Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-06-16:
Jeg har merket meg Riksrevisjonens påpeking og, sjølsagt, innstillinga fra komiteen. Jeg vil også si at jeg slett ikke er fornøyd med at det har gått så seint med å etablere elektronisk samhandling mellom alle aktører i helse- og omsorgssektoren. Mål og visjoner som det har vært enighet om i sektoren i mer enn ti år, slik flere av talerne allerede har påpekt, er ikke blitt gjennomført fullt ut. Det er likevel viktig å understreke at vi har fått til mye siden den første strategien så dagens lys, i 1997, men jeg vil også legge til: Det skulle bare mangle! Norsk Helsenett er etablert som en sikker elektronisk motorvei for effektiv kommunikasjon mellom de aktører som er tilknyttet dette nettet, og vi har utviklet standarder for samhandling. Vi ser nå heldigvis at antallet brukere og antallet forsendelser på helsenettet øker. Per i dag er det 90 pst. av fastlegene, 70 pst. av fastlegekontorene og 27 pst. av kommunene som er knyttet til dette nettet. I ettertid kan vi kanskje si at målet om å få til elektronisk samhandling i stor skala og på forholdsvis kort tid kanskje har vært noe ambisiøst. Først når en skulle iverksette de konkrete nasjonale utviklingsprosjektene, innså en at prosjektene var mer komplekse og dermed også mer tid- og kostnadskrevende å gjennomføre enn antatt, ikke minst hva angår de juridiske forhold knyttet til personvern. Gevinster som kunne ha vært brukt til pasientrettet virksomhet eller omsorgstilbud til den enkelte bruker, er ikke realisert i tilstrekkelig grad. Tvert imot opplever mange at de må forholde seg til både papir og elektroniske pasientsystemer, slik at det blir doble rutiner og merarbeid. Det var slett ikke intensjonen, slik det er sagt fra talerstolen her i dag. Det er sjølsagt alltid lett å være etterpåklok og forklare hvorfor ting har tatt tid. Jeg har ikke tenkt å gjøre det, bare fastslå at jeg ikke er fornøyd, og at jeg vil gjøre det som er mulig for at dette skal gå enda fortere. Jeg har merket meg at et hovedtema i Riksrevisjonens undersøkelse er innføring og bruk av elektroniske pasientjournaler. Det er sjølve grunnlaget for informasjonsbehandlinga i helse- og omsorgstjenesten. En elektronisk pasientjournal - EPJ - består av en rekke IKT-systemer som, som kjent, inneholder pasientinformasjon. Helseforetakene har til dels ulike programvarer og flere ulike pasientjournalsystemer. Det fører til tekniske hindre for utveksling av pasientinformasjon i helseforetakene, mellom helseforetakene og mellom helseforetak og andre aktører. EPJ-systemene kan til en viss grad tilpasses og endres i noen helseforetak, men i andre helseforetak er systemene så foreldet at de må skiftes helt ut. Kostnadene ved utskifting og tilpassing er store, og det tar dessverre for lang tid. Det pågår nå et stort arbeid med samordning og innfasing av nye EPJ-systemer i flere helseforetak. De nye systemene vil også i større grad ivareta personvernet, slik vi også opplever at komiteen er opptatt av. I den nye nasjonale strategien for elektronisk samhandling i helse- og omsorgssektoren, Samspill 2008-2013, lanserer vi et nasjonalt løft for å få fortgang i den elektroniske meningsutvekslingen over helsenettet. Dette skjer sjølsagt i nært samarbeid med de regionale helseforetakene, og vil i første omgang prioritere samhandlinga mellom leger og helseforetak fordi det her finnes standardiserte løsninger som raskt kan tas i bruk. Det skal settes i gang flere regionale prosjekter for å få på plass elektronisk formidling av basismeldinger som epikriser, laboratoriesvar og meldinger til pleie- og omsorgssektoren. Jeg vil også nevne at arbeidet med elektroniske resepter er godt i gang og er beregnet gjennomført i 2011. Innføring av elektroniske resepter skal bidra til å bedre befolkningas helse gjennom riktig bruk av legemidler, både medisinsk og økonomisk. Det skal bidra til modernisering av legemiddelforvaltninga, slik at samfunnets ressurser kan brukes mer effektivt enn det som er tilfellet i dag. Jevnt over i kommunene er det dessverre ganske langt igjen før teknologien kan tas fullt ut i bruk og gi de ønskede effektiviseringsgevinster. Det skyldes at det til dels er store variasjoner i hvor langt den enkelte kommune har kommet i arbeidet med elektronisk samhandling. I mange kommuner må det gjøres betydelig mer arbeid før en er klar til å samhandle med andre. I forrige strategiperiode ble det etablert et kommuneprogram. Dette var for å gi kommunene et felles kunnskapsgrunnlag og bidra til god kommunikasjon mellom de ulike løsningene, og mellom disse og helseforetak og fastleger. Det er utviklet rutiner for å ivareta samhandlingsbehovet i helse- og omsorgssektoren og ulike standarder for kommunikasjon mellom helse- og omsorgstjenester, allmennleger og sjukehus. I løpet av det året vi er inne i, skal 50 nye samspillskommuner bli med, og de skal få støtte i dette arbeidet. Vi har også inngått en nasjonal rammeavtale med Kommunenes Sentralforbund som også er et viktig verktøy for i større grad å ta i bruk elektroniske løsninger og for å påvirke utviklinga i den kommunale pleie- og omsorgssektoren. Videre utvikling i helsesektoren vil kreve innsats på flere områder, bl.a. gjennom enda sterkere nasjonal styring. Departementet har, som kjent, styringsrett overfor egne virksomheter og foretak, men ikke overfor kommuner og private aktører. Det gjør dette bildet enda mer komplekst. I foretaksmøtet har jeg stilt krav om standardisering, utvikling av tjenester til bruk i helsenettet og deltakelse i det nasjonale meldingsløftet. Videre utvikling i kommunal og privat sektor må gjøres ved lov, forskrifter, forhandlinger, avtaler eller incentiver. Det jobber vi med. Mye av arbeidet innenfor dette området vil fortsatt basere seg på frivillighet og forpliktende avtaler, men vi er beredte til å styre enda sterkere der det er nødvendig for å få dette enda raskere på plass.