trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2009-06-16:
Jeg vil takke statsråden for svaret, men jeg har lyst til å utfordre statsråden om driftskostnadene, for det sa statsråden ingenting om i sitt innlegg. Vi vet at Nedre Romerike brann- og redningsvesen har beregnet at kostnadene for kommunene vil øke med 75 pst. ved innføring av det nye nødnettet. Det er langt fra de forutsetningene som lå der. Jeg tror at man i mange kommuner etter hvert kan risikere at man kvier seg for å innføre nødnettet i brann- og redningstjenestene og i helsetjenesten hvis man ikke får kompensasjon på en eller annen måte fra storting og regjering. Jeg lurte på om statsråden kan si noe om hva han tenker om de enorme kostnadsøkningene.
Bent Høie (Høyre), 2009-06-16:
Jeg tror ikke voteringen over Forslag nr. 13 gikk helt riktig for seg.
Anders B. Werp (Høyre), 2009-12-01:
På vegne av representantene Sonja Irene Sjøli, Elisabeth Aspaker, Bent Høie, André Oktay Dahl og undertegnede fremsetter jeg representantforslag om innføring av obligatorisk dødsstedsundersøkelse ved alle tilfeller av plutselig og uventet spedbarnsdød.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-12-01:
Det kommer i morgen.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-12-01:
Tusen takk, president! Jeg er glad for at vi har en så fleksibel president her i Stortinget. Da har jeg gleden av å fremsette et representantforslag fra Dagrun Eriksen, Line Henriette Hjemdal og meg selv om å redusere bruken av tvang i det psykiske helsevernet.
Siri A. Meling (Høyre), 2009-12-01:
Jeg takker statsråden for hans innlegg. Det jeg tror er viktig i den situasjonen vi er i, er å kunne gi noen positive signaler til næringen – til den enkelte bedriftseier og aktør som sitter og teller på knappene om man skal gå til permitteringer eller oppsigelser, eller tørre å beholde kompetanse fordi det er et lys i tunnelen lenger frem. Det å vise at vi har en aktiv regjering, at vi har en statsråd som vil noe – ønsker noe på vegne av denne viktige næringen – tror jeg er svært viktig. Nå fikk ikke statsråden anledning til å kommentere så mye dette med nye leteområder. Men jeg har en utfordring som går tilbake til finansdebatten og den krangelen som har vært om biodieselavgift. I den debatten har Sosialistisk Venstrepartis finanspolitiske talskvinne, Inga Marte Thorkildsen, vært ute i media – bl.a. i VG-nett – og sagt at de for så vidt kunne akseptere denne avgiften fordi det økte sjansen for at det ikke ble noen konsekvensutredning i områdene utenfor Lofoten og Vesterålen i neste omgang – i 2010. Da er mitt spørsmål – og noe som jeg håper statsråden kan avkrefte – om det ligger noen binding eller underliggende avtale der om at en ikke skal åpne for konsekvensutredning i nordområdene i bytte mot at det blir innført avgift på biodiesel. Det er klart at det å gi tilgang til nye, lovende arealer er svært viktig for at vi skal gjøre nye, store funn slik at industrien vår skal få noe å bryne seg på i forhold til store utbyggingsoppgaver. Det er klart at situasjonen innen oljeleverandørindustrien er noe som rammer hele landet, fordi denne bransjen har ansatte som er bosatt i nærmest alle landets kommuner. Det å skape trygghet for at denne industrien skal ha en fremtid, må være en viktig oppgave for statsråd Riis-Johansen. Så tror jeg ikke statsråden skal være så overrasket over at det stilles spørsmål ved om Regjeringen og statsråden har forstått omfanget og betydningen av denne næringen. Det er klart at når vi i forrige stortingsperiode opplevde å ha flere forskjellige statsråder i dette departementet, og når vi har opplevd at det har gått seks år siden Regjeringen har sagt hvilke visjoner, mål og strategier vi ønsker for denne næringen, må det være lov til å stille spørsmål ved om Regjeringen har tatt inn over seg alvoret i de utfordringene som næringen står overfor – som kompetansen står overfor, som jobbskapingen står overfor, og som skal sikre landet inntekter fremover for å videreutvikle vår velferdsstat.
Siri A. Meling (Høyre), 2009-12-01:
Jeg takker for god deltakelse og mange innlegg i debatten. Etter å ha hørt representantene fra regjeringspartiene forstår jeg for så vidt hvorfor det tar så lang tid å få frem en petroleumsmelding, for det er klart at de har en utfordring først og fremst i å bli enige med seg selv. Det viser denne debatten med all tydelighet når det gjelder åpning av områdene rundt Lofoten og Vesterålen. På den ene siden ligger Soria Moria II i bunnen, der man sier at man skal vurdere en konsekvensutredning i 2010. Så går Arbeiderpartiets representanter på talerstolen og snakker varmt for utvikling og bevaring av industri, mens representantene fra Senterpartiet og SV går på talerstolen og tydelig tilkjennegir at de er imot enhver petroleumsvirksomhet i disse områdene. Jeg må si at jeg i min enfoldighet trodde at det var Soria Moria II som gjaldt, og at partiene stiller seg bak dette. Men Regjeringen har først og fremst en jobb å gjøre internt. Det er ikke rart at næringen sitter som et stort spørsmålstegn når det gjelder hva Regjeringen vil fremover for petroleumsvirksomheten i Norge. Debatten i dag viser at en har den all mulig grunn til å stille spørsmål ved dette. Jeg håper likevel at statsråden klarer å samle troppene, at han klarer å synliggjøre, at han har ambisjoner på vegne av petroleumsnæringen i Norge, at han vil noe fremover, at han erkjenner at vi må gjøre nye, store funn. Til det trenger vi nye, lovende leteområder. Det betyr at utfordringene i forhold til forvaltningsplanen, rulleringen av denne i 2010 og spørsmålet om konsekvensutredning, blir av den største betydning. Jeg ser at arbeidet vil være utfordrende, og jeg ønsker all mulig lykke i forhold til spriket innad i regjeringspartiene. Det blitt sagt at vi ikke kunne kommet i gang tidligere i nord. Jo, vi kunne kommet i gang tidligere. Hvis vi ikke hadde hatt en utsettelse i 2006, hvis vi hadde gått for en konsekvensutredning den gangen, ville vi vært mye lenger i prosessen enn det vi er i dag. Jeg frykter, med den uenigheten som er mellom regjeringspartiene, at vi kan risikere å få ytterligere en utsettelse av spørsmål i forhold til åpning av disse viktige og lovende leteområdene i nord. Vi trenger å gjøre nye funn, vi trenger mer olje – landet trenger jobber og arbeidsplasser, landet trenger inntekter med tanke på de utfordringene vi har fremover. Derfor er det viktig at vi har en regjering og en statsråd som viser ambisjoner på vegne av petroleumsnæringen, og som vil noe med denne næringens utvikling fremover.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-12-01:
For å ta det siste først: Hvis det skulle være sånn at det ikke å legge fram en petroleumsmelding i forrige periode skulle tyde på et manglende engasjement innenfor dette området, håper jeg i så fall at representanten ser på mitt arbeid med en petroleumsmelding nå som et engasjement når det gjelder å diskutere nettopp olje- og gasspolitiske spørsmål. I løpet av månedene utover vinteren kommer denne saken til å være en hovedsak for min del – jeg kommer til å jobbe mye med olje- og gasspørsmål. Jeg skal reise rundt og besøke mange viktige steder med olje- og gassvirksomhet langs kysten, og der kommer jeg til å si at jeg er en statsråd som er stolt av det vi har oppnådd innenfor olje- og gassvirksomheten – som er stolt av at vi har en næring som til de grader skaper ringvirkninger langs hele kysten, og som mer enn noen annen næring bidrar til å finansiere fellesskapet, bidrar til å finansiere velferden i Norge. Jeg er en statsråd som er stolt av det vi har fått til innenfor olje- og gassvirksomheten, og jeg ønsker å bidra til utviklingen framover. Så betyr ikke det at alt skal gjøres på den måten som det har blitt gjort på fram til nå. Det kommer til å være nye utfordringer – ikke minst i forhold til klimaspørsmål – men jeg er overbevist om at myndigheter og næring sammen skal finne gode løsninger også på det. Det er riktig, som representanten sa, at jeg ikke rakk å kommentere forholdet til Lofoten og Vesterålen, nye leteområder og det som ble tatt opp av interpellanten om det. Til det er det å si at prosessen når det gjelder Lofoten og Vesterålen, er lagt. Så er det opp til Stortinget å diskutere det en ønsker å diskutere. Men at prosessen fram mot 2010 er en reell prosess som gjør at jeg ikke kommer til å forskuttere den, regner jeg med at det er forståelse for. Så kan jeg bare bekrefte det som representanten tar opp, at når det gjelder prosessen – vurderingen i forhold til hvilke områder det er aktuelt å lete i, ha aktivitet i framover – er det en diskusjon og en konklusjon som kommer til å bli tatt ut fra realitetene, ut fra fakta, i den konkrete saken.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-12-01:
Jeg er litt overrasket over at denne debatten mer eller mindre endte opp i en debatt som liknet litt på en gammeldags kriminal, hvor det å tolke og å anta er hovedjobben. Jeg mener at hvis opposisjonen er oppriktig bekymret i forhold til signaler om hva Regjeringa faktisk mener, er det nok av grundige, gode dokumenter å lese hvor Regjeringas politikk på dette området er definert, selvsagt dels i budsjettdokumentene som kommer hvert år, og ikke minst i forbindelse med forvaltningsplanarbeidet, som er et stort, grundig arbeid for havområdene våre, og hvor også Regjeringas politikk er definert. Jeg tror alle som er bekymret på grunn av mangel på signaler inn mot bransjen, bør ta alvorlig de dokumentene som er presentert, ta alvorlig den reelle politikken som ligger i de dokumentene, og også å se på den forutsigbarheten som disse dokumentene gir. Jeg er ikke enig i at det er noen som helst grunn til å bruke ord som «uforutsigbarhet» og «mangel på signaler for næringen» osv. om det som er petroleumspolitikken i Norge nå. Det har vi definert gjennom de prosessene jeg bl.a. nevnte nå. Så er det også slik at verken Høyre eller Fremskrittspartiet kan definere uforutsigbarhet som det samme som mangel på åpning i Lofoten og Vesterålen. Jeg oppfatter debatten dels i dag og dels tidligere slik at så lenge en ikke sier ja til Lofoten og Vesterålen, er det uforutsigbarhet i norsk olje- og gasspolitikk. Det er jeg helt uenig i. At vi har prosesser knyttet til enkeltområder, er ikke noe nytt. Det har vært kjennemerket for norsk olje- og gasspolitikk fram til i dag, og det kommer til å være slik også videre. Jeg må vel si, uten at jeg skal blande meg så mye borti det, at etter å ha hørt representanten Meling og representantene fra Venstre og Kristelig Folkeparti i salen i dag er det vel ikke slik at nødvendigvis andre regjeringsalternativer ville betydd at det var kun én holdning i spørsmålet om Lofoten og Vesterålen – for å si det forsiktig. At en bruker tid på de prosessene på en skikkelig måte, mener jeg er mer å følge opp norsk olje- og gasspolitikk enn det motsatte. Så synes jeg også at det er interessant at representanten Solvik-Olsen, som har vært en aktiv deltaker i olje- og gassdebattene i Stortinget i mange år, nå også er mer på tolke- og synsesporet. Da står vi igjen med at det i sum er to ting som blir etterlyst: Det er at en olje- og gassmelding skulle kommet før, og det andre er at Lofoten og Vesterålen skulle vært åpnet. For øvrig oppfatter jeg – og det er hyggelig – at det er veldig få konkrete innvendinger til den politikken som blir ført.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2009-12-01:
Det er ein viktig debatt representanten Meling tek opp. Noreg sin velstand er bygd på dei enorme inntektene frå oljeindustrien. Vi kan takke den industrien svært mykje for at vi har det så godt i Noreg, og for at vi er i fremste rekkje i verda når det gjeld velferd og utvikling. Vi er også eit av dei fremste landa i verda når det gjeld teknologiutvikling. Oljeindustrien har vore ei drivkraft for å få fram ny teknologi som også kan brukast på mange andre område. Noreg er også eit av dei fremste landa når det gjeld å ta vare på miljøet. Den oljeindustrien som vi har i Noreg, har også vore i fremste rekkje i verda når det gjeld å ta vare på natur- og miljøområda, både på eigen sokkel og for å få fram teknologi som fører til miljøvennleg utvinning også andre stader. Dette er det svært viktig å ta vare på. Det er viktig for oss at vi er ei drivkraft i å utvikle teknologi og også gje moglegheiter for norsk industri til å vere med og peike ut ei retning for den teknologien. Det vil ta lang tid før oljeutvinning i nord blir starta opp. Norsk industri er fullt ut i stand til å ta hand om dei utfordringane som kjem viss dei får ein klar startordre om at vi ønskjer ei utvikling, vi ønskjer å kome oss vidare. Norsk oljeindustri treng klare meldingar. Eg registrerer at ministeren reagerer på at det blir sett spørsmålsteikn ved at det tek seks år å få fram ei ny energimelding. Oljeindustrien, på lik linje med annan industri, treng styringssignal, han treng klare signal om kva retning han skal gå i. I denne salen treng vi også ein debatt om kva retning landet skal gå i. Vi treng rett og slett å gje eit klart styringssignal. I debatten som vi hadde her i salen i førre veke om biodiesel, blei det klart at SV – sjølv om det var Kristin Halvorsen som kom med ideen om ei biodieselavgift – tapte mykje av den debatten. Eg er svært uroleg for den debatten som vi vil få om Lofoten og Vesterålen, om det også skal bli ein debatt der arbeidsplassar og framtidig utvikling vil tape, på same måten som framtidig utvikling når det gjeld grøne arbeidsplassar, tapte i den debatten vi hadde i salen tidlegare. Eg ser fram til å få ein god debatt om oljeutvikling, og eg er også svært glad for at Høgre tek initiativ til å kome med si eiga oljemelding knytt til det som representanten Meling har teke opp. Det er eit utruleg viktig tema for landet. Det er eit utruleg viktig tema for næringslivet og eit utruleg viktig tema for miljøet.
