trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Jeg vil igjen påpeke overfor administrasjonsministeren at når han sier at det nå ikke er behov for så mange arbeidsmarkedstiltak som det det har vært tidligere, på grunn av at de folkene som i dag er arbeidsløse, i mye større grad enn tidligere besitter en kompetanse, synes jeg han skygger unna det som er sakens realiteter. Det som virker, og det som statsråden selv har skrevet i sitt budsjett at virker, er arbeidsmarkedstiltak. Han sier at det virker, og sjansen for å komme seg i arbeid etter å ha vært på arbeidsmarkedstiltak er omtrent dobbelt så stor som det den er hvis man ikke har vært på slike tiltak. Da er min klare utfordring til Victor Norman: Den dagen ministeren kan være sikker på at alle menneskene besitter kompetanse nok til å komme seg ut i arbeidslivet, er det å ha såpass lite med arbeidsmarkedstiltak som det vi har i år, greit. Men i dag, når vi vet at vi bare har en tredjedel av det arbeidsmarkedstiltaksnivået som det vi hadde sist gang vi hadde så mange arbeidsløse som nå, synes jeg det virker altfor enkelt at ministeren bare sier: Dette går helt greit, alle disse folkene er jo velutdannede nok til å få seg en jobb, så vi trenger ikke flere arbeidsmarkedstiltak. Den andre tingen er at den innskrenkningen som ministeren går inn for her, er rene innsparingstiltak, både det som går på ferietillegget, og det som går på antall dager. Det man kan si, er at Norman og Regjeringen tar disse pengene fra de folkene som er arbeidsløse, enten i en kort periode eller over lang tid, og så prioriterer man å gi skattelette til de folkene som trenger pengene mye mindre enn akkurat de arbeidsløse. Det synes jeg blir urettferdig.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-12-16:
Statsbudsjettet for 2003 er vedteke, og den saka vi behandlar i dag, er ein del av budsjettet – difor noko meir laber aktivitet frå komiteen si side enn elles. I Senterpartiet støttar vi forslaget om aktivitetskrav. Vi er glade for at ein i budsjettforliket har snudd det kravet som lova har lagt på arbeidsgjevarane. Elles har Sigvald Oppebøen Hansen på ein ryddig måte gjort greie for våre standpunkt. Men eg må verkeleg spørja: Kan statsråden stå her og seia at det å verta pålagt fem dagløner i staden for, som i dag, tre ikkje er ei innstramming? Kan han stå her og seia at det å auka omfanget av arbeidstidsreduksjonen frå 40 pst. til 50 pst. ikkje er ei innstramming, og heller ikkje krav om auka inntekt i forhold til i dag? At avstanden er så stor frå Arbeids- og administrasjonsdepartementet til dei det gjeld, hadde eg verkeleg ikkje trudd. For vår del er vi faktisk urolege for dei med dei lågaste inntektene og med den svakaste tilknytinga til arbeidslivet. Lat meg minna om at det handlar både om folk som har kombinert arbeid og omsorg på ein spesiell måte – nokre har kombinert arbeid og vidare utdaning, og nokre har no vorte ein del av eit meir inkluderande arbeidsliv, gjerne for kort tid tilbake, f.eks. som følgje av ei funksjonshemming. Det er desse som no vert ramma. Korleis stemmer det med Regjeringa sin profil om å ivareta familie og omsorg? Er det berre dei mest høgtlønte familiane Regjeringa ynskjer å ivareta? Når det gjeld ei innstramming som inneber fleire hundre millionar kroner i meirinntekter for staten, er det slik at ein i neste omgang kan rekna med at det vert brukt til dei sjuke – innstramming i sjukeløna for å hjelpa dei sjuke?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-12-16:
Denne saka gjeld spørmål om lønnsnemndbehandling av arbeidstvistane mellom Norsk Helse- og Sosialforbund og Norsk Kommuneforbund på den eine sida og Servicebedriftenes Landsforening på den andre sida i samband med tariffrevisjonen for 2002. Komiteen gir si støtte til departementet si tilråding. Departementet lit på Statens helsetilsyn, som meiner at her kunne det vera fare for liv og helse, og som difor tilrådde kommunalministeren å gripa inn og be partane gå tilbake til arbeid. Så er det slik at komiteen på bakgrunn av Statens helsetilsyn si vurdering finn å måtta laga ein eigen merknad i forhold til kommunane si rolle. Dette gjeld då ein streik i forhold til Servicebedriftenes Landsforening, og det gjeld altså konkurranseutsetjing og privatisering på eit sårbart område. Det framgår av eit brev frå Statens helsetilsyn at det kan synast som om ein del av dei involverte kommunane ikkje var klare over si rolle i konflikten. Difor ber komiteen Regjeringa klargjera overfor Statens helsetilsyn det ansvaret kommunane har etter kommunehelselova, òg i ein konfliktsituasjon, ved konkurranseutsetjing og privatisering av tenester som høyrer inn under denne lova. Så deler komiteen seg på eitt punkt. Fleirtalet i komiteen – Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet – som dessverre er mindretalet her i salen, merkar seg òg at Helsetilsynet i sine brev seier at bemanninga på fleire av dei involverte institusjonane i utgangspunktet verkar å vera så låg at institusjonane var svært sårbare ved ein streik. Vi finn det svært urovekkjande, og vi meiner at det må medføra at Regjeringa gjer ein gjennomgang av bemanninga ved private sjukeheimar. Så er det òg slik at Høgre, Framstegspartiet og Kristeleg Folkeparti meiner at ein bør kommentera dette, så dei understrekar at det er kommunane sitt ansvar som bestillar å spesifisera krav til ein institusjon eller leverandør i ein anbodsprosess. Og dei går ut frå at kommunane gjennom denne prosessen tryggjar behovet for ei tilstrekkeleg og forsvarleg bemanning. Framstegspartiet og SV har ein merknad av meir generell karakter, der dei viser til at dei synest ulike regjeringar er noko overaktive i forhold til bruk av tvungen lønnsnemnd. Lat meg til slutt berre understreka at eg synest det her er grunn til å påpeika det som har kome fram, som gjeld lågare løn for denne typen organisasjonar i forhold til det offentlege, og det som gjeld ein påstand om at nedbemanning til helgebemanning synest å bli karakterisert som fare for liv og helse. Og det er all grunn til, når ein grip inn her etter fire dagar, å stilla spørsmål ved streikeretten når det gjeld helsepersonell. Og alt dette synest eg er noko som det er grunn til å be departementet følgja nærmare opp.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-12-16:
Ein kort merknad frå mi side om to sider av denne saka som vi behandlar i dag. Det eine er bruken av tvungen lønsnemnd. Eg synest det er bra at statsråden er uroleg fordi ein no på kort tid har gripe inn tre gonger med tvungen lønsnemnd. Eg synest det er bra at ho gjennomgår og ser på dispensasjonssystemet og korleis det fungerer. Men eg synest at ho i den samanhengen òg skulle ta med om det tel at i alle desse tre tilfella snakkar vi om sårbare område, der det skal svært lite til før det er fare for liv og helse, og dermed svært lite til før den nødssituasjonen som tvungen lønsnemnd kan brukast i, er til stades. Så er det naturleg, anten ein er statsråd eller ein er medlem av kommunalkomiteen, å stilla spørsmål, synest eg, ved det som er sagt om bemanning. Eg deler den uroa som er komen fram her om at låg bemanningsfaktor kan vera tilfellet både ved private institusjonar og ved eldreinstitusjonar generelt, altså òg i dei kommunalt drivne. Frå komiteen si side er det no tvungen lønsnemnd andsynes tilsette ved private institusjonar vi behandlar. Difor var det naturleg å avgrensa oss til det, som fleirtalet peikar på i ein merknad. Så er det òg slik at Regjeringa som ei følgje av kommunane sine rammer sjølv held fram eit idelegt krav om effektivisering, eit idelegt krav om å snu alle steinar. Ja, attpåtil kjem vi no til å få ein stor runde om utfordringsrett i forhold til konkurranseutsetjing og privatisering. Slik sett vil eg be statsråden på den eine sida vera oppteken av, i samarbeid med statsrådane det gjeld, å høgja kvaliteten, men eg vil faktisk òg spørja henne om ho ser at det kan ha ein samanheng med kommunane sine økonomiske rammer.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Det er ingen uenighet om at de som mottar arbeidsledighetstrygd, skal være reelle arbeidssøkere. Det er heller ingen uenighet om at det er behov for, til enhver tid, at Aetat skal strekke seg for å gi et enda bedre tilbud. Det som derfor blir konsekvensene av disse forslagene, er at det er de som til tross for en økt innsats fra Aetat og til tross for at de er reelle arbeidssøkere, ikke klarer å få arbeid, som rammes av de endringene som her foreslås. Da konstaterer jeg, i likhet med statsråden, at arbeidsledighetstrygden er en inntektssikring i en periode. Men det som følger av de forslag som statsråden har lagt fram, er at de som til tross for en innsats over to år for å skaffe seg arbeid, en innsats fra en selv og fra Aetat, ikke har fått arbeid, ikke lenger vil ha inntektssikringen, men vil bli henvist til å gå over på sosialhjelp. Det innebærer kort sagt at Regjeringens fattigdomsplan er en plan for å skape flere fattige. Det andre er at en person som har vært arbeidsledig i ett år, og som forutsetningsvis har vært en aktiv arbeidssøkende med bistand fra Aetat, og som kommer ut i arbeid, vil som familieforsørger ikke kunne ha ferie sammen med sin familie på grunn av at feriepengene reduseres med 20 000 kr i en situasjon hvor vedkommende igjen er kommet ut i arbeid. Mener statsråden det er rimelig at de som aktivt har arbeidet for å få inntektsgivende arbeid, må gå over på sosialhjelp etter to år? Og mener statsråden det er rimelig at en som har vært arbeidsledig i over ett år, kan komme til å få et feriepengetap på nesten 20 000 kr, med det resultat at både vedkommende selv og familien rammes på en slik måte at de ikke har mulighet til å ta den felles ferie som enhver barnefamilie har en mulighet for å ta?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Hr. president! Til en åpenbar misforståelse.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Statsråden kom i skade for å snakke om ferie fra aktiv arbeidssøking i ledighetsperioden. Det var ikke det jeg snakket om. Jeg snakket om opptjening av rettigheter, at man når man er ferdig med arbeidsledighetsperioden, har kommet over i arbeid og ikke har opptjente feriepengerettigheter for å ha ferie fra det arbeidet man er kommet inn i, ikke har økonomisk mulighet til å ta ferie sammen med sin familie.