trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-02-10:
I St.prp. nr. 55 for 1997-98, Om markeringen av tusenårsskiftet 2000-2005, ble det opplyst at tilskuddsmidler til tusenårssteder i fylkene vil bli fordelt etter søknad fra fylkeskommunene og etter nærmere retningslinjer. Forslag om hvilke prosjekter som skal få status som tusenårssted i fylkene, vil bli lagt fram for Stortinget gjennom statsbudsjettet for det enkelte år i perioden 1999-2005 sammen med tilhørende bevilgningsforslag. I St. prp. nr. 1 for 1998-99 opplyste departementet at det statlige tilskuddet til tusenårsstedene i fylkene vil variere fra prosjekt til prosjekt og må ses i sammenheng med finansieringsordningen som er etablert under kap. 320 post 73 Nasjonale kulturbygg. Mens det for enkelte prosjekter vil være aktuelt å yte et tilskudd som innebærer en større statlig andel av prosjektkostnadene enn normalt under ordningen, vil den statlige tilskuddsandelen for andre prosjekter forbli uendret, men slik at realiseringen av prosjektene framskyves i tid til perioden 2000-2005. Det er intensjonen. I budsjettproposisjonen for 1999 er det presisert at det samlet sett vil være begrensede midler til disposisjon for formålet. Dette vil ha konsekvenser for hvilket økonomisk omfang de enkelte prosjekter kan få og for den regionale andel. Det er forutsatt at tusenårsstedene skal velges ut i dialog mellom fylkeskommunene og Kulturdepartementet, og at Stortinget vil ta den endelige avgjørelsen gjennom bevilgningsvedtak. Ved behandlingen av St.prp. nr. 55 for 1997-98 ble Eidsvoll 1814 – Rikspolitisk senter vedtatt som tusenårssted for Akershus. Da budsjettet for 1999 ble lagt fram, var det kommet forslag om tusenårssteder for følgende fylkeskommuner: Troms: nytt bygg for Hålogaland Teater, Nord-Trøndelag: Norveg senter for kystkultur og kystnæring, Møre og Romsdal: Jugendsenteret og Buskerud: Veien Kulturminnepark. Utrednings- og planarbeid for disse prosjektene var ikke kommet langt nok til at de kunne fremmes i budsjettet for 1999, og dessuten hadde vi ikke mer penger. Departementet opplyste i proposisjonen at en tar sikte på å fremme flere tusenårssteder i fylkene i budsjettforslaget for 2000. Det er senere også komme forslag fra Telemark om Telemarkskanalen og Hedmark om Domkirkeodden og vernebygget med Domkirkeruinene. I tiden fram til budsjettforslaget for 2000 legges fram, vil departementet drøfte tusenårsstedene med de fylkeskommunene som har foreslått disse. Viktige spørsmål som må avklares, er tusenårsstedets omfang, investeringsramme og kostnadsfordeling mellom de regionale parter og departementet, driftsutgiftene og ansvaret for finansieringen av disse, fremdriftsplan samt tilskuddsbehov i 2000 og eventuelt senere år. Departementet ønsker på denne måten at planer, rammer og ansvarsforhold er klarert for de forslagene som departementet fremmer i budsjettet for 2000.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-02-10:
La meg først ta opp det Alstad pekte på, nemlig at Arbeiderpartiet var eneste parti som støttet dette med tusenårssteder, og bare si, når Alstad finner grunn til å understreke det, at jeg håper det er uttrykk for at man nå ønsker å være sammen om å føre fram det opplegget som er både for tusenårsprosjektene, tusenårsselskapet og også tusenårsstedene. Det er klart at vi har lagt lista ganske høyt og skapt forventninger. En del av disse stedene er jo byggeprosjekter som uansett ville blitt realisert, så vi prøver å sette det inn i en slik sammenheng, og vil altså bruke anledningen som et tusenårsskifte er, til å forsøke å få til disse kulturbyggene rundt omkring i hele landet. Det vil selvfølgelig være opp til departementet å legge fram et budsjettforslag som ivaretar dette i samråd med fylkene, og det vil også være slik at det er Stortinget som til slutt avgjør hvordan vi skal få realisert dette. La meg også bruke denne anledningen til å peke på at vi i fjor høst fikk se usikkerheten i økonomien, og at det var noe som for så vidt kom etter at stortingsproposisjonen var fremmet, men det er min intensjon å følge det opp, som jeg har sagt.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg har et spørsmål til barne- og familieministeren. Det er nå avdekket at det bare i Oslo er 1 000–1 300 barn med krigserfaring som er asylsøkere og flyktninger. Enten har de vært soldater sjøl, eller så har foreldrene krigserfaring. Og de finnes også i andre deler av landet. Jeg er ganske sikker på at vi er enige om at traumene som de har, er så store at vi vanskelig kan forestille oss det marerittet de lever med. Men det vi vet, er at barna har vansker med å takle sin egen hverdag og vansker med å fungere i samfunnet. Flere av dem ender også opp i gjenger. I dag får ikke disse barna skikkelig og god nok hjelp. Jeg er ganske sikker på at vi er enige om at de må fanges opp tidlig, med en gang de kommer til landet. Hva vil barne- og familieministeren gjøre for å gi barna hjelp, og for å gi foreldrene hjelp til å være foreldre og gjøre sin foreldregjerning?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg takker for svaret. Vi er vel enige om at her må det gis hjelp på veldig mange områder, både til foreldrene og til barna. Statsråden nevnte psykiatrireformen. Det er ganske oppsiktsvekkende å høre at de barna som søker psykologhjelp i dag, må betale den sjøl. Dette er slett ikke godt nok. Vi er av den formening at barne- og ungdomspsykiatrien må rustes opp for å ta imot disse barna langt bedre enn det den er i stand til i dag. Det er nå 8 000 asylsøkere rundt omkring i landet. Mange av dem er barn, og mange av dem er familier med barn. De må få hjelp her og nå, straks. I prinsippet er det barnevernet som skal fange dem opp med en gang, men det gjøres heller ikke. Hva vil familieministeren gjøre med det?