trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Petersen (Høyre), 2003-11-18:
Jeg la med stor interesse merke til hvordan Marit Nybakk balanserte sitt presentasjonsinnlegg. Det gav en veldig bred tilnærming til denne problemstillingen. Det er en tilnærming jeg slutter meg helt til. Her er det svært mange forskjellige elementer som må gripes tak i. Jeg la merke til at spørsmålet om New Agenda Coalition var ett, men bare ett, av de elementene som der ble fremhevet. Vi var konkret uenige om de to tekstene som ble fremlagt, var gode nok. Vi har vært, som jeg sa, i dialog med landene uten å nå frem med våre synspunkter. Jeg vil gjerne understreke at vi nettopp stemte for det japanske forslaget, som samlet en bred tilslutning fra medlemslandene i forsamlingen. Derfor tror jeg at selve spørsmålet om reduksjon av kjernevåpen og masseødeleggelsesvåpen i sin alminnelighet, som Marit Nybakk nevnte, er et spørsmål som går langt, langt utover en konkret vurdering av en resolusjonstekst i FN. Det er den brede enigheten som jeg for min del vil understreke nå. Jeg la spesielt merke til det Marit Nybakk sa om faren for at terrorister får tak i masseødeleggelsesvåpen. Jeg er helt enig med henne i at et av hovedproblemene nettopp ligger der. Det betyr også at det arbeidet som gjøres i Nordvest-Russland, ikke bare har et miljøaspekt, men definitivt også et ikkespredningsaspekt og det gjelder også spørsmålet om terrorisme, som er viktig. Vi satser jo fra norsk side midler i Nordvest-Russland. Vi vet at vi er små i den store sammenhengen, og er nettopp derfor svært glad for G8-initiativet. Marit Nybakk har sikkert lagt merke til at vi bl.a. har et tett og nært forhold til ikke minst formannen i det amerikanske senats utenrikskomite, som er personlig opptatt av denne typen problemstillinger. Det er en alliansebygging som vi fra norsk side legger stor vekt på. Jeg la også merke til hva hun sa om uberegnelige regimer, og kan bare slutte meg til den bekymring hun gav uttrykk for når det gjelder disse uberegnelige regimene. Det er meget bekymringsfullt å se hvordan land som Nord-Korea og Iran har opptrådt i det siste. Det er iallfall godt å få fakta opp på bordet, slik vi nå har fått i tilfellet Iran. Den forståelsen tror jeg er svært viktig, og det forteller oss hva slags utfordringer vi her står overfor.
Jan Petersen (Høyre), 2003-11-18:
Jeg vil bare kommentere enkelte forhold nærmere. La meg først si til Åslaug Haga at jeg ikke tør ta status på Canberra-rapporten etter hukommelsen, så jeg må melde pass på det i denne sammenheng. Vi får komme tilbake til hvordan det eventuelt skal følges opp senere. Jeg har lyst til å understreke at jeg har merket meg at svært mange i debatten har vært opptatt av arbeidene i nordområdene. Det tror jeg er meget viktig. Det er et konkret arbeid vi både kan gjøre og gjør i praksis. Marit Nybakk har ved et par anledninger i debatten nevnt NATO-Russland-rådet. Problemet med det er at jeg sterkt hadde ønsket at NATO-Russland-rådet skulle sette opp atomforurensningen i nord som et av de viktige spørsmålene. Dessverre ser det ikke ut som om jeg når frem med det. Det har vært reist spørsmål om hvordan NATO-Russland-rådet kan gi tilleggsverdi. Det må vi arbeide med, fordi jeg meget bestemt mener vi ikke skal gi opp å bruke NATO-Russland-rådet i den sammenheng. Foreløpig har jeg nok ikke fått altfor positive tilbakemeldinger på det punktet, dessverre, men jeg mente det virkelig var en mulighet. Så har jeg lyst til å bringe videre noen resonnementer rundt reformarbeidet i FN, som Bjørn Jacobsen også nevnte innledningsvis i sitt innlegg. Jeg tror det er svært viktig at vi ikke ser reformarbeidet i FN bare som et spørsmål om Sikkerhetsrådet, som på mange måter tar overskriftene, og som kanskje også er det aller vanskeligste av de spørsmål vi står overfor, men ser det betydelige reformbehovet som ligger f.eks. i at hovedforsamlingen ikke nedlesses som en resolusjonskvern, eller det arbeidet som gjøres i forbindelse med 1. komite. Her kan det nås frem med reformer som Norge også bør legge trykk på. Vi må ikke bare interessere oss for reformene i Sikkerhetsrådet. FN-systemet kan reformeres på mange områder. Så var det selve tekstene knyttet til New Agenda Coalition. Problemet der har i og for seg ikke vært mangel på kontakt, men at landene ikke ville høre på det vi sa. Det er der problemet ligger. Jeg vil selvfølgelig også til neste år gjenta vår holdning til tekstene i resolusjonene, slik jeg gav uttrykk for i min innledning, nemlig at vi er enige i mange av hovedgrepene, men at tekstene er utformet slik at de etter vårt skjønn ikke er nyttige i forhold til det formålet som ønskes oppnådd. Jeg vil nok fortsatt ha den holdningen til det, så får vi håpe det er lettere å nå frem til neste år enn det var i år.
