Åslaug Haga (Senterpartiet), 2008-11-20:
Innstillingene til St.meld. nr. 27 for 2007–2008 om nedrustning og ikke-spredning og St.meld. nr. 29 for 2007–2008 om eksport av forsvarsmateriell viser at det i det alt vesentlige er svært brei enighet i Stortinget om disse sakene, og at det er betydelig tilfredshet med Regjeringas arbeid. Flertallsmerknadene ligger der. Jeg vil bare touche innom noen saker som er spesielt viktige sett fra et senterpartisynspunkt. Først bare et par refleksjoner rundt meldinga om forsvarsmateriell. Norge skal ikke selge våpen til land i krig, der krig truer, eller der det er borgerkrig. Det er riktig, det er viktig, det er godt sagt – det er blitt sagt lenge. Denne gamle bestemmelsen er et vitnesbyrd om at staten erkjenner sitt medansvar for bruken av forsvarsmateriell som produseres i og selges fra Norge. Staten bærer bevisbyrden i vurderinga av om vi praktiserer lovverket i tråd med intensjonene. Derfor er jeg glad for at vi har utviklet betydelig åpenhet hva angår norsk eksportkontroll med våpen, og St.meld. nr. 29 gir et tydelig uttrykk for dette. Åpenheten, som vi har utviklet over tid, gir sivilsamfunnet en mulighet til å delta i en kvalifisert debatt. Jeg ønsker bare å understreke hvor avgjørende viktig det er at vi konstant holder trykket oppe på å øke åpenheten, øke tilgjengeligheten for sivilsamfunnet, for det er bare på den måten vi vil greie å opprettholde legitimiteten til en forsvarsindustri i Norge. Det er kontroversielt å bedrive produksjon av våpen og ammunisjon. Det er nødvendig for legitimiteten at vi konsekvent jobber med åpenheten og innsynet i dette. Komiteen legger i innstillinga vekt på at en bør komme raskt videre i spørsmålene om merking av ammunisjon, slik at det blir lettere å spore denne. Jeg ønsker bare fra mitt partis ståsted å understreke betydninga av nettopp det. Man ber Regjeringa komme tilbake og rapportere på dette spørsmålet. Det ser jeg fram til. Så noen få betraktninger rundt nedrustning og ikke-spredning. Jeg er uendelig enig med dem som i salen før i dag har sagt at det knytter seg stor bekymring til utviklinga på kjernevåpenfeltet. Det er på grensen til absurd at vi faktisk har fått et økt antall kjernevåpenstater etter den kalde krigen. Det foregår også en storstilt utbygging av sivil kjernekraft, som bidrar til å utbre teknologien, og det vil sjølsagt også i seg sjøl kunne gjøre det lettere for uvedkommende å få teknologien i hende. Dette er et poeng som vi i veldig liten grad tar inn over oss når vi diskuterer de store energispørsmålene i verden. Det er definitivt viktig å ha uro for at teknologi og spaltbart materiale kan komme terrorister i hende. Å hindre spredning har vært, er og må fortsatt være et prioritert område for Norge. Jeg ønsker bare å understreke betydninga av at vi også gjør det som står i vår makt for å underbygge IAEAs arbeid, som er helt uvurderlig i denne sammenhengen. Når det er sagt, er det sånn at når vi snakker om de store nedrustningsprosessene, har Norge begrenset innflytelse. Man lykkes ikke i de store multilaterale prosessene og definitivt ikke i de bilaterale der vi ikke har noen plass ved bordet, uten at stormaktene reelt sett vil. Dette tilsier sjølsagt ikke at vi ikke skal være deltakende, ikke skal bruke mulighetene. Det skal vi, vi skal gjøre det vi kan for å pushe og dytte og finne åpningene for å gi de gode innspillene. Men jeg mener samtidig at der Norge først og fremst kan gjøre en forskjell, er ved å bidra til å utvikle humanitærretten, og slik hindre sivile lidelser