Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2008-12-09:
Det er mange som i debatten har vært innom rusfeltet. Det synes jeg er med på å stadfeste at det er ett av de områdene som utfordrer det norske helsevesen og det norske samfunn mest. I et av verdens rikeste land med et av verdens beste helsevesen og en av verdens beste velferdsordninger har vi altså ikke lyktes i ruspolitikken. Jeg synes det er veldig tøft av statsråden som har gått langt i å innrømme det. Vi har blitt bedre på mange områder, og Regjeringen satser mer enn noen gang på rusfeltet – det kommer også til uttrykk i dette budsjettet. Likevel er utfordringene på rusfeltet store. Det vil kreve en formidabel innsats også i årene framover, og det er en styrke at hele helse- og omsorgskomiteen er enig om det. Vi er alle urolige over at overdosedødsfallene i Norge ikke går ned. Vi er urolige over at så mange tusen mennesker er avhengig av heroin, at så mange daglig bruker kokain og amfetamin, røyker hasj, tygger khat og spiser piller. Vi er også urolige over at mennesker står i kø for å få hjelp. I den offentlige debatten om rusavhengighet og rusmidler er det de ulovlige rusmidlene det er mest fokus på. Det er selvsagt ikke så underlig. Alkohol er et lovlig nytelsesmiddel, men også et rusmiddel man må ta på alvor. Det er alkohol som er det rusmidlet som skader mest og skader flest. Det er godt kjent blant oss at ifølge WHO er alkohol en av de hyppigste årsakene til sykdom og tidlig død – alt fra trafikkskader, vold i hjem og vold på gaten, for ikke å snakke om alle de psykiske påkjenninger hos barn og unge, som har mennesker som misbruker alkohol i sin nære familie. De aller fleste som blir rusmiddelavhengige, begynner å ruse seg på alkohol. Det er kjent forskning at når tilgangen øker, øker forbruket av alkohol. Flere pol, flere restauranter, lengre skjenketid og mer penger blant folk gjør at vi drikker mer enn noen gang. Nye tall, som ble publisert i går, viser at vi drikker mer øl, vi drikker mer vin, vi drikker mer brennevin, og vi drikker mer rusbrus. Jeg tror ikke at vi kan slukke lyset og stenge kranen. Men noen iøynefallende utviklingstrekk bør vi kanskje tenke over. Bare ett lite eksempel: I mange byer er det ikke lenger skjenkesteder for 18-åringer. Er det fordi man tjener mer penger på sprit? Det kan iallfall ikke være et forebyggingstiltak, for resultatet er jo at ungdommene sitter hjemme og drikker til de blir rusa, og så skal de selvfølgelig ut på byen og treffe andre. Det er ikke sikkert det er så lurt. Det er ikke særlig forebyggende med tanke på verken skader, vold eller overstadig beruselse. Det er mulig å forebygge og forhindre at så mange blir rusavhengige, men det må innsats til på flere kanter. Det har vært mye fokus på gravide og alkohol. Det tror jeg har hatt god virkning. Det blir stor effekt av den opplysningen, men vi trenger foreldrene, vi trenger jordmora, vi trenger spedbarnskontrollen, barnehagene, skoletjenesten og primærhelsetjenesten – og her må i hvert fall alle med. Kommunen må ta et ansvar for skjenkepolitikken sin, for antall skjenkesteder, åpningstider og kontroller. Er det et sted det trengs samhandling som vil gi resultater, er det her. Det er ikke for å gjøre det vanskelig for folk, men rett og slett i solidaritet med dem som ikke takler å ruse seg. Jeg tror det er en grense for hvor mye rusavhengighet et samfunn kan tåle. Mange barn og unge har det vanskelig. Det er utallige årsaker til det. Det resulterer uansett ofte i at mange ikke takler skolehverdagen sin, kanskje ikke hverdagen i det hele tatt. Kanskje får man heller ikke jobb. Det er ikke vanskelig å forstå at man flykter til noe – det kan være rus. Tiltak for å hindre drop-out i skolen og ungdomsgaranti vil være tiltak som har en forebyggende effekt. Jeg er glad for at Regjeringen tar grep. Innenfor rusfeltet er vi ikke i den situasjonen at vi kan være skråsikre på noe. Det er så mange ubesvarte spørsmål, og få klare svar. Vi må snu alle steinene, ellers kommer vi ikke videre. Til og med debatten om heroin må vi ta. Jeg er svært glad for at Regjeringen nå skal vurdere å opprette psykiske ambulanseteam i helseforetakene, slik komiteen har bedt om. Jeg håper at noe av det mest uverdige vi har vært vitne til i helsevesenet, snart skal være historie: at politibil og uniformerte politifolk henter psykisk syke pasienter. Det må skje i helt spesielle tilfeller.