Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2015-12-10:
La meg aller først få slutte meg til representanten Hallerakers ros av forsvarsministeren for åpenhet knyttet til FMR- og LTP-prosessen. Det har vært nyttig og lærerikt for oss alle. Vi er blitt vant til å leve i et rolig hjørne av verden. Det gjør vi ikke lenger. Også i vår del av verden er bevegelsene store, de demografiske endringene er store, og utfordringene er store. Det gjør oss utrygge og usikre. Det vi vet, er at gårsdagens svar ikke vil kunne løse dagens og morgendagens komplekse problemstillinger. Status quo er ikke et alternativ. Mer av det samme fungerer ikke lenger. Dialog alene fører ingensteds hen. Vi må evne å ta beslutninger som balanserer på en knivsegg mellom å utvise handlekraft for å beskytte våre friheter samtidig som vi må unngå å gå på akkord med de samme verdiene vi ønsker å beskytte. Midt oppe i dette står Norge. Det er i det bildet vi må finne vår rolle. Mer Europa, sier noen, til tross for at stadig flere europeere sier noe annet. Tettere transatlantisk samarbeid, sier andre, samtidig som USA gradvis endrer utenrikspolitisk fokus. Fullt og helt bak NATO, sier vi alle, samtidig som viljen til å finansiere nasjonal forsvarsevne er relativt liten. Det kan for øvrig ha en sammenheng. Enkelte klamrer seg til et topptungt, tungrodd og lite handlekraftig FN. Andre mener at det er godt naboskap østover som må prioriteres. Noen mener at det nordiske samarbeidet bør styrkes, og atter andre roper om mer nasjonal selvstendighet og selvråderett. De fleste er som Ole Brumm og sier ja takk til alt og blottlegger da usikkerhet og til dels rådvillhet. Sistnevnte er en tvilsom løsning. Sier vi ja til alt, risikerer vi å gå skoene av oss. Vår fremste oppgave er å forvalte vårt eget lands interesser, og da må vi prioritere. Vi kan være uenige om hvordan vi når målet, men Norge er et lite land, og vi må evne å sette noe foran noe annet. Det er ikke enkelt å endre en politikk som har fått feste seg over mange år, og som har hatt bred oppslutning i Stortinget. Ulike regjeringer har bedrevet ulik retorikk, men har praktisert nær identisk utenrikspolitikk. Så hvor går vi nå? Mer av det samme holder ikke. Norge kan ikke lenger ha ledende roller på nær sagt ethvert utenrikspolitisk felt. Det vil ikke være mulig både å være offensiv overfor EU, lede an i den internasjonale klimakampen, være verdens fredsmegler, være verdensledende i bekjempelse av fattigdom og lede giverlandskonferanser knyttet til konflikter nært og fjernt. Vi må gjerne ønske det, men vår økonomi og vår kapasitet vil på sikt ikke gjøre det mulig. Verdens utfordringer har kommet nærmere, og vi vil i fremtiden måtte bruke mer ressurser på utfordringer og konfliktløsning i vårt eget land og i våre nærområder. Jeg er derfor glad for at regjeringen legger opp til en politikk med tydelige prioriteringer forankret i liberale verdier, og at den har som hovedmål å sikre sentrale nasjonale interesser. Nasjonale interesser er stikkordet – ikke med mål om å være innadvendt, men med mål om å være realistisk. Våre mange engasjementer for fredsmegling bør analyseres nøye, og det er verdt å merke seg master Ada Nissens disputas med tittelen The Peace Architects. Norwegian Peace Diplomacy since 1989. Den ble omtalt i siste utgave av Morgenbladet, og Nissens konklusjoner er at de langvarige effektene er nedslående. Radikal islam har fått fotfeste i hele Europa, og kampen mot våre frihetsverdier og vårt levesett er reell. Terror med bakgrunn i religiøs ideologi og fanatisme øker i omfang. Bekjempelse av terror er krevende og vil kreve stadig mer ressurser. Da må det prioriteres. Vi har ikke noe valg. Regjeringen har startet dette arbeidet. Konsentrasjonen av bistand, både antall mottakerland og konkretisering av satsingsområder, er et ledd i denne prosessen. Det betyr at det ikke lenger vil være mulig å gi alt til alle, men at vi må sette noe foran noe annet. Hva som bør prioriteres