trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Torbjørn Andersen sa at Arbeiderpartiet ikke hadde et eneste argument ekstra mot disse endringene. Men bevare meg vel – representanten Andersen hadde i hvert fall ikke et eneste godt argument for endringen som er foreslått, og som ligger her. Jeg skulle ønske at denne debatten hadde blitt kringkastet direkte til det norske folk, slik at folk kunne se at i stedet for å være det partiet som Fremskrittspartiet påstår å være, nemlig partiet for folk flest, så er det partiet mot arbeidsfolk flest. I innstillingen skriver Fremskrittspartiet at de mener at det er partene ved den enkelte bedrift som skal ta ansvaret for alt det som ligger i arbeidsavtalen – som regulerer overtid, som regulerer lønninger, som regulerer arbeidsforhold. Det betyr med andre ord at representanten Andersen mener, som det framgår i dokumentene, at alt det som burde ligge til grunn, basert på kunnskapsoppbygging og forskning om arbeidslivet, ikke burde gjelde som regelverk nedfelt i norsk lov, det burde være noe det var opp til arbeidsfolk å avtale med sine arbeidsgivere i den enkelte bedrift. Hvis man snakker om museumstankegang, så er dette noe av det. Jeg vil stille et enkelt spørsmål til Torbjørn Andersen: Tror representanten Andersen at disse lovforslagene kommer til å føre til mer bruk av overtid? Og det andre spørsmålet: Hvis representanten Andersen som selvstendig næringsdrivende skulle ansette enten et menneske på 30 år som var villig til å ta overtid, og til å jobbe mye overtid, eller et menneske på 30 år som ikke var villig til å ta mye overtid, fordi vedkommende hadde ansvaret f.eks. for funksjonshemmede barn, hva slags menneske ville i så fall Torbjørn Andersen ansette?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg er fristet til å svare ja og så gå ned igjen, for er det noen som i denne saken ønsker å detaljregulere arbeidsforholdene og endre på detaljer i organiseringen, er det nettopp Høyre. Her har man nedfelt et regime som sier at tillitsvalgte skal være en buffer for den enkelte ansatte, slik at den enkelte ansatte slipper å stå ansikt til ansikt med en fortvilet sjef som ønsker at de andre skal jobbe mer overtid, men isteden kan henvende seg til tillitsvalgte, sånn at man kan fordele en del av denne overtiden på en måte som nettopp kan fungere rettferdig. Da stiller jeg spørsmålet: Hvorfor i all verden er det så viktig for Hans Kristian Hogsnes å endre akkurat denne detaljen? Den eneste gode grunnen til det er jo at man ønsker å svekke arbeidstakernes posisjon og ønsker å overføre mer makt til arbeidsgiverne, at det skal bli vanskeligere for den enkelte arbeidstaker å stille seg i en posisjon der vedkommende kan si nei. Jeg kjenner meget godt til det arbeidslivet der man nettopp bruker overtid, oppringingsmekanismer. Det gjelder offentlige sykehus som har folk ansatt på 30 pst., og som ringer opp folk for å få dem til å jobbe ekstra. Og det gjelder å få folk som jobber i hotell- og restaurantbransjen, til å jobbe ekstra. Jeg satt senest for en måned siden på flyet sammen med en fyr som jobbet i byggebransjen, og som var fortvilet fordi han måtte jobbe så vanvittig mye, for han ville ikke være den som gikk til arbeidsgiveren og sa at han ikke kunne stille opp til helgen, enda han hadde stilt opp de fire foregående helgene. Han kommer til å bli arbeidsufør før han blir 30. Han var allerede delvis ødelagt i ryggen. Da er spørsmålet mitt: Er det slik at Hans Kristian Hogsnes synes det er så viktig å fjerne denne bufferen som finnes, og som arbeidstakerorganisasjonene mener det er veldig viktig at man har? Det er altså Hans Kristian Hogsnes som er opptatt av å detaljregulere dette, ikke jeg.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Det er mulig det var humoristisk ment fra Per Sandbergs side. Jeg har faktisk droppet å jobbe på den restauranten fra september, fordi jeg mener at arbeidspresset her har vært så høyt. Jeg skal svare på utfordringen. Vi har ganske stor omtanke for alle de folkene som er arbeidsgivere i små og mellomstore bedrifter. Jeg mener at vi har mye større omtanke for dem enn det Fremskrittspartiet har, og vi kan f.eks. ta det eksemplet jeg nevnte her når det gjelder drosjesjåfører. Fremskrittspartiet synes det er kjempeflott å innføre fri konkurranse for drosjetjenester, selv om det medfører at folk må jobbe mer for å tjene det samme fordi marginene blir mindre. Det fører til en mer ineffektiv ressursbruk, fordi drosjer blir stående mer i ro, de står ikke mindre i ro, og arbeider mer, for oppdragene blir ikke flere. Det er ingen tvil om at de rammevilkårene som vi går inn for for å sørge for at folk skal kunne få et arbeidsmiljø de kan leve med og en lønn det går an å leve av, er en politikk som – det gjelder både skatt og det at velferdstjenester skal være billige og gode – er en helt annen og mye bedre politikk enn den Fremskrittspartiets har. Til slutt vil jeg si én ting til Fremskrittspartiet. Jeg merket meg at Torbjørn Andersen i sin svarreplikk til meg aldri svarte på spørsmålet om han vil ansette et menneske som er villig til å ta mest mulig overtid, eller ansette en som ikke har mulighet til det av personlige årsaker. Det er akkurat den virkeligheten vi står overfor i en situasjon der man har høy arbeidsløshet, der man har stigende arbeidsløshet. Det er klart at en hvilken som helst bedriftseier vil velge å ansette dem som er mest mulig fleksible, hvis de har valget. Det er da jeg mener det er viktig å si at visse ting er nødt til å ligge i bunnen når det gjelder arbeidsmiljøet til den enkelte ansatte.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg kan gi et generelt svar på det. Vi mener, som vi også sier i innstillingen, at denne saken ikke er godt nok belyst – rett og slett! Man kan ikke bare foreslå å gjøre en sånn endring uten å si noe om hvilket omfang dette har i dag, og hvilket problem dette utgjør, og så bare dure det igjennom sånn som her. Vi mener at saken burde behandles av Arbeidslivslovutvalget. Vi ser ingen grunn til at dette skulle haste så mye, og heller ikke at saken er av så stor viktighet at det er nødvendig å få den igjennom nå. Vi sier rett og slett det! Det er ikke hundre prosent sikkert. Dette kan ses på som en uthuling av regelverket i forhold til stillingsvernet for arbeidstakere. Vi synes i hvert fall det er viktig å få fram alle fakta i saken før vi tar stilling til den. Det er vel egentlig så greit som det!
