Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-05-31:
Det er utbredt enighet om at bilkjøring må kombineres med aktsomhet og hensynsfullhet, slik at sikkerheten og tryggheten blir ivaretatt. Det gjelder så vel for bilfører og eventuelle passasjerer som for øvrige medtrafikanter og fotgjengere. Derfor er det viktig at vi har et regelverk som bidrar til at vår oppmerksomhet og tilstedeværelse skjerpes. Også det faktum at vi har altfor mange trafikkulykker med alvorlige konsekvenser tilsier at vi må prøve alt som kan gjøres for å få ned ulykkestallene. Overholdelse av fartsgrenser, forbud mot å kjøre i beruset tilstand og etterlevelse av trafikkreglene for øvrig er ment som reguleringer til beste for alle på og langs veiene. Den vanlige bilist kan nok til tider være uenig i de begrensninger som pålegges gjennom skilting, men det fritar allikevel ingen fra å rette seg etter bestemmelsene. Min interpellasjon til justisministeren i dag har ikke til hensikt å trekke i tvil noen av de nødvendige reguleringer jeg har nevnt. Tvert imot ønsker jeg å bidra til respekt for lovverket og forståelse av at når vi er så mange som ferdes på og langs veiene, må hver enkelt ta ansvar for at det ikke oppstår fare eller voldes skade. Og et lovbrudd må få konsekvenser for lovbryteren. Men jeg forutsetter at påtalemyndighet og domstol følger som et prinsipp at den enkelte straffereaksjon i størst mulig grad er tilpasset den enkelte lovbryter og den straffbare handling vedkommende har begått. Og det er i den sammenheng at jeg ønsker justisministerens vurderinger av dagens anvendelse av straffeloven § 239 i forbindelse med det som benevnes bildrap. Jeg er klar over at ulike sider ved uaktsomt drap ved bruk av motorvogn er viet relativt stor oppmerksomhet i St.meld. nr. 23 for 1991-92. Det var ved en lovendring 8. juli 1988 at straffeloven fikk tilføyelsen «herunder ved bruk av motorvogn» i § 239. Hensikten fra lovgiverens side var å skjerpe reaksjonene ved trafikkovertredelser med døden til følge. Tidligere hadde domstolene reagert hovedsakelig etter vegtrafikkoven og ikke etter straffeloven § 239, selv om det allerede forelå mulighet for å dømme etter sistnevnte lovparagraf. I høringsrunden på lovforslaget den gangen var det ingen som satte seg imot strengere straff for uaktsomme bildrap. Riksadvokaten foreslo imidlertid at «dette burde oppnås ved skjerping av reglene i vegtrafikkloven, ikke gjennom § 239». Når denne saken fikk så vidt stor oppmerksomhet i nevnte St.meld. nr. 23 bare tre år etter at loven fikk tillegget «herunder ved bruk av motorvogn», skyldtes det at lovendringen hadde ført til langt flere domfellelser enn tidligere. Dessuten var de utmålte straffene strengere enn hva de var i tilsvarende saker fra før lovendringen. Det var også fra flere hold reist spørsmål om det er ønskelig å ha en rettstilstand som medfører at en bilfører kan bli dømt for bildrap på grunn av en uaktsomhet i trafikken som ikke er grov. Det å ha vært årsak til et annet menneskes død er en sterk personlig påkjenning i seg selv, og stempelet drap – selv om det er uaktsomt og ikke forsettlig – er en altfor sterk tilleggsreaksjon. Da justiskomiteen avgav Innst. S. nr. 192 for 1991-92, var det tverrpolitisk enighet om at «ikke en hvilken som helst uoppmerksomhet fra bilførers side som medfører en ulykke med dødsfall skal resultere i tiltale etter straffelovens bestemmelse om uaktsomt drap». Komiteen understreket at «dette heller ikke har vært lovgivers intensjon. Etter komiteens oppfatning bør tiltale etter straffeloven reserveres for de mer kvalifiserte former for uaktsomhet». Dessuten sa justiskomiteen seg enig med de fleste høringsinstansene og departementets konklusjon om at det på daværende tidspunkt ville være tilstrekkelig å justere kravet til den uaktsomhet som bør føre til påtale og dom, uten å foreta noen lovendring. Men den uskrevne betingelsen for å la være å foreta en