Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-10-04:
Det er nå tre år siden regjeringen tiltrådte, og den går inn i sitt fjerde år. Situasjonen for Norge er vesentlig endret. Arbeidsledigheten har økt betydelig, jobbveksten er betydelig redusert, klimatiltakene uteblir, og klimagassutslippene øker. Det er bare på to områder som ikke er helt uvesentlig for vår framtid. Regjeringen har når det gjelder klima, inntatt en hvileposisjon, og det året etter at Paris-avtalen ble framforhandlet. Man må lete godt om man skal finne klimainitiativ fra regjeringen, og det eneste synlige beviset Stortinget har, er at en fikk lagt fram en stortingsmelding med en anbefaling om å inngå i EUs klima rammeverk, noe Stortinget sluttet seg nesten enstemmig til. I ettertid var det kanskje litt dumt, for nå blir det brukt som en sovepute og en unnskyldning for ikke å gjøre noe. Derfor fremmet Arbeiderpartiet 45 klimaforslag i februar. Mange av forslagene ble vedtatt, om ikke fullt ut akkurat slik vi ønsket det, ble i hvert fall retningen forholdsvis riktig. Det er jeg glad for. Men det haster med å komme videre, og da hadde jeg faktisk forventninger til trontalen. Men trontalen var ingen sterk grønn tale, slik Venstre-leder Trine Skei Grande påsto. Tvert om, den var ganske svak og nevnte kun det selvfølgelige. På torsdag vil vi få et svar på hvor regjeringen legger seg i statsbudsjettet for 2017. Et lite innblikk fikk vi sist fredag. En nettogevinst for bilistene på nær 1 mrd. kr kan jo være bra, men de fleste eksperter spår økte klimagassutslipp som en direkte konsekvens av dette. Det står i sterk kontrast til det Stortinget vedtok i juni, om at alle nybiler fra 2025 skal baseres på nullutslippsteknologi. Da må omleggingen starte nå, da må det bli enklere å foreta klimariktige valg og mindre lønnsomt å slippe ut klimagasser. Regjeringen er dessverre motivert av det motsatte. Vi er inne i noe regjeringen kaller en omstillingsperiode. Olje- og gassindustrien, industrien og energisektoren burde alle i en slik omstillingsfase få sterke signaler og en klar anvisning på hva retningen skal være for framtiden, men signalene uteblir. Regjeringen som burde tatt en lederrolle, har dessverre også der inntatt en hvileposisjon. I sum skulle Norge vært i gang med en omstilling hvor de store pengene ble brukt på å understøtte og stimulere næringslivet. I stedet brukes disse pengene på dem som allerede har nok. Forskjellene øker mellom rik og fattig, mellom dem som har jobb, og dem som er uten jobb, mellom by og land, mellom menn og kvinner. Det skapes omtrent ikke nye jobber, og de få som kommer, kommer i offentlig sektor. I vår regjeringstid ble det skapt 360 000 flere arbeidsplasser – to tredjedeler i privat sektor, de siste tre årene 25 000 flere – tre av fire i offentlig sektor. Dette er regjeringens ansvar, og det er et resultat av det regjeringen omtaler som omstilling. Konsekvensene er altså dramatiske – 139 000 mennesker uten arbeid. Det er oppsiktsvekkende at de som påtaler dette som en nasjonal krise, vekker det sterkeste engasjementet hos statsministeren i arbeidsledighetsdiskusjonene. Det er der temperaturen kommer, og det er der engasjementet er, når noen omtaler dette som en krise, noe det selvfølgelig er. Det er en krise når det gjelder både antall ledige og det faktum at det ikke skapes nye jobber. Vekstfremmende skattelette fungerer overhodet ikke. Industri og næringsliv etterspør en mer aktiv offentlig sektor, som i partnerskap med industrien kan skape nye muligheter. De gode ideene og de mange mulighetene vi har i Norge, gis ikke vekstkraft gjennom skattelette til de få. De mange gode ideene og de mange mulighetene har ikke fått flere ben å stå på eller å utvikle seg på, men de har fått færre muligheter. Det hadde vært et langt bedre resultat om de store pengene ble brukt til å hjelpe de gode ideene, om det ble satset mer på kunnskap og kunnskapsoverføring, satset mer på ny framtidsrettet teknologi, satset mer på klyngene, satset mer på samarbeid, om man stilte opp i partnerskap med industrien, bidro med risikoavlastning og i sum økt mulighetene. 139 000 ledige er en krise, og det vil forbli en krise. Høyres og Fremskrittspartiets mål er ikke rettet inn på arbeidsmarkedet, men de bruker omstilling som en forkledning til skattelette, privatisering og sentralisering.