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg vil bare ta opp igjen tråden fra representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen. Om dette spørsmålet ikke er en stor sak, er det i hvert fall klart at noen opptrer respektløst. Såpass ydmyk vil jeg oppfordre Anita Apelthun Sæle til å være, at når noen, nemlig de som berøres av lovendringene, mener at dette er en stor sak, aksepterer man det. Man sier på en måte ok, jeg har ikke oppfattet dette som en stor sak, men hvis dere sier at det er slik, greit, da skal jeg bøye meg for det. Det er noe med å ta folk på alvor, som jeg synes at denne regjeringen skal passe seg for å være for dårlig til å gjøre. Man skal passe seg for ikke å ta folk på alvor når de ber om å bli tatt på alvor. Det gjelder også i denne saken. Så til spørsmålene jeg synes det er grunn for Anita Apelthun Sæle til å være bekymret over. Det ene er: Tror Anita Apelthun Sæle – jeg skal på en måte stille lure spørsmål, for hvis det ikke blir mer overtid, hva er da vitsen med denne lovendringen – at det blir mer overtid med denne lovendringen? Er ikke Anita Apelthun Sæle overhodet bekymret over at mer overtidsbruk kan føre til mer sykefravær, og kan føre til en sterkere slitasje på enkeltmennesker i bedriften, slik som NHO varsler i sitt brev til komiteen? Jeg har disse to spørsmålene. I tillegg vil jeg si én ting helt til slutt. Det er at det faktisk er slik at ganske mange føler at fleksibilitet i arbeidssituasjonen er et gode. Samtidig er det ganske mange som føler at det ikke er det. Hvis man bryter ned de statistikkene som bl.a. Arbeidsforskningsinstituttet sitter på, ser man at de folkene som opplever at de har ansvar og innflytelse sammen med fleksibilitet, er veldig fornøyd, mens de som føler lite ansvar, ikke er fornøyd. Og det er de folkene som ryker ut av arbeidslivet.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg blir litt overrasket over den nærmest naive troen på at hvis bare alle enkeltmennesker slipper å bli omfattet av lover og regler som beskytter helsen deres og beskytter arbeidstakernes egen situasjon, hadde alt blitt mye bedre. Jeg er også litt overrasket over den måten May Britt Vihovde ordlegger seg på. Hun ser på fagbevegelsen som en trussel for enkeltindividet, og ikke som det den nettopp er, nemlig en mulighet for folk til å organisere seg i en fagforening for å ha større gjennomslagskraft overfor arbeidsgiveren. Hvis det var slik at det var en svær trussel at en lokal fagforening hadde innflytelse, ville vel ikke menneskene der organisere seg. Problemet er tvert imot veldig ofte at man på de stedene man ikke organiserer seg, der det altså er færrest organiserte, har størst helseproblemer. For eksempel er hotell- og restaurantbransjen en bransje der folk har lavest forventet levealder. Helseministeren ville selvfølgelig ha arrestert meg og sagt at det utelukkende skyldes at vi ikke har fått innført en endring i røykeloven ennå. Men det er altså slik at på steder med dårlig organiseringsgrad, der folk jobber lenge, og der det er mye nattarbeid, har man kortest forventet levealder. På generell basis vil jeg si at hvis bedrifter legger ned på grunn av at de ikke har fleksible overtidsbestemmelser, tror jeg faktisk at de bedriftene i utgangspunktet ikke er liv laga. Men spørsmålet mitt til May Britt Vihovde vil være: Er May Britt Vihovde redd for de utgiftene som kan komme som følge av de økte utgiftene til sykefravær, som nettopp kommer som følge av den arbeidslivskonkurransen vi har i dag?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg synes at statsråden er ikke så lite frekk når han framstiller seg selv som en fan av enkeltindividene og enkeltbedriftene, mens han framstiller dem som er uenige med ham, som fans av staten og organisasjonene, uten å nyansere det noe mer. Det er jo ikke noen tvil om at dette er et spørsmål om makt. Det er spørsmål om en makt som tillitsvalgte i fagorganisasjonene i dag har. Hvis man fjerner muligheten til å planlegge overtid, til å ha innflytelse over det og til å være med og si nei til overtid for enkeltindivider, er det jo ikke slik at den makten nå kommer til å bli flyttet ned til enkeltindividene, som kommer til å bli overlykkelige fordi de har fått så mye mer makt. Det er jo ikke noen tvil om at i det øyeblikket man fjerner tillitsvalgte som et ledd som har innflytelse på disse tingene, og isteden overlater dette til de reelle parter, den enkelte og bedriftsleder, eller avdelingsleder, vil man få litt mer fordeling av makt over til enkeltindividet. Men det er all grunn til å tro at mesteparten av den makten vil forsvinne til bedriftslederne. Det er jo her vitsen med å ha tillitsvalgte ligger, det er jo det som er vitsen med at vi har opprettet tillitsvalgtordninger i klasser, på arbeidsplasser, i Forsvaret – og alle mulige andre steder – selv om det eksisterer klare linjer. Til og med på disse områdene har vi altså sørget for at tillitsvalgte skal ha innflytelse. Det er derfor jeg mener at dette er en prinsipiell overføring av mer makt til arbeidsgiver, som ikke er all right, og som ikke er forenlig med vårt syn. I tillegg kan det godt hende at vi tar feil. Det kan selvfølgelig hende at vi tar feil i forhold til utstøting og i forhold til mengde arbeidstid. Selvfølgelig kan det hende, så pass ydmyke må vi være. Men jeg tror det motsatte. Jeg tror at det at man endrer på disse overtidslovene, kommer til å føre til mer utstøting og mer brutalisering. Da er spørsmålet mitt: Hvorfor er det ikke foretatt en totalkostnadsvurdering av dette?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Til Victor Norman: Konkurranse har en veldig klar effekt. Teoretisk sett tvinger man fram en likhet i produksjon som går ut på å være billigst, best og mest mulig kostnadseffektiv, og alle bedrifter vil tilpasse seg en sånn type produksjon helt til man finner på noe som er enda lurere, enda bedre, enda billigere og enda mer kostnadseffektivt. Et eksempel på denne konkurransen mellom f.eks. land ser vi nå i forbindelse med nettolønnsordningen. Nettolønnsordningen for sjømenn, som det så feilaktig kalles, er i virkeligheten en nettolønnsordning for å gi rederne mulighet til å betale enda mindre i skatt enn det de gjør i dag. De sier da: Hvis ikke vi får de samme skattelettelsene, hvis ikke vi får de samme vilkårene som andre, så vil dette føre til at vi flagger ut. Det vil jo ikke føre til det. De har jo et selvstendig valg. Men de velger å flagge ut hvis de ikke får det mye billigere. Sånn vil forholdene etter min oppfatning også være for den enkelte arbeidstaker i den enkelte