Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2000-06-09:
Jeg er takknemlig for denne muligheten for å redegjøre for EUs arbeid med en felles europeisk sikkerhets- og forsvarspolitikk, ESDP, og Regjeringens engasjement hittil i saken. Vi står i dag overfor et Europa som ser atskillig annerledes ut enn for bare få år siden. EU-utvidelsen vil bidra til å utjevne de tidligere skillelinjer mellom øst og vest i Europa. Samarbeidet innad i EU blir utdypet og mer omfattende. Europa er i sterk endring. Det skaper en ny utfordring for Norge. Derfor ønsker Regjeringen å føre en aktiv og offensiv europapolitikk. Vi vil legge vekt på mulighetene de nye rammebetingelsene gir oss, og ikke bare fokusere på problemene. Også Norge har ansvar for utviklingen i Europa. Vi ønsker å være en konstruktiv bidragsyter og medspiller. Passiv tilpasning er ikke nok. En av de mest dynamiske prosessene i EU-samarbeidet i dag er utviklingen av en felles europeisk sikkerhets- og forsvarspolitikk. Dette berører også grunnleggende norske interesser. Det er viktig, slik vi har sett det, at de europeiske land tar et større ansvar for fred og sikkerhet. Norge ønsker å delta. Vi er rede til å bidra med militære og sivile ressurser. Vi ønsker en tettest mulig norsk tilknytning til dette nye EU-samarbeidet. Erfaringene fra Balkan de siste ti år har vist at de europeiske lands evne til krisehåndtering ikke er god nok. På britisk-fransk initiativ ble det på møtet i St. Malo for 18 måneder siden skapt ny dynamikk i EU-samarbeidet om sikkerhets- og forsvarspolitikken. Utgangspunktet var et ønske om en mer effektiv og troverdig utenriks- og sikkerhetspolitikk og en styrking av den europeiske evnen til krisehåndtering. Gjennom fjorårets toppmøter i NATO i Washington og i EU i Köln og Helsingfors er grunnlag lagt for å styrke europeisk sikkerhet og forsvar generelt, med særlig vekt på å håndtere kriser. I Helsingfors satte EU-landene seg som felles mål innen 2003 å kunne stille en styrke på 50 000 – 60 000 mann innen 60 dager, og å opprettholde et slikt engasjement i inntil ett år. Disse styrkers oppgave til være krisehåndtering, de såkalte Petersberg-oppgavene. Det er ikke hensikten å overta NATOs oppgaver slik disse ble definert på toppmøtet i Washington i fjor. Men også Petersberg-oppgavene – som består av redningsoperasjoner, krisehåndtering og fredsoperasjoner – kan bli mer krevende enn det de 15 EU-landene selv klarer å mobilisere av ressurser. Dette er grunnen til at EU ønsker å ha muligheten til å benytte NATO-ressurser. EU-landene legger stor vekt på ESDP som et nytt prosjekt for å fordype og utvide EU-samarbeidet. Vestunionen, som til nå har vært de europeiske landenes samarbeidsorganisasjon for militære og sikkerhetspolitiske spørsmål, vil utfases etter hvert som EU overtar disse oppgaver, og det etableres da et helt nytt samarbeid mellom NATO og EU. Ikke-medlemsland må søke tilknytningsordninger til det nye EU-samarbeidet som ikke vil kunne være på samme nivå som full deltakelse. Slik jeg forstår holdningen i Stortinget, er det bred enighet om: norsk støtte til en styrket europeisk evne til krisehåndtering behovet for å utvikle ESDP i nært samarbeid mellom EU og NATO og å søke tettest mulig norsk tilknytning til det nye EU-samarbeidet om sikkerhets- og forsvarspolitikk Denne brede enigheten er et verdifullt bidrag til vårt arbeid for å sikre best mulig norsk tilknytning til denne prosessen på grunnlag av vår evne til å bidra. Jeg er overbevist om at Norges bidrag til være verdifulle. Det gjelder enten EU skulle velge å trekke på NATOs ressurser eller ikke ha behov for NATO-assistanse. Jeg minner om at Stortinget nylig har gitt sin