trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-03-28:
Jeg takker utenriksministeren og landbruksministeren for svarene. Jeg er spesielt glad for å høre det alvoret som landbruksministeren legger inn i den situasjonen vi er oppe i – for den er meget alvorlig. Periodevis snakker jeg med noen av dem som dette i størst grad vil angå, og det er faktisk mange som sier nettopp det som landbruksministeren var inne på, at dette er så dramatisk at det ikke kan være sant, vi kan ikke ta det på alvor. Jeg ønsker med denne debatten å bevisstgjøre hvor alvorlig situasjonen er. Og jeg reiser debatten nå for at vi i Stortinget skal kunne bidra til at de som nå sitter og forhandler, kan rette ryggen og vite at de har bred støtte bak seg. Vi fikk en relativt teknisk gjennomgang fra utenriksministerens side. Det hadde sjølsagt vært interessant å få høre hvordan han, som ikke bare er utenriksminister, men også Høyre-leder, vurderer konsekvensene av den omlegginga av norsk landbruk som vi nå kan stå foran. Det ville det vært interessant å få høre – jeg vet ikke hvem av statsrådene som skal svare på dette etterpå. Videre ville det vært interessant å få en utdyping på et par punkter. Jeg mener at Norge har gjort en god jobb internasjonalt med å etablere multifunksjonalitet som et konsept, og Norge har vært god i de prosessene hvor vi har vært med på å utvikle det konseptet. Nå er det viktig, tror jeg, at vi kommer videre på et par sentrale områder. Jeg tror det er avgjørende viktig at vi greier å få på plass et skille mellom produksjon for hjemlig marked og produksjon for eksport, som man har vært opptatt av fra norsk side. Spørsmålet mitt går på realismen i å få det til. Altså: Hvordan ser prosessen ut – er det mulig å få den type tenkning på plass? Det andre spørsmålet mitt går på om det er mulig å få aksept for at man trenger særskilte ordninger for de landene som har lav sjølforsyningsgrad, og som således er i en helt annen situasjon enn land som har høy sjølforsyningsgrad. Det var de mest konkrete spørsmålene. Hvis man kan svare at det er håp i forhold til å få forståelse for de to nevnte problemstillingene, vil vi være et viktig skritt videre på veien.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-03-28:
Denne debatten viser at det – med unntak for Fremskrittspartiet – er brei støtte i Stortinget for å satse på et robust norsk landbruk. Vi vet jo likevel at det ligger ulikheter i syn under her, og vi vet sjølsagt at de ulikhetene i syn nok vil bli satt mer på spissen når vi kommer lenger ut i forhandlingsprosessen. Det er for så vidt da testen vil komme på hvor mye de ordene som er sagt her i dag, til sjuende og sist er verdt. Når Hedstrøm snakker om «skremselspropaganda», og at det ikke er noe som tyder på at et endelig forhandlingsresultat vil ligge omtrent der Harbinson har lagt seg, er det jo til det å si at her er det posisjoner på begge sider av Harbinson. Det er også det å si at han i sitt andre framlegg valgte å gjøre minimale justeringer, og det tyder sjølsagt på at han mener at posisjonene til sjuende og sist bør ligge omtrent i det lendet de ligger nå. Så jeg tror nok det er viktig at også Fremskrittspartiet følger med i klassen hvis de er opptatt av å finne ut hva som er realistisk. Til landbruksministeren må jeg bare få si at jeg er opptatt av at mat ikke er noen tradisjonell handelsvare, for det er ikke det. Sjølsagt skal vi handle med mat, men poenget er at vi skal handle med mat på toppen av det som innebærer at land skal ha et ansvar for å brødfø egen befolkning. Det er det viktige prinsippet som er avgjørende, også i forhold til hvordan man bør tilnærme seg de forhandlingene som foregår nå. Jeg er glad for at det er uttrykt stort alvor i salen i dag. Det vi nå snakker om, er om vi internasjonalt skal kunne opprettholde et småskalalandbruk, et miljøvennlig landbruk, i de land man ønsker det, om man skal ha muligheten til det. I Norge står dette om hvorvidt vi skal evne å produsere trygg mat av høy kvalitet, om vi skal opprettholde levende bygder, om vi skal ta vare på kulturlandskapet vårt, og om vi skal bevare arbeidsplasser. Det er mange som er opptatt av disse problemstillingene, inkludert dem som har demonstrert foran Stortinget i dag. Vi er, som sagt, så langt tilfreds med Regjeringas arbeid, men vi skal garantere at vi kommer til å følge nøye med. Og, som sagt, det er når ting blir satt på spissen utover i forhandlingsprosessen, at vi vil få se om man står ved de ord som er uttrykt i dag.
Jan Petersen (Høyre), 2003-03-28:
Etter å ha lyttet til Lilletun er det for så vidt ikke så mye for meg å legge til, bare å konstatere at innstillingen, slik den er fremlagt, har bred støtte både fra regjeringspartiene i salen og også fra viktige partier utenfor Regjeringen. Det betyr at jeg oppfatter det slik at det er et ganske bredt flertall i Stortinget som står bak den innstillingen som nå er fremlagt. Når Bjørlo Lysbakken sier at opposisjonen mener noe annet, er vel det deler av opposisjonen, slik jeg oppfatter situasjonen. – Det var det ene. Det andre er at jeg er uten videre helt enig med Åslaug Haga når hun beskriver kompleksiteten i både WTO-systemet og i selve forhandlingsopplegget. Dette er meget komplekst, og det er selvfølgelig en utfordring for alle, ikke minst i forhold til det å få et resultat, som vi skal komme tilbake til senere i dag. Og jeg tror det er svært viktig av hensyn til den økonomiske utviklingen i verden, og dermed den økonomiske tryggheten for millioner på millioner av mennesker, at vi når frem i den forhandlingsrunden som nå er innledet. Det får vi mange anledninger til å snakke om. Jeg kommer i løpet av vårsesjonen til å gi en redegjørelse i Stortinget, som jeg regner med vil bli utgangspunktet for en lengre debatt, hvor mange av de virkelig store grepene også bør diskuteres. Det er ingen tvil om at ministermøtet i Cancun i september kommer til å bli et svært viktig møte, men at dette er en meget kompleks prosess, det skal vi bare understreke. Når det gjelder dagens tema, tror jeg kanskje at det mindretallet som er i Stortinget i denne saken, betjener seg av vel krass retorikk, for realiteten er jo at vi har orientert om de bilaterale kravene som Norge har mottatt. Vi har orientert og gitt en oversikt over de bilaterale forhandlingskravene, og vi gir en oversikt over de innledende forhandlingstilbudene, som vil bli offentliggjort så snart de er oversendt sekretariatet. Dette er ting som det er vel kjent at vi har snakket med Stortingets organer om. Det som da er uenigheten, gjelder den delen av dette som dreier seg helt spesifikt om hvilke krav som er fremmet hvor. Men det Bjørlo Lysbakken ber om, er jo på mange måter at vi skal forhandle eller spille med alle 52 kortene med billedsiden opp. Det kan bli relativt dyrt for Norge. Poenget er nemlig at det vi gir til ett land, må vi selvfølgelig ut fra bestevilkårsklausulen gi til andre land. Det betyr at andre land da vil kunne velge å unnlate å fremme egne tilsvarende krav, fordi de regner med at Norge vil håndtere det, og da er det altså vi som i så fall må gi gjenytelsene. Det betyr at vi i den sammenheng påtar oss en vesentlig større byrde enn det andre land gjør, og derfor er det en vanlig måte å håndtere dette på i WTO at man ikke går så spesifikt til verks som Bjørlo Lysbakken nevner. Dette har jeg også redegjort for i forbindelse med det spørretimespørsmålet som han fremmet, knyttet nettopp til dette eksemplet fra Sør-Afrika som han nevnte, og jeg merket meg med interesse at han ikke forholdt seg til det svaret jeg gav ham den gangen.
