trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-01-17:
Jeg tror vi alle deler statsrådens syn på at vi ønsker en utdannelse, et embetsstudium, et jusstudium som har vekt på kvalitet. Da vil jeg også peke på at statsråden sammen med kunnskapsministeren også har et samlet ansvar for å sikre kvaliteten på vei inn i den høyere utdanningen, f.eks. ved at man har etablert en god videregående skole, og før det en god grunnskole. Så er det ingen som har sagt at de studentene som skal uteksamineres, skal ha lavere standard enn om de hadde gått et standardløp som er støpt til dem fra universitetet en gang for alle. Jeg synes man, hvis man har disse to forutsetningene klart for seg, høy kvalitet ved inngangen til studiet og høy kvalitet ved avleggelse av endelig eksamen, kan se litt mer avslappet på at det er flere veier til samme mål, hvor kundeorientering, for å bruke det uttykket, også må være ganske vesentlig. Vi har i Norge historisk erfaring for at Handelshøyskolen BI kjempet seg frem ved nettopp å tilby fleksibilitet i forhold til livssituasjon, arbeidssituasjon og ikke minst en geografisk distribusjon. Det er jo blitt et høyere lærested, kunnskapsbasert og forskningsbasert, som har vokst frem, så vidt tolerert av det offentlige systemet. Så jeg kan ikke helt fri meg for at underliggende i dette lite imøtekommende svaret er det en bekymring for å bli utsatt for en ubehagelig konkurranse. Jeg tror alle blir bedre av konkurranse, samtidig som jeg respekterer at Universitetet i Oslo gjør denne omleggingen, for de er jo presset av rammer som gjør at de må tilgodese sine heltidsstudenter. Så nettopp i en situasjon hvor vi politikere legger et ytre press på lærestedene våre for å sikre en betydelig studentgjennomstrømming, er det også viktig at man opprettholder ventiler i systemet, og en av disse ventilene er privatistadgangen. Så får vi sammen arbeide for at det er sertifiserings- og eksamenssystemene som passer på at det ikke blir sluppet jurister ut i samfunnet som ikke har fullgod utdannelse. Jeg ser at statsrådens svar om å nedsette en arbeidsgruppe inneholder en liten åpning om at man i hvert fall skal se på problemstillingen. Men jeg vil nok anbefale at man har en noe mer offensiv holdning til å akseptere at det er flere veier til høyere utdannelse enn bare den universitetsopptrukne sti. Vi lever i et samfunn som er på vei inn i en tidsalder etter oljen, og hvor vi stadig minner hverandre på ved høytidsstunder – og senest statsministeren i nyttårstalen – at vi nå skal leve av kompetansen, og ikke minst hverandres kompetanse, og da må vi ikke ha et offentlig system som er rigid, der man tror at man selv blir bedre eller sikrer kvaliteten ved å strupe alternativene.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2011-01-17:
Ja, samfunnet er en komplisert organisme. Jeg tror ikke det er noen nyhet for noen av oss. Denne kompliserte organismen ønsker vi å være med og styre, og vi ønsker å styre den i en klimavennlig retning. Det er vel der statsråden har et overordnet ansvar, og det er i den hensikt jeg utfordrer ham. Han, som undertegnede, er utålmodig utover de endringene vi klarer å få til, og han har på en måte også sagt dette offentlig. Jeg er glad for statsrådens høyttenkning. Jeg tror den kan være på sin plass. Statsråden er kjent med at Kristelig Folkeparti ikke er så glad for å ha en miljø- og utviklingsminister. Jeg ser fordelen på det internasjonale planet, som statsråden viser til, men på hjemmebane tror jeg at klima- og miljøpolitikken hadde hatt godt av å ha en statsråd på 100 pst. basis, med ett fokusområde. Statsråden sier at han ønsker å holde fast på sektoransvaret og heller stå i en daglig kamp, for det er det han da legger opp til. Kanskje skal vi vurdere om Miljøverndepartementet skal få en overordnet struktur, slik Finansdepartementet har – det vil bare framtiden vise. Jeg tror statsråden gjør lurt i å lese alternative budsjetter og ikke bare trekke fram de to store partiene. Selv om statsråden snakket om en ørn, en vingeklipping, eller at man vil legge ned mye av byråkratiet, tror jeg han gjør lurt i å lese opposisjonens – Venstres og Kristelig Folkepartis – budsjettinnstillinger og ta med seg de gode løsningene, fordi jeg tror vi som klima- og miljøpolitikere har mye å hente ved å spille på lag gjennom de ulike forslagene som blir fremmet. Jeg er glad for at statsråden så tydelig sier at han ønsker å se på en klimalov som foreslått av WWF, og at han skal komme til dette i klimameldingen. Men fallhøyden når det gjelder klimameldingen, begynner å bli veldig høy. Det er veldig mye som skal inn i den meldingen, og vi har ventet på den i et par år. Hvis den ikke leverer på alle de områdene som den skal levere på, når de forskjellige sektorene skal ha sitt, når de forskjellige departementene skal ha sitt, er det et tog som går. Kristelig Folkeparti skal være med på dette toget. Vi skal ikke stå på perrongen. Men spørsmålet er hvem som styrer dette toget. Kristelig Folkeparti vil være med og styre norsk klimapolitikk i framtiden fordi vi investerte i klimaforliket, og det er utfordringen i alle sakene som nå puttes inn i klimameldingen.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2011-01-17:
Takk for dagens interpellasjonsdebatt. Det er en engasjert statsråd miljøkomiteen har i Erik Solheim. Han er en frittalende statsråd, som ofte gir uttrykk for de tankene han har i hodet. Men det er nok en litt mer ydmyk statsråd vi møter her i denne salen i dag, som ofte ellers også når han kommer til Stortinget. Ofte har statsråden kanskje en litt annen pondus – la meg nevne oljesanduttalelsen hans, la meg nevne uttalelsen om Goliat, la meg nevne uttalelser om biodrivstoff. Men hvis jeg lar det ligge, har jeg lyst til å utfordre statsråden konkret på to ting når det gjelder det arbeidet som vi nå har framfor oss. For det første: Når vil klimameldingen komme, hvilket tidsperspektiv er det på dette – det er sagt høsten 2011? For det andre: Er det slik å forstå at når klimameldingen kommer, vil det også i dette arbeidet bli nedsatt en arbeidsgruppe eller et lovutvalg for å se på en klimalov? Er det mulig å trekke de uttalelsene statsråden kom med her tidligere i debatten, i en slik retning? Jeg og Kristelig Folkeparti er meget enig i at det nå er viktig at vi får virkemidlene på plass, som representanten Eirin Sund sa. Men utfordringen er jo at dette har Kristelig Folkeparti og Venstre etterlyst fra 2008, da vi inngikk klimaforliket. Representanten peker på styrking av belønningsordningen. Ja, det er flott, det lå i klimaforliket. Jeg kan peke på biodieselsaken og avgiftsøkningen der og hva det gjorde med norsk produksjon. Jeg merker meg at det ble sagt her at rensing av gasskraft fra dag én må ligge fast. Men det er vel bare å vise til regjeringens egen politikk fra 2006 på dette området når det gjelder Mongstad; i praksis ligger den vel ikke så fast som det hadde vært ønskelig, og som Kristelig Folkeparti satte standard for ved vår utgang av regjering på 2000-tallet. Jeg mener at representanten Knut Magnus Olsen trekker fram noe av det viktigste, nemlig at vi må lykkes på hjemmebane hvis vi skal få internasjonal troverdighet. Det er derfor Kristelig Folkeparti fremmer denne interpellasjonen. Vi må lykkes på hjemmebane hvis vi også skal gjøre noe ute. Kristelig Folkeparti vil være med og være et foregangsparti i et foregangsland, men da trenger vi en statsråd som er like tøff på Stortingets talerstol som han er i enhver debatt.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-01-17:
Jeg konstaterer litt bedrøvelig at finansministeren tar utgangspunkt i at en bør være objektiv, men i praksis handler alt om å bruke skjønn, avhengig av hva en trenger av inntekt, avhengig av hva som passer seg i den enkelte situasjon. Det er for så vidt et «fair enough» standpunkt. Men jeg mener at det ødelegger kredibiliteten til den form for avgifter når en overfor befolkningen sier at vi nå skal ha en avgift på CO2 fordi CO2 defineres som forurensing, men størrelsen på den varierer veldig, avhengig av hva slags drivstoff en bruker, eller hvor utslippet kommer fra. Det harmonerer jo veldig dårlig med at CO2 skal ha den samme effekten uansett hvor det kommer fra, og egentlig i forhold til hvor i verden det kommer fra. Spesielt harmonerer det dårlig når en ser at nivået på avgiftsinntektene er mer enn store nok til å nøytralisere den utfordringen som en har definert at finnes. Der tror jeg ikke jeg klarer å overbevise finansministeren – jeg konstaterer at vi er uenige om dette, og det synes jeg er uheldig. Jeg skulle likevel ønske at finansministeren kunne ha kommentert litt om hvordan han ser på rett og slett å bruke skjønn også her ved å justere CO2-avgiftene opp og ned for å kunne gjøre f.eks. biodrivstoff konkurransedyktig. Ut fra det kunne en ytterligere doble CO2-avgiften på bensin og sørge for at biodrivstoff blir mer lønnsomt, uten at det betyr noe som helst ut fra en miljømessig definisjon av CO2-utslipp fra bensin. Jeg skulle gjerne også fått finansministeren til å være enda tydeligere når det gjelder avgifter versus kvoter på flytrafikk. Her oppfatter jeg – jeg må si dessverre – finansministeren sånn at han også aksepterer en dobbeltbeskatning både gjennom avgifter og kvoter på flytrafikk, i tråd med det miljøvernministeren har sagt tidligere.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-01-17:
Jeg vil takke de fleste bidragsyterne for en god og konstruktiv debatt. Det viktige her var å få en prinsippdebatt om prising av CO2. Jeg er glad for at de fleste forsto det, og at en da også fikk belyst disse argumentene. Jeg takker bl.a. representanten Teigen fra Arbeiderpartiet for et godt innlegg. Det samme gjelder Høyre og representanten Astrup. Jeg er for øvrig også enig med Astrup i at det å ha en CO2-avgift på nivå med det Klimakur forespeilet, ikke er ønskelig. Jeg sier jo heller ikke at en bare skal ha avgift som virkemiddel når det gjelder å kutte CO2-utslipp. Det som er spesielt med Klimakur, er jo at der har politikerne satt et mål om innenlandske tiltak, og dermed begrenset spillerommet som næringslivet har til å gjøre tiltak ut fra en global utfordring. Avgifter er heller ikke det eneste virkemiddel som kan brukes. For eksempel er avgiftsstimulans, eller skattelettelse, en måte å stimulere til tiltak på. Fremskrittspartiet har foreslått det når det gjelder f.eks. energisparing. Det ville gitt de samme effektene som en økt avgift ville gjort, men med en mer hyggelig velkomst i befolkningen. På samme måte har også Fremskrittspartiet, og for så vidt en samlet opposisjon, sagt at når det gjelder teknologi for CO2-rensing, bør staten være med og gi et viktig bidrag. Men i motsetning til regjeringen ønsker vi å ha en bredere tilnærming, der alle aktører som kommer med prosjekt, skal kunne få en vurdering. Regjeringen begrenser dette til Mongstad. Så kan en alltid ta en klimademagogisk tilnærming etterpå om hvem som tar problemet mest på alvor, men det er resultatene som teller, og ikke hvem som uttrykker størst mulig bekymring. Derfor ser jeg ingen særlig grunn til å kommentere SVs innlegg noe videre. Jeg er imidlertid veldig glad for noen av de avklaringene som finansministeren har gitt. Det at en sier at en systemomlegging ikke skal medføre en økt belastning, er en viktig og god avklaring. Det tror jeg også er noe som betrygger næringslivet: Hvis en velger å gå fra et avgiftssystem til en kvoteordning, så skal en i hvert fall ikke få en dobbel beskatning som øker belastningen i forhold til i dag. Det er viktig. Det har en jo for så vidt bekreftet for petroleumsnæringen, men miljøvernministeren ga en litt annen tilnærming enn det finansministeren gir, og jeg velger å stole på finansministeren i denne sammenheng. Jeg ser at jeg ikke kan forvente at finansministeren vil få til en absolutt harmonisering. Det er heller ikke nødvendigvis mitt mål, men en bedre harmonisering er fortsatt et mål for min del. Jeg håper at finansministeren i hvert fall i neste års statsbudsjett kan gi en bedre begrunnelse for hvorfor en legger seg på de ulike nivåene ut fra en CO2-argumentasjon: hvorfor en velger ett nivå for CO2-utslipp fra én kilde, mens en velger et annet nivå fra en annen kilde.