Ivar Kristiansen (Høyre), 2001-02-08:
Norsk havbruksnæring har vokst frem som et resultat av privat initiativ og skapertrang. Staten har vært regulator og i ettertid delvis kommet inn på eiersiden. I tillegg har det offentlige bidratt med en beskjeden forskningsinnsats. Høyre er helt på linje med fiskeriministeren når han i sin redegjørelse sier: «Prinsipielt mener jeg at tilpasning av produksjonen i forhold til markedsutviklingen bør være de næringsdrivendes ansvar.» Slik kan det imidlertid ikke bli i praksis, sier han. Der er fiskeriministeren og Høyre sterkt uenige. Fiskeriministeren burde i det minste tilstrebe at det blir slik. Havbruksnæringen er pekt ut som fremtidens vinnernæring, og mye er jo tilrettelagt for at det skal bli slik. Men da er det tvingende nødvendig at norsk havbruksnæring slippes løs fra den tvangstrøyen staten har satt den i. Dette er viktigste forutsetning for at næringen i det hele tatt skal kunne bli i stand til å nå de mål og de visjoner som myndigheter og andre har for den. Sett fra Høyres side er fiskeriministerens tilnærming til de markedsmessige forhold passiv. Havbruksnæringen er spådd en fremtid som en av Norges desidert viktigste næringer. Dette krever en aktiv handelspolitikk, samtidig som næringen må dereguleres. Dagens konsesjonslov og fôrkvoteordning fortjener avløsning når lakseavtalen med EU går ut neste år. Vi må ikke i dagens situasjon bli så navlebeskuende rundt statlige styringsverktøy som konsesjoner, styring av næringen, auksjon av konsesjoner, kubikkmeterforskrifter og kystsoneplaner at vi glemmer å løfte blikket opp og ut. For gjør vi det, så oppdager vi at Norge – som i dag er verdens største produsent og eksportør av laks – taper markedsandeler. Den største veksten innen oppdrett i dag skjer utenfor landets grenser. Dette er tilfellet selv om norskekysten miljømessig fremstår som sannsynligvis det mest attraktive område for fiskeoppdrett i hele verden, og norsk kompetanse på området er etter alt å dømme uovertruffen. Milliardbeløp investeres av norske aktører i disse dager i Chile. Ja, selv den norske stat fremstår som en av de største utenlandsinvestorene. Høyre har ingenting imot norsk engasjement internasjonalt innen oppdrett, men vi må i Norge stille spørsmål om hvorfor det er blitt slik at veksten, investeringene og satsingen fra norsk side i dag er større utenfor enn innenfor landegrensene. Vi synes at det er mer enn merkelig at stortingsflertallet har bidratt til at den norske stat fremstår som en av de mest aktive i det chilenske oppdrettseventyret. Tenk om det samme stortingsflertallet hadde vist like stor interesse for å ta et krafttak for marin forskning! I Høyres alternative statsbudsjett for i år foreslo vi å innføre en ordning der bedriftene kunne trekke fra 25 pst. av dokumenterte FoU-utgifter på inntil 4 mill. kr. i skatten. For bedrifter som ikke er i skatteposisjon, foreslo vi et supplerende tilskudd. Flertallet stemte dessverre vårt forslag ned. Forslaget ville styrket forskningsinnsatsen og utviklingsarbeidet i små og mellomstore bedrifter, som havbruksnæringen er preget av. Skal vi nå de satte ambisjoner på vegne av oppdrettsnæringen, forventer Høyre at fiskeriministeren tar et initiativ tilsvarende Høyres forslag for å styrke anvendt forskning og utvikling innen fiskeri- og oppdrettsnæringen. Næringen bidrar i dag selv med betydelige beløp til forskning. En av de viktigste oppgavene for det offentlige er å stimulere bedriftene til å gjøre enda mer. Vi må sørge for at aktørene innenfor havbruksnæringen gis konkurransedyktige rammevilkår som kan bidra til at norskekysten for fremtiden blir hovedarena for investeringer, forskning og utvikling. Det er et stort problem at produsenter i utlandet ikke møter de samme begrensninger som her hjemme. Chile har eksempelvis ikke strenge produksjonsbegrensninger som hindrer en rask vekst. Derfor øker den chilenske produksjonen mye raskere enn næringen har lov til i Norge. Den faktiske situasjon langs norskekysten preges i altfor mange kommuner av stagnasjon i folketallet. Det er urettferdig overfor de kystkommuner og de initiativtakere som ønsker å ta fatt innenfor fiskeri- og havbruksnæringen, at