Bengt Morten Wenstøb (Høyre), 2014-12-08:
Det er et mål for regjeringen å få flere i arbeid. Arbeid gir muligheter for å møte andre mennesker, skape seg sosiale nettverk, men også mulighet for egen inntekt som gir økt livskvalitet og mulighet til å klare seg selv. For de som har nedsatt funksjonsevne, må det gis mulighet for å tilrettelegge slik at man kan være en aktiv deltaker i arbeidslivet. Nedsatt funksjonsevne er ikke det samme som nedsatt arbeidsevne. Meld. St. 45 for 2012–2013, med tittelen Frihet og likeverd – Om mennesker med utviklingshemming, vektlegger FNs konvensjon om rettigheter for personer med nedsatt funksjonsevne, som ble vedtatt av FNs hovedforsamling i desember 2006. Konvensjonens hovedmål er å sikre personer med nedsatt funksjonsevne like muligheter til å realisere sine menneskerettigheter, samt å bygge ned hindre som vanskeliggjør dette. Konvensjonen skal bidra til å motvirke diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne. Meldingen og konvensjonen er tydelig på at dette også skal gjelde i arbeidslivet. Det er derfor viktig å kunne tilpasse arbeidshverdagen for hver og en slik at man kan bruke sine kreative ressurser i størst mulig grad. Da regjeringen nedsatte en ekspertgruppe for å gjennomgå arbeids- og velferdsforvaltningen, var dette for å vurdere mulige endringer som kan gjøre organisasjonen bedre i stand til å nå hovedmålene for arbeids- og velferdspolitikken. En viktig del av ekspertgruppens arbeid er å identifisere og foreslå tiltak slik at Nav-kontoret kan sikre god brukermedvirkning og gi gode brukeropplevelser. Det er også viktig at arbeidsgivere får en mulighet til å ha en fast kontaktperson i Nav som kan veilede arbeidsgivere i støtteordningene som Nav rår over, og skreddersy disse til arbeidstakere som ønsker å komme ut i arbeidslivet. Vi har tidligere hatt arbeidsinnvandring til Norge da man reiste fra Tyrkia, Pakistan og Europa til Norge og fikk arbeid i industribedrifter. Dette var en tid der man gjennom sitt arbeid fikk lønn og kunne etablere seg med sin familie i Norge. Utfordringene i dag er større, og vi har internasjonale forpliktelser til å ta imot mennesker som kommer fra krigsherjede områder, noen også traumatiserte. Disse utfordringene stiller Nav overfor store og krevende oppgaver når man skal tilrettelegge for deltakelse i arbeidslivet. Økt kulturkompetanse, språk og arbeidsmarkedskompetanse vil stå sentralt. Deltakelse i arbeidslivet gir økt mulighet for bedre integrering, bedre mulighet til å etablere sosiale nettverk, men også språkkunnskaper. Det er vanskelig å se at man kan lykkes med integrering uten at man blir deltaker i arbeidsmarkedet eller velger å ta seg utdanning. For mange kan midlertidig tilsetting være en vei inn i arbeidsmarkedet, for senere å bli fast ansatt. For de fleste er arbeid målet, men for noen kan det være problemer som gjør at de ikke kan delta uten at man får til endringer i familiesituasjonen. Dette kan være problemer knyttet til psykiatri, men også rusproblematikk eller tradisjonelle utfordringer i familierelasjoner. Familievernet i Region øst utga en spennende rapport i 2014 med tittelen Gode Relasjoner – vårt oppdrag. Oppvekstvilkårene og familiestrukturene i Norge er i endring. Politiske og samfunnsmessige trender bidrar til at synet på foreldrerollen forandrer og utvikler seg. Hvilke behov ser dagens foreldre for informasjon, kompetanse og kunnskap om det å være foreldre? Kan det være slik at mange av utfordringene for ungdom mellom 18 og 24 år som enten slutter på skolen eller i arbeidet, er av familiemessig art i forhold til nye utfordringer i foreldrerollen? Er det situasjonen, vil ikke det å registrere seg som arbeidssøker hos Nav alene være løsningen. Aktivitetsplikt i stedet for at de mottar passive ytelser, kan for noen av disse ungdommene gi gode resultater. De vil få bedre oppfølging, en strukturert hverdag, hjelp til jobbsøking og et sosialt treffsted. Nav står overfor store utfordringer. Det har blitt en stor organisasjon som kanskje er for stor. Det blir interessant å se hva ekspertutvalget vil konkludere med. Uavhengig av dette bør man vurdere å samarbeide tettere med frivillige lag og foreninger. De sitter på en unik kompetanse. Tjenestene i Nav bør flyttes nærmere der brukeren er, selv om dette er på skoler eller i folks nærmiljøer. Kanskje man burde samarbeidet tettere med lokalsamfunnsutvalg. Det samme gjelder innvandrerorganisasjoner. Disse organisasjonene sitter på en unik kompetanse og kjennskap til kulturelle koder. Kan dette være en mulighet til å arbeide mer målrettet for å få innvandrere ut i arbeidslivet? Arbeid og familie er to sider av samme sak. Mennesker må være målgruppen for offentlige velferdsordninger, men det krever at systemet ser individet.