Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2011-02-10:
Dette forslaget handler om, slik Høyre ser det, en av de store og grunnleggende utfordringene i psykiatrien, nemlig bruk av tvang overfor psykisk syke personer. Høyre har ved flere anledninger tatt opp spørsmålet om bruk av tvang og at det nå må reduseres. Det må være et uttalt, klart mål å redusere tvang i psykiatrien, slik at det ikke skjer overgrep. Det betinger at tilbudet både må dimensjoneres og utformes på en slik måte at behandling i størst mulig grad kan bygge på frivillighet. En ordning med landsdekkende psykiatrisk ambulanse mener vi vil være et godt og likeverdig tilbud til psykiatriske pasienter. Erfaringene viser at det reduserer bruk av tvang fra politi og lege i kommunene og i det psykiske helsevernet. I tillegg hindres stigmatisering av en svært sårbar gruppe pasienter. En ordning med psykiatrisk ambulanse vil også likestille somatiske og psykiske sykdommer. Det er helsetjenesten som har ansvar for personer som er under psykisk helsevern. Politiet har imidlertid en plikt til å hjelpe i situasjoner der det er nødvendig. Det er viktig at det i hvert enkelt tilfelle blir nøye vurdert hva som er nødvendig, når det gjelder å hente bistand fra politiet. Det er ikke vanskelig å forestille seg at bruk av politi i forbindelse med innleggelse kan bidra til å forverre situasjonen, og det kan bli vanskelig å etablere et godt og nødvendig tillitsforhold mellom pasienten og den legen som skal behandle. Å innhente bistand fra politiet i situasjoner der det strengt tatt ikke er nødvendig, vil kunne bidra til ytterligere stigmatisering og kriminalisering av personer som har en alvorlig psykisk sykdom. Politiets bistand er først og fremst nødvendig når det er behov for maktutøvelse utenfor institusjon, og er aktuelt i de tilfellene der den syke personen kan påføre seg selv eller andre skade, og der helsepersonell ikke er i stand til å avverge det. I Bergen har de, som flere har vært inne på, hatt en ordning med psykiatrisk ambulanse i fem år. Før den ble opprettet, var det stor frustrasjon hos politiet, de brukte ofte timevis på ett oppdrag. De mener psykiatriambulansen har ført til at det brukes langt mindre politiressurser på psykiatri. Gjennom opprettelsen av psykiatriambulansen er helsevesenet blitt mer bevisst på sitt ansvar når det gjelder å foreta transport av psykisk syke. Politiet gir bistand dersom det framstår som naturlig og ønskelig. Det nevnes tilfeller hvor det må anvendes makt som er særegen for politiet. Psykiatriambulansen i Bergen har utført 5 200 oppdrag og vel det. Siden oppstarten i 2005 og fram til desember i 2008 hadde psykiatriambulansen fått bistand fra politiet i bare 12 pst. av de 4 437 oppdragene de hadde vært ute på. I bare halvparten av disse oppdragene var makt nødvendig. Det viser at psykiatriambulansen kan håndtere de fleste oppdrag uten bistand fra politiet. De ansatte ved psykiatrisk ambulanse i Bergen sier at det er en gjennomtenkt holdning til regelverk og bruk av tvang som gjør at de nå tør å dra ut alene. Det er gjennomsnittlig fem utrykninger per vakt, men på enkelte skift kan det være opptil 13 utrykninger. Oppdraget kan gjelde både frivillig innleggelse, tvangsinnleggelse, tvungen legeundersøkelse og tvangsmedisinering. Både pasienter og pårørende framhever at det er godt å bli møtt av helsepersonell og ikke av politi. Både i Bergen og Stavanger er personalet som arbeider i ambulansen, spesielt utvalgt nettopp til dette arbeidet, både når det gjelder personlige egenskaper og erfaring fra psykisk helsevern. De får opplæring og øver på samhandling, ikke minst for å få pasienten til å medvirke uten å måtte ta i bruk fysisk makt eller spesialutstyr. Det er også utarbeidet retningslinjer for bruk av ambulansen, og de tiltak som settes i verk overfor pasientene under transport, skal alltid dokumenteres. Ordningen fungerer svært godt for pasientene. Høyre mener en slik ordning er godt utprøvd både i Bergen og Stavanger, og vi støtter derfor forslaget om å innføre et tilbud om psykiatrisk ambulanse etter modell fra Helse Vest, slik både Legeforeningen og flere pasientorganisasjoner også gjør. Det er viktig at en slik ordning blir landsomfattende der de geografiske forhold gjør ordningen praktisk gjennomførbar og hensiktsmessig.