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-01-17:
Sommeren og tidlig høsten 2006 var det en kraftsituasjon i Norge som lignet på den vi har i dag. Den kom veldig tidlig. Strømprisene var på over 75 øre /kWh. Da gikk Senterpartiets Ola Borten Moe ut og anbefalte folk å binde strømprisen. Jeg håper og tror at de fleste ikke gjorde det – heldigvis. Senterpartiet hadde flere oppslag i media om at de tok situasjonen på alvor. I Klassekampen den 24. august 2006 sa representanten Ola Borten Moe at kraftkrisen var en stor utfordring, og at det var et viktig tema som skulle opp på Senterpartiets landsstyremøte. Løsningene var mer nett, mer strøm og mer enøk. Så står vi her en del år senere, og det er det samme budskapet fra regjeringen. En skryter av hva Enova har fått av penger, og at de har gjort mye, men situasjonen nå er verre enn den var for fem og et halvt år siden. Det synes jeg er betegnende nok – regjeringen prater for mye og har gjort for lite. Ja, det har blitt bygd ut vindmøller, ja, det har blitt bygd ut småkraft – men langt fra i de dimensjonene som en trenger. Samtidig har de store prosjektene som ville gitt volum, og som faktisk hadde hatt en mye større effekt, mer eller mindre blitt skrinlagt. Det gjelder gasskraftverk, det gjelder stor vannkraft, og det gjelder mange av vindkraftprosjektene i dette landet. Jeg minner om at vi i over ti år hadde et vindkraftmål på 3 TWh, hvor en altså er kommet en tredjedel på vei. Bostøtte og Enova er bra ting i seg selv, men det er altfor begrenset i omfang. Jeg er skuffet over at statsråden ikke har noe mer å dra ut av ermet enn det han hadde. Når det gjelder mobile gasskraftverk, brukte en også i fjor den endringen i konsesjonsreglene som en nå skryter av. Det betyr ikke at kriteriene for å sette dem i bruk reelt sett er endret. I fjor ble de ikke tatt i bruk, til tross for de pristoppene vi så, og den situasjonen som da gjorde at energiministeren ble bekymret. Jeg minner om at hvis vi hadde satt i gang de mobile gasskraftverkene vi har hatt i drift i ett års tid, ville det utgjort en kraftproduksjon på 2,6 TWh. Det er mer enn nettoimporten til Norge de siste seks månedene. Det er en tredjedel av nettoimporten til Norge de siste tolv månedene. Det er altså et betydelig bidrag, som kunne gjort at vi hadde hatt mer vann i magasinene, og gjort at beredskapssjefen i Møre og Romsdal hadde kunnet sove litt bedre. Enovas store kapitalbeholdning er noe som alle partier på Stortinget har stemt for. La oss understreke at dette er ikke fordi vi så på det som en optimal løsning. Det er fordi det var et krisemiddel etter at regjeringen selv skrinla de grønne sertifikatene, fordi enkelte partier i regjeringen ikke kunne tåle mer vannkraft i et sertifikatsystem. Derfor fikk vi en ujevn byrdefordeling. Jeg er glad for at Statnett har store investeringsplaner, men jeg minner om at de siste fire årene har de bedt om kapitaltilførsel tre ganger og fått nei tre ganger. Jeg håper regjeringen er mer offensiv neste gang.
Nikolai Astrup (Høyre), 2011-01-17:
La meg først få lov til å takke statsråden for et grundig svar, for et grundig innlegg om et viktig tema. Jeg var også veldig glad for å høre at statsråden har som utgangspunkt at vi skal være aktive og tidlig ute i vår omgang med våre venner i Brussel, og ikke at vi skal vente til EU har fattet sine formelle beslutninger for deretter å avvente at de relevante sakene kommer inn i EØS-systemet, for så å havne hos oss. Da er toget gått for å være den aktive pådriveren for de løsningene vi ønsker oss. Det gleder meg at statsråden har en slik offensiv holdning. Så var det noen elementer som statsråden nevnte, som jeg gjerne skulle sett at han gikk litt nærmere inn på. Det ene gjelder infrastruktur, bl.a. for naturgass. Som jeg var inne på i mitt innlegg, er det ikke tilfeldig hvordan gassen i Norge finner veien til Europa. Hvordan ser statsråden på videreutvikling av den norske gassinfrastrukturen nordover, fra Nordland og nordover, slik at vi har en rute for å få gassen vår fra nord til EU, opp mot alternativene, som eventuelt er å sende gassen vår gjennom russiske rørledninger. Det var det ene. Det andre gjelder utviklingen av automatiske målere for strøm, AMS. EU er offensive, men statsråden har også signalisert at han ønsker å forsere utviklingen av denne typen målere i Trøndelag. I hvilken grad er det et samarbeid mellom Norge og EU om felles standard på disse områdene? Statsråden nevnte også fornybardirektivet, som utvilsomt vil være viktig. Han kommenterte ikke pumpekraft. Det kunne vært interessant om statsråden kunne si noe om utviklingen av pumpekraft i Norge, og hvordan han stiller seg til det, hvilken betydning det vil få både for fornybardirektivet og for Norge som en del av det energimarkedet som vi er, i Nord-Europa først og fremst. Med det ser jeg frem til statsrådens svar.
