Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2009-05-14:
Aller først vil jeg bare gjøre oppmerksom på at Fremskrittspartiet senere kommer til å ha et eget innlegg i salen som går på energi, miljø og klima. Så til dem som skal angripe meg for at jeg ikke tar opp det: Det blir tatt opp senere. Jeg beklager å måtte si det, men perspektivmeldingen er åpenbart ikke et dokument Regjeringen har valgt å bruke særlig mye tid på. Og det er synd, for korrekte langsiktige økonomiske prognoser og demografisk utvikling er selve fundamentet for politikken som må føres. Perspektivmeldingen beskriver en utvikling som står i sterk kontrast til den politikken, og ikke minst retorikken, Regjeringen fører. Meldingen er innledningsvis en hyllest til markedsøkonomien og den økte globale handelen. Meldingen fremhever markedsøkonomiens evne til å skape materiell velstand, og poengterer at den globale handelen har brakt millioner av mennesker ut av fattigdom. Regjeringen skriver videre at internasjonal handel først og fremst har vært en mulighet til å få mer igjen for egen innsats, og ikke er en trussel mot sysselsetting og levestandard. Dette er Adam Smiths ord, og de står i grell kontrast til finansministerens retorikk knyttet til den pågående finanskrisen, hvor hun proklamerer kapitalismens undergang og markedsøkonomiens fallitt. Perspektivmeldingen er en god blanding av politiske innrømmelser, selvmotsigelser, paradokser og urealistiske fremskrivninger. Den gir en presis beskrivelse av fortiden, men er en svært mangelfull analyse av samfunnsutviklingen fremover. Perspektivmeldingens hovedmål skal være å presentere sentrale analyser som grunnlag for den økonomiske politikken fremover. Meldingens analyser strekker seg frem til år 2060. Hensikten er å peke på noen langsiktige utfordringer og de valgmulighetene vi har. Av meldingen fremgår det at Regjeringens visjon er å kunne overlate til neste generasjon «noe mer verdifullt» enn det vår generasjon overtok. En noe kryptisk ambisjon, med andre ord. Hovedmålene er ifølge Regjeringen arbeid til alle, bærekraftig utvikling, en mer «rettferdig fordeling» og styrking av velferdsordningene. Man har med andre ord tatt fire slagord fra tidligere valgkamper og forsøkt å omsette disse i praktisk politikk. Regjeringen har dessverre ikke lyktes særlig godt. Perspektivmeldingen åpenbarer store utfordringer for Norge de kommende årene. Til tross for Regjeringens påstander om at norsk økonomi preges av høy yrkesdeltaking og god omstillingsevne, nevner Regjeringen i neste åndedrag utfordringer som slår de samme påstandene i hjel, og som ikke minst gjør Regjeringens hovedmål svært vanskelig å oppnå. I perspektivmeldingen fremkommer det en rekke analyser som viser at dagens økonomiske politikk ikke er bærekraftig. Innledningsvis på side 8 heter det: «Langsiktige framskrivinger viser at det er behov for tiltak som begrenser offentlige utgifter eller som øker inntektene framover, selv om kvaliteten og omfanget på offentlige tjenester ikke skulle heves utover dagens nivå». Det betyr med andre ord at Regjeringen over tid vil bli tvunget til å redusere offentlige utgifter eller øke skattetrykket for å kunne oppnå det samme velferdstilbudet som i dag, og hovedmålet om en styrking av velferdsordningene synes fjernt. Når dette samtidig kombineres med analysen på samme side 8 om at «mulighetene for en generell økning av et allerede høyt skattenivå er begrenset», føyer det seg inn i rekken av meldingens inkonsekvenser. Fremskrittspartiet deler Regjeringens oppfatning om at norsk skattenivå er høyt, men det står i rak motsetning til finansministerens tidligere påstander om at Norge har et moderat skattenivå, og at utfordringene innenfor velferdssektoren vil kunne bety økte skatter i fremtiden. Det henger faktisk ikke sammen. Perspektivmeldingen sier videre at høy arbeidsinnsats er viktig for fremtidens velferd. Videre heter det: «Vi må innrette oss slik at de som har arbeidsevne anser økt innsats i det betalte arbeidsliv som den mest naturlige måten å øke egen levestandard på». Nærmere en innrømmelse av at dagens politikk gjør det for enkelt å leve på offentlige overføringer, er det vanskelig å komme. Kanskje vel så interessant er ordbruken Regjeringen velger å benytte. Her skal det åpenbart ikke stilles noen krav. Det kan nesten virke som om Regjeringen forutsetter at en annen regjering skal overta og løse utfordringene. Fremskrittspartiet stiller seg til disposisjon! Ingen er uenig i at arbeid til alle skal være en selvfølgelig politisk målsetting. Det