bedrift. For alle bedrifter vil det gjelde at de ønsker like rammevilkår i forhold til konkurranse. Hva betyr det i denne saken? Hvis man har to bedrifter som konkurrerer, og begge bedriftene har like behov for fleksibilitet i forhold til arbeidskraften, så betyr det at dersom den ene bedriften velger å gi arbeidstakerne sine bedre muligheter, bedre rettigheter, noe som kanskje fører til økte kostnader for bedriften, la oss si det, vil det føre til at den vil tape i konkurranse med den andre. Hvis man lemper på arbeidsrettighetene og sier at dette er noe som skal være individuelt avtalt, dette er noe som skal være opp til den enkelte, vil den enkelte helt åpenbart bli utsatt for den reelle problemstillingen: Hvis vi nå ikke føyer oss etter det som foreslås, og som det konkurreres med på like vilkår med andre, vil det føre til at bedriften får svekket konkurranseevne. Det er derfor det er så viktig å sørge for at vilkårene for arbeidstakerne ivaretas gjennom lov, som den her, sånn at det ikke blir arbeidstakernes arbeidsmiljø man gambler med, og konkurrerer på det. I tillegg skulle jeg gjerne hatt statsråd Norman til å kommentere det forslaget som foreligger nå, og som innebærer at man ser spesielt etter om det ikke er behov for forskrifter innenfor de deler av arbeidslivet der man er avhengig av en skjerpet årvåkenhet av sikkerhetsmessige hensyn.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg kan ikke dy meg i forhold til å ta ordet til det siste som statsråden sier. Han harselerer litt med opposisjonen og spør hvorfor i all verden man ikke fremmer forslag om å gjøre noe med dobbeltarbeid. Jeg synes statsråden burde ta opp den hansken selv, i stedet for å kaste den til oss. Hvis det er slik at han mener at dobbeltarbeid er et problem nettopp i forhold til det vi snakker om her – og det kan godt hende at det er et helseproblem som overføres her – bør det gjøres noe med det. Poenget i forhold til det som sies når statsråden snakker om internkontroll, at det er veldig bra, og at det skal overta en større andel av ansvaret her, er at da må det lønne seg for den enkelte bedrift å ta vare på arbeidstakerne. Problemet med konkurransepresset som i dag finnes i næringslivet, er at en stadig større andel av dette presset på konkurranse går ut over arbeidstakere. Derfor burde man gjøre noe med akkurat det. Der har ikke statsråden kommet med noen forslag. Det er derfor vi synes det er så fælt at han gjør det som han gjør nå.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-06:
Når det gjeld Torbjørn Andersen sine uttrykk – om saltomortale og store ord – er det vel faktisk han som skaper svære forventningar til endringa, med bakgrunn i det som her blir føreslått. Det går jo an å spørja: Kva er problemet? Har Torbjørn Andersen møtt nokon bedrifter som ikkje har fått dispensasjon når dei har søkt om det? Arbeidstilsynet fortel jo at dispensasjonane i all hovudsak blir innvilga. Arbeidstilsynet gir heller ikkje noka særleg trøyst til Torbjørn Andersen når det gjeld forenkling. Dei seier at regelverket no synest – slik som det blir føreslått – å vera meir komplisert og meir uoversiktleg, både for arbeidstakarar og for arbeidsgjevarar. Dersom ein skal få til eit meir inkluderande arbeidsliv og ein er oppteken av det, burde ein kunna venta til det utvalet som ser på ei ny arbeidslivslov, legg fram si innstilling. Spørsmåla mine vil vera fokuserte på § 49 og på dei som ber om å bli fritekne for overtid. Trur Torbjørn Andersen dei vil bli meir populære eller mindre populære på arbeidsplassen sin? Og trur han at fleire eller færre av dei bortimot 100 000 som i dag går ledige, og som kunne tenkja seg eit arbeid, vil få moglegheit til det, med dei forslaga som her ligg føre? Faren er frå fagleg hald sagt å vera at vi kan få eit meir ekskluderande og meir brutalt arbeidsliv.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-06:
Eg har tre anbefalingar til Anita Apelthun Sæle. For det fyrste: Les proposisjonen på side 2 om kva som er gjeldande rett. Gjer ho det, vil ho finna ut at når ho samanliknar det som står der med det forslaget som ligg føre, kan det ikkje vera tvil om at det er fleire som kan verta pressa til meir overtid. For det andre vil eg anbefala henne å lesa Arbeidstilsynet sine merknader. Då vil ho kanskje operera med noko mindre tru og ta innover seg at det faktisk er faglege tilrådingar i retning av ei grundigare utgreiing både når det gjeld kompleksiteten i det regelverket som er føreslått, og òg omsynet til den enkelte som dette vil vedkoma. Så for det tredje: Dersom Kristeleg Folkeparti framleis skal snakka om valfridom for småbarnsfamiliar, må dei ta inn over seg at når det gjeld valfridom, er det fleire som opplever at Kristeleg Folkeparti talar med to tunger. Dei legg til rette for eit lovverk der fleire foreldre vert pressa til auka arbeid framfor tid med ungane sine, og dei spelar på noko som dei kallar «frivillighet». Ja, eg registrerte no at Anita Apelthun Sæle tok det siste i seg. Ho sa no at dei med lova i handa kunne nekta. Mitt spørsmål vil då vera: Når småbarnsforeldra står med lova i handa, trur ho at klimaet vert betre eller verre på den enkelte arbeidsplassen?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-06:
Eg deler med glede Senterpartiets næringslivspolitikk med representanten Holmberg, men saka omhandlar faktisk endringar når det gjeld lov om arbeidsmiljø og arbeidarvern. Lat meg understreka: Vi er for ei forenkling av skjemaveldet for både dei minste og dei store bedriftene. Vi har lenge teke til orde for fritak for skatt på arbeidande kapital. Vi vil gå bort frå prinsippet næringsnøytralitet, nettopp for å ivareta dei bedriftene der vi spesielt er gode i Noreg. Eg vil tru at representanten Holmberg heller ikkje kan ha unngått å registrera engasjementet vårt for ei styrkt samferdsle og for ein statleg medverknad for å byggja ut breiband òg utover der som marknaden når. Så slik sett er det kjempeforskjell på Høgres einsidige fokusering på at marknaden skal ordna opp i det meste, og Senterpartiets engasjement for eit variert næringsliv òg i Distrikts-Noreg. Så er det faktisk slik at i mange av desse enkeltmannsbedriftene og i mange små bedrifter som ligg rundt omkring i distrikta, kan ein enno registrera arbeidsgjevarar som tek sosialt ansvar, ikkje minst fordi at ein der framleis finn lokal eigarskap. Der er mykje av det vi diskuterer i denne saka irrelevant fordi dei ordnar seg i respekt for kvarandre. Men det som denne saka gjeld, er eit meir brutalt arbeidsliv. Eg registrerer at Høgre brukar sin replikk på å snakka det fullstendig bort!
