trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Dette er en kjempeviktig sak, og jeg synes det er mye godt som er sagt i debatten. Men dessverre er nok ikke resultatene og opplevelsene av hvordan dette blir gjennomført, sånn som glorifiseringen jeg hører i forhold til viktigheten av dette spørsmålet. Jeg har lyst til fra eget fylke å ta bare ett eksempel: En 15-åring begår væpnet ran med den barnevernsansatte på slep, uten at den ansatte griper inn. 15-åringen begår et nytt væpnet ran, og barnevernet vet ikke hvordan man skal håndtere det, politiet vet ikke hvordan man skal håndtere det. Det finnes altså ikke tiltak i fylket for å håndtere en sånn type adferd. Og det stopper ikke med det, selvfølgelig, for det handler om vold og trusler om vold mot ansatte i barnevernet, det handler om trusler og vold mot andre helt tilfeldige ofre som denne ungdommen møter på sin vei. Det handler faktisk om å si at dette er uakseptabelt. Det handler om å sørge for at den personen ikke får lov til å fortsette med aktiviteten sin. Det handler om å ta ansvar for den personen som begår denne kriminaliteten, men det handler også om å forsvare samfunnet mot at han skal få lov til å fortsette å ødelegge andre menneskers liv. Det bør man også ha med seg når man ser på hvilken aktivitet en del av disse unge kriminelle driver med. Derfor er jeg veldig skuffet over at ingen andre politiske partier vil være med på forslag nr. 1, i hvert fall ikke av de partiene som sitter i komiteen. For det er jo faktisk det det handler om: Vi skal ivareta den kriminelle og interessene til den kriminelle, men vi har også et ansvar for å ivareta samfunnet. Og hvis vi skal ivareta den kriminelle, er det viktigste vi kan gjøre å hindre at han fortsetter å begå kriminalitet som han vil måtte bære med seg resten av livet. Da handler det faktisk om at man av og til må si at noen ikke får lov til å være ute i samfunnet. Og det er det forslaget fra Fremskrittspartiet handler om, nemlig å hindre at den kriminelle får lov å holde på sånn som han gjør ved at det blir satt klare og tydelige grenser. Men det handler selvfølgelig også om at man skal ivareta samfunnet. Når jeg hører på representanten Akhtar Chaudhry, får jeg inntrykk av at barn som ikke går i barnehage, blir mer kriminelle. Det betyr egentlig at han sier at foreldrene ikke er gode nok til å oppdra sine egne barn. Det er jeg helt uenig i. Jeg mener at foreldrene har et viktig ansvar. De skal ta det ansvaret, og mange av dem gjør det. Jeg synes det blir helt feil å skylde på at det om man har gått i en barnehage eller ikke er årsaken til hvordan det går. Jeg synes det har vært mange festtaler. Jeg skulle gjerne sett at de ble fulgt opp med handling, og at man hadde støttet Fremskrittspartiets forslag i dag.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Katten var på talerstolen, jeg skulle ønske at musene også hadde tort å være litt tøffere, for etter å ha hørt på representanten Chaudhry, synes jeg ikke det var mye vilje der til å se på ofrene i dette. Jeg er veldig glad for at Fremskrittspartiet er et parti som bryr seg om ofrene, et parti som sier at vi selvfølgelig skal hjelpe dem som havner på skråplanet, tilbake. Hele poenget med forslaget er jo at det ikke behøver være en naturlov at en skal plasseres i et fengsel – opprette en avdeling i et fengsel. Men vi ønsker – og dette er faktisk til den kriminelles beste – å hindre at han får lov til å begå ny kriminalitet. Det er jo det det handler om. Når det gjelder noen av de verste, må man sørge for at de blir skjermet fra samfunnet, for de ødelegger både for seg selv, og de ødelegger for andre. Jeg har pratet med folk som har vært ofre for denne 15-åringen, og det er ganske sterkt å høre opplevelsene de har hatt. Når man vet at ansatte i barnevernet har vært med og ikke har grepet inn – de ringer til politiet og sier at en 15-åring begår et ran, uten å gripe inn – da skjønner jeg i hvert fall at ofrene ikke føler at de blir ivaretatt. Jeg registrerer, som sagt, at representanten Chaudhry er mer opptatt av den kriminelle enn av ofrene. Jeg synes det er viktig både å hindre at den kriminelle løpebanen får fortsette, og ikke minst å sørge for at man også tar ansvar for ofrene, som jeg i liten grad har hørt at denne debatten har dreid seg om, og der tilbakemeldingene faktisk er at folk er livredde fordi noen av disse personene er så farlige at de ikke burde gå ute – ikke aldri gå ute, for det er jo hele poenget med det vi ønsker, nemlig at vi skal hjelpe dem tilbake uten å fortsette den kriminelle løpebanen. Jeg er glad for at jeg representerer et politisk parti som mener at det er ofrene som virkelig er viktig å ivareta, samtidig som vi skal ivareta de kriminelle og hindre at de fortsetter med kriminalitet. Det tjener alle på, både den kriminelle og – ikke minst – samfunnet.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Representanten Werp og andre har vært inne på at det som er viktig, er å ta vare på disse ungdommene som havner i en kriminell løpebane. Men hvordan skal vi ta vare på dem? Skal vi sende dem fra institusjon til institusjon, der de hele tiden treffer nye folk, der de hele tiden treffer folk som ikke har kompetanse til å ta vare på dem på en slik måte som de bør bli tatt vare på? Det er faktisk sånn at i kriminalomsorgen har de denne kompetansen. De har kompetanse til å ta vare på ungdommer som er kriminelle, som har utagerende reksjoner, som har et reaksjonsmønster som vanlige unger ikke har. Det bør vi ta med oss. Vi skal heller ikke plassere dem i vanlige fengsler, for – som det har vært sagt tidligere – vanlige fengsler for ungdom er uten tvil opplæringsanstalter. Det sier eldre tidligere kriminelle, og det sier også