Ingvild Vaggen Malvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-18:
Det har vært en lang og varm vår på Stortinget. Det har vært hett innenfor veggene, ikke minst på grunn av arbeidet med klimameldingen, og det har vært rekordartet varmt i været i store deler av landet. Vi har også lest at det er store skogbranner ute av kontroll i Colorado i USA, og det er store flommer i Kina. Om det skyldes klimaendringer eller ei, er ikke godt å si, men det er viktig å huske hva som er bakteppet for det vi gjør. Vi skal gjøre det vi kan for å stoppe den globale oppvarmingen av atmosfæren. Vi kan ikke løse hele problemet her i Norge, men vi må gjøre vårt, slik at det som gjøres sammenlagt, betyr noe. Vi må feie for egen dør og holde orden i huset vårt. Oversatt i konkret politikk betyr det at vi alt nå må begynne jobben med å møte våre forpliktelser i henhold til Kyotoprotokollen. Det har vært målet for den innstillingen vi diskuterer i dag. Regjeringen fremmet en tilleggsmelding til den stortingsmeldingen Arbeiderpartiet fremmet i fjor, og til sammen inneholder disse to meldingene en rekke tiltak som vil føre til større kontroll med utslipp av klimagassene. SV har forsøkt å spille en offensiv og konstruktiv rolle i dette arbeidet, og vi mener vi har fått et godt resultat. Regjeringen har foreslått – og flertallet i komiteen støtter – et tidlig kvotesystem for den delen av industrien som ikke er underlagt CO2-avgift, og det er foreslått et kvotesystem fra Kyoto-perioden starter, i 2008. Samlet vil de reduksjonstiltakene som nå blir vedtatt, plassere Norge solid i teten når det gjelder å møte sine forpliktelser under Kyotoprotokollen. Naturlig nok er det det tidlige kvotesystemet fra 2005 som har skapt størst uenighet. SV gikk tidlig ut og støttet det foreslåtte systemet. Grunnene til det er mange. Regjeringen foreslår i tilleggsmeldingen at den delen av industrien som har vært fritatt for CO2-avgift, skal være underlagt et kvotesystem fra 2005. Målet er en reduksjon av utslippene på 20 pst. fra 1990 til utgangen av perioden, i 2007. Forslaget har møtt kraftig kritikk fra industrielt hold. Dette var ikke uventet. Mer uventet var det at det møtte slik motstand fra Arbeiderpartiet – uventet fordi Arbeiderpartiet fremmet et nesten identisk forslag om kvoteplikt fra 2008. Arbeiderpartiet vil argumentere med at det store skillet mellom disse to systemene er at Regjeringens forslag skal iverksettes tidlig, allerede fra 2005, og at det foreslåtte systemet er for smalt. Arbeiderpartiets løsning var å foreslå et system som var enda smalere, og som dessuten belønnet nedleggelser. Etter SVs mening var Arbeiderpartiets foreslåtte alternativ en boble og et frivillig system, en kombinasjon av en lek med tall og et uferdig kvotesystem. Det synes å bære preg av et behov for å gjøre noe annet enn Regjeringen. Dette er ikke SVs måte å drive politikk på. Vi vil først og fremst ha en politikk som fører til et bedre klima. Så får det heller være at det er en politisk motstander som fremmer forslaget. Kritikken mot det tidlige kvotesystemet kan oppsummeres som følger: Systemet vil ikke føre til noen handel fordi mesteparten av reduksjonene er gjennomført allerede. De som har noe å redusere, har allerede gjort det. Ytterligere reduksjoner nå er enten umulige eller svært dyre. Industrien ønsker derimot et system med en frivillig avtale, og tilbyr på sin side enda større reduksjoner. For SV har ikke disse motargumentene vært gode nok til å gå mot kvotesystemet. Grunnen til det er at det er bygd inn så stor fleksibilitet at ingenting av det industrien oppnår med en frivillig avtale, er umulig å gjøre med det tidlige systemet. Det åpnes for felles gjennomføring både innen sektorer, mellom bedrifter og med aktører utenfor kvotepliktig sektor samt med aktører i andre land. Dette gir muligheter for reduksjoner og omstilling både innad i Norge og i andre land. Etter SVs mening gir det tidlige systemet også grunnlag for viktige erfaringer som kommer til god anvendelse når Kyoto-perioden starter i 2008. SV har hatt en god dialog med industrien i arbeidet med klimameldingen, og tatt hensyn til flere av innvendingene industrien har kommet med. Som resultat av denne dialogen har vi bl.a. stilt krav om at reduksjoner siden 1990 skal tas med, at bedrifter som hadde en spesiell situasjon i referanseåret 1990, skal tas hensyn til, og at tildelingen av kvotene til bedriftene skal skje i dialog med bedriftene. Etter SVs mening har dette medført at kvotesystemet har blitt mer fleksibelt og anvendelig for industrien. SV foreslo dessuten et forsknings- og utviklingsprogram for ny teknologi i kvotepliktig sektor, finansiert som et spleiselag mellom stat og bedrift. Dessverre ble SV stående alene om dette forslaget. SV fikk imidlertid gjennomslag for at eventuelle overtredelsesgebyrer skal pløyes tilbake til industrien for tiltak og