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-06:
I motsetning til Framstegspartiet, som ikkje svarte meg verken på om dei som ofte ber om fritak for overtid, blir meir eller mindre populære i bedriftene, eller på om Framstegspartiet trur at det blir fleire eller færre arbeidslause som får moglegheit til arbeid etter desse endringane, skal eg prøva å svara på det som representanten Sandberg her spør om. For det fyrste er det i dag i forhold til arbeidsmiljølova og landbruket eit visst regelverk som gjeld miljø og helse. I denne saka held eg meg til dei forslaga som er fremja av departementet, der det kjem klare råd frå mange instansar om å gjera ei samla vurdering når det gjeld lovverket for arbeidslivet. Per Sandberg trur at vi manglar signal. Er det verkeleg slik at Per Sandberg ikkje har møtt bedriftsleiarar som slit mellom kravet til effektivitet og avkasting frå ein bedriftseigar som er langt vekk, og det å ta omsyn til sine arbeidsfolk på ein god måte ved å regulera både det som skal gjerast innan vanleg arbeidstid og utover vanleg arbeidstid, og det å vera seg sitt sosiale ansvar bevisst, i tråd med dei avtalane om eit inkluderande arbeidsliv som vi no får?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-06:
Det er ein OECD-rapport om samla arbeidstid pr. individ i Noreg som har vorte brukt som eksempel på at folk i Noreg arbeider mindre enn folk i samanliknbare land. Eg vil be statsråden stadfesta at det har med det faktumet å gjera at det er fleire i Noreg som har arbeid, og av dei er det fleire i deltidsstilling. Så kan eg ikkje heilt fri meg frå å seia, etter å ha lytta til statsråden, at når han framstiller dette forslaget som eit forslag frå Regjeringa for å betra rammevilkåra og dermed styrkja konkurranseevna, må jo det i så måte vera eit alibi i forhold til den totale mangelen på næringslivspolitikk som Regjeringa for tida vert skulda for. For min del har eg vore sosialminister, og eg har sete med sjukefråværsstatistikken og sett at han har gått ein veg. Eg har sete med utgiftene til folketrygda som også gjekk ein veg, og med krav om kutt, medverka til å oppretta idébank for å få fram dei gode eksempla, møtt leiarar som verkeleg legg seg i selen for å inkludera fleire i arbeidslivet, og nedsett Sandman-utvalet, som kom opp med forslag til tiltak på den enkelte arbeidsplass. Eg kan ikkje fri meg for eit inntrykk av at Regjeringa no taler med to tunger. Det er ikkje samsvar mellom det dei seier, og det dei gjer. Dei oiar seg stadig over eit aukande sjukefråvær, fleire langtidssjukmelde og uføretrygda, og ikkje minst er ein bekymra for arbeidsløysa. Så kjem ein då med eit forslag, og eg skjønar ikkje ein kan vekkforklara at det vil innebera endå større sjukefråvær, fordi det inneber press og stress for fleire.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-06:
Eg hadde gjerne sett at vi brukte meir tid i denne salen på korleis vi i fellesskap kunne ha eit sterkare engasjement både for å ta vare på dei arbeidsplassane som vi har i dag, og for å skapa nye arbeidsplassar. Vi er klare i Senterpartiet til å stø spesielle tiltak for å ta vare på verksemder der Noreg har ein unik kompetanse. Vi meiner det trengst tiltak for å styrkja moglegheitene på dei områda der vi frå før er gode. Ikkje minst gjeld det i desse dagar eit sterkare engasjement i forhold til verkstadindustrien. Vi var overraska over at regjeringspartia for kort tid tilbake avviste det å ha ein akuttberedskap i Regjeringa i forhold til lokalsamfunn med eit einsidig arbeidsliv når arbeidsplassar blir nedlagde. Eg ser gjerne initiativ frå Regjeringa til korleis vi i fellesskap kan bli betre og skapa breie fleirtal for å finna løysingar her. Så vil eg gjerne kommentera det som her har blitt sagt når det gjeld omsyn til enkeltmennesket. For det er jo ikkje slik at fleirtalet har einerett på å vurdera omsynet til enkeltmennesket i denne saka. Det er tvert imot slik at det er omsynet til enkeltmennesket som gjer at det er fleirtal i komiteen for å avvisa dei forslaga som i dag ligg føre. Så blir det her framstilt nærast som at reglane i dag ikkje gir moglegheit til fleksibilitet. Eg ser gjerne at statsråden stadfestar at det er jo tilfellet, her er det moglegheit til den fleksibiliteten som Per Sandberg beskriv i forhold til avspasering når det gjeld familien. Og det er faktisk også slik at der det blir søkt om dispensasjon, bidreg dei tillitsvalde både før dispensasjon er nødvendig, i visse tilfelle, og ikkje minst etterpå bidreg dei tillitsvalde og Arbeidstilsynet slik at dispensasjon blir gitt.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2003-02-06:
For en som har ganske mange års erfaring fra et aktivt yrkesliv, med mye turnus, nattarbeid og overtid i tillegg til et ganske omfattende engasjement som fritidspolitiker, er dette en veldig interessant debatt. Da virker det litt virkelighetsfjernt å ta i bruk de beskrivelser som vi her hører fra SV. Jeg slutter ikke å forundres over den trangen noen i denne sal har til å detaljregulere nesten absolutt alt de får fingrene i. Det kan da ikke være nødvendig i enhver sammenheng å pulverisere ethvert ansvar, både det arbeidstakerne selv har, og det arbeidsgiverne har og fortsatt må ha. Problemet med å få løst oppgaver som må løses, oppstår for alvor når arbeidstoppene kommer – og det er ikke alltid planlagt – eller ved ekstraordinært sykefravær eller annet fravær, f.eks. deltakelse i politiske møter. Alternativet for de fleste bedrifter og virksomheter er ikke å ansette flere folk. Det er å ha fleksibilitet nok i organisasjonen til å ta det lille ekstra. Dette gjelder spesielt i små og mellomstore bedrifter, ofte i en skarp konkurransesituasjon. Da handler det som oftest om å trygge arbeidsplasser og skape et grunnlag for lønnsomhet, slik at det kan skapes nye arbeidsplasser. Mitt spørsmål til SV er helt enkelt: Er det helt fjernt for SV at de forenklingene vi her gjør i denne saken, faktisk vil være til meget stor hjelp for veldig mange bedrifter og ansatte, nettopp fordi de trygger utsatte arbeidsplasser?