Jan Petersen (Høyre), 2003-03-28:
Jeg får bare si det som det er, at jeg er mildt forbauset når jeg hører Ursula Evje, for når det gjelder EØS-forhandlingene, som kanskje er det som er det springende punktet her, er jo det en prosess som har pågått gjennom lengre tid, hvor Stortinget har vært konsultert ganske nøye. Vi må jo ta visse valg på visse tidspunkter, og inntrykket er at det man har sett som viktige spørsmål her, ikke minst har vært de økonomiske bidragene til utvikling av de nye søkerlandene. Det vil være ett hovedspørsmål. Et annet hovedspørsmål er fisk. Jeg har oppfattet at også Fremskrittspartiet tidligere har ment at det er et meget viktig spørsmål, og det regner jeg med at de for så vidt fortsatt mener, uavhengig av hva Ursula Evje måtte mene om det. Dette har vært de to viktige spørsmålene i de forhandlingene som vi fører, innenfor den ramme at det er utvidelsen av EØS-området som er selve poenget med forhandlingene. De er meget vanskelige, det har jeg redegjort for tidligere. Vi er nå helt inne i sluttspurten av disse forhandlingene, og jeg tror det mildt sagt vil være litt kompliserende nå å bringe inn nye spørsmål på dette stadiet. Når det gjelder WTO, skjønner jeg at det det dreier seg om, på mange måter er spørsmålet om de tilbudene som nå gis. Jeg vil bare minne om at høyere utdanning også er inne i det. Spørsmålet er om det er noe annet enn det man har lagt inn, som Fremskrittspartiet ønsker at skal være inne. Jeg tror Ursula Evje for så vidt kan ta det med ro i forhold til det, nemlig at vi har slike spørsmål inne. Det er jo det som har skapt gjentatte debatter med bl.a. representanten Lysbakken, som ser det fra en annen synsvinkel.
Jan Petersen (Høyre), 2003-03-28:
Det er for så vidt ikke så mange ting å summere opp fra debatten, bortsett fra at det virker som om den håndteringen som Regjeringen har hatt av disse spørsmålene, har fått bred tilslutning i Stortinget. Det er jeg meget tilfreds med. Det andre er at jeg bare må bekrefte det Aud Gaundal nevnte, nemlig at jeg tar sikte på å gi en bred WTO-redegjørelse i løpet av denne vårsesjonen, før ministermøtet i Cancun. Det betyr at da vil vi ha alle problemstillingene i én redegjørelse. Landbruk er én av mange problemstillinger vi må ta vare på. Landbruket er, som jeg nevnte, sannsynligvis noe av det aller vanskeligste vi står overfor, av de grunner som jeg har nevnt, men jeg tar altså sikte på å gi en bred redegjørelse som dreier seg om alle elementene, også de elementene som dreier seg om Norges offensive interesser. Jeg vil igjen understreke det vi var innom i en tidligere debatt i dag, nemlig at det er svært viktig at denne WTO-runden lykkes. Det dreier seg rett og slett om hva dette landet skal leve av fremover. Vi er avhengige av å ha glede av en åpen verdenshandel, og alle aspektene er da inne i dette bildet. Jeg har ikke behov for å gi så mange kommentarer til selve debatten. Jeg har bare lyst til å si at jeg har observert to ting. Når det gjelder den ene, vet jeg ikke om Lysbakken vil oppfatte det som et kompliment – jeg tror ikke det – men det er ment som det. Jeg oppfattet ham slik at han for så vidt var uenig i en del av de posisjonene som enkelte u-land har tatt når det gjelder åpen verdenshandel med mat. Jeg respekterer ham for det synspunktet. Det er absolutt mulig å ha det synspunktet, men når jeg understreker det, er det fordi jeg tror det er svært viktig at vi behandler spørsmål knyttet til WTO ut fra det perspektivet vi mener er en riktig politikk på det området. Jeg er for så vidt enig med Lysbakken i at man ikke uten videre behøver å kjøpe alle lands definisjon av sitt eget problem som den virkelig reelle løsningen på problemet. Når jeg nevner det, er det fordi jeg håper at det også vil huskes i andre sammenhenger. Når det gjelder den andre, er det mindre utenriksministeren og mer partilederen som kommer inn i bildet, men jeg må si at jeg merket meg med stor interesse følgende formulering både fra SV og Senterpartiet, nemlig: Norske griser har større kjøpekraft enn fattige mennesker i u-land. Det er en meget interessant problemstilling, og jeg brenner av et ønske om å få vite hva oppfølgingen av den problemstillingen egentlig er.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2003-03-28:
Veldig kort til statsråden om prioritering utdanning/fisk, hvor jeg åpenbart ble tillagt å nedprioritere fisken på vegne av Fremskrittspartiet. Men det jeg gjorde, var vel nærmest å sidestille fisk og utdanning. For fisk er en råvare vi har levd av i generasjoner, utdanning er det vi vil leve av i framtiden. Da blir det liksom litt galt med retorikken. Så til representanten fra Arbeiderpartiet. Fremskrittspartiet har ikke stilt krav. Vi har bedt om at Regjeringen skal arbeide for at høyere utdanning innarbeides. Vi opplever det slik at dette er et felt man bevisst har lagt litt til side i påvente av andre ting. Som saksordføreren sa: Vi har en offentlig utdanning og kommer derved ikke inn på den delen av avtalen. Det blir litt feil. Vi har en offentlig utdanning, men vi har også en privat utdanning. Andre land har nøyaktig den samme strukturen som oss, men har vesentlig mer privat utdanning. Når vi da vet at vi kan få filialer inn til Norge, når vi vet at våre universiteter må kjøpe plasser ute, og når vi vet at kvalitetsreformen for 2003 ble underfinansiert med 140 mill. kr, blir dette veldig spesielt.
