Svein Harberg (Høyre), 2011-11-17:
Det politiske arbeidet på Stortinget har for meg ett overordnet mål, nemlig å sikre muligheten for fortsatt velferd for kommende generasjoner i et trygt og godt samfunn. Sentralt i dette bildet står hva vi kan gjøre for at barn og unge gis de beste muligheter for fremtidig arbeid i et spennende næringsliv, et næringsliv som utvikler seg og skaper verdier. Verdiskaping sikrer velferden, og dermed er dette en god sirkel. Jeg tror det er enighet her i salen om at denne gode sirkelen vil vi ha, og jeg ser derfor fram til en debatt om hvordan regjering og storting i fellesskap kan bidra til dette. Hvordan sikre et næringsliv som er optimistisk, som er i forkant og som fortsatt kan bemerke seg internasjonalt på grunn av høy kompetanse og unike løsninger? Kunnskap og konkurransekraft sikrer velferden, og et bevisst forhold til behovet for kunnskapsrike medarbeidere er derfor helt avgjørende. Jeg er bekymret over alle de tilbakemeldinger jeg får om mangel på medarbeidere med nok fagkunnskap, og om mangelen på søkere til stillinger som krever spisskompetanse og internasjonal kunnskap. Gjentatte ganger har vi debattert handlingsrommet til universiteter og høyskoler. Lenge var det liten forståelse for denne problemstillingen fra departement og politisk ledelse, men etter at Handlingsromutvalget hadde avlagt sin rapport, synes det som om alle parter er enige om at handlingsrommet til denne viktige sektoren er redusert. Det er flere grunner til at det er blitt slik, og jeg skal ikke i denne sammenheng starte en stor budsjettdebatt, men det er viktig at vi tar inn over oss den utfordringen redusert handlingsrom gir. Det skaper en tøff hverdag for alle som arbeider i sektoren, men i første omgang rammer det studentene. Tilbakemeldingene fra studentene er da også at det er dårligere oppfølging av og tilbakemelding til den enkelte student, det er undervisning i stadig større grupper, veiledning skjer sjeldnere, og forskningsdeltakelse for studentene blir nærmest umulig å gjennomføre på en kvalitativt god måte. Det bekymrer meg at tilbakemeldingene er så tydelige på dette, og det må vel klart kunne sies at dette ikke er noen god måte å sikre topp utdanning på. Jeg er bekymret for at dette vil svekke rekrutteringen til noen av utdanningene, og jeg er spesielt bekymret for at vi på denne måten ikke fremstår som attraktive for studenter fra andre land. Studenter snakker sammen, på tvers av landegrensene, og siden Norge har et klart ønske om å tiltrekke seg utenlandske studenter, må vi også ha en strategi for hvordan vi skal sikre et tilbud som er attraktivt, har høy kvalitet og som har et godt renommé. Oppegående studenter er harde dommere. Signalene fra studentene og ansatte ved universitet og høyskoler er sammenfallende og må tas på alvor, og det passer jo godt sammen med vårt ønske om å levere et best mulig tilbud. Jeg er spent på å høre hvilken strategi statsråden har for å rette på dette. At arbeidsgivere i privat og offentlig sektor stadig oftere mangler kvalifisert arbeidskraft og må ansette folk fra en liste søkere der den beste fagkompetansen ikke er til stede, har selvsagt flere grunner. Det kunne vært fremmet flere interpellasjoner omkring det temaet. Det er imidlertid hevet over enhver tvil at vi utdanner for få personer til en del av de yrkesgruppene som strever mest. De offentlige utfordringene er spesielt innen helsevesen og skole, og der er utfordringene store. Jeg har ikke tenkt å ta dette spesielt opp i dag. Det får vi rikelig anledning til å ta opp når regjeringen kommer med sin melding om velferdsutdanningene neste vår. Det er en viktig melding, og det blir et viktig arbeid. Det er imidlertid andre næringer som virkelig sliter, og som over tid har varslet at de på grunn av dette vurderer å flytte virksomheten sin til et annet land der det er lettere å skaffe kompetente medarbeidere. Det er en trussel vi ikke vil ha hengende over oss, og som vi må gjøre noe med. Jeg har gjentatte ganger passet på å skryte av det utdanningstilbudet vi har i landet vårt, et tilbud der alle barn kan planlegge å bli mekaniker, designer, sykepleier, ingeniør eller forsker uten å måtte velge vekk noe på grunn av sosial eller etnisk bakgrunn. Vi har hatt og har et godt utdanningstilbud, og det er det som har dannet grunnlag for et norsk næringsliv