Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2014-03-18:
La meg først og fremst takke komiteen for et godt samarbeid i denne saken. Det er i all hovedsak bred enighet om endringene i adopsjonsloven, og det er svært gledelig å registrere. Hovedhensynet bak enhver adopsjon må være å ivareta barns rett til en trygg oppvekst. Det avgjørende ved godkjenning av adoptivforeldre må være deres forutsetninger og muligheter for å gi barnet nettopp dette. Flere søkerland har allerede egne krav til bl.a. samlivsform og alder hos adoptivsøkere. Av hensyn til barna er det viktig at norske retningslinjer ikke setter en stopper for en adopsjon. Forvaltningens avgjørelse bør bygge på en helhetsvurdering av adoptivsøkeren. Retningslinjene i adopsjonsloven bør derfor være veiledende og ikke absolutte krav. Det er foreslått en maksimal aldergrense på 42 år, mens dagens maksimale grense er 45 år. Søkerland som eksempelvis India og Kina har øvre aldersgrenser på henholdsvis 55 og 50 år. Etter min mening bør vi være forsiktige med å innføre en maksimal aldersgrense som er lavere enn søkerlandenes krav, da dette vil kunne sette en stopper for adopsjon som ellers kunne vært gjennomført. Etter min mening er det bedre å innføre en maksimal grense for aldersforskjell mellom barn og adoptivsøker enn å innføre en maksimal aldersgrense. Dette gjøres bl.a. i Danmark. Lignende modeller legges også til grunn i flere søkerland. Samtidig mener jeg at forslaget til en liste uttømmende unntak fra en hovedregel om 42 år blir for strengt. Det avgjørende for vedtaket må etter mitt syn være om adoptivsøkeren er i stand til å takle omsorgsoppgaver i tilstrekkelig lang tid framover. Jeg støtter forslaget om at utredningen av adopsjonsforeldre overføres til Bufetat. Dette vil gi kvalitet i saksbehandlingen og geografisk likebehandling. Samtidig vil jeg framheve viktigheten av at dette gir en kvalitetsheving og ikke fører til lengre ventetid. Ved overføring av dette ansvaret ønsker jeg å legge vekt på viktigheten av at overføring av midler fra kommunene til Bufetat ikke går på bekostning av det kommunale barnevernet. Jeg støtter i utgangspunktet forslaget om at adopsjonsforberedende kurs bør være obligatorisk. I praksis deltar de fleste adoptivsøkere på slike kurs i dag, og det er viktig at adoptivsøkere er godt forberedt til å ta i mot et adoptivbarn. Jeg er også i hovedsak enig i unntakene fra kravet som er oppstilt av departementet i endringsproposisjonen, og mener i tillegg at behovet for kursdeltakelse kan vurderes ved utredningen. Det er viktig at krav til deltakelse ikke blir en byråkratisk flaskehals. Høringsinstansen InorAdopt har uttalt at søkere bør kunne starte utredningsprosessen før hele kurset er gjennomført, men at kursbeviset må foreligge før søknad om forhåndssamtykke foreligger. Jeg stiller meg bak dette forslaget, da dette vil korte ned på søknadstiden. Samtidig bør det vurderes om adopsjonsorganisasjonene eller andre kvalitetssikrede aktører kan tilby slike kurs for å få ned ventetiden hos Bufdir. Det er viktig å bistå frivillige organisasjoner som arbeider for å få på plass nødvendig lovverk og systemer for å få på plass avtaler med flere land. Her bør det også vurderes om utenriksstasjonene kan spille en mer aktiv rolle. Vi må arbeide for å legge til rette for at så mange barn som mulig får muligheten til å vokse opp i gode, trygge familier.