ungdommene selv. De er opptatt av å få oppfølging, de er opptatt av å treffe folk som de kjenner igjen, som de kan få et forhold til. De vil ha det sånn at når de legger seg om kvelden, sier de god natt til en person, og så kan de si god morgen til den samme personen når de møter ham igjen om morgenen. Det er de opptatt av. At vi oppretter avdelinger i vanlige fengsler, synes de heller ikke er positivt. Det sier tidligere kriminelle, og det sier også ungdommen selv. De vil ha en fast plass som de kan forholde seg til, en fast plass der de møter andre ungdommer, der de faktisk kan ha noe som ligner en ungdomstid. Representanten Chaudhry var ikke enig med Fremskrittspartiet og vår tilnærming til denne saken når det gjelder hvordan vi ønsker at dette skal være. Da slår jeg meg godt til ro og tenker som så at dette er et godt forslag – et godt forslag som kanskje også flere kan være enig i. Så merket jeg meg at representanten Bård Hoksrud hadde en kommentar til Chaudhry om det med barn og barnehager. Jeg reagerte på at da representanten Chaudhry var på talerstolen etterpå, avviste han ikke det representanten Hoksrud sa. Han står fortsatt på det at foreldre ikke egner seg til å oppdra unger, og at barnehage er det beste hvis du skal unngå at unger havner i en kriminell løpebane.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Selvfølgelig.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
I mitt innlegg refererte jeg til et brev fra statsråden, der det ble sagt at den største andelen av dem som uteksamineres fra Politihøgskolen, skal erstatte polititjenestemenn som går av med pensjon eller slutter av andre årsaker. Nå er det slik at politiet får stadig større oppgaver, og utgiftene øker i takt med de større oppgavene. Hvis en ser på det regnestykket som også ble presentert fra talerstolen, over de økte bevilgningene til politiet, vil de frie økte midlene til politiet i 2011 være i gjennomsnitt 2,5 mill. kr per politidistrikt. Da ønsker jeg bare å stille følgende spørsmål: Hvordan mener statsråden at antall politifolk skal økes fra dagens 1,6 per 1000 innbyggere til 2 per 1000 innbyggere når politiet ikke får økte reelle frie inntekter, og når statsråden sier i sitt brev at det ikke er meningen at det skal økes, men at man bare skal erstatte polititjenestemenn som går av med pensjon?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Som det har vært sagt her: IKT-investeringer er viktig. I 2008 startet utarbeidelsen, utformingen og implementeringen av en IKT-struktur i politiet. Det er altså tre år siden. Jeg er spent på hvor lang tid det tar før de har et IKT-system som gjør at hvert enkelt politidistrikt kan kommunisere med hverandre uten å bruke telefaks. Disse IKT-investeringene er det tatt høyde for, sa representanten Bøhler, og det er riktig. I 2011 har politidistriktene tatt høyde for denne investeringen ved at de har senket sitt driftsnivå. Det vil med andre ord si at de ikke har tatt høyde for å ansette flere politifolk utover dem som eventuelt går av med pensjon. Så kan man jo diskutere hvorvidt det er departementet eller direktoratet som har gjort en dårlig jobb med forberedelsen til en IKT-struktur. Det er uansett, slik jeg ser det, departementet som er den øverste ansvarlige, og som må ta det ansvaret. Opptaket ved Politihøgskolen er doblet, og det er bra. Det er greit nok at denne regjeringen skylder på Bondevik II-regjeringen. Jeg skal ikke gjøre noe for å forsvare Bondevik II-regjeringen, men det er jo lov å stille spørsmål om hvor lenge man skal skylde på Bondevik II-regjeringen. Men uansett, hvis vi ikke hadde hatt en dobling av opptakene på Politihøgskolen, ville vi i realiteten hatt en stor nedgang i antall polititjenestemenn i Norge. Det er et enkelt regnestykke. Så er det slik – og tall er kjedelig – at statsråden var inne på at vi hadde økt bevilgningen til politiet. Ja, det er vi enige om. Vi har økt opptaket på Politihøgskolen. Det er vi også enige om. Vi har en del politifolk som fortsatt ikke har fått jobb, og det står en god del stillinger ledig. Men så er det også sånn, som jeg sa i mitt forrige innlegg, at 2,5 mill. kr i gjennomsnitt per politidistrikt ikke er bundet opp av de økte bevilgningene som politiet har fått – 2,5 mill. kr i gjennomsnitt pr. politidistrikt. Det blir ikke så enormt mange stillinger av det. Hvert eneste politidistrikt og hver eneste politimester sier: Ja, vi har ledige stillinger, men vi har ikke ressurser, penger, til å ansette folk i disse stillingene. Vi har ikke økonomi til det. Vi er nødt til å drifte det vi har, vi er nødt til å ha bensin på bilene våre. Vi er nødt til å ha sikkerhetsutstyr til folkene våre. Vi er kanskje også nødt til å ha nye biler, så vi har ikke råd til å ansette noen. Spørsmålet er: Skal vi ansette en person, eller skal vi kjøpe en bil? Kjøper vi bil, har vi ikke noen til å kjøre den, ansetter vi en person, har vi ikke noe han kan kjøre. Det er den situasjonen politiet er i. De har altfor lite penger til å klare den daglige driften på en god måte.