mindre enn en full ambassade. Lignende ting har vi forsøkt å få til – ikke så vellykket, kanskje – i Burundi og i Øst-Timor. I Liberia, som er et satsingsland, vil vi forsøke en mer fleksibel løsning i samarbeid med ambassaden i Abidjan. Denne typen fleksibilitet tror jeg er framtiden. Da snakker vi altså ikke om Washington eller London eller Paris, men bredden av mange land i den tredje verden som vi ikke ellers har så mye med å gjøre. Så har mange, inkludert Dagfinn Høybråten i sitt siste innlegg og Venstre også, vært opptatt av budsjettstrukturen. La meg bare igjen slå fast at det vil vi komme tilbake til. Jeg er enig i at budsjettstrukturen er veldig uoversiktlig. Jeg tror, ut fra min erfaring etter mange år som stortingsrepresentant, at det Stortinget mest trenger, er en tydeligere klarhet i hvor mye penger vi bruker i det enkelte land, hvordan pengene brukes, og hva som er våre andre politiske anliggender der. Jeg husker selv min egen erfaring: Jeg foreslo hvert eneste år da jeg var medlem av utenrikskomiteen, at vi skulle øke innsatsen i Uganda og gjøre Uganda til hovedsamarbeidsland. Det ble hvert år avslått å gjøre Uganda til hovedsamarbeidsland. Men i løpet av kort tid ble det pengebeløpet Norge brukte i Uganda, mye høyere enn i mange av de landene som hadde status som hovedsamarbeidsland. Man kalte det ikke hovedsamarbeidsland, man bare brukte mye mer penger i Uganda enn i hovedsamarbeidsland. Det er den typen ting som jeg mener villeder mer enn det veileder. Vi får altså en håpløs debatt om samarbeidsland osv. istedenfor å se på hva som er det politiske anliggendet, og hva som er pengebruken. Min grunntanke er å la dette komme tydelig fram, så Stortinget får en sjanse til å håndtere det, ta stilling til det og gi veiledning til Regjeringen om eventuelle endringer i det. Men denne debatten bør gå både mellom storting og regjering og i offentligheten i tiden framover, og så kommer vi selvfølgelig tilbake til det på en formell måte overfor Stortinget neste høst. Til slutt om Norfund, som flere har vært inne på. Norfund har orientert meg om at de ikke vil klare å nå MUL-målet slik Stortinget har fastsatt det for 2007. Det skyldes en spesifikk, stor investering i vannkraft i Filippinene. Denne investeringen i seg selv slår så stort ut at det er umulig. Men det jeg oppfatter som Stortingets synspunkt, som jeg tar med til Norfund, er at vi skal forsøke å få til så godt det overhodet lar seg gjøre, en større satsing på de aller fattigste landene, helt spesielt i Afrika. Vi skal prøve å få det til på en sånn måte at det ikke hemmer de rene private investeringene i mellominntektsland som Statkraft kan stå for, ei heller den typen privat/offentlig partnerskap i mellominntektsland som kombinasjonen av Norfund og Statkraft, eventuelt Norfund og andre private norske energiselskaper, kan medføre. For erfaringen internasjonalt de senere år er at det i de fattigste landene er uhyre vanskelig å få til rene private investeringer i vannkraft. Det er offentlig/privat partnerskap som er det som har gitt reelle investeringer. Det gjelder både mellominntektsland og selvfølgelig aller mest de aller fattigste landene.