i krig. På dette området har Norge gjennom de seinere åra gjort et formidabelt arbeid. Det man har oppnådd internasjonalt, både når det gjelder antipersonellminer og den saka vi skal komme tilbake til seinere i dag om klasevåpen, er usedvanlig viktig. Norge har spilt en avgjørende rolle inn mot disse prosessene. Vi har langt igjen når det gjelder håndteringa f.eks. av klasevåpen, vi skal ha mange flere om bord. Den jobben er ikke ferdig, men det er gjort et grunnlagsarbeid som er avgjørende viktig. Neste prosess bør definitivt handle om håndvåpen. Jeg er glad for signalene som utenriksministeren har sendt på det feltet. Jeg håper utenriksministeren vil komme til Stortinget og gå inn i en dialog med oss om hvordan denne prosessen kan drives videre. Stortinget, de politiske partiene, har noen andre inntak som vil være viktige i disse prosessene. Jeg tror noe av nøkkelen til at vi har lyktes med å få konvensjonen om klasevåpen så raskt på plass som vi har, er nettopp at vi etter hvert har funnet en arbeidsform mellom sivilsamfunnet og regjeringene. Skal vi lykkes i å komme videre i forhold til håndvåpen, må den alliansen ligge i bunnen. Det er der vi trenger en diskusjon med Regjeringa, slik at Stortinget, partiene, kan bidra til å gjøre den jobben, som det er vanskeligere for Regjeringa å gjøre. Jeg ser fram til en diskusjon med utenriksministeren om hvordan vi kan få til dette samspillet på et felt som det nå blir så avgjørende viktig å komme videre på: håndvåpen. To ord om rakettskjold til slutt. Jeg registrerer at opposisjonen ikke er samkjørt i innstillinga hva angår spørsmålet om utvikling av et rakettskjold i Europa. Høyre og Fremskrittspartiet har definitivt færre innvendinger mot de amerikanske planene enn det både den øvrige opposisjon og Regjeringa har. Den rød-grønne regjeringa sa i Soria Moria-erklæringa i 2005 at «vi vil at Norge skal arbeide for å skrinlegge dagens planer for rakettforsvar». Regjeringa fulgte opp holdningene fra Soria Moria i NATO, og det er ingen land som er i tvil om at dette har vært Norges utgangsposisjon. Siden den gang, siden 2005, har USA inngått avtaler om å utplassere rakettskjold i Europa med Polen og Tsjekkia, det veit vi. Jeg tolker Kristelig Folkeparti og Venstres merknader dit hen at de forstår at det i en sånn situasjon ikke var mulig for Norge som et fullverdig NATO-medlem å innta noen annen holdning enn å slutte seg til gjennomføring av en utredning om sammenkopling. Senterpartiet mener like fullt at den optimale løsninga fortsatt er at USA legger sine planer om et rakettskjold til side. Jeg tror at mulighetene for det kan ha økt med et presidentskifte i USA. Det er all mulig grunn til å være urolig for konsekvensene av et rakettskjold, når vi veit hvordan det blir oppfattet i vårt naboland Russland, når vi veit at det kan ligge en reell trussel der for at det kan bidra til både økt opprustning og økte militærbudsjetter, men også til et høyere konfliktnivå allment, som også kan resultere i at dette viktige arbeidet med nedrustning, som mange i denne sal er opptatt av, blir svekket. Norges primærstandpunkt til rakettforsvaret er fortsatt viktig som et utgangspunkt, der vi deltar i samtaler om disse spørsmålene, samtidig som en fast og samlet NATO-allianse uansett er overordnet viktig for Norges sikkerhet. Det er disse to hensynene som skal balanseres, og jeg mener at Regjeringa har evnet å balansere disse hensynene på en utmerket måte så langt. Lett er det ikke, men vi er meget tilfreds med nettopp det balansepunktet som er funnet.