Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-12-14:
I dag diskuterer vi neste års bevilgninger og prioriteringen til helsesektoren – nesten 180 mrd. kr. Det er store tall, men så er vi da også Stortinget. Vi skal diskutere de store ting og de lange linjer. Neste år er det første året i et forhåpentlig langt liv for mange barn. Det mest samfunnsøkonomisk lønnsomme vi kan gjøre, er å investere i en god oppvekst. Måten vi ser på barn og barns behov, har endret seg radikalt de siste 40 årene – omtrentlig min levetid. Refselsesloven, som ga foreldre rett til å straffe barn, ble opphevet først i 1972, men det tok lang tid før de fleste aksepterte at vold mot barn er svært skadelig for barns psykiske helse, og ofte gir alvorlige psykiske helsetilstander i voksen alder. Krenkede barn blir ofte syke voksne. Det ser vi dessverre altfor mange eksempler på i barnevernet, i psykiatrien og i rusomsorgen. Jeg er glad for at vi i budsjettforliket styrker arbeidet for å redusere og avdekke vold mot barn. Vi har også gjennom flere år arbeidet for en opptrapping både av helsestasjonene og skolehelsetjenesten. Vi vet at de er i en unik posisjon til å nå fram til barn og unge og deres familier. Nå er vi midt i opptrappingen, og Venstre har som ambisjon at det i denne stortingsperioden skal etableres 1 000 nye stillinger begge steder. Vi er godt på vei med bevilgningene, og vi ser at statistikken går i riktig retning. Heldigvis er regjeringspartiene enige med oss om denne viktige satsingen. Familievern og barnevern styrkes også. Det gjør også satsingen på barnehagene, som er det stedet utenfor familien som er viktigst for å fremme god helse hos barn. Derfor er jeg og Venstre glad for at vi som følge av budsjettforliket, utvider ordningen med gratis kjernetid i barnehagene til også å omfatte treåringer. Flere har vært inne på det: Helse skapes først og fremst utenfor helsesektoren, slik at produksjonen av helse i hovedsak skjer over andre budsjetter. Helse skapes gjennom deltakelse i skole og arbeidsliv, gjennom frivilligheten og gjennom trygge og gode sosiale nettverk. Klarer vi å bygge gode lokalsamfunn, skaper vi god helse. Derfor kan ikke helse ses på isolert. Nettopp derfor vil Venstre og jeg som helsepolitiker satse på folkehelse og tidlig innsats, og vi foreslo å moderere veksten i helseforetakene for å styrke andre deler av budsjettet der innsatsen får større helseeffekt. Vi må forebygge mer for å reparere mindre. Veksten i sykehus og reparering kan ikke foregå i det uendelige. Vi må tørre å ta et retningsvalg. Det gjør Venstre – for tidlig innsats og for små barns helse. Tilbake til de store ting her i Stortinget, til milliardene. Nesten 130 mrd. kr går til behandling i sykehus. For Venstre er det også viktig å snakke om de litt færre milliardene, som den ene milliarden til å bekjempe barnefattigdom, som vi har fått til sammen med flertallspartiene gjennom flere budsjettforhandlinger. En skal heller ikke kimse av den milliarden vi har fått til i økt satsing på kollektiv, sykkel og gange, for ikke å snakke om 2,4 mrd. kr som de neste fire årene skal i omløp for økt kapasitet og kvalitet i rusomsorgen. Aktivitet, tidlig innsats og forebygging – ja, folkehelse i stort – er Venstres helsepolitikk. For Venstre er det derfor viktig at vi ikke skal holde oss med 428 forskjellige måter å drive folkehelse på. I dag er det for liten kapasitet totalt sett i kommunene, for spredt kompetanse, for lite samhandling, og som et resultat av det, er det for lite systematikk lokalt. Det er vårt store ansvar å bidra til økt kapasitet og kvalitet i kommunene. Et av Venstres svar på det er noen færre kommuner og mer samling av helseressurser regionalt – flere Familiens hus, flere distriktsmedisinske sentre og flere distriktspsykiatriske sentre i regi av noen større kommuner. I høst var jeg på besøk i Orkanger i Orkdal kommune, og der var kommunen veldig klar til å overta DPS-ene. Dette er ikke av de største kommunene, men de har jobbet systematisk i mange år for å bli så gode på både kapasitet og kvalitet at