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Tvungen lønnsnemnd er en svært alvorlig inngripen i arbeidslivet, og det er med stor tvil SV denne gangen sier ja. Det gjør vi også med ganske stort alvor, fordi begrunnelsen denne gangen er at Helsetilsynet sier at liv og helse er truet. Jeg synes det for oss alle sammen må være til stor ettertanke at det avdekkes en så alvorlig tilstand som at bemanningen, som anses å være alminnelig i mange helger, er slik at Helsetilsynet sier at det er alvorlig og fare for liv og helse. Jeg synes at den situasjonen som Helsetilsynet har avdekket, er ganske alarmerende, i første omgang sjølsagt for dem som er helt avhengige av omsorg og pleie. Det viser seg at det mange steder er så liten bemanning at det faktisk er helt på kanten av det som er forsvarlig. Vi som storting må ha et overordnet ansvar. Vi har det, og vi må ta ansvar for kvaliteten i omsorgen, uavhengig av om den blir gitt offentlig eller privat. Vi må også ta et overordnet ansvar for å sørge for gode arbeidsforhold for dem som skal utføre disse viktige jobbene for oss – det er livsviktige jobber for dem som trenger omsorg og pleie – og at de skal kunne utføre jobbene sine på en slik måte at det går an å leve med det og stå i jobben til pensjonsalderen. Dette dreier seg denne gangen om private sykehjem. Det kan vi gjøre en del politikk ut av, og det skal vi gjøre i andre sammenhenger. Men jeg vil også si at med den kommuneøkonomien vi har – vi vet jo at det i flere kommuner, enten de nå må konkurranseutsette fordi de ikke har penger eller de må skjære ned sjøl fordi de ikke har penger – så er vi tett opp til dette og kanskje er det akkurat likedan mange steder. Det betyr at jeg mener at denne saken må være en korsveg for oss når det gjelder å få satt kvalitetsstandarder for omsorg og pleie, og at bemanningsnormen for slike institusjoner må klargjøres av Stortinget, slik at det blir økonomisk rom for å kunne drive omsorg og pleie på et forsvarlig nivå. Og det ansvaret mener jeg at vi ikke kan skyve over på kommunene. Det er et ansvar som Stortinget og Regjeringen må ta, både når det gjelder kvalitetsstandardene og økonomien som nødvendigvis må følge etter. Jeg tror at før vi får det på plass, er det en illusjon å snakke om streikerett for disse arbeidstakergruppene som vi her taler om. Det har vært flere slike saker før, og disse gruppene har i prinsippet ikke streikerett når ikke én av dem kan tas ut i streik uten at pasientenes liv og helse er i fare. Det er som sagt under stor tvil at SV har sluttet seg til innstillingen i denne saken, men jeg ser fram til å høre hvordan kommunalministeren videre ser på dette, om det vil få noen konsekvenser for Regjeringens syn når det gjelder kommuneøkonomien, og om det vil få noen konsekvenser for Regjeringens ansvar for å kunne sette fornuftige rammer og kvalitetsstandarder for den virksomheten som skal drives i kommunene og eventuelt, slik som Regjeringen ønsker, konkurranseutsettes. Denne saken har vist med all tydelighet at det er behov for slike kvalitetsstandarder. Jeg imøteser statsrådens kommentarer til det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Statsråden understreker at det er partene som har ansvaret, og sier at det er dispensasjonssystemet som har gjort at dette denne gangen ikke ble løst. Det står i ganske sterk motstrid til det som statsråden sa først i innlegget sitt, at her er det en svært sårbar situasjon, slik som Helsetilsynet også sjøl bemerker. Det betyr at det er så sårbart at det ikke er mulig å ha streik i disse institusjonene. Jeg synes statsråden bør klargjøre tydeligere hva hun faktisk mener er grunnen til at det blir streik. Fra vår side er vi helt klare på at det ikke er dispensasjonsadgangen eller innvilgelsen som har vært problemet denne gangen. Det mener jeg Helsetilsynet også er helt klare på. Når det gjelder det kommunale ansvaret, er jeg glad for at statsråden understreker det. Det blir et veldig stort ansvar for en statsråd som har ansvaret for kommuneøkonomien. Kommunene blir nå bedt om å konkurranseutsette, og de blir bedt om å spare penger, nesten koste hva det koste vil, og gå ut over nesten hva det måtte gjøre, for det er jo i praksis det viser seg hvem det er som for svi for dette. På den ene siden er det de gamle og syke, og på den andre er det damer som skal springe beina av seg. Når man ser på hva det er konflikten dreier seg om, kan jeg tenke meg at noen da kan argumentere med at når man kommer med så dårlige lønnstilbud, vil man stille svakt i konkurransen om arbeidskraft, og slik sett vil ikke de private institusjonene være særlig attraktive. Jeg tror ikke det er noen holdbar argumentasjon i det hele tatt. Etter SVs syn er det altså ikke slik at det er noen typer markedskrefter som kan utløses ved slike konfliktsituasjoner som kan garantere verken at vi har en eldreomsorg vi kan være bekjent av, eller at vi har et arbeidsliv som ikke tar helsa fra folk. Det er hovedoppgavene våre her. Derfor utfordrer jeg statsråden igjen på om hun kan si noe mer, om det er noe mer når det gjelder kvalitetskravene og bemanningskravene som faktisk må være på plass for at liv og helse ikke skal være truet på en vanlig helg, for det er det Helsetilsynet nå sier er tilstanden i eldreomsorgen flere steder.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Det som står i det brevet vi har fått, er at sjøl om det anføres at det ved kveldsvakter kan være en tilsvarende bemanning, mener fylkeslegen og kommunelegen at det er verre når det pågår i mange dager. Men utgangspunktet er jo at det er like dårlig – ofte, og det synes jeg statsråden burde være mer bekymret for. Det er en realitet at det er på denne måten man sparer penger når man må spare penger i kommunene. Når man konkurranseutsetter, sparer man altså penger på lav bemanning og lav lønn. Mener statsråden at det er en fornuftig og forsvarlig måte å spare penger på? Dette gjør man altså før man har definert en kvalitet som man kan være trygg på. Man mener at det er helt greit å spare faktisk mange milliarder kroner når vi vet hva resultatet er i andre enden: Det er dårlig omsorg, det er altfor lav bemanning, og det er altfor dårlige arbeidsvilkår for dem som jobber der.
