Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Jeg er helt enig med landbruksministeren i at landbrukspolitikken er unik. Men det samme er også andre næringer. Fiskerinæringen og fiskeripolitikken er unik på sin måte. Som forvalter av en fornybar ressurs trenger den også sin spesielle strategi. IT-teknologien som næring er også helt spesiell, fordi veldig mye av det forekommer inne i hodene på folk, og den må ha sin spesielle strategi. Det samme gjelder skipsfarten. Men hvis vi ser på næringspolitikken som helhet, der samfunnet også må ha en mening, både om hvordan den skal planlegges og på hvilke områder samfunnet må gå inn, ser vi at det er noen spesielle områder hvor samfunnet kan gjøre en jobb. Det er på kapitalsiden, nemlig for å stimulere de ulike bedriftene til å klare seg selv, enten det nå gjelder fisk, landbruk eller hva det måtte være. Det andre området der samfunnet kan bidra, er på kompetansesiden og utdanningssiden, slik at man hele tiden er i stand til å ta innover seg det som er mye mer kompetansekrevende. Og det tredje området gjelder forskning og utvikling, der mange bedrifter, enten det er innenfor landbruk, fiskerinæring eller hva det nå måtte være, ofte er så små at de ikke kan makte jobben selv. Dette er altså områder der samfunnet må være med og bidra. Samtidig skjer hele idéskapingen og planleggingen ute i nærområdene og i fylkene og samordnes i en såkalt strategisk næringsplan. Da er det viktig, hvis vi ønsker en samordnet næringsstrategi fra samfunnet som kan tre til, at disse leddene samarbeider med hverandre. Det var nettopp det man opplevde fra SND i Nord-Trøndelag, der vi ikke minst har en senterpartibastion, som så at her var det mange ledd som var opptatt av å gå i akkurat samme retning, men så var det så mange ulike instanser inne i bildet at dette ikke alltid gikk i hop. Så ble det tatt et initiativ fra SND-folkene i Nord-Trøndelag – som meg bekjent er en bastion også når det gjelder landbruket – til å se om de ulike kreftene ute kunne samordnes med kreftene sentralt. Slik fikk vi SND i hvert eneste fylke, og vi fikk også til en samordning mellom dem som jobbet på landbrukssiden hos fylkesmannen, dem som jobbet på andre områder innen SND, og dem som jobbet med næringsstrategi i fylkene. Som en konsekvens av denne samordningen ble det også tatt initiativ til å innlemme f.eks. Fiskarbanken som en naturlig del av SND. Når jeg i dag hører landbruksministeren og andre her, brukes akkurat de samme motargumentene som den gang ble brukt når det gjaldt å innlemme Fiskarbanken i SND, i motstanden mot å innlemme Landbruksbanken i SND. Jeg vil tro at det er riktig at vi fra samfunnets side må ha en samordnet opptreden, og at vi går videre etter disse linjene. Jeg tror ikke det er nok at kompetanseutviklingen ligger i Kirkedepartementet sentralt. Jeg tror at mye av den sentrale kompetansen må desentraliseres. Jeg tror at Forskningsrådet og dets innsatsområder må desentraliseres. Derfor har vi laget denne koblingsboksen på vegne av staten ute i fylkene, og dette har kommet til ved samtaler og forhandlinger med de enkelte fylkene selv. Og da får det så være at fylkesmannen må avgi noen tjenester og noen arbeidsplasser til et ledd som kobler de ulike delene mye bedre – verre er det ikke! Til syvende og sist er det hensikten å få til en samordnet opptreden i forhold til det ansvaret vi har i samfunnet, og i en retning vi har lyst til å være med og bidra til. Kåre Gjønnes var i sitt innlegg også inne på WTO-forhandlingene. Når det gjelder WTO, opplever jeg at det aller viktigste fra samfunnets side er å sørge for at menneskerettighetsproblematikken kommer inn som en naturlig del av WTO. Folk skal behandles skikkelig – arbeidsfolk skal behandles skikkelig. Barn skal ikke være nødt til å ta tungt arbeid, men skal være skolebarn. Det er et viktig område, antagelig det viktigste, Norge kan signalisere i WTO-forhandlingene, og det forventer jeg også at vår regjering gjør. Men samtidig, når det gjelder landbruksområdet, som er et så vanskelig område, må vi ha den holdningen at når vi skal selge våre varer, må vi også selv være åpne for at andre skal få selge sine varer til oss til en rimelig penge. Vi må ikke oppleves som om vi er oss selv nok. Akkurat det å legge så vidt mye vekt på menneskerettighetssiden som vi skal, må ikke misforstås dit hen at vi er proteksjonistiske. Det har ikke minst Kåre Gjønnes og hans departement et ansvar for å bidra til. For vi vet at forhandlingene i WTO ofte butter på landbrukspolitikken. Alle vil gjerne handle, men vil helst ikke ta belastningen med å åpne opp for andre.