trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-06-11:
Det kunne være fristende å be statsråden svare på begge de to henvisningene! Ut fra debatten har jeg lyst til å presisere noe knyttet til straffegjennomføringsloven § 16, altså den som åpner for at kriminalomsorgen kan overføre innsatte til fortsatt straffegjennomføring utenfor fengsel, kontra Regjeringens forslag om straffegjennomføring med elektronisk kontroll. Det framheves nærmest at er man for § 16, om straffegjennomføring utenfor fengsel, bør man også være for straffegjennomføring med elektronisk kontroll. Fra Kristelig Folkepartis side vil jeg da bare peke på at når det gjelder § 16, altså straffegjennomføring utenfor fengsel, er det en rekke kriterier knyttet til det i loven: Overføringen skal være «nødvendig» – det endrer vi litt på nå – og «hensiktsmessig» for å fremme en fortsatt «særlig» positiv utvikling med sikte på å motvirke ny kriminalitet. Det er et krav at innsatte har en særlig positiv utvikling under gjennomføringen. Det kreves at vedkommende i handling har omstilt seg for å gjøre noe med sin livssituasjon ved å delta i et program eller andre tiltak som spesielt er rettet mot at vedkommende kan endre atferd og livsførsel med sikte på et lovlydig liv. Når det så kommer til straffegjennomføring med elektronisk kontroll, er forslaget her at den kan erstatte hele fengselsstraffen, forutsatt at dommen er på et lavt nivå. Jeg merker meg også at i forslaget som Justisdepartementet hadde i høringen, gikk man så langt som til å antyde at det skulle være aktuelt å bruke dette som varetektssurrogat. Det er ikke fremmet i proposisjonen, men det sier meg at også Regjeringen vel ser at det er visse prinsipielle vurderinger knyttet til dette med hjemmesoning som kanskje ikke fullt ut ble reflektert i de innlegg som har vært tidligere i dag.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-06-11:
Først for ordens skyld: Det har aldri i Venstres tenkning, verken nå eller tidligere, vært ment at § 16 skal gjelde i egen bolig. Vi har knyttet det til annen aktivitet, og jeg har ikke tid til å utdype det her. Jeg er klar over at departementet har definert det slik. Venstre har ikke gjort det, og jeg har heller ikke gjort det som statsråd. Jeg kjenner mine egne tanker på dette området, og jeg kjenner mitt partis tanker. Hvis andre har gjort det, får det være opp til dem å stå for det. Men det var bare for å kvittere ut den posisjonen, slik at den skal være notert i salen. Man gjennomfører alle disse tiltakene, og noen av dem er det veldig bred enighet om. Andre er det uenighet om – jeg skal ikke repetere det. Venstres store bekymring er at vi får brudd på den selvpålagte glattcelleregelen. Så mitt spørsmål til statsråden er hva han vil gjøre for å få ned antall brudd på denne glattcelleregelen, slik at man ikke blir sittende på glattcelle så mye over tiden – noe som vi dessverre nå har fått en økning av.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-11:
Det er bestandig interessant å høre på når de lærde snakker. Når det gjelder det med økning i samfunnsstraff og kø der, så mener jeg faktisk bestemt å huske at det stod i budsjettproposisjonen, men jeg går ut fra at statsråden eventuelt kan avkrefte det her og nå, så kan vi begge sjekke etterpå for sikkerhets skyld. Det jeg egentlig skal spørre statsråden om, går på bruk av hjemmesoning. Komiteen er veldig enige i mye av det som kom fram her, men det er uenighet når det gjelder bruk av hjemmesoning. For Fremskrittspartiets del hadde man kanskje lyttet til en del av de tunge institusjonene som kom med innspill til dette, det være seg Politiets Fellesforbund, NFF eller andre aktører. Ikke minst Riksadvokaten synes jeg har en sentral rolle. Jeg viser til at Riksadvokaten er særdeles skeptisk til og motstander av å innføre en ordning med hjemmesoning og elektronisk overvåkning. Da er mitt spørsmål til statsråden ganske enkelt: Hvor er det Riksadvokaten tar feil?
André Oktay Dahl (Høyre), 2007-06-11:
I Soria Moria-erklæringen understreker Regjeringen behovet for at man har effektive individuelle planer for den enkelte, og det er vi enig i er viktig. Både innenfor friomsorg og kriminalomsorg får vi imidlertid mange eksempler på at innsatte får ingen eller blanke individuelle planer. Fengselsledelsen avviser kontakt med støttegrupper utenfor murene, og det skjer liten eller ingen oppfølging av at kravene til de individuelle planene faktisk blir fulgt opp. Hva er bakgrunnen for at regjeringspartiene – inkludert SV, som også hadde det relativt høye og mørke, fra representanten Holmås’ side her – ikke støtter krav om en evaluering, og ikke minst forskningsbasert innsats for å se på effekten av opplæringen man allerede har i fengslene? For det er faktisk sånn at veldig mange har store problemer. For eksempel har de med ADHD spesielle læringsproblemer. Hvorfor er man ikke da med på å utrede og evaluere de ordninger man allerede har, for å få mer effektivt soningsinnhold, som man faktisk har lagt vekt på i Soria Moria-erklæringen også?