som har en unik posisjon internasjonalt på grunn av kunnskapsbaserte tjenester til en hel verden. Kunnskapen har gitt konkurransekraft, kunnskap har gitt oss denne muligheten. Jeg bor selv i en landsdel – Sørlandet – som har en lang internasjonal historie gjennom sjøfart. Rederivirksomhet er fortsatt en stor virksomhet på Sørlandet, men det som virkelig har skutt fart, er leverandørindustrien. Det som har gjort at den tradisjonelle leverandørindustrien til sjøfarten nå skyter fart og har knoppskytinger, er at høyt kvalifiserte medarbeidere har løftet næringen inn som best i verden på løsninger for olje- og gassnæringen til sjøs. Det de selger, er så basert på de kloke hodene at multinasjonale selskaper kjøper opp virksomheter her og er tydelige på at de ikke vil flytte dem, for det er her kompetansen – de gode hodene – er. Det er flott. Slik vil vi ha det, men slik er vi ikke trygge på at det blir. Disse næringene må nå virkelig lete for å finne den kompetansen de trenger. De ser ut til å måtte inngå samarbeid med universiteter i andre land for å sikre rekruttering. Dét er jo ikke galt i seg selv, men hvor er Norges egen satsing på å skaffe den rette kompetansen til landets næringsliv? Jeg har nå nevnt et eksempel på en kompetanseklynge som sliter. Disse har vi mange av. Det er Arena-klynger og det er NCE-er. Det er virksomheter spredt utover hele landet, virksomheter med optimisme og utvikling. Det er gode kunnskapsarbeidsplasser, de skaper arbeid for underleverandører, og de sikrer verdiskapingen over hele landet. Konkurransekraften deres i fremtiden er de gode hodene. Best på kunnskap og kompetanse er et konkurransefortrinn som slår! Vi har et godt utbygd tilbud med fagskoler, høyskoler og universiteter. Vi har studenter som aldri før, men vi greier likevel ikke å utdanne nok av de gode hodene med den rette kunnskapen. Når vi så også sliter med å hente disse menneskene i en internasjonal konkurranse, er det grunn til bekymring. «Norge lykkes ikke i å tiltrekke seg de beste globale talentene. To av tre kunnskapsbedrifter mener aktiv politikk er nødvendig. Regjeringen sover i timen», sier strategisk rådgiver i Abelia, Tarje Bjørgum. Han sier videre: «Norge oppleves ikke som en attraktiv destinasjon for mennesker med høy utdanning og etterspurt kompetanse. Nye tall viser at vi tiltrekker oss lavere kompetanse fra utlandet, målt i utdanningsnivå, enn hva som allerede finnes her. Sett fra verden er Norge langt fra førstevalget for kloke hoder.» Bjørgum er videre bekymret over at ny forskning, innovasjon og kunnskap nå skapes utenfor Norges grenser, i globale forsknings- og kunnskapsmiljøer rundt om på kloden, uten at norske aktører har tette koblinger til talenter, entreprenører og forskere fra disse miljøene. Dette vil være en forutsetning for et konkurransedyktig næringsliv i et høykostland som Norge. Bjørgums bekymringer understreker også behovet for å ha en bevisst strategi for å beholde utenlandske studenter som har valgt å komme til Norge, og som fullfører sin utdannelse her. Disse studentene er en verdifull ressurs, som vi gjerne vil ha med oss videre. Hva vil vi gjøre for å beholde dem? Jeg forventer ikke at statsråden eller Stortinget skal komme med et hokuspokus-vedtak som løser utfordringene norsk arbeidsliv står overfor når det gjelder å skaffe nok kompetente arbeidstagere, norske eller utenlandske. Det jeg imidlertid forventer, er at vi, før det er for sent, gjør det vi kan for å påvirke og legge til rette for en utdanning som i større grad griper fatt i utfordringen. Det krever at vi har en klar strategi for hvordan vi skal nå slike mål. Hvordan skal vi rekruttere de gode hodene? Hvordan skal vi utnytte de utdanningstilbudene vi har, slik at maritim sektor, olje- og gassnæringen, prosessindustrien, bygg og anlegg og andre næringer kan få god tilgang på nødvendig kompetanse? Hvordan skal offentlig sektor få god tilgang på kvalifisert helsepersonell, de beste lærerne og de beste saksbehandlerne i årene som kommer? Hvilken strategi har statsråden for utviklingen av utdanningsinstitusjonene våre? Til slutt vil jeg minne om utgangspunktet for denne interpellasjonen: Kunnskap og konkurransekraft trygger velferden. Å trygge velferden er det viktigste vi kan gjøre for dem som kommer etter oss. Nå ser jeg frem til en debatt om hvordan vi vil bidra til det.