Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-05-24:
Odelstingets behandling i dag av finnmarksloven er en historisk milepæl, for Norge som nasjon og spesielt for det samiske folk og Finnmarks befolkning. For den norske stats forhold til det samiske folk vil 2005 bli et historisk år. For det første har Stortinget gitt sin tilslutning til Regjeringens forslag om en erstatningsordning for samer og kvener på grunn av tapt skolegang og den tidligere fornorskningspolitikken. For det andre har kommunal- og regionalministeren på vegne av Regjeringen tidligere denne måneden blitt enig med Sametinget om en konsultasjonsordning i saker som kan få betydning for samiske interesser. For det tredje, i dag behandler Odelstinget den etter min mening viktigste saken: finnmarksloven. Arbeidet med finnmarksloven har sin bakgrunn i behovet for en avklaring av statens forhold til det samiske folk, og behovet for å anerkjenne samenes rett til bruk og utnyttelse av naturressurser i samsvar med sin kultur. Særlig striden om utbyggingen av Alta-Kautokeino-vassdraget omkring 1980 gjorde at dette behovet ble satt på dagsordenen. Og jeg må vel nevne at jeg som daværende stortingsrepresentant var én av 9 i denne sal som stemte imot å bevilge penger til å sende politi til Alta før Høyesterett hadde talt i den saken. Derfor er denne saken, og denne dagen også, spesiell på mange måter for meg og det partiet jeg representerer. Samerettsutvalget ble derfor oppnevnt i 1980, under striden om Alta-Kautokeino-vassdraget. Utvalget har lagt fram flere omfattende utredninger, som har vært et viktig grunnlag for Regjeringens arbeid med finnmarksloven. For Regjeringen har det vært en sentral forutsetning at finnmarksloven skal være etnisk nøytral på den måten at enkeltindividers rettsstilling ikke skal være avhengig av deres etniske tilhørighet. Forvaltningen av land og vann i Finnmark må inkludere alle innbyggerne i fylket. Det har derfor vært viktig for Regjeringen at samer, etniske nordmenn, kvener og andre befolkningsgrupper skal ha samme rettigheter. Regjeringen la fram sitt forslag til finnmarkslov for to år siden. Justiskomiteen og Stortinget skal ha stor ære av den grundige behandlingen saken har fått, og av evnen til å finne nye saksbehandlingsformer etter som saken krevde det. Også på Regjeringens side har det skjedd en betydelig utvikling de siste to årene. Jeg vil understreke at Regjeringen fullt ut stiller seg bak flertallforslaget i justiskomiteens innstilling, og minner for ordens skyld om at Regjeringen gjennom mine brev 6. april og 14. juni 2004 til justiskomiteen antydet en god del justeringer i forhold til proposisjonen fra året før. Jeg nevner behovet for en ordnet prosess for kartlegging av bestående rettigheter, en styresammensetning uten noe statsoppnevnt styremedlem og et klarere skille mellom finnmarkingenes rett og allmennhetens adgang til å jakte og fiske i Finnmark. Jeg vil så gå noe nærmere inn på enkelte sider av det foreliggende flertallsforslaget. Finnmarkseiendommen, Finnmárkkuopmodat på samisk, skal overta Statskog SFs posisjoner i Finnmark. Finnmarkseiendommen blir et eget rettssubjekt av privatrettslig karakter. I forhold til offentlige myndigheter og i forhold til andre private parter blir Finnmarkseiendommen underlagt de samme reglene som andre grunneiere. Finnmarkseiendommen er ikke et offentlig myndighetsorgan. Fra dette utgangspunktet er det gjort enkelte unntak. Det viktigste unntaket er at andre er gitt rettigheter eller adgang til jakt og fiske m.m. på Finnmarkseiendommens grunn. Videre skal offentlighetsloven og enkelte deler av forvaltningsloven gjelde. Det opprettes en kommisjon og en særdomstol for å ta stilling til eksisterende rettigheter til land og vann i Finnmark. Kommisjonen og domstolen skal basere kartleggingen på gjeldende nasjonal