Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-03-01:
Et godt organisert arbeidsliv er viktig for både arbeidstakere og arbeidsgivere. Et ryddig arbeidsliv med avklarte rettigheter og arbeidsforhold burde i seg selv være attraktivt for alle parter. Derfor vil jeg takke interpellanten for å ta opp denne debatten for å se på årsaker til en svakt fallende organisasjonsgrad de siste årene. Ifølge YS’ arbeidslivsbarometer føler nærmere én av tre uorganiserte at fagforeningene ikke ivaretar deres interesser – én av tre. I samme arbeidslivsundersøkelse svarer hele 39 pst. at fagforeningene er for tett koblet til politiske partier. Det siste bør være et tankekors for interpellanten, det første bør være et tankekors for organisasjonene. Samtidig er det mye som kan tyde på at norsk arbeidsliv hovedsakelig er trygt, ryddig og anstendig. En ansatt i Steam Kaffebar ved Egertorget svarte da VG spurte i januar i år: «Jeg vil gjerne være organisert, men det er ikke så naturlig i en privateid og relativt liten kjede, hvor vi opplever at vi behandles bra.» Hun fortalte at den private kjeden hadde lønn etter tariff og bransjens beste arbeidstid. De såkalte gratispassasjerene er kanskje trepartssamarbeidets ektefødte barn – vi har fått det trygge arbeidslivet vi ville ha, hvor folk flest føler seg ivaretatt. De fleste norske næringslivseiere og arbeidsgivere er anstendige og ønsker ryddige arbeidsforhold, om ikke av hensyn til sine ansatte, selv om jeg har tro på at det er tilfellet, så i hvert fall av hensyn til bunnlinja. Fornøyde ansatte er mer produktive og lojale, noe som gir bedre inntjening. Et anstendig og ryddig arbeidsliv skal og må lønne seg for alle parter. Derfor er det viktig at vi følger opp politisk med oppdaterte lover og reguleringer og slår hardt ned på arbeidslivskriminalitet og useriøse virksomheter som utnytter mennesker og undergraver seriøse aktører. Det mener jeg denne regjeringen gjør. Men når én av tre ikke føler at fagforeningene ivaretar deres interesser, er det da en politisk oppgave å senke terskelen for dem, eller å løse opp den sterke partitilknytningen som nesten 40 pst. av de uorganiserte oppfatter som et problem? Vi har fagforeninger og arbeidsgiverorganisasjoner som opplever medlemsvekst. Unio har hatt en jevn vekst de siste årene, og NHO-foreningen Abelia forteller at mer enn 60 gründerbedrifter meldte seg inn hos dem i løpet av bare et par måneder. Disse gründerbedriftene står for framtidens arbeidsplasser, men snakker fagforeningene til framtidens arbeidstakere? Det er ikke sikkert at arbeidstakere i teknologiorienterte kunnskapsbedrifter føler at organisasjoner som går til generalstreik mot moderate endringer i arbeidsmiljøloven, appellerer til dem, ei heller de som står på plenen foran Stortinget og viser fingeren til en statsråd de er uenige med. Likevel mener jeg at partene i arbeidslivet har et stort potensial i det moderne arbeidslivet. Det kan være lover og reguleringer som står i veien for å skape nye arbeidsplasser, der det lønner seg å være flere sammen for å få endret disse. Det kan være lover og reguleringer som gjør det vanskelig å kombinere familie og arbeidsliv gjennom turnusordninger som f.eks. ikke er tilpasset å ha barna annen hver helg. Det er mange grunner til å være organisert, bl.a. fordi staten, som er en av partene i arbeidslivet, ikke alltid har rett. I fjor skrev LO-Aktuelt om 25 forslag for å øke organisasjonsgraden. Ett av dem var å profesjonalisere rekrutteringsarbeidet, altså å stille spørsmålet: «Vil du bli medlem av fagforeningen vår?» Når fagforeningene ikke engang spør om folk vil bli medlem, synes jeg det er litt spesielt å be om politiske virkemidler for å få det til. Når det gjelder LO, skrev NRK at litt lavere organisasjonsgrad knapt høstet et skuldertrekk fra LO-leder Hans-Christian Gabrielsen. Han påpekte at det på 1970-tallet var 51,5 pst. som var organisert, i dag er det 49,1 pst. Som han sa: «Det er ingen dramatisk og stor nedgang vi snakker om.» Men når det er sagt, er det alvorlig når et lite mindretall, 2 pst., sier at de ikke tør å fagorganisere seg av frykt for negative reaksjoner fra arbeidsgiveren. Organisasjonsfrihet betyr frihet til ikke å organisere seg så vel som frihet til å organisere seg, og begge skal respekteres. Men ikke å organisere seg fordi man er redd for negative reaksjoner, er et signal om at noe er galt. Vi skal huske på, og være takknemlige for, at det ofte er fagforeningene og deres medlemmer som fungerer som varslere av useriøse aktører og uryddige arbeidsforhold. Det er også derfor samspillet mellom arbeidsgiverorganisasjonene og arbeidstakerorganisasjonene er så viktig. De har en gjensidig interesse av at aktører som undergraver et seriøst og anstendig arbeidsliv, blir avdekket og fulgt opp. Jeg mener regjeringen tar partene i arbeidslivet seriøst, noe som er synlig både i dialogen med partene og i saker som bekjempelse av arbeidslivskriminalitet. At det har blitt opprettet hele syv sentre til å bekjempe arbeidslivskriminalitet på under fem år, mener jeg viser dette. At vi ikke er enig i alle saker, som kollektiv søksmålsrett, handler om respekt for dem som ikke vil la seg misbruke i konflikter de ikke nødvendigvis er enig i. Det burde også være et tankekors for fagforeningene som ønsker flere medlemmer.