Erna Solberg (Høyre), 2002-12-16:
Representanten Karin Andersen tilla Statens helsetilsyn synspunkter som jeg aldri har hørt Statens helsetilsyn har hatt eller uttrykt, nemlig at helgebemanningen generelt sett i eldreomsorgen skulle være en fare for liv og helse. Jeg tror heller ikke at de statsråder som har det konstitusjonelle ansvaret for liv og helse eller for eldreomsorgen, vil underskrive på at situasjonen er slik. Men vi vet at det er et behov for å gjennomgå kvaliteten i eldreomsorgen. Vi har en stor eldrebølge foran oss og behov for å utvide antallet ansatte både i eldreomsorgen, i institusjonene, i botilbudene og i omsorgstilbudene generelt for de eldre. Man har i forbindelse med oppfølgingen av Handlingsplanen for eldreomsorgen, også varslet at man kommer tilbake til kvaliteten innenfor eldreomsorgen. Jeg vil derfor ikke nå gå nærmere inn i en diskusjon om hvilke krav. Regjeringen er ikke kommet så langt at vi er ferdige med behandlingen av spørsmålene knyttet til kvalitetskravene, spørsmålene knyttet til hvordan og eventuelt om man skal sette normer eller hvilket arbeid som skal innføres, f.eks. i forhold til tilsyn knyttet til eldreomsorgstjenestene i Norge. Men Regjeringen har lovet at Stortinget skal få en sak til behandling om disse spørsmålene, som vil gi full mulighet for å gå gjennom dem. Jeg har lyst til å understreke at nå behandler vi spørsmålet om tvungen lønnsnemnd. Jeg tror det er farlig med basis i en situasjon ved to sykehjem, å generalisere over hele spørsmålet om konkurranseutsetting og ikke-konkurranseutsetting eller hvilke virkninger det har. Jeg tror at man burde ha litt større grunnlag for å vurdere sammenhengen og sammenlignbare situasjoner innenfor en kommune for de offentlig drevne og de privat drevne eldreomsorgstilbudene enn bare av én setning i det Helsetilsynet har skrevet til oss. Det kan være at det viser seg at denne situasjonen, som sagt, kan være like anstrengt innenfor kommunesektoren i enkelte kommuner. Det kan også være at man har gått for lavt ned på bemanningen noen steder. Men jeg vil si at det er ingen varsler fra Helsetilsynet som understreker det representanten Karin Andersen sa, nemlig at helgebemanningen ved institusjonene er så dårlig at det er fare for liv og helse. Jeg har også lyst til å understreke at i denne saken ble det søkt om en rekke dispensasjoner som ble avslått. Jeg måtte personlig ta kontakt med Norsk Helse- og Sosialforbund – fordi jeg ikke ønsket å gå raskt til tvungen lønnsnemnd – for å be dem om å innvilge flere dispensasjoner for å komme opp på en tilfredsstillende bemanning. De gjorde litt, men ikke nok, og derfor kom vi i den situasjonen vi er i nå. Jeg tror fortsatt at diskusjonene om dispensasjonssystemet er en viktig del av det å holde streikeretten bedre oppe.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Som saksordføreren var inne på, er denne saken en konsekvens av det som er vedtatt i forbindelse med statsbudsjettet for 2003. Fremskrittspartiet fremførte sin uenighet i Regjeringens opplegg både når det gjaldt bortfall av folketrygdens dekning av helsetjenester i utlandet under midlertidig opphold, og når det gjaldt bortfall av den generelle gravferdsstøtten i dette budsjettet. Som Fremskrittspartiet viste til i sine innlegg i forbindelse med behandlingen av sosialkomiteens forslag til budsjett for 2003, er dette endringer som er tilbakeført i Fremskrittspartiets alternative budsjett, men som det ikke er oppnådd enighet om i forhandlingene med regjeringspartiene. Siden debatten er tatt i forbindelse med budsjettbehandlingen, skal jeg ikke bruke mer tid på å argumentere for hvorfor disse to omtalte endringene ikke er å anbefale, men bare vise til at som følge av den budsjettavtalen som er inngått, vil Fremskrittspartiet stemme for alle forslagene til lovendring.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Innføringen av en ordning med et egenandelstak 2 for personer med funksjonshemning og/eller kroniske lidelser slik at disse kan få begrenset sine store sykdomsutgifter, som i dag ikke kommer inn under dagens frikortordning, er meget viktig. Det er en kjensgjerning at en rekke personer har titusenvis av kroner i utgifter knyttet til sin sykdom som ikke blir refundert av folketrygden. Det er derfor gledelig at Regjeringen nå endelig har klart å legge fram et forslag til en ordning med et egenandelstak 2. Dette er noe Stortinget en rekke ganger har bedt om å få seg forelagt, men som det ikke har vært mulig å få til før nå. Verken Bondevik I-regjeringen eller Stoltenberg-regjeringen klarte å gjøre den jobben som vi nå ser resultatet av. Dette skal Regjeringen ha honnør for. Ordningen som en i dag skal vedta, er imidlertid ikke innrettet slik at en klarer å fange opp utgifter for medisiner på hvit resept eller kommunale egenandeler, som viser seg å være et stort problem for dem det gjelder. Med bakgrunn i dette fremmer et flertall, alle unntatt regjeringspartiene, et forslag om at Regjeringen i samarbeid med brukerorganisasjonene og senest i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 legger frem en sak om hvilke kommunale egenandeler som kan innlemmes i tak 2-ordningen, og hvordan. Vi vedtar i dag innføring av en særdeles viktig ordning, som skal hjelpe personer med til dels svært høye sykdomsutgifter. Dette er dog bare begynnelsen på en ordning, som på sikt må utvides også til å gjelde egenandeler i kommunene og medisiner på hvit resept.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Det er interessant å høre at man antar at denne endringen av hvem som skal dekke utgiftene dersom legen motsetter seg et generisk bytte, er en marginal endring. Det synes jeg er ganske oppsiktsvekkende. Da har man jo faktisk villet lage en veldig stor sak ut av en marginal endring, som man da sier det er. Det som jeg vil komme inn på, er de stadige endringene som vi har innenfor legemiddelområdet. Nå har vi det i denne saken, med et indeksprisbasert system. Man har eventuelle endringer innenfor SLV, Statens legemiddelverk, som kommer i en senere sak som komiteen får til behandling når det gjelder alternativ medisin. Man har også varslet en gjennomgang av blåreseptforskriften og den biten. Da er det underlig at regjeringspartiene ikke ønsker å være med på en fullstendig gjennomgang av legemiddelpolitikken og den forvaltningen som finner sted. Kan helseministeren grunngi hvorfor man ikke vil ha denne gjennomgangen, når man nå gang på gang viser at det er et tydelig behov for den?