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg har følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «En undersøkelse fra forskningsstiftelsen Fafo viser at innvandrerfamilier gjerne vil ha barnehageplass til barna sine. Men ofte får de ikke plass, eller plassen er for dyr. Når vi vet at barnehagen er en viktig arena for integrering i det norske samfunnet, er dette bekymringsfullt. Hva vil statsråden gjøre for at flere barn med flerkulturell bakgrunn kan få barnehageplass til en overkommelig pris?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg takker for svaret. Jeg oppfatter det sånn at vi er enige om at barnehagene er en veldig viktig arena for integrering av unger med flerkulturell bakgrunn, for at de skal lære norsk, lære om det norske samfunnet, og det er også foreldrene veldig opptatt av. Nå er det sånn at for å sikre alle barn tilgang til barnehage – og jeg går ut fra at statsråden er enig i at her må vi ikke bare skape særordninger, men sikre plass til alle barn – er det nødvendig med to ting: økt barnehageutbygging og lavere pris. Og da vil jeg gjerne spørre om statsråden kan tenke seg å vurdere en ordning med gratis kjernetid på f.eks. fire timer, slik at barnehagene kan være et reelt alternativ også for foreldre som har dårlig økonomi. Det er jo noe av dette denne ordninga i Oslo øst handler om. Mitt neste spørsmål: Barnehageutbygginga har stoppa opp – det er et faktum. Hva vil statsråden gjøre for å få fortgang i barnehageutbyggingen?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg har følgende spørsmål til fungerende justisminister: «På en høring i regi av Oslo Bispedømmeråd kom det fram at serberne i Øst-Slavonia i Kroatia blir utsatt for omfattende trakassering, og at situasjonen stadig forverrer seg. En av de serbiske krigsfangene fra andre verdenskrig skriver i et brev til statsminister Kjell Magne Bondevik at den fascistiske organisasjonen Ustasja har fått nytt liv i Kroatia. Vil statsråden på bakgrunn av disse opplysningene vurdere å gi de serbiske asylsøkerne fra Øst-Slavonia opphold på humanitært grunnlag»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Ja, vi ser jo klart her at det er en puslete innvilgningsprosent, og det viser hvor trangt nåløyet er inn til Kongeriket Norge – eller hvor lett det er å bli kastet ut igjen. Når statsråden nevner at antallet rapporterte konfliktepisoder er gått klart ned på slutten av året, er ikke det så rart, for det er ikke så mange serbere igjen. Det som er alvorlig, er at det ikke bare er de serbiske flyktningene som kom fra andre deler av Jugoslavia til Øst-Slovenia som flykter, men det er de som har bodd der over lengre tid. Det er nå flere som rapporterer om en etnisk rensning. Den kroatiske Helsingfors-komiteen snakker om de kroatiske myndigheters higen etter å skape et etnisk rent område. Jeg kunne ha kommet med en hel masse eksempler, men det gir ikke tida mulighet til. Utlendingslova § 15 gir fullt mulig vern mot forfølgelse ved å gi opphold på humanitært grunnlag. Bør man ikke når nye informasjoner kommer til, og det mener jeg kom fram gjennom denne høringa, vurdere situasjonen på nytt? Gjør det ikke inntrykk når det rapporteres om etnisk rensning?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg vil gjerne stille barne- og familieministeren et spørsmål. I Aftenposten den 7. februar lover statsråden at bidragspliktige skal få bedre råd. Det er Fremskrittspartiet glad for. En av årsakene til at statsråden nå ønsker å se på bidragsordningen, er, som hun sier i Aftenposten, at «dagens bidragssystem ikke tar høyde for at den som betaler bidrag også tilbringer tid sammen med barna». De argumentene som fremmes her, er helt i tråd med det som Fremskrittspartiet og representanten Øystein Hedstrøm har fremmet gjennom forslag tidligere. Men mitt spørsmål går mer i retning av om denne utredningen eller forslaget fra Regjeringen vil bli fremmet våren 1999, eller som det har vært antydet i en artikkel tidligere fra statsråden, høsten 1999. Ønsker statsråden eventuelt å forsinke fremdriften ved å sende dette nye forslaget ut på en ny høring?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg takker for svaret. Jeg er fullstendig klar over at dagens familieminister er den fjerde statsråden i rekken nå som har snakket om, vurdert og lagt fram nye regler for bidragsordningen. Det er nettopp derfor Fremskrittspartiet har engasjert seg så sterkt i saken, for nå er det ikke flere barn å tape i denne sammenhengen. Når vi vet at det i dag er nesten 60 000 barn som kun har omgang med den ene biologiske forelderen, er det klart at dette må fremskyndes og prioriteres skikkelig. I en undersøkelse foretatt av Institutt for sosialøkonomi ved Universitetet i Bergen, blir alle de argumentene som Fremskrittspartiet nå har brukt i snart 10 år, bekreftet, og jeg syns at når foregående familieminister Grete Berget i en artikkel, sammen med statsråden her på samme tid, bekreftet at de allerede på det tidspunktet kjente problematikken, var det ikke nødvendig å forlenge prosessen. Men en annen ting i forbindelse med dette …
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg ønsker å stille barne- og familieministeren følgende spørsmål: «Stadig flere norske barn og ungdommer rammes av alvorlige depresjoner. For mange av disse gir tradisjonelle behandlingsmetoder med psykoterapi nesten ingen resultater. Nå vil mange leger øke bruken av de såkalte lykkepillene til barn og unge. Mener statsråden dette kan ha sammenheng med eller være et resultat av de siste 15 års familiepolitikk?»
