Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Da den norske soldaten Claes Joachim Olsson ble drept av en veibombe den 25. januar, rykket operasjonen i Afghanistan brutalt nær hjemme i Fredrikstad. Det ble en sterk påminnelse om hva det koster å bidra til at afghanerne får mulighet til å skape et samfunn med sosial og økonomisk utvikling og bygge et land som ikke igjen blir en base for internasjonal terror – og derved en trussel mot oss alle. La oss heller ikke glemme at det er afghanerne som bærer de tyngste byrdene, også i form av liv som går tapt, sivile som militære. De som tjenestegjør i våre styrker i Afghanistan, ser bedre verdien av den innsatsen de gjør. De ser jentene på vei til skolen, barna som blir vaksinert, jordbruket som tar seg kraftig opp, og veisystemet som bygges ut. Utenriksministeren gikk grundig igjennom de utfordringene vi står overfor i det han beskrev som en operasjon som er blant de mest komplekse som tenkes kan. Den internasjonale konferansen i London nylig leder operasjonen inn i en ny fase: sterkere vekt på afghansk ansvar for egen sikkerhet og økonomisk og politisk utvikling, større vekt på opplæring og veiledning fra de utenlandske styrkene, større vekt på afghansk styring også i utviklingsprosjektene og, like viktig, bedre samordning av den internasjonale innsatsen – samordning mellom militær og sivil innsats og landene imellom – og en sterkere samordnende rolle for FN. Dette er ikke radikalt nytt. Norge har i flere år drevet opplæring av og rådgivning overfor afghanske politi- og sikkerhetsstyrker. Det er en retning vi lenge har forfektet nødvendigheten av. Det er gledelig at dette nå skjer, og at vi kan få et taktskifte i dette. Det trengs for å ta igjen det som er tapt på grunn av en for fragmentert innsats og for lite fokusering på sivile og politiske behov. Det er mange land som deltar i operasjonen i Afghanistan. De kan gjøre mye, både på den militære og på den sivile siden. Men den viktigste delen av jobben er det bare afghanerne selv som kan gjøre: oppgaven å skape en bred politisk løsning, som også må favne opprørsgruppene. Og det er bare afghanerne selv som kan skape grobunn for en freds- og forsoningsprosess – som også må til, om den politiske løsningen skal være bærekraftig. Vår oppgave er å bidra til å skape det nødvendige sikkerhetsrom for dette arbeidet, et bidrag som i stadig sterkere grad skal dreie seg om mentorering, slik at afghanerne selv kan ivareta dette ansvaret. Vårt ansvarsområde kan kanskje være blant de første steder der dette skjer. Våre styrker har gjennom årene høstet stor anerkjennelse for sin innsats. Det skal vi være stolte av, og jeg vil benytte denne anledningen til å rose de hundrevis av norske ungdommer som gjennom alle disse årene har påtatt seg denne oppgaven i Afghanistan, på vegne av Norge og det internasjonale samfunn. At det er bred politisk enighet her hjemme om den innsatsen vi bidrar med, er viktig. Det gir dem som tjenestegjør i et krevende og farefullt oppdrag, bred støtte hjemme, ikke bare i det politiske miljøet, men også i befolkningen, slik dagens meningsmåling bekrefter. Det er mange land som bidrar, og alle bidrag trengs. Det er allikevel de amerikanske bidragene som vil være avgjørende for om operasjonen lykkes til slutt – på både den militære og den sivile siden. Derfor vil nøkkelen til at den nye vektleggingen av innsatsen lykkes, være at også de amerikanske bidragene er med i den bredere samordning som må komme. FNs rolle og kapasitet må også styrkes. Representanten Ine Marie Eriksen Søreide mente Regjeringen burde sende et klart signal om vår vilje til å bli værende lenge nok. Jeg stusser litt over denne etterlysningen, fordi dette gjentatte ganger er gjort klart fra Regjeringens side: Vi gikk inn med våre allierte, og vi skal gå ut med våre allierte, i samforståelse med afghanske myndigheter. La meg også peke på at den regionale dimensjonen er viktig for å løse situasjonen i Afghanistan. Et stabilt Afghanistan fordrer også stabilitet i regionen. Det er et ansvar som landene i regionen må være villige til å ta. Også her kan det internasjonale samfunn bare være en støttespiller. Den krevende operasjonen i Afghanistan går inn i en ny fase. Denne fasen blir ikke mindre krevende, men den legger forhåpentligvis grunnlaget for at vi de neste par årene virkelig ser framgang for afghanske myndigheters evne til å ivareta innbyggernes sikkerhet og være hoveddrivkraften i den sosiale og økonomiske utviklingen i landet. Det er nok dette som vil være avgjørende for at de lokale lederne i den kompliserte maktstrukturen i Afghanistan velger riktig side i den maktkamp som pågår, den siden som ønsker å bygge et Afghanistan som kan skape trygghet for alle dets innbyggere, kvinner som menn, unge som gamle.