skulle tatt seg ut om noen lanserte slagordet «arbeid til halvparten». Det beste målebarometeret for å finne ut om den regjerende politikken faktisk nærmer seg målet om arbeid til alle, er å gå inn i statistikken. Norge har en lav registrert arbeidsledighet, ja faktisk blant de laveste i Europa. Det er i utgangspunktet bra. Samtidig har Norge prosentvis et av de høyeste antall mennesker som lever på trygd eller andre offentlige overføringer. Totalt utgjør dette ca. 630 000 mennesker eller ca. 25 pst. av samtlige i yrkesaktiv alder, mellom 18 og 65 år. Under den rød-grønne regjeringen har dette tallet vært økende, og det til tross for de gode økonomiske tidene vi har lagt bak oss. Denne utviklingen har kommet til tross for at norske arbeidstakere har fått stadig tryggere og sikrere arbeidsplasser, bedre tilrettelagte arbeidsstasjoner, lengre ferier, bedre permisjonsordninger og kortere arbeidstid. Det hadde faktisk vært langt å foretrekke dersom mange av dem som i dag figurerer i statistikken over trygdemottakere, heller hadde stått i statistikken over arbeidsledige og derved hadde vært aktivt søkende etter arbeid. Men det hadde selvfølgelig ødelagt statsministerens valgkampretorikk om at Norge skal være det land i Europa som har færrest arbeidsledige. Fra tidligere vet vi at Regjeringen har fjernet fengselskøene ved å løslate fanger før idømt straff er ferdigsonet, og således kan man i hvert fall konkludere med at Regjeringens bruk av tall og statistikk er konsekvent. Jeg innrømmer gjerne at det ikke finnes noen enkle løsninger på utfordringene knyttet til forholdet mellom trygd og arbeid. Men at utfordringen er en av samfunnets mest sentrale, er hevet over enhver tvil. Muligens kan norsk økonomi fortsette å bære de økonomiske belastningene slike trygdeutbetalinger representerer. Langt mer alvorlig er det at vi er i ferd med å få et totredjedelssamfunn, hvor den siste tredjedelen er permanent utenfor arbeidslivet. Perspektivmeldingen skal gi analyser frem til år 2060. Da er det bekymringsfullt at Regjeringen nærmest overser denne utviklingen. Skal arbeid til alle bli en realitet, er det åpenbart at vi politikere kollektivt må være villige til å tenke nytt. Arbeid til alle er noe helt annet enn penger til alle. Arbeid gir verdighet og gir livet en viktig dimensjon, og ingen velferdsordninger kan noen gang erstatte dette. Arbeid gir selvtillit og følelse av mestring. Arbeid er en manifestasjon på at andre har behov for noe du kan bidra med. Men for å kunne realisere en målsetting om arbeid til alle er det flere forhold som må på plass. I dagens rivende teknologiske utvikling er vi helt avhengig av kompetente og kunnskapsrike arbeidstakere. For å få dette til må vi gjenskape et utdanningssystem som stiller krav til den enkelte, og som samtidig belønner dem som er villige til å tilegne seg kunnskap. Kunnskap kommer ikke av seg selv. Kunnskap tilegnes gjennom hardt arbeid, og det igjen krever klasserom uten støy. Ønsker vi kunnskapsrike elever, må vi også skape en kunnskapstørst hos elevene. For å få dette til må vi tydeliggjøre for elevene at det er en klar sammenheng mellom gode skoleresultater og senere yrkeskarriere. Skolen skal ikke være et oppholdssted, men en læringsarena som stimulerer til nysgjerrighet og intellektuell aktivitet. Skal elevene lære mer, trenger vi imidlertid flere og enda dyktigere pedagoger i skolen. Vi må derfor gi lærerne mulighet til å øke sin kompetanse og evne til å formidle denne. Fremskrittspartiet mener derfor at innføring av en femårig lærerutdanning og økte opptakskrav til lærerutdanningen vil heve lærernes kompetanse og ikke minst status. Videre bør det innføres prestasjonsbaserte lønninger for lærere, slik OECD anbefaler, noe som vil være en god stimulans for den enkelte lærer, samtidig som det vil føre til at færre lærere forsvinner ut av skoleverket. En revitalisert grunnskoleutdanning med kunnskapstørste elever og motiverte lærere vil legge grunnlaget for en hardt tiltrengt giv innenfor høyere utdanning og forskning. Fremskrittspartiet ønsker derfor en kraftig styrking av satsingen på kunnskap og forskning i hele samfunnet. Dersom vi for alvor ønsker å legge grunnlaget for arbeid til alle, og ikke bare snakke det, må både relevant grunnforskning og næringsrettet forskning styrkes betraktelig. Samtidig må vi gjennom de årlige budsjettene gi skatteincentiver til bedriftene, slik at disse finner det formålstjenlig å prioritere teknologiutvikling fremfor kortsiktig salg og fortjeneste. Et skritt i en slik retning vil