Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2017-02-21:
Når vi ser reportasjer fra drabantbyer i Malmø, Gøteborg, Stockholm, Brüssel eller Paris, er vi raske til å si til hverandre at vi heldigvis ikke har parallellsamfunn i Oslo eller Norge. Jeg bor, lever og ferdes til daglig i Groruddalen og østlige bydeler i Oslo hvor dette er mest aktuelt, og jeg er enig. Men vi skal heller ikke undervurdere faren og må passe oss for å sove i timen. Det viktigste kjennetegn på parallellsamfunn er at det finnes kriminelle grupper og gjenger som håndhever egne lover og regler med vold, trusler og frykt. De prøver å bygge parallelle strukturer og territorier der samfunnet og politiet i mindre grad har full kontroll. Har vi slike områder i Oslo? Jeg vil si at vi dessverre har noen steder hvor det er noen tilløp til det. Bør vi snakke om det? Argumentene mot er at vi ikke bør stigmatisere noen områder og ikke gi kriminelle gjenger unødvendig status og oppmerksomhet, men faren er at hvis vi ikke tar det opp, ikke forteller om faresignalene, blir det ingen bevissthet om alvoret, ingen bred innsats og ingen mobilisering av samfunnets ressurser for å snu og forebygge utviklingen. Min egen erfaring fra Furuset i 2006 da det i første halvår hadde vært ti skyteepisoder der, og da B-gjengen hadde fått bygge seg opp der gjennom mange år, var at vi måtte snakke om det. Jeg holdt en interpellasjonsdebatt i Stortinget også den gang, og det ble etter hvert startet et gjengprosjekt som fikk 12 mill. kr ekstra per år i fire–fem år, og det kom i gang en forebyggende bred Groruddal-satsing Jeg tror ikke det er mange på Furuset i dag som ville sagt at vi ikke burde ha snakket om det. Samme lærdom hører vi fra drabantbyer i Malmø, Gøteborg og Stockholm, hvor de har fått noe i nærheten av et parallellsamfunn noen steder. Mange der sier i dag at de skulle ha snakket om det før det gikk for langt, og at det er mye vanskeligere å snu utviklingen nå enn hvis man hadde begynt med det i tide. – Så jeg vil snakke om det. Det er særlig tre kriminelle gjenger i Oslo-området og egentlig i landet, som har styrke, størrelse og lokalt fotfeste og ressurser til å bygge territorier og å håndheve sine egne regler der. Den ene kaller seg Young Guns – det er den eldste gjengen, hvor mange, etter hvert som de ble presset av gjengprosjektet og andre framvoksende kriminelle grupper, har flyttet utenfor bygrensen til Lørenskog. Men noen bor også spredt i Oslos østlige bydeler og sør for byen. Den andre er B-gjengen, som fremdeles er ganske konsentrert i Furuset-området, men opererer forskjellige steder i Groruddalen, og særlig i indre by øst. Den tredje gruppen kaller seg Young Bloods – det er den yngste gjengen, og hovedpersonene der er nå 25–30 år. De har fått utvikle seg fra ungdomskriminelle uten at særlig mye oppmerksomhet har vært rettet mot dem, og uten at de er blitt fulgt tett nok opp. De har fått bygd opp en farlig kriminell gjeng, som er basert i Søndre Nordstrand bydel. Men flere andre kjente, tungt kriminelle personer fra andre miljøer i Oslo, har søkt mot dem etter hvert som de har styrket seg, og de har fått fotfeste også i andre områder av byen. Det er kjent at de har kontakter med albansk mafia fra Sverige. Det anses, både av politiet og av andre som følger gjengmiljøene tett, at denne sistnevnte gjengen, Young Bloods, er den som nå er mest på offensiven og farligst når det gjelder voldsbruk, og at de driver aktiv rekruttering av ungdommer og får dem inn på en kriminell løpebane. Jeg har fått beskrevet et rent rekrutteringsmøte der de samler 15–20 ungdommer som er falt utenfor skole og samfunn, gjerne «drop-outs» fra videregående, og forteller at noe av «grunnskolen» for å bli gjengmedlem er å ville gjøre ting som gjør at de får en fengselsstraff og viser seg villige til å sone for gjengen. Når vi stadig ser notiser i mediene om at det har vært svært voldelige oppgjør mellom ungdomsgjenger, eller at ungdommer har banket opp noen med ekstrem vold, som vi dessverre har sett for mye av på steder som Mortensrud, Haugenstua, Stovner, Vestli, Grønland og Tøyen m.fl., kan det være rekrutter i gjengmiljøene som har fått beskjed av lederne om å banke opp noen som har prøvd å selge narkotika i deres område, som ikke har betalt