Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2008-10-24:
Stortinget vil i dag vedta Regjeringens forslag til tiltakspakke for finansnæringen. Det er viktig for landet. Det er viktig for norske arbeidsplasser og for alle dem som føler uro for høye renter. Før vi la fram denne tiltakspakken, var det overhengende fare for at kritiske funksjoner i det norske samfunnet ville gå i stå. Bedriftene stod i fare for ikke å få lån til lønnsomme og nødvendige investeringer. Handel kunne stoppe opp, fordi mange var i ferd med å miste tilliten til betalingssystemet. Bankenes grunnleggende samfunnsmessige funksjon, som formidler av penger fra dem som sparer, til dem som låner og investerer, var i ferd med å bryte sammen. Dette var en trussel mot norsk økonomi, en trussel mot norske arbeidsplasser, og mange familier følte uro også for renten, fordi det bidrog til å presse rentene opp. Mangel på kapital presset rentene opp, og mange følte usikkerhet for hus og hjem. Tiltakspakken for norske banker har bidratt til at banksystemet igjen fungerer mer normalt. Statsbudsjettet legger til rette for lavere rente. Norges Bank satte i forrige uke ned renten. Pengemarkedsrenten har gått ned, og varslede renteøkninger fra norske banker er avlyst. Når det alminnelige rentenivået går ned, må også bankene følge opp med å sette ned rentene til sine lånekunder. Det var helt avgjørende at myndighetene arbeidet fram tiltakspakken, og at den ble utformet i dialog med finansnæringen. Banksammenslutningene har karakterisert tiltakene som gode og treffsikre. Tiltakene vil omfatte hele næringen og alle landets banker. I en så vanskelig situasjon var det også avgjørende at vi handlet raskt, både ved å utforme pakken, og ved at Stortinget gjør sitt vedtak her i dag. Jeg vil rose Stortinget for godt politisk håndverk og for viktige bidrag i denne avgjørende situasjonen. Det var også viktig at Stortinget avviste alle forsøk på å forsinke behandlingen og gjennomføringen, men i stedet samlet seg om en helhetlig pakke som bidrar til å dempe virkningene av den internasjonale finansuroen i norsk økonomi. Problemene i finansmarkedene har på nytt minnet oss om at det eksisterer et tett partnerskap og avhengighetsforhold mellom myndighetene og markedet, mellom staten og den private kapitalen. Dette avhengighetsforholdet går begge veier, og det er sårbart. Dette partnerskapet er sentralt i den norske modellen. I vår blandingsøkonomi er det en av bærebjelkene. Det er helt avgjørende for velferdssamfunnet at vi har gode og dynamiske private bedrifter som skaper verdier vi kan fordele. Private bedrifter og konkurranse i et marked fremmer høy verdiskaping, lave kostnader og nyskapning. Men er det noe den internasjonale finanskrisen har lært oss, er det at markedet ikke kan overlates til seg selv. Markedskreftene må reguleres og kontrolleres. Markedet kan ikke styre, det må styres. Og markedet trenger staten som medhjelper, partner og regulator. Utviklingen av det norske velferdssamfunnet etter krigen har vært mulig fordi dette partnerskapet har fungert godt, og fordi begge parter har vært seg sitt ansvar bevisst for at det skal fungere. Fellesskapet har stilt opp som tilrettelegger og skaper av gode rammevilkår for private bedrifter. Fellesskapet bidrar med viktig infrastruktur i form av veier, jernbaner, havner og andre kommunikasjoner. Fellesskapet bidrar til privat verdiskaping gjennom utdanningssystemet. Alle har like muligheter, og mange får mye utdanning. Fellesskapet bidrar til privat verdiskaping gjennom helse- og pensjonssystemet. Når store bedrifter i noen land nå risikerer å gå over ende, er det bl.a. fordi de har svært høye utgifter til helseforsikringer. I Norge er det fellesskapet som tar den regningen. Til gjengjeld betaler vi skatt, som privatpersoner og som bedrifter. Staten legger til rette på mange ulike måter. En forutseende sikring av norske interesser og en klok forvaltning av ressursene har lagt grunnlaget for en av verdens mest vellykkede olje- og gassnæringer. Statoil og Hydro ble viktige instrumenter i denne sektoren – med staten som eier, og fordi staten var eier. Også den norske kraftsektoren er utviklet gjennom et sterkt offentlig eierskap. Norsk oppdrettsnæring har sitt utspring i offentlig finansiert forskning og er blitt et industrielt eventyr, bl.a. takket være en bærekraftig konsesjonspolitikk fra myndighetenes side. Norsk forsvarsindustri er utviklet med staten som eier og med statlige hjemkjøpsavtaler. Distriktenes Utbyggingsfond, SND