Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-03-18:
Regjeringspartienes opptreden i kontrollkomiteen har hele tida som jeg har vært med der, vært sjølkritisk. Vi er som regjeringspartier ikke redde for å påpeke feil og mangler ved det som regjeringa gjør, for det er rollen til kontrollkomiteen. I denne saken var det en brevveksling mellom komité og statsråd, og vi fant fra regjeringspartienes side ikke grunnlag for å opprette sak på tradisjonelt vis ut fra de svar som der ble gitt fra statsråden. Representanten Kolberg har her på en god måte beskrevet grundig hva som har skjedd i saken. Ved komiteens saksbehandling, da sak ble opprettet, og ved den heldagssaksbehandlingen som vi hadde i forbindelse med høringa, kom det ikke fram noen brudd på statens retningslinjer for god eierstyring. Det som kom fram, var at Nærings- og handelsdepartementet ved to anledninger hadde kommet med sine forslag for sent, etter det som var avtalt. Det som har kommet fram i denne diskusjonen, er at komitélederen har sagt at dersom det hadde blitt utvist noe større ydmykhet fra statsrådens side, ville en antagelig unngått saken. Vi står altså overfor en sak hvor den konstitusjonelt ansvarlige statsråd ikke har vist den nødvendige ydmykhet, sett fra opposisjonens side, og dermed har det blitt en sak. Det som da er kjernen i spørsmålet, er jo det underliggende i saken, nemlig synet på omfanget av statens eierskap og synet på utøvelsen av det statlige eierskapet. Når det gjelder omfanget av statlig eierskap, er det en uenighet mellom de klassiske høyrekreftene og de klassiske sosialdemokratiske eller sosialistiske interessene – og da med et senterparti som har et pragmatisk syn på statlig eierskap, hvor vi hele tiden har sett det som riktig innenfor f.eks. telecom-sida, innenfor forsvarsindustrien og innenfor det som går på bygg som staten bruker. Vi står derfor veldig trygt i en tradisjon hvor vi ser statlig eierskap som en nødvendighet for å komplettere det private eierskapet, som vi for øvrig ønsker skal være spredt på flest mulig hender. Når det så gjelder utøvelsen av det statlige eierskapet, som er det underliggende temaet her i dag, er det altså to selskaper som har vært mest i forgrunnen, nemlig Telenor, hvor staten sitter med 53,97 pst. eierandel, og Kongsberg Gruppen – den tidligere Kongsberg Våpenfabrikk – hvor staten eier 50,001 pst. Det som har utviklet seg over tid, og som er sakens kjerne, er at det er blitt skapt en politisk forståelse, uavhengig av regjeringer – jeg vil understreke det – av at staten skal stille kapital til disposisjon for disse deleide statlige selskapene, hvor styret skal bruke den kapitalen etter vanlige regler for prinsipper i det private næringsliv, hvor prinsippene etter hvert blir stadig mer og mer inspirert av størst mulig avkastning på kort tid. Det som er det positive – og det ligger meg veldig sterkt på hjertet – som har kommet ut av denne saken, er at vi med utgangspunkt i saken har fått en diskusjon om hvordan en skal utøve det statlige eierskapet i selskaper hvor det også er private eiere med. Fra regjeringspartienes side er det i innstillinga klargjort at vi «ser det som avgjørende viktig at det statlige eierskapet ivaretar de særegne oppgavene som hel- eller deleide statlige selskaper skal sikre og videreutvikle på vegne av fellesskapet. Statlig hel- eller deleie innebærer altså langt mer enn høyest mulig aksjekurs slik det er for børsnoterte selskaper. Statlig eierskap er også et strategisk eierskap.» Det er det essensielle her – at vi gjennom innstillinga har fått tydelig presisert at når staten er inne i selskap som deleier, er det for å ivareta de særegne forhold som fellesskapet skal ivareta. Det er altså et strategisk eierskap, samtidig som en sjølsagt må forholde seg til aksjelovens bestemmelser. Dette er på samme måte som når enhver annen eier er inne i et selskap: En har to fokus hele tida. Når det gjelder utøvelsen av eierskapet og de som sitter i styret, har vi fra regjeringspartiene vist til at det etter allmennaksjeloven er styret som er ansvarlig for fastsettelse av daglig leders lønnsbetingelser. Etter vårt syn mener vi derfor at «staten må ha en aktiv rolle i utvelgelsen av styremedlemmer for å sikre at styrene følger opp statens retningslinjer for samlet økonomisk godtgjørelse for ledere og en moderat lederlønnsutvikling.» Og så har til alt overmål hele komiteen blitt enig om følgende formulering: «I flere heleide statlige selskaper/foretak har ledelsens samlede økonomiske godtgjørelse nådd et for høyt nivå» – et for høyt nivå. Det viser altså at vi nå endelig har fått en diskusjon om både innholdet i det statlige eierskapet, utøvelsen av det og godtgjørelsen i henhold til det, som jeg vil påstå er en framgang i forhold til tidligere. Det er ikke første gangen at regjeringspartiene påpeker et behov for et mer aktivt statlig eierskap i forhold til de eierinteressene en har. Når en nå har fått det til, forventer jeg at en går fra merknader og over til handling på disse punktene. Dette mener jeg er i beste tradisjon med hensyn til hvordan regjeringspartienes medlemmer opptrer i kontroll- og konstitusjonskomiteen, for å påse at det som er Stortingets vilje, følges opp i de daglige handlinger.