Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
Tilgang til vannkraft har vært fundamentet for oppbyggingen av det norske industrisamfunnet. Fra Peter Jebsens bomullsspinneri i Ytre Arna utenfor Bergen, grunnlagt i 1846, til datalagringssentre som nå bygges flere steder rundt i landet, går det en rød tråd: Stabil tilgang til rimelig priset energi gir grunnlag for arbeidsplasser, næringsutvikling og ikke minst samfunnsutvikling. Norsk kraftproduksjon er i dag nær 100 pst. fornybar. Det kan vi takke en lang rekke framsynte politikere og industribyggere for. Det var ikke klimapolitiske hensyn som drev fram vannkraftens rolle i Norge, men i en tid hvor global oppvarming defineres som vår største utfordring, kan vi konstatere at det norske samfunnet står i en særstilling, takket være en til tider utskjelt kraftpolitikk opp gjennom tidene. Vi har i dag en positiv kraftbalanse i normalår. Ny utbygging som følge av grønne sertifikater sammen med omfattende energieffektivisering gir oss et overskudd av fornybar kraft, som er et ypperlig utgangspunkt for å gjøre som våre forfedre: å ta djerve tak for å skape nye, framtidsrettede arbeidsplasser og verdiskapning. Mens resten av verden bruker store ressurser på å avkarbonisere sin kraftforsyning, kan vi ta en ledende posisjon i det som blir kapittel to i beretningen om skapelsen av et nullutslippssamfunn. Vi kan konvertere energibruken fra fossil til fornybar i transport, landbruk og industri. Vi kan erstatte kull med hydrogen i prosessindustrien. Vi kan skape arbeidsplasser i nye kraftintensive næringer. Med dette bakteppet skulle vi tro at en energimelding ville gi klare føringer på hvordan vi, med vårt energisystem og overskudd på fornybar kraft, kan virkeliggjøre disse ambisjonene, men det har ikke skjedd. Stortingsmeldingen feier over disse temaene med harelabb. Litt positiv omtale og henvisning til eksisterende forskningsprogrammer er alt regjeringen har å by på. Meldingen fokuserer på lønnsomhet i kraftproduksjon – lønnsomhet for produsentene. Avvikling av grønne sertifikater og krafteksport skal bidra til økt lønnsomhet. Kommunenes kompensasjon for avgitte arealer og naturinngrep blir framstilt som et problem for produsentene. Norsk kraftforedlende industri står for en tredjedel av kraftforbruket i Norge og er uhyre sårbar for prisstigninger. En kraftkostnadsøkning på bare ett øre per kWh vil gi næringen 350 mill. kr i økte kostnader. Disse bedriftene sysselsetter 40 000 mennesker over hele landet og er helt avgjørende for bosetting og ringvirkninger i distriktene. Denne industrien ligger i front når det gjelder energieffektivisering, og de utvikler ny teknologi som gir sterkt reduserte klimagassutslipp. Et strålende eksempel på dette er bedriften Tizir i Tyssedal, som vil erstatte kull med hydrogen i produksjonsprosessen. Dette er prosjekt som må gå i flere trinn og som vil gi 90 pst. kutt i CO2-utslipp og betydelig energieffektivisering. Enova har støttet første del av prosjektet, og det er helt nødvendig at også neste trinn i prosjektet får støtte. Med dette prosjektet får vi ikke bare drift med lave utslipp. Vi ser også det som kan bli begynnelsen på et nytt industrieventyr i Norge: produksjon av hydrogen. Det finnes flere eksempler på at vår kraftforedlende industri utvikler ny teknologi og nye prosesser for å øke sin konkurransekraft. Arbeiderpartiet vil støtte opp under dette. Vi vil bruke kraftoverskuddet til å skape nye arbeidsplasser, ny industri og ny varig og bærekraftig verdiskapning. Derfor vil vi øke Fondet for klimateknologi, fornybar energi og energiomlegging til 100 mrd. kr i 2017, og ytterligere øke dette om Enova får tillagt nye oppgaver. Enova trenger de musklene som dette gir, i sitt arbeid opp mot industrien. Vi får dessverre ikke flertall for dette i dag. Vi får heller ikke i denne omgangen støtte for forslaget om å få en likeverdig tariffmodell for industrien, uavhengig av om den ligger i sentral- eller regionalnettet. Vårt forslag om en utfyllende strategi for økt brukt av hydrogen i transport og industri får heller ikke støtte fra regjerings- og støttepartiene. Norsk industri fortjener