Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-01-30:
La meg innledningsvis gi ros til interpellanten for å reise en nødvendig debatt, som i vid forstand handler om de eldres deltakelse i samfunnslivet. Jeg tror på mange måter at vi trenger en holdningsendring til eldre arbeidstakere, først og fremst blant arbeidsgiverne, men faktisk i arbeidslivet generelt. Jeg har forut for denne interpellasjonsdebatten tatt meg bryet med å titte litt i flere partiprogrammer, bl.a. mitt eget, og det er ikke spesielt oppløftende med hensyn til å betrakte den eldre generasjonen som en uutnyttet ressurs i arbeidslivet. Kanskje er det i ferd med å skje noe – jeg har en følelse av at erfaring etter hvert blir mer verdsatt – men det er svært langt fram. La oss f.eks. titte litt på oss selv, på Stortinget. Etter mine beregninger er det tre stortingsrepresentanter som i dag kvalifiserer til alderspensjon. Og er det en gruppe i samfunnet som er underrepresentert i denne forsamlingen, er det faktisk de eldre. Over 20 pst. av befolkningen er i dag pensjonister, og vi øker i antall – og nå snakker jeg også på egne vegne. Vi øker meget sterkt i årene fram til 2020. Om vi går litt videre og ser på politiske rådgivere, både i Stortinget og i regjeringsapparatet, tror jeg bildet kommer til å bli enda skjevere. Uten at jeg her og nå skal initiere noen generasjonsdebatt, tror jeg at mangt ville sett annerledes ut også i norsk politikk om våre beslutninger i større grad var tuftet på alder og erfaring. Jeg understreker at dette synspunktet ikke er tilpasset nominasjonsprosessen i Vestfold Arbeiderparti! Vi har, som interpellanten og statsråden pekte på, vedtatt en pensjonsordning som gjør det mulig å arbeide og tjene opp pensjonspoeng fram til fylte 75 år. Samtidig erkjenner jeg at pensjonsreformens gode intensjoner møter en praksis som i realiteten hindrer eldre arbeidstakere i å ta del i arbeidslivet, simpelthen fordi det ikke lønner seg. Jeg tenker da spesielt på offentlig sektor, der tarifforhandlingene i 2009 som kjent innebar at det meste blir som før. Offentlige pensjonister har lite å tjene på å stå i arbeid, snarere tvert imot. Jeg respekterer selvfølgelig forhandlingsresultatet fra 2009 og har gjennomgående insistert på partenes ansvar for pensjonssystemet. Jeg noterer meg at det også hos partene i offentlig sektor er noen som har kommet på andre tanker siden 2009, med bakgrunn i de erfaringene som nå høstes i privat sektor, der intensjonen i pensjonsreformen er gjort til realitet, nemlig at arbeidstakerne kan ta ut pensjon fra fylte 62 år, og arbeide så mye de ønsker og evner etter den tid. Jeg er glad for at det nå ser ut til å skje visse ting på dette området og føler trang til å understreke den samfunnsøkonomiske effekten av at de eldre nå jobber mer enn før: Dersom vi alle arbeider 6 måneder mer før vi tar ut pensjon, vil trygdeutgiftene synke med 12 mrd. kr, men vel så viktig er det at verdiskapingseffekten er nær dobbelt så høy. Nå er det som nevnt partene i arbeidslivet som forhandler pensjonen. Likevel er det elementer i pensjonssystemet som vi kunne gjort noe med uten særlig motstand fra partene. Jeg tenker spesielt på samordningsregelverket i den offentlige pensjonsordningen, som altså, etter min oppfatning, gir utilsiktede utslag, og som resulterer i at arbeidstakere som ønsker å stå i arbeid, faktisk blir straffet for det.