Jan Petersen (Høyre), 2003-11-18:
Det er enkelte forhold som er nevnt i debatten, som jeg gjerne vil komme tilbake til. Det ene er at jeg vil uttrykke stor tilfredshet med at et meget bredt flertall i komiteen konstaterer at de er tilfredse med praktiseringen av det norske regelverket. På mange måter er også noe av hovedpoenget med meldingen og debatten å få en tilbakemelding på om praktiseringen er slik Stortinget ønsker det. Og dette er en veldig klar tilbakemelding. Jeg har samtidig merket meg at komiteen ønsker et grunnlag for en debatt om hvorvidt det er mulig å skape en større åpenhet på dette området i neste års melding, og det grunnlaget skal vi selvfølgelig tilrettelegge for. Jeg har også merket meg at saksordføreren reiste spørsmålet om gjennomgangen av eksportkontrollregelverket. Det ble jo varslet for en tid tilbake. Jeg vil bare si at jeg regner med at det vil være mulig å fullføre det pågående lovarbeidet i løpet av 2004. Det betyr at i en debatt på dette tidspunkt til neste år vil også komiteen kjenne proposisjonen på det området. Når det gjelder mindretallsforslaget om et politisk sammensatt rådgivende utvalg, har jeg lyst til å si følgende: For det første er det, som mange har sagt i debatten, helt på det rene at det ikke er så lett å sammenligne Norge og Sverige, for Sverige har en mye større våpenindustri og eksporterer også langt flere fullstendige våpensystemer. Men jeg har også merket meg at mindretallet mer fremfører et ønske enn en påvisning av at et slikt utvalg vil kunne fungere i forbindelse med åpenheten. Jeg tror kanskje det viktigste er at man nå får utredet åpenheten, slik som komiteen ber om. Det skal vi gjøre. Jeg vil minne om at det å innføre et politisk sammensatt rådgivende utvalg lett vil føre til en utvisking av det politiske ansvaret og også lett innlede en unødvendig byråkratisk ordning. Jeg tror på mange måter at vi har funnet et system i dag som holder ansvaret klart. Og jeg vet utmerket godt hvor ansvaret ligger, og tror kanskje at vi ikke skal lage systemer som utvisker det. Når da mindretallet heller ikke har gitt noen særlig begrunnelse langs disse retningslinjer, må jeg si at jeg tror ikke vi skal sette i gang et arbeid, og jeg merker meg at flertallet i komiteen heller ikke mener at det er nødvendig, men har pekt på andre veier for å nå frem, og er tilfreds med det.
Jan Petersen (Høyre), 2003-11-18:
Vi skal altså til neste år komme tilbake til spørsmålet om mer åpenhet, som på mange måter er et separat spørsmål. Når jeg nå hører på representanten Jacobsen, får jeg inntrykk av at man definitivt sammenlikner epler og pærer, fordi hvis man skal ha et rådgivende utvalg som, så vidt jeg skjønte, ikke skal gi råd, men nærmest være et slags utvalg som skal få tak i informasjon som man for øvrig ikke får tak i, synes jeg det hele vitner om en relativt uklar tanke, og i dette spørsmålet tror jeg det er svært viktig å holde en klar tanke.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2003-11-18:
Innholdet i sikkerhetspolitikken har endret seg de siste tiår. Likevel er det bred enighet om at noen av de trusler vi generelt har framfor oss, er: økt terrorfare, bl.a. fra ulike fundamentalister internasjonal organisert kriminalitet transport og misbruk av radioaktivt avfall og atomkompetanse levestandardnedgang i postsovjetiske områder og i det tidligere Øst-Europa Som vi ser, kan svært mange av disse utfordringene knyttes til Norges tilstøtende nærområder i nord. I nord finnes med andre ord noen av de største sikkerhetspolitiske utfordringene Norge står overfor. En pekepinn på hva som kan skje i nordområdene, fikk vi da den russiske ubåten «Kursk» sank i havet i august 2000. Et nytt innblikk i samme problemstilling fikk norske myndigheter da den utrangerte russiske atomubåten K-159 sank under slep utenfor Kolahalvøya for ti uker siden. Ifølge Aftenposten 20. oktober i år ligger det 190 slike utrangerte atomubåter nær Norges grenser. K-159 ligger på 200 meters dyp, med to atomreaktorer om bord. Riktignok er reaktorene avslått, men disse to eksemplene, som bare er knyttet til ubåter, gir et lite innblikk i hva som skjer. Begge disse ulykkene peker på at Norge må ha kunnskaper om og må fokusere på det som skjer i nord, selv om det sikkerhetspolitiske fokus for svært mange andre har flyttet seg lenger sør. For Norge har ikke dette fokuset flyttet seg, for vi vet at ca. 20 pst. av alle reaktorer i hele verden befinner seg i våre nordlige nærområder. Vi vet også at det er mye spaltet materiale, dvs. materiale som er brukt som brensel, som befinner seg på Kolahalvøya. Likevel er det en utfordring å få vite nøyaktig hvor mye spaltet materiale som er der. Det er på dette punktet at gjennomsiktighet er så viktig. Med økt gjennomsiktighet kan vi i større grad vite hvilke tiltak som må settes inn, fordi vi vet hvilke utfordringer vi står overfor. Barentshavet er et av verdens mest ressursrike og produktive havområder. Markedet for fisk og annen sjømat er svært følsomt for forurensning, og ikke minst for rykter om forurensning. Nivåene for radioaktiv forurensning i norske havområder er heldigvis lave. Disse målingene blir påvirket av dagens virksomhet og av tidligere utslipp som f.eks. fra prøvesprengningene på 1950- og 1960-tallet.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2003-11-18:
Stortinget behandler St. meld. nr. 35 for 2002-2003, Eksport av forsvarsmateriell fra Norge i 2002. Stortingsmeldingen gir en samlet oversikt over eksport av norsk forsvarsmateriell i år 2002. Stortingsmeldinger som omhandler norsk våpeneksport, har vært utgitt siden 1996. Jeg finner denne typen oversikter helt nødvendig, og jeg støtter den innstillingen som utenrikskomiteen har lagt fram. Spesielt er jeg fornøyd med at komiteen ikke rokker ved de prinsipper som har preget norsk våpeneksport siden 11. mars 1959, da en norsk regjeringserklæring og et stortingsvedtak slo fast at hovedsynspunktet bør være at Norge ikke vil tillate salg av våpen eller ammunisjon til land hvor det er krig eller krig truer, eller til land der det er borgerkrig. Det er også en annen retningslinje for norsk våpeneksport jeg vil erklære min støtte til. Det er prinsippet om åpenhet. Åpenhet er en forutsetning for å vite hvilke våpen som er solgt av hvem, og hvilke våpen som er kjøpt av hvem. På