tilslutning til at Norge skal opprette en innsatsstyrke på om lag 3 500 personer for internasjonale operasjoner. Denne skal i sin helhet inngå i den ordinære forsvarsstrukturen og kunne meldes inn til de relevante internasjonale styrkeregistre. Den vil kunne bli aktuell for fremtidige EU-ledete operasjoner, noe jeg vil gjenta og bekrefte overfor det portugisiske EU-formannskapet. Norge har lange tradisjoner for deltakelse i internasjonal krisehåndtering. Vi har bidratt betydelig i en årrekke. Mer enn 60 000 nordmenn har deltatt i ulike FN-operasjoner, inklusive i Midtøsten, Afrika og det tidligere Jugoslavia. I dag har vi over 1 200 i tjeneste i den internasjonale styrken i Kosovo. I tillegg til våre militære bidrag har vi ytet betydelig innsats på det humanitære området og i arbeidet for å løse konflikter med diplomatiske og politiske virkemidler. Vi har også ytet betydelige økonomiske bidrag til fredsarbeid og gjenoppbyggingsarbeid. Ikke minst vår beredskap for sivile aspekter ved krisehåndtering vil være av stor verdi for den type konflikter og kriser vi må være forberedt på i tiden fremover. Siden tiltredelsen har Regjeringen arbeidet aktivt overfor EU og medlemslandene i EU og NATO. Vi har understreket meget sterkt Norges positive holdning til ESDP-prosessen og fremhevet Norges vilje til å bidra med militære og sivile ressurser. Vi har også understreket behovet for å utvikle gode samarbeids- og konsultasjonsordninger mellom NATO og EU samt betydningen av å oppnå tilfredsstillende medvirkningsordninger for Norge. Vi står nå foran en ny viktig etappe. Siden Helsingfors-toppmøtet har EU arbeidet særlig aktivt med EUs institusjonelle forhold til NATO og med utformingen av forbindelsene med land utenfor EU. Disse forhold berører Norge i særlig grad. Jeg vil først gi en kort beskrivelse av hva vi forventer vil komme ut av EU-toppmøtet i Feira i Portugal 19-20. juni på disse områdene, og deretter gi Regjeringens vurdering av de forventede vedtak. Det portugisiske formannskapet vil fremlegge en rapport om arbeidet med en felles europeisk sikkerhets- og forsvarspolitikk, ESDP, til toppmøtet. Rapporten skal ta for seg: utvikling av europeiske styrkemål, det såkalte «headline goal» ordninger for samarbeid med NATO ordninger for samarbeid med tredjeland utvikling av evne til sivil krisehåndtering og spørsmålet om traktatendringer er nødvendige Det er nå enighet i EU om viktige hovedspørsmål når det gjelder rammene for NATO/EU-samarbeidet og medvirkning for tredjeland. Dokumentene er foreløpig godkjent på utenriksministernivå og behandles igjen på EUs ministermøte 13. juni, med sikte på et vedtak på toppmøtet. Når det gjelder forholdet til NATO, vil EU ventelig foreslå at det i denne omgang opprettes fire arbeidsgrupper med NATO for å drøfte: utarbeidelse av en sikkerhetsavtale mellom NATO og EU samarbeid om konkretisering av styrkemål og forsvarsplanlegging prosedyrer for EUs tilgang til NATOs ressurser og forslag til varige forbindelser mellom NATO og EU Gruppene vil kunne skape grunnlaget for faste konsultasjons- og samarbeidsordninger. EUs mål er å ha disse ordningene på plass etter toppmøtet i Nice i desember. Det er ennå ikke avklart tidspunkt for de første møter i gruppene, nivå på deltakelse eller prosedyrer for utforming og vedtak av anbefalinger. EUs forslag til samarbeidsordninger stod sentralt under NATOs utenriksministermøte i Firenze i mai. Forslagene ble godt mottatt. Det var bred enighet om å få fortgang i arbeidet i NATO. Drøftelsene bekreftet også bred enighet om Alliansens positive holdning til ESDP og betydningen av aktiv støtte fra NATO til EU. Jeg understreket i mitt innlegg på NATO-møtet at