og Innovasjon Norge har vært skiftende navn på en aktiv stat og på fellesskapets virkemidler for å bistå den private kapitalen i arbeidet med å skape verdier. Slik har tusenvis av norske små og mellomstore bedrifter sett dagens lys. Selv store bedrifter er født på denne måten. Den norske solcelleindustrien startet med statlige virkemidler for å dempe virkningene av industrinedleggelse i Glomfjord i Nordland. Det er i denne sammenhengen vi må vurdere det vi nå gjør for bankvesenet. For også det norske bankvesenet er utviklet gjennom et tett partnerskap med staten. Under den alvorlige bankkrisen på 1990-tallet var det statens innsats som sikret en fortsatt sterk norskeid banksektor. Statlig eierskap, gode statlige reguleringer og tilsyn og en god politikk for finansnæringen har gitt levedyktige norske banker. Det er med andre ord svært mange næringer og svært mange private bedrifter som er utviklet gjennom et samspill mellom staten og markedet. Dette gode samvirket er sentralt i den norske modellen. Det må vi som politikere være oss bevisst. Vi må skjønne vår rolle, og hvilken rolle det private næringslivet skal fylle. Vi må forstå vårt ansvar. Men dette går begge veier. Også det private næringslivet må være seg sitt ansvar bevisst. Den norske modellen virker best når den er i god balanse. Den forutsetter at den private kapitalen erkjenner det gjensidige avhengighetsforholdet. Den forutsetter at bedriftene skjønner hvilke goder og privilegier de får av fellesskapet, og ikke minst: Den forutsetter at de opptrer som de har forstått denne gjensidige avhengigheten mellom myndigheter og marked. Av og til ser vi dessverre eksempler på det motsatte. Jeg vil derfor fra Stortingets talerstol advare næringslivet generelt og bankene spesielt mot ikke å vise tilstrekkelig samfunnsansvar i den situasjonen vi nå er. Det vil simpelthen ikke bli forstått om bankene og deres ledelse iverksetter urimelige belønningssystemer i den situasjonen vi nå er i. Dagens debatt og vedtak viser at hele samfunnsfellesskapet stiller opp for en så viktig næring når den trenger det. Det er avgjørende at de som leder denne næringen, forstår det ansvaret og de forpliktelsene det bringer med seg. Regjeringen har vedtatt retningslinjer for godtgjørelse til ledere i bedrifter der staten er eier. Det er vedtatt begrensninger på bonusutbetalinger. Opsjonsprogrammer er avviklet. På den måten bidrar det statlige eierskapet til moderasjon i lederlønninger. Det er viktig at Stortinget gjør sitt vedtak i dag, og at tiltakene iverksettes raskt. Men det er også viktig å være bevisst på hva disse tiltakene faktisk er – og ikke er. De er verken en gavepakke eller subsidier til bankene. Det er heller ikke en bevilgning på 350 milliarder kr til bankene. For å si det enkelt så skaffer vi bankene tilgang til det det var dramatisk mangel på: penger. Uten penger fungerer ikke bankene. Uten fungerende banker stopper økonomien opp. Men dette er tjenester bankene skal betale for. Tjenestene har en markedspris, og den skal de betale. Situasjonen er fortsatt alvorlig i internasjonal økonomi og i norsk økonomi. Vi merker daglig virkningene av den internasjonale finanskrisen. Ingen vet hvor sterkt og hvor lenge vi vil merke virkningene. Vi vet at den internasjonale finanskrisen vil ha virkninger for Norge på mange måter og på mange områder. Vi har sett det på presset på renten. Vi har sett det på fallet i aksjekurser, og vi har sett det i bevegelsene i kronekursen. Det internasjonale pengefondet la denne uken fram anslag som viser at den økonomiske veksten i Europa vil avta fra 1,3 pst. i år til 0,2 pst. neste år. Det er bråstopp i den økonomiske utviklingen. Norge har en liten og åpen økonomi. Nærmere halvparten av det vi produserer, selger vi til utlandet. Når utlendinger kjøper mindre varer og tjenester, får dette betydning for oss. Internasjonalt ser vi at det arbeides for koordinerte tiltak i forhold til de utfordringene verdensøkonomien nå står overfor. Verdens toppledere vil møtes i november for å diskutere reformer i det internasjonale finansielle systemet. Det er bra. Dette er en tid for handlekraft og for ansvarlighet, en ansvarlighet som i dag vil komme til uttykk i denne salen gjennom Stortingets vedtak. Den samme ansvarligheten for hva som tjener fellesskapet, må også være godt synlig og til stede i bank- og finansnæringen i tiden framover. Gjennom felles innsats og handlekraft kan vi møte de utfordringer den internasjonale finanskrisen stiller landet vårt overfor.