Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2014-12-12:
Det hadde vært fristende å starte med å si at hørselen til representanten Vågslid er på nivå med fandens evne til å lese Bibelen – jf. hennes innlegg i stad når det gjaldt mine vurderinger og prioriteringer med hensyn til barnehus. La meg gjenta at jeg var helt tydelig på at jeg har full forståelse for – og jeg synes det er veldig bra – at Arbeiderpartiet gjør det de gjør. Min utfordring tilbake til representanten Vågslid var jo at hvis man har en pott midler og man tar av den og sier at dette skal gå til én del, må man prioritere på bekostning av noe annet. Det hadde vært moro å høre hva representanten Vågslid og Arbeiderpartiet nedprioriterte. Det var kun det som lå i spørsmålet mitt. At man ikke vil snakke om det, tar jeg til etterretning, men det ligger også et politisk signal nettopp i den biten. Så til representanten Asphjell, som pratet om rosinen i pølsa. Jeg vet ikke hva slags pølse han har rosinen sin i – holdt jeg på å si, hvis det er lov å si sånt – men referatet og referansepunktet mitt om å være tøff mot de tøffe, har jeg altså hentet fra tidligere justisminister Odd Einar Dørum, som rimelig ofte pleide å nyansere politikken sin. De som utfordrer oss aller mest, må tåle de tøffeste konsekvensene. De svakeste skal vi ha en helt annen tilnærming til. Det var det som bl.a. justisministeren var inne på nå. Når det gjelder de svakeste av de svake, f.eks. på Ila og i andre fengsler, har vi en plikt til å ta like mye vare på dem, som vi har til å stille krav til dem som utfordrer oss på det verste. Det er det som heter helhet, og det er det det handler om. Denne dynamikken ligger og balanserer ulike forhold som man er nødt til å ta hensyn til. Så ser jeg fram til – som flere her har vært inne på at de gjør – debatten om en eventuell avtale med Nederland, og hvordan den vil bli møtt i Stortinget. Det er en kjensgjerning i dag at vi har et etterslep på vedlikeholdssiden som er større enn stort. Vi sliter fortsatt med soningskapasitet, både ordinært og med hensyn til varetekt for politiet. Hvis det åpner seg en mulighet for å leie kapasitet i Nederland, skal vi da si nei fordi det vil bryte med norsk tradisjon? Skal vi si nei fordi det kan gjøre det vanskeligere å opprettholde eventuell kontakt til Norge der den er naturlig og påkrevd? Eller skal vi si at ja, vi tør å tenke nytt, fordi de løsningene vi har sett på til nå, ikke har virket? Når politikere – etter mitt skjønn – ender opp med å ta det ansvaret man har til å ta inn over seg at det finnes samfunnsutfordringer som ikke er løst, handler det til syvende og sist om én faktor, og det er kunnskap. Hva slags kunnskap ønsker man å vektlegge for å skape en løsning? Man kan selvfølgelig si at nei, det går ikke – det har vært prøvd, men det gikk ikke. Eller så kan man si at jo, vi har et problem, men vi skal løse det. Ingen andre har gjort det før oss, fordi man ikke har hatt vilje til å prøve det. Min ambisjon er at den nye regjeringen skal gjøre ting som ikke har vært gjort før, så lenge det er forsvarlig og det er gjort på en måte som gjør at man har legitimitet, man har et juridisk grunnlag. Det er ingen ting som tilsier at det å stå fast i en gammel grøft, er en framtidig løsning.