rett. Enkelte har uttrykt frykt for et skred av rettighetskrav. Til det vil jeg si at det står selvsagt enhver fritt å fremme krav. Det er ikke dermed sagt at kravet vil føre fram. Det skal avgjøres på grunnlag av gjeldende rett etter en samvittighetsfull gransking av de faktiske omstendighetene i det enkelte tilfellet. Jeg minner om at man skal identifisere rettigheter uavhengig av etnisitet. Etter min mening er det vanskelig å finne en god begrunnelse for å være imot en etnisk nøytral identifisering av rettigheter som allerede eksisterer. Etter min mening har komiteflertallet funnet en god modell for denne prosessen med en kommisjon som av eget tiltak skal kartlegge eksisterende rettigheter, og en særdomstol som skal fange opp eventuelle tvister som ikke løses på annen måte. På kommisjonsstadiet vil konfliktnivået da kunne være lavt, mens man på domstolsstadiet får en alminnelig prosess med utstrakt fri rettshjelp. Sametinget skal gi retningslinjer om betydningen for samiske interesser av endret bruk av utmark. Utmarksressursene har stor betydning som naturgrunnlag for samisk kultur. Det er meget verdifullt at denne sammenhengen blir nærmere nedfelt i retningslinjer fra Sametinget som offentlige myndigheter plikter å forholde seg til. Den viktigste siden ved denne ordningen er kanskje bevisstgjøringselementet. Loven inneholder derimot ingen regler om vektingen av samiske interesser i forhold til andre interesser ved den endelige avgjørelsen av saken. Det framgår klart av ordlyden i lovforslaget og er understreket i motivene. Etter at Regjeringen la fram sitt lovforslag, fikk vi en omfattende folkerettslig debatt. Man kan i ettertid slå fast at lovforslaget i seg selv ikke var i strid med folkeretten, men at det ikke var tilstrekkelig til å oppfylle Norges folkerettsforpliktelser. Jeg er enig med justiskomiteens flertall i at med de justeringene som flertallet har foreslått, oppfyller forslaget folkerettsforpliktelsene overfor det samiske folk med hensyn til land og ferskvann i Finnmark. Om saltvann viser jeg til flertallets forslag til et anmodningsvedtak om samers og andres rett til fiske i havet utenfor Finnmark. Regjeringen vil lojalt og ekspeditt følge opp vedtaket. Når det gjelder forholdene utenfor Finnmark, viser jeg til Samerettsutvalgets pågående arbeid. Utvalget har satt i gang et omfattende historisk forskningsprosjekt. Det vil ventelig avslutte sitt arbeid rundt årsskiftet 2006/2007. Jeg vender så tilbake til finnmarksloven og folkeretten. Komiteflertallet går inn for at loven skal gjelde «med de begrensninger» som følger av ILO-konvensjonen om urfolk og stammefolk i selvstendige stater. Det er en begrenset inkorporering som Regjeringen støtter. Bestemmelsen vil bety at loven må vike dersom den på enkelte punkter skulle vise seg å være i strid med konvensjonen. På den annen side skal konvensjonen ikke brukes til å bygge ut finnmarksloven. Jeg skal ikke bruke mye tid på de forskjellige mindretallsforslagene som er framsatt i innstillingen. Jeg vil likevel bemerke følgende: Fremskrittspartiets forslag om en folkeavstemning i Finnmark overser at dette er en nasjonal sak og en sak om minoritetsvern. En del av SVs ulike forslag til en annen utforming av finnmarksloven er bygd på proposisjonen fra to år siden. Det har skjedd mye de siste to årene som det ennå ikke er for sent å ta innover seg. Og det er med en viss undring jeg registrerer at det går an å overse at en statsråd på vegne av Regjeringen sender brev til Stortinget som svar på skriftlige spørsmål i april og i juni i fjor, hvor Regjeringen, for å si det på folkelig norsk, tar selvkritikk for ikke å være tilstrekkelig på folkerettens grunn. Det er klart at hvis man da spoler debatten tilbake og overser disse dokumenter, så går det an å ønske seg en annen lov enn det som man har lagt fram forslag