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Jeg takker for svaret fra statsråden, og jeg har selvfølgelig forståelse for at statsråden ikke kan kommentere Alvdal-saken spesielt. Saken i Alvdal ble tatt med som et eksempel på hvordan pressen kan opptre i sånne saker. Som statsråden sier, er det viktig at media refererer fra rettssaker. Det skal og må de gjøre for å ivareta de rettsprinsippene vi har i Norge. Spørsmålet er da hvor detaljert de skal referere. Representanten er også klar over de retningslinjene som media har i så måte, både Vær Varsom-plakaten og andre, men vi vet at pressen blir mer og mer tabloid, og for å selge og være den som har de beste historiene, blir det ofte dratt lenger og lenger. Det er viktig at vi har åpenhet i rettssalen, slik at vi får ivaretatt rettssikkerheten på en god måte, og det er også viktig at vi har en domstollov som balanserer det med å ivareta alle de rettigheter og plikter de forskjellige parter har i en rettssal. Statsråden var inne på at vi har en balansert domstollov, men spørsmålet mitt, og da igjen med referanse til § 131a i domstolloven, er: Er domstolloven balansert nok til å ivareta de forskjellige utfordringene som kan oppstå i en rettssal der spesielt unger er involvert? For det er en spesiell situasjon når en har rettssaker der unger er en part, der unger er offeret, eller der unger er pårørende for den saks skyld. Da er det viktig at vi ivaretar disse ungenes interesse. De er veldig sårbare, de er i en spesiell situasjon, de har et annet behov enn det både lovlydige og ikke lovlydige voksne borgere har. Så jeg stiller spørsmål ved om domstolloven er balansert nok, og om statsråden er enig i at en bør vurdere om det bør gjøres noe med domstolloven, slik at interessene og hensynet til disse ungene ivaretas på en god nok måte. Men jeg er fornøyd med den holdningen som statsråden har til det, og at statsråden også ser dette som en del av den utfordringen som vi har framover.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Det har vært flere gode innlegg i denne saken. Det er en forståelse av at den pressen vi har, er god, men vi ser at utviklingen kan gå i feil retning. Vi har, som også representanten Lillehovde var inne på, en ansvarlig presse, men tabloidiseringen kan gå litt langt etter hvert. Det har ikke vært noen stor utfordring til nå, men det begynner å komme – vi ser konturene av det. Lillehovde sier også at når det gjelder dem som er siktet, er det viktig at de er uskyldige til det motsatte er bevist, og at en ikke lar seg påvirke av det pressen skriver, for det skaper et press opp mot aktører i retten. Retten er god til å ta hensyn til sånne ting, men det er ikke lett ikke å bli påvirket av det pressen skriver. Det har her også vært snakket om at det er viktig at vi har gode offentlige referater fra rettssalen. Selvfølgelig er det viktig. Det er det å ha slike gode referater som kjennetegner en god rettsstat. Men dette gjelder ikke bare denne saken, det gjelder også andre saker der vi ser en trend til at de såkalte referatene – ikke de offentlige referatene, men pressens gjengivelse – tøyer grensene. Grensene blir altså tøyd mer og mer, og det spørs om vi skal si stopp nå, eller om vi skal vente til strikken blir tøyd så langt at den ryker. Stortinget har en viktig rolle i sånne saker. For det første er stortingsrepresentanter rollemodeller, men vi er også lovgivere. Det er vi som bestemmer hvilke lover vi skal ha i dette landet. Og jeg vil helt til slutt få referere til domstolloven § 131a, som sier klart og tydelig: «Det er også forbudt å fotografere eller gjøre opptak av den siktede eller domfelte på veg til eller fra rettsmøtet.» Men det er ikke forbudt å fotografere offer eller pårørende i eller til og fra rettssalen. Min mening er at det ikke er riktig. Siktede og domfelte har en beskyttelse gjennom loven. Jeg mener det vil være riktig at offer og pårørende gjennom loven også har en sånn beskyttelse. Så jeg synes det er beklagelig at det ikke tas initiativ til å endre loven i så måte. Men jeg er glad for at både statsråden og andre mener det er viktig at vi følger opp denne saken og har et våkent øye for hva som skjer.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Jeg må nesten stille spørsmål om hvilken virkelighet representanten Trine Skei Grande fra Venstre lever i, når hun ikke har fått med seg det stort sett alle andre, også fra andre politiske partier etter hvert, ser ut til å åpne øynene for, nemlig at det norske samfunn er under press fra en del kulturer – fra en del innvandrergrupper – som ønsker å forandre det norske samfunnet. Da kan man gjøre som Venstre. Da kan man møte det med å gi etter og aldri sette grenser – med å være naiv i sin tilnærming i det møtet. Fremskrittspartiet har valgt å ta et klart standpunkt. Vi har valgt å stå fast på at dette samfunnet er fundamentert på noen helt basale, grunnleggende verdier. En av dem er at man ikke skal blande politikk og religion sammen med domstolenes virksomhet. Det er et prinsipp for en god rettsstat. Vi har tatt et klart standpunkt. Jeg opplever at Venstre, og til dels også SV, har valgt å ta en unnvikende holdning. I den grensedragningen som må skje som følge av den storstilte innvandringen Norge har opplevd de siste ti årene, er vi nødt til å dra noen grenser for kjøreregler som skal være felles for alle mennesker som bor i dette samfunnet. Dette er en naturlig konsekvens av det. Det mennesker gjerne omtaler som islamisering av det norske samfunnet – at en del kulturer og religioner tar vel mye plass – er et faktum mange utenfor denne salen forholder seg til. Men jeg forstår at for Venstres og SVs del er det ikke-eksisterende problemstillinger. Så må jeg si at det er litt underlig å høre både i denne debatten og i en debatt tidligere i dag om hijab, at man bruker dette begrepet «religiøst plagg». Vel, hijaben er langt mer enn bare et religiøst plagg. Det er også en religiøs politisk uniform, et merke som islamister bruker. Det er bare å se den populariteten hijaben har fått etter revolusjonen i Iran, Muslimbrødrene og fremveksten der, og hvordan det å bruke hijab har spredt seg. Det er langt mer enn kun et religiøst plagg, det er også et politisk symbol, og som sådan er det altså direkte feil å sammenlikne det med turban eller et kors. Det er noe langt mer enn det. Det må man også i denne salen etter hvert begynne å ta konsekvensen av.
Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2011-03-15:
Jeg vil takke interpellanten for å ta opp et aktuelt tema. Pressens rolle er viktig. Den er både bra og utfordrende – utfordrende fordi vi vet at medias dekning av saken kan oppleves svært vanskelig for de fornærmede og deres pårørende, og bra fordi det viser hva som faktisk foregår i samfunnet. Åpenhet rundt saker som f.eks. Alvdal-saken gjør at vi blir nødt til å gå en ekstra runde med oss sjøl og vurdere hvordan vi kan jobbe og forebygge bedre. Vi som er politikere, må spørre oss hvordan vi legger forholdene til rette for å forhindre at barn blir utsatt for overgrep uten at noen griper inn. Uten media og åpenhet rundt sakene blir dessverre vold i hjemmet og overgrep mot barn fort usynlig. Denne typen kriminalitet får ikke den samme oppmerksomheten som andre former for kriminalitet, som ran, tyveri og voldtekt. Vold og overgrep innenfor husets fire vegger er kanskje den mest alvorlige kriminaliteten vi står overfor. Det er en form for kriminalitet som i enkelte tilfeller er å regne som tortur, som kan ødelegge hele livet til de voldsutsatte, og som i tillegg har store samfunnskostnader. Det er privat, det er noe en ikke prater om, og som en kanskje heller ikke vil vite noe om. Det er rett og slett vanskelig å forholde seg til. Det ligger et stort ansvar på pressen i slike saker. Det er en utfordrende oppgave å balansere mellom det som er pressens viktigste oppgaver, nemlig å referere det som skjer under rettsforhandlingene, veid opp mot de ytterligere belastninger for fornærmede når uhyrlige overgrep blir repetert gjentatte ganger under forskjellige vitneavhør. Her er det fort gjort for media å gå for langt i iveren etter å få fram de mest selgende argumenter. Det er også i denne sammenheng kort vei til forhåndsdømming av de tiltalte. Jeg minner om at det fortsatt er slik at tiltalte er å anse som uskyldig inntil dom er falt. Det er et godt prinsipp, selv i en sak hvor det ifølge media var åpenbare overgripere og skyldspørsmålet var avklart på et tidlig stadium. I denne saken, som gjentatte ganger var omtalt i media, gjennom flere måneder i forkant av tingrettens behandling, lå det kanskje til rette for en viss påvirkning og forhåndsdømming. Jeg sier ikke at dette var en tilsiktet påvirkning, men med slike groteske beskrivelser som framkom i pressen, ville det ikke være unaturlig om mennesker både i retten og ute i befolkningen ble en smule påvirket. På den andre siden åpner retten for en så stor grad av åpenhet som absolutt mulig. Dette gir pressen friere tøyler, men de har fortsatt både Vær varsom-plakaten og Redaktørplakaten som rettesnor. Vi hegner om både åpenhet og ytringsfrihet som to bærebjelker i demokratiet. Dette er viktige fundamenter som ikke må tøyes for langt, heller ikke i en rettssal. Avslutningsvis vil jeg påpeke at åpenhet rundt overgrepssaker krever en bevisst og ansvarlig presse. Jeg er derfor glad for at vi i dag tar debatten om hvor grensene bør gå for hvor detaljert pressen bør være i sin dekning av slike rettssaker. Det må ligge til grunn for pressedekningen i denne type saker at fornærmede ikke skal måtte oppleve pressens dekning som nok et overgrep.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
Jeg vil takke statsråden for svaret, selv om det ikke var noe nytt i forhold til denne gruppen, og når det gjelder å løse den situasjonen som papirløse, som av ulike årsaker ikke lar seg returnere, befinner seg i. Jeg er enig med statsråden i at det må være slik i Norge at de som har krav på beskyttelse, skal få bli, og at de som ikke har krav på beskyttelse, i prinsippet skal returnere. Slik må det være. Noe av problemet i norsk utlendingsforvaltning er at vi har hatt en situasjon der søknadstiden, altså behandlingstiden, har vært veldig, veldig lang. Sånn sett har de blitt værende her i lang tid. Men uansett: Nå snakker ikke jeg generelt om alle dem som får avslag, men jeg snakker om den gruppen som av en eller annen grunn ikke lar seg tvangsreturnere, og jeg synes ikke statsråden gikk særlig inn i den problemstillingen. Fortsatt peker man på retur, retur, retur. Men hva da med dem som ikke kan returneres, som ikke kan tvangsreturneres? Man sier at jo, vi kan jo arbeide for at de returnerer frivillig. Vel, dette er mennesker. Mange av disse menneskene har en subjektiv oppfatning av sin egen situasjon som går på at de er livredde for å returnere, for de vet ikke hva som venter dem. Det er altså en frykt som gjør at de ikke lar seg returnere. Selv ikke nå, når de er blitt fratatt retten til å arbeide og forsørge seg selv, så er situasjonen blitt slik at de ønsker å returnere. Det er fordi de opplever sin egen situasjon som så vanskelig, som så prekær, at de allikevel velger å bli. Hvor lenge skal disse menneskene sette livet sitt på vent før norske myndigheter innser at her må vi få til en regulering? Vi snakker også om barn. Nå vet jeg at vi i dette semesteret i Stortinget skal få en sak om barn på flukt. Jeg håper at de barna som også er en del av denne gruppen, får en bedre behandling enn det de har fått til nå. Dette er barn som enten ble med sine foreldre, eller som er født i Norge, og som nå – i hvert fall så langt – blir straffet for valg som foreldrene har gjort. Vi må finne en løsning også for dem. Vi snakker her om mennesker som har vært i Norge i lang tid. Jeg har hørt om mennesker som har vært her i 17 år. Uansett hvor vanskelig og kummerlig vi gjør det for dem, er det ikke slik at de automatisk returnerer, fordi de har en subjektiv oppfatning av sin egen situasjon og situasjonen i hjemlandet som gjør at de ikke våger. Jeg hadde håpet at man i denne debatten kunne gå litt mer inn i den problematikken. Jeg vil avslutningsvis si at jeg ikke peker på enkle løsninger, dette er komplisert.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2011-03-15:
Jeg vil takke for debatten og for innleggene. Det har blitt sagt mye. Til representanten Michael Tetzschner har jeg lyst til å si at selvsagt har en stat rett til å regulere sin innvandringspolitikk. Jeg tror de fleste her har vært innom nettopp dette at i Norge er vi stort sett enige om at de som har krav på beskyttelse, skal få bli. De som ikke har krav på beskyttelse, må returnere. Men vi må ta inn over oss at vi har en gruppe mennesker i dette landet som av ulike årsaker ikke lar seg returnere, og som har vært her i mange, mange år. På en eller annen måte kan vi også regulere forholdene for dem. Jeg har ikke på et eneste punkt tatt til orde for amnesti. Det ordet har jeg ikke brukt. Jeg tror ikke at amnesti er en god løsning. Det er en engangsforeteelse, som ikke løser problemene på sikt. Jeg bruker ordet «regulering». Jeg har pekt på hvordan vi kunne ha gjort det, og har referert til UDIs eget forslag fra 2003 som et eksempel på hvordan man kan regulere. Hvis jeg sier at ingen land er tjent med at det finnes en gruppe mennesker som går under jorden, eller som lever helt på siden av samfunnet, tror jeg de fleste her vil nikke anerkjennende til det. Og hvis jeg fortsetter med å si at barn er først og fremst barn, dernest asylsøkere, og at barn fortjener det aller beste vi kan gi de dem, tror jeg de fleste i denne salen vil nikke anerkjennende også til det. Dette har vært noe av temaet i denne debatten, og nikker man anerkjennende til det, søker man også å finne løsninger for denne gruppen mennesker, som også inkluderer barn. Man har pekt på at det kommer en stortingsmelding om barn på flukt. Jeg håper den tar inn over seg, tar opp i seg, den situasjonen som barn i Norge befinner seg i, enten de er tatt med hit av sine foreldre eller de er født her. Jeg synes dette har vært en viktig debatt å fremme, fordi vi snakker om et lite antall mennesker – ikke 32 000, som representanten Amundsen refererer til, men et sted mellom 1 500 og 3 000 mennesker, som lever i en limbosituasjon. Og dette handler ikke om å være bløthjertet eller naiv; det handler om å ta virkeligheten inn over seg og ta hensyn også til denne gruppen.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-03-15:
Det har vært stor diskusjon knyttet til papirløse og deres situasjon i den senere tid. Papirløse er et lite presist begrep, da svært mange av dem det gjelder, har en ID, men ikke ønsker eller vil oppgi den til norske myndigheter. Vi snakker altså om personer som oppholder seg ulovlig i Norge, og som har fått avslag på sin søknad om opphold i landet. Det finnes helt sikkert også mennesker her uten opphold som ikke ønsker eller har til hensikt å søke opphold her. Det er neppe disse interpellanten mener. Interpellanten henviser til Maria Amelie-saken. Amelie var ikke uten papirer. Hun var russisk statsborger som nå avventer regelendring for å søke om arbeidsinnvandring til Norge. Som justisministeren sier, er det ingen saker som er like, men loven er lik for alle. Mediedekningen av hver enkelt sak er heller ikke lik. Det må være et overordnet prinsipp at saker ikke skal avgjøres etter om noen greier å få media til å fronte deres sak. Dersom vi kommer i en slik situasjon, er rettssikkerheten til enkeltindividet virkelig truet. Hver og en som søker asyl i Norge, får en individuell behandling av sin sak. Det er et rettsprinsipp som den norske stat kan være stolt over. Alle som søker, får ikke opphold, fordi deres søknad ikke kvalifiserer til det. At noen må forlate landet frivillig eller gjennom tvangsretur, medfører ofte sterke lokale reaksjoner. Det er forståelig. Dette handler om mennesker og menneskelig samkvem. Jeg skjønner godt de lokalsamfunn som slår ring om sine asylsøkere. Alternativet kan likevel ikke være at ikke alle skal behandles etter den samme loven. Lover, prinsipper og rettssikkerhet skiller en rettsstat fra stater som ikke er det. Det er i tillegg ubegrenset adgang for personer med endelig avslag til å anmode UNE om å omgjøre avslagsvedtaket. Nye opplysninger skal selvsagt være med på å belyse saken, men det er ikke uproblematisk at det per i dag er en ubegrenset adgang til omgjøringsvedtak. Her bør myndighetene vurdere om det er behov for å samordne denne praksisen med det ordinære rettsvesenet i Norge. Regjeringen har satt inn store ressurser for å få ned saksbehandlingstiden. Det er også en sikring av rettssikkerheten. Vi kan ikke tilby alle som ønsker å være i Norge, opphold, men vi kan tilby dem en individuell vurdering av deres sak. Det er en rettsstat verdig.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-03-15:
Jeg kan i det store og hele slutte meg til foregående taler når han så sterkt vektlegger at når Stortinget vedtar lover, skal de følges. Jeg vil i beste fall kunne tolke interpellanten dit hen at han ved det å tilsidesette Stortingets lover tror at han med slike holdninger utøver en høyere form for humanisme. Da tror jeg man skal tenke på at en av grunnene til at vi har et regelverk knyttet til asyl, er nettopp at man kan skille ut dem som har et reelt beskyttelsesbehov, slik at de kan komme til landet, og slik at Norge kan oppfylle sine internasjonale forpliktelser på dette området. Hvis man tillater at asylinstituttet blir misbrukt som en omvei – rundt en generell innvandringsregulering – til riket, har man gjort både de som kommer hit på disse premissene, og de egentlige asylsøkerne en stor bjørnetjeneste. Det jeg også vil advare mot, er å bruke den såkalte Maria Amelie-saken som en symbolsak. I dette tilfellet – jeg hadde anledning til å gå litt inn i denne saken – er det nemlig slik at langt mer fremragende jurister enn undertegnede påpekte at det hadde vært fullt mulig ved en lojal etterlevelse av unntaksbestemmelsen i utlendingsloven om sterke menneskelige hensyn, særlig i tilknytning til riket, å kunne legge vekt på innvandringsregulerende hensyn i positiv forstand, nemlig at vedkommende hadde skaffet seg en utdannelse og en kompetanse som var bra for Norge. Men her har man altså innrettet seg slik at man har overlatt dette til byråkratiet – uten instruks, uten veiledning for skjønnet fastsatt av politisk myndighet. Da vil man kunne stå overfor slike urimeligheter som det den saken representerte. Jeg synes at asyl- og innvandringspolitikken har truffet ganske riktig i sin balansering av disse hensynene. Og det er jo ganske symptomatisk for dem som ønsker å gjøre om på innvandringspolitikken, at de må gripe til slike eksempler som Maria Amelie-saken, som egentlig ikke illustrerer veldig godt hvordan flyktningpolitikken vår virker. Den er atypisk, og jeg mener til og med at man ikke behøver å forandre en eneste regel for å kunne komme til et annet resultat i den saken. Jeg vil da – siden han skal ha ordet etter meg – spørre interpellanten, Bekkevold, siden jeg ikke fikk helt tak i det i hans innlegg og i hans oppfølgingsinnlegg, og i og for seg heller ikke hos dem som støtter samme standpunkt, nemlig representantene Serigstad Valen og Ropstad: Er det ikke slik at en stat kan regulere tilstrømmingen til sitt territorium? Er det slik at man ikke erkjenner at dette er en opplagt statsoppgave, som alle stater i verden – vil jeg tro – vil betinge seg, nemlig retten til å kunne sette grenser for hvem som bosetter seg? Skei Grandes innlegg kunne også gi forestillinger i samme retning – om man i det hele tatt ikke ser behovet for på statsrettslig grunnlag å regulere innvandringen og tilstrømmingen av mennesker, og om man ikke har både en moralsk og en juridisk rett til å sette slike grenser.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2011-03-15:
Eg stemde feil under forslag nr. 1 i denne saka.