Abid Raja (Venstre), 2009-12-01:
Det er store muligheter for å videreutvikle kompetansen i leverandørindustrien. Aktivitet og tilgang til nye og mer utfordrende områder er naturligvis en drivkraft for kompetanseutvikling i hele petroleumssektoren. Venstre er positiv til en fortsatt utvikling av petroleumsressursene på sokkelen, også i nordområdene. For å klargjøre vår posisjon setter vi også et viktig skille. Fordi vi sier ja til aktivitet i noen områder, sier vi også nei til aktivitet i de mest sårbare og konfliktfylte områdene. Ett av disse områdene er utenfor Lofoten og Vesterålen. Alle de områdene hvor det er stor usikkerhet om hvorvidt aktivitet er forsvarlig, setter vi på vent. Den rød-grønne regjeringen har delt ut et rekordhøyt antall letetillatelser for olje og gass på sokkelen. Når vi får meldinger om at leverandørindustrien er i vanskeligheter, må det ses i lys av internasjonale konjunkturer og effekten av finanskrisen. Det er også en kraftig ubalanse i Regjeringens energipolitikk. Det er fullt trykk på leting etter olje og gass også i sårbare områder, mens satsingen på fornybar energiproduksjon har vært altfor svak. Verkstedsbedrifter og verftsindustrien kunne hatt flere bein å stå på og utviklet seg innenfor fornybar energi, hvis Regjeringen hadde satset tungt nok. Bondevik II-regjeringen la opp til å innføre et opplegg med grønne sertifikater for å få fart på fornybarsatsingen. Dette ble imidlertid torpedert av den rød-grønne regjeringen, med den konsekvens at om lag ni av ti vindkraftprosjekter ble lagt på is. Nå har imidlertid Regjeringen og regjeringspartiene gått med på at arbeidet med grønne sertifikater skal gjenopptas, og man har også kommet viktige skritt på veien i retning av dette. Dette er positivt. Men under den rød-grønne regjeringen har vi altså mistet mye viktig tid i arbeidet med fornybar energiproduksjon, og leverandørindustrien har mistet en viktig anledning til å utvikle sin kompetanse på fornybarområdet. Veien fram til et mer lønnsomt næringsliv handler også om mer kunnskap og mer forskning. Da må det offentlige legge til rette for at næringslivet kan utvikle seg i en slik retning. Det handler bl.a. om gode rammevilkår, om skatteincentiver og om effektive løsninger. En satsing på forskning, utvikling og innovasjon i næringslivet er det beste vi kan gjøre for å sikre kompetanseutvikling, altså grunnlaget for fremtidige inntekter for å finansiere velferden vår. Venstre er svært bekymret for hvilke offentlige utgifter det skal strammes inn på i trange tider. Grunnen til det er enkel: Til tross for rekordvekst i offentlige budsjetter i forrige periode, har forskning, innovasjon og høyere utdanning vært taperen i nesten hvert eneste budsjett, og hvileskjæret på dette feltet ser ut som om det for alltid vil prege ettermælet til den rød-grønne regjeringen. Nå ser vi også at industrien er kritisk til at flere av krisepakkene ikke videreføres i statsbudsjettet for kommende år. Det er åpenbart at dette i sum ikke er en strategi som løser utfordringene våre.