Nikolai Astrup (Høyre), 2011-01-17:
La meg først få lov til å takke for en positiv og konstruktiv debatt mellom alle dem som har deltatt. Jeg ønsker også å komme tilbake til noe som statsråden ikke fikk anledning til å svare på i sitt forrige svar, nemlig hvordan han ser på utviklingen av pumpekraft i Norge, hvilke konsekvenser det eventuelt vil få for fornybardirektivet, og hvilke eventuelle tilpasninger vi må gjøre hjemme for å realisere et slikt potensial. Når det gjelder fornybardirektivet, kunne det også være interessant å høre noe mer om når vi kan forvente at det landes, og hvilke konsekvenser det da får for Norge. Jeg har forståelse for at statsråden kanskje ikke kan svare på det akkurat nå, men vi håper likevel på en avklaring snart. Det er også interessant i det perspektivet at det fra EU meldes om at EU-landene vil innfri sine forpliktelser i fornybardirektivet, slik det ligger an nå. Da er spørsmålet i hvilken grad statsråden mener det vil være behov for den kraften som Norge ønsker å tilby inn i Europa, og om man har sett noen signaler fra EU i den sammenheng. Jeg er også veldig glad for at statsråden er så positiv til at vi skal samhandle med Europa, slik han gir uttrykk for. Det står i kontrast til det som f.eks. representanten Ola Borten Moe i mange sammenhenger har ytret, nemlig at vi bør kutte kablene til utlandet og bli et isolert strømmarked her i Norge. Jeg er glad for at statsråden ikke deler sin partifelles syn i den saken. Så har mange representanter vært inne på interessante temaer, representanten Lødemel, bl.a., om utviklingen av offshorenettet i Nordsjøen og hvilke konsekvenser det vil få for utbygging av linjer i Norge. Det er et perspektiv jeg håper at statsråden griper fatt i i sitt neste innlegg. Så er jeg enig med statsråden når han sier at det må ligge kommersielle hensyn til grunn for hvordan vi utvikler rørnettet videre for gass – det sier seg selv. Men skal vi fylle rollen vår som gassleverandør til Europa på det nåværende nivået, er vi avhengige av å fylle på med mer gass i disse rørene. Da er vi også avhengige av å avklare hva som skal skje med nye felt. Jeg håper statsråden vil lande på riktig konklusjon i den saken. Nå er vi jo bare tilhengere her i denne sal, så da kunne kanskje statsråden være så vennlig å dele det synspunktet med oss nå, i all fortrolighet. La meg da også få lov til rett og slett å avslutte med å si takk til alle som har deltatt i debatten. Det er konstruktivt at vi har denne debatten når EU ennå ikke har landet sine synspunkter. Jeg håper vi kan fortsette med det i året som kommer, etter at EU legger frem sine perspektiver, at vi også i denne sal debatterer de viktige sakene som kommer fra Brussel.
Knut Magnus Olsen (Senterpartiet), 2011-01-17:
Klimamålene griper ned i det mest sentrale av Senterpartiets ideologi, nemlig forvaltertanken. Vi er opplært til, og har i vårt program, at vi skal levere jorden fra oss til våre etterkommere i minst like god stand som den var da vi overtok den selv. Derfor er vi forpliktet til å ha en offensiv politikk for å møte Norges klimapolitiske forpliktelser, særlig på hjemmebane, men også som pådrivere på den internasjonale arena. Vår troverdighet i det internasjonale arbeidet er avhengig av at vi lykkes på hjemmebane. Dette både kan og skal vi klare. Alternativet, en global oppvarming med til dels katastrofale følger, er ikke akseptabelt. En forutsetning for å nå målene er at verktøyene er på plass, det være seg både de ressursmessige, teknologiske og forvaltningsmessige. I Norge er vi jo i den heldige situasjon at vi bokstavelig talt er på den grønne gren med hensyn til naturressurser. For Senterpartiet er det helt sentralt at vi bruker disse på best mulig måte for å gjøre vårt for å få opp produksjonen av fornybar energi. Vår kunnskap og erfaring på feltet skal tas vare på og styrkes. Vi har økonomiske og kompetansemessige ressurser til å utvikle ny fornybar energi og å satse på kostnadskrevende, men helt nødvendig teknologi for fangst og lagring av klimagasser. Det er nødvendig å si at denne regjeringen har oppnådd mye i forhold til å nå våre klimapolitiske mål. Statsråden har gitt oss et godt bilde av det, det trengs derfor ikke gjentas. Men samtidig vil jeg si at interpellanten peker på et viktig tema: En god forvaltning er nødvendig for best mulig måloppnåelse i klimapolitikken. Riksrevisjonens undersøkelse viser at vi har forbedringspotensial. Undersøkelsen hevdet bl.a. at nasjonale virkemidler har bidratt til å dempe veksten i utslipp av klimagasser, men ikke til å snu trenden med økende utslipp. Riksrevisjonen slo fast at det etter deres mening er store svakheter i hvordan de ulike departementene ivaretar sitt sektoransvar, og at hensynet til reduksjon i utslipp av klimagasser i sektorene må gis høyere prioritet. Ivaretakelse av sektoransvaret i tillegg til sektorovergripende virkemidler er sentralt for å lykkes, som flere har sagt. Og da er det ganske naturlig for meg kanskje å peke på spesielt to områder, bl.a. St.meld. nr. 39 for 2008–2009, Klimautfordringene – landbruket en del av løsningen, som et godt eksempel på at sektoransvaret blir ivaretatt, som også statsråden nevnte. Det samme gjelder Nasjonal transportplan og alle tiltak som er gjort innenfor transportsektoren, som også er nevnt av flere her. I arbeidet med den kommende klimameldingen står vi overfor en viktig oppgave. Vi må nedfelle politiske føringer som gjør at vi når våre klimaforpliktelser. Vi skal også vurdere behov for endrede virkemidler. Klimakur 2020 gir oss godt grunnlag i det arbeidet. Som politikere er vi gitt et stort ansvar, det tar vi med oss i arbeidet med den kommende klimameldingen, og Senterpartiet vil være en pådriver i dette arbeidet.