de er i stand til å ta denne oppgaven lokalt. Jeg er glad for at vi i 2016 skal få en diabetesplan. Det holder ikke at bare 10 pst. av diabetikerne er innmeldt i Diabetesregistret. Det sier noe om systematikken som mangler, både i forebygging og behandling. Kommunene og fastlegene må mer på banen. I mitt fylke, Oppland, er forskrivningen av diabetesmedisiner godt under landsgjennomsnittet. I nabofylket Hedmark, rett over Mjøsa, som i demografi og størrelse så å si er helt likt, er det langt over landsgjennomsnittet. Det kan være plausible forklaringer på forskjellen, men en utfordring er at vi ikke vet. Denne kunnskapen må vi skaffe oss. Utfordringen er at ingen har ansvaret for å skaffe den fram i dag. Min hypotese er at satsingen på grønn resept i Oppland er en av forklaringene på denne forskjellen. Jeg er stor tilhenger av varierte tilbud både i offentlig, privat og ideell regi. Derfor er jeg glad for at budsjettforliket fikk økte ressurser til å etablere flere Fontenehus for psykisk syke voksne og flere Kompasset-sentre for barn av psykisk syke og rusavhengige. I tillegg styrkes tilskuddsordninger til kommuner og frivillige, slik at det kan etableres flere lavterskeltilbud. Vi gir også økt støtte til Forandringsfabrikken og det viktige arbeidet som bl.a. PsykiskhelseProffene gjør for å snakke fram barns helsevesen. Grønn omsorg som Inn på tunet og andre som tilbyr slike tilbud og aktivitetstilbud, trenger vi flere av. Det gir positive helseeffekter på en rekke pasientgrupper med nærhet til bl.a. natur og dyr. De strukturelle utfordringene har jeg vært inne på. Vi ser i dag at de 130 mrd. kr vi bruker på sykehussektoren gjennom fire helseforetak, har bidratt til kvalitetsøkning og standardisering. Det er en utfordring at kommunesektoren ikke har samme hastighet når det gjelder å strukturere, standardisere og organisere sine tjenester. Kommunereformen er derfor et av svarene, men ikke det ene svaret alene. Legevakt har flere vært inne på, og det er behov for å se på organiseringen av den. Når vi i dag har 191 legevakter og 428 kommuner, sier det noe om at den aller viktigste tjenesten en kommune produserer, er helt i utakt med antall kommuner, og da er det en utfordring et sted. På håndballspråket, som vi selvfølgelig følger litt med på akkurat nå, kalles det tellefeil når forsvarsspillerne kommer i undertall. Jeg vil bruke det som en parallell. Ambulansetjenesten har tilsvarende utfordringer. Vi har også et stort antall avtalespesialister som sliter med å finne seg til rette både i spesialisthelsetjenesten og i kommunehelsetjenesten – også disse er det behov for å se på tilhørigheten til og organiseringen av. Helseinformasjon er et annet eksempel som vi snakker lite om. Venstre har foreslått å innføre en nasjonal helseservice på linje med den Skottland i Storbritannia har, NHS 24. Vi ser konturene av det med innføringen av det nye nummeret 116 117. Så langt er bruken begrenset, og folk forholder seg til de tradisjonelle nødnumrene 110, 112 og 113. Det tar tid å etablere sånne nye tjenester. I tillegg må vi over på flere digitale og internettbaserte tjenester. «Innovasjon» er et av nøkkelordene her, å få det til lokalt. I dag har vi for få aktører regionalt som kan drive med innovasjon. Vi putter på mye til forskning og utvikling i sykehussektoren, men det er for lite og for dårlig organisert i kommunesektoren. Det henger også sammen med å ta i bruk ny informasjonsteknologi. Et av Venstres svar er mer offentlig-privat samarbeid i det som er avtalefestet. Jeg har ikke som Arbeiderpartiet foreslått å putte på mer penger til kommunene for å kjøpe inn, men foreslått å etablere en utlånsordning for velferdsteknologi. En av utfordringene i dag er at det er så mange standarder, så forskjellige plattformer at kommunene vegrer seg for å foreta store anskaffelser fordi det følger med så store utfordringer knyttet til å implementere ny teknologi. Venstre vil støtte SVs forslag nr. 35, om å komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett og redegjøre om medisinsk forbruksmateriell.