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Jeg skal ikke holde noe langt innlegg, for som flere har vært inne på, har disse sakene vært behandlet i forbindelse med budsjettet for neste år. Jeg vil bare påpeke at det i en av sakene her kommer et kutt i barnetilsynet. Det kan hende at det ikke fremstår som svært mye, men det kommer som en konsekvens av budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Det synliggjør på en måte en profil i det budsjettet som er vedtatt, og i det dokumentet som foreligger her, som spesielt rammer de svake gruppene. Det synliggjør på mange måter også problemet knyttet til det signalet Fremskrittspartiet sendte ut tidligere i år, om en økt satsing på barnehager, hvis det ikke skal ses i en større sammenheng, nemlig at man da må gjennomføre også andre tiltak som verner om barna, og som sørger for å skape trygge rammer omkring dem. Det er åpenbart at tilsyn knyttet til enslige forsørgere er et eksempel på det. Jeg ser at kuttet ikke er dramatisk, men det er altså en retning og en profil på det som gir et galt signal. Dette gjelder flere av de enkeltsakene som ligger her i budsjettet, og som man har fått til nettopp gjennom Fremskrittspartiets forlik med regjeringspartiene.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Det sentrale ved den proposisjonen vi behandler i dag, er selve innføringen av en tak 2-ordning, og jeg vil slutte meg til dem som har berømmet Regjeringen for å innføre ordningen. Det har vært et krav i mange år i sosialkomiteen, og nå ser vi at ordningen kommer på plass. Derfor er det kanskje ikke så sentralt å skulle problematisere veldig hva ordningen skal inneholde, og hvor taket skal ligge, for det vil jo nettopp være noe man vil kunne jobbe videre med underveis og få til bedre ordninger i forhold til. Men hvis man først går inn på å betrakte innføringen av en slik ordning, er det åpenbart at det er to utfordringer som vil ligge der. Den ene utfordringen vil være hvor omfattende man skal gjøre en tak 2-ordning, altså hva slags type egenandeler den skal inkludere. Og det som slår oss i SV, er at hvis man veldig målrettet knytter tak 2-ordningen inn mot egenandeler på basale tjenester, så vil den i hvert fall treffe godt – det gjelder altså egenandeler knyttet til vanlige legetjenester hos allmennpraktikere, gjerne også hos spesialist etter henvisning, og også til tannhelsebehandling, der den er helt nødvendig. Hvis man derimot begynner å utvide ordningen til å gjelde veldig mange felt der det er litt mer uklart hvorvidt pasienten helt åpenbart trenger disse tjenestene, vil man få et problem knyttet til kostnadene ved ordningen, og dermed til å holde taket så pass lavt at det slår inn for dem som har høye utgifter. Og det er jo i skjæringspunktet mellom disse to hensynene Regjeringen vil ha en utfordring når man skal jobbe videre med ordningen. For SVs del vil jeg trekke frem at vi i flere år har vært opptatt av at en rekke tannhelsebehandlinger har vært så omfattende og kostbare for pasienter at det har fremstått som klart urimelig at de har måttet dekke alt selv. Et eksempel på det er nettopp rehabilitering og behandling i forbindelse med periodontitt, der utgiftene kan komme opp i titusenvis av kroner. Vi har i forbindelse med statsbudsjettet også vært opptatt av tannregulerende behandling, bl.a. for barn og unge, der vi ser at det også kan bli til dels betydelige egenandeler selv om deler av behandlingen skal kunne gis gjennom fylkeskommunale ordninger. Og det er klart at hvis den type behandling som folk ikke kan unndra seg uten at det får store helsemessige konsekvenser, skal medføre at man ikke har råd til behandlingen, vil det være svært uheldig. Derfor ser vi det som viktig når Regjeringen går videre med tak 2-ordningen, at man ser på de tiltakene som koster mye, og som er nødvendige, men at man er forsiktig med å innlemme så mange tiltak at man vanner ut den målrettede bruken av helsekronene, som bør rettes inn mot de områdene der behovet er størst. Men da må man se på tannhelse, som nettopp er en type medisinsk behandling som er nødvendig, ofte på lik linje med annen helsebehandling, og som i en del tilfeller faktisk kan fremstå som vel så sentral som behandling av pasientens øvrige helsetilstand.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Jeg oppfattet at hensikten i forhold til å innføre et system med generisk bytte av preparater også var å redusere prisen på legemidler, og at man ved ikke å kunne gi etterskuddsvis rabatt sikrer at den prisreduksjonen kommer kunden til gode. Så ser jeg at man fra Arbeiderpartiets side har skissert alternative tilnærminger for å kunne redusere prisen. Jeg har lyst til å spørre statsråden: Når det gjelder innføring av maksimal refusjonspris for legemidler på blå resept, hvor staten ikke gir mer enn opp til en grense, hvilke konsekvenser vil et slikt forslag ha for forbrukerne?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Mitt poeng med å stille det spørsmålet til helseministeren – jeg har full respekt for at han ikke besvarer det – er at hvis man innfører en maksimal refusjonspris, som Arbeiderpartiet foreslår i forhold til blåreseptordningen, lager man et tak på hva som refunderes. Og den som da må dekke den merkostnaden, vil jo nettopp være forbrukeren. Det må bli pasienten, hvis apotekene skal få igjen det preparatet koster. Og når man går såpass hardt ut i forhold til et system som søker å redusere prisene, må man også svare for de ordningene som man selv foreslår. En utvidelse av den generiske byttelisten – hva betyr det? Det betyr at man åpner for at flere preparater skal kunne sidestilles, kanskje også uten at de nødvendigvis virker helt likt. Den diskusjonen hadde vi i sosialkomiteen for en del år siden. Da kan man begynne å se på om kapsler og tabletter som har samme virkestoff, med samme mengde, skal sidestilles selv om preparatet kanskje ikke virker helt likt, at man skal se på om en spray kanskje skal sidestilles med et pulver fordi sprayen kan være billigere enn pulveret, hvis bare innholdsstoffet er det samme. Det betyr at når man angriper en endring som søker å få prisene ned, men samtidig selv foreslår en rekke tiltak, må man jo sammenligne de endringene opp mot hverandre. Det virkelig gode forslaget som Arbeiderpartiet kommer med her, er innføring av generisk forskrivning. Men det er også det mest vidtrekkende forslaget, som både SV og jeg ser også regjeringspartiene går inn for, nettopp fordi det på mange måter er en videreføring av det systemet man nå innfører, men som Arbeiderpartiet selv går imot. Arbeiderpartiet selv går imot. Det legene skal gjøre ved en generisk forskrivning, er bare å skrive substansen som preparatet inneholder, på resepten, uten å oppgi preparatnavnet. Jeg vil tro at Legemiddelindustriforeningen ikke kan ha oppdaget at det forslaget ligger inne, for det er et relativt dramatisk forslag. Men det er et fornuftig forslag, nettopp for å målrette virkemidlene over tid og kunne få prisen ned.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-12-16:
Jeg og Senterpartiet vil ikke være med og frede legemiddelområdet, men vi er bekymret for at den markedsbaserte indeksprisordningen vil gi utslag som kan skape store problemer for enkelte apotek spesielt. Det er også sagt i proposisjonen at apotek som får problemer med dette nye systemet, kanskje spesielt apotek som står utenfor kjeden, eller – ifølge utsagn i proposisjonen – enkelte distriktsapotek, skal få hjelp via støttetiltak fra departementet. Nå er det vel slik at med det forslaget som representanten Bent Høie har lagt fram på vegne av regjeringspartiene og SV i dag, blir dette med differansen i forhold til pris på legemidler til kunde noe mer avklart. Det vil avhjelpe noe. Likevel er det en del ting her som er relativt uavklart, og som kan slå ut som vanskeligheter for apotekene. Kan helseministeren beskrive disse støtteordningene noe mer enn hva som står i proposisjonen, da det er relativt uklart pr. i dag hva det her legges opp til?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Spørsmålet om å få til skjermingsordninger for utgifter som ikke inngår i dagens frikortordning, har vært oppe i Stortinget ved en rekke anledninger, både i tilknytning til behandling av statsbudsjettet og i andre saker. Funksjonshemmedes organisasjoner har flere ganger, både i høringer i komiteen og på annen måte, lagt fram materiale som viser at spesielt grupper av kronisk syke og funksjonshemmede har svære utgifter som verken dekkes av nåværende egenandelstaksordning eller andre ordninger. Den nåværende frikortordningen er hjemlet i folketrygdloven § 5-3 og er regulert i forskrift. Departementet har nå foreslått en ny skjermingsordning som bygger på en rapport fra en arbeidsgruppe fra juni 2002. Skjermingsordningen skal omfatte fysioterapi, refusjonsberettiget tannbehandling med unntak av kjeveortopedi, opphold på opptreningsinstitusjon og behandlingsreiser til utlandet, såkalte klimareiser. Selv om dette er en begrenset ordning, er det viktig at selve prinsippet om egenandelstak 2 er slått fast, og jeg vil gjerne gi Regjeringen og statsråden ros for dette. I og med at det kun er avsatt et relativt lite beløp til dekning av denne skjermingsordningen, må vi regne med at ordningen må videreutvikles og utvides for å komme mer i samsvar med både behov og forventninger og for å bli mer i samsvar med Stortingets føringer. Det vil åpenbart bli en diskusjon om hvorvidt bl.a. følgende tjenester skal inn under taket: kommunale tjenesterlegemidler på hvit reseptortopediske hjelpemidlerhøreapparaterkiropraktikk Det er heller ikke tvil om at det ennå gjenstår ordninger for dekning av utgifter til tannbehandling. Det gjelder ikke minst hvordan rehabilitering av tenner etter tannsykdommen periodontitt skal innarbeides under takordningen. Selv om kommunale egenandeler ikke var en del av det foran nevnte utvalgsarbeidet, må dette vurderes. Ikke minst Norges Handikapforbund og FFO har overfor komiteen vist hvordan en rekke enkelttjenester belegges med egenandeler som belaster funksjonshemmede særlig sterkt. Et flertall i komiteen har også fremmet et forslag der Regjeringen i forbindelse med sitt forslag til 2004-budsjett blir bedt om å se på hvilke kommunale tjenester som bør inn i tak 2-ordningen, og hvordan. Det er også ulike syn i komiteen på nivået på tak 2, men flertallet velger nå å støtte 4 500 kr som nivå. La meg avslutte med å si at innføringen av tak 2 er et godt steg i riktig retning og et forslag som fortjener støtte.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Jeg har lyst til å understreke, som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg, at Arbeiderpartiet mener at en må søke etter lavere utgifter eller lavere utgiftsvekst på legemidler. I så måte er både regjeringspartiene, statsråden og Arbeiderpartiet enige. Men vi føler oss ikke trygge på at det systemet som nå blir innført, et markedsbasert indeksprissystem, gir lavere legemiddelutgifter. Derfor har vi ønsket å gå mot det, på det grunnlaget som vi nå har lagt fram. Jeg ser det forslaget som i dag er lagt fram fra regjeringspartiene og SV, der en likevel ikke vil pålegge apotekene å selge med tap i de tilfeller der legene har forskrevet et legemiddel som er dyrere enn indeksprisen. Med bakgrunn i det forslaget må jeg spørre statsråden: Vil ikke dette forslaget undergrave både intensjonen med indeksprisen og den beregnede budsjettgevinsten?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Jeg kunne godt ha latt være å ta ordet, men jeg syntes det manglet én ting i debatten, i forbindelse med det Ballo sa om rabattsystemet. For alt jeg vet, kan Ballo ha helt rett, men det tror jeg ikke. Ballo framholdt én side ved rabattproblematikken – forbud mot annet enn samtidige rabatter – men han hoppet over effekten som et slikt system kan ha. For eksempel: Ved å gjøre et slikt grep fjerner en nesten all forhandlingskraft mellom apotekene og grossistene på den ene siden og legemiddelindustrien på den andre siden. Dermed står en faktisk i fare for å få dyrere medisiner istedenfor billigere. Jeg mener at Arbeiderpartiet – derfor måtte jeg be om ordet nå – har lagt fram forslag til et balansert system, der en er med på et forbud mot alt annet enn samtidige rabatter for legemidler som skal inn i indeksprissystemet. Hvis en sa ja til det, kunne en på en realistisk måte ha sett hvordan disse to rabattsystemene faktisk slo ut i det virkelige liv. Nå vil en bare i teorien kunne vurdere hvordan dette er. Poenget med rabatter er, i likhet med det Ballo var inne på, å stimulere til lavere legemiddelutgifter, både for det offentlige og forhåpentligvis også for pasientene, der de har en egenandel. Jeg tror ikke at det er noen her som sitter med noen fasit på dette spørsmålet. Så har jeg lyst til å nevne én ting som statsråden tok opp i sitt innlegg. Det var at sosialkomiteen i fjorårets budsjettinnstilling sa at vi var lite tilfreds med utviklingen når det gjaldt generisk bytte. Ja, slik var det. Men iallfall under høringene i komiteen kom det fram at utviklingen i generisk bytte hadde vært veldig positiv i det mellomliggende året, og at bytte nå kanskje lå opp mot de forventningene en kunne ha til et slikt system. Det kan ikke være tvil om at generisk bytte er med på å presse legemiddelprisene nedover. Derfor er jeg veldig opptatt av, i likhet med alle andre i denne salen, at det systemet må virke, for det er et av ikke så mange midler en har for å prøve å få dempet kostnadene på legemidler i Norge.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
