Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-04:
Det er grunn til å se med bekymring på at barn og unge deltar i kriminell virksomhet. Fremveksten av ungdomsgjenger hvor vold og annen kriminalitet er et fremtredende tilknytningselement, er særlig bekymringsfull. Det er viktig at samfunnet reagerer overfor ungdom som begår straffbare handlinger, og at reaksjonen skjer så raskt og effektivt som mulig. Både for samfunnet og den enkelte ungdom er det om å gjøre å bremse opp utviklingen mot en permanent kriminell karriere. Ungdomskriminalitet er ikke noe nytt fenomen. Utviklingen som vi nå ser i retning av mer organisert og voldelig kriminalitet, fordrer imidlertid nye måter å takle problemet på. Bruk av strafferettsapparatet er bare ett av flere virkemidler som kan og bør tas i bruk. Det kreves en helhetlig innsats med samarbeid mellom bl.a. skolevesenet, barnevernet, familien, ungdomsorganisasjoner og justissektoren. Jeg er enig med justiskomiteens flertall som i sin innstilling avviser forslaget om å senke den kriminelle lavalder fra 15 til 14 år. Forslagsstillerne uttaler at de ikke mener at man skal benytte fengselsstraff overfor 14-åringer, men andre former for straff, som f.eks. samfunnstjeneste og betinget dom med tilsyn. Når noen blir dømt til samfunnstjeneste eller betinget dom, må det imidlertid fastsettes en subsidiær fengselsstraff som ris bak speilet for det tilfellet at samfunnstjenesten eller betingelsene i dommen ikke fullføres. Forslaget forutsetter derfor at man aksepterer bruk av fengselsstraff overfor 14-åringer. Etter min mening hører ikke 14-åringer hjemme i fengsel. Behandlingen må skje gjennom en koordinert tverrfaglig innsats bl.a. fra barnets hjem, skolevesen, barnevern og politi. Jeg nevner dessuten at den kriminelle lavalder ble hevet i 1987 fra 14 til 15 år under henvisning til de skadelige følgene som frihetsberøvelse kan ha på barn, og at varetektsfengsling og soning ikke virker kriminalitetsforebyggende overfor unge lovbrytere. Disse standpunktene har etter min oppfatning fortsatt gyldighet. Justiskomiteen foreslår at Stortinget ber Regjeringen om å fremlegge en samlet plan for innsats og tiltak som bekjemper kriminelle handlinger blant barn og unge. Planen skal omfatte så vel reaksjoner som forebyggende tiltak. Jeg kan opplyse at departementet i dag har holdt et møte med Barne- og familiedepartementet for å drøfte en slik tiltaksplan. Det er også nylig tatt initiativ til et nordisk samarbeid om problemer forbundet med ungdomskriminalitet. Jeg kan videre nevne at det på torsdag arrangeres en høring om vold blant barn og unge i regi av Barne- og familiedepartementet i samarbeid med flere andre departementer. Formålet med høringen er å få bedre kunnskaper om igangsatt arbeid og innsats for å forebygge og bekjempe vold og atferdsproblemer blant barn og ungdom og å drøfte behovet for å styrke og videreutvikle denne innsatsen. Man ønsker å få fram synspunkter på hva som anses som gode tiltak mot volden, og på hva samfunnet kan gjøre for å hindre vold og gi bistand til ofrene. Barne- og familiedepartementet og Justisdepartementet arbeider også med en rekke andre tiltak, som det vil føre for langt å gå nærmere inn på her. Likevel vil jeg tillate meg å knytte noen merknader til det, bl.a. på bakgrunn av min erfaring fra storbyen Oslo. Jeg tror at et av de virkelig avgjørende tiltak, spesielt i forhold til den situasjonen som mange innvandrerungdommer møter, er at man må ha flere voksne forbilder til stede i skolen. Det er virkelig dramatisk at det generelt i skolen, og spesielt i storbyskolen, nesten ikke fins lærere med innvandrerbakgrunn. Ja, skulle jeg sette det på spissen, foregår det i dag faktisk et mer systematisk og bedre organisert arbeid for å rekruttere kompetent innvandrerungdom til Politihøgskolen enn til lærerhøgskolene. Jeg tillater meg å si det så direkte, fordi det i flere år har undret meg. På mange måter – for å spisse det til – er politiets innsats her noe man kan se hen til, mens andre instanser faktisk burde være opptatt av å rette søkelyset mot hvordan man skal