Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-19:
Vi kan ikke akseptere vold og overgrep mot kvinner, uansett hvilken kulturell sammenheng denne blir forklart innenfor. Vold og overgrep mot kvinner er kriminelle handlinger og skal bekjempes og forebygges. Når jeg sier dette med styrke, er det bl.a. fordi jeg, som representanten Thorkildsen spurte om, og som jeg faktisk har gjort rede for mange ganger, personlig har møtt mange som har vært utsatt for vold i ulike sammenhenger over lengre tid. Det har vært med som den praktiske drivkraften. Så oppfordringen som jeg fikk i innlegget, er allerede tatt. Det har vært sterkt motiverende for mitt engasjement, akkurat som det har vært for representantens engasjement. Men når kvinner lever på flukt, er det også betimelig å sette spørsmålstegn ved hvilke vurderinger som ligger til grunn når tiltak for å hjelpe truede personer sentreres rundt det å holde dem skjult framfor å rette søkelyset mot å begrense den potensielle voldsutøvers handlingsrom. Det er et paradoks at den som trues, tvinges på flukt fra eget hjem, skole, arbeidsplass og familie og dermed må bære byrden. For å ivareta nødvendige rettssikkerhetshensyn i forhold til en potensiell overgriper kan det likevel oppstå situasjoner hvor det er vanskelig eller umulig å gi den truede tilstrekkelig beskyttelse, uten at vedkommende selv medvirker i betydelig grad. For å sikre at politiet benytter tilgjengelige beskyttelsestiltak, og at bruken av tiltakene ikke varierer mellom de enkelte distriktene, har vi fra departementet tatt i bruk flere virkemidler i løpet av den senere tid. Målsettingen er å bidra til at volds- og trusselutsatte generelt og kvinner spesielt føler trygghet nok til å bli boende i hjemmet og ikke føler seg tvunget til å måtte gå «under jorden». La meg bare kort redegjøre for noen av disse tiltakene. I løpet av 2002 vil vi opprette egne familievoldskoordinatorer ved hvert av landets 27 politidistrikter. Koordinatorene skal ha hovedansvaret for alle saker vedrørende vold i nære relasjoner. Kontaktpersonen skal i tillegg til å foreta rent politifaglige vurderinger med henblikk på bruk av virkemidler som voldsalarm, besøksforbud, offentlig påtale eller lignende, gi praktiske råd og bistand med henblikk på tiltak den enkelte selv må iverksette. Dette vil, avhengig av trusselbildet, kunne omfatte bistand til skifte av telefonnummer, opprettelse av postboksadresser, skifte av bankkontonummer, endring av navn, endring av rutiner eller vaner som er kjent av den truende person, o.l. Kontaktpersonen i politiet må også bidra til at det opprettes kontakt med andre instanser, som helse- og sosialetat, barnevern og krisesentre og eventuelt andre. For å sikre at bosted ikke blir avgjørende for hvilken hjelp trusselutsatte mottar fra politiet, har en arbeidsgruppe under ledelse av Justisdepartementet utarbeidet et forslag til en instruks om håndtering av vold og trusselsaker mot kvinner. I instruksen framgår det hvordan slike saker skal håndteres av politiet, og det gis en oversikt over hvilke praktiske beskyttelsestiltak som kan benyttes. Instruksen vil bli oversendt Politidirektoratet for implementering i løpet av februar 2002. Etter endring i straffeloven er det nå mulig for politiet å treffe sanksjoner overfor gjerningsmenn som fortsetter med å true eller oppsøke den eller de personer vedkommende er pålagt å holde seg unna gjennom besøksforbud. Vi arbeider med en ytterligere skjerping av reglene for å øke effekten av besøksforbudet. I tillegg vil det bli gitt en egen regel om besøksforbud for gjerningsmannen i felles hjem. I enkelte tilfeller vil trusselen mot en person allikevel være så alvorlig at vedkommende må gis anledning til å holde seg skjult ved bruk av ny identitet. Jeg vil imidlertid sterkt understreke at dette virkemidlet bare skal komme til anvendelse i helt ekstraordinære tilfeller. For at et identitetsskifte skal bli tilstrekkelig effektivt, er det en forutsetning at personen bryter kontakt med sitt tidligere liv, herunder familie, venner, arbeidsplass og bosted. For de fleste vil dette oppleves som en urimelig belastning og bør derfor aldri benyttes uten at alle andre muligheter er vurdert. Jeg tar sikte på å fremme en lovproposisjon for Stortinget i vårsesjonen som gir hjemmel for å etablere en slik fiktiv identitet, inkludert det som har vært debattema i lengre tid, nemlig skifte av personnummer. Det er viktig også å gjøre noe med personer med volds- og aggresjonsproblemer overfor sine kvinnelige samlivspartnere. Her vil jeg nevne det arbeidet som stiftelsen Alternativ til Vold – ATV – har gjort. ATVs målgruppe er i stor grad klienter som trenger poliklinisk behandling i en avgrenset periode. ATV har også gjennomført et prosjekt med behandling av kvinner med volds- og