den nye norske regjeringen stiller seg bak ESDP. Jeg la vekt på at NATO må støtte iverksettelsen av EUs styrkemål og utforme et generøst tilbud om støtte. Man bør arbeide parallelt i NATO uten å vente på at alle spørsmål er avklart på EU-siden. Jeg påpekte at EU nå må definere behovet for støtte fra NATO. Jeg fremholdt at konsultasjoner om krisehåndtering mellom NATO og de fire alliansefrie EU-land – inklusive Sverige og Finland – også er viktig. De fire må få et tilbud om deltakelse i NATOs arbeid for krisehåndtering og støtte til EU-ledete operasjoner som går lenger enn det de i dag får som medlemmer av Partnerskap for fred. Fra norsk side har vi holdt nær kontakt med EU-landene for å vinne gehør for gode ordninger med NATO og for de seks europeiske allierte ikke-EU-land. Jeg har tatt opp disse spørsmålene med kolleger fra EU-landene, ikke minst de nordiske, i tillegg til EUs høye representant Javier Solana og EU-kommissær Chris Patten. I disse kontaktene har vi understreket vår støtte til ESDP og gjort det klart at vi ønsker å bidra med ressurser og kompetanse til EU-ledete operasjoner. Dette er bakgrunnen for ønsket om kontaktordninger. Vi har understreket at slike ordninger er et middel til å sikre at vårt bidrag blir relevant, og til å muliggjøre raske vedtak om deltakelse i EU-ledete operasjoner. Etter mitt syn har vi møtt forståelse for disse synspunktene. Jeg regner med at EU-toppmøtet vil vedta at EU etablerer en ordning hvor det åpnes for dialog, konsultasjoner og samarbeid med de 13 kandidatland samt Norge og Island. De 15 EU-landene pluss de 13 kandidatlandene og Norge og Island, denne såkalte 15 + 15-rammen, blir den mer omfattende og inkluderende struktur. EU har samtidig i en viss utstrekning akseptert vår argumentasjon om behovet for et særlig nært samarbeid med de seks europeiske allierte ikke-EU-land, dvs. Polen, Ungarn, Den tsjekkiske republikk, Island, Tyrkia og Norge. Det legges derfor opp til et eget 15+6-format for kontakt og konsultasjoner innen denne 15+15-rammen. EU har samtidig gjort det klart at det går klare grenser for hva land utenfor EU kan vente å oppnå utover det som nå er foreslått. Det blir også sterkt understreket at EUs beslutningsautonomi må opprettholdes. Bare EU-land vil delta i beslutninger. EU tar sikte på at det i interimsfasen, som trolig vil vare ut dette året, skal konsulteres med de 15 land om iverksettelsen av EUs felles styrkemål og ikke-medlemmers bidrag til dette. I denne perioden tas det sikte på minst to møter i EU+15-strukturen, herav ett på ministernivå, og minst to møter i EU+6-formatet, herav ett på ministernivå I den permanente fasen, som trolig vil innledes ved årsskiftet, deles samarbeidet i en rutinefase og en operativ fase. I rutinefasen vil det bli holdt møter om emner knyttet til sikkerhets- og forsvarspolitikk, med særlig vekt på militær evne til krisehåndtering. Dette imøtekommer i utgangspunktet vårt ønske om en bredt anlagt dagsorden for konsultasjonene. Det skal etter planen holdes jevnlige møter i EU+15-strukturen, møter minst to ganger pr. EU-formannskap i EU+6-format, og ministermøter vurdert på basis av erfaringene fra interimsperioden I den operative fasen, når krisehåndteringsoperasjoner planlegges eller utføres, intensiveres dialogen. De seks NATO-land har rett til deltakelse hvis NATO-ressurser anvendes, og de kan bli invitert til å delta i operasjoner som ikke trekker på NATOs ressurser. Beslutningen om å igangsette en operasjon vil bli tatt av EUs råd. Ikke-EU-land som bekrefter sin deltakelse gjennom å utplassere en betydelig militær styrke, vil ha samme rettigheter og plikter som deltakende EU-land i dag til dag-styringen av