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Innledningsvis har jeg lyst til å si at representanten Holmås må passe på så han ikke møter veggen. Jeg vet ikke hvor mange timer han legger ned i jobb på Stortinget, men vi vet at han har en tilleggsjobb som bartender. Der må han selvfølgelig begrense innsatsen sin, slik at han ikke overarbeider seg og blir utslitt. Det var på en måte litt humoristisk ment, men jeg registrerer at representanten Holmås og også representanter fra Arbeiderpartiet er veldig opptatt av helse. Da er det jo litt merkelig at ikke norske arbeidstakere er verdens friskeste, ut fra at vi arbeider 20 pst. mindre enn resten av verden. Da burde vi være friskest. Men så viser det seg faktisk at vi kanskje er verdens sykeste når det gjelder hjerte- og karsykdommer. Det kan jo kanskje være fordi vi jobber litt for lite, at vi sitter litt for rolig. Det er bare noe jeg slenger ut. Jeg respekterer de synspunktene SV har, men jeg har en utfordring til SV, siden de viser så stor omtanke for norske arbeidstakere. Vi vet at norsk næringsliv omfatter veldig mange små og mellomstore bedrifter. I særdeleshet finnes det mange énmannsbedrifter og tomannsbedrifter, hvor man jobber livet av seg for å betale skatter og avgifter for å få ting til å gå i hop, og der man i enkelte runder må leie inn folk eller ha arbeidstakere som er villige til å være lojale og ta i et tak der det trengs. Har SV den samme omtanke for de hundretusenvis av arbeidsgivere eller selvstendig næringsdrivende som jobber for seg selv? Det vises i hvert fall ikke i den politikken som SV har generelt når de legger rammevilkår for de små bedriftene, rammevilkår som gjør at de må arbeide både dag og natt, i helger og i ferien.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Senterpartiet har alltid vært et parti som skulle ivareta små bedrifter i distriktene. Særlig gjelder det primærnæringen, landbruket, selvstendig næringsdrivende innenfor landbrukssektoren. Da er det interessant å spørre representanten Meltveit Kleppa om noe i forhold til det. Har Senterpartiet også et ønske om å regulere arbeidstiden, eventuelt overtid, for disse gruppene? Det betyr at når en har jobbet de timene en kan jobbe, midt i våronna eller høstonna, må en stoppe traktoren eller skurtreskeren og vente til det er greit i forhold til tiden før en kan begynne å treske igjen. Det er dette det handler om, fleksibilitet til å ta jobben når den ligger foran en. I forhold til resten av små og mellomstore bedrifter ute i distriktene, er det ikke riktig som Meltveit Kleppa her påstår, at de tar mer sosiale hensyn enn andre arbeidsgivere. Jeg mangler signaler fra representantene i salen, og jeg mistenker mange for ikke i det hele tatt å ha registrert hva som er virkeligheten ute i arbeidslivet og i næringslivet. Så er representanten Meltveit Kleppa også opptatt av at vi skal avvente en kommisjons arbeid. Det har også SV vært inne på, og Arbeiderpartiet ønsker også å avvente den. Hva er det som endrer situasjonen for de tre partiene om vi får en kommisjon på banen? Vil de tre partiene endre sin konklusjon i forhold til i dag? Vil de da tillate de endringene som ligger i dagens sak? Vi kjenner jo konstellasjonene, så hvorfor kan vi ikke endre reglene i dag i stedet for å avvente en kommisjons arbeid? Til slutt vil jeg gjerne spørre representanten Meltveit Kleppa i forhold til fagorganisasjoner: Har hun spurt f.eks. Bondelaget om hva de eventuelt ville ha sagt hvis hun hadde gått inn og regulert deres arbeidstid og arbeidsmiljø på denne måten?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Det gjelder påstanden om samrøre mellom Arbeiderpartiet og fagbevegelsen. Jeg ser nå bort fra de avtalene Arbeiderpartiet måtte ha med de enkelte forbund. Det er klart at det ikke er noe samrøre i det at Arbeiderpartiet taler fagbevegelsens sak, det respekterer vi alle sammen. Men jeg føler faktisk at jeg står i samme situasjon, at jeg taler fagbevegelsens sak – medlemmenes sak. Nå er det ut fra målinger sånn at nesten 40 pst. av medlemmene i LO sympatiserer med Fremskrittspartiet. Så derfor har jeg lik rett til å påstå at jeg taler fagbevegelsens sak. Det kaller jeg ikke samrøre, men det er å respektere meningsforskjeller også innenfor fagbevegelsen. Som jeg sa i mitt første innlegg, har jeg i mange år vært tillitsvalgt, og også den gangen var jeg representant for Fremskrittspartiet, i kommunestyret, det var vel kjent. Og da må det respekteres også. Jeg tror faktisk at ved at Fremskrittspartiet nå støtter forslaget som ligger til behandling her, er jeg med på å støtte store deler av fagbevegelsens ønsker. Så sa statsråden: Det er ikke noe forbud mot å arbeide seg i hjel. Jeg vil bare anbefale statsråden å være forsiktig med slike uttrykk, for det kan gi noen blod på tann. I neste runde kan det komme et forslag imot det også. Jeg synes debatten har blitt dratt så mye over til det ekstreme i forhold til det som ligger på bordet her, at det på en måte er det som blir skremselspropagandaen neste gang. Da jeg drev som tillitsvalgt, var det ikke så mye tiden den enkelte jobbet, vi var så opptatt av. Men vi var veldig opptatt av innholdet når de ansatte var på jobb, hvordan de jobbet, og hvordan miljøet var på arbeidsplassen. Jeg tror ikke at det er om man jobber åtte eller ti timer som gjør den store forskjellen. Det er miljøet på arbeidsplassen som forteller hvorvidt du får arbeidsbelastninger, hvorvidt du er stresset osv., og hvorvidt sykefraværet går opp – jeg tror det er mye mer i forhold til det. Når jeg i mitt første innlegg påstod dette med hvor makten ligger, er det slik at jeg har vært med på å skrive under på så mange uenighetsprotokoller fordi arbeidstakere lokalt – på den lokale arbeidsplassen gjennom sin lokale fagforening – har tapt sakene fordi man sentralt har overprøvd deres ønsker. Det er de signalene jeg tror vi må ta alvorlig, og det ivaretar vi faktisk gjennom de små endringene vi foretar her i dag.