André Oktay Dahl (Høyre), 2007-06-11:
Når jeg hører komitelederen, tror jeg kanskje det er greit for både den ene og den andre at det snart er ferie. Jeg følte nesten at væromslaget var i emning, for å si det forsiktig. Den ferien kan jo gi både den ene og den andre mulighet til å grunne litt over representanten Sandes faktisk viktige ord for å forebygge at noen havner utenfor og har større risiko for å bli den framtidige justiskomiteens ansvarsområde etter hvert. Det er viktig at vi satser på psykiatri og rehabilitering, ikke kutter, man legger frem de planene som skulle vært fremlagt i fjor høstsatser på barnevernet, ikke viderefører den krisen i barnevernet vi i dag serskaffer oss kunnskap om skolen, slik at vi kan ha kunnskap i skolen, så folk ikke faller utenfor. En av fem kan ikke lese og skrive skikkelig, og det er stor sannsynlighet for å falle utenfor når en ikke behersker det aller nødvendigste, en ser seg nødt til faktisk å begå kriminelle handlinger for å ha en noenlunde status Jeg tror det er tre punkter som kan følge opp representantens viktige ord. Jeg anbefaler komitelederen å ta dem som en liten sommerhilsen og grunne litt på dem, og tenke på hvordan man kan bidra til å gjøre noe med de problemene i forhold til de fremtidige mulige kriminelle, som står i fare for å bli det på grunn av manglende satsing på de tre områdene som f.eks. representanten Sande var svært opptatt av.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2007-06-11:
Jeg må si at opposisjonens angrep på vår handlings- og gjennomføringsevne når det gjelder å fjerne soningskøen og styrke innholdet i kriminalomsorgen, framstår som uten troverdighet. Vi gjennomfører nå et løft som den forrige regjeringen – heller ikke med støtte av Fremskrittspartiet – var i nærheten av å få til. Som flere har vært inne på: Vi er i ferd med å få på plass 316 nye plasser, vi har nettopp – for et par timer siden – vedtatt forsert utbygging av Halden fengsel, vi har fått på plass et utdanningstilbud i alle fengsler i løpet av 2007, vi har økt midlene til helse og kultur, og vi har styrket friomsorgen – et løft som ikke har vært gjennomført før. Og er det noe som styrker folks rettsoppfatning, er det at man skaper resultater når det gjelder kriminalitetsbekjempelse, når det gjelder å styrke innholdet i soningen, og ikke minst når det gjelder å fjerne soningskøene. Er det noe som har svekket folks rettsoppfatning, er det de lange, lange soningskøene som vi har hatt her i landet, og som forrige regjering ikke har vist vilje til å ta tak i. Jeg registrerer at Høyre kritiserer oss for å ha økt bruken av framskutt prøveløslatelse, en ordning som altså ble innført av den forrige regjeringen fordi de ikke maktet å gjennomføre det løftet som nåværende regjering nå er i ferd med å gjøre, nemlig å fjerne soningskøene. Jeg kan forsikre Høyre om at den dagen vi har fjernet soningskøene, ja da fjerner vi også ordningen med framskutt prøveløslatelse. Altså: Høyre har null troverdighet med sitt angrep på vår kriminalomsorgspolitikk. Så vil jeg våge den påstand at vi vil få et farligere samfunn med Fremskrittspartiets politikk. Jeg registrerte at representanten Horne f.eks. argumenterte mot overføring fra lukkede til åpne plasser. Hva slags samfunn får vi hvis vi har en kriminalomsorg der vi ikke har progresjon i soningen? Vi vil få et veldig, veldig farlig samfunn, fordi vi vil få på gata en mengde lovbrytere som ikke er forberedt på å møte samfunnet, som ikke har fått trening i å møte samfunnet, som ikke har arbeidstrening, som ikke har botrening. Det vil være et farlig samfunn. Jeg må si til representanten Jan Arild Ellingsen at det å gjennomføre en straff som virker, er ikke å nedvurdere alvorligheten av kriminalitet. Det er det motsatte: Det er å ta kriminaliteten på alvor. Og også i forhold til friomsorg, som Fremskrittspartiet argumenterer mot: Vi vet at antall tilbakefall er langt lavere når det gjelder folk som har sonet i friomsorgen, enn folk som har vært inne til ordinær soning. Derfor er det noe vi fortsatt vil satse tungt på. Vi er opptatt av en politikk som virker. Vår politikk virker. Høyres og Fremskrittspartiets politikk virket ikke i forrige periode, og den virker fortsatt mot sin hensikt.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2007-06-11:
Jeg er glad for at et samlet odelsting og lagting trolig vil støtte Regjeringens forslag om å redusere gebyrene for pass til barn. I dag koster det 420 kr for et pass for barn under 16 år. Er barnet under fem år, har passet gyldighetstid på to år. For barn fra fem til ti år har passet en gyldighetstid på tre år, og pass til barn mellom 10 og 16 år har en gyldighetstid på fem år. Både det høye gebyret og ikke minst kravene til gyldighet fører til at utgiftene til pass kan bli en økonomisk merbelastning for enkelte barnefamilier, og konsekvensen kan bli at noen får reduserte muligheter til å reise til utlandet. Det var Bondevik II-regjeringen som i sin tid innførte de høye økningene når det bl.a. gjelder passgebyr. Reduksjon i passgebyr for barn er et av mange viktige tiltak i Regjeringens arbeid for å avskaffe fattigdommen i Norge. Gebyret for pass til barn vil med dette vedtaket reduseres til 270 kr, altså en reduksjon på 150 kr. Endringen er også et ledd i tilpasningen til Regjeringens arbeid for at gebyrene ikke skal være høyere enn statens produksjonskostnader for den aktuelle tjenesten. Regjeringens forslag innebar at lovendringen skulle tre i kraft fra 29. juni i år. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet og SV i komiteen har fått støtte for at endringen skal tre i kraft fra 15. juni. For oss var det viktig at reduksjonen i passgebyr kunne komme så tidlig som mulig, før den store ferieutfarten startet, slik at endringen kan komme flest mulig barnefamilier til gode. Derfor er komiteens tilråding at endringen trer i kraft fra 15. juni.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2007-03-20:
Eg vil ikkje i dag gå inn på enkelheiter i kva som kan vere tenleg og ikkje. Me er i gang med eit arbeid for å vurdere dette i departementet. Som eg har opplyst i Stortinget fleire gonger tidlegare, tok me fatt i dette. I motsetnad til det den førre regjeringa gjorde etter uhellet i Oslofjordtunnelen, har denne regjeringa teke dette på alvor. Så me har eit arbeid på gang. Før det arbeidet er avslutta, vil eg ikkje gå inn i drøftingar om ulike modellar, ulike fasongar, fordelar og ulemper med vegtilsyn. Eg ser ulemper, men det finst heilt sikkert òg nokre fordelar som me skal sjå på. Som tidlegare sagt har statsråden valt å ha ei opa haldning til dette til eg har fått eit fagleg grunnlag som eg kan ta ei avgjerd på.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2007-03-20:
For å ta det siste fyrst. Senterpartiet sitt landsmøte har gjort eit tydeleg vedtak, som ikkje var overraskande for statsråden, for å seie det. Det vedtaket er i tråd med både programmet vårt og det me har sagt i andre fora, så det greier me nok òg å handtere på vegen vidare. Kor stor sjanse eit slik forslag vil ha, får me kome tilbake til. Det er viktig for meg å seie at forslag om vegtilsyn ikkje har vore drøfta i partigruppene, så det ein seier her, seier ein utan at me har vore inne i verken faglege eller politiske drøftingar om dette. Me har 90 000 km veg, og me har 4 000 km jernbane. Det er litt av ein forskjell. Når det gjeld luftfarten, er det òg meir avgrensa. Dette er eit svært område, og me må sjå på kor stort vegtilsyn me må ha, for viss dette vegtilsynet skal fungere viss me opprettar det, må meininga vere at det skal kunne gjere ein jobb. Økonomisk og organisatorisk er også dette krevjande.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2007-03-20:
Nå vart vegen stengd. Mange vegar rundt om i landet vårt vert stengde. Ved fare for ras stengjer ein vegane. Når vêrvarslet er slik på høgfjellet at ein ser at det kan vere fare for trafikantane, stengjer ein vegen over fjellet. Det er ikkje noko nytt at ein gjer det. Det mandatet har Statens vegvesen i dag, og det mandatet bruker dei òg i dag når det kan vere fare for tryggleiken til dei vegfarande. Når det gjeld parallellen til luftfart, er det akkurat dei same vurderingane som vert gjorde, men noko strengare er det pr. i dag for luftfarten, for konsekvensane der kan vere mykje større på grunn av at farten er så mykje høgare. Men det er nettopp den stenginga som har vorte kritisert, at ein ikkje greidde å halde vegen open. Med eit vegtilsyn med eit breitt mandat må me kanskje forvente mange fleire stengde vegar rundt om i landet vårt – kan hende.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2007-03-20:
Som statsråden vet, har Fremskrittspartiet et litt annet forslag, nemlig om et transporttilsyn – et samlet transporttilsyn. Mitt spørsmål går da på det. Det er jo slik at Havarikommisjonen fra 2008 skal omfatte samtlige transportsektorer. Denne regjeringen støtter en slik løsning. Når den tydeligvis er vurdert som god for undersøkelser av ulykker, hva skulle da tale imot at den ikke også kan fungere godt når det gjelder arbeid for å forebygge ulykker gjennom tilsyn? Altså vil en parallell modell til Havarikommisjonen være Fremskrittspartiets forslag om et transporttilsyn. Hva skulle være til hinder for en slik løsning?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2007-03-20:
Noen få kommentarer på tampen av denne debatten. Luftfarten har sitt eget tilsyn, Luftfartstilsynet. Jernbanen har sitt eget tilsyn, Jernbanetilsynet. Tilsynene har felles metodikk, og vi i Fremskrittspartiet mener at et felles fagmiljø for tilsyn for hele transportsektoren kan gi et sterkere og mer effektivt transporttilsyn som ivaretar både samfunnsinteresser og trafikantinteresser. Jeg oppfattet saksordføreren fra Senterpartiet slik at man var litt tilbakeholden, bl.a. på grunn av kostnadsbildet. Da får vi altså notere at man er mer opptatt av eventuelt å spare noen kostnader her enn å bevare den effekten på 300 mill. kr som omorganiseringen av Vegvesenet har gitt. Man vil altså bruke 300 mill. kr på å føre veikontorene tilbake til fylkene, men vegrer seg for å lage et effektivt og velfungerende samlet transporttilsyn, slik som vi har valgt å gjøre det når det gjelder Havarikommisjonen, for å følge opp den lille replikken. Vi har altså valgt det systemet og den metodikken når det gjelder Havarikommisjonen, som fra 2008 skal dekke alle transportsektorene. Vi i Fremskrittspartiet har vanskelig for å se at det skal være en dårlig løsning når det gjelder tilsynsmodellen. Som andre har gjort rede for, har en del partier hatt møte med toneangivende aktører innenfor transportsektoren, og de gir også uttrykk for at et samlet tilsyn kan være interessant. Vi vil ha endring i veitrafikkloven, slik at veiholder, den som eier veien, har et faktisk ansvar for at veien er i forskriftsmessig stand. En liten replikk til representanten Sahl: Vi har ferske undersøkelser, bl.a. fra Sverige, som viser at tre av fire dødsulykker skyldes standarden på veien. Det er altså av stor betydning at veiholder også har et ansvar, et erstatningsansvar, hvis veien ikke holder mål. Til slutt: Statsråden har også igjen sagt at hun er åpen for å vurdere, og det er bra. Vi i Fremskrittspartiet misliker den vurderingsformen som ligger i at vi får dette i samleproposisjoner, at viktige saker kommer i samleproposisjoner til Stortinget, for den saks skyld også i hovedproposisjonen, i statsbudsjettet. Vi mener at viktige saker skal behandles enkeltvis, og slik burde også denne saken bli behandlet når statsråden og departementet konkluderer.
Trond Helleland (Høyre), 2007-03-20:
Jeg har forståelse for at statsråden ikke ønsker å konkludere i dag. Men ut fra de signalene som flertallspartiene gir, sier hun at hun inntil videre er imot. Det er antakelig slik at når statsråden sier at hun skal være for, så er hun for. Men nok om det. Jeg tror det hadde vært interessant å høre litt om erfaringene med jernbanetilsyn og luftfartstilsyn. Synes statsråden at det er gode erfaringer med dette? Og ser hun at det er en parallellitet til veisektoren, som tross alt er den sektoren der flest passasjerer eller flest reisende ferdes hver dag? Til slutt har jeg lyst til å peke på det som bl.a. representanten Gjelseth var inne på, at en er redd for mer byråkrati. Nå har jo statsråden nettopp vært på landsmøtet i Senterpartiet og har tapt en votering der, dessverre, så jeg vil stille et spørsmål til slutt: Er sannsynligheten større for at statsråden vil gå inn for et frittstående veitilsyn enn at hun vil gå inn for vedtaket på Senterpartiets landsmøte om å øke antallet veikontor fra 5 til 19?
Borghild Tenden (Venstre), 2007-03-20:
I tillegg til raset i Hanekleivtunnelen har vi i vinter hatt en del uheldige episoder med dårlig strøing og brøyting. En underdirektør i Luftfartstilsynet sier til Aftenposten at tilsvarende forhold på en rullebane ville ført til stenging av flyplassen. Ser samferdselsministeren at tilsvarende tilsyn innenfor veisektoren kunne spilt samme rolle og tatt de nødvendige grepene som Luftfartstilsynet ville gjort, og at dette forsterker behovet for et veitilsyn?