lovendring var at komiteen regnet med at påtalemyndigheten ville bringe sin praksis i overensstemmelse med det som var Stortingets forutsetning. Og det er dette som forårsaker denne interpellasjonen: Er dagens praksis hos påtalemyndigheten i overensstemmelse med det som var og fortsatt er Stortingets forutsetning? I nevnte stortingsmelding, som ble godkjent i statsråd den 20. desember 1991, heter det: «Muligens er pendelen svinget noe langt i disse sakene, slik at selv den minste uoppmerksomhet fra en bilfører kan føre til påtale og dom for uaktsomt drap. En justering av påtalemyndighetens praksis i denne retning bør innebære at det reageres etter vegtrafikklovens bestemmelser i de tilfelle det er svært lite å bebreide bilføreren. Det vil i første rekke være opp til Riksadvokaten å treffe avgjørelse om en slik justering.» Har så riksadvokaten foretatt en justering i denne retning? Aftenpostens morgenutgave den 11. august 1995 inneholder bl.a. et intervju med riksadvokat G. F. Rieber-Mohn, hvor han på slutten av intervjuet ifølge avisen sier følgende: «Om ikke lenge går det ut et brev til statsadvokatene med en oppfordring om å finne et mer moderat leie for å reise tiltale om uaktsomt bildrap. Loven ble skjerpet i slutten av 1980-årene, og påtalemyndighet og domstoler fulgte lojalt opp.Da politikerne noen år senere fikk se at uaktsomhet med dødsfølge ofte endte med drapstiltale, også nær sagt som følge av bilisters hverdagsadferd, skjedde det en holdningsendring. Det kom antydninger fra Stortinget om å forbeholde drapsbestemmelsen til de mer kvalifiserte tilfeller av uaktsomhet. Dét kan det være grunn til å innskjerpe.» Så langt jeg er kjent med, ble det ikke sendt noe brev til statsadvokatene slik intervjuet signaliserte. Derimot ble det sendt brev til Justisdepartementet et snaut år senere. Lovavdelingen der svarer i brev av 2. mars 1998 at man for tiden ikke finner det hensiktsmessig å iverksette tiltak med sikte på en endring av straffeloven § 239. Lovavdelingen viser til en kjennelse i Høyesterett den 4. november 1997, hvor det er uttalelser som kan tyde på en viss justering av lovanvendelsen i tilknytning til straffeloven § 239 i trafikksaker. Med bakgrunn i dette ber riksadvokaten i brev av 19. mars 1998 til samtlige statsadvokatembeter, unntatt Økokrim, om at statsadvokatene også framover viser rettsutviklingen på dette område særlig oppmerksomhet. Noen dramatiske endringer av tiltalepraksis gir det foreliggende materiale ikke grunnlag for. Det er riktig at lovgiver ikke ønsker en total reversering tilbake til det som gjaldt før endringen i 1988. Men samtidig synes praksis å vise at påtalemyndigheten bruker § 239 oftere enn det Stortinget så for seg da lovendringen ble vedtatt. I hvert fall kommer det til uttrykk i det jeg tidligere har beskrevet. Det som volder mest kvaler, er når følelser og rettferdighetssans kommer i konflikt med drapstiltale på de områder riksadvokat Rieber-Mohn beskrev som «bilisters hverdagsadferd». Tillat meg å nevne to eksempler på dette: For ikke så lenge siden ble det satt endelig punktum gjennom frifinnelse av en far som var tiltalt nettopp for drap av sitt barn som falt av traktoren faren kjørte, med døden til følge. I tillegg til tragedien det er for foreldre å miste sitt barn, kom tilleggspåkjenningen ved drapstiltale og vandring i rettsapparatet. Og senest for en måneds tid siden falt det dom i Agder lagmannsrett etter tiltale ut fra § 239. Tiltalte ble dømt for uaktsomt drap til bl.a. ubetinget fengsel. Men det heter også i dommen at vedkommende bilfører hadde vært uoppmerksom i kanskje ett sekund. Derfor la han ikke med en gang merke til at en person begynte å dreie mot venstre for å krysse veien og bremset derfor for sent til å unngå påkjørsel. Farten ble regnet ut til å være 40-45 km/t i 50-sonen. I vanlige folks tenkning vil slike hendelser bli oppfattet som uhell – tragiske riktignok, men like fullt uhell.