Trine Skei Grande (Venstre), 2003-01-23:
Jeg vil begynne med noe Gunn Karin Gjul sa, som jeg syns ikke har vært understreket nok i debatten: Det er et utrolig lite mindretall vi her snakker om. De aller fleste ungdommer i dag er veldig gode ungdommer, dyktige ungdommer, som sliter for at framtida deres skal bli slik de drømmer om. Det vi ser, derimot, er at det lille mindretallet det her er snakk om, gjør stadig grovere ting. Jeg er veldig glad for at det tross alt er bred enighet om mye i saken her, og at vi har en Venstre-statsråd på dette området som virkelig tar tak i problemene. Det var stort sett der enigheten med Gjul lå. For så begynner hun med at Venstre og Kristelig Folkeparti går på en tradisjonell høyrelinje i kriminalpolitikken. For meg høres det ut som en drøm tilbake til 1960-tallets klare linjer på dette området. Jeg har lyst til å bringe inn noen nye aspekter, som ingen andre har nevnt. For meg er dette også mye snakk om barns forhold til rettssikkerhet. Tenk tanken å være 12 år, og mormor har spart så du får akkurat den mobiltelefonen du har drømt om i julegave. Så går du til skolen, og så kommer det en 14-åring og kanskje med vold truer til seg den tingen som mormor har spart til, slik at du faktisk mister den. Følelsen til den 12-åringen – og når man er tolv år, er en 14-åring kjempestor – av at dette ikke har noen følger, at det ikke betyr noen ting at det er noen som tar fra meg noe, at det faktisk ikke betyr noen ting, og at det ikke kommer til å bety noe for noen, ødelegger barnets forhold til rettssystemet vårt. Den opplevelsen og den undertrykkelsen tror jeg den 12-åringen vil huske resten av livet sitt. Så er det noen som har et syn på barns fritidsaktiviteter som kun forebyggende. Det vil jeg slå kraftig ned på. Barns fritidsaktiviteter er ikke bare forebyggende, de har også en egenverdi. Vi bygger jo ikke opera i Oslo for at voksne ikke skal slå hverandre. Vi bygger opera fordi vi har lyst til å høre på opera. Da spørs det om de groveste tilfellene kan løses med SV og Arbeiderpartiets enkle sesam-sesam-løsning, nemlig fritidsklubb. Når vi leser i avisene om fjortenåringer som skriver i dagbøkene sine om drømmer om drap, tror jeg ikke at en ungdomsklubb og satsing på fritidsaktiviteter er det eneste som kunne ha løst alt dette. Jeg er også opptatt av at den gode oppfølgingen av barn må koble sammen alt det som har med barn å gjøre. Det betyr at politi, skole og barnevern, med så ulik kompetanse som de sitter inne med, kobler sammen kunnskapene sine. Fordi vi har en Venstre-byråd for utdanning i Oslo og en Venstre-statsråd for dette området i Regjeringen, har vi klart å få til sammenkoblinger mellom politi, skole og barnevern som jeg tror kan gi gode løsninger framover, der man tenker nytt. Jeg tror vi også må se på om spesialundervisningen kanskje skaper flere tapere enn den hjelper. Så er det den underlige debatten vi har om å hente foreldrene til samtaler. For meg er det snakk om at den gode, gamle lensmannstradisjonen – den vi hadde på bygdene før, og den som jeg har vokst opp med – også kan gjennomføres i byer, der mistroen til politiet mange ganger har vært stor. Jeg tror ikke det her er snakk om kapasitet hos politiet til å løse dette. Jeg tror det her er snakk om å gi politiet et desperat ønsket virkemiddel for faktisk i det hele tatt å kunne gjøre noe. Politiet har i dag et ønske om å gjøre noe, men de har ikke virkemidlene. Til slutt: De sosiale nettverkene rundt barn skapes ikke i denne salen. De skapes av et samfunn som faktisk styrker foreldrerollen og gir folk muligheter til å ta vare på hverandre. Fra talerstolen var det snakk om å ta på barn med silkehansker eller å ta på dem med jernhansker. Men når det gjelder de barna vi snakker om her i dag, er det faktisk spørsmål om hvorvidt de skal bli tatt på i det hele tatt. Jeg tror at mye av det som ligger i dette forslaget, kan gi mange barn et positivt dytt i riktig retning. Vi må la voksne stå sammen om barna for å finne løsninger. Men da må vi ha virkemidlene for å få det til, og det har vi i denne saken.