Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-04-30:
Det siste spørsmålet fra representanten Karin Andersen burde hun egentlig kunnet svare på selv, fordi afghanske myndigheter våren 2013 ba Norge om å stanse all retur til Afghanistan og reforhandle returavtalen. Da satt SV i regjering sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet, og det ble ikke gjort noe forsøk på å gjøre endringer da. Og etter det skjedde det én endring, etter det jeg har funnet, og det var en midlertidig endring, fra juni til august, hvor det bare ble sendt i retur enslige menn. I august 2013 – før regjeringsskiftet, og med SV i regjering – åpnet de, i tråd med det representanten Skjelstad sa her, for retur også av barnefamilier. Så er det riktig at det i praksis ikke ble gjennomført returer av barnefamilier i den perioden, fordi det ikke var praktisk mulig. Men – og det jeg vil gjenta, selv om noen mener det er feil – det åpnet seg da en mulighet i dialogen med afghanske myndigheter for at retur av barnefamilier igjen skulle skje, med de forutsetningene som lå til grunn. Så jeg må si jeg er overrasket. Det er jo ikke lov å si at noen driver med historieforfalskning fra Stortingets talerstol, så jeg vil si at jeg er «overrasket» over denne historiebeskrivelsen som tre partier står her oppe og gir uttrykk for, for den stemmer i hvert fall ikke med det inntrykket jeg har. Og dette er dokumenter som Stortinget har fått oversendt, det er tilgjengelig dokumentasjon, så jeg synes det er underlig at man her kan late som om det for første gang nå, i de senere månedene, er blitt aktuelt for afghanske myndigheter å reforhandle denne returavtalen. Dette var en sentral problemstilling også under den forrige regjering. Så har jeg lyst til å peke på at utgangspunktet for norsk asylrett er at alle personer som har krav på beskyttelse etter våre internasjonale forpliktelser, får det. Retten til anerkjennelse som flyktning gjelder imidlertid ikke dersom asylsøkeren kan få effektiv beskyttelse i andre deler av hjemlandet enn der søkeren flyktet fra, dvs. henvises til internflukt, og at det ikke er urimelig å returnere dit. Vurderingen om å henvise noen til internflukt reiser veldig kompliserte spørsmål, og det er særlig utfordrende, som flere har vært inne på, når det er barn involvert. Utlendingsforvaltningens praksis har vært mye omtalt i media, i dels uriktige – i hvert fall upresise – ordelag, og det er behov for å klargjøre noen punkter. Justis- og beredskapsdepartementet samtykket til Utlendingsdirektoratets forslag til praksisforeleggelse om henvisning av barnefamilier til internflukt i Afghanistan gjennom instruks av 30. januar 2015. Instruksen lyder: «Som et utgangspunkt vil det bare være rimelig å henvise barnefamilier til internflukt i Afghanistan dersom familien har tilstrekkelig nettverk og/eller tilstrekkelige ressurser til å etablere seg i internfluktområdet og dekke familiens grunnleggende behov.» Instruksen gjelder med andre ord verken returer til Afghanistan generelt, eller lengeværende barn spesielt. Den omfatter retur til internflukt dersom barnefamilien ikke har tilstrekkelig nettverk og/eller ressurser. Både Utlendingsdirektoratet og UNHCR anbefaler at barnefamilier ikke returneres til internflukt i Afghanistan med mindre de har tilstrekkelig nettverk til å etablere seg i internfluktområdet og dekke familiens grunnleggende behov. Utlendingsdirektoratets praksisforeleggelse går noe lenger enn dette og åpner for at barnefamilier også kan returneres til internflukt dersom de har tilstrekkelige ressurser til å etablere seg i internfluktområdet og dekke familiens grunnleggende behov, altså selv om familien ikke har et nettverk i internfluktområdet. Jeg ønsker å understreke at norsk praksis er i tråd med Utlendingsdirektoratets forslag til praksishåndtering og våre internasjonale forpliktelser, selv om den ikke på alle punkter følger UNHCRs anbefalinger. Det er viktig å presisere at alle barnefamiliene som er returnert til internflukt i Afghanistan, har fått sakene sine grundig vurdert av Utlendingsdirektoratet og Utlendingsnemnda, og de har fått avslag, og jeg må ha tillit til den jobben utlendingsmyndighetene gjør. Personer som ikke har beskyttelsesbehov, har plikt til å forlate landet. Så har jeg merket meg at SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet mener at vår returpolitikk undergraver returavtaler. Jeg mener, som jeg sa i innledningen, at det ikke er riktig, men det er en dialog også med afghanske myndigheter om disse spørsmålene, også i disse dager. Når det gjelder tilbakehenting av personer, har jeg bare lyst til å gjenta det flere har sagt her, at Utlendingsnemnda har opplyst – og jeg må forholde meg til at det sannsynligvis er riktig – at det per 23. april 2015 ikke er blitt gjennomført noen tvangsreturer av barnefamilier som kan anses å være i strid med Utlendingsdirektoratets forslag til praksisendring etter at forslaget deres kom 1. juli 2014. Avslutningsvis ønsker jeg å nevne at regjeringen og samarbeidspartiene Kristelig Folkeparti og Venstre 8. april i år ble enige om en tilleggsavtale på asyl- og innvandringsfeltet. Barnefamilier som ble uttransportert i den perioden som er nærmere definert der, vil da få muligheten til å få behandlet sine saker gjennom omgjøringsbegjæring.