Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-11-22:
Det er bare noen få tiår siden jeg kunne kjøre milevis på fjordisen på Isfjorden og på Kongsfjorden på Svalbard. Jeg kunne kjøre fra Spitsbergen og over Storfjorden til Edgeøya og Barentsøya og jobbe der. I dag er dette utenkelig. I dag er tykkelsen på breene 20–30–40–50 meter mindre enn da jeg kjørte der. Det er umulig for meg å finne fram på Svalbard på basis av det jeg kunne om den øygruppen for noen få år siden. Når vi snakker om Svalbards framtid, snakker vi først og fremst om framtiden til et økosystem og et landområde som er i ferd med å bli, ikke bare som representanten Solhjell sa, betydelig påvirket av klimaendringene, men ødelagt. De isavhengige artene – bjørn, ringsel, ismåke og andre – kommer til å forsvinne fra den regionen, og de kommer til å forsvinne derfra ganske fort. Det er bakgrunnen når vi skal tenke på dette samfunnets framtid – turismen, forskningen, den øvrige næringsvirksomheten og den politiske betydningen. Arktis og Svalbard smelter så spruten står, det er 20 grader over normal temperatur over Polhavet i disse dager. Når Stortinget nå skal legge kursen for utviklingen av Svalbard-samfunnet de neste årene, hadde vi fortjent en mer offensiv, en mer retningsgivende melding enn den regjeringen har lagt fram. Jeg er redd jeg må karakterisere stortingsmeldingen fra regjeringen først og fremst som enda et digert pausesignal for Svalbard-politikken, og Svalbard-samfunnet hadde fortjent mer. I 2014 la Miljøpartiet De Grønne fram forslag om å avvikle kullvirksomheten på Svalbard, fordi den virksomheten er totalt i utakt både med internasjonal klimapolitikk og med norsk internasjonal klimaretorikk, som i hovedsak går ut på å redde verden fra kull, og fordi Svalbards framtid helt åpenbart ligger et annet sted. Det ble nedstemt utfra den begrunnelse at det var farlig for Svalbard-samfunnet å avvikle kullvirksomheten. Siden har kullprisene sørget for at kullvirksomheten i praksis svært langt på vei er avviklet, og Svalbard-samfunnet har selvfølgelig, som vi minnet om, klart seg aldeles strålende, fordi det er et samfunn som har store utviklingsmuligheter, det er vitalt, det er ekstremt kunnskapstungt. Innenfor forskning, arktisk biologi, romfartsforskning, atmosfæreforskning, miljøovervåkning, geofysikk, materialtesting og alt det andre som foregår og utvikler seg på dette området, er selvfølgelig utviklingsmulighetene veldig store, ved siden av turismen, som også har svært store utviklingsmuligheter, men – og det er viktig å understreke – ikke selvfølgelige utviklingsmuligheter så lenge det økosystemet som den turismen er basert på å vise fram, er i ferd med å forsvinne og allerede har forandret seg dramatisk. Det Svalbard-samfunnet trenger nå for å utnytte sitt utviklingspotensial og for å gjøre den jobben det samfunnet har for å ivareta norske interesser og norsk suverenitet på Svalbard, er entydige signaler om hvor det samfunnet skal, og de signalene kan i svært stor grad gis fra denne salen, fordi Svalbard-samfunnet ikke er et vanlig norsk samfunn. Det er et samfunn med en gjennomsnittlig botid på fire år. Det er et samfunn som i ekstremt stor grad er styrt av statlige bevilgninger og statlige føringer, og det samfunnet fortjener klare meldinger og klare retningslinjer. Det betyr f.eks. at det er synd at regjeringen har somlet bort ett og et halvt år på å la være å følge opp stortingsvedtaket etter Miljøpartiet De Grønnes forslag om å utrede en bærekraftig framtid, inklusiv energiforsyning på Svalbard, men det er hyggelig at Stortinget nå gjentar det vedtaket. Men det er skremmende at man nå igjen legger opp til 20–25 år med videre kullkraftverk. En klar avgjørelse i kullsaken er også avgjørende for framtiden til Store Norske, det er ikke et selskap som skal leve i en tornerosesøvn i håp om at de en dag skal våkne opp til høye kullpriser. Det er et selskap som fortjener å få vite at nå skal de over i den bærekraftige framtiden.