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg takker for et godt og utdypende svar. Jeg syns imidlertid det er beklagelig at statsråden ikke ser – slik vi i Fremskrittspartiet gjør – at den politikken som er ført, er en årsak til de problemer noen barn har i dag. Videre vil jeg utdype spørsmålet mitt, og det gjelder omsorgsproblematikken. For å finne essensen her, vil jeg vise til at Joan Kelly, i et foredrag på Oslo-konferansen «Children and Divorce» sa at det er ironisk og ikke uten interesse at vi har underkastet felles omsorg en langt mer nitid granskning enn vi noensinne foretok med hensyn til de tradisjonelle samværsløsninger, eksempelvis eneansvar og hovedomsorg. Spørsmålet til statsråden er da: Vurderer også statsråden å gjøre noe med barneloven på området delt omsorg og hovedomsorg?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Statens Pensjonskasse er blitt stadig mindre tilgjengelig den siste tiden. Pensjonister som ringer for å få svar på ulike spørsmål i forbindelse med sine pensjoner, risikerer å måtte vente i opp til en time eller mer. Med den moderne teleteknologien, der man venter mens man stadig rykker fremover i køen, blir telefonregningene svært høye. Er dette en akseptabel måte å skyve utgifter over på pensjonistene på, og burde ikke disse utgiftene bæres av dem som har bestilt tjenesten»
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Det hørtes ut som om det her er mange positive tiltak med hensyn til fremtiden i forhold til Statens Pensjonskasse. Statsråden viser også til at Statens Pensjonskasse har vært gjennom flere organisasjonsmessige endringer, og det var i 1996 dette kundesenteret som skulle besvare henvendelsene, ble opprettet. Ifølge lederne har disse organisasjonsendringene påvirket arbeidsmiljøet negativt. Etableringen av kundesenteret har ført til irritasjon og frustrasjon viser Riksrevisjonens undersøkelser. Saksbehandlerne bekrefter også at intensjonene med kundesenteret ikke er blitt oppfylt. Som statsråden var inne på, besluttet man, etter tilbakemeldinger fra de ansatte, å bemanne senteret med 16 ansatte i 1998. Kan nå statsråden, ut fra de tiltakene som ble skissert, se for seg et bedre arbeidsmiljø innenfor Statens Pensjonskasse, og vil Statens Pensjonskasses kunder kunne regne med en bedre og billigere service i framtiden?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg har lyst til å stille et spørsmål til kulturministeren. Vi har de siste årene prøvd å sette et sterkere søkelys på kulturtilbudets betydning bl.a. for å motvirke fraflytting fra distriktene. Ett av de få tilbudene som er virkelig godt utbygd også i distriktene, er kinotilbudet. Det har skjedd de siste tiårene gjennom et solidarisk system, bygd opp gjennom kommunale kinematografer og filmleieavtalen. Nå ser vi at store kommuner privatiserer sine kinoer, og at det står strid om filmleieavtalen. Hva akter kulturministeren å gjøre for at vi kan få til å opprettholde kinotilbudet på små plasser i distriktskommunene, slik at de også får beholde det tilbudet?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg takker for svaret. I motsetning til i Sverige og Danmark og de fleste av de øvrige nabolandene våre har ikke vi den vertikale strukturen med privatisert kinodrift og filmproduksjon gjennom hele linjen. Vi har valgt å bygge det opp ut fra den politiske målsettingen om desentralisering. Jeg tror, slik som statsråden var inne på, at det blir viktig at vi klarer å opprettholde dette for at de små kommunene i det minste skal ha det minimum av kulturtilbud som vi har bygd opp de siste årene. Jeg er glad for at statsråden varsler at hun vurderer å ta initiativ, og hun skal få full støtte dersom hun velger å gjøre det. Det tror jeg er et vesentlig poeng, som ikke bare må gjøres til en kommunal sak, men en sak som vi også har et nasjonalt ansvar for. Vi har også et ansvar for at den norske filmen som blir produsert, har et marked å vises for, for det er jo ikke noe vi lager for eksportmarkedene eller for egen fornøyelse, det er fordi vi ønsker å gi befolkningen vår et tilbud. Og da må vi ha apparatet og strukturen på plass for å kunne gi dem dette.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg skal få lov til å stille kulturministeren følgende spørsmål: «I forbindelse med tusenårsskiftet har fylkene satt i gang et arbeid for å utpeke et tusenårssted i hvert fylke. Dette skal blant annet realiseres gjennom deltagelse fra statens side. Det vil kreve ekstra ressurser fra staten for at dette ikke skal gå ut over den øvrige kulturaktiviteten. Hvordan er fremdriften på dette arbeidet i fylkene og fra departementets side?»
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg takker for svaret. Det var godt å høre en statsråd og ikke en informasjonssjef opplyse oss om at selskapet har kommet veldig godt i gang med arbeidet. Jeg la merke til at statsråden understreket at intensjonen er at disse bevilgningene skal komme i tillegg til de tradisjonelle bevilgningene på kulturbudsjettet. Jeg vil si det så sterkt at det nesten må være en forutsetning, i hvert fall fra vår side, at så skjer. Nå er jeg klar over at det i budsjettproposisjonen er opplyst hva det er som er lagt til grunn i budsjettet om framdriften, og at dette skal opp i hvert eneste budsjett framover. Det var faktisk sånn at det var Arbeiderpartiet som eneste parti som støttet Regjeringens forslag til bevilgninger til tusenårssteder i fylkene, mens det borgerlige flertallet kuttet i den bevilgningen nå sist. Det jeg er noe forundret over, er hvordan i all verden fylkene skal klare å forholde seg til dette, ikke minst i årene framover, når det nå skapes ganske store forventninger og loves penger som man ikke får noen avklaring på om vil komme, og når de vil komme.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg skal over på likestilling – og da gikk pressefolkene! Jeg skal få lov til å stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «Det er fremkommet massiv kritikk av departementets FN-rapport om likestilling. Den er mangelfull og ufullstendig, hevder Likestillingsombudet. Vil statsråden ta initiativ for å lage en bedre og mer utfyllende rapport om likestilling i Norge?»