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2009-12-01:
At SV mener at olje og gass snarlig må fases ut, er en kjensgjerning. Det har vi hørt lenge. Representanten fra SV gjør det også klart at man ikke lar seg forvirre over fakta, man bruker ikke fakta som kommer fram. SVs representant kritiserer Fremskrittspartiet fordi vi bruker IEAs World Energy Outlook 2009. Han mener helt klart at Fremskrittspartiet tolker den feil – men da har han misforstått, Fremskrittspartiet refererer bare til rapporten. Representanter fra Fremskrittspartiet var til stede på møtet med IEAs sjefsøkonom, Fatih Birol. SV var ikke til stede; de glimret med sitt fravær. IEA sier tydelig at verdens energibehov vil øke i framtiden, og de legger fram to scenarioer, et referansescenario – «Business as usual», fortsett som i dag – og et klimascenario. La meg referere til klimascenarioet. CO2-utslipp skal begrenses til maksimum 450 ppm, men det forutsetter en storstilt satsing på energisparing, fornybar energi, kjernekraft og CO2-lagring. I tall betyr det at i 2030 vil energisituasjonen være slik: Kjernekraftproduksjonen vil øke med ca. 110 pst. i forhold til i dag. Fornybar energi vil øke med ca. 105 pst., gass med 17,5 pst. og olje med 4,5 pst. Det er på kullsektoren IEA ønsker å redusere, med 17 pst. Dette er IEAs tall for en klimaløsning. Igjen: Det er kull som gir de store utslippene av CO2-gass, utslipp som vi må få redusert. Det er altså olje- og gassproduksjonen som skal opp, for å få dette til å henge sammen. Derfor er det viktig at Norge produserer så mye olje og gass som mulig fra Nordsjøen. EUs gassimport skal opp hele 37 pst., selv med deres 20-20-20-målsetting. Gassen og oljen fra Nordsjøen er Norges beste bidrag til å redusere klimagassutslippene.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2009-12-01:
Som andre har peikt på, er det ein viktig debatt som representanten Meling reiser her i dag. Men svaret er ikkje at ein utan vidare skal forsere å setje i gang å byggje ut Lofoten og Vesterålen – utan at ein har det nødvendige kunnskapsgrunnlaget, utan at ein er trygg på at ein gjer dette på ein miljøvennleg måte og tek omsyn til fisket. Det er riktig at Noreg er ein energinasjon, og at olje- og gassverksemda har ein god del av æra for vår velstand, men samtidig har vi òg ein tradisjon i vasskraft som energiberar. Det har i sum gjort at Noreg er der vi er i dag, og da må vi òg utnytte det potensialet som ligg i energikjeldene våre i tida framover – i olje- og gassverksemda, eg er heilt einig i det, men òg i fornybar energi som byggjer på dei energikjeldene som ligg i vatn, i sol og i bio. Samstundes står vi overfor store klima- og miljøutfordringar, slik at energiutnyttinga i produksjon i framtida må vere så miljøvennleg som mogleg. Det gjeld olje- og gassverksemda, fiske og miljø, og derfor må vi gå vegen om ein forvaltningsplan og ei eventuell konsekvensutgreiing av Lofoten og Vesterålen – på bakgrunn av det som måtte komme fram i behandlinga av forvaltningsplanen. I ei omtale av Bjartmar Gjerde, som no er død, såg eg at dei første oljepolitikarene våre – pionerane våre – var refererte og at dei brukte utrykket «skynde seg langsomt». Og det var jo nettopp det som gav det norske folk kontroll over energiressursane våre, verdiar som har kome heile folket til nytte. Det er jo slik at eventuelle ressursar av olje og gass som ligg i havet, ligg jo der, dei blir ikkje borte, sjølv om vi tek oss den nødvendige tida det tek å utgreie konsekvensen av vidare utbygging i olje- og gassverksemda. Det andre er at vi må utvikle teknologien, da f.eks. CO2-fangst. Det er i tillegg store moglegheiter i fornybar energi – ikkje berre i meir energi, men òg i å skape nye arbeidsplassar, grøne arbeidsplassar, knytte til denne energien. Vi bør kunne ha fleire tankar i hovudet samtidig. Ja, vi skal utnytte gass- og oljeressursen, miljøvennleg, både når det gjeld spørsmål om kor det skal opnast, og teknologien som skal hindre utslepp. Til det siste bruker vi milliardar på Kårstø og Mongstad, ikkje berre for å berge miljøet, men òg for å utnytte det store næringspotensialet som ligg i å utvikle ein slik teknologi. Det er jo ein gong slik at olje- og gassressursane ikkje er evigvarande, dei er ikkje fornybare. Vi må derfor utnytte den kompetansen og teknologien som oljeindustrien har gitt oss, òg i fornybar energi-produksjon. Det trengst når det gjeld energieffektivisering, offshore vindkraft, bioenergi og utnytting av bølgjekrafta – no ser vi òg at det er opna eit saltkraftverk – og ikkje minst når det gjeld vidare utnytting av vasskrafta i tida framover. Energi vil vere grunnlaget for arbeidet med verdiskaping i Noreg i åra framover, som det har vore før. Fokus må likevel vere på så miljøvennleg produksjon som mogleg, og her ligg det eit stort potensial i nye, grøne arbeidsplassar.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2009-12-01:
Når det gjelder statsrådens polemikk mot OECDs statistikk, vil jeg anbefale at hun tar det opp på faglig grunnlag. De fleste land prøver – men lykkes ikke med – å bestride at det er sammenlignbart. Jeg vil faktisk våge den påstanden at det til sammenligning kanskje gir Norge en for fordelaktig posisjon, fordi vi i forhold til andre land også har flere og andre former for trygdetiltak, som er utenom arbeidslivet. Det har også vært hevdet at årsaken til at vi har høyere sykefravær i Norge sammenlignet med Sverige, og at utviklingen har gått i motsatt retning – i Sverige har den gått ned over flere år, mens den i Norge systematisk har gått opp gjennom flere år – er at vi har så mange eldre med i arbeidslivet, men forholdet er faktisk det motsatte. Sverige er på all tilgjengelig statistikk, og bl.a. fra statens eget seniorsenter har Norge en lavere andel eldre i arbeidslivet enn Sverige. Sverige ligger på topp i OECD-området, hvis en ser bort fra Island, der statistikken er foreldet og ikke lenger antas å gjelde. Sverige er altså helt på topp, og Norge ligger lavere. Jeg er enig med statsråden i at dette også er et budsjettproblem, slik statsråden åpnet med. Jeg vil faktisk si som en begrunnelse for å gjøre noe med sykefraværsutviklingen at det er ikke «minst like viktig», men det er mye viktigere når så mange arbeidstakere faller