Lars Sponheim (Venstre), 2003-03-28:
Det er i og for seg ikke overraskende, men det er betryggende, at Senterpartiets nyvalgte leder også snakker med noen av dem som er mest berørt av landbruksforhandlingene. Slik må det jo være. Heldigvis er det også en del av oss andre som gjør det, og vi føler at vi har veldig god støtte for den linje som Regjeringen fører for å ivareta norske landbruksinteresser gjennom disse meget kompliserte forhandlingene. Jeg skal forsøke å reflektere rundt de to problemstillingene som interpellanten her reiser, nemlig forsøket på å skille mellom produksjon for et hjemlig marked og for eksport. I det norske forslaget har vi prøvd å legge til grunn et slikt skille, og vi har arbeidet for å få forståelse for det. Det har vært gledelig for Norge å kunne registrere at en gruppe land har sluttet seg til den norske posisjonen. Ikke minst kom det fram i det forhandlingsmøtet som var i februar, hvor viktige land som bl.a. Japan og Sør-Korea valgte å følge mye av den norske posisjonen her, selv om Japans formelle posisjon når det gjelder tollreduksjoner, tilsvarer EUs posisjon. Det å kunne gjøre en kvalifisert gjetting om hvor langt vi kan få gjennomslag for dette i en så tidlig fase i forhandlingene, tror jeg er umulig, annet enn å si at vi har opplevd i samtaler med enkeltland innenfor EU at det er stor forståelse blant dem for et slikt skille. Et slikt skille er som kjent ikke reflektert i EUs framlegg i disse forhandlingene. Når det gjelder refleksjonen angående selvforsyningsgrad, vil jeg nok gi uttrykk for at jeg synes det er en noe mer kompliserende måte å tenke på, og det illustrerer litt den vanskelige norske posisjonen. Jeg tror interpellanten også gav uttrykk for her at mat ikke er en tradisjonell handelsvare. Men det er det ikke lett å si når en reiser rundt i norske utkanter og bygder langs kysten – Røst og mange andre steder – som til de grader har basert hele sitt lokalsamfunn på at mat er en handelsvare. Det er klart at i en slik sammenheng vil det norske selvforsyningsbildet også være helt annerledes om en trakk inn norsk fiskeriproduksjon og den enorme eksporten vi har f.eks. av protein. Vi må i så fall tilbake til det som er den norske posisjonen, nemlig å slåss for at vi har ulike fysiske, klimatiske og biologiske forutsetninger for landbruksproduksjon i verden. At landbruk er veldig mye mer enn bare handel, det er jeg enig i. Det er på mange vis nasjonens sjel når vi sier at bosetting, miljø og kulturlandskap, som vi har fått gjennomslag for i forhandlingene, skal ligge til grunn. Nettopp det forhold at vi er avhengige av slike handelsmessige forhold for å kunne opprettholde et landbruk, reflekterer også at landene har en lav selvforsyningsgrad. Også på det viset vil dette indirekte ivareta et slikt hensyn.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2003-03-28:
Slik interpellanten påpeker, er dette en viktig sak for norsk landbruk. Men det gjelder ikke bare landbruk, det gjelder i høyeste grad hvordan våre bygder vil se ut i framtida, og hvem som vil bo der. For Arbeiderpartiet er det viktig at vi så langt som mulig bevarer nåværende bosetting. I vårt program heter det: «Jordbruk, skogbruk og fiske er i deler av landet avgjørende for arbeid, bosetting, næringsutvikling og forvaltning av kulturlandskapet. Arbeiderpartiet vil derfor legge grunnlag for et levedyktig og bærekraftig landbruk i hele landet.» Ikke minst har vi i vårt program understreket at et likeverdig velferdstilbud er en forutsetning for bosetting i hele landet. Da må folk ha arbeid, og folk må ville bo i distriktene. Hvis ikke bøndene har næringsgrunnlag for å bo i distriktene, må vi erkjenne at det sannsynligvis heller ikke er noen andre som vil bo der. Jeg tror de fleste partiene har noenlunde likelydende formuleringer i sine partiprogram, kanskje med unntak av Fremskrittspartiet. Det er derfor en fellessak at vi nå får på plass et forhandlingsresultat som i størst mulig grad ivaretar et felles mål for landbruket og distriktene. Det var regjeringa Harlem Brundtland og landbruksminister Gunhild Øyangen som ledet forhandlingene med WTO på 1990-tallet. Da var det et konstruktivt samarbeid med Norges Bondelag, og det lyktes den gang å få på plass et resultat som var til å leve med for norsk landbruk. Arbeiderpartiet mener derfor det er svært viktig at Regjeringa arbeider for å sikre gode løsninger. Det er da en forutsetning at de står på sitt framlegg, og Arbeiderpartiet stiller seg bak det. Jeg håper de i sitt arbeid holder god kontakt med landbrukets organisasjoner, slik vår regjering gjorde. Ikke minst må Regjeringa ha tro på at en skal lykkes. Når jeg sier det, er det fordi vi i Arbeiderpartiet synes at Regjeringa i spørsmålet om differensierte arbeidsgiveravgifter, som selvsagt er en helt annen side ved internasjonale forhandlinger, har stått på for lite for å sikre et viktig distriktspolitisk virkemiddel. Vi håper derfor at Regjeringa legger trykk bak sitt forhandlingsframlegg for at man skal oppnå et best mulig resultat i disse forhandlingene. Arbeiderpartiet er sjølsagt klar over at det blir tøffe runder. Vi kunne heller ikke skyve under teppet det faktum at en friere handel med matvarer var satt høgt på den internasjonale dagsordenen da vår regjering forhandlet på 1990-tallet. Sjøl om det også den gang var mange som spådde at det ville bli dårlige tider, ble det et resultat som norsk landbruk og distriktene kunne leve med. Utenrikskomiteen har enstemmig i sin innstilling til Dokument nr. 8:48, som ble behandlet tidligere i dag, uttrykt at en mener utenriksministeren bør holde en åpen redegjørelse om WTO-forhandlingene i løpet av vårsesjonen. I hvilken form er kanskje ikke avklart, men en sak av så stor betydning både for landbruket, for næringsmiddelindustrien og for distriktene er det viktig at vi har en vedvarende oppmerksomhet omkring.