denne måten kan man finne ut hvilken rolle våpnene er tiltenkt. Jeg tror – slik komiteen også gjør – at åpenhet er et kjerneelement for å ha tiltro i den norske befolkningen. Det er ikke alle som har like stor forståelse for at det produseres våpen og ammunisjon her i landet. Jeg tror imidlertid åpenhet omkring produksjon og eksport kan bidra til å trygge de arbeidsplassene som er knyttet til denne virksomheten. Verden er ikke et like fredelig sted overalt. Krig er dessverre et konstant fenomen et eller annet sted i verden. Nettopp derfor må vi alle være klar over at krig ikke er som på film. Det er derfor en streng kontroll med våpeneksport vil være et av Norges bidrag til å gjøre verden til et bedre sted. Jeg er glad for at det er et bredt politisk flertall som støtter den praksis som er etablert på området. Av samme grunn støtter jeg det forslaget som er fremmet av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, der det foreslås at Regjeringen utreder om det er mulig å gjøre bruk av et politisk sammensatt rådgivende utvalg som kan føre kontroll med våpeneksporten. Det var vekst i norsk våpeneksport i 2002, og det er kanskje derfor at det har kommet kritikk mot eksporten. Slik jeg ser det, skyldes dette i noen grad at ammunisjon produseres på lisens, samt den restrukturering og den nye eierskapsfordeling som har funnet sted på produsentsiden. For dem som ikke ønsker en slik tilnærming som ligger i det nevnte forslaget, kan det være en vekker at verden etter slutten på den kalde krigen har sett framvekst av terror i et omfang som hittil har vært ukjent, og som vi blir minnet om hver dag. Representanten Vallersnes sa i sitt innlegg at Høyre ikke støtter forslaget fra de tre nevnte partier om en modell for kontroll lik den de har i Sverige, med den begrunnelse at Sverige har en mye større eksport av våpen enn Norge. Dette støttet også utenriksministeren i sitt innlegg. Jo da, jeg vet at norsk forsvarsindustri i liten grad produserer og eksporterer komplette våpensystemer, men for å ta livet av et annet menneske trengs det ikke et komplett våpensystem. Til det trengs bare én enkelt kule.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2003-11-18:
Jeg synes utenriksministerens ambisiøse målsetting om en atomfri verden danner en fin ramme rundt denne debatten. Jeg har også lyst til å takke Marit Nybakk for at hun reiser den. Dette er et tema som vi aldri kan la ligge, selv om det tar lengre tid å komme frem til løsninger enn det vi i utålmodighet kunne ønske oss. Jeg har lyst til å ta utgangspunkt i det faktum at Ikkespredningsavtalen etter vårt syn gjelder på ubestemt tid. Vi må altså arbeide videre for at den forpliktelse som ligger i avtalen, blir opprettholdt. Jeg er også veldig glad for at Norge viser utålmodighet i de internasjonale fora hvor vi deltar, slik at vi kan arbeide videre mot en endelig løsning. Jeg deler det syn at det er sterkt å beklage at USA ikke finner å kunne ratifisere avtalen. Allikevel foretrekker jeg, slik utenriksministeren gjorde i deler av sin redegjørelse, å peke på at bildet ikke er helt svart. Det er dialoger på gang, og særlig vil jeg nevne avtalene mellom USA og Russland, hvor vi hva Nordvest-Russland angår, kan delta på en konstruktiv måte. Jeg synes man skal legge stor vekt på det. Amerikanerne har gått veldig langt i å redusere sine kjernevåpen, og vi håper og tror at det er mulig å få til mer også i Nordvest-Russland. Jeg henviser igjen til det arbeidet senator Lugar gjør, og den gode kontakten vi har, både gjennom komiteene og gjennom arbeidet i Utenriksdepartementet. I den sammenheng er det viktig igjen å understreke at vi ikke får til en løsning her ved å bruke retoriske knep. I så henseende slutter jeg meg helt til utenriksministerens anbefaling og støtte til det japanske forslaget, som har vunnet bred oppslutning. Så får vi se med velvilje og forståelse på mye av planene og målsettingen for Ny Agenda-landene, men jeg vil understreke at fra norsk side har det vært helt riktig at man ikke deltok i avstemningen på Ny Agenda-landenes side. La meg bare slutte med det som utenriksministeren også sluttet med: Ambisjonen er en verden fri for kjernevåpen.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2003-11-18:
Det kan selvsagt diskuteres om SV fortjener særlig oppmerksomhet når vi diskuterer våpen og saker av forsvarsmessig karakter. Jeg vil bare innledningsvis minne om at det er moralsk og etisk både forsvarlig og legitimt å produsere våpen, fordi det er en premiss for å kunne forsvare seg, og, som sagt, forsvarssak er fredssak. Bare så det er sagt. Hvis vi ser dagens debatt fra SVs side i sammenheng med deres alternative forslag til statsbudsjett, med et kutt i Forsvaret på 4,5 milliarder kr, kan jeg bare fastslå at hvis det forslaget noen gang skulle være i nærheten av å bli vedtatt, ville vi slippe denne typen debatter i fremtiden, for da ville vi rett og slett ikke ha noen norsk våpenindustri som kan stå for noen eksport. Det merker de seg vel, vil jeg tro, f.eks. på Raufoss og på Kongsberg, i Narvik og i Mandal. SV sier i sin merknad i innstillingen bl.a.: «Disse medlemmer viser til at Norge sammenliknet med en rekke andre land praktiserer et utstrakt hemmelighold i forbindelse med våpeneksport, og at åpenhet er en hjørnestein i både EUs «Code of Conduct on Arms Transfers» og «Joint Action on Small Arms and Light Weapons»». Hvis denne merknaden kan oppfattes som at SV nå beveger seg i retning av et EU-medlemskap, ville jo det i og for seg være hyggelig, for den åpenheten ville jo da vært på plass hvis vi hadde fått det til. Så veldig kort noen ord i forhold til det svenske Exportkontrollrådet. Jeg slutter meg selvfølgelig helt til det som både Vallersnes og utenriksministeren sa om størrelsen på den svenske våpenproduksjonen, men jeg har også lyst til å minne om Sveriges historie når det gjelder eksport av våpen, som er av en slik karakter at hvis vi hadde vært i nærheten av den her i Norge, kunne vel både det ene og det annet kontrollorgan ha vært på sin plass. Det er ikke for ingen ting at Sverige måtte få det rådet, slik det var. Jeg har lyst til å minne om at i Norge har vi ikke for stor våpeneksport. Innenfor de strenge rammene som vi praktiserer, og som et tilnærmet enstemmig storting har sluttet seg til, må det være et mål å øke norsk våpeneksport. Vi har hatt en suksesshistorie som heter Pingvin. Vi har nå brukt over 1 milliard kr. på å forsøke å utvikle et nytt sjømålsmissil som det er all mulig grunn til at Kongsberg vil lykkes med. I så fall vil det, for å tjene inn igjen noe av den enorme forskningsinnsatsen som er gjort på det området, være et klart mål for Norge å kunne få solgt det også til andre land. Det er altså ikke slik at Norge har en våpenindustri som er for stor. Tvert imot er en våpenindustri en viktig pilar i et nasjonalt forsvar. Og, fordi det er så dyrt å utvikle nye våpensystemer innenfor det strenge eksportregimet vi praktiserer, må det være et klart mål at norsk teknologi også på dette området kan komme andre land til gode.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2003-11-18:
Interpellasjonen fra representanten Marit Nybakk berører et stadig viktigere tema i en global verden, som preges av krig og uro mange steder. Dette tema blir også tatt opp på en interparlamentarisk konferanse om å redusere trusselen fra masseødeleggelsesvåpen som holdes i Strasbourg kommende torsdag og fredag. Jeg kommer også inn på temaet som saksordfører i neste sak, som bl.a. dreier seg om eksportkontroll og internasjonalt ikkespredningssamarbeid. Det er urovekkende at man ser at stadig flere ustabile og udemokratiske land er i ferd med å anskaffe seg våpen som ikke bare truer potensielle fiender, men også land som ikke er med i konflikten. Dette gjør at arbeidet med å føre kontroll med hvem som har masseødeleggelsesvåpen, og hvem som er i ferd med å anskaffe seg disse, blir stadig viktigere. Dette betyr at det internasjonale samfunn får et stadig større ansvar for å sørge for at slike våpen ikke kommer på avveier. Fremskrittspartiet ser det derfor som svært viktig at Norge gjennom de inngåtte internasjonale avtaler om ikke-spredning fortsatt aktivt støtter opp om arbeidet med å forhindre at nye land, terrororganisasjoner og andre får tilgang til teknologi og materiell egnet til å fremstille masseødeleggelsesvåpen generelt. Fremskrittspartiet ser også med bekymring på de utviklingstrekk som fremkommer med tanke på Nord-Koreas utvikling av atomvåpen og deres trusler om å trekke seg fra internasjonale forpliktelser innenfor inspeksjons-, rapporterings- og ikkespredningsavtaler. På dette området må Norge være klar og konsis med tanke på de signaler vi gir til Nord-Korea og andre land som f.eks. Iran, som nå virker å være i stand til å utvikle atomvåpen. Dette viser klart at Iran og andre ikke tar de signaler som i sterk grad har framkommet tidligere om framstilling av slike typer våpen overfor land som i utgangspunktet ikke har denne kapasiteten. Det er viktig at Norge inntar en kritisk holdning overfor Iran, og vurderer dette opp mot norsk deltakelse i oljeutvinning o.l. i Iran. Med tanke på dagens situasjon i lys av internasjonal terror og tilknytningsformer til denne type aktivitet er det også bekymringsfullt at det ser ut til å være land som ikke har betenkeligheter med å blande inn andre aktører når det gjelder utvikling av denne typen teknologi. Land som vi ikke kan regne som stabile med tanke på terrornettverk og terroraktivitet, ser ut til å få kunnskap og hjelp utenfra. Norge har og bør fortsatt ha en klar holdning til spredning av masseødeleggelsesvåpen, slik at verden blir en tryggere plass for oss alle.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-18:
Det er ei kjend sak at det reelt sett ikkje har skjedd mykje framgang i FN dei siste sju åra når det gjeld nedrusting. Utanriksministeren var også inne på det viktige reformarbeidet som skjer i FN, og som Noreg skal delta aktivt i. Og, som det har blitt nemnt av fleire her, ein resolusjon frå Japan fekk faktisk tilslutning. Tittelen på den resolusjonen er om ein veg til den totale elimineringa av kjernevåpen. Det gleder meg stort å høyre frå alle som har hatt ordet her i dag, at det er brei semje om at det er det endelege målet. Men anten vi vil eller ikkje, er kanskje den viktigaste prøvesteinen med omsyn til viljen til nedrusting, i alle fall i FN-systemet, det resolusjonsforslaget som ligg føre frå dei såkalla Ny Agenda-landa. Noreg har i løpet av tre år både røysta for det forslaget og også late vere å røyste. Om vi ser på litt av forskjellane i teksten, kan vi kanskje finne ut kvifor Noreg har endra syn. Ein har gått til ei ikkje fullt så nedrustingskonsekvent linje som det som i alle fall vi i SV hadde håpt ein kunne ha vore på. I 2000 stod det i NAC-resolusjonen at ein gjev uttrykk for si djupaste uro for menneskeheita fordi atomvåpen kan bli brukt. Så kjem det seinare eit nytt forslag, for ein prøver å gå nokre skritt framover, om at ein er overtydd om at eksistensen av atomvåpen er ein trussel mot menneskeheitas overleving, om dei blir brukte, altså ei klar skjerping av teksten. Det var m.a. då vi ikkje kunne gå god for den teksten. Desse to eksempla viser korleis Ny Agenda-landa prøver å gå små skritt framover for å få til semje om kjernefysisk nedrusting innafor FN-systemet, ved å strekkje litt på teksten frå tidlegare. Ingen er vel i tvil om at det er USA som får utfordringa å bale med NAC-resolusjonane. For Noreg har det vel vore ei avveging kor langt ein kunne gå i å kritisere ein nær alliert innafor FN sine rammer, som ein resolusjonstekst er. Ei anna avgrensing for Noreg for å støtte NAC har vore, og er, NATOs strategiske konsept, som held fast på at atomvåpen er essensielt for alliansen i uoverskueleg framtid. Dette står i sterk kontrast til forpliktingane som ligg i Ikkjespreiingsavtalen. Her gjekk jo NATO-landet Canada føre og røysta for NAC-resolusjonen, og Nederland røysta som Noreg, dei lét det vere, men sa rett ut at det gjorde dei fordi NAC-resolusjonen kjem i konflikt med NATOs atomstrategi. Utanriksministeren svarte meg i spørjetimen i fjor at Noreg avstod frå å røyste fordi Noreg fann tekstane frå NAC-landa lite eigna til å fremje kjernefysisk nedrusting. Det er jo litt det utanriksministeren er inne på i dag. Men eg kunne tenkje meg å få ein kommentar frå utanriksministeren om kva dette heilt konkret går på. Er det enkeltpunkt, allianseforhold, som bind oss opp, eller er det ordlyden i teksten som gjer det vanskeleg å tilslutte seg NAC-resolusjonen?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-18:
Replikken går på det siste som utanriksministeren var inne på, dette med det utvalet. Sidan utanriksministeren ikkje er så veldig villig til å få eit slikt utval, vil eg spørje: Kan han tenkje seg å forbetre rapporteringa til neste år, gjere ho meir konkret? Kan vi altså få opplysningar til neste år om kva slags konkrete produkt som er eksporterte, og ikkje berre varegruppene? Kan vi få opplysningar om avslag som er gjevne på eksportlisensen, kven det er som har søkt, og grunngjevinga for avslag, altså meir detaljert informasjon? Og kan vi f.eks. få vite kva slags konkrete våpen som er selde, og også til kva land, altså ei meir detaljert utgreiing? Kan det vere ei oppgåve for dette utvalet?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2003-11-18:
Siden Åslaug Haga avla Kristelig Folkeparti en liten visitt, finner jeg det nødvendig å be om noen klargjøringer. Åslaug Haga sa at hun var forundret over at ikke Kristelig Folkeparti støtter forslaget om et politisk sammensatt rådgivende utvalg. Videre sa hun at hun trodde Kristelig Folkeparti var tilhenger av åpenhet. Slik beklaget hun på en måte at vi ikke er med på forslaget om et politisk sammensatt rådgivende utvalg. Betyr dette at Åslaug Haga er tilhenger av et slikt utvalg? I innstillingen framgår det at forslaget er at Stortinget ber Regjeringen utrede om det bør opprettes et slikt utvalg. Men da forstår jeg ikke helt problemstillingen, at det er så beklagelig at vi ikke kan støtte et slikt utvalg. Jeg forstår det slik at Åslaug Haga ser veldig positivt på det. En samlet komite har sagt: «Komiteen mener størst mulig grad av åpenhet omkring våpeneksport er viktig av hensyn til sektorens legitimitet i befolkningen. Stortinget ber Regjeringen utrede muligheten for å praktisere økt åpenhet om eksport av forsvarsmateriell nasjonalt og internasjonalt, herunder rutiner for Stortingets innsyn. Det er derfor ønskelig at Regjeringen redegjør nærmere for dette i neste års rapport om eksport av forsvarsmateriell.» Det har en samlet komite sagt. Når det da i tillegg fremmes et spesifikt forslag om at noen bør utrede om man skal opprette et slikt utvalg, er jeg litt forundret over at det er noen som allerede har konkludert med hva det skal munne ut i. Jeg ber om en klargjøring, og lurer på om forundringen over at Kristelig Folkeparti ikke støtter dette forslaget, er like stor.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-11-18:
Til tross for at det har funnet sted en betydelig reell nedbygging av kjernevåpnenes rolle og antall i Europa, er det langt fram til vi når målet om full kjernefysisk nedrustning i Europa og globalt. Senterpartiet er opptatt av at Norge fortsatt må jobbe aktivt for både å motvirke spredning av kjernevåpen og for å bygge ned atomvåpnenes rolle i internasjonal politikk. Det er i fremme av samarbeidsstrukturer og som positiv og pragmatisk bidragsyter og deltaker i internasjonale forhandlinger at Norge kan oppfylle sitt ansvar innenfor kjernefysisk nedrustning. Vi må erkjenne at kjernevåpenmaktene sitter med nøkkelen til videre kjernefysisk nedrustning, og at disse derfor har et særlig ansvar. Dette ansvaret må ikke utvannes. Det betyr imidlertid ikke at det øvrige verdenssamfunnet ikke skal engasjere seg tungt. Tillitskapende tiltak og åpenhet er sentrale stikkord i denne sammenheng. Jeg vil trekke fram igjen Canberra-kommisjonens rapport. Den har begynt å bli noen år, men den inneholder en rekke viktige forslag knyttet til f.eks. senket beredskapsnivå, fjerning av stridshoder fra leveringsmidler, stans i deployering av ikke-strategiske kjernevåpen og slutt på subkritisk testing av kjernevåpenrelatert utstyr. Jeg håper at utenriksministeren kan kommentere status for noen av de tiltakene som ligger i Canberra-kommisjonens rapport, og hvordan Norge forholder seg til dem. Ikkespredningsavtalen spiller en nøkkelrolle i det videre arbeidet for kjernefysisk nedrustning. Det er av største betydning at denne avtalen ikke undermineres. Det er sterkt bekymringsfullt at ulike land ikke følger opp avtalen, og det trengs videre arbeid for å få resterende land til å underskrive avtalen. La meg også understreke at avtalens troverdighet er avhengig av etterlevelse, i den forstand at det må være full stopp i kvalitativ oppgradering av atomvåpenbeholdningene, økt åpenhet om våpenarsenalene og plutoniumbeholdninger og ikke minst fortsatte våpenreduksjoner. De siste dagene er vi igjen blitt minnet om at kjernefysisk materiale kan komme i gale hender, og hvor viktig det er at så ikke skjer. Det videre samarbeidet med Russland og andre partnere om atomopprydding i våre nærområder er derfor av største betydning. Det er gledelig å registrere at dette arbeidet har en viss framgang, og jeg gir Regjeringa honnør for de initiativene den har tatt på det området den seinere tida, samtidig som jeg er sikker på at vi alle i denne sal er like enige om at dette arbeidet ikke går fort nok.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-11-18:
Flertallsinnstillingen viser at det er full enighet om at vi skal ha et strengt våpeneksportregime i Norge. Begrunnelsene for dette er det gjort godt rede for i innstillingen. Jeg ønsker bare å knytte to kommentarer til innstillingen. For det første er det gledelig at en samlet komite ber Regjeringa redegjøre nærmere for muligheten for å praktisere økt åpenhet om eksport av forsvarsmateriell nasjonalt og internasjonalt i neste års rapport. Senterpartiet tror det er mulig å praktisere økt åpenhet. Vi håper og tror at denne flertallsmerknaden vil vise seg å være et skritt i retning av økt åpenhet om norsk våpeneksport. Så erkjenner vi at det her er komplekse sammenhenger, og at det er nødvendig at vi får et grunnlag fra departementets side for å ta den brede debatten om hvordan dette kan gjøres i praksis. Derfor håper vi at vi til neste år skal kunne greie å ta en debatt i denne salen som er solid og godt fundert, slik at vi kan øke åpenheten og få forståelse for at det kan og bør gjøres. Dette fordrer sjølsagt at utenriksministeren nå går inn i arbeidet med et åpent sinn, slik at vi til neste år får det gode grunnlaget, og det tar jeg for gitt at utenriksministeren gjør. Senterpartiet er overbevist om at en størst mulig grad av åpenhet er avgjørende for at våpenindustrien i Norge skal ha legitimitet i befolkningen. Uten