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Eg er ikkje så optimistisk at eg trur at eg kan overtyda verken SV eller representanten Holmås med omsyn til Regjeringa sitt utmerkte forslag på det fyrste punktet i denne saka. Men så finst det eit punkt nr. to i saka. Saka inneheld også eit forslag om å oppheva oppseiingsvernet for toppleiarar med førehandsavtalte etterlønsavtalar. Det som Regjeringa – Kristeleg Folkeparti, Høgre og Venstre – og også Framstegspartiet seier, er at ein ikkje skal ha i både pose og sekk. Ein skal ikkje ha både mjølk og honning. Ein får velja. Kvifor i all verda vil ikkje SV ein gong gjera dei nødvendige innstrammingar for toppleiarar?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Bør folk velja eit godt familieliv? Ja, Kristeleg Folkeparti meiner det, òg det på kostnad av overtid på arbeid dersom det er nødvendig. Men det er ikkje slik at arbeidsgjevarar har uavgrensa makt, slik at dei kan terrorisera sine medarbeidarar. Det har ikkje vore slik, og det er ikkje slik i Noreg. Det er ikkje slik no, og slik vert det heller ikkje med dei endringane som vert foreslått her. Det finst lovvern, og det er ikkje føreslått endra. Det finst lovvern i § 12 og det finst lovvern i § 49, og arbeidsgjevarar pliktar dessutan å frita arbeidstakarar for overtidsarbeid når vedkomande ber om det av helsemessige eller av viktige sosiale eller personlege grunnar. Dette finst framleis. Er det så ei stor sak? Nei, vi meiner ikkje det. Endringane er relativt agrensa, og derfor er dei ikkje lagde fram i Arbeidslivslovutvalet. Eg veit ikkje om lyttarane kan høyra på det – det er mykje storm, men eg meiner det er storm i eit vassglas. Dette dreiar seg berre om at overtidsramma for ei veke og fire veker samanhengande er foreslått fjerna. I staden vert det foreslått ein generell regel om at arbeidstida, inkludert overtid, ikkje skal overstiga 48 timar i gjennomsnitt pr. veke målt over fire månader, og så skal dette skje i direkte samarbeid med den enkelte.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Eg håpar inderleg ikkje at vi er respektlause, men vi meiner noko. Vi har vel eigentleg meint ganske lenge at arbeidslivet vårt, næringslivet vårt og bedriftene våre treng større fleksibilitet. Det har dei etterlyst i mange samanhengar over mange år. Vil ein så med desse endringane arbeida meir overtid? Det er eg slett ikkje sikker på, men eg trur kanskje ein vil arbeida overtid på ein annan måte. Vi vil kanskje ikkje oppleva i same grad å møta arbeidstakarar – som i alle fall eg har møtt – som seier at dei er fortvila over at dei ikkje får gjort arbeidet no, for det er no arbeidet er der. Men så må vi hugsa på at vi aukar ikkje talet på timar overtid. Framleis er maksimumsramma som ho har vore, og det er sjølve poenget her. På eitt år kan ein i alle fall ikkje arbeida meir overtid enn før, og eg trur ikkje at meir arbeid automatisk betyr meir sjukefråvær. Mykje meir arbeid vil nok generelt bety meir sjukefråvær. Og dobbeljobb og trippeljobb og annan jobb trur eg har mykje med det å gjera, i tillegg til stress som kjem heilt andre stader frå. I alle fall er det slik at desse rammene neppe går utover dei grensene som dei fleste av oss toler dersom vi må. Så er det ein ting til som eg må få lov til å presisera. Vi aukar ikkje ramma for overtid. Ein kan med loven i handa seia nei til denne overtida. Det er kanskje lettare til og med å seia nei til sjefen sin når ein står aleine med han og han kan gå til ein annan, enn om den fagforeininga ein tilhøyrer, har lova og avtala at ein skal arbeida.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Eg høyrer naturlegvis alltid på Magnhild Meltveit Kleppa når ho gjev råd, og her var det til og med tre råd. For det fyrste skal eg lesa side 2 i proposisjonen endå ein gong, men eg meiner faktisk at eg har lese den sida! For det andre: Arbeidstilsynet si høyring har vi fått godt dokumentert her i dag, og eg kjenner godt til ho. Men det verkar på meg som om Arbeidstilsynet fokuserer skeivt og har gløymt at arbeidsmiljøloven er intakt, intakt i § 49, som avgrensar bruken av overtid til uventa hendingar, til kor naudsynt arbeidet er, og til uventa arbeidspress. Dei har gløymt arbeidsmiljøloven § 12, der det står at arbeidstakarar ikkje skal utsetjast for uheldig fysisk eller psykisk belasting, og at det i tillegg skal leggjast vekt på sosiale vilkår – heimevilkåra rett og slett, det heimelivet som ein har, og som andre skal ta omsyn til. Slik har det vore, og slik skal det vera. Det er ikkje forandra. I tillegg har ein visst heilt gløymt – og det forundrar meg – § 51 i arbeidsmiljøloven, der det står at ein faktisk skal ha 11 timar med kviletid og 36 timar med fritid i helga. Det ser ein heilt bort frå når ein lagar nokre fiktive reknestykke, som altså ikkje heng på greip. I tilfelle det skulle slå inn – heilt kan det ikkje slå inn, men dersom det delvis skulle slå inn – måtte det vera fordi Arbeidstilsynet framleis sjølv hadde tillate det etter søknad. Og eg vil ikkje tru at dei vil gjera det når dei seier at det er så gale for arbeidstakarane. Så desse vurderingane heng faktisk ikkje saman, og eg lurar på kvifor. Men eg skal ikkje seia noko om det. Eg meiner at valfridommen er halden oppe, og eg meiner at dei arbeidsgjevarane som tek vare på arbeidarane sine, òg har best resultat i bedriftene sine.