rekruttere. Jeg har selv vært til stede på store skoler i Groruddalen i Oslo, hvor man virkelig driver forbilledlig. Man har bedriftsopplæring – man har altså et forhold til det å produsere og forvalte penger – man har et forhold til nærmiljøet, og man treffer i det hele tatt mange skikkelige folk. Jeg har i et slikt tilfelle opplevd å spørre en helt utmerket rektor om han noen gang hadde sagt til en av de 35 pst. innvandrerelever han hadde: Vi trenger noen av dere tilbake som lærere. Det hadde han ikke gjort. Men det er jo slike uttalelser fra voksne mennesker som er livsviktige. Det er – for å være litt frimodig – slike uttalelser som i hvert fall har hatt virkning på meg. Fordi jeg har møtt lærere som kunne snakke direkte til meg, og ikke bare til meg, men også til mine medelever, har jeg senere kunnet konstatere at det ble de mest positive, forbausende resultater ut av det. Jeg retter gjerne søkelyset mot dette, fordi man ofte snakker om de sosialpedagogiske tiltakene. Men det som trengs i en god skole, er en normal lærer som er til stede som et godt forbilde. Og jeg vet jo fra de tilfellene hvor politiet f.eks. i Oslo har en kontakt i et utmerket samarbeid med skole, at man savner nettopp dette voksenforbildet. Dette oppfatter jeg ikke som noe som umiddelbart vil gi resultat, men som det er utrolig viktig å engasjere seg i og løfte opp, og som går utenfor justissektoren, men som jeg føler behov for å understreke. Jeg vil også knytte noen bemerkninger til forslaget om å senke grensen for bruk av såkalt rettshåndhevelsesarrest. Straffeprosessloven § 172 gir adgang til å pågripe og varetektsfengsle en person selv om det ikke foreligger en særlig fengslingsgrunn, forutsatt at han eller hun er mistenkt for en forbrytelse som kan medføre straff av fengsel i ti år eller mer, og det foreligger tilståelse eller andre forhold som i særlig grad styrker mistanken. Formålet med rettshåndhevelsesarrest er et annet enn for varetektsfengsling for øvrig. Formålet er ikke å motvirke faren for unndragelse, bevisforspillelse eller gjentakelse, men å motvirke den følelse av utrygghet og mangel på tillit til samfunnets rettshåndhevelse som kan bli følgen hvis personer som har begått grove forbrytelser, får være på frifot mens saken er under etterforskning og domstolsbehandling. Regelen har vært kritisert, men man har funnet at den er forsvarlig, også av hensyn til siktede. Men unntaksregelen kan bare forsvares så lenge dens anvendelsesområde begrenses til de grove straffbare handlingene. Dersom tiårsgrensen skulle senkes til fem år, ville anvendelsesområdet utvides betraktelig til å omfatte et stort spekter av forbrytelser som ikke innebærer en slik trussel mot samfunnet at de rettferdiggjør bruk av et så inngripende tiltak som rettshåndhevelsesarrest innebærer. Forslagsstillerne nevner at rettshåndhevelsesarrest eventuelt kunne brukes ved legemsbeskadigelse, utpressing og ran. Den vil imidlertid også kunne brukes ved grovt underslag, grovt tyveri, grovt bedrageri, grov utroskap og skadeverk. Etter min mening kan det ikke forsvares at en person skal kunne varetektsfengsles ved mistanke om slike forbrytelser med mindre det foreligger en særlig fengslingsgrunn. Det ville innebære en form for forskuttert soning, og vil dessuten kunne være i strid med Norges forpliktelser etter Den europeiske menneskerettighetskonvensjon. En annen sak er at det kan være grunn til å vurdere en utvidet adgang til varetektsfengsling for enkelte forbrytelser, typiske forbrytelser av voldelig karakter, som har en lavere strafferamme enn fengsel i ti år, og som således i dag faller utenfor området for rettshåndhevelsesarrest. Dette vil Justisdepartementet se nærmere på. Jeg legger også vekt på i denne sammenheng at det generelt i samfunnet vårt, også gjentatte ganger fra justiskomiteen, er understreket at vi skal forfølge vold med særlig engasjement. Så dette forhold – at det altså kan være enkelte forbrytelser som en bør vurdere i forhold til en rettshåndhevelsesarrest – ønsker jeg å si at jeg vil vurdere nærmere, og da eventuelt komme tilbake til det.