Kristin Clemet (Høyre), 2003-02-06:
Denne korte debatten bærer kimen i seg til en enda større og viktigere debatt. Jeg merket meg med interesse at skoledelen av debatten er blitt stadig mer informert og nyansert. Den preges av vilje til en åpen diskusjon om hva som er bra og dårlig ved norsk skole, hvilke fordeler og ulemper ulike virkemidler har, samtidig som den også nå er koblet til spørsmålet om lokalt selvstyre. Ressursbruken i grunnskolen og i videregående opplæring målt i antall lærerårsverk pr. elev er høy i Norge sammenliknet med andre land, særlig er den høy i grunnskolen, og det er bra. Tallene vi har nå, viser samtidig at ressursbruken pr. elev har blitt noe redusert i de senere år fra 1997/98, særlig i grunnskolen. Denne reduksjonen har sammenheng med endringer i skolestrukturen, som igjen har sammenheng med endringer i demografiske forhold. Reduksjonen har vært relativt størst fra skoleåret 2001–2002 til skoleåret 2002–2003, men da særlig i de kommunene som har hatt størst ressursbruk fra før, og altså ikke berøres av spørsmålet om minstestandard. Reduksjonen de seneste fem, seks årene er dessuten ikke av en slik størrelsesorden at den foreløpig gir alvorlig grunn til bekymring. Den er relativt beskjeden og nivået er fortsatt høyt, men vi må følge utviklingen nøye. Ressursbindingsbestemmelser og minstestandarder reiser generelt vanskelige spørsmål. De må uansett være tilpasset forskjeller i behov mellom kommuner og skoler. Ressursbindingsbestemmelser for lærerinnsats, som svarer til gjennomsnittsnivået i kommunene i dag, vil dessuten for mange kommuner medføre en unødvendig binding av driftsmidler, og medføre en lite rasjonell drift som vil kunne gå ut over andre behov i skolen. For andre kommuner som ligger over gjennomsnittet, er det fare for at en slik ressursbindingsbestemmelse vil kunne føre til at de reduserer sin ressursbruk på skolene ned mot normen. I spørsmålet om staten bør legge bindinger på kommunenes ressursbruk til skole gjennom finansieringssystemet, står vi altså overfor et dilemma. På den ene siden er vi opptatt av at skolen har de nødvendige ressursmessige forutsetninger for å skape gode resultater. Den nasjonale styringen av skolen må sikre at alle elever har rett til en tilpasset opplæring, og at denne retten ivaretas. På den annen side ønsker vi å øke den lokale handlefriheten, fordi vi tror at det bidrar til å skape en bedre skole. Det å fjerne uheldige bindinger på organisering i lovverket og samtidig gjenopprette bindinger på ressursnivået på andre måter er ikke lett å forene med ønsket om lokal handlefrihet. Det er dessuten viktig å understreke at det å legge sterke statlige bindinger på hvor mye penger kommunene skal bruke til skole er en drastisk endring som krever klare tegn på at dagens styring av skolen ikke fungerer. Sagt på en annen måte: Prinsipielt er det på mange måter uheldig med mange ressursbindinger, men vi må dessverre ha det til observasjon. Regjeringen vil legge frem en redegjørelse for ressurssituasjonen i skolen i revidert nasjonalbudsjett, og vi vil også vurdere tiltak i forbindelse med fremtidige endringer i opplæringsloven. Jeg viser til et høringsdokument som er ute, hvor vi både reiser spørsmål om en veiledende ressursnorm og spørsmål om tilsynsfunksjonen, særlig overfor skoler/kommuner som bruker lite ressurser sammenlignet med resten av Skole-Norge. Jeg håper dette kan legge grunnlaget for en informert debatt om ressurssituasjonen i skolen, men det er en debatt som etter min mening helst bør kombineres med en debatt om hele lokalforvaltningen og det kommunale selvstyret. La meg også legge til at det er på det rene at vi har en utfordring når det gjelder skolebygg. Det er skoleeier som har ansvaret for skolebyggene. I en periode har det likevel vist seg behov for å gjennomføre statlige tiltak, og derfor har vi innført den låneordningen alle kjenner til. Det er stor interesse for denne ordningen, og ved utgangen av 2002 hadde 214 kommuner og fylkeskommuner søkt om rentekompensasjon fra ordningen. Jeg vil følge utviklingen i kommunenes søknader til låneordningen fremover og vurdere de årlige lånerammene ut fra dette. Vi prøver også – som Stortinget er kjent med – å danne oss et mer presist bilde av den faktiske situasjonen når det gjelder skolebygg. For øvrig vil jeg si at jeg ikke bestrider – og har aldri bestridt – foreldres eller skolers opplevelse av å ha en dårlig skoleøkonomi. Det fenomenet kan nemlig opptre samtidig med at vi nasjonalt bruker mye ressurser på skole. Det illustrerer nettopp det dilemmaet vi av og til står overfor, at mange ressursbindinger, mange regler osv., og en sterk statlig styring av skolen kan bidra til at det som i utgangspunktet er mye ressurser, oppleves som veldig knapt med ressurser. Oppsummert: Jeg savner den prinsipielle debatten om statens forhold til lokalforvaltningen. Tror vi på og holder vi fast ved rammefinansieringssystemet, lokal prioriteringsfrihet og lokalt selvstyre, eller har vi bare tillit til staten og til statlig styring av skolen? Hvis vi skal ha den debatten, mener jeg at vi også må se skolen i sammenheng med andre sektorer og ikke isolert – f.eks. med barnehagesektoren.