Marit Arnstad (Senterpartiet), 2018-06-15:
Årets reviderte nasjonalbudsjett har ikke skapt de store bølgene. Heller ikke de endringene regjeringen og Kristelig Folkeparti har kommet fram til, har skapt overskrifter ut over det man må forvente når det gjelder en revidering av budsjettet. Revidert behandling av budsjettet har tradisjonelt vært en slags liten generaldebatt på slutten av sesjonen. Derfor har jeg lyst til å reflektere litt over bakteppet for budsjettrevideringen. I fjor høst gikk både Høyre og Fremskrittspartiet tilbake ved valget, og flertallsmodellen i Stortinget fra forrige periode gikk tapt. I januar supplerte man så regjeringen med en annen av valgets tapere, nemlig Venstre. Det har nok skapt økt spenning innad i regjeringen, en regjering som fra før iallfall hadde tendenser til opposisjon mot egen regjering. Dette er for så vidt enkle fakta, men det er også fakta som jeg tror regjeringspartiene nødig vil ta inn over seg, fordi det roter til regjeringens ivrige kommunikasjonsarbeid. Politisk sett har utvidelsen ikke betydd noen særlig forskjell. Konseptet til regjeringen er som det har vært, nemlig en politikk som innebærer en kraftig sentralisering, nedbygging av Forsvaret i nord og også en ukritisk overgivelse av makt til EU, sjølsagt i tillegg til skattelettelser til dem som har mest, og avgiftsøkninger til folk flest. Men også i Stortinget har den situasjonen som har oppstått, skapt en ny dynamikk. Regjeringspartiene har utviklet en metodikk her i Stortinget for å skape en illusjon av at det finnes et trygt flertall som de kan bygge på. Jeg skal ikke gå inn på spenninger som åpenbart eksisterer i regjeringsapparatet, det får være en sak for seg sjøl. Men når sakene først kommer til Stortinget, ser vi følgende: De nederlagene i vedtak og merknader som en ikke får gjort noe med, der regjeringen blir overstyrt av stortingsflertallet, prøver en å tone kraftig ned. En har nok kanskje utviklet en smertetoleranse når det gjelder å bli nedstemt. En ser samtidig at regjeringen titt og ofte fraviker sine opprinnelige posisjoner og skriver seg inn i opposisjonens merknader i komitéinnstillingen, åpenbart for å unngå at reelle nederlag blir synlige i offentligheten. Vi ser også, som vi har sett i revidert nasjonalbudsjett, at regjeringen inngår forlik på opposisjonens premisser eller fanger opp opposisjonens standpunkt i forhandlinger med Kristelig Folkeparti i budsjettsammenheng. Vi har et eksempel i budsjettrevideringen når det gjelder det mye omtalte «dødsgebyret» som skal bli fjernet. Nå hadde jeg egentlig skrevet inn i mitt manus at jeg ikke er i tvil om at Høyres og Fremskrittspartiets representanter om noen dager kommer til å skryte av og ta æren for at dette «dødsgebyret» blir fjernet. Men det som jeg skrev inn i manuset, må jeg nesten fjerne, for representanten Njåstad tok jo æren for det allerede nå. Allerede nå, i debatten, tok Fremskrittspartiet æren for å fjerne et gebyr som to av Fremskrittspartiets egne justisministere har kjempet iherdig for å få gjennomført. Sannheten er at dette egentlig er en seier for det flertallet som fantes i Stortinget før regjeringen og Kristelig Folkeparti begynte sine forhandlinger om revidert nasjonalbudsjett. Men det som det illustrerer, er nettopp at man har en slags opposisjon i posisjon, der man velger å ta æren for å ha fjernet forslag som egne statsråder i regjering har kjempet for å innføre. Hovedbildet etter stortingsvalget er at denne regjeringen møter stadig sterkere motstand. Dynamikken i Stortinget har definitivt endret seg. I denne sammenhengen tror jeg en har to valg. Man kan gjøre som man gjorde med Venstre, prøve å inkludere motsetningene i sjølve regjeringskonstellasjonen – men da øker også de indre spenningene. Det andre valget er det vi ser i stortingsarbeidet til daglig, nemlig å endre politikken for å jenke seg etter et flertall som man egentlig ikke hører til. Ved denne korsveien vil jeg bare konstatere at regjeringen lever farligere enn det både media og folk flest antakelig har fått med seg. Vi har nok ikke sett siste episode i den serien, det blir nok også interessant framover. Jeg skal bruke mitt siste minutt på et forslag som Senterpartiet har fremmet her i dag. Vi har lagt fram et forslag om å vente med endringer og oppsigelser i Heimevernet til Stortinget har hatt mulighet til å gjennomgå Riksrevisjonens rapport om objektsikring. Det er en svært alvorlig sak fra Riksrevisjonen som nå kommer til behandling i Stortinget. Det er særdeles alvorlig at regjeringen ennå ikke har brakt grunnsikring av skjermingsverdige objekt, innenfor politi og forsvar, i den stand som sikkerhetsloven krever. Det skal vi behandle til høsten, men Heimevernet spiller en viktig rolle i denne typen objektsikring, og det ville ha vært mildt sagt svært uheldig om regjeringen i påvente av den behandlingen bygger ned Heimevernet eller sier opp folk i Heimevernet. Det må ikke skje. Derfor har Senterpartiet fremmet det løse forslaget vi i dag har fremmet.