åpenheten tror vi ikke at man sikrer denne legitimiteten. Det var det ene. Det andre, som flere har vært inne på, er at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ønsker å få utredet om det bør opprettes et politisk sammensatt rådgivende utvalg som kan føre kontroll med våpeneksport. Hensikten med dette forslaget er ganske enkelt det samme som jeg har vært inne på, at vi ønsker økt innsyn, økt åpenhet og økt kontroll. Man har et slikt utvalg i Sverige. Vi erkjenner at Sverige og Norge ikke er helt sammenlignbare på dette området, men vi mener dog at intensjonen som ligger bak opprettelsen av dette utvalget i Sverige, bør kunne ha samme begrunnelse i Norge. Vi er forundret over at Regjeringa ikke stiller seg åpen for å utrede dette spørsmålet. Jeg er spesielt forundret over at ikke Kristelig Folkeparti er med på det, Kristelig Folkeparti som tradisjonelt har vært opptatt av betydelig åpenhet, slik i hvert fall jeg har oppfattet partiet. Jeg mener at dersom en er oppriktig opptatt av innsyn, åpenhet og kontroll omkring disse spørsmålene, burde det ikke være noe i veien for i hvert fall å få på bordet hva det er mulig å oppnå ved å etablere et slikt utvalg, og da ha dette utvalget som et virkemiddel i tillegg til de andre virkemidlene en har til rådighet for å øke åpenheten, innsynet og kontrollen. Men jeg må bare konstatere at dette forslaget ser ut til å bli nedstemt av regjeringspartiene og Fremskrittspartiet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-11-18:
Jeg tror egentlig ikke at representanten Rise har behov for å komplisere dette noe mer enn som følger: Det Senterpartiet er forundret over, er at Kristelig Folkeparti, som – slik jeg oppfatter det – er opptatt av åpenhet allment, ikke kan være med på å utrede et forslag som eventuelt kan bidra til å styrke åpenheten i forbindelse med våpeneksport. Det ville vært naturlig, syns jeg, slik jeg kjenner Kristelig Folkeparti, å bli med på det forslaget. Jeg har ikke konkludert på forhånd. Det er derfor vi ber om at Regjeringen utreder det, men nysgjerrigheten til åpenhet, slik jeg kjenner den hos Kristelig Folkeparti, skulle tilsi at Kristelig Folkeparti under normale omstendigheter skulle ha blitt med på det forslaget. Jeg konstaterer at det gjør de ikke.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2003-11-18:
IFAD er FNs internasjonale fond for jordbruksutvikling, og tilbyr lån på gunstige vilkår til tiltak som skal bidra til å øke levestandarden for fattige grupper på landsbygda. St.prp. nr. 77 omhandler forhandlingene om den sjette kapitalpåfylling i IFAD. Det dreier seg om størrelsen på påfyllingen og byrdefordelingen mellom giverlandene. IFADs målgruppe er først og fremst de som selv ikke eier jord, småbønder i marginale jordbruksområder, fiskersamfunn, urbefolkning og nomadegrupper. Den grunnleggende idé bak IFADs virksomhet er at fattige selv skal settes i stand til å unnslippe fattigdom. Det skal legges særlig vekt på å styrke kvinnenes økonomiske deltakelse og ivareta deres behov. Dette er målsettinger som har bred støtte i Stortinget. IFAD har en helhetlig tilnærming til utvikling på landsbygda, og støtter flere ulike tiltak, men er ikke selv implementerende organ. De fleste prosjekter IFAD deltar i, samfinansieres med andre aktører. Slik kan en oppnå en bredest mulig utviklingseffekt. I den sjette kapitalpåfyllingen som vi behandler i dag, ble det nettopp lagt vekt på å øke utviklingseffekten av virksomheten. Videre var det lagt vekt på å legge Tusenårsmålene til grunn for virksomheten. Fra norsk side var en opptatt av at politikk omsettes i praktiske resultater, hvilket medfører at IFAD må intensivere arbeidet med å etablere gode oppfølgings- og rapporteringssystemer. Det ble også understreket fra norsk side behovet for at slike systemer sikrer at likestilling ivaretas i alle deler av organisasjonen og i alle ledd av virksomheten. Det er bred støtte i Stortinget for disse synspunktene. Forskning viser klart at et lands styresett og generelle politiske klima har stor innvirkning på hva slags resultater utviklingssamarbeidet gir. Det har ført til at ressurser i større grad allokeres til land der ressursene reelt sett kan gi økonomisk utvikling og fattigdomsreduksjon. Medlemslandene ble denne gang enige om et system for resultatbasert allokering, med utgangspunkt i institusjonens spesielle mandat og rolle. Det ble opprettet en arbeidsgruppe med Norge som medlem. Meningen er at et resultatbasert system for ressursallokering skal tre i kraft fra 2004. Det kom også opp en debatt om IFADs tilstedeværelse på landnivå, hvor det fra norsk side ble hevdet at IFADs fremste oppgave må være å styrke de fattiges egen evne til å delta i prosessen. Det er et argument det ikke er vanskelig å slutte seg til. Departementets konklusjon er at IFADs mandat samsvarer godt med sentrale mål i norsk utenrikspolitikk. Skal en nå målene om bekjempelse av fattigdom i sør mot 2015, må det satses på utvikling av landbruket i fattige land. Departementet mener IFAD kan være en viktig aktør i land med svake styresett. Nettopp derfor vil jeg mene at det er god grunn til å sørge for gode oppfølgings- og rapporteringsrutiner. Det norske bidraget utgjør om lag 64,9 mill. kr over en treårsperiode og foreslås dekket innenfor bistandsrammen. Komiteens innstilling er enstemmig, og jeg anbefaler innstillingen.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-11-18:
Høyre er tilfreds med meldingens oversikt over norsk eksport av forsvarsmateriell med samtidig omtale av eksportkontrollen og internasjonalt ikkespredningssamarbeid. Væpnet konflikt mange steder i verden og det økende omfanget og oppfinnsomhet av internasjonal terrorisme gjør dessverre at det er all grunn til å intensivere og videreføre arbeidet med en bevisst nasjonal politikk som bl.a. bidrar til at en internasjonalt styrker kontrollen og begrenser spredningen. Høyre er tilfreds med at Regjeringen i meldingen klart viser hvordan en møter og vil møte denne utfordringen. Høyre har ikke støttet forslaget fra mindretallet om at Regjeringen skal utrede om det bør opprettes et politisk sammensatt rådgivende utvalg som kan føre kontroll med våpeneksporten, slik en har i Sverige, det såkalte Exportkontrollrådet. Når vi ikke finner det nødvendig med et slikt forslag, skyldes det to forhold. For det første: Omfanget av norsk våpeneksport er vesentlig mindre enn tilsvarende i Sverige. Der er volumet større, men innbefatter også på en helt annen måte hele våpensystemer. For det andre: Høyre mener at komiteen har fanget opp det samme behovet gjennom sin enstemmige kommentar, der det heter: «Komiteen mener størst mulig grad av åpenhet omkring våpeneksport er viktig av hensyn til sektorens legitimitet i befolkningen. Stortinget ber Regjeringen utrede muligheten for å praktisere økt åpenhet om eksport av forsvarsmateriell nasjonalt og internasjonalt, herunder rutiner for Stortingets innsyn. Det er derfor ønskelig at Regjeringen redegjør nærmere for dette i neste års rapport om eksport av forsvarsmateriell.» For Høyre er dette helt ut tilfredsstillende, og vi imøteser den redegjørelsen som blir en del av neste års melding.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-12-03:
Det er helt riktig, som representanten Høglund påpekte, at vi hørte og lærte mye da vi var i Øst-Afrika, Uganda og Kenya. Den budsjettstøtte som vi nå skal gi til Kenya og Madagaskar, er ikke støtte som går rett inn i statsbudsjettet i disse landene, men det er støtte til nettopp det vi ønsker å få til, nemlig kontrollmekanismer, riksrevisjon og bygging av institusjoner og administrasjon for å få et forutsigbart styresett. Det er veldig viktig, tror jeg, at vi nå holder fast ved det, fordi det er på den måten vi kan støtte de nye lederne, både i Kenya og Madagaskar, som jo veldig klart har uttrykt at dette er en av hovedsakene for de nye styrene i disse to landene.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-12-03:
Det er en viktig debatt som her tas opp. Vi får sannsynligvis mulighet til å drøfte dette i større bredde på grunnlag av utenriksministerens redegjørelse om ca. to uker, så her vil jeg bare si et par setninger. Terrorisme kan selvfølgelig ikke bekjempes bare med militære virkemidler, men jeg vil hevde at det heller ikke kan bekjempes uten militære virkemidler. Sannsynligvis så vi for lett på det som utviklet seg for mange år siden, gjennom de ganske dramatiske aksjonene som fant sted i Nairobi og andre steder. Nå har vi kommet til et punkt der vi må sette inn hardere virkemidler, men selvfølgelig er det nødvendig også å bruke andre virkemidler, av politisk, økonomisk, humanitær karakter. Men slik situasjonen er, kan vi ikke etter min oppfatning gjøre den prioritering at vi skal ta fra forsvarsbudsjettet for å få til noe annet. Jeg må minne om at vi har mange, mange milliarder kroner over Utenriksdepartementets budsjett til det formålet som representanten Bjørklund peker på, og Norge gjør en meget stor innsats mange steder i verden når det gjelder akkurat det.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-12-03:
Jeg prøvde ikke å si her at Kristelig Folkeparti nå var for medlemskap i EU, men jeg prøvde å beskrive at vi har et mer samlende syn på selve EU. Så er det et annet spørsmål: Skal Norge bli medlem? Det er klart at vi har de to spesielle tingene, og det kan være andre ting også enn landbruk og fiskeri, som fortsatt er veldig vanskelige for oss. Og jeg må innrømme at med tiden har jeg innsett at motstandernes argumenter i 1994 på de punktene var gode, spesielt når det gjelder fiskeriene. Så er det viktig, som også Lilletun pekte på, at Norge på grunn av sin spesielle stilling også har visse muligheter til å gjøre utenrikspolitiske framstøt. Det må man innrømme, men det må selvfølgelig også måles opp mot den innflytelse vi kunne ha fått hvis vi var medlem, på de veldig tunge sakene innenfor den globale politikken, som miljøproblemene, fattigdomsbekjempelse osv. Men det er en debatt som er veldig grei å ta.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-12-03:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta replikk, men når jeg hørte det jeg hørte om bidragene i Irak, må jeg få si følgende: Hvis man nå insisterer på at norske militære bidrag ikke skal ha humanitært tilsnitt, føler jeg at man er på ville veier. Vil man f.eks. ikke at norske NATO-soldater i Kosovo skal følge barn til skolen, som er et av hovedoppdragene? Vil man ikke at NATO-soldater skal beskytte sivilbefolkningen som vil komme seg på butikken i Mitrovica for å handle? Dette er jo forsen til den norske militære styrken. Det er derfor vi har blitt så populære, nettopp fordi vi opptrer på en slik måte at det har et humanitært tilsnitt. Så kan man diskutere Irak i bredden senere. Men jeg vil advare mot å komme på denne ville vei at f.eks. rydding av miner og bygging av broer og veier for å få fram humanitær bistand, er noe som kommer i motsetning til det humanitære arbeid som de frivillige organisasjonene gjør. De må nemlig være upolitiske, de må være helt atskilt fra de militære operasjonene. Det er den oppgaven man skal sørge for.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
Representanten Jagland gikk langt i å innrømme at bistanden til Kenya burde vært avsluttet på et langt tidligere tidspunkt. Han henviste til komiteens besøk i Øst-Afrika og til Uganda, hvor bl.a. korrupsjon er et alvorlig problem, og hvor komiteen fra NGO-hold fikk høre at direkte budsjettstøtte ikke bidrar i kampen mot korrupsjon. Vil Arbeiderpartiet være med og ta den lærdommen innover seg og legge om bistanden, vekk fra direkte budsjettstøtte og over til annen bistand, slik at vi dermed kan unngå de erfaringer vi hadde med Kenya tidligere, og som vi kanskje opplever med Uganda nå? Vi ser problemer også med andre steder.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
I budsjettinnstillingen for fem år siden skrev Høyre følgende: «Nettopp fordi vi står utenfor EU er det viktig å opprettholde og videreføre et kompetansemiljø som særlig konsentrerer seg mot utviklingen i EU og EU-landene.» Mener Høyre at den siterte målsettingen ivaretas gjennom årets budsjettinnstilling?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
Vi tar gjerne en debatt om disse eksemplene og erfaringene. Det sørlige Afrika er det kontinent som i størst grad har mottatt vestlig bistand og utviklingshjelp og dessverre havnet i en fattigdomsspiral, som disse landene i liten grad har kommet seg ut av. Går man en del år tilbake i historien, var ikke fattigdommen i Afrika større eller annerledes enn i mange andre land, f.eks. på det asiatiske kontinent. Men de valgte helt andre grep for å komme ut av det. Å etablere muligheter for næringsfrihet, respekt for eiendomsrett, muligheter for f.eks. å kunne arve et hus eller en forretning – slike fundamentale, enkle grep og respekt for den type verdier som vi er så vant med – er den type reformer jeg kan nevne.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
