Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-11-20:
Representantforslaget vi har til behandling nå, tar opp et viktig tema. Omsorgslønn er en viktig velferdsordning for mange som trenger omsorg og hjelp i dagliglivet. Ordningen bidrar til at den ressursen pårørende eller andre frivillige omsorgspersoner utgjør, faktisk kan bli brukt. Slik omsorg er et viktig supplement til kommunale omsorgstjenester og bidrar til at kommunene utformer en bedre omsorg for mange brukere. Omsorgslønn er først og fremst en ordning for brukerne. Det er derfor ikke slik at noen har ubetinget rett til omsorgslønn. Det er hensynet til brukerne som ligger til grunn. Omsorgslønn kan innvilges, eventuelt som ett av flere tiltak, når dette anses som det beste for brukeren, og omsorgen som gis, skal selvfølgelig være faglig forsvarlig. Kommunene skal i vurderingen av om omsorgslønn skal innvilges, ta flere forhold med i betraktning – om omsorgsarbeidet er særlig tyngende, om det handler om nødvendige omsorgsoppgaver, og, som nevnt, om omsorg fra den som søker omsorgslønn, er det beste for den som trenger hjelp. I tillegg kan kommunene ta hensyn til egne ressurser. Det betyr ikke at kommunene kan la være å sette av penger til omsorgslønn for så å avslå søknader på dette grunnlaget. Hver søknad skal behandles individuelt. Denne konkrete saken handler imidlertid ikke om dem som får avslag. Den handler om vilkårene for dem som har fått innvilget en søknad om omsorgslønn. Når jeg likevel velger å legge såpass stor vekt på at vurderinger om omsorgslønn skal inngå i en helhetlig vurdering av brukerens behov, er det fordi både Fremskrittspartiet og Venstre har fremmet et forslag om å overføre finansieringsansvaret for omsorgslønn til staten. Det er, slik jeg ser det, et dårlig forslag. Det bidrar kun til å skape uklare forhold rundt ansvaret for tildeling og finansiering av tjenestene til mennesker med behov for omsorg. I alle andre sammenhenger tilstreber vi sammenheng mellom ansvar og finansiering for å unngå gråsoner. Vi har altfor mange eksempler på hvordan brukerne blir den tapende part på områder der offentlige etater reduserer brukere til kasteballer i et uverdig spill seg imellom. Flertallet kommer ikke til å være med på å innføre nye gråsoner for mennesker med store omsorgsbehov. Så til forslagene: I forslag nr. 1 etterspørres en gjennomgang av gjeldende lover og regler. Det har statsråden gitt et utførlig svar på i sitt brev til komiteen. Kommunene avgjør om omsorgslønn skal ytes. Den kan kombineres med egne inntekter, den gir rett til ferie og feriepenger for den som har en tilknytning til kommunen som ansatt, og eventuelt muligheter for avlastning, også med løpende omsorgslønn til den som har omsorgslønn som oppdragstaker. Omsorgslønn er videre pensjonsgivende inntekt og gir rett til sykepenger for ansatte og oppdragstakere, eventuelt med tilleggsforsikring for den som har status som selvstendig næringsdrivende. I forslag nr. 2 etterlyses muligheter til kompetanseutvikling og attføring for å sikre overgang til ordinært arbeid når omsorgsoppgavene bortfaller. Også her har statsråden gjennomgått de mulighetene som faktisk finnes, både når det gjelder dagpenger, individstønad, yrkesrettet attføring og kvalifiseringsprogram. Så det finnes muligheter. Det er imidlertid ingen garanti for at alt fungerer optimalt. Det er også grunnen til at et interdepartementalt utvalg er i gang med å gjennomgå deler av systemet med omsorgslønn. Statsråden har også varslet at det snart kommer en sak på høring. Så representantforslaget er i grunnen å slå inn åpne dører. Det er opposisjonens privilegium, selvsagt. Flertallet ser imidlertid ingen grunn til å fremme nye forslag om utredninger som allerede er gjort, og snart er klare for høring. I den forbindelse er det også interessant å lese mindretallets henvisninger til sine egne, tidligere forslag. Det må være lov å spørre seg hvorfor det ikke ble tatt initiativ til å sette disse forslagene ut i livet på det tidspunktet dagens opposisjonspartier faktisk hadde muligheter til å gjøre noe med det. Til slutt: Opposisjonen skriver i innstillingen at det tøffeste for mange familier er kampen mot det offentlige, med særregler, byråkrati og skjema. Da vil jeg poengtere at den kampen for så vidt ikke handler om omsorgslønn. Jeg vil igjen nevne det interdepartementale utvalget som gjennomgår deler av systemet med omsorgslønn, og jeg vil også nevne at det i statsbudsjettet under Barne- og likestillingsdepartementets område er omtalt flere tiltak i forhold til familier med unger med nedsatt funksjonsevne. Det er viktig, slik jeg ser det.