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg er glad for at barne- og familieministeren signaliserer at hun tar med seg de innspillene som har kommet, i hvert fall i etterkant av utarbeidelsen. Jeg synes det er påfallende når det opplyses gjennom media at det har vært manglende innspill fra sentrale organisasjoner som f.eks. Forum for kvinner og utviklingsspørsmål og Senter for kvinneforskning, og at man lager en rapport som f.eks. ikke omtaler kontantstøtten i forhold til et likestillings- og kvinneperspektiv, noe jeg oppfatter som en vesentlig del av den norske likestillingsdebatten de siste årene. Det mangler også en del andre ting, bl.a. informasjon om oppfølging av Beijing-konferansen. Så vidt jeg har forstått det, er bakgrunnen for at CEDAW-komiteen gjerne vil ha rapporten, at man ønsker at den i økende grad skal sette likestilling i fokus, bidra til å styrke myndighetenes oppmerksomhet på likestilling innenfor det enkelte land, og ikke minst styrke samarbeidet med frivillige organisasjoner. Etter det svaret jeg nå har fått fra statsråden, regner jeg med at det i hvert fall i kommende år i større grad vil bli fokusert på den siste biten av det arbeidet. Jeg har av og til spekulert på om årsaken kan være at likestillingsministeren har dårlig samvittighet for manglende innsats på likestillingsområdet, men jeg skal avslutte spekulasjonene der foreløpig.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Spørsmålet mitt går til landbruksministeren. I store delar av Utkant-Noreg er skogbruket svært viktig. Moglegheitene i skogbruket burde ha vore utnytta enda betre. Men det ein nå faktisk opplever frå nyttår, er at prisen på massevirke og sagflis for skogbruket og trelastbedriftene ute i Distrikts-Noreg er så sterkt redusert at store delar av skogen ikkje er lønsam å drive ut. Det kjem av at treforedlingsbedriftene har innført eit såkalla transportfrådrag som fører til sterkt reduserte prisar for skogbruket ute i distrikta. Eg er klar over at det er marknadskreftene som styrer dette. Spørsmålet mitt blir likevel: Synest landbruksministeren dette er i tråd med ein god distriktspolitikk og ein god skogbrukspolitikk? Dersom ikkje: Ser landbruksministeren for seg tiltak og verkemiddel for å motverke dette?
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Eg takkar for svaret. Eg er, som eg sa, klar over dei marknadskreftene som er med og styrer prisinga. Men norsk treforedlingsindustri er i dag i stor grad dominert av nokre få bedrifter. For å illustrere kva dette har ført til, kan eg nemne at det m.a. i ei skogeigarforeining som Mjøsen har vorte pressa fram slike prisar av Norske Skog Supply også når det gjeld soneprising av massevirke. Dette er eit brot på tidlegare prinsipp om lik pris ved levering ved bilveg. Norske Skog vart i si tid starta av skogeigarar. I lokaliseringsdiskusjonen var det uinteressant for skogeigarane kvar bedrifta skulle ligge, for prinsippet var lik pris same kvar ein leverte trevirket. Har landbruksministeren noko han kunne tenkje seg å seie til Norske Skog på bakgrunn av ein slik handlemåte som dette?
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg vil aller først vise til den skogmeldingen som Regjeringen har fremmet, som nå ligger til behandling i Stortinget, der en kommer inn på en generell drøfting av rammevilkår for norsk skogbruk i tiden framover, og der Stortinget får anledning til å gå inn på en del av de spørsmål Rudihagen reiser. Når det gjelder prissetting på trevirke, er jo ikke det noe som departementet eller statsråden har noe med. De prissettinger som skjer, skjer ut fra vanlige markedsmessige vurderinger og forhandlinger. Derfor finner ikke statsråden å kunne gå inn og ha meninger om hvorvidt disse prisene er for lave eller for høye. Det er klart at lønnsomheten i norsk skogbruk vil være best når prisene er høyest. Det er derfor en oppgave for skogeierne å sørge for å ha en avvirkning som gjør at en utnytter de ressursene en totalt har. Hvis norsk virke ikke finnes, vil en få større import fra andre land, og det er ikke med på å fremme den type avvirkning som vi trenger også i norske skoger.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg føler at her beveger statsråden seg eventuelt ut på et område som han ikke bør mene altfor mye om. Generelt er det slik at i en sterkere konkurranse på et internasjonalt marked går dette inn i strukturdebatten og strukturvurderingene innenfor næringslivet i Norge, og det gjør at vi får større enheter. Det finner vi igjen også på andre områder, ikke bare innenfor skogbruket. Det spørsmålet som representanten stilte om min vurdering av Norske Skogs handlemønster, synes jeg ikke det er riktig at jeg mener noe om her i dag.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Dette kan jo bli en generell landbrukspolitisk debatt. Jeg vil vise til at det å selge varer på verdensmarkedet skjer med eksportsubsidier i flere land enn i Norge. Det skjer i EU, og det skjer i andre land, for å tilpasse seg verdensmarkedets priser. Slik sett er ikke Norge spesielt i denne sammenhengen. Det som kanskje er spesielt i Norge, er at eksportvolumet er lite. I den generelle norske landbrukspolitikken er det ikke et mål i seg selv å ha eksport. Det er et mål å ha en produksjon som dekker det norske markedet. Men så får man den situasjonen at man ikke treffer denne produksjonen på millimeteren, og da må man regulere markedet. Vi må også vurdere det lovverket som fungerer i dag. Faktisk er det slik at det er de norske bøndene som i dag må betale det denne overproduksjonen vi har, koster, i motsetning til i andre land, der de offentlige myndigheter også tar den kostnaden. Jeg vil bare avslutte med å si at for min del vil jeg legge vekt på å finne virkemidler i landbrukspolitikken der vi kan tilpasse produksjonen til den etterspørselen vi har i eget land.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg har i hvert fall ikke som mål for min eller Regjeringens politikk at vi skal komme ned i matvarepriser som vil tilfredsstille de behovene som representanten Hedstrøm viste til – hvem mat eventuelt primært skal være et tilbud til. Når det gjelder det generelle prisnivået i Norge, har jeg svart på det tidligere her i Stortinget og sagt at det ikke er noe mål i seg selv å ha dyre matvarer, men at vi må finne en balanse der de som arbeider med denne produksjonen, har en inntekt tilnærmet lik andre i samfunnet. I denne politikken tas en del av inntekten gjennom ordinære priser i markedet, og en del tas over bevilgninger på statsbudsjettet. I det siste jordbruksoppgjøret var det avtalte tillegget som ble tatt ut gjennom pris i markedet, historisk lavt. Det hadde en virkning i konsumprisindeksen på 0,1 pst. Slik sett har Regjeringen lagt vekt på å få prisene på matvarer ned.