bl.a. være å fjerne den særnorske formuesskatten, som tapper bedriftene for egenkapital. For å kunne skape arbeidsplasser trenger vi bedriftseiere og arbeidsgivere, vi trenger privat kapital, og vi trenger incentivsystemer som belønner mennesker som tar risiko og er innovative. Vi trenger incentivsystemer som i sterkere grad belønner mennesker som bidrar med sin arbeidskraft. Med andre ord: Vi trenger incentiver som stimulerer til verdiskaping og økonomisk vekst. Et vesentlig bidrag for å skape denne veksten vil være å gi skattestimulanser for å øke arbeidstilbudet. Skattereduksjoner har en dynamisk effekt samtidig som det gir et klart signal til den enkelte arbeidstaker om at myndighetene verdsetter bidraget den enkelte gir til samfunnets verdiskaping. I sitt svar på et av Fremskrittspartiets skriftlige spørsmål i saken sier finansministeren følgende: «Endringer i skatte- og pensjonssystemer som øker den økonomiske gevinsten for den enkelte ved å arbeide, er viktige for å motivere til arbeid.» Dette vil være tiltak som vil motivere folk, slik at de «velger arbeid framfor trygd»! Ja, dersom dette er ministerens overbevisning, hva er det hun da nøler etter? Perspektivmeldingen baserer seg naturlig nok på en rekke statistiske prognoser og befolkningsfremskrivninger som får konsekvenser for Norges finanspolitiske handlingsrom i fremtiden. Dette gjelder bl.a. forventet levealder og innvandring. En generell konklusjon er at andelen eldre i befolkningen vil øke. Dette vil innebære økte pensjonskostnader og økte utgifter til helse- og omsorgstjenester. Dette kombinert med befolkningens forventninger om standardforbedringer vil innebære at private løsninger vil presse seg frem. Analysen som foretas med hensyn til de demografiske utfordringene knyttet til befolkningsfremskrivningen, er svært mangelfull. Til tross for at Regjeringen i alle andre sammenhenger velger å skille mellom såkalte arbeidsinnvandrere og andre innvandrere – som jeg da antar ikke skal arbeide – velger Regjeringen denne gangen å behandle alle innvandrere under ett. Dette gjøres åpenbart helt bevisst, slik at velferdskostnadene knyttet til innvandring fra visse land ikke kan identifiseres, men tvert imot kompenseres mot arbeidsinnvandrernes netto bidrag til fellesskapet. I perspektivmeldingen presenteres tre alternative scenarioer for den fremtidige innvandringen til Norge. Av uforklarlige årsaker slår meldingen fast at økningen i antall innvandrere som vi har opplevd de siste 30 årene, vil avsluttes i inneværende år – i valgåret 2009 – og at innvandringen til Norge vil være halvert innen 2020. Siden Regjeringen velger å likestille innvandring fra vestlige og ikke-vestlige land, er det nærliggende å tro at nedgangen i antall innvandrere forklares ut fra finanskrisens konsekvenser for det norske arbeidsmarkedet, og at Norge i 2010 vil få færre arbeidsinnvandrere fra land i EØS-området. Dette finnes det ikke noe som helst grunnlag for å hevde. All statistikk og empiri viser at innvandringen til Norge er eksponentiell. Dette gjelder i særlig grad innvandring fra land i Asia og Afrika, noe som bl.a. skyldes Norges liberale innvandringspolitikk. Statistisk sentralbyrå la i forrige uke frem de reelle tallene for innvandring til Norge i 2008. De viste en rekordhøy innvandring på 67 000 personer, 5 000 flere enn i rekordåret 2007. Prognosene for 2009 viser samme tendens. At Regjeringen samtidig fremmer et dokument der det hevdes at innvandringen til Norge i 2009 vil være 40 000 personer, og at den samtidig vil halveres til 20 000 personer frem til 2020, er rett og slett å føre det norske folk bak lyset. Statistisk sentralbyrå har beregnet at kostnadene knyttet til innvandring fra ikke-vestlige land er langt høyere enn inntektene innvandringen genererer, og nettokostnadene er spesielt høye for innvandrere som kommer fra landene Norge mottar flest innvandrere fra. Spesielt bekymringsfullt er det at heller ikke annengenerasjons innvandrere øker sin yrkesdeltakelse i særlig grad – dette samtidig som mottak av trygder og bruk av sosiale ordninger er omfattende. Det er oppsiktsvekkende at slik avgjørende informasjon utelates i en melding som skal analysere de langsiktige utfordringene og valgmulighetene for norsk økonomi. Regjeringens forsøk på å feie de demografiske og økonomiske realitetene under teppet, gjør perspektivmeldingen mindre relevant og tapper Regjeringen for troverdighet. Avslutningsvis vil jeg melde at Fremskrittspartiet støtter de to forslagene som er fremmet av Høyre og Venstre i innstillingen.