Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2003-10-06:
Regjeringspartiet Kristelig Folkeparti har selv omtalt seg som familie- og omsorgspartiet. Dette høres flott ut, men Regjeringens politikk, eller mangel på politikk når det gjelder arbeidsledighet, rammer både enkeltpersoner og familier – ikke minst barna. Vi har nå om lag 110 000 arbeidsledige i landet, og antallet stiger. Vi ser bl.a. at ungdomsledigheten har skutt i været. For de arbeidsledige er situasjonen vanskelig. Ikke bare har Regjeringen kuttet i dagpengeordningen, men også når det gjelder arbeidsmarkedstiltak, gjør Regjeringen for lite. Arbeidsmarkedstiltak er viktig for at den enkelte skal kunne holde seg i gang og gjøre seg kvalifisert til ny jobb. Det er derfor ekstra uheldig at Regjeringen ikke har tatt dette på alvor. Arbeidsledighet skaper også utrygghet ikke bare for den enkelte, men for hele familien og nærmiljøet. Usikkerhet rundt framtiden er vanskelig å takle for mange, ikke minst barna. I barne- og familiekomiteen skal vi denne høsten behandle familiemeldingen. Den tar for seg samliv og foreldreskap. Dessverre berører den i liten grad hva som skjer når familien får økonomiske og sosiale problemer, problemer som rammer barna spesielt hardt. Når statsministeren brukte så mye av sitt innlegg i formiddag til å snakke om tiltak mot mobbing i skolen, burde han ha knyttet dette til barnas situasjon i familier med svak økonomi. Det hjelper ikke å lage planer hvis ikke Regjeringen ser sammenhengen mellom arbeid og familiens økonomiske mulighet til å gi barna like muligheter. «… familien er i dag under press», sa Bondevik. Ja, nettopp! Arbeidsledighet og et stadig sterkere press i arbeidslivet gjør noe med familien og omsorg for barn. Enten foreldre kommer hjem på ettermiddagen etter en lang dag og er utslitte, eller de ikke har noe meningsfylt å fylle dagen med, påvirker dette omsorgen de gir sine barn. Resultatet kan bli mange personlige tragedier, hvor det offentlige må inn og ta ansvar. Dersom dette først skjer, må vi alle være sikre på at det tilbudet det offentlige gir, er godt nok. Det er derfor uholdbart når noen barn i fosterhjem eller barnevernsinstitusjoner ikke får det tilsynet de har krav på. Selv var jeg med på å fremme et forslag om statlig godkjenningsordning for barnevernsinstitusjonene. Vi ville at fylkesmannen skulle kunne overprøve barnevernet og ha instruksjonsrett overfor barnevernet. Forslaget fikk dessverre ikke flertall i denne sal. Rapport fra Riksrevisjonen viser også til at veiledning fra departementets side har vært for dårlig når det gjelder gjennomføringen av institusjonstilsynet. Barne- og familieminister Laila Dåvøy sa til NRK at når departementet hører om avsløringer av omsorgssvikt hos barn i fosterhjem eller barnevernsinstitusjon, tar de kontakt med fylkesmannen og barnevernet i angjeldende kommune. Dette er etter vårt syn for sent. Statsråden er ansvarlig for at tilsynsordningen i kommunene fungerer så bra at omsorgssvikt blir fanget opp på et tidlig stadium. Det holder ikke å komme i ettertid. Ansvaret oppstår ikke etter at skaden er skjedd. Det er der hele tiden. Jeg er derfor urolig over det som kom fram i Aftenpostens aftennummer i dag om at barnehjemmene skal sjekkes sjeldnere, og at besøk fra fylkesmannen skal reduseres fra åtte til fire ganger i året. Mange barn kan ha traumatiske opplevelser før de plasseres i fosterhjem. Dette skjerper kravene til oppfølging og veiledning, ikke det motsatte. Vi foreslo derfor at veiledningskompetansen i kommunene måtte styrkes og koordineres med det statlige ansvaret. Arbeiderpartiet la også vekt på at barn som over lang tid har vært plassert i fosterhjem, har et dårlig vern. Når det offentlige griper inn overfor barn og deres foreldre med omsorgsovertakelse, skal man være sikker på at dette er til beste for barnet, og at tilbudet kvalitetsmessig holder mål. «… hensynet til barna går først», sa Bondevik i dag. Ja, nettopp! Derfor er det viktig at tilsynsføreren følger opp barnets situasjon, og det er derfor avgjørende at fosterbarna føler tillit til vedkommende, slik at de kan komme fram med eventuelle problemer. For å få barnevernet til å fungere ordentlig trengs mer ressurser til tiltak og personell for å hjelpe denne gruppen barn og ungdom. Som samfunn har vi ikke råd til å la være. Dette er i grunnen en investering for framtiden både for barna og for samfunnet. Derfor må Riksrevisjonens rapport tas på alvor og bevilgningene til barnevernet økes. Samtidig må arbeidsledigheten ned, slik at ikke enda flere familier blir utsatt for usikkerhet og får økonomiske og sosiale problemer. Det er dette som skaper fattige barn.