Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-01-21:
Som saksordføreren sa, og som det står i dokumentene, dreier offentlige anskaffelser seg om ganske betydelige summer – 186 milliarder kr. Det er ufattelig mye penger! 1 pst. effektiviseringsgevinst gir 1,8 milliarder kr, og det kunne Stortinget godt tenkt seg å rutte med når det skal foretas politiske prioriteringer. Men det som dessverre er det vanlige, er jo stort sett at det ikke blir billigere når regningene skal betales til slutt. Det vanlige er jo at varer og tjenester blir dyrere enn det man hadde tenkt seg. Det er derfor helt åpenbart at offentlige retningslinjer for hvordan man skal håndtere dette omfattende spekteret av produsenter av varer og tjenester til det offentlige, må reguleres, og det må reguleres på en slik måte at det stimulerer til ryddighet og rettferdighet. Jeg har lyst til å peke på særlig to forhold. Det ene er kombinasjonen av kravet til skatteattest og antikontraktørklausulen. Jeg mener det er helt åpenbart, og all erfaring – særlig fra bygge- og anleggsbransjen – viser at kravet til ryddighet hos de firmaer som leverer anbud, også gir bedre mulighet for kvalitet på det produktet man får levert, og større sikkerhet for at man ikke får håndverkere som skriver regning med gaffel etter at produktet er levert. Kravet til skatteattest er derfor en absolutt forutsetning for at man skal kunne forholde seg til folk som har ryddighet i sin egen virksomhet. Jeg er glad for at dette blir holdt fast ved, og at det skal være ett av de elementene som skal ligge i de krav som det offentlige stiller til næringslivet. Det har også sammenheng med de klausuler som vi i mange år har ønsket å ha inne i forskriftene, som går på å forhindre at kontraktører som bevisst søker å unngå tariffavtaler og regler i næringslivet, skal kunne ha konkurransefortrinn ved de offentlige anbudene. Jeg håper derfor inderlig at departementet er i stand til å lage retningslinjer som rammer kontraktører, men gir fordel til dem som driver seriøst, også enkeltmannsbedrifter. Det andre punktet som jeg har lyst til å nevne, er dette med lærlinger. Fra enkelte høres det fra tid til annen ut som lærlinger er noe som staten og det offentlige har ansvaret for. Men det er jo ikke slik. Næringslivet har en egeninteresse av å ha folk på lærlingkontrakter for å skaffe seg nødvendig kvalifisert arbeidskraft. Det må ikke være slik at det bare er de seriøse, tunge bedriftene som ser dette ansvaret, og som skal bære kostnadene ved å skaffe dette landet den kvalifiserte arbeidskraften vi trenger. Næringslivet har også en egeninteresse i å sørge for at staten utformer retningslinjer for sin anskaffelsesvirksomhet som gjør at man på mange måter gir en prioritet til dem som tar et samfunnsansvar gjennom å anskaffe lærlinger. Og jeg må si at det er fullt mulig å satse på lærlinger også for små og mellomstore bedrifter. Det er på den måten de i og for seg skal være i stand til å jobbe videre også i fremtiden, og være i stand til å møte fremtidens utfordringer. Så avslutningsvis: Det er også en tendens til å være slik at den enkelte etat er veldig opptatt av hva som er i etatens egen interesse – hvis man bare kan tjene inn noen kroner på det budsjettet man har i sin etat, er man fornøyd. Mange ganger synes det som om det er vanskelig å se de overordnede hensyn som går på den offentlige virksomhet som sådan. Det er skuffende å se at Riksrevisjonen i sin rapport til Stortinget, der man har sett på enkelte departementers bruk av dette med å stille krav til skatteattest, kan dokumentere at enkelte etater slumser med dette. Jeg tror ikke det har med manglende kunnskaper å gjøre, jeg tror det har å gjøre med ønsket om å få pengene for egen etat til å strekke lengst mulig, så får ansvaret for helheten egentlig ligge hos noen andre. Med klare, entydige regler gitt i oversiktlige retningslinjer vil det være mulig for det enkelte departement og for Riksrevisjonen å kunne føre en kontroll med dette, noe som gjør at vi oppnår det beste resultatet for alle.