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg har et spørsmål til landbruksministeren. Norge og norske bønder dumper store deler av sitt kjøttoverskudd til spottpriser i utlandet for å kunne bidra til at Kari og Ola skal betale noen av Europas høyeste matvarepriser. I 1997 ble det dumpet over 7 000 tonn norske matvarer på verdensmarkedet. Det var hovedsakelig svinekjøtt, men også meieriprodukter. Nå går vi inn i WTO-forhandlinger, og man skal nå få eliminert muligheten for de norske bøndene til å avskaffe disse problemene ved å dumpe matvarer på verdensmarkedet. Vi har en over 60 år gammel lov, omsetningsloven, som regulerer disse forholdene og gjør dette mulig – altså en 60 år gammel lov! Vil statsråden under de nye og fremtidige forhold gå inn for å liberalisere eller fjerne omsetningsloven, slik at vi kan få fri konkurranse i omsetningsleddet også i Norge?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Dette kan ordnes meget lett. Ved å slippe markedet mer fritt vil markedets usynlige hånd tilpasse tilbudet etter etterspørselen. Dessuten vil prisene gå ned, slik at vi vil slippe å oppleve at Kari og Ola valfarter til Sverige, Danmark og Finland. I fjor var grensehandelslekkasjen totalt sett 11 000 mill. kr til disse landene, og 30-40 pst. av det man kjøpte, var matvarer – kylling, svinekjøtt og meieriprodukter. Ja, svinekjøtt er nå blitt så billig i Sverige at folk bruker det til å mate bikkja med. Nå må noe gjøres, og jeg spør mer konkret: Hva vil departementet bidra med for å gjøre norske matvareprodukter mer konkurransedyktige?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg har et spørsmål til vår helseminister: «Leger antas ikke å ha anledning til å ta betalt av pasienten for telefonresept når vedkommende henter den selv uten forutgående konsultasjon på legekontoret, men de kan kreve refusjon fra trygdekontoret for tjenesten. I Sarpsborg tar alle kommuneleger og allmenleger med driftsavtale fra 20 kr til 35 kr betalt for denne tjenesten. Mener statsråden legene har adgang til å ta betalt av pasienten for resept uten konsultasjon?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg vet ikke om jeg oppfattet statsråden rett, men mitt spørsmål gikk på telefonresepter der pasienten selv eller pårørende hentet resepten på legens kontor, og at det da ikke var adgang til å ta betalt av pasienten. Jeg vil sitere en underdirektør i departementets helseavdeling, Atle Grøhn, som sier til Sarpsborg Arbeiderblad: «En telefonsamtale med legen som resulterer i en resept, og der resepten på en eller annen måte blir overlevert pasient eller apotek, koster i utgangspunktet ikke pasienten noen ting. Men legen har eventuelt mulighet til å ta betalt for de portoutgifter eller tellerskritt som legen bruker for å sende eller fakse resepten til deg eller apoteket». Ut fra vedkommendes uttalelse virker dette klinkende klart. Er statsråden enig med Grøhn i dette?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg vil få stille et spørsmål til barne- og familieministeren. Volden starter i hjemmet, påstod Per Isdal på en voldskonferanse i regi av Røde Kors i går. I budsjettet for 1999 la Arbeiderpartiet fram en voldspakke som inneholdt styrking av tiltak som barnevern, krisesentre, Ungdom mot vold og mer penger til frivillige organisasjoner. På konferansen som Røde Kors hadde i går, ble også viktigheten av tiltak nettopp innenfor disse områdene understreket. I mange sammenhenger har jeg hørt statsministeren og statsråden snakke varmt om å gjøre noe, nettopp på voldsområdet. Har man nå, tre måneder etter at man behandlet budsjettet i Stortinget, skjønt alvoret i voldssituasjonen, og er man villig til å bevilge ekstra midler til nettopp disse områdene, noe som vil hindre vold, bl.a. i hjemmene?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg merker meg at statsråden omgår spørsmålet. Mitt spørsmål var: Vil det bli bevilget mer penger til dette? Svaret jeg får, er: idédugnad. Jeg tror ikke det holder lenger. Jeg merket meg at statsministeren i den muntlige spørretimen den 27. januar sa at man ville omprioritere innenfor barnevernet. Er det slik at denne regjeringen, som hadde råd til 2,8 milliarder kr til kontantstøtte, ikke har råd til å støtte voldstiltakene med en eneste krone mer enn det som ligger i budsjettet? Og i tilfelle man vil omprioritere, slik statsministeren sa, hva har man da tenkt å nedprioritere i det barnevernet og på de krisesentrene vi har?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg vil få stille kulturministeren følgende spørsmål: «Ett av ansvarsområdene for selskapet Tusenårsskiftet – Norge 2000 AS er markering av tusenårsskiftet. I budsjettet for 1999 ble det bevilget 55 mill. kroner til dette formål. Hvor mye har selskapet til nå brukt til driftsutgifter, hvor mye gjenstår til fordeling til kommunene og hvordan tenkes summen fordelt?»
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
La meg først få lov til å takke statsråden for svaret. Så har jeg lyst til å be statsråden om å informere informasjonssjefen i selskapet Tusenårsskiftet – Norge 2000 AS om at det faktisk ikke er spesielt naturlig å orientere Stortinget gjennom telefonsamtaler. Ja, det kan faktisk gå så galt som da Arbeiderpartiets gruppe selv ringte til statsrådens kontor og spurte hvor mye det skulle brukes på tusenårsfeiringen – da fikk man svaret 55 mill. kr. Så når jeg er blitt kritisert for å komme med feil tall, er det også andre som må ta ansvaret. Det som fremkommer av statsrådens svar her, er at det nå gjenstår 14 mill. kr til fordeling til kommuner og institusjoner. Det betyr at over 50 pst. er blitt brukt av selskapet til drift, lønn osv., og det gjenstående er vel ikke mye å slå i bordet med når det gjelder feiring av tusenårshelgen.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg vil få lov å stille miljøvernministeren følgende spørsmål: «Direktoratet for naturforvaltning har gitt Stor-Elvdal kommune fellingstillatelse på to ulver. Som vanlig når det gjelder felling av rovvilt, er det så mange restriksjoner både når det gjelder tidspunkt, geografisk område og økonomi, at det skal mye til for å felle ulvene. Hva vil statsråden gjøre for at fellingstillatelsen blir reell, og at fellingstillatelsen ikke blir en snikinnføring av kjerneområde for ulv i østre Hedmark?»