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Har Kristeleg Folkeparti endra ham? Representanten Sigvald Oppebøen Hansen lurte visst på det. Føler vi oss pressa av våre regjeringspartnarar? Nei, vi ser på denne saka som ein nødvendig auka fleksibilitet på arbeidsplassen. Vi meiner at arbeidsrettane er varetekne. Vi meiner at dette ikkje vil ta verken helse eller familieliv frå nokon som helst. Kanskje vi kan oppnå det Gerd-Liv Valla visst har sagt, at det skal bli like kjekt å arbeida som å dansa. Denne endringa er nyttig både for arbeidarar og for eigarar i dei over hundre tusen små bedriftene som vi har i Noreg – ikkje ei enorm endring, men viktig. Så er vi i samarbeid med både Høgre og Venstre, og vi kjenner oss altså vel. Vi har i Sem-erklæringa lova betre rammevilkår for næringslivet. Det treng vi for å skapa og for å oppretthalda arbeidsplassar i by og bygd. Næringsretta skattelette og lavare rente er viktigast, men auka fleksibilitet er heller ikkje å forakta.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Dette er ingen stor sak, sa representanten. Vel, den er så stor at LO har gått i demonstrasjonstog, YS har gått kraftig imot, og Utdanningsgruppenes Hovedorganisasjon har gått kraftig imot. Ja, representanter for arbeidsgiverne mener at dette er en stor sak. Det er en viktig sak for NHO. Fagorganene mener at dette er en stor og viktig sak: Arbeidstilsynet, Arbeidsmiljøinstituttet og Arbeidsforskningsinstituttet. Hvis dette ikke er en stor sak, hvorfor utsetter Kristelig Folkeparti seg da for nok en gang å få massiv kritikk fra store grupper i det norske samfunnet, i en sak som skal være så totalt uvesentlig, og ha så liten betydning som det representanten prøver å gi inntrykk av? Kristelig Folkeparti sier at de er et familieparti. Er det god familiepolitikk når en mor eller far, som gjerne ønsker å være hjemme med sine barn, i frykt for å bli upopulær hos arbeidsgiver og i frykt for ikke å nå opp i konkurransen om avansement i jobben, velger å si ja når arbeidsgiveren spør om man kan jobbe inntil 84 timer pr. uke? Er det god familiepolitikk å ta bort den bufferen som kunne være en hjelp for den ansatte til å si nei, ved hjelp av den tillitsvalgte, og heller utsette den enkelte ansatte direkte for å måtte si nei, med den fare det er for å gjøre seg upopulær, og med det å strekke viljen til å jobbe overtid lenger enn viljen til å ha et godt familieliv strengt tatt burde tilsi?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Statsråden er jo en intellektuell mann, og jeg er sikker på at han kjenner til den kjente historien om steikeovnen og fryseskapet. Det er altså fullt mulig å nå 48 timer i gjennomsnitt over en firemånedersperiode med betydelige belastninger i enkelte perioder og betydelig mindre belastninger i andre perioder. For øvrig er det interessant å merke seg spørsmålet om enkeltindividene. Arbeiderpartiet vil hevde at den endring som nå gjøres, utsetter enkeltindividene for økt press for å arbeide overtid i situasjoner hvor de selv ikke ønsker det. Enkeltindividene blir mer direkte eksponert for arbeidsgiverens oppfatning av deres velvillighet, noe som kan ha betydning for arbeidsgiverens vurdering av sin velvillighet til å gi generelle lønnstillegg, eller arbeidsgiverens velvillighet til å gi en arbeidstaker avansement. Frykten for arbeidsgiverens manglende forståelse for motivene for å si nei vil i mange tilfeller lede til at man strekker seg lenger i å si ja enn det man ville gjort hvis man hadde en tillitsvalgt som stod imellom og tok belastningen ved å si nei. Derfor er dette en svekkelse av enkeltindividet, på ingen måte en styrkelse. Statsråden er normalt opptatt av forskning og forskningsresultater. Det interessante i denne saken er at statsråden velger å se totalt bort fra de faglige råd som kommer fra hans egne underliggende etater og fra de forskningsinstitusjonene som forutsetningsvis har kompetanse på området. Jeg nevner også at det stastråden her viser til som outrerte eksempler, er eksempler som framkommer fra hans egen fagmyndighet i brev til departementet, hvor man ikke bare én gang, men to ganger viser til disse eksemplene. Arbeidstilsynet skriver: «Arbeidstidsordningen som er beskrevet vil følgelig være helseskadelig sett i forhold til den forskning som er utført på dette området.» Dette velger statsråden å se bort fra. Jeg håper han ikke velger å se like mye bort fra forskningsresultater på andre områder. Jeg registrerer også at Arbeidstilsynet i sitt brev skriver: «Vi vil i tillegg bemerke at departementets uttalelse om at bestemmelsene om daglig og ukentlig fritid i § 51 nr 2 og 3 vil sikre at arbeidstiden i kortere perioder ikke blir uforsvarlig lang, i beste fall er unøyaktig. Vi viser til at mange virksomheter kan avtale at både den daglige og ukentlige fritid skal være kortere enn lovens hovedregel, og det er dessuten adgang til å utføre overtidsarbeid i friperiodene. Mulighetene til å korte ned friperiodene eksisterer allerede i dagens regelverk, men muligheten til å arbeide overtid begrenses vesentlig gjennom reglene om lengden av overtidsarbeid per uke og fire uker.» Det er ingen tvil om at enkeltindividet kommer svekket ut av denne behandlingen på grunn av at de får mindre kraft til å stå imot et overtidspålegg som de strengt tatt ikke ønsker.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
President! Til en åpenbar misforståelse!