Trond Helleland (Høyre), 2011-05-26:
Jeg har på vegne av representantene Michael Tetzschner, Siri A. Meling, Per-Kristian Foss og meg selv gleden av å framsette et representantforslag om å sikre en vekstfremmende arbeidsinnvandring.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2011-05-26:
Presidentskapet fremmer i innstillingen forslag til ny leder og medlemmer til Stortingets kontrollutvalg for etterretnings-, overvåkings- og sikkerhetstjeneste – EOS-utvalget. Ifølge instruksen vedtatt av Stortinget skal kontrollutvalget ha sju medlemmer, alle valgt for et tidsrom på fem år. I år er fire av medlemmene på valg. Dessuten har utvalgets leder, Helga Hernes, bedt om fritak fra vervet som medlem og leder av EOS-utvalget fra 1. juli 2011. Medlemmene av EOS-utvalget som ikke er på valg, er Theo Koritzinsky og Wenche Elizabeth Arntzen. Presidentskapet har lagt vekt på å finne fram til kandidater som har nødvendig tillit og integritet, både overfor Stortinget, de aktuelle tjenester og offentligheten, og som dessuten har bred erfaring fra samfunnslivet. Som leder for EOS-utvalget foreslås Eldbjørg Løwer. Løwer har tidligere vært forsvarsminister og arbeids- og administrasjonsminister. Dessuten har Løwer bl.a. erfaring fra en rekke styreverv, og har vært selvstendig næringsdrivende innenfor konsulentvirksomhet på området god eierstyring og selskapsdannelse, styrearbeid, etikk og samfunnsansvar. Eldbjørg Løwer foreslås valgt for tidsrommet 1. juli 2011 fram til 30. juni 2014, som er den datoen da valgperioden til Helga Hernes ville ha utløpt. Som nytt medlem i EOS-utvalget foreslås fylkesmann Hans J. Røsjorde. Røsjorde har tidligere vært stortingsrepresentant, han har hatt verv i Stortinget som visepresident, lagtingspresident og leder av forsvarskomiteen. Røsjorde går av med pensjon i november, og foreslås valgt som medlem av EOS-utvalget for tidsrommet 1. desember 2011 til 30. juni 2016. Det foreslås at Knut Hanselmann fortsetter som medlem av utvalget inntil Røsjorde trer inn. Nestleder, Svein Grønnern, foreslås gjenvalgt for tidsrommet 1. juli 2011 til 30. juni 2016. Gjenvalgt for samme periode foreslås også Trygve Harvold og Gunhild Øyangen.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-05-26:
Jeg kan forsikre presidenten om at jeg ikke skal fylle den taletiden. Denne saken gjelder saksbehandling ved tvangsoppløsning av aksjeselskap etter kjennelse fra tingretten. Saken har sin bakgrunn fra en avgjørelse i Høyesteretts ankeutvalg, som har fastsatt at kravet om å «gi selskapet varsel» i aksjelovens gjeldende § 16-16 første ledd innebærer at varselet om tvangsoppløsning må være kommet fram til selskapet. Etter dagens regel skal første varsel sendes direkte til selskapet, med én måneds svarfrist. I de fleste saker blir problemet løst ved en slik henvendelse. Neste varsel skal stå i Brønnøysundregistrenes elektroniske kunngjøringspublikasjon og i kortform i en avis som det er alminnelig å lese på selskapets forretningssted, med en frist på fire uker til å rette opp forholdet. Hvis forholdet etter dette ikke rettes, skal selskapet tvangsoppløses av tingretten – som ikke gjør noen overprøving av om vilkårene for oppløsning er til stede. I proposisjonen foreslås det at aksjeloven § 16–16 og tilsvarende bestemmelser endres, slik at det ikke lenger vil være et vilkår at varsel er kommet fram til selskapet. Det vil være tilstrekkelig at reglene om utsendelse av varsel er fulgt. Departementets vurdering er at dagens system med to varslinger om oppløsning i tilstrekkelig grad ivaretar hensynet til selskapets rettssikkerhet, uten at det stilles krav om at første varsel skal være kommet fram til selskapet. Oppløsningsgrunnene ligger etter departementets oppfatning innenfor selskapets kontroll- og kunnskapssfære – et moment som taler for at det legges større ansvar på selskapet. En samlet justiskomité slutter seg til behovet for en presisering av lovverket på dette punktet. Komiteens flertall støtter departementets forslag. Et mindretall bestående av Høyre og Fremskrittspartiet fremmer et eget forslag til ny ordlyd i lovens § 16-16. Mindretallet legger vekt på den avveiningen som Høyesteretts ankeutvalg foretar mellom hensynet til rettssikkerhetsgarantier for selskapet og hensynet til enkel og effektiv saksbehandling i offentlige organer. Tvangsoppløsning av et selskap er maktanvendelse fra staten. Etter mindretallets oppfatning må ved denne maktanvendelsen inngrepets karakter stå i forhold til innsatsen som ytes fra offentlige myndigheter, for å gi den som rammes en mulighet til å rette opp eventuelle feil, eller oppklare misforståelser. Mindretallet viser til høringsuttalelsene fra Næringslivets Hovedorganisasjon til departementets høringsnotat, hvor det anbefales at varsel skal sendes rekommandert samtidig med kunngjøringen etter § 16-16 andre ledd. Mindretallet støtter dette, og jeg fremmer mindretallets forslag i innstillingen. Til slutt vil jeg takke komiteen for godt samarbeid og rask og effektiv behandling av denne saken.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-05-26:
Høyre vil først berømme tollvesenet for den viktige og gode jobben de gjør. De kan vise til gode resultater med det vi kan kalle relativt begrensede ressurser i etaten. Grenseoverskridende kriminalitet er en stadig økende utfordring, noe Stortinget har debattert og fått seg forelagt ved gjentagne anledninger. Jeg viser i den sammenheng bl.a. til at Høyre har tatt opp dette ved gjentagne representantforslag, og Høyre har også utarbeidet en egen krimplan, hvor dette er et fremtredende punkt. Høyre har også – tidligere – fremmet et eget forslag om kampen mot organisert kriminalitet, som vi i stadig økende grad ser blir grenseoverskridende. Ikke minst vil Høyre peke på den behandlingen Stortinget nylig gjennomførte av stortingsmeldingen om organisert kriminalitet. Høyre er veldig fornøyd med at et samlet storting samlet seg om så å si alle punktene i den stortingsmeldingen. Det viser styrke, og det understreker at Stortinget er opptatt av også den grenseoverskridende kriminaliteten. Høyre vil også peke på at tolletaten naturligvis ikke er alene om å møte disse utfordringene. Samspillet og