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg har forståelse for at man ikke kan være klageinstans fra Stortingets talerstol, men spørsmålet mitt går ikke på om man skal gi fellingstillatelse på to ulver, men hvordan. Jeg har lyst til å opplyse statsråden om at det ikke er søkt om fellingstillatelse for ulv av Stor-Elvdal kommune. De har krevd at ulven blir fjernet. Kostnadene for ulve- og bjørnejakt i sommer var 10 000 kr pr. døgn. Det betyr at det som er avsatt av midler av Direktoratet, vil vare i to døgn. Det er stor skepsis til manuell ulvejakt, fordi det tar utrolig lang tid. Bare for å få opp historien i departementet også: Sist det ble felt ulv i Stor-Elvdal, tok det tre år før man fikk tatt ulven. Så spørsmålet mitt til statsråden er: Vil statsråden nå sørge for at dette ikke blir jakt, men felling, og legge forholdene til rette for at det blir felling og ikke en sport ut av det?
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Det er ikke mangel på gode ideer og tiltak verken fra Kristelig Folkepartis side eller fra statsråden, men det er spørsmål om penger til forebyggende tiltak. Politiet alene kan aldri løse disse problemene. Det har mange ganger undret meg hvor forferdelig vanskelig det er å finne penger til forebygging. Når skaden har skjedd, er det alltid penger til reparasjon, til fengsel og straff. Det var forstemmende å oppleve at Regjeringen i budsjettbehandlingen i høst foreslo og fikk Høyre og Fremskrittspartiet med på kutt på bevilgningene til barne- og ungdomsarbeid. For eksempel kuttet man utviklingsprogrammet for styrking av oppvekstmiljøet fra 4 mill. kr til skarve 100 000 kr. Mitt spørsmål blir: Syns statsråden dette er fremtidsrettet politikk i dagens situasjon, og kan vi vente liknende kutt i framtiden? Jeg håper at statsråden ikke bare skylder på Arbeiderpartiets påståtte mangel på samarbeidsvilje. Regjeringen foreslo kuttene i det opprinnelige budsjettforslaget.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kulturministeren: «Selskapet Tusenårsskiftet – Norge 2000 AS har aktivt skapt store forventninger om statlig støtte til tusenårsprosjekter. I 1999 er det bevilget 20 mill. kroner til dette. I tillegg kommer eventuelle sponsormidler til selskapet. Hvor stor er den samlede søknadssummen samt summen av sponsormidler, og hvordan vil statsråden følge opp forventningene kommunene har?»
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Arbeiderpartiet har hele tiden vært opptatt av at tusenårsmarkeringen ikke må gå på bekostning av deler av kulturbudsjettet. Også vi ønsker en verdig markering, som kan bli det kulturpolitiske løft som ikke minst kulturministeren har snakket så varmt om, men da må pengene til feiringen komme i tillegg til dagens kulturbudsjett. Vi er imidlertid bekymret for at de store forventningene om statlig tilskudd som er skapt ute i lokalsamfunnene, også av departementet selv, skal slå tilbake på departementet som et press, som nettopp vil resultere i at midler må omdisponeres innenfor departementets ramme. Jeg føler meg dessverre ikke beroliget av statsrådens svar når det gjelder hvordan man skal takle forventningene, og jeg har følgende tilleggsspørsmål: Føler statsråden seg sikker på, med den oversikt hun har i dag, at hun ikke vil bli nødt til å komme tilbake til Stortinget med forslag om slike omdisponeringer?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg ønsker å stille kulturministeren følgende spørsmål: Kulturministerens forslag om å lovhjemle forbudet mot politisk TV-reklame har fått en del politikere til å reagere på selve forslaget. Man reagerer også på den hastigheten dette forslaget har, og mener at Regjeringen heller bør avvente bl.a. Ytringsfrihetskommisjonens utredning, som etter planen vil være klar til 1. juli i år. Jeg registrerer at Kulturdepartementet har et annet syn enn Fremskrittspartiet og hevder at et forbud mot politisk reklame i TV ikke strider mot ytringsfriheten, og at en derfor ikke trenger å vente på denne utredningen. Det samme gjelder reklame for livssyn. Hvordan stiller statsråden seg til dette?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Ser ikke statsråden at forskjellen på f.eks. et 10 sekunders reklameinnslag på TV og en helsides annonse i en riksdekkende avis ikke er stor, og at det kan ha den samme effekten på godt og vondt? Og hvor stor er egentlig forskjellen på om vi ser en reklamesnutt på riks-TV framfor f.eks. lokal-TV eller hører den på radio? I tillegg er det mulighet for å få denne type reklame på Internett. Vurderer statsråden også å stenge disse mulighetene?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Snart 4 år etter storflommen i juni 1995 bor ekteparet Astrid og Rolf Rødås, Åsnes, i en gammel campingvogn. Dette skyldes blant annet at fylkesmannen i Hedmark ikke har avgjort om det er trygt eller ikke å bo i det gamle huset som ble skadet under flommen. Saksbehandler hos fylkesmannen tilbakeviser at de skal ha brukt lang tid. Synes statsråden dette høres rimelig ut, og vil statsråden gjøre noe for å få fortgang i saken?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for et godt og utfyllende svar, med god historikk. Det gleder meg at en avgjørelse i denne konkrete saken vil bli tatt i neste uke. Men når det er sagt, vil jeg si at det i enkelte tilfeller vil bli hevdet fra søkerens side at det offentlige bruker urimelig lang tid. Kan statsråden tenke seg en begrensning på f.eks. ett år som maksimal saksbehandlingstid, og hvis saken ikke har fått en avgjørelse innen denne tid, skal den avsluttes i søkerens favør?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-02-10:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kulturministeren: «I Romerikes Blad 22. januar 1999 fremkommer det i et intervju med tidligere prosjektleder for Rikspolitisk historisk senter på Eidsvoll fra 1988 til 1992 at merkostnaden ved å sikre de vanskelige grunnforholdene i verste fall vil bli 6-7 mill. kroner. Statsbygg opererer med en merkostnad på 25 mill. kroner. Er statsråden kjent med opplysningene fra den tidligere prosjektledelsen, og hva mener statsråden om en differanse på bortimot 20 mill. kroner for sikring av grunnforholdene?»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret, selv om hun ikke svarte på spørsmålet mitt. Det er mange ting som avhenger av og henger sammen med de vanskelige grunnforholdene og trafikkløsningen, men det er ikke noe nytt. Det som forundrer meg, er at det er en differanse på 20 mill. kr når det gjelder sikring av grunnforholdene; de kan umulig ha forandret seg så mye på få år. De som har jobbet med dette prosjektet i fire år, seriøse, anerkjente fagfolk, kan da ikke være helt på jordet, for å si det slik. Det jeg også har undret meg sterkt over, er hvorfor ikke Statsbygg har vist interesse for den kunnskapen som ligger i prosjektet fra før. De er faktisk ikke interessert, til tross for at de er tilbudt denne kunnskapen. Statsbygg bare «antar», ifølge det statsråden fremførte, at den ikke holder mål. Jeg er bekymret fordi dette vil ha konsekvenser for det videre veivalg og for fremdriften av prosjektet. Jeg prøver meg igjen: Er ikke statsråden i likhet med meg, forundret over at de to faginstansene har så ulik oppfatning når det gjelder sikring av grunnforholdene på tomten?