høyest, vil kunne variere. Men det betyr uansett at vi alle må nedprioritere noe vi tidligere ønsket å støtte. Alternativet er økte skatter og avgifter for å finansiere mer av alt – kanskje helt til slike økninger ikke lenger gir økt proveny, og vår egen velferd svekkes. Det er imidlertid først når ressurser er begrenset, at reelle politiske prioriteringer åpenbares og politikk skapes og utvises. I et demokrati er det grunnleggende positivt. Kanskje vi sågar får en pluralistisk presse med på kjøpet? Norges forsvarsevne har gradvis blitt forverret. Utviklingen har akselerert. Fredsutbyttet etter Vestens seier i den kalde krigen er blitt innkassert, og nasjonal forsvarsevne nedprioritert. Vi er alle skyldige i dette. At opposisjonen har funnet noen ekstra kroner til Forsvaret utover regjeringens forslag til budsjett, er i realiteten en fallitterklæring. Det er en innrømmelse av at man ikke forstår at Forsvarets enkeltelementer ikke kan ses separat fra hverandre, men at en påplussing ett sted fører til ubalanser et annet sted. Neste års forsvarsbudsjett har en historisk vekst på 9,4 pst. – det meste for å finansiere nye kampfly og klargjøre mottak av flyene, men like fullt er regjeringens satsing på Forsvaret historisk høy. Den endrede sikkerhetspolitiske situasjonen gjør det nødvendig å prioritere økt overvåkning, tilstedeværelse og suverenitetshevdelse i nordområdene. Regjeringen øker derfor aktivitetsnivået for både maritime patruljefly og ubåter. Det er også viktig at Norge har et reelt terskelforsvar med robuste og fleksible operative avdelinger som kan håndtere skiftende utfordringer i lys av det til enhver tid gjeldende trusselbildet. Budsjettet er en god start på de årlige budsjettøkninger som nødvendigvis vil måtte komme i kjølvannet av den nye langtidsplanen som legges frem på nyåret. Dersom vi vil opprettholde en nasjonal forsvarsevne, må bevilgninger til Forsvaret settes foran bevilgninger til andre gode formål. Vi snakker ikke om en dugnad eller et krafttiltak, men om en varig høyere prioritering av Forsvaret. Jeg håper et samlet storting vil erkjenne de utfordringene Forsvaret står overfor. For enkelte er det fristende å bruke Forsvaret som en salderingspost. I år er det dessverre partiet Venstre som i særlig grad har falt for fristelsen. Partiets forslag om å redusere bevilgningen til kampflyprosjektet med 2,5 mrd. kr er en umulighet. Regjeringens budsjettforslag til kampflyprosjektet for 2016 er utgifter som er forpliktet gjennom Norges internasjonale partnerskap og er knyttet opp mot de bestillingsfullmakter Forsvarsdepartementet allerede har fått gjennom tidligere budsjetter. Utbetalingene for 2016 ligger med andre ord fast, og Venstres innsparingsmilliarder for 2016 finnes ikke. At Venstre samtidig er med på en flertallsmerknad hvor partiet understreker viktigheten av ikke å redusere bevilgningen til kampflyprosjektet, er et godt eksempel på dobbel bokføring. I disse tider med fornyet fokus på Forsvaret vil jeg avslutte mitt innlegg med å deklamere et dikt som jeg fikk oversendt fra Marinens krigsveteraner – dette for å understreke behovet for å verdsette dem som har satt liv og helse på spill for å sikre oss den friheten vi nyter i dag, og for å gi inspirasjon til oss alle. Det lyder slik: Til det norske folk og folkevalgte Ikke la nye generasjoner få oppleve å stå maktesløse overfor en moderne fiende, som vi gjorde. Spar dem for den ydmykelse, spar dem for den skam, og spar dem for den unødvendige lidelse, som vi følte. Ikke la dem dø forgjeves, i en kamp de ikke er forberedt på. Tren dem! Ikke la dem stå nakne og våpenløse i fiendens kuleregn. Utrust dem! Ikke ta for gitt dem som er villig til å ofre livet for sitt land. Verdsett dem! Ikke la dem som kommer skadet hjem fra kampen bli støtt ut i kulden. Ha tålmodighet og hjelp dem! Ta vare på de hjemme når deres kjære er i krig. Å komme hjem til en familie er uvurderlig! Ikke la det skje igjen. Lær av historien! Dette er vårt testamente.