samarbeidet med politiet er helt avgjørende for å lykkes, og der viser vi fra Høyres side til våre budsjettforslag, som styrker politiets arbeid også på dette punkt. For noen uker siden hadde vi en grundig og intens debatt i Stortinget om implementeringen av EUs datalagringsdirektiv og om lagring av trafikkdata. Det resulterte i en – etter Høyres mening – god avtale mellom vårt parti og Arbeiderpartiet, som sikrer en forsvarlig kriminalitetsbekjempelse på tvers av grensene, sammen med en god ivaretakelse av personvernet. Derfor tillater jeg meg også å uttrykke en viss overraskelse over en del av forslagene fra forslagsstillerne i denne saken. Det som i innstillingen er forslag nr. 2 og 3, peker jo på tiltak som er ganske inngripende med hensyn til personvern – det samme personvernet som var hovedbegrunnelsen for forslagsstillerne til å gå imot datalagringsdirektivet. Så vi er undrende til den innfallsvinkelen, men vi vil samtidig rose forslagsstillerne for å ta opp et viktig tema som underbygger sammenhengen mellom kriminalitetsbekjempelse, og at den i økende grad skjer på tvers av nasjonale grenselinjer, og at vi hele tiden må tenke nytt når det gjelder hvordan vi møter disse utfordringene. Høyres forhold og innstilling til de ulike forslagene fra forslagsstillerne framgår av merknadene i innstillingen. Jeg vil til slutt ta opp spesielt dette med å gi tolletatens kjøretøy status som utrykningskjøretøy. Vi har fremmet et eget forslag som er noe avvikende fra forslagsstillernes ordlyd på dette punkt, forslag nr. 9 i innstillingen. Jeg vil be om at det forslaget oversendes regjeringen for nærmere vurdering. For etter Høyres mening tar vårt forslag opp i seg – på en nyansert måte – en tilnærming til det spørsmålet som gir rom for grundige vurderinger, men gir samtidig et klart signal om at i hvert fall fra Høyres side ønsker vi at vi får en klar konklusjon, og at den konklusjonen kommer raskt. Så jeg ber om at det oversendes regjeringen.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-05-26:
Høyre er medforslagsstiller i denne saken. Vårt utgangspunkt er først og fremst barneperspektivet. Det er hensynet til barna som gjør at vi engasjerer oss sterkt i dette spørsmålet. Konflikten mellom foreldrene fører altså til at barna blir taperne. Sett fra vårt ståsted er det behov for større tydelighet i norske myndigheters behandling av disse spørsmålene. Jeg er veldig glad for den redegjørelsen som saksordføreren ga om justiskomiteens behandling av saken, fordi den redegjørelsen bekrefter også det som er vårt inntrykk, at her er et samlet storting utålmodig etter å få på plass et regelverk og retningslinjer som gjør at det blir mer forutsigbart hvordan slike kompliserte saker skal behandles. Høyre mener det i seg selv kan bidra til å forebygge at noen av disse sakene oppstår i første instans. Det er en stor grad av kompleksitet i forholdet mellom to land som er berørt i disse sakene. Internasjonale konvensjoner er nevnt, og i tillegg får vi altså et dypt personlig, følelsesmessig engasjement, som ytterligere kompliserer dette på det menneskelige plan. Høyre står bak disse forslagene, fordi vi ser et stort behov for en mye tydeligere behandling fra norske myndigheter i deres håndtering av disse sakene. Vi må få på plass klarere virkemidler som er både organisatoriske og juridiske. Vi mener at balansen i dette framlagte forslaget ivaretar nettopp det. Det er altså et signal – etter det Høyre forstår nå, også fra et samlet storting – om at vi tar dette på alvor og ønsker å få satt dette på dagsordenen og får løsninger som gjør at vi kan forhindre at barn blir tapere i et maktspill mellom sine foreldre. Jeg imøteser den videre debatten og ikke minst imøteser jeg hva som kommer fra regjeringen i oppfølgingen av debatten. Vi er også utålmodige fra Høyres side i så måte.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-05-26:
Jeg tolket det slik at den foregående taler gjorde det. Men hvis det er tvil om det, tar jeg opp det forslaget.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-05-26:
Jeg takker for svaret fra statsråden. Statsrådens svar synliggjør det som er Høyres utgangspunkt, og som er min opplevelse av denne type debatter vi har hatt i Stortinget, at de er preget av et genuint engasjement og et sterkt ønske om å gjøre enda mer. Derfor er det all grunn til å takke for svaret. Det er veldig mange ting vi kunne løfte fram for å belyse hvilke muligheter vi har. Hvis det er én ting jeg særlig vil framheve, er det at det forebyggende arbeidet må ha dype røtter lokalt. Det må etableres i kommunene, på den enkelte skole, i det enkelte kommunestyre. Men for å få til det må vi selvfølgelig ha en nasjonal politikk som gir en retning, og som gir noen anvisninger om verktøy og virkemidler. Det er det jeg håper denne interpellasjonen kan munne ut i – nettopp en bekreftelse på at det er det vi ønsker alle sammen. For om lag ett år siden fremmet Høyre et representantforslag med 16 konkrete forslag for å hindre unges rekruttering til kriminalitet. Vi hadde en god debatt om den saken sist høst. I saken er det en flertallsmerknad fra regjeringsfraksjonen som henviser til at det er et arbeid i Justisdepartementet med en lovproposisjon med en meldingsdel som skal legges fram for Stortinget våren 2011. Mitt avsluttende spørsmål til statsråden er: Hvor ligger den proposisjonen nå? Det vil jo også kunne være et punkt for Stortinget nettopp for å løfte denne debatten inn på en konstruktiv måte.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-05-26:
Jeg vil takke alle som har hatt ordet for nettopp å understreke det jeg var inne på i min innledning, det som statsråden var inne på, og det som også flere av talerne har vært inne på. Det genuine engasjementet som er framkommet i debatten fra hver eneste en som har hatt ordet, understreker jo at dette er Stortinget opptatt av. Dette er vi alle interessert i å finne løsninger på for å bli enda bedre på et så viktig område. Jeg vil trekke fram noen hovedpunkter som det i hvert fall for meg og for Høyre er vesentlig å ta med seg videre. Jeg vil starte med representanten Raja. Integreringspolitikken fikk mye av plassen i hans innlegg – hjertens enig! Alle innleggene her har hatt elementer i seg av skole- og oppvekstpolitikk. Representanten Michaelsen var inne på dette med selvtillit. Jeg vil kanskje heller bruke ordet «selvbilde» – betydningen av at vi gir den oppvoksende generasjon et positivt selvbilde. Jeg tror det er helt avgjørende for i det hele tatt å stoppe tanken hos den enkelte på at lovbrudd er aktuelt. Dette med mestring har også flere vært inne på – helt opplagt viktig – det å få en bekreftelse på at jeg er verdt noe, at jeg får til noe, at jeg har en egenverdi som er positiv. Det er klart at det er med på å hindre kriminalitet eller en kriminell løpebane. Jeg synes debatten har vært oppløftende. Jeg synes det er spennende at vi nå snart, forhåpentligvis, får et oppspill fra regjeringen, slik at vi kan løfte denne debatten videre inn i et systematisert opplegg for å komme enda noen skritt videre.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-05-26:
Berre kort frå mi og Arbeidarpartiet si side. Denne saka handlar om reglar om varsling til aksjeselskap som står i fare for å bli løyste opp ved tvang, og dette er jo ein ganske dramatisk situasjon for dei involverte. Eg skal ikkje i detaljar kome inn på dei endringane som no blir foreslåtte; det har saksordføraren gjort på ein god måte. I all hovudsak er det einigheit om desse endringane. Eg vil berre understreke at det er viktig med effektiv og føreseielege varslingsprosedyrar, ikkje minst av omsyn til aksjeselskapa og rettstryggleiken til dei selskapa det gjeld. Dette er nemleg ein prosess som kan resultere i store inngrep og avgjersler frå staten si side. Til slutt vil eg berre seie at Arbeidarpartiet støttar forslaget til endringar i aksjelova og andre lover og føresegner. Når det gjeld mindretalets forslag, støttar ikkje Arbeidarpartiet dette, då me meiner at dette ikkje løyser problema og utfordringane knytte til varsel til selskap som oppfyller vilkåra for tvangsoppløysing.
Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2011-05-26:
Jeg skjønner at representanten Ørsal Johansen er indignert både over innlegget mitt og holdningene jeg ga uttykk for i mitt innlegg. Slik er det når en blir konfrontert med egen politikk, det kan være litt ubehagelig når det ikke er helt sammenheng, at virkeligheten er en litt annen enn det det legges opp til. Representanten Ørsal Johansen etterlyser et klart svar angående min holdning til bruk av blålys. Når vi går inn for å oversende forslaget, er det nettopp for å få en avklaring og en utredning om bruk av blålys. Riktignok har dette arbeidet tatt veldig lang tid. Signalet om denne utredningen ble faktisk gitt i 2006, og er ennå ikke sluttført. Jeg må medgi at det er brukt mye tid på det, men etter denne debatten håper jeg at det blir fortgang i det. Så får en ta stilling til blålys eller ikke blålys. – Noe mer er det for så vidt ikke å si om dette, annet enn at vi selvfølgelig også støtter en oversendelse av forslaget fra Høyre.
Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2011-05-26:
I motsetning til interpellanten, som utviser misnøye med det aller meste i dette samfunnet, vil jeg gi ros til justisministeren for å ha vært opptatt av å sikre deltidspersonell i brannvesenet nødvendig utdanning. Dette er avgjørende for å møte de vanskelige og ofte farefulle situasjoner som mannskapene kan komme opp i når de er ute på oppdrag. Det er viktig og helt nødvendig at det i bunnen ligger en basiskunnskap om brann, om brannutvikling, slokkearbeid og moderne slokkeutstyr og -metoder. Men det er erfaringer fra gjentatte spisse situasjoner og tilstrekkelig antall øvelser som former gode brannmenn. Utdanning av brannmannskaper, herunder deltidsmannskaper, var også tema under behandlingen av St.meld. nr. 35 for 2008–2009, Brannsikkerhet, vinteren 2010. Økt fokus på brannmannskapenes utdanning er bra og nødvendig, ikke bare for at brannmannskapene skal kunne utføre selve slokkingsarbeidet på en optimal måte, men også for at de skal bli bedre til å vurdere egen sikkerhet under innsats på brannstedet. Brannberedskapen varierer veldig fra kommune til kommune. Dette har også sammenheng med kommunestruktur og bosettingsmønster. Jeg var i tolv år deltidsbrannmann i en stor kommune med store industribedrifter og store avstander, hvor befolkningsgrunnlaget ifølge normen skulle tilsi kasernert brannstyrke. Ut fra en aktiv og god opplæring i egen kommune og i samarbeid med profesjonelle nabobrannvesener hadde vi til enhver tid godkjente brannordninger. Vi hadde også utrykningstider som lå klart innenfor oppsatte krav fra DSB. Vi hadde altså et kvalitetsbrannvesen, selv om det besto av deltidsmannskaper. Jeg nevner dette fordi det fort kan feste seg et bilde av at deltidsbrannmannskaper, deltidsbrannvesener, er dårlige og utrygge ordninger. Når det er sagt, kunne nok beredskapen i mange av landets kommuner bedres betraktelig gjennom mer utstrakt samarbeid og flere interkommunale samarbeidsløsninger. Jeg er glad for det fokuset som rettes mot utdanning av deltidsmannskapene, for jeg vet fra min tid i lokalpolitikken at justisministeren i 2006 fikk på plass 9 mill. kr til brannmannsutdanning. Beklageligvis legges slike penger til kommunene inn i rammetilskuddet og fordeles etter kostnadsnøkkelen. Slik var det også i dette tilfellet, noe som medførte at disse pengene ble fordelt på alle kommuner, uansett om kommunen hadde deltidsmannskaper eller faste mannskaper. Det ble opplevd som urimelig for kommunene med deltidsmannskaper, og jeg håper nå at det utvalget som er nedsatt for å se på de samlede utdanningsbehov i brannvesenet, ser nærmere også på fordelingen av slike penger.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2011-05-26:
Vi ser at det i dag foregår noe som jeg kanskje vil kalle et frislipp av personer som har blitt stoppet på grensen ved mistanke om ulovlig innreise/innvandring. Fremskrittspartiet mener at det er helt uholdbart at disse blir overlatt til seg selv og får beskjed om å melde seg – spesielt inn mot Oslo. Hva vil justisministeren gjøre for å få bukt med nettopp dette – at man ikke har et frislipp av personer som er mistenkt for ulovlig innreise, og som ikke kan identifisere seg?