om. Hvis man da mener det, får man jo polemisere mot Regjeringens framlegg, man må føre en argumentasjon mot det som Regjeringen framlegger, man må ta et oppgjør med de folkerettslige betraktningene. Men hvordan framkommer de? De framkommer etter at Utenriksdepartementets rettsavdeling går gjennom for det første det opprinnelige lovforslaget, så går man gjennom de selvstendige vurderingene gjort av Ulfstein og Graver, og så kommer man fram til at det er nødvendig med supplerende tiltak, ikke for å oppfylle FN-konvensjonene, men for å oppfylle ILO-konvensjonen. Hvis man går inn i en debatt og overser disse brevene fra Regjeringen til Stortinget, så kan debatten selvfølgelig ha en helt annen karakter. Men det er ikke mulig å overse det. Jeg gjentar: På folkelig norsk er dette en selvkritikk. Hvorfor er det det? Og hvorfor er den nødvendig? Jo, det er selvfølgelig fordi saken er spesiell. Vi tester altså en inkorporert konvensjon, som tørt sagt ikke har veldig grundige rettskilder ved Stortingets behandling. Komiteinnstillingen er svært nøktern, for å si det slik, og debatten gir ikke mange føringer. Da må en regjering – og justiskomiteen deretter – gjøre sitt ytterste for å behandle dette på en skikkelig måte. Vi kan ikke i forhold til folkeretten oppføre oss som om den ikke eksisterer. Vi kan ikke i forhold til folkeretten oppføre oss som om det bare er å velge fritt på den hyllen som passer oss. Det følger forpliktelser med folkerettslige konvensjoner. Det er ikke avgjørende hvorvidt det er 17 land som har tatt inn denne konvensjonen. Når vi har gjort det, forplikter det oss. Den norske regjering, som jeg sitter i, har tatt den forpliktelsen innover seg, og jeg mener at også justiskomiteen har gjort det – gjennom sin grundige og omfattende flertallsinnstilling. SVs forslag til anmodningsvedtak om en verneplan for Finnmark synes etter min mening unødvendig. Så vidt jeg vet, er det bare to såkalte administrative vernevedtak som ikke er erstattet av offentlige vernevedtak etter naturvernloven, og de to områdene er allerede vurdert av miljøvernmyndighetene. Fra Miljøverndepartementet har jeg fått opplyst at behovet for øvrig er dekket av de prosesser som allerede er i gang, og av det systematiske naturvernarbeidet som allerede har vært gjennomført over flere år. Avslutningsvis vil jeg framholde at finnmarksloven vil gi et godt grunnlag for både vern av naturgrunnlaget for samisk kultur og den videre utvikling og verdiskaping i Finnmark. Jeg er overbevist om at framtiden vil vise at disse hensynene kan kombineres på en god måte gjennom den samarbeidsmodellen som loven legger opp til. Jeg er glad for at Finnmark fylkesting med solid flertall og Sametinget enstemmig har stilt seg bak flertallsforslaget fra regjeringspartiene og Arbeiderpartiet. Jeg er også glad for at Senterpartiet, som ikke er representert i justiskomiteen, støtter flertallsforslaget. La meg tilføye: Noe av det beste i norsk kultur og noe av det beste jeg har lært å kjenne i samisk kultur, er evnen til å jobbe sammen for å finne løsninger når man har vilje til det. Jeg synes prosessen med denne loven har dokumentert en slik vilje. Det har vært vanskelige avveininger, det har vært en krevende prosess – men viljen har vært der. Jeg konstaterer at i motsetning til Fremskrittspartiet ønsker SV en finnmarkslov. Jeg er glad for at SV sier at de subsidiært vil stemme for loven. Men da må SV foreta et valg. De kan ikke følge en linje hvor de nærmest dobbeltkommuniserer med det ene settet av representanter for å argumentere mot det lovgrunnlaget som er her, for deretter å stemme formelt for loven. Stemmer man for loven, må man også ta med de forpliktelser og det som følger av den. Men jeg er glad for at man nærmest i ellevte time – for å si det på den måten – velger å stemme subsidiært for lovforslaget.