Michael Momyr (Høyre), 2003-03-28:
Jeg er meget godt fornøyd med statsrådenes svar, og jeg er meget tilfreds med den innsatsen som Regjeringen gjør i forhandlingene med WTO. Det er en relevant problemstilling interpellanten tar opp når hun peker på hvor avhengig vi er av samspillet mellom landbruk, reiseliv og næringsmiddelindustri for å opprettholde levende bygder. Utkastet fra WTOs administrasjon er urealistisk, men det viser med all mulig tydelighet hva slags utfordringer vi står overfor. Norge har i disse forhandlingene lagt seg på en høgst realistisk linje, og når det gjelder flere av våre posisjoner, har vi sammenfallende utgangspunkt som EU-landene. Det største slaget vil nok stå om tollvernet. Men det er også viktig at vi i disse forhandlingene får klare og entydige regler om definisjonene av de ulike boksene som det snakkes om. Og det er viktig at vi får en avtale som gir u-landene muligheter til vekst og utvikling. For Høyre er det viktig at vi fortsatt skal ha et norsk landbruk, et robust norsk landbruk. Det betyr at vi må være opptatt av å beholde et tollvern som gir en reell konkurranse mellom norske og importerte varer. Vi har et krevende klima, og vi har en krevende topografi. Det betyr at vi også i fremtiden må ha overføringer over budsjettene. Men det betyr ikke at vi må ha et statisk forhold til utviklingen i landbruket. Det er få næringer som har gjennomgått en slik effektivisering som landbruket. Norsk landbruk produserer like mye mat i dag som for 50 år siden, men bare med en sjuendedel av arbeidsinnsatsen. Noen setter et absolutt likhetstegn mellom tollbeskyttelse og matvaresikkerhet. Det tror jeg er en litt villedende argumentasjon. Matvaresikkerhet ivaretas gjennom nasjonale regelverk og internasjonale avtaler, og det er viktig å ha et effektivt tilsyn. I så måte er jeg glad for at vi er i ferd med å etablere et enhetlig mattilsyn, og at vi forenkler og forbedrer lovverket. Avslutningsvis vil jeg understreke hvor avhengig vi, som en liten nasjon, er av handel med andre land. Hele vår velferd er knyttet til at vi får markedsadgang for våre industriprodukter, våre tjenesteprodukter og vår fisk.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2003-03-28:
Senterpartiet leder an i å overdrive WTO-faren. Når man hele tiden trekker frem Stuart Harbinsons WTO-forslag, som er svært ytterliggående, minner det om skremselspropaganda, sannsynligvis langt fra virkelighetens verden. Det er mer realistisk at sluttresultatet av WTO-forhandlingene vil ligge i nærheten av EUs innspill, der kun et mindretall av norske landbruksprodukter vil bli konkurranseeksponert, og det har ingen nevnt i dag. Senterpartiet burde også være opptatt av hvordan man skal føre en realistisk landbrukspolitikk, og dermed legge denne om i Norge. Starter vi nå, vil det være mulig å møte denne lille smule av konkurranse, som kan bli et resultat av WTO-forhandlingene, og utvikle et robust jordbruk som kan overleve lenger frem. Flere har i dag brukt uttrykket «robust landbruk», men vi mister jo vitterlig 2 000–3 000 bønder hvert eneste år til tross for alle overføringer. Og da har vi ikke i dag et robust landbruk. Det er gledelig at i hvert fall næringsmiddelindustrien, som interpellanten også var inne på, har tatt virkelighetens verden innover seg. Man etterlyser en landbrukspolitikk som kan reformere landbruket, slik at det overordnede målet kan bli noe mer enn distriktspolitikk. Industrien sier det rett ut: Det går ikke lenger an å leve med det økte gapet i prisforskjell mellom norske og utenlandske matvarer. Derfor må vi nå komme bort fra statiske resonnementer om at bøndene skal fortsette å oppføre seg slik som de alltid har gjort. Det betyr at vi må innføre fri konkurranse i alle ledd av verdikjeden for matvarer, inkludert landbrukssamvirkets industri. Det må møtes med konkurranse innad, mens vi ennå har et tollbasert vern utad, som vi alle vet vil falle før eller siden. Slik er det dessverre ikke i dag. I stedet for å la jordbruket bli omfattet av konkurranselovgivning, begrenses konkurransen gjennom markedsregulering i omsetningsleddene, reguleringseksport og pris- og markedssamarbeid. Det betyr at norske konsumenter betaler langt mer for norske varer under våre vanskelige klimatiske og topografiske forhold enn det som er absolutt nødvendig – dessverre. Vi må bedre driftige bønders overlevelsesevne ved å gi dem spillerom for egen utvikling, bl.a. ved å oppheve en del produksjonsbegrensninger, oppheve konsesjonsgrenser i lov om ervervsmessig husdyrhold, avvikle restriksjoner på omsetning av jordbrukseiendom og mye mer. Og vi må avvikle ordningen med en jordbruksavtale som er spesiell for Norge, som ingen andre land har. Her hever tusenvis av offentlig ansatte lønn for å holde orden på alle utbetalinger, søknader og kontroller, og dette fordyrer i stor grad. Vi bør alt nå i vårens jordbruksoppgjør ta disse forholdene innover oss.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-04-08:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen og Ranveig Frøiland.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2003-04-08:
Bakgrunnen for denne saka er eit Dokument nr. 8-framlegg frå Inger S. Enger, Ola D. Gløtvold og Eli Sollied Øveraas om lik stønad ved assistert befrukting og adopsjon frå utlandet. Etter at framlegget kom til Stortinget, det er datert 6. mai 2002, har Stortinget vedteke ei ordning for assistert befrukting som ein samla komite er nøgd med. Ordninga med eingongsstønad ved adopsjon av born frå utlandet har vi hatt sidan 1992. Ein samla komite seier seg glad for familieministeren sine positive utsegner om at adopsjon er ein god og likeverdig måte å danne familie på. Inneverande år er stønaden sett til 23 400 kr, medan dei reelle kostnadene med adopsjonssaker varierer mellom 80 000 og 120 000 kr. Fleirtalet i komiteen, Høgre, Framstegspartiet og Kristeleg Folkeparti, syner i ein av sine merknader til at ein adopsjon skal vere til barnet sitt beste. Det er slått fast i adopsjonslova. Assistert befrukting er eit medisinsk tilbod til barnlause par for å få eigne born. På denne bakgrunnen gjer fleirtalet framlegg om at dokumentet vert lagt ved møteboka. I Sem-erklæringa har regjeringspartia sagt at ein vil heve adopsjonsstønaden i løpet av perioden. Regjeringspartia, som her er aleine om ein mindretalsmerknad, ber departementet på eigna måte om å kome attende til Stortinget med ei sak om storleiken på adopsjonsstønaden. Sjølv om regjeringspartia her er i mindretal, vil statsråden heilt sikkert merke seg at det er eit solid fleirtal i komiteen, alle bortsett frå Framstegspartiet, som vil trappe opp adopsjonsstønaden. Eg syner her til ulike mindretalsframlegg. For Kristeleg Folkeparti er dette ei særs viktig sak, som vi ser fram til at barne- og familieministeren i dette tilfellet kjem til Stortinget med på eigna måte. Saka er såpass viktig at ho fortener at departementet får høve til å førebu dette skikkeleg før Stortinget handsamar ho og gjer vedtak.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2003-04-08:
Kristeleg Folkeparti legg til grunn at dei regionale helseføretaka har fått ansvaret for strukturen av AMK-sentralane. Vi vil understreke veldig klart og tydeleg at omstruktureringa skal auke tryggleiken i den akuttmedisinske kjeda, ikkje redusere han. Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet syner til handsaminga av St.meld. nr. 43 for 1999-2000, akuttmeldinga, og til Innst. S. nr. 300 for 2000-2001. Det som står der når det gjeld desse punkta, kan eg gjerne sitere. Det står at desse partia, Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, understreka at «antall AMK-sentraler og strukturen for disse måtte sees i sammenheng bl.a. med lokalkunnskap, særlig der det er stor avstand mellom sykehusene, og at det er viktig med rask og umiddelbar varslings- og kommunikasjonsmulighet mellom de ulike nødmeldetjenester for riktig henvisning og behov for koordinering». Det som står der, er vi i Kristeleg Folkeparti heilt ut einige i, og vi føreset at alle endringane som vert gjorde, har i sentrum ei heving av kvaliteten, ikkje ein reduksjon. Vi viser også til fleirtalsmerknadene som vi er med på. Eg syner til at organiseringa av tenesta må ta omsyn til at busetjinga i delar av landet er spreidd, og at det mange stader er lang avstand til spesialiserte helsetilbod. Det er viktig for helseføretaka at dei lyttar til Stortinget og Stortinget sine merknader. Då kan dei unngå ein del uheldige tilhøve som gjer at politikarar kan kjenne behov for å måtte gripe inn overfor dei. Det skal sjølvsagt vere ein formell prosess, men helseføretaka må også ha øyre til å lytte til politiske signal utan at ein dermed bryt dei formelle rutinane. Helseministeren har sagt at dersom det vert reist spørsmål av meir prinsipiell og avgjerande karakter, vil han vurdere saka på nytt, og det er eg einig med han i. Ansvaret for og handteringa av AMK-sentralane har helseføretaka, og eg føreset at dei merkar seg det som vert sagt og skrive. Eg føreset også at dei merkar seg dei føringene og merknadene som har vore og er i politiske dokument. Kvaliteten skal opp og ikkje ned. Innlegget til representanten Ballo illustrerte på ein god måte kor fort den tekniske utviklinga går. Nokon kvar av oss meinige kan ha vanskar med å følgje med og til kvar tid vurdere kva som er dei rette tekniske løysingane. Då har vi eitt igjen, og det er å stille krav til kvalitet og tryggleik, slik at avstandane og systema ikkje vert slik at dei svekkjer tryggleiken. Det er også viktig at folk opplever og har kjensle av at tryggleiken vert teken i vare på ein fullt ut tilfredsstillande måte.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2003-04-08:
Fra tid til annen er det blitt fokusert på ulike sider ved utenlandsadopsjon. I forbindelse med behandlingen og fastsettelse av egenandel ved assistert befruktning ble det også rettet oppmerksomhet mot utenlandsadopsjon og de urimelig høye kostnadene i den forbindelse. Problemstillingene rundt adopsjon og assistert befruktning er både like og ulike. Da Stortinget avviste at assistert befruktning i sin helhet skulle betales av pasienten, var utgangspunktet at en helsetjeneste og en behandling som ble tilbudt gjennom den offentlige helsetjenesten, ikke kunne ha en silingsmekanisme som innebar at bare de med god råd kunne kjøpe seg behandling. Dette var og er et prinsipp som er et fremmedelement i norsk helsepolitikk. Derfor ble egenandelen satt ned og et tak satt for maksimale utgifter som er til å leve med for de fleste. Det er i dag mange barn som lider og har vanskelige oppvekstvilkår. Det er mange potensielle foreldre som kan gi disse barna trygghet, den trygghet som alle barn burde ha krav på. Det er imidlertid ikke sikkert at det er de som har best råd, som kan gi de beste oppvekstvilkår. Men vår adopsjonspolitikk har en slik skjev silingsmekanisme, der det bare er de som har råd til det, som kan bli vurdert som adopsjonsforeldre. Utgiftene i forbindelse med utenlandsadopsjon kan bli veldig høye. Det er utgifter til reisekostnader og oppholdsutgifter i barnets opprinnelsesland, utgifter til adopsjonsorganisasjoner osv. Den engangsstøtten som i dag ytes, dekker bare i liten utstrekning det som er de reelle kostnadene som påløper for adoptivforeldre i forbindelse med adopsjon. Den økonomiske belastningen kan bli ekstra stor dersom en adopterer flere ganger. Det er også verdt å merke seg at størrelsen på adopsjonstilskuddet er vesentlig lavere her i landet enn hva tilfellet er i de øvrige nordiske landene. Det går fram av forslag og merknader fra komiteens side at det er et klart flertall, ja, en enstemmighet i komiteen, om at adopsjonsstøtten bør økes. Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Arbeiderpartiet mener den bør settes lik grunnbeløpet i folketrygden, men har noe ulik tidsangivelse for når dette skal skje. Arbeiderpartiet foreslo i forbindelse med budsjettet å starte opptrappingen, og mener fortsatt at det bør kunne skje i inneværende budsjettår, og at det vil være naturlig å gjøre dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Når regjeringspartiene viser til sin forpliktelse i Sem-erklæringen om å øke adopsjonsstøtten og ber Regjeringen legge dette fram for Stortinget på en egnet måte, er det å håpe at Regjeringen svarer på komiteflertallets ønske om en opptrapping og velger at en egnet måte er i forbindelse med revidert budsjett. Dette vil ut fra de signalene som nå gis fra komiteen, være et rimelig svar på komiteens ønske. Jeg tar opp det forslaget som er fremmet av Arbeiderpartiet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-04-08:
For om lag ett år siden gjaldt veldig mange henvendelser til Norsk Pasientskadeerstatning Dent-O-Sept-saken. Men også i andre sammenhenger har det kommet mange henvendelser som gjelder pasientskadeerstatningsordningen. Vi mener – som vi mente ved høstens budsjettbehandling – at hele ordningen bør gjennomgås og legges fram for Stortinget, slik at en kan ha mulighet til å komme tilbake og vurdere Norsk Pasientskadeerstatning. Det ber en samlet komite om, og jeg regner med at det i løpet av høsten vil bli anledning til det. For øvrig skal jeg prøve – siden vi har mange saker i dag – å gå kort igjennom hvilke forslag Senterpartiet er med på i denne saken. Representanten Alvheim sa at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet fremmer forslag om å se på muligheten for å gi erstatning for tort og svie ut fra lignende kriterier som for Stortingets billighetserstatningsordning når det gjelder pasientskader. Det forslaget er også Senterpartiet med på. Vi mener at Dent-O-Sept-saken bl.a. har vist at man får en del problemer og plager som gjør at man bør få erstatning – kanskje utover det som pasientskadeerstatningsordningen gir pr. i dag. Derfor ønsker vi at man skal gå igjennom pasientskadeloven og se på muligheten for en utvidelse av den i tilfeller der plager, ulemper og belastninger er ekstra store. Representanten for Sosialistisk Venstreparti sier her i dag at dette kan gi ofrene for Dent-O-Sept-skandalen en særbehandling. Jeg er ikke enig i det. Dent-O-Sept-saken viste at store grupper kan bli påført store skader og lidelser. Derfor bør en ha en slik gjennomgang som en generelt ber om her. Det som hjemles under forslag til vedtak III som gjelder Dent-O-Sept-ofrene, er etter min mening først og fremst at en åpner for at en erstatningsordning mer basert på tort og svie skal gis en form for tilbakevirkende kraft for denne store gruppen. Jeg er ellers enig i at saker av lik karakter må behandles likt, så det er ikke spørsmål om å plukke ut én særskilt gruppe her. Men dette viser at man har behov for en bredere vurdering enn det som er gjort, og som det kanskje er mulighet for å gjøre innenfor pasientskadeerstatningsordningen, slik vi har den i dag. Jeg viser til de forslagene som Senterpartiet er med på, og vil stemme for innstillingens forslag til vedtak I, II og III.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-04-08:
Med bl.a. den siste tidens avisoppslag om hvordan behandling/diagnose er praktisert ved enkelte helseforetak for å tjene mest mulig penger, er det viktig og nyttig at vi får en slik debatt som det er invitert til her gjennom interpellasjonen til Asmund Kristoffersen. Jeg tror det er grunn til å understreke at det er, som både helseministeren og andre har sagt, avhengig av at enkeltmennesket tar ansvar, om dette skal fungere på en skikkelig måte, Men da må det påpekes at til siste slutt er det et ledelsesansvar, ikke minst i det enkelte foretak og ved den enkelte avdeling. Reaksjonene fra helseministeren så langt har vært bra, og han skal berømmes for det. Men samtidig gjenstår det mye for å skape klare linjer, rutiner og en skikkelig gjennomføring av det vi her diskuterer med hensyn til økonomi og eventuelt misbruk. DRG-systemet er grunnlaget for den innsatsstyrte finansieringen. Det er viktig at vi har et treffsikkert DRG-system, og så skal vi da diskutere hvor mye vi skal betale etter ISF-ordningen, altså innsatsstyrt finansieringsmodell. Senterpartiet har vært skeptisk til det og ved flere anledninger påpekt at ISF-ordningen – i hvert fall brukt i for sterk grad – har store svakheter, bl.a. at pasientbehandlingen kan bli styrt for mye ut fra hensynet til penger og inntjening, og ikke ut fra hensynet til hva som tjener pasienten og pasientgruppene best. Blant annet er det en kjensgjerning at psykiatrien har blitt skadelidende, at kronikere, og de eldre spesielt, også har blitt skadelidende, men det ser nå ut til at også enkeltpasienter kan bli skadelidende. I et program på TV 2 for en tid siden fikk vi høre at et betydelig antall personer var feilaktig behandlet og operert som hjertepasienter av en geskjeftig hjertekirurg som ønsket å tjene mer penger til sitt helsefirma. Det som er viktig her da, er å se på begrepet «pasienten først» i forhold til «pengene først». Hensynet til den enkelte pasient er det viktigste og alvorligste også i denne saken. Omkoding som feilaktig har skjedd, kan også ha ført til feilbehandling av enkeltpersoner – i hvert fall kan enkeltpersoner være påført feil diagnose og fakta i den personlige pasientjournalen. Det har alvorlige konsekvenser for ganske mange i ettertid. Dette er noe av det som aller først må ryddes opp i. Og så må helseministeren ta i et tak med sine helseforetak, som han er øverste sjef for, slik at praktiseringen blir bedre, samtidig som vi må diskutere en finansieringsordning som tar hensyn til pasientbehandling og ikke til økonomi ved den enkelte avdeling og ved det enkelte sykehus. Skal pasienten settes først, må dette skje slik at ikke økonomien kommer både først og sist.
