Jan Petersen (Høyre), 2002-02-28:
Poenget med mitt innlegg er å ta opp enkelte av de ballene som har blitt sendt ut i løpet av denne debatten, for å kommentere dem, men jeg vil først få lov til å si at jeg oppfatter debatten slik at det på mange måter er bred enighet om hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk. Og det gjelder ikke bare hovedlinjene – en rekke av de enkeltelementer som jeg hadde med i min redegjørelse, synes også å ha blitt tatt imot på en positiv måte. Det er imidlertid et par områder som krever noen flere kommentarer. Det ene av disse, nemlig Europa-politikken, må jeg innrømme at jeg må kommentere med en viss forsiktighet, for jeg er ikke helt sikker på om jeg får tak i selve poenget fra Arbeiderpartiets side. Jeg skjønner det slik at de har gjort dette til et hovedspørsmål. Når jeg ikke helt har fått tak i det, har det to grunner. Den ene er at Arbeiderpartiet som parti jo har et langt mindre avklart forhold til EU-spørsmål enn det mitt parti har. Den andre er at det så langt jeg kan forstå, ikke er en millimeters forskjell når det gjelder operative grep i forhold til de europeiske problemstillinger. Det vi i Samarbeidsregjeringen er helt tydelige og klare på, og åpne om, er at Regjeringen består av tre partier med forskjellig europapolitisk orientering. Og vi mener at det er riktig å være helt åpne i forhold til det spørsmålet. Vi er videre helt åpne med hensyn til de dilemmaer som vi står ovenfor i forhold til Europa – både de muligheter som ligger i den nåværende tilknytningsformen, og de problemer som ligger der. Jeg tror at den eneste måten å håndtere disse spørsmålene på nå, er å ha fullstendig åpenhet om mulighetene og dilemmaene. Det betyr at jeg i den løpende debatten selvfølgelig fullt ut vil bidra med å kommentere utviklingen i Europa, noe som jeg er helt enig med Thorbjørn Jagland i er av meget stor betydning. Jeg har jo kommentert enkelte av disse forholdene for ikke lang tid siden, både utvidelsesspørsmålet og euro-spørsmålet – og euro-spørsmålet også nå i min redegjørelse – og jeg har vanskelig for å se at det er grunnlag for noen kritikk av at vi ikke er fullstendig åpne i vurderingen av utviklingstrekkene i Europa. Men jeg drøfter gjerne dette mer i detalj. Jeg har imidlertid litt vanskelig for å forholde meg til den innvendingen fra Thorbjørn Jaglands side. Når det gjelder det andre spørsmålet Thorbjørn Jagland reiste, nemlig fattigdomsspørsmålet, så er det riktig at jeg ikke hadde det som en viktig del av min utenrikspolitiske redegjørelse, men jeg er uten videre enig med Thorbjørn Jagland i at her ligger en av de virkelig store utfordringene. Når jeg ikke hadde dette som en del av min redegjørelse, var det fordi utviklingsministeren senere i denne sesjonen vil gi en bred redegjørelse akkurat om disse spørsmålene, som vil gi muligheter for å gå mer i dybden enn en utenrikspolitisk debatt gjør. Jeg vil bare nevne at Regjeringens handlingsplan mot fattigdom vil lanseres mandag, at statsministeren, utviklingsministeren og finansministeren vil delta i den store internasjonale konferansen om finansiering og utvikling i Mexico, som er den tredje uken i mars, at Regjeringen i Sem-erklæringen har som målsetting 1 pst. av BNI til bistand innen 2005, og at den også legger stor vekt på betydningen av å stimulere til økte investeringer i utviklingsland og betydningen av økt samhandel. Begge disse tingene er omtalt i Sem-erklæringen. Så det er et bredt engasjement fra Regjeringens side når det gjelder å få adressert fattigdomsspørsmålet, og jeg er helt enig med Thorbjørn Jagland i vurderingen. Der vurderingene våre nok kan skille seg litt, er om slike ting som Tobin-skatten er en god idé eller ikke, men jeg tror både Thorbjørn Jagland og jeg kan enes om at uansett hva man mener om Tobin-skatten, kan man ikke vente med å gjøre noe med de internasjonale fattigdomsspørsmålene til det er på plass, for det kommer til å ta vinter og vår – sannsynligvis vil det aldri skje. Så har det vært en del kommentarer til hva jeg sa om Irak. Jeg vil advare litt mot at man snakker om Irak i samme åndedrett som man snakker om Afghanistan, fordi i Afghanistan var hjemmelen for militære operasjoner, som meget riktig ble gjennomført – det er jeg helt enig med Høglund i – selvforsvar som er hjemlet i FN-pakten, og det fikk ytterligere et eksplisitt vedtak i Sikkerhetsrådet og også i NATO. Jeg