Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-02-14:
Jeg synes det er verdt å reflektere over hvorfor denne saken skaper så stort engasjement, og hvorfor så mange ble så sinte da Miljøverndepartementet kom med sin beslutning om å overprøve de lokale rovviltnemndene. Jeg tror det skyldes tre ting. For det første tror jeg veldig mange hadde en forhåpning om at man etter rovviltforliket skulle klare å få ro i forvaltningen av rovdyrene i Norge. Det er bare verdt å minne om, som også tidligere taler her sa, hvor imponerende det egentlig er at man på et felt hvor det er så stor uenighet både mellom partiene og i og for seg også innad i mange partier, hvor det er så mange forskjellige meninger og så stort engasjement både blant dem som er såkalt for rovdyr og dem som er såkalt mot rovdyr, at man klarte å samle et bredt flertall på Stortinget for en rovdyrforvaltning. Det ga forhåpninger lokalt – med rette. Jeg tror mange blir ekstra skuffet og sinte når de nærmest ved første korsvei ser at det ikke blir mer ro rundt rovdyrforvaltningen i Norge, snarere tvert imot. Den andre grunnen – tror jeg – er nettopp det som var en sentral bestanddel i rovdyrforliket, nemlig poenget om lokal forvaltning. Nå kan det selvfølgelig være faglig uenighet om hva som er en riktig måte å se en ansvarlig rovdyrbestand på, men det var uten tvil en av de aller viktigste delene for Høyre og for andre i rovviltforliket, at man skulle ha delegering av makt og reell myndighet til lokale myndigheter. Den tredje tingen – og det synes jeg dessverre begynner å bli symptomatisk for veldig mange saker som ligger i skjæringspunktet mellom forvaltning, vern og bruksinteresser – er måten det skjer på. Her kommer det altså en beslutning som for området som Telemark er en del av, innebærer at fellingskvoten går ned fra 32 til 15 dyr. Det er ikke bare en justering, det er over en halvering av antall fellingstillatelser dagen før jakten skal starte. Som vanlig, må jeg nesten si, i denne type saker, føler ikke partene seg involvert, de føler seg ikke engasjert, og løftet om dialog kommer i etterkant. Det er blitt symptomatisk for denne regjeringen og for Miljøverndepartementet at ministeren og statsråden alltid – eller i hvert fall ofte – kommer til Stortinget med en ydmyk holdning. Det er beundringsverdig, og det setter jeg pris på, men det er altså i etterkant av konflikten. Jeg skjønner at folk nå begynner å bli litt utålmodige når det hele tiden sies at man skal ha dialog, at man skal klare å få forståelse, og at man skal forsøke å finne fram til omforente løsninger – men i etterkant av at konfliktene igjen blusser opp. Det synes jeg er unødvendig. Jeg tror at man også i denne saken, om man da ikke hadde noen intensjon fra regjeringens og departementets side om å gjøre noe med hvert av disse tre punktene – altså om man ikke mente at det var noe overordnet poeng å ha ro og stabilitet i rovdyrforvaltningen, om man ikke mente at det var et overordnet poeng at man skulle fokusere mer på lokal forvaltning – i hvert fall kunne tenkt på måten dette legges fram på, og måten dette gjøres på. Jeg innser at det sannsynligvis er for sent å gjøre noe med dette i år, men jeg håper ikke at vi også neste år og i årene fremover vil komme i en situasjon hvor statsråden må komme og appellere – eller love dialog – etter at det har blusset opp en ny konflikt. Jeg synes folk fortjener ro, orden og stabilitet i rovdyrforvaltningen. Det betyr også at det norske embetsverket – eller staten, departementet, direktoratet – er nødt til å forholde seg til situasjonen på en langt mer ydmyk måte enn det man har gjort til nå.