mange av dem som har investerings- og utviklingsplaner, stanses. I sin redegjørelse gir statsråd Gregussen forvaltningen stor oppmerksomhet. Det er fokusert tilsvarende mindre på rammebetingelser for at næringen selv skal utvikle seg. Det er en fare for at byråkrati og kontrollordninger kan kvele deler av veksten i næringen. Næringen preges eksempelvis av et skjemavelde som bidrar til å stjele enorm tid og oppmerksomhet. Dette må ikke få bli en hovedoppgave for Regjeringen i havbrukspolitikken. Forvaltningen må nå legge sin tyngde inn i veiledning overfor kommuner som ennå ikke har fått godkjente kystsoneplaner på plass. Departementet må legge sin hovedtyngde inn i arbeidet for å forbedre markedsadgangen til EU. Markedsadgangen til EU må bedres. Det er ikke akseptabelt at Regjeringen har så godt som gitt opp å forbedre markedsadgangen til vårt viktigste marked. Bare EUs sentral- og østeuropautvidelse skulle tilsi et annet engasjement og trykk fra Regjeringens side. Norsk eksport av laks til EU reguleres av lakseavtalen. Avtalen inneholder bl.a. bestemmelser om eksportavgift, minstepris og grenser for eksportvekst. Avtalen løper som kjent ut 30. juni 2002. I redegjørelsen sa fiskeriministeren at avtalen har fungert godt. Det kan tyde på at Regjeringens målsetting er en videreføring av avtalen. Avtalen er et resultat av at EU-kommisjonen i 1995-96 bøyde seg for et proteksjonistisk press fra irske og skotske oppdrettere, hvor antidumpingsvåpenet ligger bak som trussel. Gjennom fôrkvoteordningen og konsesjonsregulering av nyetableringer sørger Regjeringen for å begrense utbudet av norsk laks til EU-markedet. Selv om norsk lakseeksport til EU – til tross for lakseavtalen – har vist en jevn økning de siste årene, taper Norge som nevnt markedsandeler. En ny lakseavtale med EU etter dagens norm vil føre til at Norge mister sin ledende posisjon på området. Jeg mener at avtalen må avvikles eller i beste fall kraftig forbedres. Norsk oppdrettsnæring fremstår som et kraftig symbol på den virkning og pris vi må betale ved å stå utenfor EU. Når avtalen nå nærmer seg utløp, må norske myndigheter vurdere hvordan vi best kan sikre markedsadgangen for oppdrettslaks. Norskekysten går glipp av tusenvis av arbeidsplasser på grunn av at vi også på dette området er satt i råvareklemma. En sentral handelspolitisk målsetting må være å sikre oss mot nye antidumpingsanklager fra EU, uten å pålegge næringen produksjonsbegrensninger. Lakseprisen har stort sett ligget godt over EUs minstepriser. Økende skepsis mot kjøtt hos forbrukerne i EU-land burde dessuten gjøre det mulig å argumentere for at dagens lakseavtale ikke bør forlenges. Fiskeriministeren bør derfor nå legge all sin kraft i å erstatte dagens lakseavtale med en reforhandling med sikte på økt markedsadgang, slik EØS-avtalen faktisk åpner for. Likeledes må fiskeriministeren arbeide aktivt, ikke minst innad i egen regjering, for at bedre WTO-regler for handel med fiskeprodukter gis høyeste handelspolitiske prioritet. For øvrig bør statsråd Gregussen nå ta initiativ til å la eksisterende oppdrettere få øke volumet i sine produksjonsanlegg. Fiskeriministeren foreslår at de nye konsesjoner som tildeles i år, skal tilfalle områder som har fått få konsesjoner ved tidligere tildelinger. Jeg vil anmode statsråden om også å ta hensyn til eksisterende oppdrettsmiljøer. Tildelingsrunden bør derfor bli så omfattende som råd er. Spørsmålet om vederlag for konsesjoner, som statsråden tar opp, bør Gregussen i dag benytte anledningen til å belyse nærmere. Hva slags ordning er det statsråden tenker seg? Skal lokalmiljøene tappes for inntekter? Høyre vil ikke pålegge oppdrettsnæringen tilleggskostnader som kan bidra til å svekke næringens konkurranseevne. Norge som verdens stormakt innenfor havbruk har pålagt seg selv en vekstbegrensning gjennom EU-avtalen. I ly av den taper havbruksnæringen i Norge terreng og markedsandeler. En slik kunstig begrensning må vi unngå ved neste EU-avtale. Gjør vi ikke det, vil vi se at norsk havbruksnæring fortsetter å tape terreng relativt sett i årene som kommer. Med våre gode naturgitte forhold burde vi absolutt unngå å måtte bremse slik at andre land tar oss igjen.