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2007-03-20:
Eg vil berre presisera dei tilsettes representasjon og rettar i dei fusjonerte selskapa, sidan det ikkje står noko om dette i dei komitemerknadene som nok må seiast å vera korte og konsise i denne saka. Direktivet medfører at dei tilsette vil ha rett til representasjon i styrande organ, men omfanget av representasjonsretten vil avhenga av utfallet av forhandlingar. Dei tilsettes medråderett er regulert i artikkel 16. Arbeids- og inkluderingsdepartementet har ansvaret. Dei tek sikte på å senda framlegg til forskrift på høyring i løpet av våren. Det følgjer av artikkel 16 i direktivet at dersom dei nasjonale reglane som skal gjelda for det fusjonerte selskapet, ikkje gir dei tilsette minst like gode representasjonsrettar som dei allereie hadde i selskapet som fusjonerer, skal det forhandlast om dei tilsettes medråderett. Dersom partane vert einige om ein avtale, er det avtalen som vil vera bestemmande for dei tilsettes representasjon i det fusjonerte selskapets styrande organ. Vert partane derimot ikkje einige, skal dei tilsettes representasjon regulerast av standardføresegnene i direktiv 2001/86/EF. I standardføresegnene heiter det at dei tilsette har rett til å velja eit tal på medlemmer av leiings- eller kontrollorganet i det fusjonerte selskapet tilsvarande den høgste delen som var i dei selskapa det gjeld før fusjonen fann stad. Standardføresegnene byggjer altså på det såkalla før–etter-prinsippet; om vidareføring av arbeidstakaranes rettar i det fusjonerte selskapet. Eg vil understreka heilt til slutt at med unntak av reglane om tilsetterepresentasjon, regulerer direktivet berre dei selskapsrettslege sidene av ein grensekryssande fusjon. For andre rettsområde, som t.d. skatterett og rekneskapsrett, er det derfor den nasjonale retten i den enkelte staten som vil gjelda.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2007-12-18:
Vi behandler nå et representantforslag om innsigelsesrett i kommunale plan- og arealsaker. Vi trenger helt klart en overordnet nasjonal arealpolitikk. Jeg tror ikke det hersker noen tvil om det. Vi må òg ha organ som kan følge opp den nasjonale politikken, slik at vi sikrer en lokal oppfølging. Det er nok å se rundt seg hvordan det er i strandsonen i enkelte områder eller i høyfjellsområdene. Innsigelse er heller ikke noe veto, men det er en anledning til å tenke seg godt om. Vi vet også at når sakene først kommer til megling, går de videre til Miljøverndepartementet dersom partene ikke blir enige – og ofte er det veldig viktig at de havner der. Derfor er vi ikke enige i at fylkeskommunens/fylkesmannens adgang til å fremme innsigelse til kommunal- og planforslag bør fjernes, slik som forslagsstillerne vil ha det. Jeg viser til brev datert 14. november 2007 som miljøvernministeren skrev til komiteen, der han bl.a. stadfestet at en tar sikte på i nær framtid å fremme en odelstingsproposisjon med forslag til ny plan- og bygningslov basert på Planlovutvalgets forslag. Flertallet er av den oppfatning at det er riktig å vurdere alle eventuelle endringer i en helhetlig sammenheng i forbindelse med lovforslaget som da vil komme. En vil dessuten vise til ytterligere kommentarer som miljøvernministeren skriver i brevet som er vedlagt innstillingen. Der kommunen tar tilstrekkelig hensyn til de nasjonale og regionale interessene i planarbeidet, vil kommunen selv kunne egengodkjenne planene, slik det er i dag. De fleste sakene løses lokalt ved at kommunen og innsigelsesmyndighetene blir enige. Det er situasjonen. Det er bare ca 30–40 plansaker som avgjøres av departementet årlig. Det er en svært liten andel av de totalt ca. 200 kommuneplaner eller kommunedelsplaner og 2 000–3 000 reguleringsplaner som vedtas av kommunene hvert år. Tallene viser at plansystemene fungerer ganske bra ved at de fleste planene nå blir vedtatt lokalt. I praksis har det vist seg at det er nødvendig å ha bestemmelser om innsigelse for å sikre at nasjonale og viktige regionale hensyn blir godt nok ivaretatt i det helhetlige planarbeidet. Det er et sterkt byggepress mange steder, bl.a. langs kysten og i fjellområdene. Kommunene skal avveie ulike interesser, og de har ansvaret for at utbygging skjer i samsvar med de føringene som er gitt fra det overordnede nivå, bl.a. av Stortinget gjennom behandlingen av stortingsmeldinger. Det er et solid flertall for innstillingen i denne saken, nemlig at dokumentforslaget som er fremmet her, ikke bifalles. Jeg har òg vist til hvor det er naturlig å behandle denne saken, nemlig i forbindelse med plan- og bygningsloven når den blir fremmet av Regjeringen på vårparten.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Vi har vel i løpet av de siste 10–20 årene sett en synkende interesse for lokalpolitisk deltakelse. Det har vært stadig vanskeligere å rekruttere folk som vil delta i kommunepolitikken. Det er også slik at to av tre kommunestyrepolitikere slutter etter første periode. Hvorfor gjør de det? Jo, de opplever det som meningsløst å sitte i et kommunestyre, for de føler at de egentlig ikke har noen reell makt som kommunepolitikere. De føler seg totalt overstyrt av sentrale myndigheter. Jeg har også registrert at SVs representant ved flere anledninger taler veldig varmt om det lokale selvstyret og for å styrke det lokale selvstyret. Hva er egentlig så galt i en del saker? Kommunestyret og kommunerepresentantene er ofte de som best vet hvor skoen trykker, så jeg skjønner ikke det prinsippet. Hvorfor skal ikke kommunestyret få litt mer å si, bl.a. i noen av de sakene som jeg viste til i mitt innlegg fra talerstolen? Jeg tror det ville øke interessen for å delta på den lokalpolitiske arena. Det er et meget viktig anliggende, egentlig.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-12-18:
Nå har vi vel hatt nesten tilsvarende forslag oppe til behandling noen ganger før i denne sesjonen. Vi fra Høyres side mener fortsatt det samme som vi har gjort tidligere, derfor tar jeg opp det forslaget som vi har fremmet, og som fremkommer i innstillingen. Vi går ikke fullt så langt som Fremskrittspartiet gjør i denne saken. Men vi følger langt på vei den argumentasjonen som Fremskrittspartiet bruker i dette spørsmålet – også ved siden av å ta hensyn til alle de erklæringer, herunder Soria Moria-erklæringen og andre erklæringer som sier ganske mye om hvordan man skal styrke det kommunale selvstyret. Derfor fremmer Høyre det forslaget, og jeg har denne gangen lyst til å sitere det: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å innskrenke fylkeskommunen/fylkesmannens innsigelsesrett i kommunale plan- og arealvedtak.» Jeg tror at med bakgrunn i de mange erklæringer både om å styrke det lokale selvstyret og om behovet for å få en gjennomgang av plan- og bygningsloven, vil et slikt forslag være tilpasset tiden vi er i. Det er behov for at Stortinget får en gjennomgang av den praksis som representanten Andersen var inne på – den ulike praksisen som gjennomføres rundt om i landet. Fra Høyres side ser vi at behov for å ha en mulighet for innsigelse nok kan begrunnes med eksempler i strandloven, men det er ett av sikkert flere eksempler. Det finnes mange eksempler på unødvendig innsigelsesanvendelse – som altså virker den andre veien– derfor er det behov for en gjennomgang. Vi ser at mange tilfeller av innsigelser fører til tapt tid, økte kostnader og altfor mange som sitter og flytter og behandler papir – til betydelig irritasjon for dem som blir berørt. Vi stiller også spørsmål ved om lovanvendelse og den lovfestede rett og plikt til å gjennomføre fylkesplanutøvelse fortsatt er like aktuell og tilpasset den tid vi er i. På denne bakgrunn tar jeg opp Høyres forslag.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-12-18:
Når vi tok opp våre forslag – og i sin tid fremmet vårt Dokument nr. 8-forslag, hvor vi ber om en strategi for næringsutvikling og arbeidsplasser i kommuner med høy andel vern – var det fordi vi faktisk langt på vei trodde at dette ville få tilslutning i Stortinget. Men dette forslaget blir stemt ned i dag. Når vi tar opp dette, er det ut fra flere argumenter og synsvinkler. For det første ville vi gjerne ha fått presentert fra Regjeringens side en strategi for hva vi kan gjøre for Utkant-Norge, for Bygde-Norge og for Kyst-Norge – de områdene av landet som har fra en svært høy prosentvis andel arealmessig vern og ned til en noe mindre prosentvis andel. Det som er felles for disse områdene, nesten identisk, er at de har reduksjon i folketallet. De gis ikke de samme mulighetene som andre deler av landet. Det er satt noen stempler på disse geografiske områdene som gjør at muligheten til å utvikle ny næringsvirksomhet, muligheten til å få en jobb på hjemplassen, til å utvikle seg der, til å utvikle ideer, satse kapital og arbeidskraft, er mindre her enn i de såkalt mer sentrale deler av landet. Vi har fremmet dette forslaget med belegg i de siste års befolkningsutviklingsstatistikker. Og siste kvartals statistikk har på nytt dokumentert at de mest sentrale deler av landet – Oslo, Bærum, Stavanger, Trondheim og Bergen – prosentvis vokser mer under dagens regjering enn noen gang før. Det er mulig man kan slå seg på brystet og være veldig stolt over det, men samtidig konstaterer jeg at minuskurven er blitt enda større i de områdene som er utsatt for de forskjellige variantene av vern. Det skulle tilsi at vi burde ha fått flertall for vårt forslag i dag, og at man ikke vedtar det som blir vedtatt, nemlig at vårt forslag «bifalles ikke». Det er ingen tvil om, uavhengig av politisk ståsted, når vi ser på de ferdselsbegrensningene vi har i disse områdene, områder som fra storsamfunnets side har fått et nei til å ta i bruk mulighetene og skaffe seg inntekter, at det f.eks. medfører tap av kraftinntekter, reduserte muligheter for å utøve friluftsliv, jakt og fiske, og begrensninger innenfor motorisert ferdsel. Vi ser det også på sjøsiden, hvor arealvern i forbindelse med laksefjorder og vassdrag nå legger en betydelig demper på aktiviteten. Jeg sier ikke at det som er gjort, er galt, men vi vil fra Høyres side ha en debatt om og forslag fra Regjeringen om hvordan storsamfunnet, som setter vernestemplet på disse områdene, kan stramme seg opp, ta en gjennomgang og se på om det finnes noen mulighet for å iverksette kompenserende tiltak. Vi prøvde å få på plass noen kompenserende tiltak, som f.eks. nasjonalparksentre, men vi har sett at disse knapt har dukket opp, og de lever med bevilgninger som knapt gjør dem i stand til å holde dørene åpne for å gjennomføre jobben de er satt til. På denne bakgrunn må jeg bare si at jeg er litt skuffet over den mottakelsen og håndteringen som dette forslaget har fått. All statistikk, alle flyttelassene, har krevd – og vi hadde forventet – en annen tilnærming fra regjeringspartienes side enn det dette forslaget har blitt møtt med.
