Anne June Iversen (Fremskrittspartiet), 2010-04-15:
Først av alt en kort definisjon av hva «avvik» er i den settingen jeg snakker om. Det kan veldig kort defineres som en uønsket hendelse. Det vil ikke dermed si at det nødvendigvis er en hendelse som blir innrapportert, verken til NPE eller til andre instanser. Dette er snakk om daglige hendelser, store og små, hvor ting går galt. Samhandlingsreformen legger opp til samarbeid på tvers av forvaltningsnivåene, men grensesnittene kan veldig lett åpne for mer avvik som en konsekvens av manglende ansvarliggjøring. Det har med forskjellige tjenestenivåer å gjøre. Typiske områder for samhandling hvor man har dagsaktuell informasjon, er fødselsomsorg. Da viser jeg til rapporten om et trygt fødetilbud som ble utgitt for et par dager siden. Der påpekes det: «I NPE ligger det et stort materiale som bør brukes i kvalitetsutviklings-, skadeforebyggings- og pasientsikkerhetsarbeid. Det er tankevekkende at dette arbeidet ikke har blitt tillagt mer vekt i helsevesenet.» Det vises med andre ord til en felles innsamlet kunnskap som ikke blir nyttiggjort. Jeg vil også peke på et par punkter som på mange måter understøtter det som jeg påstår er grensesnittet som er utsatt. Det påpekes i denne rapporten at svikt i bruk av etablerte rutiner er et absolutt faremoment. Mangel på rutiner og manglende kommunikasjon er også faremomenter. Den største utfordringen av alle er å få tilgang til kunnskap om hvor avvik skjer. For å få den tilgangen må nødvendigvis de som utsettes for avvik, kunne få melde fra om det på en enkel måte. Det handler med andre ord om å gi brukerne tilgang og verktøy til å kunne si fra. Slik det er i dag, er det bare de som jobber på innsiden av et helsetjenestenivå, som har tilgang til å melde fra om avvik. Videre må ansatte kunne gi beskjed om ting som går galt uten å bli utsatt for represalier. I så måte viser jeg til gjentatte rapporter fra Norsk Sykepleierforbund, som synliggjør en del av det som skjer med dem som er definert som varslere, som varsler om uønskede hendelser. De blir i dag fortsatt til en viss grad utsatt for negativ oppmerksomhet fra sine ledere. Det er spesielt typisk i organisasjonene der «safety»-kulturen er lite ansett. Tid og tilgang er en annen problemstilling. I en travel hverdag skal de helseansatte ha tid til å fylle ut en haug med skjemaer for å klare å melde et avvik. Det viser seg i praksis at dette er vanskelig å få til. Travel hverdag innen helse er beskrevet på den ene siden som en årsak til avvik og på den annen side årsak til at man ikke melder fra om avvik. Så det er en dobbeltsidighet i dette. Kompleksitet er også en av faktorene som er beskrevet som en utfordring i forbindelse med melding av avvik. Slike skjemaer har historisk ikke bare vært faktabasert, men har inneholdt elementer som den enkelte som opplever et avvik, ikke nødvendigvis har kunnskap til å besvare, og man kan få en mental hemmer for å fylle ut skjemaene. Derfor blir kompleksiteten i meldingssystemene som er i dag, også en faktor som hindrer innmelding av avvik. Da står man igjen med en del faktorer som på en måte må håndteres i et system. Vi har behandlingsnivåene. De blir bare delvis hørt. Man har IKT-systemer som ikke snakker sammen, og en kompleksitet som vanskeliggjør ting. Men alle disse faktorene er det overkommelig å løse. Det handler bare om å gi rett verktøy til de rette menneskene. Det er her undertegnede, basert på egne erfaringer fra utøvende virksomhet, ser et mulighetsbilde, som jeg ber statsråden om å ta opp til vurdering. Hvis man gir alle landets innbyggere tilgang til å melde fra om avvik, vil problemstillingen bli løftet fram i lyset, og man kan få tilgang til kunnskap om avvik og om muligheten til å få gjort noe med det. Ved å være åpen for å fokusere på dette viktige området skaper man åpenhet rundt avvikstemaet. Man gjør det legitimt både å innrømme avvik og å melde fra om avvik – for da jobber man jo tross alt sammen for å få en forbedret tjeneste. Dersom man gjennom en nasjonal føring løfter temaet avvik som et verktøy for forbedring, kan man anta at avviksmelding og systematiske forbedringsprosesser vil få større legitimitet. «Shame–blame»-kulturen, som er veldig rådende innen helse, må erstattes med en «safety»-kultur, à la den vi har i oljenæringen. Man må etter denne representantens mening hjelpe dem som ønsker åpenhet og systematiske forbedringsprosesser, med et verktøy som kan virke. Nettbasert fellessystem vil også gi lærdom på nasjonalt plan. Dagens systemer gir i beste fall lokal kunnskap, uten mulighet til felles læring. Felles læring av feil er en betydelig mer hensiktsmessig måte å lære på enn små, lukkede læringsprosesser. Avvik kan det gjøres noe med. Det handler bare om kunnskap, kunnskap om hvor og når avvik skjer og kunnskap om hvordan man kan gjøre noe med det. Kommunene mangler fortsatt en del IKT-verktøy, både for registrering, ROS-analyser og som verktøy for sakshåndtering og lukking av avvik. En del kommuner er endatil på det nivået at de har sine systemer bare som papirverktøy. Det er ikke en hensiktsmessig måte å jobbe med avvik på. Det er lite kommuniserbart inn mot spesialisthelsetjenesten, som for noen år tilbake innførte dataløsninger som fordrer at man sitter inne i helsenettverket for å melde fra om avvik. Videre mangler man rutiner for samhandling mellom behandlingsnivåene. Det er uklare ansvarslinjer og kryssende ansvarsområder i det landskapet vi ser foran oss. Kommunene kan bare i begrenset grad melde fra om avvik, slik systemene foreligger i dag i spesialisthelsetjenesten. Spesialisthelsetjenesten er like bundet i sine avviksmeldinger tilbake. Slik denne representanten ser det, kan store mengder avvik fjernes med en relativt lav ressurstilgang. Det er beskrevet mange måter å håndtere dette på, men alt starter med innhenting av data, data om når og hvor avvik skjer. Så lenge vi i Norge kjører kvalitetsforbedring, avviksregistrering og forbedringsprosesser på eksisterende grunnlag med ulike verktøy for registrering og håndtering, hemmer vi utviklingen, og man kan på mange måter se det som at hver kommune og hvert helseforetak skal finne opp hjulet og kruttet igjen hver for seg. Det er en kostbar framgangsmåte, som verken tjener stat, kommune, helseforetak, ansatt, bruker eller pårørende. Skal man få en permanent kontroll med avvik i en slik grad at man kan redusere avvik, må man jobbe systematisk med fagområdet, på samme måte som man i sin tid gjorde i oljeindustrien. Etter denne representantens syn burde statsråden begynne å se på muligheten for et nettbasert system, hvor både helsetilsatte, brukere, pårørende – alle – kan få tilgang til å registrere avvik. Dette har vært innført i Danmark med særdeles gode resultater.