ut, for det er en langsiktig trend. De budsjettmessige problemene kan jeg understreke overfor statsråden at jeg selv har opplevd, og dem tror jeg enhver regjering vil oppleve så lenge man ikke klarer å snu utviklingen. Men det langsiktige er det vanskeligste, at man kaster for mange gode arbeidstakere ut av arbeidslivet. Jeg synes det var lite nytt i statsrådens innlegg, men jeg merket meg én setning som jeg skal notere meg og sette pris på. Hun uttalte at «dette er en utvikling» – altså sykefraværet – «som ikke kan fortsette». Det betyr at hun har satt ambisjonsnivået til en ny IA-avtale ganske høyt, for utviklingen hittil har vært utilfredsstillende. At statens sykefravær er lavere enn snittet, kommer an på hvordan man sammenligner. Sammenligner man med f.eks. industrien, kommer staten dårlig ut. Jeg minner om at noe av årsaken til at vi har den gode sykelønnsordningen vi har, nettopp er at man antok at man i industrien hadde en del tunge arbeidsplasser, der sykefravær kunne være godt begrunnet i det vi kan kalle «gamle slitere», som man fortsatt finner ganske mange av i industrien. Allikevel har mange tradisjonelle og tunge industriarbeidsplasser klart å redusere sykefraværet sitt på en imponerende måte. Det samme finner vi gjennomgående ikke i statlige eller i kommunale virksomheter.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2009-12-01:
Representanten Trettebergstuen brukte denne gangen et gammelt manus. Det var helt unødvendig å holde et innlegg mot reduserte ytelser – jeg tok ikke til orde for det i det hele tatt, så det er en debatt som ikke egentlig føres – men derfra til å si at det ikke hadde gitt noen virkning dersom ytelsene for arbeidstakerne var lavere, er det ikke noe belegg for. OECDs statistikk er helt entydig på det området. Land som har lavere ytelser, har mindre bruk av sykelønnsordningen. Når jeg likevel ikke tar til orde for det, er det fordi partene i arbeidslivet har en holdning her som gjør at det er umulig å samarbeide om effektive tiltak hvis man inkluderer slike ordninger. Men at en regjering en gang i fremtiden likevel kan være nødt til å gjøre det hvis ikke en ny IA-avtale virker, har jeg lyst til å understreke. Det er heller ikke mulig å forklare det med at alle problemer ligger i norsk arbeidsliv. Det er ikke så stor forskjell på norsk og svensk arbeidsliv at man kan si at det er mulig å halvere sykefraværet i Sverige, mens det ikke er mulig i Norge. Det er rett og slett mangel på effektive tiltak som er forklaringen. La meg også for balansens skyld få lov å si til representanten Borten Moe at jeg faktisk er helt enig i hans resonnement om at det viktigste argumentet mot det høye sykefraværet er mangel på bærekraft over tid, og det gjelder utkastelse av arbeidstakere – vi trenger dem – men det gjelder også det økonomiske. Det jeg argumenterte mot, var at jeg synes ikke det viktigste er akkurat de kortsiktige budsjettproblemene, men de langsiktige økonomiske utfordringene. Jeg kan si meg helt enig i hans innlegg på det punktet. Jeg registrerte at statsråden i sitt innlegg gjentok det glimrende forslag som statsministeren hadde på LO-konferansen på Gol, hvor han viste til de svenske erfaringene som er gode sett med både arbeidstakeres øyne og med svenske legers øyne, nemlig normerte dager for sykefravær. Jeg registrerte at representanten Karin Andersen i en debatt i media så sent som i går karakteriserte dette forslaget fra statsministeren som meningsløst. Jeg vet ikke om det er årsaken til at statsråden nå ikke lenger har det med i sitt repertoar, men jeg håper at det ikke er lagt til side, for det er en ordning som har vist seg å være god både når det gjelder å kontrollere legene og for å få sykefraværet ned. Jeg vil til slutt bare si at når det gjelder provenynøytralitet for tiltak overfor arbeidsgivere, er jeg enig i det, men det er ikke bare å se på den totale provenynøytralitet. Man må også se på ordningene slik at de ikke virker spesielt ugunstige for arbeidsgivere med få ansatte. En frisørforretning med f.eks. to–tre ansatte kan bli ganske tøft rammet dersom man må betale for et langtidssykefravær som man får kompensert for bare gjennom lettelse i arbeidsgiveravgiften. Så også innenfor arbeidslivet må man se på virkningene.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-01:
Jeg har iallfall i mitt arbeid med sykefraværsproblematikken registrert at det er veldig mange forskjellige ordninger rundt omkring i de europeiske landene. Noen har kortere sykmeldingsperioder enn det vi har i Norge, og andre har helt andre ordninger, der folk blir ført opp når de ikke lenger er sykmeldt. Men jeg tror ikke det er det viktigste punktet. Jeg tror det viktigste punktet er at vi fokuserer på at vi har et for høyt sykefravær i Norge, og at vi må jobbe for å få sykefraværet ned. Det er det aller viktigste. Jeg mener det også er viktig at vi fokuserer på oppfølgingen av de sykmeldte, for hvis man blir gående for lenge sykmeldt, er veien til å bli varig ufør veldig kort. Det er kanskje den største bekymringen, særlig når vi ser at så mange unge faller utenfor arbeidslivet, både gjennom å bli langtidssykmeldt, med lengre sykmeldingsperioder og et høyere sykefravær enn det som har vært den siste tiden, og at veldig mange unge også blir uføretrygdet. Derfor er det viktig at vi fokuserer på å ha gode oppfølgingssystemer – det gjelder arbeidsgiverne, som er med på å skrive under avtalen om inkluderende arbeidsliv. Jeg tror vi må jobbe mye med å få gode oppfølgingssystemer, at arbeidsgiverne følger opp de som blir sykmeldt. De rapportene vi får fra Nav, viser at bare én av ti bedrifter gjennomfører oppfølgingssamtaler etter tolv uker. Nå er det grunn til å tro at tallet er noe høyere enn det som ble rapportert, men det er allikevel ikke bra nok. Utviklingen for 26-ukerssamtalene, som Nav har ansvaret for, har gått i positiv retning, fra at bare hver fjerde hadde en slik samtale, til noe over 50 pst. nå, men også her har vi mye å gå på. Det samme gjelder hvis en har vært sykmeldt lenge og det ser ut til at en må få andre tiltak for å komme seg tilbake til yrkeslivet. Da er det viktig at vi har et system der arbeidsevnen til den ansatte tidlig kan bli avklart. Jeg tror vi må jobbe med en rekke tiltak. Det vil være viktig å ha en god dialog med arbeidslivets parter. Det er de som vet hvor skoen trykker mest. Jeg ser fram til å ha fortsatt god dialog med partene og er glad for at partene også har sagt seg positive til å være med på et arbeid for å redusere sykefraværet. Det tror jeg vi alle er tjent med, ikke minst de som blir sykmeldt, og som blir gående lenge utenfor arbeidslivet, for det er den sikreste veien til å komme seg ut. Det er veldig få som ikke er langtidssykmeldt, som kommer tilbake igjen til arbeidslivet. Det er en stor utfordring for oss, som vi fortsatt er nødt til å jobbe videre med.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2009-12-01:
Jeg vil først takke for en god debatt om en viktig problemstilling. Jeg tror det er viktig at vi har fokus på sykefraværsproblematikken framover, og jeg synes det har vært mange viktige innspill her i dag. Samtidig tror jeg det er viktig at vi ser på arbeidet med IA-avtale som et ganske langsiktig arbeid, og det er helt riktig at vi hittil ikke har lyktes med en del av det arbeidet vi har gjort i forbindelse med IA-avtalen. Blant annet er det helt klart knyttet til sykefraværet. Jeg var ikke helt sikker på hva representanten Eriksen mente, men vi betrakter det altså som en problemstilling at vi bare dette året har hatt en økning på opp mot 10 pst. av fraværet, og når det gjelder utbetalinger, har utgiftene økt med 16,4 pst. Så er det viktig å huske på at ikke alt er svart-hvitt. Industrien har lyktes, men vi har ikke lyktes på samme måten innenfor bygg og anlegg. Vi er nødt til å lære av det. Så er det heller ikke slik at vi ikke har lyktes med å gjøre noe f.eks. for dem med muskel- og skjelettlidelser. I den perioden som IA-avtalen har fungert, har andelen sykmeldte blitt redusert fra 45,5 pst. til 41 pst. – så noe har vi også lyktes med. Jeg har lyst til å minne om at det innenfor IA-avtalen er to andre delmål. Vi har ikke vært flinke til å få flere med redusert arbeidsevne inn i arbeidslivet. Men når det gjelder å øke den faktiske avgangsalderen, har vi lyktes, med 0,6 årsverk generelt. Her har staten faktisk vært bedre enn resten, med 1,1 årsverk. Det blir mange gode årsverk av det. Så spurte representanten Foss om hvorfor jeg ikke nevnte den svenske modellen for diagnoser i mitt innlegg. Det jeg sa i mitt innlegg, var at en faglig ekspertgruppe skal vurdere muligheten for administrative tiltak knyttet til f.eks. sykmeldingspraksis og oppfølging av den sykmeldte. Innenfor det er vi åpne for å vurdere forskjellige tiltak. Jeg mener det er riktig å se på den svenske modellen. Det er ikke sikkert at vi skal adoptere hele den svenske modellen, men deler av den er i hvert fall verdt å se på i den videre prosessen. Helt til slutt har jeg lyst til å si at det er forskjell på norsk og svensk arbeidsliv. Det ser vi når vi ser på arbeidsledighetstallene. Det norske arbeidslivet har en helt annen utvikling enn det svenske. Innledningsvis satte jeg noen spørsmålstegn ved de sammenligningene vi gjør. Jeg tror det er viktig at man ser helheter også innenfor dette området. Jeg er i hvert fall glad for at det norske arbeidslivet er i en helt annen og mye mer positiv situasjon når det gjelder arbeidsledighet, enn det svenske.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-12-01:
Jeg takker for svaret fra finansministeren. Jeg oppfatter det slik at han kommer med mange av de signalene han har gitt i hele høst, og det er mye der man kan være enig i. Jeg er veldig enig i at det sikkerhetsnettet vi har i Norge, er viktig også for verdiskaping, men det blir også en balansegang der. Det med å skape trygghet kan jo også veies litt opp mot både innovasjonsevne, risikovilje og evne til nyskaping. Så alt har sin balansegang, men jeg tror så avgjort at sikkerhetsnettet er viktig også for verdiskaping og konkurransekraft. Finansministeren var også inne på dette med bedriftenes ansvar, og der er jeg veldig enig: Rollefordelingen i norsk økonomi må man være veldig klar på. Det er politikkens og statens rolle å legge rammene til rette, og så er det bedriftenes ansvar å tilpasse det. Jeg ser jo at vår nye næringsminister er ute og kanskje vil blande seg litt mye opp i en del bedrifters beslutning rundt investeringer og slike ting. Men den diskusjonen får vi ta andre steder. Jeg er i hvert fall veldig på linje med finansministeren når det gjelder at rolleavklaringen er viktig. Jeg synes det med handlingsregelen er interessant, for det er også min oppfatning at det å holde fast på handlingsregelen er viktig, og at det er utrolig viktig med hensyn til å utvide de internasjonale markedene og for at norsk økonomi skal utvikle seg bra videre. Den er helt sentral. Jeg har notert meg den debatten som har vært rundt handlingsregelen. Stort sett dreier jo den seg om at vi skal tilbake til handlingsregelen slik den opprinnelig var, og den var jo slik at det også var krav til hvordan pengene skulle brukes. De skulle brukes på forskning, utdanning, samferdsel og vekstfremmende skattelettelser. Så til det med at innholdet er blitt uthulet, vil jeg si at jeg håper at finansministeren har hell med seg i å bringe det tilbake igjen, for det har mye med troverdigheten til handlingsregelen å gjøre. Til sist: Vi er kommet oss godt gjennom finanskrisen. Jeg skal ikke bruke mye tid på det. Vi har klart det uten at arbeidsledigheten har blåst til værs, og vi har stort sett klart oss bra. Men problemet som vi i dag ser, er jo dette med reversibilitet på en del utgiftssider, og jeg vil der sitere professor Ulltveit-Moe på Universitetet i Oslo. Hun sier: «I det fremlagte budsjettet for 2010 er de midlertidige tiltakene erstattet med utgifter av mye mer permanent karakter». Så skriver hun videre: «Høyere avskrivningssatser, lavere arbeidsgiveravgift og skattelette for næringslivet kan innføres for en tidsbegrenset periode. Å si opp nyansatte i offentlig sektor er derimot vanskeligere.» Der ligger kanskje noe av hovedutfordringen også for finansministeren framover.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-12-01:
Jeg vil takke for debatten og mange gode innlegg. Noe er jeg enig i, og andre ting er jeg ikke enig i, men sånn vil det vel alltid være. Når Opheim snakker om avbyråkratisering, «sprinter man vel med hastigheten til en skilpadde», tenker jeg man vil få til svar i næringslivet dersom man spør om utviklingen der. Jeg har i og for seg også fått bekreftet hvorfor man for tiden kanskje har lettere for å treffe Venstre i samarbeidet enn å treffe Senterpartiet, i hvert fall. Når Lundteigen snakker om at vi har for mange bedrifter av en type fra før, så er det en type systemregulering som kanskje burde minne om at Sovjet-regimet falt for noen år siden, av en eller annen grunn. Jeg synes debatten på mange måter har vært god. Jeg synes finansministeren, som Flåtten sa, snakker et språk og har fokus på utfordringer som jeg forstår veldig godt. Når det gjelder finanskomiteens leder, konstaterer jeg at han kanskje har en litt lengre vei å gå før jeg er helt på linje med alle hans utfordringer. Jeg skjønner f.eks. ikke at vi ikke kan få en skattedebatt som nettopp er rettet mot mye av det Nesvik var inne på. Vi har så mange små og mellomstore bedrifter i Norge som verken har risikotilgang eller rammebetingelser tilsvarende de store børsnoterte selskapene, som det veldig ofte fokuseres på. SMB-sektoren er helt avgjørende for framtidig verdiskaping i Norge. Jeg skjønner ikke at man ikke kan forlate den retoriske ta fra de rike-debatten og komme seg ned på en fornuftig debatt akkurat rundt det der, for utfordringene er store for mange av de små og mellomstore bedriftene, som også Flåtten var inne på. Finanskomiteens leder snakket også om at fondet var viktig – det skulle bli en evighetsmaskin, sa han, som vi kan leve av. Det tror jeg er noe av det farligste, hvis vi begynner å tro vi kan begynne å leve av det. For det eneste vi skal leve av, det er faktisk å utvikle det vi har inne i hodet – det den samlede befolkning har inne i hodet. Det er humankapitalen som kommer til å være det avgjørende for norsk konkurransekraft også framover. Det er der vi må ha fokus. Fondet kommer alltid til å bli, som finansministeren sa, en tilleggsinntekt. Det er det vi har lyktes så godt med, at resten av verden også har betraktet det som en tilleggsinntekt. Det er egentlig ganske fenomenalt at et land kan bygge opp den type reservekapital uten at resten av verden også begynner å regne det inn som en del av den regulære økonomien. Det er en kjempeutfordring fortsatt å beholde det slik. Jeg tror at mye av suksessen med å holde kronekursen nede er at vi lykkes med fortsatt å signalisere det. Det er derfor jeg, i hvert fall, har vært utvetydig når det gjelder handlingsreglen; den må heller strammes opp i forhold til kvaliteten på bruken av pengene. Å slippe handlingsregelen som et begrep tror jeg vil være et stort feiltrinn i den situasjonen Norge er i nå.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2009-12-01:
Jeg som sikkert mange andre mangler evnen til å kaste gamle papirer. Jeg visste at jeg hadde den, og da jeg reiste fra Hamar og inn hit nå, fant jeg igjen St.meld. nr. 25 for 1973–74, som er den stortingsmeldingen, på noen og tjue sider, som på en måte skisserer innfasingen av oljeinntektene og oljevirksomheten i norsk økonomi. Jeg har stor glede av å lese den. Det er nok en del punkter der som får meg til å løfte litt på øyenbrynene, men denne grunntanken som ligger der, at dette er en slags tilleggsinntekt som Norge får, og at vi skal håndtere oljeinntektene i et langsiktig perspektiv, er jo grunnfestet i denne stortingsmeldingen. Så jeg vil anbefale å lese den. Det er fort gjort, men det står mye på de sidene. Så reiser interpellanten her spørsmålet om utfasing av de midlertidige tiltakene som ligger inne i 2009 og 2010. En del av disse tiltakene fases nå ut, men det er riktig som representanten Gundersen sier, at det har kommet noen automatiske utgifter inn som viser hvor vanskelig og hvor krevende denne utfordringen er. Det var jo mye av det som preget forrige interpellasjonsdebatt i dag: Hvordan skal vi klare å dempe utgiftsveksten i de tunge sosiale ordningene? Da vil jeg rette søkelyset mot hva det er som skjer i arbeidslivet, at vi i tiden framover må fokusere mye mer på utstøtingsmekanismen. Hva er det som gjør at rundt 600 000 mennesker i det vi kaller arbeidsfør alder, enten permanent eller delvis, og til enhver tid, er ute av arbeidslivet? En kunne lage et regnestykke som sa at hvis vi klarer å redusere utstøtingstakten, vil faktisk mye av jobben være gjort med tanke på å bringe norsk økonomi tilbake til handlingsregelen i løpet av rimelig tid. Så er jeg for så vidt glad for at interpellanten ikke la mer vekt på denne internasjonale undersøkelsen. En får ta den for det den er, for det er riktig, som også interpellanten sa, at her er det ulike kriterier som en skal følge opp. Det er jo noen som er litt viktigere enn andre, osv., men i den anledningen minnes jeg fra min forrige runde som finansminister en kåring av Finance Minister of the Year. Der kom Norge på åttende plass, og det som trakk Norge ned, var et avsnitt som het politisk risiko. Da ristet jeg litt på hodet. Det var for øvrig den indiske ministeren som vant den kåringen. Så en får ta en del undersøkelser med en klype salt – det var i grunnen det som var mitt budskap.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2009-12-01:
Jeg liker interpellasjonsdebatter. Grunnen til det er at det på mange måter er et slags pusterom i den forstand at vi kan bruke denne type debatter til å løfte blikket. Jeg tror det er bra for den politiske debatten i alminnelighet. La meg bare si noen få ord nå ved slutten av denne debatten. Historien om Norge er på mange måter en historie om et større samarbeid for en felles idé, men det er også historien om strid, der en har vært uenige om viktige deler av veivalget. Slik vil det fortsatt være. Det betyr at det vil være ulikt syn mellom Høyre-folk og arbeiderpartifolk om skatt. Det er en del av den politiske diskusjonen. Denne grunnideen har bygd på at en skal prøve å bygge en velferd som er bedre for neste generasjon enn den vi har, og den vi hadde. Nå har vi nådd til en korsvei der vi må stille oss spørsmålet – og jeg tror det blir noe av det viktigste i diskusjonen framover: Er neste generasjon i stand til å bære dagens velferd videre? Det er denne generasjonskontrakten som jeg har pratet om i andre sammenhenger, som blir det viktige framover. Jeg tror det er i dette lyset en må se