gjeld til dem e.l., eller at de vil bane seg vei inn i nye områder og overta disse omsetningsstedene. Når det skjer enda mer alvorlige hendelser som at personer kidnappes og utsettes for sterk vold, som vi har sett eksempler på særlig i Søndre Nordstrand bydel de siste par årene, kan det også ofte være uttrykk for at de har brutt regler i disse områdene, som noen karakteriserer som sine territorier. Det fortelles også at når noen vil gjøre noe, som å selge narkotika i disse territoriene uten å bli straffet av gjengene, må de be om tillatelse og betale 15–20 pst. til dem. Det høres kanskje ut som italienske eller amerikanske mafia-serier, dette, og jeg skal ikke bruke for mye av Stortingets tid på det, men det er faktisk viktig å ta inn over seg alvoret i dette, som kan virke fremmed på mange. Vi har også sett at når enkeltpersoner i gjengene eller gjengene skal hevne seg på konkurrerende gjengmiljøer eller enkeltpersoner, kan de også bruke skytevåpen på offentlig sted og sette andre i stor fare. Det siste halvåret har vi sett dette på familierestauranten Egon på Lørenskog, på Kalbakken i Oslo, på Bjørndal og ved Hausmannskvartalene knyttet til Calle’s Mat og Vinhus. Det har begynt å bli for mange oppgjør med grov vold, og for mange kidnappinger, for mange skyteepisoder, og det er mye vi ikke får høre om fordi de ikke vil snakke med politiet og er redde for å bli kalt tystere. Vi er nødt til å ta affære. Det finnes områder hvor de til og med har vaktsystemer, hvor de varsler når politiet eller konkurrerende gjengmiljøer er på vei inn, og har da befestet seg i disse områdene. – Det er snakk om store ressurser som er i sving. Det kan være en del titalls personer som er kriminelle på heltid i hver av disse gjengene, og de kan ha 100–200 rekrutter som er villig til å stille opp som risikovillig arbeidskraft. Spørsmålet blir hvordan politiet skal ha ressurser til noe i nærheten av å kunne følge opp og ta disse avanserte gjengmiljøene. Vi har meget dyktige folk i politiet i Oslo og andre steder, som i lang tid har jobbet med dette – særlig i det som het gjengprosjektet og senere ble Spesielle Operasjoner, som er en egen enhet i org. krim-seksjonen i Oslo. Men de blir ganske få i forhold til de store og voksende gjengmiljøene. Med gjennomføringen av en felles organisasjonsmodell i alle politidistrikter, hvor org. krim-seksjonene legges ned og de forskjellige delene der plasseres inn i felles enhet for etterforskning og etterretning, vil mulighetene til å konsentrere seg om å følge disse miljøene kunne bli enda mindre. Det trengs sterk, systematisk og langsiktig jobbing mot disse miljøene måned for måned, år ut og år inn hvis man vil ta hovedpersonene, avdekke hvordan de er organisert og ikke bare ta dem som selger narkotika på gata eller dem som skyter og slår ute i felten. Dette vil ikke politiet kunne greie hvis de ikke kan konsentrere seg nok om dem og i stedet skal rykke ut og settes inn i det store spennet av saker som skal ligge inn under de felles enhetene for etterretning og etterforskning, hvor de nå skal plasseres inn. Faren er at de vil måtte jobbe mer reaktivt, og mest rykke ut når det skjer skytinger eller kidnappinger eller sterk voldsbruk og ikke får tid og mulighet til å jobbe med å avdekke og oppløse selve gjengsstrukturene. Ja, i den nye modellen er til og med Spesielle Operasjoner satt opp med færre lag enn i dag. Dette er det motsatte av å møte den alvorligste trusselen mot tryggheten vår, dvs. den organiserte kriminaliteten og de kriminelle gjengene, på en klar og sterk måte. Dette er ikke bare en lokal Oslo-sak, men noe som får konsekvenser for kriminaliteten i hele landet, fordi mye av den organiserte kriminaliteten springer ut herfra. Jeg mener at Stortinget og regjeringen ikke kan sitte og se på at mens trusselen fra gjengkriminelle og organisert kriminalitet øker i både Norge og hele Europa, blir vårt dyktige politi organisert slik at det blir vanskeligere å konsentrere seg om dem og gjøre jobben. Jeg håper at justisministeren vil engasjere seg i hvordan vi kan sette opp en innsats hvor politiet får nok ressurser til å drive tilbake de kriminelle gjengene, oppløse dem, knekke dem – og på best mulig måte sørge for at de verken får bygd territorier eller parallellsamfunn.