operasjonen. Deltakende ikke-EU-land utøver i denne sammenheng innflytelse gjennom arbeidet i en styringskomite for operasjonen. Denne komiteen vil ha det daglige lederansvaret for operasjonen. Det vil imidlertid være EUs råd eller den utenriks- og sikkerhetspolitiske komiteen, PSC, som vil få ansvaret for overordnet strategisk ledelse og politisk kontroll med operasjonen. Her vil bare medlemsland i EU delta. La meg her føye til at EUs utenriksministre den 22. mai vedtok å opprette en rådgivende og koordinerende komite for de sivile sider ved krisehåndtering. I tiden som kommer vil komiteen bl.a. se på hvordan man best kan samarbeide med ikke-medlemsland og internasjonale organisasjoner. Fra Regjeringens side legger vi stor vekt på å delta også på dette området, ikke minst på grunn av Norges sterke engasjement i sivil krisehåndtering. Det opplegget som avtegner seg, innebærer at Norge får flere berøringspunkter med ESDP. Det institusjonelle samarbeid mellom NATO og EU blir viktig for oss. Vi vil selvsagt delta fullt ut på NATO-siden, og det er gjennom dette arbeidet vi kan øve den største innflytelsen. Videre får vi møter i 15+15-kretsen og 15+6-formatet. Her blir det en viss mulighet til å påvirke i forkant av EUs beslutninger i krisesituasjoner og til å delta i generelle drøftelser om forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det er imidlertid i EUs organer at den viktigste delen av arbeidet foregår. I krisesituasjoner får vi anledning til å delta i den daglige ledelsen av operasjonen gjennom styringskomiteen av bidragsytere. Tredjeland som deltar, vil ha samme rettigheter som de deltakende EU-landene. Det er imidlertid, som nevnt, EU som vil ha den politiske kontrollen og ansvaret for den strategiske ledelsen av operasjonen. Det er positivt at det er enighet i EU om rammene for forholdet til NATO. Det betyr at alliansen nå kan få fortgang i sin del av arbeidet. Vi må imidlertid regne med at det vil være en komplisert og tidkrevende oppgave å iverksette de foreslåtte ordninger. Fra norsk side vil vi være pådrivere når det gjelder å få etablert de fire arbeidsgruppene som ventes foreslått fra EUs side. Det er særlig viktig at arbeidet med sikkerhetsavtalen mellom NATO og EU påbegynnes snart. En slik avtale vil bli hjørnesteinen i det praktiske militære og sikkerhetspolitiske samarbeidet. NATO må også avklare flere spørsmål knyttet til en styrkemålskonferanse som EU planlegger i november, herunder konkretisering av tilbudet om EU-tilgang til NATOs ressurser. Fra norsk side er vi opptatt av muligheten til å delta i multinasjonale styrker som vil bli meldt inn til de europeiske styrkemål. Arbeidet for å sikre gode forbindelser med EU for ikke-medlemmer har vært vanskelig, men resultatet viser etter Regjeringens syn at det er vilje til å lytte til våre argumenter, selv om vi gjerne skulle hatt en enda mer omfattende ordning. Det har imidlertid vært klart hele tiden at land utenfor EU ikke kan få tilknytningsordninger på samme nivå som full deltakelse. Vi har nedlagt et betydelig arbeid for å få gjennomslag for prinsippet om egne 15+6-møter og senere for et rimelig antall møter i dette formatet, herunder på ministernivå. Vi har hatt god drahjelp fra flere EU-land. Jeg vil understreke at mye ennå er uavklart omkring det reelle innholdet. Det gjelder møtenes dagsorden, nivå – herunder antall møter på politisk nivå i 15+6-formatet – og hvilket forhold de seks vil få til EUs militærkomite og militærstab. Vi vil delta i styringskomiteen for operasjoner når vi bidrar, men vi har ingen garanti for at denne komiteen får tilstrekkelig innflytelse over operasjonene så lenge den endelige myndighet forblir