en sterkere rolle i vår energipolitikk enn det regjeringen gir den i denne meldingen. Det må være en politisk målsetting å holde kraftprisene på et nivå som opprettholder norsk industris konkurransefortrinn. Energimeldingen som vi behandler i dag, gir ingen føringer i så måte, heller ikke på dette punkt. La meg også si noen ord om utenlandsforbindelsene, som var tema for replikkvekslingen mellom statsråd Lien og representanten Arnstad. Jeg synes det er viktig å presisere at de endringene som regjeringen har foreslått når det gjelder utenlandsforbindelsene, ikke handler om vellykketheten eller nødvendigheten av kraftutveksling mellom Norge og våre naboland. Det handler ikke om hvorvidt noen skal få lov til å prosjektere og komme inn med nye ideer og ny innovasjon i utviklingen av denne typen prosjekter. Det det handler om, er drift og eierskap. Hvem skal eie? Hvem skal høste flaskehalsinntektene? Og hvordan skal disse fordeles? Jeg ble bekymret da statsråden var så lite villig til å gi representanten Arnstad et svar på det spørsmålet hun stilte om anleggsbidrag på utenlandskablene. Det gir oss en pekepinn på hvilke tema som vil bli diskutert og hvor striden vil stå til høsten, når vi skal behandle Prop. 98 L. Jeg kan i hvert fall klart si fra Arbeiderpartiets side at vi ikke støtter regjeringens forslag på dette punktet, og vi hører heller ikke noen beroligende ord fra statsråden når dette kommer på banen i dag. Det føyer seg inn i en rekke av tiltak som etter min mening setter nettopp industriens lave kraftpriser i fare, og dermed også utfordrer hvilke muligheter vi har til virkelig å ta ledelsen i overgangen til et nullutslippssamfunn. Rent generelt hører jeg skryt fra de borgerlige her over at man har kommet fram til en bred enighet. Det er i stor grad en flertallsinnstilling som ligger her. Høyre og Fremskrittspartiet valgte å forhandle med Venstre og Kristelig Folkeparti for å få på plass enighet om noe, og etter det var egentlig saken låst. Det var ingen tegn til at man ønsket et bredt politisk flertall for en så viktig næring som energinæringen og energiforsyningen i Norge er, og ikke minst de klimapolitiske aspektene av det. Men hva består denne enigheten av? Hvis vi leser de vedtakene som blir gjort nå, handler det om at regjeringen skal vurdere, legge til rette for, redegjøre, utrede og kartlegge. Det er ikke mye potent enighet. Kristelig Folkeparti klarte å skyte ned regjeringens plan om å sette ned et utvalg som skulle se på konsesjonskraftsystemet, fikk vi høre. Jeg synes det var bra. Det var en ganske viktig sak, men når enigheten eller bragden blir å stoppe et initiativ fra den regjeringen man er fødselshjelper for og støtter, kan man sette spørsmålstegn ved hvor potent denne enigheten er. I hvilken grad bringer denne enigheten oss framover i energipolitikken? Se på et annet eksempel: I energieffektivisering er man enige om et mål på 10 TWh. I og for seg greit, men det er en helt meningsløs enighet når man ikke sier noe om hvordan man har tenkt å komme fram til det målet. For det er helt klart at når det gjelder energieffektivisering i eksisterende bygg, er det en kostbar affære målt med kostnad per spart kWh. Derfor er det viktig å konkretisere hva man er enige om; når kommer planen, hvilke tanker har man gjort seg om dette. Men der har regjeringens støttepartier her på Stortinget ingenting å bidra med i innstillingen, og det er ikke rart, fordi da ville den uenigheten som faktisk eksisterer i denne «brede borgerlige enigheten», komme til syne. For jeg tror ikke at enigheten er så sterk mellom Venstre og Fremskrittspartiet når det kommer ned til business og til hvordan skal vi skal gjøre dette, hvilke virkemidler vi har. Da kan representanten Korsberg gjerne harselere over at det ikke kom en energimelding fra den forrige regjeringen og spekulere i at det skyldtes uenighet. Men det vi kan si, er at resultatene fra den forrige regjeringen viste at det skjedde noe, det brakte landet framover: Den enigheten som oppnås her i Stortinget, og som vi ser i denne meldingen, bringer oss ingensteds hen. Den gir bare en masse utredningsarbeid for regjeringen.