Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-12-16:
Takk til interpellanten for å reise en viktig sak for mennesker som trenger å bli sett av myndigheter og samfunn. Vi har mange og lange debatter om bedre integrering av innvandrere. Vi ser at det hjelper. Nordmenn har et overveiende positivt syn på innvandrere og deres bidrag i samfunnet. Vi ser det når det gjelder seksuelle minoriteter. Holdninger lar seg påvirke. Fordommer lar seg bekjempe, men det er fortsatt en vei å gå. Interpellanten framhever LHBT-personer med innvandrerbakgrunn, mennesker som risikerer dobbel diskriminering – kanskje trippel, hvis kjønnsuttrykk legges til som en tredje dimensjon. Hvis det går an å gradere diskriminering i ille, verre, verst, er jeg redd denne gruppen havner i kategorien verst. Å få sin identitet eller sine identiteter angrepet fra mange kanter kan ødelegge et liv, og – vi kan legge til – særlig når mennesker ikke bare må takle diskriminering for etnisk tilhørighet eller seksuell orientering, men kanskje opplever de hardeste angrepene på sin person innen egen etnisk eller religiøs gruppe, noen ganger også fra sin aller nærmeste familie. Problemet er sett. Vi har en handlingsplan for bedre livskvalitet for LHBT-personer. Statusrapporten 2011 viser hvor vi står i gjennomføring. Mye er gjort, men det viktigste – om tiltakene har effekt – vet vi altså for lite om. Forskning og kunnskapsutvikling blir derfor viktig. Handlingsplan og statusrapport omfatter en lang rekke politikkområder, noe som understreker det interpellanten poengterer. Spørsmålet om diskriminering av LHBT-personer er komplekst. Ansvaret er fordelt på mange sektorer. Samordning er nødvendig. Hver og en av oss må også gå kritisk gjennom eget ansvarsområde – for egen del som medlem av Europarådsdelegasjonen og kommunalkomiteen, der med ansvar for innvandring og integrering. Europarådets ministerkomité vedtok 31. mars 2010 en enstemmig anbefaling til medlemsstatene om tiltak for å bekjempe diskriminering på grunnlag av seksuell orientering og kjønnsidentitet, det aller første internasjonale instrumentet for LHBT-personers rettigheter. Forhandlingene var vanskelige – det sier sitt. Men under norsk ledelse ble man til slutt enige om å inkludere retten til personlig sikkerhet, forsamlings- og organisasjonsfrihet, retten til respekt for privat- og familieliv, frihet fra diskriminering i skolen, arbeidslivet, helse- og boligsektoren og på sportsarenaen samt rett til å få innvilget asyl på grunnlag av forfølgelse på grunn av seksuell orientering eller kjønnsidentitet. Alle medlemsland, inklusiv Norge, skal snart måles på om vi har fulgt dette opp. Selv om interpellanten først og fremst spør om livskvalitet for LHBT-personer i Norge, vil jeg knytte noen kommentarer til det siste punktet fra ministerkomiteen, nemlig retten til asyl. I statusrapporten vises det til regjeringens retningslinjer om forfølgelse på grunn av legning og kjønnsidentitet, at retningslinjene er gode og praksis betryggende. Men: Tall fra UDI viser 77 pst. avslag for homofile asylsøkere bare de siste to årene, med beskjed om å reise hjem og leve diskret. Hadde vi godtatt et «reis hjem og vær diskret» til en asylsøkende journalist eller en politisk aktivist? Har vi lagd en praksis der menneskerettigheter og beskyttelsesbehov sorteres i verdig og mindre verdig trengende? Praksis viser dessverre at noe er grunnleggende galt med tankesettet vårt. Fordommer finnes der de ikke burde være. Det gledelige er at statusrapporten alt er utdatert på dette punktet, praksis anses ikke lenger betryggende. UDI tok i september initiativ til praksisendring etter en britisk høyesterettsdom, der retten fastslår at Flyktningkonvensjonen beskytter retten til å leve fritt og åpent som homofil, uten frykt for forfølgelse, og at det forhold at en søker kan unngå forfølgelse ved å skjule sin seksuelle identitet, ikke fratar vedkommende retten til flyktningstatus. Når en velbegrunnet frykt for forfølgelse er den sentrale årsaken til at en asylsøker ikke vil leve åpent som homofil, fyller søkeren vilkårene etter Flyktningkonvensjonen. Praksis anses altså ikke lenger betryggende. Justisdepartementet har lovt Landsforeningen for lesbisk og homofil frigjøring å se på instruksen. Arbeiderpartiet i kommunalkomiteen har bedt regjeringen sette dette i prosess. Interpellanten har gitt sitt bidrag til at vi ga den beskjeden nå. Når Europarådet i 2013 kartlegger status for Ministerrådets anbefalinger, bør slik diskriminerende praksis for lengst være historie.