May Britt Vihovde (Venstre), 2003-04-08:
Det er veldig viktig å seia at det å kunna adoptera barn frå utlandet er ein likeverdig måte å få barn på. Fleire har vore inne på det i denne debatten. Mange barn vil få det betre ved å bli adopterte til Noreg og få høve til trygge oppvekstvilkår. Det er urimeleg at det er økonomien til foreldra som ofte bestemmer om dei kan adoptera barn. Difor har Venstre i sitt stortingsvalprogram sagt at ønsket er ei opptrapping av denne støtta til opp mot 1 G. Det har vi òg fått gjennomslag for i Sem-erklæringa. I 1997 var støtta til adopsjon frå utlandet på 15 000 kr. Støtta var i 2001–2002 komen opp i 22 500 kr, og er no altså oppe i 23 400 kr. Det viser at Venstre har fått gjennomslag for at denne støtta skal aukast. Fleire uttrykkjer at dette bør skje fort. For Venstre er det viktig å seia at vi har fått gjennomslag i Regjeringa for ein auke. Det skal vi jobba vidare for, men ein må òg sjå dette i samanheng med andre gode ønske og andre utgifter på statsbudsjettet. Difor vil eg seia meg veldig glad for at Høgre og Kristeleg Folkeparti i komiteen har bede Regjeringa om å koma tilbake til Stortinget med ei sak om dette. Eg håpar då at Regjeringa følgjer opp og lagar ein forpliktande opptrappingsplan for denne støtta for å få ho likebehandla. Men eg har lyst til å seia at sjølv om Venstre er einig med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti i opptrapping mot 1 G og har uttrykt det i sitt valprogram, må òg denne saka sjåast i samanheng med andre utgifter og andre gode ting som ein ønskjer å få gjennomslag for.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2003-04-08:
Dent-O-Sept-skandalen ble en ubehagelig og alvorlig sak for norsk helsevesen. Som følge av Dent-O-Sept-saken fikk Norsk Pasientskadeerstatning i løpet av våren 2002 mange henvendelser fra pårørende og pasienter om erstatning etter bruk av munnpenselen Dent-O-Sept. Disse hendelsene førte til uklarheter og ble oppfattet som urettferdig. Dette er bl.a. grunnlaget for forslagsstillernes forslag i Dokument nr. 8:1 om å be Regjeringen legge fram et forslag om endringer i lov 15. juni 200l nr. 53 om erstatning ved pasientskader mv., slik at det kan gis erstatning for det vi kaller tort og svie. Hele komiteen viser til den redegjørelsen som helseminister Dagfinn Høybråten gav til Stortinget 25. april 2002. Helseministeren la der stor vekt på at tilsynet med produsenter av medisinsk utstyr måtte styrkes. Komiteen er selvsagt fortsatt enig i dette, og forutsetter at dette arbeidet blir fulgt opp. Forslagsstillerne har lagt vekt på at helseinstitusjonene må ha et selvstendig ansvar for at de hjelpemidler som brukes i behandling og pleie av pasienter, ikke gir muligheter for overføring av smitte til pasientene. I redegjørelsen til Stortinget 25. april 2002 gav helseministeren uttrykk for at han ville inkludere Næringsmiddeltilsynet i meldeplikten knyttet til feil ved medisinsk utstyr. Dette er hele komiteen enig i, og vi forutsetter at dette arbeidet blir fulgt opp, slik vi oppfatter at intensjonene er hos forslagsstillerne i Dokument nr. 8:1. Komiteens flertall, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, som dessverre i denne saken ikke utgjør stortingsflertallet, er opptatt av begrepet «tort og svie». Vi tror at alle som blir utsatt for en behandling som føles belastende og urettferdig, som f.eks. ofrene i Dent-O-Sept-saken føler, har krav på en slags form for erstatning – rett og slett for det vi kaller tort og svie. Følelsen av at det er urettferdig, og at man ikke blir tatt på alvor når man påføres så store belastninger, ønsker komiteens flertall å ta hensyn til. Flertallet i komiteen, som jeg har vist til, mener at dette er en sak som har avdekket behov for å yte en erstatning i særskilte tilfeller. Vi mener, som det framgår av saken, at det er grunn til å vurdere om pasientskadeloven bør hjemle en mulighet for å inngå avtale om erstatning for tort og svie ut fra lignende kriterier som for Stortingets billighetserstatningsordning. Vi mener at 5 000 kr er et lite beløp, og vi ønsker at denne beløpsgrensen skal vurderes – og fastsettes høyere. På denne bakgrunn har vi fremmet våre forslag. Vi ønsker også at Regjeringen skal vurdere en utvidelse av den midlertidige pasientskadeerstatningsordningen, slik at det kan gis erstatning for tort og svie også for dem som er påført skader ved bruk av Dent-O-Sept. Resten av komiteen, som da er Stortingets flertall, mener at erstatning for tort og svie eller oppreisingskrav ikke synes å passe inn i pasientskadeloven. Jeg regner med at de selv redegjør for sine standpunkter. Jeg vil anbefale komiteens innstilling.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2003-04-08:
Forslagsstillerne til Dokument nr. 8:36 ønsker at den framtidige strukturen på AMK-sentraler i Norge skal behandles i Stortinget. Det er en kjensgjerning at etter den statlige overtakelsen av sykehusene blir det rundt i de fem helseregionene planlagt strukturelle endringer. Det kan medføre at det går i retning av færre AMK-sentraler. Komiteen ønsker å vise til brev fra helseministeren, datert 30. januar i år. Brevet er gjengitt i innstillingen. Komiteens flertall er enig i helseministerens vurderinger og legger til grunn de samme synspunkter som helseministeren gjør. Dersom det reises spørsmål av mer prinsipiell karakter i forbindelse med strukturen på AMK-sentralene, vil saken vurderes på nytt. Dette ønsker flertallet å forholde seg til. I det samme brevet fra helseministeren er det vist til styringsdokumentet til de regionale helseforetakene, og flertallet i komiteen ønsker å ta dette til orientering. Flertallet, alle unntatt SV og Senterpartiet, mener det er grunn til å minne om at etter at sykehusreformen ble vedtatt, har staten ved de regionale helseforetakene overtatt ansvaret for organisering og drift av spesialisthelsetjenesten, inklusiv ansvaret for AMK-sentralene. Flertallet er enig med helseministeren i at det på det nåværende tidspunkt ikke er noen grunn til å gripe inn i foretakenes omstrukturering av AMK-sentralene. Med dette som bakgrunn ønsker flertallet å avvise forslaget i Dokument nr. 8:36.