omstilling. Industrien har hevdet at det ikke vil bli mye handel mellom bedriftene. Nå gjenstår det selvfølgelig å se. Men å tro at et kvotesystem utelukkende dreier seg om at en bedrift selger en kvote til en annen bedrift, er grunnleggende feil. En oljelast som fraktes fra Gulfen til Europa, er kjøpt og solgt 200 ganger før den kommer fram til raffineriet. På samme måte vil det utvikle seg et handelssystem med karbonkvoter. Dette apparatet er allerede i støpeskjeen. Vi har stor tiltro til at det norske finans- og næringsmiljøet vil engasjere seg i karbonmarkedet – et marked som ifølge analytikerne kommer til å dreie seg om så mye som 200 milliarder kr pr. år når Kyoto-perioden starter. Det har vært hevdet at det er meningsløst å starte et kvotesystem i Norge før det er startet i andre land. Men faktum er at Norge ikke er alene om å starte et nasjonalt system. Det samme gjør både Danmark, Storbritannia, EU og andre. Riktignok er ikke kvotesystemene innbyrdes like, og kanskje må vi leve med ulikheter i noen år for å finne ut hva slags system som fungerer best på lang sikt. Det er et mål å harmonisere de forskjellige kvotesystemene med hverandre, og SV går inn for flere grep som muliggjør en slik harmonisering. Likevel er det slik at Norge ferdigstiller sitt system før EU, og derfor er det viktig at vi legger opp til et system som kan legge føringer for EUs endelige kvotesystem. Når det gjelder bruken av systemet, er det én ting som jeg vil komme nærmere inn på. Det åpnes for at kvotepliktige bedrifter kan kjøpe kvoter gjennom Den grønne utviklingsmekanismen, også kalt CDM. Dette blir spesielt aktuelt for bedrifter som ikke har noen mulighet for å redusere egne utslipp enten hjemme eller i samarbeid med andre bedrifter. Det er med forundring jeg i denne debatten har registrert enkelte aktørers motstand mot en tidlig bruk av mekanismen. Den grønne utviklingsmekanismen er et redskap som kan føre til at både kapital og miljøteknologi kan overføres fra den rike til den fattige del av verden – midler som kommer i tillegg til dagens bistand. Bedrifter i Norge kan gjennomføre reduksjoner i utviklingsland og få tilgang på de kvotene reduksjonene representerer. Dette konseptet er en viktig del av Kyotoprotokollen, og slike prosjekter har pågått siden 2000. For SV er det viktig at Den grønne utviklingsmekanismen fungerer godt og fører til reelle reduksjoner. Her har ikke Regjeringen vært klar nok, etter våre begreper. Denne ordningen mangler klare krav til kvalitet, ikke minst når det gjelder muligheten til å inkludere skogtiltak i det tidligere kvotesystemet. Dette er årsaken til at vi er enige med Arbeiderpartiet om krav til kvoter fra CDM. Dette er helt grunnleggende for at denne mekanismen skal kunne fungere, og for at vi får til reelle utslippsreduksjoner. Vi må utvikle gode kontrollmekanismer som sikrer at ingen lurer seg unna. Vi må vite at referansebanen, eller «baseline», som det heter på fagspråket, er riktig. Ingen skal tro at vi unngår problemer med dette i en tidlig fase. Nettopp derfor kan vi ikke være enig med Arbeiderpartiet i at vi ikke skal bruke Den grønne utviklingsmekanismen i det tidlige kvotesystemet. SV mener at det er avgjørende viktig at Kyoto-perioden fra 2008–2012 fører til virkelige reduksjoner, og da er det viktig å hente erfaringer så snart som mulig. Et godt drevet system med prosjekter under Den grønne utviklingsmekanismen må utvikles i felten, med prøving og feiling. Venter vi med dette til 2008, kaster vi bort verdifull tid. Så til tiltakene: SV har vært opptatt av at det gjennomføres tiltak som fører til reduksjoner av utslippene av CO2 og andre drivhusgasser før kvotesystemet trer i kraft i 2005. Vi har derfor fremmet flere forslag om dette, både i innstillingen og i egne Dokument nr. 8-forslag. SV er glad for at vi har fått gjennomslag for flere av disse, både utredning av tiltak for elektrifisering av sokkelen, et introduksjonsprogram for biodrivstoff og for krav om alternative oppvarmingskilder i bygg på over 1 000 m2. Dette er tiltak som vil bidra til en viktig omlegging av energipolitikken, og som SV er godt fornøyd med å ha fått på plass. Men SV hadde også mange andre forslag til tiltak for å redusere klimagassutslippene. Vi er derfor mindre fornøyd med at regjeringspartiene ikke har strukket seg lenger med hensyn til å foreslå eller å støtte tiltak som kan iverksettes før 2005. Når klimameldingen vedtas nå i dag, er det viktig at dette ikke blir noen sovepute, spesielt ikke med tanke på at flere av tiltakene faktisk forutsetter finansiering over statsbudsjettet. Regjeringen sitter på budsjettkamerat Fremskrittspartiet sin nåde. Det er derfor all mulig grunn til å holde et våkent øye med oppfølgingen av denne meldingen – og det kan jeg love at SV vil gjøre. Til sist vil jeg anbefale komiteens innstilling og de forslagene SV har fremmet alene eller sammen med andre partier.