Knut Magnus Olsen (Senterpartiet), 2011-01-17:
Senterpartiets mål er å få til en lik og forutsigbar strømpris i hele landet, og som statsråden nevnte, er målet om en stabil kraftforsyning sentralt i energipolitikken. Det vil være slik at det må jobbes med mange tiltak samtidig for å få dette til. Det vil handle om nettutbygging for å få en god og helt nødvendig flyt av strøm mellom de ulike delene av landet – fra overskuddsområder til underskuddsområder, fra områder med stor produksjon til områder med stort forbruk – og for å få ny fornybar energi fram til forbruker. Dette krever både oppgradering av eksisterende ledninger og etablering av nye. I Senterpartiet er vi vel kjent med at dette kan være kontroversielt, men vi mener det er helt nødvendig for å sikre stabil kraftforsyning i alle deler av landet. Nå arbeides det med linjene Ørskog–Fardal, Sima–Samnanger, og Statnett har søkt om konsesjon for bygging av 420 kV kraftledning mellom Balsfjord og Hammerfest. Senterpartiet mener dette er viktige grep for nettopp å sikre stabil kraftforsyning. Satsing på bygging av ny fornybar energi for å sikre nok miljøvennlig strøm inn på nettet er også helt avgjørende. Det er gledelig for Senterpartiet at den stimulansen som er gitt til utbygging av slik energi, og effektivisering av konsesjonsbehandling i NVE, sammen med regionvis koordinering av konsesjonsbehandling, har ført til at vi de siste fire årene har fått nesten en dobling av tillatelser, og at disse har en forventet produksjon på ca. 6 TWh per år – ingen ubetydelig mengde. Takten øker fortsatt, og NVE avgjorde i 2010 fire ganger så mange saker som i 2004. Det tredje området som er viktig, vil være en stadig mer effektiv bruk av energien. Enova spiller her en helt sentral rolle. De siste fem årene har regjeringen satt av nesten 9 mrd. kr, som statsråden også nevnte, nettopp til satsing gjennom Enova. Prosjekter med tilskudd fra dem vil ha et forventet energiresultat på over 8 TWh per år. For alle de tre områdene er dette et langsiktig arbeid som Senterpartiet er opptatt av at det skal jobbes kontinuerlig med. Samtidig er det viktig at vi har ordninger som sikrer dem som rammes verst, når vi på grunn av unormale situasjoner, som i vinter, får svært høye strømpriser. Ekstrautbetalingen til alle mottakere av statlig bostøtte, som regjeringen i dag fremmet for Stortinget, er et viktig eksempel på det. Viktig er det også at vi sikrer forsyningssikkerhet når forsyningene er så stramme som nå, slik regjeringen har gjort gjennom den dispensasjonen som Statnett har fått fra vilkårene i anleggskonsesjonene for bruk av de mobile gassfyrte reservekraftverkene for de første 20 ukene i 2011. Et viktig grep som flere har nevnt, var også å sette i gang arbeidet med å innføre AMS, med start nettopp i Midt-Norge. Det viktige for framtiden, som statsråden også understreket, blir likevel å holde trykket på arbeidet med utbygging av fornybar energi, fordeling gjennom et stadig bedre ledningsnett, og at bruken av energi stadig effektiviseres. På den måten kan vi i større grad unngå slike situasjoner i framtiden.
Borghild Tenden (Venstre), 2011-01-17:
Interpellanten reiser et viktig tema. Jeg har også hørt miljøvernministeren sette ord på avmakt i forhold til virkemidler for styring av norsk klimapolitikk. Det er for så vidt litt underlig i og med at det er opp til regjeringen selv å organisere seg, for de har valgt nettopp denne organiseringsmodellen som vi har i dag. Så avmaktsfølelsen er for så vidt selvforskyldt. I dag hører jeg en statsråd som skryter av den modellen vi har. I tillegg sitter miljøvernministeren i en flertallsregjering, så det er til sjuende og sist snakk om politisk vilje, som også representanten Astrup var inne på. Interpellanten snakket mye om de nasjonale klimamålene, og statsråden nevnte selv transportsektoren. Jeg for min del har lenge vært overrasket over at en miljøvernminister fra SV, som også representerer landets hovedstad, ikke er mer opptatt av klimagassutslippene i nettopp transportsektoren. Disse utslippene er i dag på ca. 29 pst. av det totale utslippet, og er det som er raskest økende. Miljøvernministeren kjenner helt sikkert til de store utfordringene de største byene står overfor, og i Venstres alternative budsjett har vi tatt dette inn over oss og styrket jernbanen og kollektivbudsjettet med totalt 1,2 mrd. kr utover det de rød-grønne foreslår. Vi foreslår også at det opprettes en post på statsbudsjettet på 150 mill. kr til neste år, med plan om opptrapping for planlegging, investering og drift av kollektivtrafikk i de store byene. Dette fordi kommunene selv ikke har kapasitet til å holde tritt med befolkningsveksten. Vi har et mål om at veksten i trafikken skal tas kollektivt. Vi mener staten må sterkere inn finansielt, men at ansvaret i organiseringen fortsatt skal ligge lokalt. Jeg ønsker derfor avslutningsvis å utfordre miljøvernministeren på om dette er noe SV i regjering vil gå inn for. Selv om dette ikke ligger innenfor hans departement, mener jeg at dette er noe en miljøvernminister må ta inn over seg, og ikke skylde på at det ligger i et annet departement.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2011-01-17:
Låneordningene gjennom Det internasjonale valutafond, IMF, er viktige bidrag i arbeidet med å øke tilliten i internasjonal økonomi. I etterkant av finanskrisen ser vi at statsgjeld har skapt uro i flere europeiske land. Gode låneordninger bidrar til at land kan gjenvinne tilliten i finansmarkedene og komme ut av krisen. IMF har inngått bilaterale avtaler for å sikre lånekapasiteten på kort sikt. De bilaterale avtalene skal nå avløses av økte rammer i den multilaterale NAB-ordningen, New Arrangements to Borrow. Den nye NAB-avtalen er mer fleksibel enn den gamle, lånebeløpet er godt og vel tidoblet, og avtalen sikrer en god ansvarsfordeling mellom land. Den nye NAB-avtalen vil forsterke IMFs lånekapasitet, f.eks. fordi USA ikke har inngått bilaterale avtaler, men ventet til den nye NAB-avtalen kommer på plass. Det er veldig positivt at framvoksende økonomier som Kina, India, Brasil og Russland blir nye deltakerland som slutter seg til avtalen. Den økonomiske usikkerheten, bl.a. i Sør-Europa, gjør det viktig at låneordningene har tillit. Mange land er nå i ferd med formelt å ratifisere NAB-avtalen, og det er viktig at også Norge gjør det. Jeg takker fungerende leder Leirstein og