er helt enig i at noe av det viktigste man gjorde, var å vedstå seg at i denne sammenhengen måtte militærmakt benyttes. En viktig del av min redegjørelse, som jeg må si at jeg med litt forbauselse legger merke til ikke blir kommentert i noen særlig grad, er at jeg sier at de valgene vi gjorde i høst, og som mange i Stortinget var uenig i, var riktige. Det tror jeg det er viktig å vedkjenne seg. De valgene var viktige. Alle de advarslene vi fikk i løpet av høsten, har vist seg ikke å holde vann. Jeg tror det er svært viktig, fordi mye av den kritikken som har gått på min håndtering av disse spørsmål, var at vi såkalt fulgte USA i disse spørsmålene. Ja, vi var enige om mange ting, og det var altså riktig, og det vedstår jeg meg. Når det gjelder hva man gjør videre i Irak, er det en annen situasjon enn den som er hjemlet i FNs sikkerhetsråds vedtak, og det er bakgrunnen for at jeg uttalte meg som jeg har gjort. Jeg har samtidig brukt meget skarp språkbruk om regimet i Irak og for så vidt også om regimet i Iran og i Nord-Korea. Jeg synes at det vi ser, har berettiget at jeg er skarp i språkbruken når det gjelder land som dette. Omverdenens krav til Irak må være glassklar, nemlig at vi forventer at FNs sikkerhetsråds resolusjoner blir overholdt. Det er ikke noe vi skal forhandle om. Når det gjelder Midtøsten for øvrig, vil jeg bare anmerke at den holdningen vi har tatt gjennom hele denne regjeringens funksjonstid, har det vært sammenheng og konsistens i. Det at utviklingen er dynamisk, gjør at visse deler av budskapet får mer oppmerksomhet på visse tidspunkter enn på andre tidspunkter. Men det er en klar sammenheng i budskapet, et ønske om å fortsette den linjen Norge har hatt, og forsøke å gå imellom og få til løsninger, men samtidig har vi vært klare i forhold til begge partene når det gjelder ting som må gjøres. Når noen tror at det har vært et skifte i holdning, vil jeg si at det har det ikke vært, men dynamikken tilsier at vi legger vekt på forskjellige ting på forskjellige tidspunkter. Det betyr at den voteringen Norge stod for i desember måned i Sikkerhetsrådet, mener jeg var en riktig votering, og jeg mener det fortsatt, selv om noen er uenige om det spørsmålet. Så har det kommet en aldri så liten bemerkning om EØS-avtalen. Jeg vil bare si til Åslaug Haga at jeg ikke har tenkt å legge frem alternativer til EØS-avtalen i meldingen. Det vil være en melding som går gjennom vurderinger av EØS-avtalen, styrker og svakheter, men jeg må si at det er lite som tyder på at det norske folk ønsker seg noen annen tilknytningsform enn EØS-avtalen, og jeg tror det siste valget viser det med all mulig tydelighet. Når det gjelder Afghanistan, er jeg som sagt enig i det Høglund sier, at det er riktig det vi har gjort. Jeg la merke til at Åslaug Haga ikke var enig i alt sammen, men jeg må si at jeg tror de valgene står seg. Hun nevnte spesielt klasebombene. Jeg vil bare kort si at Stortinget fattet i fjor et vedtak der man ønsket at Norge skulle gå lenger enn noen annen stat i disse spørsmålene når det gjaldt å få til et forbud mot klasebomber. Ingen andre stater har tatt til orde for et generelt forbud mot dette. Vi har på bakgrunn av Stortingets vedtak drøftet dette med andre nærstående land og grupper, og i disse konsultasjonene har et totalforbud blitt avvist som en uaktuell problemstilling på grunn av våpenets betydning i militære konflikter. Bruk av andre typer våpen og ammunisjon for å oppnå tilnærmet samme virkning anses å kunne ha vel så store negative humanitære konsekvenser. Ut fra de drøftinger vi har hatt, er grunnlaget ikke til stede for et selvstendig norsk initiativ om et totalforbud. Jeg har derfor lagt til grunn at vi fra norsk side nå konsentrerer oss om i første omgang å videreføre arbeidet for å samle enighet om reguleringer av bruk av klasebomber. Innenfor rammen av pågående nedrustningsforhandlinger i Genève er det med aktiv norsk medvirkning nedsatt en ekspertgruppe som skal arbeide videre med sikte på å etablere reguleringer som omfatter såkalte eksplosive etterlatenskaper etter krig. Dette er i tråd med hva Norge systematisk har arbeidet for. Jeg merket meg også at Jon Lilletun var meget bekymret for situasjonen på Madagaskar. Det er jeg enig i – det er det all mulig grunn til. Jeg registrerer at FNs generalsekretær og OAU har engasjert seg, og jeg kan forsikre at dette skal vi følge meget nøye.