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Statsråden viste til arbeidsmiljøloven § 12. I brev av 5. september 2002 til departementet skriver Arbeidstilsynet: «Departementet mener arbeidsmiljøloven §§ 12 og 51 vil sørge for at arbeidstidsordningene vil bli forsvarlige. Når det gjelder § 12 har vi som kjent fremholdt at bestemmelsen ikke gir et godt vern idet den er svært skjønnsmessig» Dersom statsråden bygger på den misforståelse at dette vernet er til stede, går jeg ut fra at han på en eller annen måte sørger for å stramme opp loven, slik at hans intensjon eventuelt blir ivaretatt.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-02-06:
Det var ikke mye å høre om næringslivet og bedriftenes forhold i innlegget fra Senterpartiet! Endringene av overtidsreglene er ett av flere virkemidler for å gi bedriftene bedre rammevilkår. Det viktigste i dagens Norge er å sikre arbeidsplasser, og bevare og styrke det konkurranseutsatte næringslivet. Ikke minst småbedriftene trenger mer fleksibilitet og større handlingsrom. Småbedriftene ligger ofte i distriktene. Forslaget om endringer i overtidsbestemmelsene gir derfor lokale bedrifter bedre muligheter til å redde arbeidsplasser og skape nye. Senterpartiet legger seg også i denne saken tett opp til Arbeiderpartiet, som kanskje kan sies å ha et bundet mandat fra LO. I dette spørsmålet hersker det ingen tvil om at fagforeningene ser endringene i overtidsbestemmelsene som et inngrep i lønns- og arbeidsvilkårene. Støynivået i saken viser jo det. Jeg har lyst til å spørre Senterpartiet om det virkelig er slik at partiet har gått så langt til venstre at Senterpartiet nå tar mer hensyn til fagforeningenes egeninteresser enn til de behov distriktene og småbedriftene har for et sterkere næringsliv? Synes Senterpartiet at det er arbeidsplasser nok i distriktene, siden dette temaet ikke blir viet noen oppmerksomhet i det hele tatt?
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-02-06:
President! Det ble noe feil her nå.
May Britt Vihovde (Venstre), 2003-02-06:
Venstre vil ikkje fjerna alle lover og reglar og vil ikkje gi fullstendig fridom til det enkelte mennesket. Vi har lover og reglar. Sjølv om vi no lempar litt på overtidsreglane, finst det veldig mange gode reglar i arbeidsmiljølova som heller ikkje Venstre vil endra på. Men det å ha fleksibilitet er viktig innanfor dei ulike bransjane. Så snakkar representanten Holmås om fagforeiningar og organisering. Venstre har ikkje noko imot fagforeiningane. Venstre ser at fagforeiningane gjer ein kjempejobb, og at det er viktig at dei er der. Men dei treng ikkje vera med og detaljregulera alt i eit forhold mellom ein arbeidstakar og ein arbeidsgivar. Venstre har faktisk tru på at arbeidsgivarane ser på arbeidstakarane som ein ressurs. Vi er faktisk i ein situasjon i dag der det mange stader er mangel på arbeidskraft. Det vil òg vera situasjonen i lang tid framover, sjølv om vi har ein situasjon med arbeidsløyse. Sosialistisk Venstreparti har sjølv vore med på å opna for arbeidsinnvandring, moglegheita for å få fleire inn til Noreg, fordi vi treng arbeidskraft. Når vi treng arbeidskraft, har Venstre òg tru på at den enkelte bedriftsleiar faktisk vil behandla sine arbeidstakarar best mogleg, fordi han ser på dei som ein nødvendig ressurs. Eg har lyst til å seia at ei bedrift i oppstartingsfasen der ein bedriftseigar, ein gründar, går inn og jobbar døgnet rundt, faktisk kan gi opp dersom eigaren ikkje har moglegheit til fleksibilitet når det gjeld å utnytta arbeidsstyrken sin. Veldig mange av arbeidstakarane som jobbar i desse bedriftene, ønskjer faktisk å stå på litt i periodar for å sikra sin eigen arbeidsplass, for å vidareutvikla arbeidsplassen og skapa nye arbeidsplassar. Den fleksibiliteten meiner Venstre er viktig for å sikra bedriftene. Eg er djupt ueinig når representanten Holmås seier at då er ikkje desse bedriftene liv laga. Dei er verkeleg liv laga. Det er dette som er framtidsbedriftene i Noreg. Derfor er det viktig å ta vare på dei.
Victor Norman (Høyre), 2003-02-06:
Først til spørsmålet om hvorvidt dette fører til økt ledighet: Nei, jeg tror det vil føre til redusert ledighet. All erfaring fra land eller områder hvor man har forsøkt såkalt å dele på arbeidet for at flere skal få arbeid, har vist at resultatet er at færre får arbeid. Det som ligger konkret i forslaget, er at bedriftene skal få noe større fleksibilitet når det gjelder overtidsbruk på kort sikt. Det vil styrke næringslivet. Jeg trodde at det egentlig var bred enighet i denne salen om at hovedtrusselen mot arbeidsplassene i Norge ligger i at næringslivets rammevilkår er slik at de har problemer med å opprettholde konkurranseevnen overfor utlandet. Dette vil styrke bedriftenes konkurranseevne og som sådant skape flere arbeidsplasser og forebygge ledighet. Så til spørsmålet om jeg har tillit til fagmiljøer. Selvfølgelig har jeg det. Jeg har lyst til å peke på at denne saken, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, ikke er en stor sak, men det er en viktig sak, og den viktige saken går på prinsipper om hvem som skal bestemme. Jeg mener at det er den type spørsmål som hører hjemme i denne salen og ikke i forskningsmiljøer. Det er viktige prinsipielle spørsmål om hvorvidt det er enkeltindividene og enkeltbedriftene som skal ha beslutningsmyndighet, eller om det er organisasjoner og statlige etater som skal ha det. Jeg er helt åpen for at forskningsmiljøer kan ha meninger om dette, jeg er helt innforstått med at organisasjoner kan ha meninger om det, men det er altså denne salen som er det rette forum for den type vurderinger. Vi kan ikke regne med at fagmiljøer eller forskningsmiljøer har forutsetninger for å foreta den prinsipielle avveiningen, som i virkeligheten går på verdier og verdiforankring, ikke på vurdering av konsekvenser av tiltak i forskningsmessig sammenheng. Når det er sagt, har jeg lyst til å legge til at den eneste uttalelsen som er kommet om at dette forslaget vil føre til helseskader, er en uttalelse som bygger på en forutsetning om at loven gjennomføres og Arbeidstilsynet gir dispensasjon fra alle gjenværende regler. Det er klart at da kan det bli helseskadelig, men det er ikke et argument i forhold til de endringene vi foreslår.