I slike debatter som dette blir kanskje presisjonsnivået både fra den andre og den andre ikke tilfredsstillende. Vi har altså ikke fremmet forslag om noe av det representanten Olav Gunnar Ballo nå to ganger har påstått. Vi har faktisk bare i merknadene våre kastet inn ideer om forhold som vi mener bør vurderes i en samlet og helhetlig legemiddelpolitikk, slik vi har tatt til orde for i et eget forslag, nemlig en vurdering der en tar inn alle sider ved legemiddelpolitikken og så ser hva resultatet av det blir. Vi mener at slike ting som vi har nevnt i merknadene, er viktig å få vurdert, og så får vi se hvilken virkning – i alle fall teoretisk sett – den vurderingen kan ha. Dette synes vi har vært viktig, og derfor har vi ikke villet underslå det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-16:
Som jeg sa i mitt innlegg, er det min vurdering at opplegget slik det er foreslått fra Regjeringen, med den marginale justeringen som vil følge av forslaget som representanten Høie har framsatt her i dag, vil innebære at vi får et indeksprissystem som har en betydelig effekt når det gjelder innsparing. Det er i budsjettopplegget regnet med en innsparingseffekt på ca. 93 mill. kr. Vi vil fra departementets side, nå når budsjettvedtaket foreligger – det forelå i forrige uke – og hjemmelen til å fastsette forskrift blir vedtatt gjennom Odelstingets behandling, sende ut forslag til forskrifter som ivaretar hensynet til det innsparingspotensialet som Stortinget har forutsatt i budsjettvedtaket.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-16:
Representanten Nesvik sier at her er det gjort en stor sak av en marginal endring. Ja, jeg er faktisk enig i det. Jeg må si at det utspillet som Apotekerforeningen kom med i forrige uke, som altså innebar at brukerne av disse legemidlene skulle legge ut 7,2 milliarder kr for staten, for så å gå og få dem refundert på trygdekontoret, i forhold til en sak som har en effekt på omsetningen i apotekene på rundt 50 mill. kr, var en uforholdsmessig reaksjon, og det var et uttrykk for at man lager en stor sak av en marginal endring. Vi har fra Regjeringens side medvirket til det forslaget som er framsatt her i dag, fordi det tar brodden av noe av den viktigste kritikken som har vært reist mot forslaget, uten at det rokker ved hovedtrekkene i forslaget. Og det blir med det opplegget desto viktigere å sette søkelyset på legens ansvar for ikke å reservere seg i utide, men bare når det foreligger medisinske grunner for det. Når det gjelder spørsmålet om endringer på legemiddelfeltet, må jeg vel si at et felt som koster det offentlige mellom 7 og 8 milliarder kr i året, og hvor veksten år for år er i størrelsesordenen 10 pst., vil man måtte forvente at det hele tiden er et søkelys fra myndighetenes side på hvordan man kan begrense utgiftsveksten. Så kan jeg være enig i at det kan være ønskelig å trekke lange linjer i disse endringsprosessene med jevne mellomrom, og det vil jeg gjerne bidra til. Men å frede legemiddelområdet for endringer vil jeg ikke være med på.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-16:
La meg først til spørsmålet om ordningen slik den nå blir, fastslå at med den endringen som regjeringspartiene og SV har foreslått, vil apotekene få fullt oppgjør i de tilfeller hvor legene reserverer seg. Jeg mener at hvis en ser næringen under ett, ville omfanget av salg med tap motsvares nøyaktig av omfanget av salg der indeksprisen oversteg preparatets egentlige pris, slik at samlet sett ville ikke apoteknæringen ha tapt på ordningen slik den var utformet i proposisjonen. Men faren for skjeve fordelingsvirkninger overfor enkelte apotek som har en stor andel leger som reserverer seg mye, er jo da bortfalt gjennom den justeringen som det her legges opp til. La meg så si at jeg ser på apoteknæringen som en del av helsetjenesten. Det er viktig for helsemyndighetene at apoteknæringen fungerer. Derfor har helsemyndighetene tatt et ansvar – og Stortinget, Regjeringen og departementet har tatt et ansvar – i forhold til næringens rammebetingelser. Det er vist gjennom budsjettopplegget, der man har justert i positiv retning for apotekene når det gjelder avansen. Det er også klart i forbindelse med de rammebetingelser som ligger i den nye apotekloven, at myndighetene har et slikt helhetsansvar. Og det vil vi fortsatt følge opp.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-16:
Jeg tror jeg skal avstå fra invitasjonen til å gå inn og gjøre konsekvensanalyser av forslag som er framsatt av mindretall her i salen eller i innstillingen. Jeg vil bare vise til de svar som vi fra departementets side har gitt til Arbeiderpartiet i forbindelse med de spørsmål som har vært stilt under budsjettbehandlingen, der disse forhold er kommentert så langt vi har hatt grunnlag for det, uten å sette i gang store nye utredninger.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Jeg skal tilbake til skjæringspunktet mellom leirskoler og klassekasser. Lovteksten er tydelig på at det er kommunene som ikke kan kreve betaling verken fra elever eller foreldre. Statsråden vil jeg si er gledelig tydelig på at hun er svært positiv til bruken av klassekasser. Selv innsamlingsmotstander og komiteleder Rolf Reikvam fra SV er nå bekymret for at de pengene som er samlet inn med flid og møye for kommende leirskoleopphold, faktisk må kunne brukes til det. Jeg håper at statsråden kan være tydelig på at om en klasse ved hjelp av innsamlede midler i en klassekasse, skulle velge å bruke noen midler på kanskje å reise lenger bort til en av de 60 leirskolene enn de øremerkede midlene strekker til for, må det være adgang til det, en adgang som faktisk ligger innenfor rammen av det sunne, gode skjønn.