Terje Johansen (Venstre), 1999-02-10:
Jeg har følgende spørsmål til kulturministeren: «Det ligger en betydelig verdi i konsesjoner som gis til medieselskaper, og som blant annet gjenspeiles i børsverdien av selskaper som TV2, P4 og NetCom. Vil statsråden i forbindelse med ny behandling av TV2s konsesjon vurdere et system for betaling/kjøp av konsesjoner?»
Terje Johansen (Venstre), 1999-02-10:
Jeg takker for svaret. Det er altså etablert en felles forståelse for at dette har betydelig verdi, og det er da en verdi som fellesskapet tilfører disse selskapene. Jeg er, som kulturministeren vet, kombinert talsmann for finans og kultur i partiet Venstre, og vi vet begge hvilke problemer vi har med å skaffe bevilgninger nok til kultursektoren. Så det jeg nå forsøker, er å peke på inntektsmulighetene som ligger i at konsesjonærene betaler for de privilegier de blir tildelt. Jeg tolker svaret til kulturministeren dit hen at hun iallfall ikke sier nei til å vurdere dette, og da holder det for meg i denne omgang. Så for ikke å kaste bort tiden, holder det nå med et lite smil som en bekreftelse på at vi er enige om det.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg stiller følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «Kriminalstatistikken viser at 29 pst. av den registrerte Oslo-volden begås i hjemmene. Mørketallene er store. Krisesentrene er overfylte. Innvandrerkvinner er særlig utsatt. Mange barn blir rammet. Rettsapparatet er en belastning for voldsofre. Familie- og likestillingspolitikken bør forebygge familievold. Voksenåserklæringen lovet en forbedret familiepolitikk. Hva er Regjeringas politikk for å bekjempe og forebygge familievold?»
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Når det gjelder beskrivelsen av situasjonen, er det jo allmenn enighet om det. Men jeg var ikke fornøyd med den delen som gjaldt tiltak og hva statsråden egentlig gjør. Jeg oppfattet det slik at Regjeringen faktisk ikke har noen ordentlig politikk på dette området. Jeg har også lyst til å benytte anledningen til å si at jeg ble sjokkert tidligere i dag over det jeg oppfattet som en ganske fleipete måte å svare representanten Grethe G. Fossum på – at man ikke kan overvåke familievold gjennom videokamera hjemme hos folk. Dette er et veldig alvorlig tema, og det er vanskelig. Men det er ikke nytt at det har et stort omfang, og at det er grov vold som foregår i hjemmene. Saken er at Regjeringen ikke har økt innsatsen, den har faktisk vært med på å skjære ned på bevilgningen til forskning og utvikling av tiltak på dette området, og setter oss altså tilbake når det gjelder å ha en offensiv overfor familievolden.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg har følgende spørsmål til utenriksministeren: «Det er behov for å finne mer effektive tiltak mot Irak slik at Saddam Hussein oppfyller kravene fra FN. Boikotten rammer ikke Saddams fryktregime, men sivilbefolkningen hardt og brutalt. Mener Regjeringen det er mulig å finne fram til effektive tiltak som også kan inkludere en endring eller opphevelse av boikotten som rammer sivilbefolkningen?»
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er klar over at saken har vært tatt opp tidligere, og er også klar over svarene. Men jeg synes det skjer såpass mye at det er på tide å stille spørsmålet igjen, bl.a. fordi det er en del andre land som reagerer negativt på boikotten og mener at den har utspilt sin rolle. Etter min mening er boikotten inhuman, umoralsk og et brudd på menneskerettighetene. UNICEF anslår at 5 000 – 6 000 barn under fem år dør månedlig som følge av straffetiltakene. Kampen mot en skruppelløs diktator og tyrann forsvarer ikke dette. Når de økonomiske sanksjonene ikke har fungert, synes jeg man må se etter nye metoder. Jeg håper at utenriksministeren vil øve påtrykk slik at FN og Sikkerhetsrådet forsøker andre veier enn det de har gjort til nå.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg har et spørsmål til kommunalministeren: ««Nettverk for kvinner i Nordland» er et fylkeskommunalt prosjekt i Nordland. Prosjektet har som formål å øke kvinners engasjement i samfunnet. Ved siste kommunevalg arbeidet en slik gruppe i Beiarn kommune aktivt for å stryke personer ved kommunevalget. I år har en gruppe i Vågan kommune startet arbeidet med å etablere en egen kvinneliste. Mener statsråden det er riktig å bruke offentlige midler fra Kommunaldepartementets budsjett til å organisere strykninger i kommunevalg, og til å opprette valglister?»