i EU. Løsningene som avtegner seg for medvirkning, er således ikke optimale. Å få tilfredsstillende innhold i 15+15- og 15+6-ordningene blir en stor utfordring. Som jeg har påpekt i andre sammenhenger, får vi naturligvis ikke den samme innflytelse som EUs medlemsland. EU-landene betoner sterkt at EUs beslutningsautonomi må respekteres, og understreker at ikke-medlemmer ikke kan forvente en tilknytning på nivå med medlemskap. Det har vært massiv motstand fra EU-landene mot å videreføre Vestunion-ordningen. Det påpekes at Vestunionen ikke har fungert, og at EU som institusjon er vesensforskjellig fra Vestunionen. Dette er noe vi som ikke-EU-land bare må ta til etterretning. Når det er sagt, mener jeg vi fremdeles har mulighet for å påvirke det konkrete innholdet i ordningene innen rammene for samarbeidet som nå vedtas. Regjeringen legger stor vekt på konsultasjon og samordning med de andre fem berørte NATO-land. Derfor har jeg invitert disse land og EUs høye representant Javier Solana til et møte etter EU-toppmøtet i Feira. Under dette møtet, som trolig vil finne sted i Brüssel, vil Solana informere oss om utfallet av toppmøtet. Det vil gi de seks anledning til å drøfte den videre tilnærming til prosessen. Det er gjort viktige framsteg i EUs arbeid med ESDP de siste måneder. Selv om vi kunne ønske oss bedre 15+6-ordninger, mener Regjeringen at vi er best tjent med å innta en konstruktiv holdning. Mitt inntrykk er at de vedtak som forberedes av EU, gir rom for fleksibilitet i det praktiske samarbeidet. Det blir en utfordring å utnytte denne fleksibiliteten til å skape ordninger som virker tilfredsstillende. Vi vil videreføre vår pådriverrolle. Vi vil ha løpende kontakt med EU, EUs og NATOs medlemsland, og med de andre fem allierte ikke-EU-medlemmer. Vi vil presse på i NATO for å få fortgang i arbeidet med støtte til EU. Vi vil arbeide aktivt for å sikre at våre konsultasjonsordninger med EU blir så tilfredsstillende som mulig. Vårt mål er å arbeide sammen med de andre europeiske land for å utvikle ESDP slik at Europa ikke blir frakoplet USA. Det er helt nødvendig å bevare sterke transatlantiske forbindelser, samtidig som vi utvikler et eget levedyktig europeisk sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid, og jeg synes utviklingen går i riktig retning. Til slutt vil jeg si dette: Det er nødvendig å ha et helhetlig perspektiv på det som nå skjer i Europa. Utviklingen av europeisk sikkerhet og forsvar må vi se i sammenheng med andre store prosesser som skjer i EU, utviklingen i Den økonomiske og monetære union og EU-utvidelsen østover og sørøstover. Vi ser en fundamental endring i Europa. Vår verdensdel er i ferd med å framstå ikke bare som en geografisk enhet, men også som en politisk enhet med egen identitet. EU er drivkraften i dette. Norge må finne ordninger i forhold til EU basert på at vi ikke er medlem. Folkeavstemningen fra 1994 må respekteres. Samtidig er det Regjeringens plikt å gjøre oppmerksom på at vi da ikke kan få full innflytelse over de beslutningene som EU gjør. På et stadig økende antall områder må vi slutte oss til og gjennomføre beslutninger andre tar. Det er derfor viktig for Norge å føre en aktiv og offensiv Europa-politikk. Dette vil gi oss en større påvirkningsmulighet enn en passiv og til dels negativ holdning til EU. Vi får klart belyst hvor viktig dette er når det gjelder sikkerhets- og forsvarspolitikken. Ved å tilby vår deltakelse både til den militære og sivile krisehåndteringen i EU, og ved å stille opp i gjenoppbyggingen på Balkan – slik vi nå gjør gjennom Stabilitetspakten for Sørøst-Europa – får Norge større innflytelse enn vårt ikke-medlemskap i EU skulle tilsi.