André Oktay Dahl (Høyre), 2009-10-12:
Det triste med denne debatten er de rød-grønnes neglisjering av at den aller viktigste velferden og tryggheten ikke starter i offentlige kasser, men inni i hodet på den enkelte og på den måten enkeltmennesker av kjøtt og blod forholder seg til hverandre i bedrifter, familier og private fellesskap. Det virker som om det for enkelte hele tiden bare handler om politisk å vedta og styre seg frem til det man selv regner som det gode liv for mennesker, uansett hva resultatet blir, fordi intensjonene og festtalene om det varme samfunnet, fellesskapet og solidariteten var så gode. I stedet for å reflektere over at enkelte ting går i gal retning, finner man bare på enda mer politikk, setter enda færre grenser for hva politikere skal bry seg med, og er enda mer kreativ når det gjelder å fjerne stadig flere oppgaver fra den enkelte. En representant for Arbeiderpartiet brukte tidligere i debatten Gro som den store ledestjernen for utviklingen av velferdssamfunnet og mente at borgerlige partier morgen, middag og kveld nærmest har lumske planer om å avvikle hele velferdssamfunnet. I Arbeiderpartiets historieskriving tar man æren for stort sett alt som har gått bra omtrent siden svartedauden – man nevner ikke noe av det negative. Gro var som kjent den statsministeren som etterlyste nabokjerringa. Men det interessante i praktisk politikk er at man gjør det meste for å kvitte seg med nabokjerringene og private og varme fellesskap som skaper reell velferd og trygghet for den enkelte. Hva er egentlig denne norske modellen? I dag er det slik at stadig flere mennesker støtes ut av arbeidslivet, stadig flere yngre blir uføre, flere faller utenfor i skolen, og flere unge får psykiske problemer. Mer fellesskap, sa Stoltenberg i 2005 og i 2009. Vi har fått mer til felles. Vi har fått det til felles at vi står i kø. Vi står i kø på veiene, vi står i kø på toget, flere står i kø for å få plass på sykehus, vi står i kø for å få de pengene vi har krav på, fra Nav, og vi står i telefonkø for å fortelle om en økende kriminalitet til et politi som ikke er der. For Høyre er det ikke greit at flere tusen saker der vi vet hvem gjerningspersonen er, henlegges fordi politiet ikke har tid til å trekke folk til ansvar. Det er heller ikke greit at det etterforskes mindre narkotikakriminalitet, og at ungdom blir misbrukere og ødelegger livet sitt. Det er heller ikke greit at vi med deler av vår asylpolitikk og måten vi håndterer tiggerproblemene på, sender et signal om at vi i Norge ikke bryr oss så fælt, og at det er fritt frem. Det skaper utrygghet, og det går på bekostning av dem som trenger det mest! Vi må ha mer politi som sammen med andre kan arbeide for å få markert hvor grensen går for hva som er greit, og hva som ikke er greit. Jeg har vært en del inn og ut av fengsel, ikke som kriminell, men som justispolitiker. En fengselsdirektør sa det ganske godt: Det vi egentlig driver med her i fengselet, er en litt forsinket barneoppdragelse. Høyre har helhetlige svar på det trontalen var taus om. Det er et samfunn hvor vi må ta mer ansvar for oss selv og ikke minst andre, hvor voksne er voksne og barn er barn, med en politikk som skaffer flere jobber til folk i mindre bedrifter, og med en rus- og helsepolitikk hvor folk skal få hjelp, uavhengig av om den som hjelper, får lønnen sin fra det offentlige eller har et mer frivillig engasjement, og hvor størrelsen på lommeboken ikke skal være avgjørende, slik som det er i dag. En god justispolitikk, som jeg har tenkt å jobbe for fremover, forhåpentligvis, har linker til alt dette, for det det handler om, er å bygge mennesker. Skal vi få et samfunn hvor færre faller utenfor, og hvor vi forebygger kriminalitet, må vi bygge videre på det som er bra i Norge. Men for å beholde det som Høyre mener er det beste i den norske modellen, må vi legge til rette for at man i dette landet gjør det lønnsomt å jobbe. Det skal være lov å lykkes, ikke bare lov, men det skal være fantastisk at noen lykkes og får lov til det. Det er ikke et problem at noen blir rike, men at noen blir fattige. Vi må få lov til å ta mer ansvar for oss selv og andre, ikke minst andre, for det blir ikke et varmt samfunn ved at vi er ferdige med å bry oss om andre fordi vi har betalt skatt. Barn som faller utenfor, skoleelever og innsatte i norske fengsler trenger folk som bryr seg om, og ikke bare en stat som bryr seg med. Det må være lov å være annerledes. Hver eneste en av oss er forskjellig, men vi har det til felles at vi vil bli sett, respektert og tatt for den vi er, ikke bare oppfattes som medlem av en eller annen gruppe. Noen i denne salen vil oppfatte dette som i overkant ideologisk, og det er ideologisk. Det er nettopp de tingene jeg tok opp nå, og som Høyre har tatt opp, som er hovedessensen, og det som mangler i denne trontalen og i det vi kan kalle SM II. Jeg tror begrepet SM i forhold til det private fellesskap er ganske dekkende med tanke på hva man faktisk har foreslått fra Regjeringens side i Soria Moria II.