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg takker for svaret, som ikke var det svaret jeg hadde ønsket å få. Jeg skal ikke gi meg inn i en prinsipiell debatt om behovet for å bruke offentlige midler for å dra kvinner inn i politikk og næringsliv. Etter mitt syn er det kvinnens eget ansvar å delta i det offentlige liv, både når det gjelder politikk og næringsliv. Denne saken er veldig spesiell. Det ministeren ikke svarte på, gjelder det at de holder på å starte et eget parti, som også er belyst i NettNo-avisen. Vi vet at på Stortinget er det flertall for at man skal ha en kvoteringsordning, og at man ønsker en fordeling mellom kjønnene med minimum 40 pst. kvinner. Da lurer jeg på om ministeren ser at det kan være i strid med Stortingets ønske om likestilling å bruke av skattebetalernes penger for å starte et politisk parti bestående av medlemmer av ett kjønn.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-02-10:
Nettverk for kvinner i Nordland, også kalt NettNo, har som målsetting å få flere kvinner med som aktive bidragsytere og premissleverandører i utviklingen av arbeidsplasser og lokalsamfunn. Nettverket jobber med en rekke prosjekter og tiltak. Tilrettelegging av nye arbeidsplasser, trafikksikring, tiltak for barn, nærmiljøopprusting og nettverk for småbarnsforeldre står sentralt i deres arbeid. Jeg oppfatter dette arbeidet som svært positivt og viktig, ikke minst med tanke på å gjøre distriktskommunene i Nordland til attraktive bosteder for kvinnene. At deler av kvinnenettverket også har engasjert seg for å rekruttere flere kvinner inn i lokalpolitikken, synes jeg er positivt. Jeg tror de aller fleste er enige om at det er svært uheldig dersom kvinnene ikke blir eller i svært liten grad er representert i kommunestyrene. Ved kommune- og fylkestingsvalg har alle velgerne ubegrenset rett til å rette på stemmesedlene ved å stryke kandidater på listene. De har likeledes adgang til å gi kandidater en ekstra stemme ved å kumulere dem. Valgloven er ikke til hinder for at grupper av velgere på forhånd blir enige om å foreta rettinger på sine stemmesedler. Det er også fri adgang til å være med på velgeraksjoner med det formål å svekke eller styrke enkeltkandidater eller grupper av kandidater på listene. Ifølge opplysninger jeg har fått fra Nordland fylkeskommune, har ikke kvinnene i Beiarn og Vågan kommuner brukt offentlige midler, men sin egen innsats i arbeidet med å få flere kvinner inn i lokalpolitikken. Selv om arbeidet skjer i regi av et nettverk som mottar offentlige midler, anser jeg dette som uproblematisk.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-02-10:
For det første: Ifølge de opplysninger jeg har fått, er det ikke brukt av offentlige midler i dette arbeidet. Vi kan i et demokrati ikke hindre enkeltkvinner, også de som er tilsluttet kvinnenettverk, å jobbe for saker de er opptatt av på sin egen fritid. Når det gjelder spørsmålet om hva jeg synes om arbeidet med eventuelt å starte et eget parti, er det fullt lovlig i Norge. De har å følge de spilleregler og lover som gjelder, uansett om det skulle være en egen kvinneliste eller et eget kvinneparti. At jeg har valgt å tilhøre et av de vanlige partiene, er noe annet, men det er fullt lovlig å etablere nye partier i Norge hvis man ellers følger de retningslinjene som gjelder.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-02-10:
De distriktspolitiske virkemidlene over Kommunal- og regionaldepartementets budsjett forvaltes på tre nivåer. Kommunene forvalter de kommunale næringsfondene. Det andre nivået, fylkeskommunene og SND regionalt, behandler gjennom delegerte rammer saker opp til en fastsatt kapitalgrense. Kommunal- og regionaldepartementet og SND sentralt utgjør det øverste forvaltningsnivået og behandler de største sakene. De tre forvaltningsnivåene skal følge samme retningslinjer for de ulike støtteordningene. Målet med kommunale næringsfond er å styrke kommunenes mulighet til lokalt næringsutviklingsarbeid med utgangspunkt i lokalmiljøenes forutsetninger og muligheter. Gjennom de kommunale næringsfondene gis kommunene mulighet til å støtte prosjekter som det er vanskelig å fange opp for virkemiddelapparatet på fylkes- og statsnivå. Dette gjelder i hovedsak små prosjekter og prosjekter som ofte befinner seg i en tidlig fase. På bakgrunn av at vi har tre forvaltningsnivåer for forvaltningen av de distriktspolitiske virkemidlene, synes jeg det er naturlig at det settes kapitalgrenser for hvilke saker som skal behandles hvor. Beløpsgrensene som er satt for hvert enkelt prosjekt, kan ses på som en effektiv avgrensning i forhold til de ulike forvaltningsnivåene. Dette slås også fast av NORUT Samfunnsforskning, som i 1996 evaluerte de kommunale næringsfondene. På bakgrunn av tilbakemeldinger fra kommuner som forvalter de kommunale næringsfondene, er det min oppfatning at regelverket sikrer tilfredsstillende næringsaktivitet og tilstrekkelig fleksibilitet.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1999-02-10:
Jeg er helt enig med Bastesen i at det er forskjell på lefsebaking og sjarkfiske – hvis det var det han sa. Jeg er åpen for å se på beløpsgrensene. De vurderes hvert eneste år, men vi må følge opp den arbeidsdelingen vi har mellom de tre forvaltningsnivåene. For inneværende år er beløpsgrensen allerede bestemt. Det har det gått ut rundskriv om. Men dette er altså noe som vurderes hvert eneste år. Jeg har merket meg de synspunktene som Bastesen hadde. Jeg tror at det er like viktig at en ser på hva slags prioriteringer og vurderinger SND har på regionalt og sentralt nivå når det gjelder strukturen på fiskeflåten.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Som jeg nevnte i mitt svar til representanten Husøy, har Sikkerhetsrådet satt ned tre ekspertpaneler som skal se på situasjonen, og det er etter min mening nettopp å gjøre noe nytt. For å oppsummere mitt svar, er det slik at Norge ønsker å se Sikkerhetsrådet aktivt engasjert i denne saken. Vi støtter at den humanitære situasjonen skal tas opp i sin fulle bredde i likhet med de andre spørsmålene, og vi vil gjøre vårt til at Sikkerhetsrådet kan komme frem til en helhetlig holdning om hvordan Irak-spørsmålet bør håndteres.