Bent Høie (Høyre), 2003-04-08:
Jeg vil først få takke både interpellanten og helseministeren for interpellasjonen og for svarene. Dette er en viktig og nødvendig debatt å ta. Jeg vil starte med å si at det å ha en målsetting om å skape et perfekt finansieringssystem som ivaretar alle hensyn innenfor dette området samtidig, tror jeg er en oppgave som ingen bør ta på seg, for det er umulig. Et finansieringssystem innenfor dette området vil hele tiden måtte være i utvikling, være under diskusjon. Det må justeres underveis ut fra de målsettingene som en har, og ut fra de konklusjonene som en trekker av de erfaringene som en får. Helsevesenet og helseforetakene er store og kompliserte systemer, der en hele veien er avhengig av at de enkeltbeslutningene som tas hver eneste dag, tas med bakgrunn i holdninger, verdier og kultur som er i samsvar med det som er helsevesenets målsettinger. Slik sett er vi uavhengige av de økonomiske systemene. Vi er avhengige av at det er tillit, at den enkelte tar det ansvaret som en er gitt, og at det er mennesker som opererer dette systemet. Med det mener jeg at det vil være feil å basere et finansieringssystem på kontroll. Hovedfokuset må være at en har et finansieringssystem som bidrar til at pasientene får behandling innenfor de tidsfristene som er satt, og ut fra de behovene som er. Noen har prøvd – det gjelder ikke interpellanten, men andre – å bruke denne diskusjonen til en diskusjon om at det er finansieringssystemet det er noe feil med, og at det er det som er bakgrunnen for dette. Det er jeg helt uenig i. Innenfor tidligere systemer som vi har hatt, som med kurdøgnspriser, ville det kunne være like mye triksing, f.eks. ved å la en pasient ligge ett eller to døgn ekstra for å få midler ut på den måten, som det er ved å kode feil. Dermed vil dette være avhengig av menneskene i systemet. Erfaringene så langt med det innsatsstyrte finansieringssystemet er at det har gitt positive resultater. Det gir pasientene bedre og raskere behandling, og dermed vil det etter min oppfatning være grunnlag for en videreutvikling av det finansieringssystemet som vi nå skal gå inn i.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-04-08:
Jeg er lei for at det ikke har lyktes sosialkomiteen å få et flertall for å imøtekomme erstatning for tort og svie for en rekke pasienter som ble smittet og påført alvorlig sepsis av Dent-O-Sept-penselen. Det er imidlertid positivt at komiteen maktet å samle seg om et enstemmig forslag om å be Regjeringen i løpet av høsten 2003 legge frem en samlet gjennomgang av Norsk Pasientskadeerstatning, og av hvordan erstatningsordningen har virket ved fødselsskader og ved skader ved Dent-O-Sept-saken og lignende saker. Bruk av den usterile munnpenselen Dent-O-Sept har påført kanskje flere hundre pasienter i norske sykehus alvorlig sepsis, og det må antas som meget sannsynlig at dårlige pasienter under intensiv behandling i offentlige sykehus også har dødd av den sepsis de ble påført, uten at dette så langt er dokumentert. Den omfattende Dent-O-Sept-smitten er kanskje en av de største skandalene i norsk helsevesen i nyere tid som verken staten eller sykehusene vil ta ansvaret for. Jeg er glad for at en samlet komite i sine merknader påpeker at helseinstitusjonene må ha et selvstendig ansvar for at de hjelpemidler som brukes i behandling og pleie av pasienter, ikke gir muligheter for overføring av smitte til pasientene. Tragisk er det imidlertid at flertallet i komiteen til tross for denne uttalelsen ikke tar ansvar og sørger for at de Dent-O-Sept-smittede pasientene får en rimelig erstatning for tort og svie fra det offentlige. Bare Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet fremmer forslag som åpner for en erstatning for tort og svie for de pasientene som har vært i en livstruende situasjon med gjennomgått alvorlig sepsis. Å tilby en pasient som to ganger i et offentlig sykehus fikk påført sepsis ved bruk av Dent-O-Sept-penselen 5 000 kr i erstatning, er ikke bare latterlig, men direkte hån mot vanlige folks rettsoppfatning. At pasientskadeloven og norsk erstatningsrett ikke åpner for denne type erstatning for tort og svie, burde ikke være til noe hinder for at flertallet i komiteen kunne gå inn for en ekstraordinær ordning eksempelvis ved å anbefale billighetserstatning. Dette har vært gjort før. Jeg minner i den forbindelse om den erstatningen som ble tildelt individuelt i forhold til de lobotomerte noen år tilbake i tid. Fremskrittspartiet vil komme tilbake til saken når Regjeringen legger frem en oversikt over den totale situasjonen og omfanget av Dent-O-Sept-skandalen.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-04-08:
Som et direkte og ønsket resultat av sykehusreformen blir nå AMK-sentralene redusert fra et antall på 44 til 13. Dette er helt i tråd med hva et flertall i sosialkomiteen, nemlig Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, ønsket og fremmet forslag om i Innst. S. nr. 300 for 2000-2001 til akuttmeldingen. Flertallet påpekte den gangen at det høye antallet AMK-sentraler man den gangen hadde, var kostnadskrevende og beslagla store helseressurser som kunne vært benyttet på en annen måte. Flertallet konkluderte den gangen med at det burde vært tilstrekkelig med én AMK-sentral i hvert fylke. Nå er antallet AMK-sentraler foreslått til 13. Sett fra Fremskrittspartiets side kunne vi godt ha greid oss med fem AMK-sentraler – én i hver helseregion. Prinsipielt er det også riktig at helseforetakene som nå har ansvaret for AMK-sentralene, selv må bestemme hvor mange slike sentraler en bør greie seg med. Det foreliggende forslaget fra representantene fra SV og Senterpartiet kan ikke tolkes på annen måte enn at det er et forsøk på en omkamp om foretaksreformen som tydeliggjør at disse representantene og deres parti ikke aksepterer at spesialisthelsetjenesten nå er ute av politisk detaljstyring. Det ville være aldeles meningsløst at Stortinget skulle gå inn og ha noen formening om hvor mange AMK-sentraler man bør ha, og hvor – i tilfelle – disse skal ligge. AMK-sentralene er ikke noe distriktspolitisk virkemiddel, men tvert om et akuttmedisinsk hjelpemiddel for pasientene som bør være mest mulig effektivt til minst mulig kostnad, for å redde liv og sørge for rask behandling. Jeg er på vegne av Fremskrittspartiet svært glad for at flertallet i komiteen avviser forslaget ganske kontant.