Mathilde Tybring-Gjedde (Høyre), 2021-01-21:
Jeg vil starte med å takke representanten Tetzschner for å ha løftet denne saken og for å ha satt seg grundig inn i saken til Clemens Saers etter at den har vært i domstolene, slik at vi kan få en god diskusjon her. Som parlamentarikere og politikere tar vi ofte stilling til saker og diskuterer dem fra systemnivå og ikke individnivå. Det kan man også gjøre i denne saken. Vi diskuterer hvordan vi kan sikre at skolene har riktig kompetanse til å forebygge alvorlige hendelser, at skoleeier har et forsvarlig system for å følge opp elevenes krav til et godt læringsmiljø og de ansattes krav til et trygt arbeidsmiljø. Vi snakker også om hvilke rutiner man må ha på plass for å forebygge f.eks. at det kommer utenforstående elever inn i klasserommet som egentlig er der for å bedrive kriminelle handlinger, og at man har et godt samarbeid og god informasjonsflyt mellom politiet, barnevernet og skolen, slik at lærere og skoleledere vet hvilke elever som er innblandet i kriminelle miljøer, og at det er sikkerhetsrutiner på skolene for å håndtere det. Samtidig tror jeg det først er når vi blir konfrontert med historien til en enkeltperson, i dette tilfellet en person som opplevde at arbeidsgiver verken i ord eller handling kanskje erkjente sitt ansvar for hans sikkerhet, at vi blir påminnet hvilke konsekvenser det har at systemet svikter. Konsekvensene av at skoleeier ikke har et forsvarlig system på plass for å forebygge og følge opp alvorlige hendelser og konsekvensene av at alvorlige hendelser blir dysset ned, er det enkeltpersonene som kjenner. Jeg synes representanten Tetzschner hadde gode refleksjoner knyttet til Clemens Saers, og han løftet også diskusjonen om sikkerhetsrutiner. Nå har jeg besøkt flere skoler i Oslo, ungdomsskoler og videregående skoler, som nettopp har satt opp den type sikkerhetsrutiner. Og den påstanden noen har om at det er en mistenkeliggjøring av elevene på den skolen, er det veldig få av de elevene jeg har snakket med, som kjenner seg igjen i. De opplever tvert imot at når det er sikkerhetsrutiner for å ivareta skolen som et trygt opplæringssted hvor ikke andre aktører kommer inn for å drive med kriminelle handlinger, er det egentlig en respekt for deres rett til et frirom. Det mener jeg det er viktig å understreke, for av og til i debatten om ungdomskriminalitet opp mot skolene er det en tendens til nesten å bortforklare eldre elevers handlinger med at man har en vanskelig bakgrunn eller har hatt en vanskelig historikk. Jeg mener at en slik bortforklaring er å underkjenne det personlige ansvaret, men det handler også om ikke å ha respekt for personen. De skolene som faktisk lykkes med å forebygge voldshandlinger, er de skolene som har ganske tydelige rammer og også gode relasjoner med elevene, og som er sikre på hva som kan foregå innenfor deres vegger. Det jeg egentlig hadde lyst til å trekke fram som et litt nytt moment, handler mer om den forebyggende delen, og særlig på barneskolenivå, og ikke minst rollen en kommune har som skoleeier. Å være en aktiv skoleeier framstår av og til som at det handler om å ansette flere mennesker og rykke inn med f.eks. flere sosialarbeidere dersom det brenner på en skole. Men å være en aktiv skoleeier handler egentlig om å ha et politisk nivå og et administrativt ledelsesapparat i kommunen som systematisk og kontinuerlig stiller krav og ansvarliggjør skolene med hensyn til hvordan de jobber med å skape et godt læringsmiljø samtidig som de også støtter opp med faglig støtte og kompetanse – rett og slett å bygge et kontinuerlig stillas rundt skolene for å kvalitetssikre at de hele tiden lærer og forbedrer sine rutiner. I den grad kommuner, noe jeg dessverre også opplever skjer i Oslo, mer ser på sin rolle som skoleeier som en slags utrykningstjeneste som først rykker ut i det øyeblikket det har skjedd noe, mener jeg er en gammel styringslogikk som ikke funker i vår tid og i en så mangfoldig skole som i Oslo. Det er særlig problematisk at man ser en ganske kraftig økning i voldshandlinger blant de yngste elevene i Oslo. Det tyder nettopp på at man svikter med å være tett på skolene og jobbe forebyggende med et godt læringsmiljø. Det som skjer for ofte, er at man har elever som utagerer noe. Så opplever de at de blir stemplet og isolert fra klasseromfellesskapet. Oppfølgingen de får, får de av ukvalifiserte. Så baller disse utfordringene på seg, og de utagerer enda kraftigere senere i skoleløpet. Det er en kompleks problemstilling, for det forteller oss at man ikke kan isolere spørsmålet om vold i skolen til kvaliteten på opplæringen. Det henger rett og slett sammen. De skolene som har jobbet godt med forebygging, har nettopp jobbet godt med opplæring, godt læringsmiljø og klasseromfellesskap. Jeg bare nevner det, for det er en slik forebygging vi trenger for å unngå at slike situasjoner skjer senere i skoleløpet.