For at avbinding skal fungere, må dette være noe det er full oppslutning om internasjonalt. Derfor støtter vi hovedsakelig prinsippet om avbinding. Den avbinding vi mener vi ikke bør gå så fort frem med, er avbinding av matvarehjelp, hvor det ikke er oppnådd en slik internasjonal enighet, og hvor vi setter norske arbeidsplasser i fare til fordel for arbeidsplasser i andre vestlige land. Det handler om å ha et likt regelverk og respekt for det, og da skal vi gjerne følge vedtatte prinsipper.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
Jeg skal gjerne komme veldig grundig tilbake til dette, men vil helt generelt si at hvis man ser på utviklingen i det sørlige Afrika og situasjonen i landene der, har man ikke kommet ut av den onde spiral. Landene er i en hengemyr når det gjelder kampen mot korrupsjon, demokrati og menneskerettigheter. Alt dette henger sammen. Når bistanden har vært så omfattende, og man ikke har klart å nå frem til landene på en positiv måte, må man stille seg det grunnleggende spørsmålet: Gjør vi noe riktig, eller gjør vi noe galt? Hvordan har vi oppført oss overfor andre land i verden som har endret seg dramatisk og har klart å arbeide seg ut av sine problemer?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
SV ønsker å gi de fattige landene muligheten til å ta i bruk styringsvirkemidler, og henviser til det Norge kunne bruke for mange, mange år siden. Verden har nok endret seg en del siden Norge drev den slags politikk. Mange fattige land bruker styringsvirkemidler, de lukker seg inne. Har SV noen eksempler på land som har hatt suksess med ikke å liberalisere sin økonomi?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
Bistandsbevilgningene har de senere år skutt i været. Bevilgningene til f.eks. Russland, som vi har vært inne på tidligere i debatten, har blitt redusert år for år. Neste år er målsettingen å gjøre et nytt kjempehopp innenfor u-hjelp – hvis man skal tro Sem-erklæringen. Hva dette vil gjøre for vår innsats i Russland, blir spennende å følge med på. Mener utenriksministeren at den sterke fokuseringen på ODA-godkjent bistand gir det nødvendige handlingsrom for å ivareta viktige hensyn i våre nærområder?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-03:
Jeg vil først få berømme statsråden for et meget bra innlegg som favnet temaet godt, et tema som statsråden kjenner meget godt. Stat til stat-samarbeid: Jeg vil problematisere litt rundt det. Fra tid til annen må vi kutte ut noen, så kommer noen tilbake igjen, og så kommer det noen nye til. Noen reduserer vi innsatsen i forhold til, og noen øker vi innsatsen i forhold til. Jeg tror de fleste erkjenner at det er utfordringer forbundet med det å knytte seg opp mot en stat, enten det er hovedsamarbeidsland eller et samarbeidsland. Vil statsråden være med på å vurdere om vi kan oppnå en større grad av fleksibilitet, en større grad av bistand og hjelp, om vi velger å samarbeide via privat sektor, via frivillige organisasjoner, via globale fondsordninger, og kan nå befolkningen direkte, uten det mer formaliserte regjeringssamarbeidet, som ofte viser seg å være problematisk?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-03:
Kan terrorisme bekjempes med militære midler? Dette spørsmålet har vært drøftet helt siden 11. september 2001. USA har gått til to kriger siden da, først i Afghanistan og så i Irak, men spørsmålet er like ubesvart. Det vi er vitne til, er at verdens største militærmakt, med verdens mest avanserte våpen- og etterretningssystemer, kjemper i blinde mot terrorismen. Spørsmålet om terrorisme kan bekjempes med militære virkemidler, er relevant også for den norske debatten, der Forsvaret nå i større grad dreies mot å skulle gjøre nettopp dette, altså bekjempe terror med militære virkemidler, og gjerne med NATO som oppdragsgiver. Mener utenrikskomiteens leder at fordelingen av ressursene mellom militære virkemidler mot terror på forsvarsbudsjettet og de midler som går til konfliktløsning og bistand over utenriksbudsjettet, er balansert, eller kunne han også tenke seg at mer av virkemidlene gikk over utenriksbudsjettet, slik som vi i SV gjør, i tråd med at solidaritet er å gi styrke til nettopp dem som trenger det?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-12-03:
Fyrst vil eg takke komiteens leiar for eit, som alltid, spanande innlegg om utanrikspolitikk. På slutten i innlegget sitt tok representanten Jagland opp EU-spørsmålet, og eg vil gjerne stadfeste at Kristeleg Folkeparti for sin del ser positivt på at frie, sjølvstendige nasjonar ønskjer å velje EU, og dermed oppfyller sine kriterium for demokratibygging, kamp mot korrupsjon o.l. Det er positivt at Noreg støttar det. Samtidig vil eg utfordre representanten Jagland, når han seier at det begynner å verte ein annan debatt, på om han kan gje uttrykk for, dersom det er hans syn, at i nokre tilfelle er den uavhengigheita Noreg har, viktig i utanrikspolitiske spørsmål. Det har vist seg på ein rekkje større konferansar i ein del saker at det å stå utanfor faktisk òg gjev ein eigen status. Likeins er det som Jagland sa var grunnen til at vi sa nei i 1994, nemleg fiskeriforvalting og distrikt, enno ikkje løyst, og er framleis ei stor innvending mot ein eventuell medlemskap.
Inge Lønning (Høyre), 2003-12-03:
Politikken i nordområdene er noe vesentlig mer enn Norges bilaterale forhold til Russland og Norges økonomiske støtte til å løse problemer i Russland. Det vil naturligvis alltid være slik, uavhengig av vekslende regjerings- og opposisjonsposisjoner, at prioritering er nødvendig, og prioritering er smertefull. Representanten Øyangen viste til at Arbeiderpartiet i sitt eget budsjettforslag hadde en økning på denne posten på 20 mill. kr. Til det må jeg bare nøkternt konstatere at det var ikke av de økningene Arbeiderpartiet i budsjettforhandlingene prioriterte å få gjennomslag for. Så når det kommer til stykket, er vi vel i samme båt, vil jeg tro.