hele komiteen for å ha bidratt til en svært rask behandling i finanskomiteen. Det er en enstemmig komité som slutter seg til avtalen om utvidelse av låneordningen. Norges bidrag øker til 3 871 mill. SDR, som er et veid gjennomsnitt av amerikanske dollar, euro, britiske pund og japanske yen, og verdt om lag 35 mrd. norske kroner. Den norske økningen er forholdsmessig noe større enn gjennomsnittet for de nåværende NAB-landene, mens Japan har en vesentlig større økning, og USA og Spania øker på linje med Norge. De forholdsmessige endringene har sammenheng med økonomisk utvikling og internasjonale reserver. Bidraget gjennom den nye NAB-avtalen erstatter bidrag i dagens avtale, samt det bilaterale lånet fra Norges Bank til IMF. Til sammen betyr det at IMFs trekkadgang i Norges Bank øker med i underkant av 4,5 mrd. kr. Økningen vil bare bety økte kostnader for Norge hvis IMF trekker mer enn de ville gjort med dagens avtale, og hvis SDR-renten blir lavere enn alternativ avkastning. Fordringer til IMF blir vurdert som svært sikre. Når det gjelder arbeidet med kvoter og stemmerett, redegjør proposisjonen for IMF-styrets forslag til reform, som bl.a. innebærer en omfordeling av stemmer fra industriland til utviklingsland og framvoksende økonomier, der stemmevekten til de fattigste landene skjermes. Vi kommer tilbake til dette når Stortinget skal diskutere norsk samtykke til reformen, men for meg ser det ut som et skritt i riktig retning.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2011-01-17:
Jeg synes det er viktig å debattere innretningen på de generelle virkemidlene i klimapolitikken. Det handler om kvotehandel og om CO2-avgifter, men også om tilskuddsordninger som skal stimulere til forskning, utvikling og energibesparing, og til fangst og lagring av CO2-utslipp. Et overordnet prinsipp er at forurenser skal betale. Som finansministeren var inne på, ble Norge første land til å innføre CO2-avgift på sokkelen for 20 år tilbake, der utslippene nå er mer enn 60 pst. lavere enn gjennomsnittet i verden. Ideelt bør prisen på CO2-utslipp være prinsipielt begrunnet og være den samme uavhengig av hvor utslippene skjer. Kvotesystemet bør være så bredt som mulig og omfatte så mange land som mulig. Det bidrar til at vi kan lykkes i å få til så store kutt som mulig på en så effektiv måte som mulig. For meg betyr effektivitetsbegrepet at vi må bruke pengene på en slik måte at vi lykkes i å kutte mest mulig til sammen for å oppnå mest mulig kraftfulle klimapolitiske resultater. Likevel handler kritikken mot de generelle løsningene i klimapolitikken gjerne om at de i for stor grad baserer seg på kostnadseffektivitet. I dag diskuterer vi derimot om virkemidlene er for lite effektive, hvorfor ikke nivået på CO2-avgiftene i større grad er harmonisert. Statsministeren reflekterer også rundt det i boken Klimaparadokset. For en liten, åpen økonomi som den norske er det en fordel med brede globale avtaler som sikrer lik virkemiddelbruk i flest mulig land. På den måten hindrer vi karbonlekkasje, at bedrifter flagger ut til områder uten klimaavgifter. Men det er langt fra alle typer utslipp som kan flagges ut. Transport, oppvarming og oljeproduksjon er eksempler på oppgaver som ikke uten videre kan flytte ut av Norge. Eller som det heter i boka: Skal du kjøre bil fra Oslo til Tønsberg, må du gjøre det fra Oslo til Tønsberg. Du kan ikke kjøre fra Hamburg til Berlin i stedet. Derfor kan vi ha høyere CO2-avgift på bensin, fyringsolje og på sokkelen, og antakelig gjenspeiler det de reelle kostnadene på en riktigere måte enn i industrien, som lettere kan velge produksjon andre steder. Når det gjelder CO2-avgiften på gass til oppvarming av bygg, vet vi at den ble utformet som en generell gassavgift med fritak for gass som ble brukt til andre formål, og at ESA konkluderte med at fritaket stred imot regelverket for offentlig støtte, men at avgiften ville være innenfor regelverket hvis alle betalte en avgift som er over minstesatsene i EUs energiskattedirektiv. Det nye vedtaket sier derfor at gass som blir levert til industrien og til virksomheter med kvotepliktige utslipp, får en lav sats i tråd med minstesatsene. Hvis EØS-avtalen åpner for en mer fleksibel måte å gjøre dette på, mener jeg vi må se på det, så lenge avgiften fortsatt ivaretar intensjonen og oppfyller ESAs regelverk.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-01-17:
Det er forståelig at statsråden bruker sin taletid til å snakke om det som går bra. Men jeg følte meg litt hensatt til Arbeiderpartiets landsmøte, at her var det om å gjøre å banke inn at alt går meget bedre, og at alt lykkes med denne regjering. Jeg mener at vi i Stortinget også må kunne diskutere en del av de store utfordringene som vi står overfor. La meg i denne oppfølgingen begrense meg til å peke på to elementer. Det ene er at mens Norge bygger opp et stort pensjonsfond, noe vi er enige om, ser vi at Kina kjøper bedrifter. Jeg ønsker ikke at Norge skal ha en strategi hvor staten skal løpe rundt og kjøpe bedrifter, men når vi bruker 120 mrd. kr fra Statens pensjonsfond utland inn i norsk økonomi, må vi også tenke på: Hvordan bruker vi disse pengene? Det vi har sett de senere år, er at en stadig mindre andel av disse pengene går til vekstskapende virksomhet, som investeringer i infrastruktur, i forskning og i vekstskapende skattelettelser. Det andre jeg vil utfordre finansministeren på, er det jeg tok opp i min interpellasjon, nemlig det faktum at produktivitetsveksten i Norge har falt siden 2006, og at vi ligger dårlig an i forhold til sammenlignbare land i OECD og EU. Tilsvarende er det når det gjelder konkurranseevnen og veksten i norsk økonomi. Jeg vil spørre finansministeren: Hva tror han er årsaken til at produktiviteten i Norge ikke har vokst som før, at konkurranseevnen er svekket, og at veksten ikke er så god som det den er i en del andre sammenlignbare land? Hva er årsaken til dette, og hva er konsekvensen? Når jeg spør om dette, er det fordi jeg får inntrykk av at finansministeren mener at det skal være «business as usual». Hvis det er slik at politikken har vært med på å påvirke produktivitetsveksten, konkurranseevnen og veksten i økonomien, mener jeg det er bekymringsfullt at det ikke varsles noen politikkendringer. For øvrig slutter Høyre seg til viktigheten av å ta vare på den nordiske modellen og trepartssamarbeidet, som jeg også sa i min innledning. Dette er elementer som vi mener det er viktig å ta vare på i det norske samfunn. Men jeg mener at vi har en betydelig utfordring med hensyn til både å sikre investeringer som gjør at vi kan skape vekst og legge grunnlag for bedrifter, og å føre en politikk som gjør at vi kan snu den negative utviklingen når det gjelder konkurranseevne og vekst i produktiviteten.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-01-17:
La meg også takke for interessen for dette temaet. Det overrasker meg egentlig ikke, for Stortinget har gjennom mange tiår vist evne til å foreta fornuftige og strategiske valg og også vist en evne til å stå sammen. Jeg viste i min innledning både til den nordiske modellen, utviklingen av denne, til trepartssamarbeidet, til handlingsregelen og til diverse reformer som har vist en god evne til å stå sammen om å foreta nødvendige valg. Samtidig tror jeg finansministeren også har rett når han sier at politikken i sin natur ofte er kortsiktig. Det er nok også en holdning blant mange at det ordner seg sikkert, for det har det gjort i fortid, og det er riktig som mange sier, at vi sitter på den grønne gren. Utfordringen er å sørge for at vi beholder vår posisjon, og at vi sikrer at grenen fortsatt skal være grønn. Jeg tror vi må erkjenne at den internasjonale konkurransen kommer til å bli tøffere. Vi har i mange år trøstet oss med at når de andre blir billigere, må vi bli bedre. Vel, nå blir de andre både billigere og bedre samtidig, og det gjør at vi er nødt til å styrke vår konkurranseevne. Det er OECD som har slått fast at vår produktivitetsvekst har gått ned samtidig som andre har økt sin produktivitetsvekst. Det var et svar på spørsmålet fra Inga Marte Thorkildsen. Også regjeringens egne dokumenter har vist at den kostnadsmessige konkurranseevnen i mange år har blitt svekket. Det stiller oss i en tøffere posisjon. Samtidig vet vi hvilke store utfordringer vi vil få på finansieringssiden om 10–15 år. Da er mitt anliggende: Hvordan kan vi sikre at vi bidrar til en vekst i økonomien som gjør at vi kan finansiere velferden? Vel, da bør vi i hvert fall sørge for at vi tar unna en del av de store investeringene i dette tiåret. I det tiåret hvor vi ville hatt stort økonomisk handlingsrom, må vi sørge for at vi investerer mer i infrastrukturen vår, investerer mer i bredbåndsutbygging og investerer mer i kunnskap og forskning, slik at vi har det fundamentet som skal til. Så til slutt: Når det gjelder min vektlegging av byene som dynamoer for vekst, handler ikke det om sentralisering – det handler om desentralisering. Jeg mener at nettopp ved å satse på byer i regioner i hele Norge kan vi bidra til desentralisering i Norge og sørge for at vi har en balansert vekst i landet vårt. Jeg tror det er ett av de viktige grepene vi kan ta for å sørge for at vi får mer vekst over hele landet, og sørge for en positiv utvikling.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-17:
Jeg tror det er viktig i enhver diskusjon om veien framover – enten det er diskusjoner i Stortinget eller i andre sammenhenger, f.eks. i mindre regioner, fylker, kommuner etc. – at vi i hvert fall koster på oss å se på det som går bra, at vi er i stand til å ta utgangspunkt i det som er våre sterke sider, for så å gå videre framover. Noe av det jeg understreket i innlegget mitt, var at det at det går bra på mange områder i Norge, er noe vi skal ta med oss videre. Men det betyr ikke at finansministeren eller andre har tenkt å legge seg på sofaen og si alt er såre vel, dette går av seg selv. Det er en ganske farlig strategi. Det vi ser, er at i Norge som i mange andre land er det noen helt sentrale utfordringer som møter oss. Det ene er den demografiske revolusjonen, de store endringene i befolkningssammensetningen, som jeg mener vi nå ivaretar, bl.a. gjennom pensjonsreformen. Men det er viktig at det i forlengelsen av pensjonsreformen også er tiltak som gjør at flere eldre ønsker å stå lenger i arbeid, for vi vil trenge den arbeidskraften framover. Det andre er klimautfordringen, som vi har hatt en diskusjon om tidligere i dag. Det tredje er globaliseringen av økonomien, og det fjerde er tilgangen på god og velkvalifisert arbeidskraft. Noe av problemet er ofte – jeg liker ikke å prate om problemer, men noe av utfordringen i politikken er på mange måter at den daglige politikken er kortsiktig. Taps- og vinningskontoen for politikk går på en måte fra dag til dag, mens de utfordringene vi prater om her, er langsiktige og krever at vi faktisk også sier nei, at vi står imot en del av de mer kortsiktige tingene. Så er det også viktig å fortelle oss selv at ingen annen generasjon har hatt så store muligheter som det vi har for å gjøre en god jobb framover. Det ene er styrken i norsk økonomi. Det andre er at vi kan ta med oss historiens lærdom. Da er mitt hovedpoeng, som det også var i hovedinnlegget, at klarer vi å øke – jeg vil bruke det uttrykket – avkastningen av arbeidskraften med noen tiendedeler i tillegg til det som representanten Sanner var inne på, øke vekstkraften i økonomien med noen tiendedeler, har vi på mange måter lyktes også i å ha en bærekraftig finansiering av velferden. Så er jeg enig med representanten Sanner i at det å holde oppe en god produktivitetsvekst i norsk økonomi er helt sentralt framover. Vi har hatt mange år hvor vi har hatt en god vekst i produktiviteten, men det betyr også at det blir vanskeligere for hvert år som går, på en måte å lette seg ytterligere. Så det er nok et område som vi må jobbe mye med. Her kan også Sanner stole på regjeringen, for å si det på den måten.