aggresjonsproblemer. Det er et verdifullt arbeid ATV legger ned. Stiftelsen har over tid utviklet viktig kompetanse som det er nødvendig å beholde. Stiftelsen sliter imidlertid med økonomien. For å kunne beholde ATV med den kompetansen man har, har Justisdepartementet sammen med Barne- og familiedepartementet og Helsedepartementet støttet stiftelsens aktiviteter med 810 000 kr i år, slik at ikke ATV må legge ned virksomheten, men kan fortsette sitt gagnlige arbeid. Krisesentrene er også svært viktige tiltak for kvinner som blir utsatt for vold. Da de første krisesentrene ble opprettet for 20 år siden, bidrog de i stor grad til å synliggjøre kvinnemishandling og tilby hjelp til en gruppe som i stor grad stod alene. Det offentlige hjelpeapparatet var i liten grad tilgjengelig for eller nådde ikke fram til ofrene for privat vold. Krisesentrenes «hjelp til selvhjelp-modell» gjør terskelen lav for å søke hjelp, og skal være et supplement til offentlige tjenester. Det er viktig at krisesentrene kan utvikle seg i samsvar med de behov som samfunnsendringene krever. En slik fornyelse er Bokollektivet, som er et treårig prosjekt i samarbeid mellom Oslo Krisesenter og Stiftelsen Diakonissehuset Lovisenberg. Målgruppen for tilbudet er kvinner med minoritetsbakgrunn vokst opp i Norge, som er eller står i fare for å bli tvangsgiftet, og nyankomne kvinner som er gift med menn med minoritetsbakgrunn i Norge, der ekteskapet medfører en livssituasjon preget av tvang, vold og mishandling av kvinnen. Det er en forutsetning at kvinnene er truet, slik at det vil være risikabelt for dem å bo alene, dels fordi man opplever vold i ekteskapet, dels fordi man vil unngå tvangsgifte. Hovedmålet for Bokollektivets arbeid er at beboerne skal bli i stand til å mestre en selvstendig tilværelse i det norske samfunnet etter bruddet med familien. Bokollektivet har seks plasser. 13 kvinner benyttet Bokollektivet i 2001. Av disse var to under 18 år og ble plassert i Bokollektivet av barnevernstjenesten. Av 17 beboere som fram til utgangen av 2001 var eller hadde vært i Bokollektivet, var åtte i målgruppa «nyankomne til Norge og med utenlandsk statsborgerskap». Alle disse har søkt om videre opphold på basis av mishandling i ekteskapet. Fire har fått innvilget dette, og fire har søknaden til behandling. Tiltakene jeg har nevnt så langt, legger i all hovedsak vekt på å beskytte kvinner som allerede befinner seg i en utsatt situasjon. Jeg ser det som en svært viktig oppgave framover å se nærmere på både behandlingstilbudet til overgriperne og situasjonen for de barn som vokser opp i familier der vold og overgrep er en del av hverdagen. Vi vet at disse barna utsettes for store belastninger, og at noen av dem senere i livet også gjenfinnes som overgripere. La meg tilføye at vi trenger vel ikke å bruke noen retoriske poenger for å beskytte oss mot terror, enten terroren eksisterer i en gros eller en detail. Terror mot et individ, terror i privatlivet eller mot et samfunn som helhet har faktisk samfunnet en plikt til å beskytte seg mot og sette i gang nødvendige tiltak mot. Det som har vært kjernepunktet i representantens innlegg, har dels vært å forholde seg til behandling av voldelige, antatt syke menn – det har jeg kommet inn på i forbindelse med tiltaket ATV – men det er også reist spørsmål om en ikke i sterkere grad bør reagere overfor mennene. Det synes jeg det er grunn til å ta meget alvorlig. Derfor har jeg fulgt opp det initiativ som min forgjenger Hanne Harlem meget prisverdig iverksatte, om å innføre en adgang til å nekte besøk for en mann i felles hjem. Det betyr altså at mannen i tillegg til besøksforbudet utsettes for en skjerpelse gjennom det ikke å kunne være i eget hjem. Selv tror jeg at skal en gå videre overfor menn som opptrer så voldsomt som både representanten Thorkildsen og jeg kjenner til, gjennom både egne opplevelser og gjennom andres fortellinger på ulikt vis, må ordningen i så fall gå gjennom en vurdering av en utvidelse av besøksforbudets geografiske virkefelt. Besøksforbudet er i dag enten knyttet til der en bor, eller eventuelt felles hjem, men vi vet jo at vi i andre sammenhenger har resonnementer som berører besøksforbud, bl.a. har vi hatt det i den høringen som er avsluttet, og som skal føre til en sak til Stortinget om å bekjempe barne- og ungdomskriminalitet. Besøksforbudets geografiske virkeområde utover hjemmet vil være av de tiltak som jeg vil se nærmere på for nettopp å ta den utfordringen som representanten Thorkildsen og jeg faktisk deler, nemlig at det er helt nødvendig ikke bare å beskytte den trusselutsatte best mulig, ikke bare å reagere fra politiets og hjelpeapparatets side med best mulig kompetanse, men også å reagere mot den som er overgriperen, som må finne seg i å få et stadig skarpere søkelys rettet mot seg.