diskusjonen i dag, og det er egentlig det denne debatten dreier seg om. Historien om Norge er også for så vidt historien om de store naturressursene som er blitt oss til del: vannkraften, oljen, fisken og andre ting. Hovedpoenget er at vi hadde ikke klart å få dette til uten flinke folk, kloke hoder og sterke hender. Det dreier seg om arbeidskraften, og det dreier seg om framtiden for arbeidskraften, som jeg var inne på tidligere. Ofte når jeg tenker på dette, går jeg tilbake til en annen finansminister, som var finansminister i 1946, nemlig Erik Brofoss. Han avsluttet et av de mest legendariske innlegg i Stortinget, som for øvrig varte i 2 timer og 50 minutter, med å si at vi lever ikke av andres, men av hverandres arbeid. Det er på en måte den grunnleggende ideen. Velferdsmodellen er viktig – det er interpellanten og undertegnede enige om. Trygghet for helse og inntekt når tidene i arbeidslivet ikke er så gode, er grunnleggende viktig. Jeg har lyst til å si at arbeidstakernes grunnleggende rettigheter er viktig for den norske konkurranseevnen. Hvis økonomisk frihet betyr at en skal rokke ved dette, er jeg dypt uenig. Så viktig er ikke en førsteplass for meg på denne rankingen. Til sjuende og sist vil det nok dreie seg om å bygge troverdighet inn i den økonomiske politikken, og jeg tror at vi i fellesskap kan bidra til det. Det blir lagt merke til utenfor Norges grenser at en i denne salen ble enige om et bredt pensjonsforlik. Det er på en måte et kvalitetsstempel også ved den norske politiske debatten, som er viktig i en litt lengre og større sammenheng.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-26:
Bare for å presisere: Det er fortsatt slik at Fremskrittspartiet ønsker at de biologiske bånd skal ivaretas på best mulig måte, og at man skal ha det beste samarbeidet på det området. Mitt spørsmål går på dette med rus, utagering, rømning osv. både når det gjelder institusjoner, og når det gjelder fosterfamilieløsninger. Det er åpenbart mange av de ansatte i disse virksomheter som føler at de ikke har de nødvendige redskaper i form av regler og jobbsituasjonen til å ivareta det ansvaret de har. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva vil hun gjøre for å sette de ansatte i disse sammenhengene bedre i stand til å gjøre jobben sin, og hva vil hun gjøre med den rettighetsforskrift som ble omtalt i hennes eget innlegg?
Olemic Thommessen (Høyre), 2009-05-26:
Statsråden vil kanskje huske at Høyre for en tid siden foreslo å lage en digital portal som skulle beskrive alle tilbud innenfor barnevernet. Det gjorde vi fordi vi mener at innsyn er viktig – det er mange forskjellige tilbud, og det er viktig å ha en god oversikt. Dette dreier seg om å finne de beste tilbudene når man leter etter hvor man skal finne plasseringer i overgangen kanskje først og fremst fra det kommunale til det statlige nivået. Dernest mener vi at innsyn er viktig fordi det virker stimulerende. Det styrker mangfoldet. Man ser hvor det kan være huller i systemet. Og man får også mulighet til offentlig innsyn fra foreldre – og pressen, for den saks skyld. Det vil virke skjerpende på hele dette systemet. Nå ble dette forslaget nedstemt. Mitt spørsmål til statsråden er: Hva vil hun gjøre for at offentligheten enklest mulig får tilgang til informasjon og innsyn i barnevernets systemer?
Olemic Thommessen (Høyre), 2009-05-26:
Bare en kommentar til representanten Gjul når det gjelder problemstillingen private og offentlige aktører. Det er jo unektelig litt underlig å høre på representanten Gjul når hun nå gir inntrykk av at Regjeringen nærmest er inne på en slags likebehandling av private og offentlige aktører, og at man synes at private aktører er så fantastiske. Da må jeg bare vise til at statsråder fra denne regjeringen tidligere har hatt som uttrykt politikk at man ønsker en utfasing av de private aktørene. Så er dette i løpet av denne fireårsperioden blitt moderert en god del, og nå snakker man om forskjellen mellom ideelle og kommersielle aktører, så nå har de ideelle aktørene kommet litt mer inn i varmen – hva nå enn de ideelle er. Det har jo litt å gjøre med hvem man eies av. Så har vi også hatt en praksis i det statlige barnevernet der man har hatt som helt klart uttrykt politikk at man først og fremst skulle bruke de statlige tilbudene, og så fikk man se hva som eventuelt måtte bli igjen til de private. Det gjennomgående, hovedlinjen, i hele denne perioden har vært et klart signal om at man ønsker å trappe ned, eller – som man også har uttrykt det – fase ut de private tilbudene. Når Høyre nokså mange ganger har tatt opp denne problemstillingen her i salen, er ikke det fordi vi vil ha et ensidig privatisert barnevern, men fordi vi mener at de private aktørene representerer et viktig mangfold. Vi er ikke så opptatt av hvem som eier de forskjellige institusjonene, vi er mer opptatt av hva de faktisk leverer. Og vi er også opptatt av den nyskaping og kreativitet disse institusjonene har bidratt med i mange sammenhenger. Veldig ofte er disse private aktørene mennesker som har jobbet i det offentlige barnevernet, og som gjerne vil realisere ideer eller pedagogiske metoder og bidra med det. Vi ønsker altså et mangfold og mener det er viktig for å holde dynamikken oppe i barnevernet, og at det kommer til å være avgjørende for hvilken kvalitet vi kommer til å ha. Dette gjelder også i forskningssammenheng, hvor vi mener at Regjeringen treffer altfor smalt i forhold til hvilke forskningsmiljøer som involveres. Vi har også sett at samtidig som man gjennom innkjøpene har foretatt en ganske kraftig skvis av de private aktørene, har man også brukt betydelige ressurser for å bygge opp de offentlige tilbudene, f.eks. gjennom MultifunC-institusjonene. Så kursen har vært ganske tydelig: Man ønsker å bygge opp det offentlige og bygge ned det private – det kan det ikke herske tvil om.
Olemic Thommessen (Høyre), 2009-05-26:
Jeg skal holde meg innenfor minuttet. Jeg vil bare takke statsråden for en fin avklaring. Det er altså ikke snakk om likebehandling, men det er fortsatt snakk om et resonnement som bygger på en vurdering av institusjoner, basert på eierskap. Det betyr at eierskap er viktigere enn kvalitet, men det betyr også at ideologi er viktigere enn hva som er barnets beste.