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-17:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke for debatten. Det er – som jeg sa innledningsvis – bra at vi har slike debatter. Interpellanten pekte på i det siste innlegget sitt at de internasjonale forholdene vil endre seg, for Norge i retning av at vi må regne med å møte sterkere konkurranse der ute. Det er det ene bildet. Det andre bildet er at de internasjonale maktforholdene i økonomien kommer til å endre seg, slik at vi om noen år står framfor andre markeder andre steder enn det vi gjør i dag, noe som selvsagt også vil påvirke norsk eksport og norsk verdiskaping. Så er jeg enig med dem som sier at det er viktig å lykkes. Jeg tror at vi skal ha den rausheten både i politikk og ellers at vi skal bygge opp under dem som lykkes på mange områder. Det er viktig at bedrifter og mennesker lykkes hver for seg, og at vi lykkes i fellesskap. Så er det også viktig å ha med seg i denne diskusjonen at riktignok går oljeinntektene ned etter hvert, fordi vi tapper ut en ikke-fornybar ressurs. Men det er to viktige ting som står igjen etter oljevirksomheten: Det ene er Pensjonsfondet, og det andre er en oljeindustri som er i verdensklasse, og som gir oss nye muligheter på nye områder. Det å få til en vellykket omstilling av oljerelatert industri i retning av fornybar energi, miljø- og klimateknologi er kanskje en av de viktigste oppgavene vi står framfor. Vi er sterke på marin forvaltning og forvaltning av havressurser. Vi er sterke på ulike tjenesteområder. Så det er muligheter hvis vi vil, og hvis vi evner det. Så er det en viktig del av politikken å bidra til å forankre langsiktigheten, altså få gjennomslag for dette langsiktige prosjektet ute blant folk. Så en kommentar til et par tall. Hvis vi ser på veksten i Fastlands-Norge fra 2006, er veksten i Fastlands-Norge i dag 8 pst. høyere enn det den var i 2006. Det er viktig, og det er bra. Det var produktivitetsvekst i 2007. Den gikk noe ned i 2008, som er helt normalt når en høykonjunktur går mot slutten. Det var vekst i 2009 og i 2010. Ifølge de anslag som SSB opererer med, har vi nå en høyere produktivitet i 2010 enn vi hadde i 2006. For øvrig vil regjeringen presentere flere viktige meldinger nå til våren. Den ene er evalueringen av skattereformen. Da får vi muligheten for en bred debatt om skattesystemets plass. Dessuten kommer fordelingsmelding, eierskapsmelding, og etter hvert vil det også komme en ny perspektivmelding.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-17:
Som jeg sa i mitt første innlegg, ser jeg jo de mer prinsipielle utfordringer/problemer ved at en har ulik prising på CO2 fra ulike utslippskilder. Ideelt sett burde det ha vært mer lik prising, for stilt overfor ulike alternativer bør det prises slik at forbruker eller bedrift ønsker å gå over til mer klimavennlige alternativer eller introdusere ny og mer klimavennlig teknologi. Så vet alle vi som steller med avgifter, både i denne salen og ikke minst utenfor denne salen, at det er to måter å gjøre det på. Det ene er å sette opp noen avgifter for å nå det høyeste nivået, og det andre er å senke de høyeste avgiftene for å nå et slags middelnivå. Det å sette ned avgifter slår vel lettere an enn det å øke avgifter, samtidig som vi også ser at utfordringene på klimasiden nok vil føre til at vi i framtiden må belage oss på å betale mer for forurensende klimautslipp. Men summa summarum: Vi vil fortsette å føre en aktiv klimapolitikk. Det kommer en ny klimamelding til høsten. Og som jeg sa i stad, vil hensyn til næringsliv og arbeidsplasser i Norge alltid for denne regjeringen samlet sett ha høy prioritet, i særdeleshet for Arbeiderpartiet. Så til den aktuelle saken om kvoteplikt på innenriks flytransport. Det som jeg tror det er viktig å understreke her, er at en må se på systemomleggingen i seg selv, som blir en systemomlegging der en får både CO2-avgift og kvoteplikt. Mitt syn er at denne systemomleggingen i seg selv ikke skal føre til at den totale belastningen øker. Dermed blir det ingen dobbeltbeskatning, jf. det jeg sa i innlegget mitt om forholdet til oljesektoren. Så systemomleggingen i seg selv bør ikke føre til en økt belastning. Så vil bare framtiden vise hva som er nødvendig av prising for å oppnå de klimaeffekter som er nødvendig for å få redusert de samlede klimautslippene i Norge i årene framover. Det er klart at for å redusere klimautslippet vil pris stå sentralt. Jeg tror det også er en diskusjon som vi stadig vil komme tilbake til i Stortinget, og som vil balansere dette på best mulig måte.
Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-17:
Vi har nå hatt to interpellasjoner om to viktige spørsmål. Den ene har dreid seg om hvordan vi skal sikre en bærekraftig økonomi framover, og den vi har hatt nå, har dreid seg om hvordan vi skal sikre en bærekraftig klima- og miljøpolitikk. Dessverre var det få skribenter i presselosjen. Det interessante med disse to interpellasjonene er egentlig at det er i disse to sakene de viktigste skillelinjene i politikken går, og de går for så vidt ikke mellom regjeringen og opposisjonen, de går tvers igjennom det blå regjeringsalternativet. Det er bare en observasjon vi kan ta med oss til senere. Så belyste representanten Astrup veldig godt i sitt innlegg de ulike avveininger som vi står framfor i klima- og miljøpolitikken. Og selvsagt er det slik at ut fra et rent avgiftsteknisk synspunkt er det best med avgifter som er enkle og mest mulig ensartede. Men så enkel er ikke politikken; det er på en måte noe av kjernen. For politikken skal også ivareta flere hensyn. Slik er det også med avgifter, enten det er CO2-avgifter eller moms. Så kan en mene mye om det, men det er på en måte en del av innretningen på politikken. Det som er det viktige, er at avgifter bidrar til det jeg vil kalle en kostnadseffektiv miljøpolitikk og klimapolitikk, der en bruker de sterkeste virkemidlene på de områder der en ønsker å oppnå størst mulig klimaeffekt på raskest mulig og på best mulig måte. Det er det ene. Det andre er å bidra til at en får en omstilling og en utvikling av klimavennlig teknologi. Så er det jo slik at avgift og pris vil være et helt sentralt virkemiddel i klima- og miljøpolitikken framover. Derfor ender vi for så vidt i denne interpellasjonen opp med at en av de store utfordringer som vi står framfor i det neste tiåret, er å kombinere en god næringspolitikk på den ene siden med en effektiv og god klimapolitikk på den andre siden. Vi må føre en politikk som sikrer at utslipp av klimagasser går ned, samtidig som vi legger til rette for en god utvikling av næringslivet i Norge. Det er en krevende balanse, det er ingen tvil om det. Men så langt synes jeg vi har truffet denne balansen rimelig godt. Vi var tidlig ute med en aktiv klimapolitikk og med å sette en pris på utslipp av CO2, og politikken har gitt resultater. Utslippene er i dag langt lavere enn de ellers ville ha vært. Samtidig har vi også opplevd en sterk økonomisk vekst og hatt gode vilkår for næringslivet. Flere norske bedrifter er ledende på miljøteknologi. Det er viktig at vi klarer å holde fast ved denne balansen i klimapolitikken framover. Jeg vil takke for debatten.