Erling Sande (Senterpartiet), 2007-12-18:
Eg skal ikkje halde noko langt innlegg. Eg har berre lyst til å presisere at Senterpartiet er sterk tilhengar av det lokale sjølvstyret. Vi trur faktisk at dei som er best skikka til å fatte avgjerslene, er dei som skal leve med avgjerslene i framtida. Det at makta sit nær folk, er òg hovudgrunnen til at vi er varme tilhengarar av ein desentralisert kommunestruktur. Så er utfordringa, med eit slikt desentralisert demokrati, at kommunane ikkje kan ha kompetanse på absolutt alle felt. Til det vil fagmiljøa innanfor nokre felt bli for små, og det vil vere dårleg samfunnsplanlegging å la kommunane ha ein svær overkapasitet på absolutt alle forvaltningsområde. Sjølv ikkje med eit godt samarbeid mellom kommunane, noko Senterpartiet er tilhengar av, klarer ein å løyse alle oppgåvene. Derfor sit det kompetanse på enkelte område på regionalt nivå. Eksempel på dette kan vere miljø- og kulturminnevern. Ansvaret gjev seg utslag i t.d. motmæleretten i arealplanane. Forslagsstillarane sin eigenlege intensjon kjem til uttrykk i merknadsteksten frå Framstegspartiet, nemleg ei avskaffing av det regionale forvaltingsnivået. Det fyrste argumentet som blir bore til torgs, er at dei regionale institusjonane er gamle – ja, fleire hundre år. Ein kunne jo litt flåsete peike på at trass i at staten òg etter kvart begynner å nå ein høg alder, går ikkje forslagsstillarane inn for å fjerne han – snarare tvert om: Staten skal styrkjast. Domstolane, som har ein arv som går over tusen år tilbake, skal også styrkjast. Ein er altså ikkje konsekvent i dette argumentet. Motargumentet, alder inga hindring, står seg eigenleg godt også når det gjeld forvaltingsnivåa våre. Sett i lys av eit sterkt ynske om å avvikle det regionale nivået, ha ei storslått samanslåing av kommunane og byggje ein sterk stat, er ikkje forslaget så overraskande – snarare logisk, faktisk. Men for oss som er opptekne av at makta skal sitje nær folk, og som arbeider for å avgrense statleg overbyråkrati og sentralisering av makt, er ikkje auka statsstyring vegen å gå – snarare tvert om: å auke folkestyret. Her ser ein nøkkelforskjellen mellom Senterpartiet og Framstegspartiet. Der Senterpartiet ynskjer meir folkestyre og desentralisering av makt, ropar Framstegspartiet på statsstyre, domstolsvelde og sentralisering.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-18:
Jeg skal ikke ta mye tid, for som Høyres taler sa, har lignende forslag vært fremmet ved flere anledninger. Det er et meget bredt flertall i Stortinget for å avvise det forslaget som er fremmet. Og kanskje aller viktigst: Til våren vil Stortinget bli forelagt et utkast til en ny plan- og bygningslov, som vil gi Stortinget vid anledning til å diskutere disse spørsmålene mye mer prinsipielt, mye bredere og mye mer i sin helhet. I den grad Stortinget er interessert i å få anbefalinger fra min side, må det være å ta debatten på en grundig måte i den sammenheng. Når det er sagt, vil jeg allikevel si at jeg mener det er veldig viktige prinsipielle grunner for å beholde en innsigelsesrett for fylkesmannen og fylkeskommunene, for selv om – som Sande så veldig godt beskriver det – det lokale selvstyret må være utgangspunktet, må det også tas hensyn til regionale, nasjonale og i noen tilfeller internasjonale interesser. Det er der innsigelsesretten kommer inn. Disse bredere, videre samfunnsinteressene, som ikke alltid kan tas vare på på en god nok måte på det lokale nivå, må også komme inn i prosessen. At dette skulle være et så voldsomt omfattende problem, som skildres av Fremskrittspartiet, motbevises jo av tallenes tale. Det er i 30-40 av de mellom 2 500 og 3 000 reguleringsplaner og kommuneplaner som vedtas hvert år, at innsigelsesretten ankes inn for Miljøverndepartementet. Så det er altså et bitte lite antall saker av et stort antall saker. I det store flertallet av sakene går dette sin gang og avgjøres på lokalt nivå. Der disse motsetningene kommer tydeligst til uttrykk, er i spørsmål om strandsonen, om uvettig, overdreven hyttebygging i fjellet og i områder der det kan ødelegge for allmennheten, og i spørsmål knyttet til villreinens leveområder. Spesielt i synet på strandsonen er det ganske store forskjeller mellom Fremskrittspartiets syn og – jeg tror – det store flertallet i Stortinget. Regjeringspartiene og flere av opposisjonspartiene mener at vi nå må sette bremsene på, slik at ikke framtidens generasjoners mulighet til å bruke strandsonen i Norge ødelegges én gang for alle. Det er jo et veldig grunnleggende spørsmål her. Et flertall i en kommune skal og bør på et gitt tidspunkt ha vidt spillerom for å ta beslutninger. Men de kan ikke og skal ikke ha så vidt spillerom for å ta alle slags beslutninger at de kan ødelegge strandsonen for framtidige generasjoner. Det er nesten umulig å gjenopprette en skade som f.eks. kan skje hvis flertallet i en kort periode ønsker å utnytte sin lokale handlefrihet til total neglisjering av regionale, nasjonale og internasjonale interesser. Jeg advarer derfor mot Fremskrittspartiets forslag. Det har også et stort flertall i Stortinget gjort. Men i den grad man ønsker en mye bredere og videre debatt om det, vil det være rik anledning til det i forbindelse med plan- og bygningsloven, som vil bli framlagt i løpet av 2008.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-18:
Jeg er helt enig med representanten Andersen, at utgangspunktet er at de lokale vet best. Det er også grunnen til at det bare er i et bitte lite antall saker man griper inn i det lokale selvstyret. Med det utgangspunktet at de lokale vet best, kan man allikevel ikke se bort fra at noen kan ta veldig egosentriske beslutninger som kan være til skade for andre – for andre kommuner i nærheten som regionen og alle har interesse for, og som har nasjonale interesser. Det gjelder også mennesker som bor i andre kommuner enn den angjeldende, og det kan bryte med internasjonale forpliktelser som Norge har. Vi må ha den åpningen for å kunne vurdere dette i disse gitte tilfeller. Så vil jeg også si at hvis representanten Andersen er bekymret for interessen for å sitte i kommunestyrer, vil jeg anbefale ham å slutte seg til Regjeringens politikk. Vi har gitt et vidt spillerom for lokal aktivitet som ikke eksisterte der i forrige periode. Vi har bevilget mer enn 6–7 milliarder kr mer til kommunene, som gir spillerom for det enkelte kommunestyre til faktisk å ta politiske beslutninger – om man ønsker å bruke det på eldreomsorg, skole, idrettsanlegg, kulturanlegg, eller hva man måtte ønske å bruke det på. Det handlingsrommet eksisterte ikke da Fremskrittspartiet hadde innflytelse på politikken under Bondevik-regjeringen.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-18:
Under et av pressemøtene på Bali i forrige uke stilte Børge Brende et spørsmål som jeg egentlig syntes var ganske godt. Det var: Hvorfor har ikke den rød-grønne regjeringen vernet mer? Når jeg starter der, er det fordi det blir slående når man da kommer til Stortinget og opplever at høyresiden her i alle sammenhenger – i hvert fall i alle sammenhenger som jeg opplever – bare snakker om vern som et problem, en vanskelighet og noe man bør ha minst mulig av, i stedet for å se på vern som noe stort, fint, flott, noe det er viktig at vi gjør, at vern av helt avgjørende naturområder i Norge er noe som gir mulighet for næringsutvikling, noe som gir mulighet for turisme, noe som faktisk er med på å gjøre Norge til det flotte landet vi lever i, nettopp fordi vi sikrer dyrearter, plantearter og mye av det vi vil ha. Hvorfor snakkes det alltid om vern som problem, i stedet for å snakke om det på en helt annen, positiv måte? Når det er sagt, er Regjeringen selvsagt også helt enig i det som er framført i debatten, nemlig at frivillig vern er langt å foretrekke og skal være den foretrukne metode. Det har vist seg at vi kan komme langt med frivillig vern på mange områder. Regjeringen er akkurat i sluttfasen av å fullføre avtaler om frivillig vern av tolv ulike – riktignok relativt små – områder i Norge, som jeg håper vi kan få sluttført i løpet av de aller nærmeste dagene. Prosessen med åpne og frivillige vern går videre, og vi håper kanskje å kunne komme opp i hundre områder i løpet av de nærmeste årene. Jeg tror også vi i Norge kan bli flinkere til å snu vern til noe positivt – også for dem som er kritiske til det. Mitt inntrykk er at man altfor ofte har skjult vernet i stedet for å holde det fram. – Er dette skiltet godt nok? Er området som er vernet på en eller annen måte, som er en attraksjon, tydelig avmerket på kart? Er det tydelig avmerket på veiskilt? Gjør det lokale næringslivet det de kan for å få alt ut av det? Jeg tror vi er altfor lite flinke til dette. Jeg tror mange andre land som har verneverdier, på en helt annen måte holder det fram og har befolkningsutvikling, fortjeneste og mange andre fordeler av vernet. Til slutt: Vi er enig med forslagsstillerne i at det er vel verd å tenke på bruk av lokale næringsfond i områder hvor vern kan være et problem. Men vi stiller oss tvilende til at det er nødvendig så å si med nasjonale retningslinjer for dette, og mener det må diskuteres mer konkret i det enkelte tilfelle.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-18:
For det første har jeg vært miljøvernminister i to måneder og har ikke innført noen vernepause, og vi vil få rik anledning til å komme tilbake til framtidige verneplaner. For det andre synes jeg det er helt all right å kunne gi honnør til Børge Brende på et område hvor han som statsråd fikk til en god del ting som vi andre gjerne viderefører. Og for det tredje: Når det gjelder det lokale vernet, ser jeg behovet for å avbøte ulemper når de eksisterer. Men det er jo ikke noen tvil om at det i en del tilfeller er konflikter rundt vern, og at det er lokale vanskeligheter med det. Det kan avhjelpes, f.eks. i form av et næringsfond eller på andre måter. Men jeg tror også det er behov for å snu litt av tankegangen og se litt mer på de store mulighetene som vern gir til å tjene penger, til å opprettholde lokal sysselsetting og til å få flere turister – kort sagt: til å gjøre vern attraktivt.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-18:
Alle ser konflikter knyttet til vern. Det er også grunnen til at frivillig vern er den foretrukne metode, som vil bli brukt i langt de fleste tilfeller. Det er også derfor jeg nevnte at vi er inne i slike prosesser i en serie områder rundt i det ganske land for å få til frivillig vern. Så vil det være enkelte verneverdier som er så store, og hvor sakene er så komplekse, at frivillig vern ikke er nok. I disse situasjonene mener jeg vi må se på hvordan et lokalsamfunn i så fall kan kompenseres for de ulempene vernet måtte gi, men også se på de mange positive mulighetene som vern kan gi i form av mer turistinntekter, mer til det lokale næringsliv og bosetting og arbeidsplasser tilknyttet vernet. Det er også mange fordeler med vern hvis man prøver å snu det til det positive. Til slutt vil jeg bare få si: Jeg synes ikke Høyre både skal framheve hva Børge Brende fikk til, som er en fin ting, og så forsøke å spille på all den misnøyen som det blir rundt slikt vern.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-18:
Først: Jeg blir litt lei av at det blir forsøkt skapt et slags inntrykk av at jeg bare reiser i utlandet. Jeg vil gjerne vite hvilke andre stortingsrepresentanter som har vært i mer enn 400 av landets kommuner. Som partileder har jeg reist så mye rundt i Norge at jeg våger den påstand at jeg kjenner dette landet ganske godt. Så legg det til side: Jeg reiser både i Norge og i utlandet. Når det gjelder det andre, som er viktigere: Jeg er mer enn villig til å lytte til den lokale kritikken som måtte være av de etater som er under Miljøverndepartementet, eller som Miljøverndepartementet er avhengig av for å kunne spille den rollen vi skal spille. Den kritikken som måtte komme, tar vi gjerne – vi lytter gjerne til den – og ser om vi kan korrigere og forbedre kursen. Det vil alltid være vanskeligheter og spenninger mellom et byråkratisk apparat og det lokale selvstyret. Men hovedsynspunktet, at det må kompenseres for de ulemper vern måtte påføre en kommune, men at vi i større grad enn det vi har klart å gjøre til nå, må se på de mange spennende muligheter vern gir, står jeg fast ved.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2007-12-18:
Det lokale selvstyret er under press, og en av grunnene til det er nettopp dagens regjering. Når man hører representanten Sande, kan man godt forstå hvorfor. Representanten lovpriser fylkeskommunen og fylkesmannens innsigelser. At folkestyret skal representeres i denne sal ved å overstyre folket, uavhengig av hva slags utfall EU-valget i 1994 hadde fått, stiller hele Senterpartiets ønske om økt lokalt selvstyre i et merkelig lys. Men prinsippet i denne saken er nettopp at hvis vi virkelig vil noe med det lokale selvstyret, må vi se på det rammeverket som finnes. Da er det økonomiske handlingsrommet, slik som også statsråden påpeker, svært viktig. Det er også merkelig at ikke statsråden har merket seg de betegnelser som er kommet fra KS, hvor man beklager at dagens frie midler ikke har økt mer enn under den forrige regjeringen. Ja, det har kommet mer penger til kommunene, men størsteparten av det har nettopp funnet sted på bakgrunn av økte skatteinntekter som er skapt, ikke fordelt, av denne sal. La meg så knytte et par kommentarer til denne saken. For Høyres vedkommende er det ekstremt viktig å bygge opp om nettopp det kommunale selvstyret. Vi ser at fylkesmannen ikke bare bruker sin innsigelse, men at han også bruker trusselen om innsigelse, og det er den trusselen som gjør at lokale tillitsvalgte fra alle partier føler seg overkjørt før fylkesmannen faktisk gjør dette. Av de sakene som kommer til departementet, selv om det bare er omtrent 1 pst. av de samlede plansakene, er det likevel to tredjedeler som avgjøres til fordel for kommunene. Jeg mener dette må vies stor oppmerksomhet i nettopp den plan- og bygningsloven som endelig kommer til Stortinget i løpet av neste år. Hvis vi virkelig ser at vi ønsker å øke det kommunale selvstyret, må vi også ta dette inn over oss. Jeg ser det som et stort problem at min egen landsdel, Sørlandet, blir omfattet av nøyaktig det samme statlige regelverket som indre Oslofjord, Vestlandet og Nord-Norge. Det er åpenbart at dette i sterkere grad bør frikobles både sentral politikk og ikke minst fylkesmannens politikk. Så er det likevel et paradoks at vi ser at fylkesmannen på svært ulikt grunnlag blander inn skjønn i spesielt plan- og arealsaker. Det har vært knyttet svært få kommentarer til, både i denne debatt og i tidligere debatter, at fylkesmannen som et ikke-valgt organ skal ha rett og myndighet til å overprøve valgte organer. Det kan sågar bety at enstemmige kommunestyrer får sine vedtak overkjørt av en embetsmann – og det er nettopp det som skjer.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
Denne saken har det til felles med den forrige saken at den handler litt om storsamfunnet opp mot ofte små lokalsamfunn rundt omkring i Norges land. Ikke sjelden gjelder det plasser med betydelige næringsutfordringer allerede før disse verneprosessene kommer i gang, dette også til felles med den forrige saken. Det er kommuner i Norge som har vernet 40 pst. av sitt totale areal i medhold av naturvernloven. Det er kommuner i Norge som, hvis man legger sammen og plusser på de forskjellige vernetypene – f.eks. i Naustdal i Sogn og Fjordane – har vernet mer enn 100 pst. av sitt areal. At dette medfører næringsutfordringer, kan det ikke være mye tvil om. Dette er begrunnet i en klokkertro hos flertallet på at passivt arealvern som virkemiddel er det eneste hellige virkemiddelet i forhold til å ivareta naturmangfoldet. Jeg tror at man i denne situasjonen skal huske på at man faktisk har hatt skogsdrift i Norge i tusenvis av år. Det er skogen som står for tur med hensyn til framtidige verneprosesser nå. De store verneprosessene som er gjennomført i medhold av nasjonalparkplanen fra 1992, omfatter områder som i hovedsak representerer høyfjellstopografi, og som ligger i grisgrendte strøk ved svenskegrensen. Men de vernene som kommer nå, gjelder områder som ligger ned mot tettere befolkede områder, hvor det er til dels betydelig næringsvirksomhet i tilknytning til de arealene som er tenkt vernet. Men det har altså vært skogsdrift i Norge i hvert fall i tusen år, og like lenge har man eksportert tømmer fra Norge. Det har ikke ført til tap av artsmangfold. Sannheten er faktisk den at det er en rekke arter som er avhengig av både ungskog, randsoner, hogstfelt osv. Det er også et faktum at det er mer død skog i Norge nå enn det noensinne tidligere har vært. Jeg vil også peke på at man har kommet langt med frivillig vern. Men frivillig vern hjelper kun skogeierne – man får ikke til å produsere papir på frivillig vernet skog heller. Så Fremskrittspartiet mener fortsatt at det er betimelig med en skikkelig evaluering og en pause i de pågående verneprosessene. Så var det flere av dem som holdt innlegg i den forrige debatten, som snakket om at det er veldig forskjellig håndhevelse av regelverket. Til dels er det massevis av nasjonalparker i Norge, store områder i Norge hvor det er veldig divergens både med hensyn til om det er forskrifter, og hvordan disse forskriftene håndheves. Dette er åpenbart et problem for dem som ønsker å drive turisme i tilknytning til nasjonalparkene. Så har vi også det begrepet som har sneket seg inn i forvaltningen, om urørt og villmarkspreget natur i områder som ikke er vernet, men som grunneierne likevel er skeptiske til å benytte seg av – og hvor fylkesmannen bruker som argument at dette er urørt natur og villmarkspreget natur. Det har altså Stortinget aldri gitt sin tilslutning til, og forhåpentligvis vil de heller aldri gjøre det. Til slutt vil jeg ta opp forslagene i innstillingen.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2007-12-18:
La meg først bare skynde meg å understreke at jeg ikke anser Børge Brende for å være en ledestjerne når det gjelder norsk nasjonal vernepolitikk, og således er jeg fornøyd med vernepausen som Erik Solheim har snikinnført. Riksrevisjonens rapport fra i sommer viser at vern alene som virkemiddel ikke fungerer. Det slås klart fast at også aktiv forvaltning av verneområdene er nødvendig. Statsråden har, slik jeg har tolket det, vært klar på at man vil sette i gang et arbeid med å kartlegge de økologiske forholdene i norske verneområder tilknyttet norsk vernepolitikk. Men det man ikke har gitt uttrykk for så langt, er at man skal se på de sosiologiske og økonomiske konsekvensene av vern. Vil statsråden også ta med de sosiologiske og økonomiske aspektene i en eventuell evaluering av norsk vernepolitikk?
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-12-18:
Jeg synes miljøvernministeren hadde en utrolig lettvint holdning til hele problematikken. Det å verne mer tror jeg i og for seg ikke er problemet. Det som er problemet, er alle rådighetsbegrensningene som også følger med arealene rundt. Børge Brende viste vei, han, med frivillig vern. Det har også vist seg at det finnes arealer i massevis der ute til å verne. Men det er når man ikke avklarer erstatningsproblematikken, når man ikke avklarer bruksproblematikken og mulighetene til å skape noe ut av dette – i det hele tatt hvilken situasjon man setter samfunnet i – og også skaper en lang periode med usikkerhet, at konfliktene virkelig begynner å toppe seg, for det er heller ikke sikkerhet rundt full erstatning, slik situasjonen er i dag. Jeg hadde derfor trodd at miljøvernministeren hadde gått inn i akkurat den tillitskrisen som faktisk er på tur til å utvikle seg mellom Distrikts-Norge og sentrale deler av Norge, på en helt annen måte enn det han i og for seg gav uttrykk for i innlegget i dag. Så mitt enkle spørsmål er om miljøvernministeren ikke ser konfliktene som ligger i dette i det hele tatt, for det gav han ikke inntrykk av å gjøre.