Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
La meg innledningsvis få bemerke at det er ikke lite dristig av statsråden å bruke et vers av Rudolf Nilsen til å prege forsiden på en redegjørelse som til de grader forherliger privatisering og anbud. Jeg tror faktisk ikke at Rudolf Nilsens hjerte lå akkurat der. Jeg tror han, i likhet med mange av oss andre, nettopp ville ha satset på en sterk offentlig sektor, som skal være den sikkerheten alle skal ha i hverdagen, uavhengig av den enkeltes økonomiske evne. Arbeiderpartiet ønsker først og fremst å gi et tilbud som er bedre for brukerne, og ikke, slik jeg forstår statsråden, først og fremst billigere for staten. Jeg tillater meg å si at jeg liker dårlig tonen i statsrådens redegjørelse. Den mangler fokusering på hverdagsheltene. Jeg skal forklare hva jeg mener med «hverdagsheltene». Jo, det er alle de som jobber i offentlig sektor, de som jobber i barnehagene, og som tar ansvar for den oppvoksende slekt og gir barn omsorg og trygghet, som dessverre altfor mange ikke får hjemme. Det er alle de som tar seg av eldre og syke, løfter tungt og løper fort og nesten hver dag går hjem med dårlig samvittighet fordi de måtte forlate ensomme pleietrengende for å rekke over alle som ber om hjelp. Hvorfor spørres det aldri om kvalitet? Hele tiden stiller vi politikere spørsmål om penger, effektivisering og omorganisering. Vil privatisering av tjenester gi et bedre tilbud? Vil hverdagsheltene få bedre tid til hver enkelt bruker dersom en skal betale for tjenestene? Statsråden sier i sin redegjørelse at offentlig ansatte og spesielt ansatte i staten har et typisk livstidsansettelsesperspektiv. Ja, jeg spør: Hva er så galt med at en bruker eller pasient/klient møter den samme saksbehandleren som vedkommende har møtt før på et sosialkontor? Har noen her i salen opplevd å måtte fortelle livshistorien sin til flere personer gang etter gang etter gang fordi den første saksbehandleren har sluttet eller sitter i møte? Nei, kontinuitet er ikke å forakte. Det foraktes faktisk heller ikke i privat sektor. Vi kjenner vel alle til en del private bedrifter som hedrer sine ansatte med gullklokke fordi de har vært på samme arbeidsplass i over 25 år. Når det understrekes i redegjørelsen at «ansettelses-, pensjons- og arbeidsvilkårene(må) forandres med sikte på å redusere forskjellene mellom privat og offentlig sektor», mener jeg det er feil å ta fra de ansatte i offentlig sektor gode fremforhandlede rettigheter for å likestille offentlig og privat sektor. Ville det ikke være riktigere at ansatte i privat sektor fikk de samme rettigheter og ble løftet opp, i stedet for at vi fjerner de rettigheter som organisasjonene har fremforhandlet? (må) For Arbeiderpartiet er det viktigste at brukeren blir satt i sentrum og får den tjenesten den enkelte har behov for. Derfor ønsker vi å sette søkelyset også på arbeidssituasjonen til dem som utfører tjenesten. For hvis de som jobber i omsorgsyrkene, ikke føler trygghet i jobben, kan det gå ut over kvaliteten på tjenestene som brukerne er avhengig av. Men da får de altså bedre tjenester. Arbeiderpartiet vil svært gjerne være med på å diskutere hvordan offentlige tjenester kan bli enda bedre, men Arbeiderpartiet vil ikke delta i en moderniseringsdebatt som fører til større forskjeller blant folk og distrikter. Flere private tilbud i helsevesenet og skolen betyr at det offentlige helse- og skoletilbudet svekkes. Økt konkurranse mellom kommunene vil kunne medføre at distriktene taper. Dette er vi faktisk litt engstelig for. Arbeiderpartiet mener at folk må få bo og jobbe hvor de vil. Tjenestene skal komme til folk – og ikke omvendt, at folk må flytte til tjenestene. Arbeiderpartiet er ikke imot effektivitet, men hvis effektivisering betyr at hverdagsheltene – de ansatte i omsorgsyrker – skal løpe fortere og løfte tyngre, vil ikke Arbeiderpartiet være med på det. Vi vil ikke pålegge de ansatte ytterligere belastninger. Arbeiderpartiet mener at hovedmålet må være å gjøre tilbudet til befolkningen bedre uten at det forverrer situasjonen for de ansatte.