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Det vi egentlig behandler, er en prinsipielt viktig sak. Så koker det ned til noen finurligheter om klassekasse! Det er litt farlig fordi prinsippet blir borte for oss. Det grunnleggende prinsipp og det vi vedtar i dag, er at det ikke skal kunne kreves inn egenandeler i skolen. Vi sier at grunnskolen er gratis. Det betyr at ingen skal kunne komme og kreve foreldrene for noe fordi om klassen skal på en leirskole. Det er prinsippet. Det blir litt – unnskyld, president – tullete at vi sitter og bruker lang tid på klassekasser og en del slike ting. Vi vedtar prinsippet. Vi har tillit til foreldrene og skolene, at de håndhever dette på en skikkelig måte, og så finner de gode pedagogiske opplegg, slik at vi kan få en best mulig skole. Så har jeg et spørsmål til statsråden. Det gjelder egenandeler, og hvor store de er. Det er riktig at flertallspartiene la inn 90 mill. kr i budsjettet. Men det var ikke 90 nye, øremerkede millioner. Det var 30 mill. kr som lå der tidligere, som går til lærerlønninger, og så var det 60 mill. kr som skulle dekke egenandelene. Det vi har fått tilbakemelding om, er at egenandelene til leirskole har vært større enn 60 mill. kr. Og jeg har lyst til å spørre statsråden om hun har informasjon som tyder på at 60 mill. kr dekker den egenbetalingen som foreldre har betalt så langt? Hvis de ikke gjør det, gjør vi noe galt, og vi gjør ikke det vi skal i forhold til kommunene og i forhold til skolene. De tilbakemeldingene vi får, er at 60 mill. kr er for lite til å dekke de egenandelene som har vært der, som vi nå skulle dekke, og da kan det gå utover leirskolene og utover gode, pedagogiske opplegg. Det håper jeg inderlig at det ikke gjør, men at vi bevilger de pengene som skal til for å dekke de egenandelene som har vært krevd inn til å ha et leirskoleopphold for flest mulig elever.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-12-16:
Grunnskulen er ein viktig møteplass og fellesarena for barn og ungdom i skulepliktig alder. Grunnskulen skal vere for alle, utan omsyn til familien sin økonomiske situasjon. Men skal det fungere fullt ut, må alle delar av opplæringa vere gratis. For dersom elevar eller foreldre skal betale for delar av undervisninga, kan dette lett skilje ut elevar som ikkje har råd til å delta på alle aktivitetane. Gratis grunnskule for alle føreset difor at kommuneøkonomien er god nok til å dekkje den daglege undervisninga og også tilbod om f.eks. leirskuleopphald. Kommunane er ikkje pliktige til å gi elevane tilbod om leirskule, men ein del av undervisningsplikta kan ein bruke i samband med leirskuleopphald. Som tidlegare lærar har eg vore med mange klassar på leirskule, og mine erfaringar er at leirskuleopphald er svært positive. Det er positivt for det sosiale miljøet i klassen, det er ein god måte for læraren til å bli kjend med elevane på på ein litt annan måte enn i den daglege undervisningssituasjonen, og det er også ein viktig arena med tanke på å gi elevane høve til å bli kjende med og lære å bruke naturen. Senterpartiet meiner difor at leirskuleopphald bør vere ein del av undervisninga, men vi vil ikkje gå så langt som å lovfeste leirskuleopphald. Det må vere opp til den enkelte skulen å velje det tilbodet som passar skulen best, anten det er leirskuleopphald eller andre tilbod som gir elevane litt av den same opplæringa som eit leirskuleopphald kan gi. Når det gjeld gåver og bruk av klassekasse, er Senterpartiet med i fleirtalsmerknadene. Vi meiner at det ikkje skal vere forbod mot gåver eller å bruke klassekasse. Det kan vere tiltak der aktivitet frå foreldra og innsats frå foreldre og føresette kan vere positivt for skulen. Men for oss er det viktig å streke under at slike tiltak ikkje må vere nødvendige for den daglege drifta av skulen. Saman med Arbeidarpartiet og SV har Senterpartiet ein merknad som strekar under at skulen skal vere frisone for kommersiell påverknad. Vi meiner det er uakseptabelt med reklame i lærebøker og andre læremiddel. Senterpartiet meiner det er så viktig å hindre kommersiell påverknad i grunnskulen at vi vil lovfeste forbodet mot reklame i lærebøker og læremiddel. Det er eit forslag vi står saman med Arbeidarpartiet og SV om.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-12-16:
Vi vil, som vi har gitt uttrykk for, naturligvis følge med situasjonen. Når det gjelder dette med å kartlegge situasjonen slik den nøyaktig er, ville det naturligvis vært lettere hvis det var departementet eller staten som forestod kvalitetskontrollen og godkjenningen av bøkene. Men så er ikke tilfellet. Under Bondevik I-regjeringen ble ansvaret for å kvalitetssikre læremidlene i skolen overført til skoleeier, og meg bekjent ble det ikke tatt noe initiativ under den forrige regjeringen for å endre på det. Det kan være at vi skal gjøre det i fremtiden, men det er altså skoleeier som har ansvaret for det. Skoleeier betyr i Norge kommuner og fylkeskommuner. De som bestyrer kommuner og fylkeskommuner, er faktisk politikere, som kommer fra de samme partiene som vi selv kommer fra. Jeg har tillit til at de utøver et like godt skjønn omkring disse spørsmålene som vi her i salen gjør. Og jeg tror at det er en vesentlig årsak til at dette ikke har noe særlig omfang. Når Nyborg-utvalget omtaler dette som et fenomen i flere skoler, vil mitt tips være at det er et noe mer utbredt fenomen i videregående skole enn det er i grunnskolen. Jeg synes på den annen side at det er mye viktigere å beskytte barn i grunnskolen mot omfattende reklame og kommersialisering enn eventuelt elever i videregående skole. Men som sagt, vi er ikke kjent med at dette har noe omfang av betydning. Det betyr jo ikke at ikke barn utsettes for reklame. De utsettes for reklame og påvirkning utenfor skolen, og de utsettes for reklame og påvirkning av annen art i skolen. Men da er det ofte i forbindelse med andre ting enn lærebøker. Det er Internett og det er trykte medier som brukes i skolen. Det kan være noe i tilknytning til lokalsamfunnet, refleksbrikker, linjaler, og jeg vil tillate meg å nevne én ting til, idrettsbevegelsen, som ofte er i et tett samarbeid med skolen, og hvor vi vet at det er ganske omfattende reklame og sponsing, som også påvirker barna som går i skolen. Jeg synes det er unaturlig å forby et problem som ikke er aktuelt. Det er slett ikke naturlig å forby det i opplæringsloven. Man måtte eventuelt gjort det i markedsføringsloven. Og det ville være vanskelig å forby det i noe annet enn lærebøker som man har kontroll over. Det er vanskelig å forby på Internett. Jeg har tillit til at skoleeier bedømmer dette med like sunt skjønn som vi gjør, og så får vi vurdere det i forbindelse med behandlingen av Nyborg-utvalgets innstilling, og hvis det blir et problem.