Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2008-10-06:
Debatten her i Stortinget i dag har jo naturlig nok i stor grad handlet om den pågående finanskrisen. Det er kanskje ikke så rart, for mens vi har debattert her, har Oslo Børs rast nesten 10 pst. Nå er ikke jeg så veldig bekymret for dem som har mye penger på børsen, men jeg er bekymret for hva som eventuelt kan slå inn i norsk økonomi etter hvert, og derfor er det bra at dette blir tema. Det er veldig klart at ting skifter fort i en åpen, moderne økonomi som vi har i Norge. Det er ikke lenge siden mediebildet i stor grad var preget av lav ledighet, mangel på arbeidskraft og en historisk opptur i norsk økonomi. Og i slike tider tror jeg det er lett at de politiske forskjellene blir tilslørt. Samtalen i det offentlige rom har i stor grad handlet om hvem som kan tilby mest, å overby hverandre, og hvem som har mest penger til de ulike formål. Det er først når uværet setter inn, at ryggraden til de ulike politiske løsningene virkelig blir satt på prøve. I landet vårt har vi gjennom de mange tiår som vi har bak oss, bygd en politisk modell, en samfunnsmodell, som vi kaller den norske modellen, en modell som bygger på en åpen, moderne blandingsøkonomi, hvor markedet gjør en stor del av jobben, og hvor vi prøver å tøyle de største sosiale utslagene av nettopp markedets herjinger. Vi har også et stort innslag av reguleringer, spesielt i finanssektoren. Jeg kan nevne noen: Vi har uavhengige tilsyn. Det har de også i USA, men de har mange oppflisede tilsyn, og de har ikke helt oversikt over hverandre. Vi har et sterkt investorvern. Vi har et innskyteransvar for dem som har penger i banken, og ikke minst har vi en klar styring av hvor mye penger og til hva slags rente Norges Bank låner ut til norske banker. Og kanskje det aller viktigste: Ja, vi har et helhetlig og enhetlig kontrollsystem og regelverk overfor samtlige instanser som driver i banksektoren i Norge. På den andre siden av den norske modellen har vi et parti som ønsker å framstå som liberalistisk her i Norge. Debatten i dag har jo til fulle vist at Fremskrittspartiet synes det er ubehagelig å bli minnet på sin egen politikk i møte med den virkelige verden. Fremskrittspartiets nestformann, Per Sandberg, framstod tidligere i dag som - må vi kunne si - dypt forurettet, og bad oss gå til kildene når vi sa at det er likhetstegn mellom Fremskrittspartiets politikk og en del av de utslagene vi har hatt av det jeg vil kalle høykonservativ liberalisme i USA, som hovedskylden for hva som skjer av finansuro i verden. Ja, jeg har prøvd å gå til kildene. Mens en hel verden av eksperter har pekt på dårlig og mangelfull regulering og overvåking av finansmarkedet i USA som hovedårsaken til den krisen vi nå ser, finner altså Fremskrittspartiet sine forklaringspartnere på ytterste høyreside i amerikansk politikk, sammen med bl.a. ekstremliberalister - og det er ikke jeg som kaller dem det, jeg tror egentlig det er en ganske god betegnelse - i amerikansk politikk, bl.a. den tidligere presidentkandidaten Ron Paul. Bare for å ta det: Ron Paul er altså mannen som mener at en skal avvikle all inntektsskatt i USA, melde USA ut av NATO, WTO og FN, og at sentralbanken bør legges ned for at ikke noe skal reguleres. Det er trivelige folk å være i selskap med, tenker jeg. Per Sandberg fra Fremskrittspartiet sier også - i den tabloide varianten - at dette er et utslag av at det er for mye sosialisme, altså les: for lite av det Ron Paul og andre ekstremliberalister i USA mener skal være svaret når finanssektoren nå stuper i USA. Ja, man skal høre mange avledningsmanøvrer i norsk politikk, men jeg synes denne tar fullstendig kaka. Mens presidentkandidatene McCain og Obama i USA nærmest nå kappes om hvem som har størst troverdighet angående reguleringer og overvåking av finanssektoren, vil altså Fremskrittspartiet gå stikk motsatt vei. Det plasserer ikke bare partiet i ytterkanten på høyresiden i norsk politikk, men også i verden, etter min mening. Fremskrittspartiet lener seg bl.a. på en gammel lov fra 1977 - dette er fortsatt amerikansk politikk, jeg beklager det, president, men jeg må bare innom dette også - den såkalte Community Reinvestment Act, altså CRA, som beviset på at mye av årsaken til krisen nettopp er for mye regulering. Fremskrittspartiets nestformann - jeg gjentar det igjen - gjorde det også klart tidligere i debatten i dag at ingenting av det som har skjedd i USA, kunne skjedd i Norge med fremskrittspartipolitikk, for øvrig en politikk som i gjeldende partiprogram oppsummeres på følgende måte: «Penge- og kredittmarkedet skal reguleres av tilbud og etterspørsel i markedet, uten politiske reguleringer eller inngrep.» Jeg kunne gått langt inn i motargumentene for hvorfor denne såkalte loven fra 1977 er årsaken til reguleringen. Jeg tror at hvis man bare leser seg opp på de kildene som finnes på Internett og andre steder hvor folk har greie på amerikansk politikk, vil man finne at det ikke er riktig. Jeg mener at det eneste gode som kommer ut av den finanskrisen vi nå er oppe i, er at de politiske forskjellene til de grader ikke mer er tilslørt. Jeg tror vi går i møte en politisk debatt som i større grad vil klargjøre for velgerne foran valget neste år at det er store forskjeller også i norsk politikk når det kommer til ideologi, visjoner og hvordan man skal organisere samfunnet. Det ser jeg fram til. Den debatten har vi ett år på, og jeg utfordrer Fremskrittspartiet til å være så tydelige og modige de bare tør. Det blir spennende å se om de tør å vise kortene helt ut.