Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-05-24:
Denne saken gjelder tre verdiradikale forslag om å oppheve det grunnlovsmessige vernet av odelsloven, Grunnloven § 117, tidligere § 107. Dersom grunnlovsvernet som ble innført i 1814, faller, vil odelsloven kunne fjernes med alminnelig flertall i Stortinget. Angrepet på odelslovens grunnlovsvern kommer fra tre partier: Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre, anført av Fremskrittspartiets Anders Anundsen, Høyres Gunnar Gundersen og Venstres leder, Trine Skei Grande. Felles for disse partier i dag er sterk tro på en økonomisk-liberalistisk politikk. Historisk som i dag står odelsloven i motsetning til dette politiske grunnsynet. Partiene Høyre og Fremskrittspartiet er også motstander av konsesjonsloven til landbrukseiendom. Samlet vil denne politiske økonomisk-liberalistiske grunnholdning fjerne kravet til personlig eierskap til landbrukseiendom med tilhørende samfunnsmessige plikter til den private eiendomsrett til landbrukseiendom. Om denne politiske retningen får nødvendig flertall i Stortinget, vil disse partiene over noen år forandre noen av grunnverdiene som det norske jambyrdige velferdssamfunnet er tuftet på. Dette vil forandre det Norge som mange er glad i, nemlig samhold og fellesskap basert på en privat, personlig eiendomsrett med klart verdigrunnlag og samfunnsmessige plikter til eiendomsretten på landbrukseiendom. Komiteen er derfor skarpt splittet i to ulike grunnholdninger i saken. Som saksordfører vil jeg legge fram komiteens flertallssyn, representert ved Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne, slik det framkommer i innstillinga. I tillegg vil jeg poengtere Senterpartiets grunnholdninger ytterligere i saken. Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre vil sjøl legge fram sine vurderinger og konklusjoner i saken. Forslagene dreier seg altså om å oppheve grunnlovsvernet i odelsretten. Etter Grunnlovens revisjon er vernet om odelsretten inntatt i Grunnloven § 117, som har følgende ordlyd: «Odels- og åsetesretten må ikke oppheves. De nærmere betingelser for hvordan den skal bestå til støtte for staten og til gagn for landallmuen, fastsettes av det første eller annet følgende storting.» Odels- og åsetesrettens virkeområde er nærmere hjemlet i lov om odelsretten og åsetesretten, odelsloven, fra 1974. I odelsloven § 1 blir odelsretten definert slik: «Odelsrett kan hevdast til fast eigedom som nemnt i § 2. Slik eigedom blir kalla odlingsjord. Den som eig odlingsjord når odelshevdstida går ut, blir kalla odlar. Eigedom som det kviler odel på, blir kalla odelsjord.» I odelsloven § 7 heter det om odelshevdstid: «Odelsrett får odlaren når han har vore eigar med full eigedomsrett i 20 år.» Åsetesretten er nærmere definert i odelsloven § 51 første ledd: «Når eigaren av odelsjord eller odlingsjord døyr og jorda går i arv til etterkomarane hans, har ein av desse rett til på skifte å få denne utlagt til seg, på vilkår som går fram av dei etterfølgjande paragrafane. Denne retten, som blir kalla åsetesrett, gjeld ikkje sameigepart utan der resteigedomen er eigd av ektefellen eller sambuaren til arvelataren og arvingen er etterkomar også etter denne.» Videre følger det av odelsloven § 56 første ledd: «Åsetesarvingen har krav på at det ved skjøn blir fastsett ein overtakingspris som er rimeleg etter dei tilhøva som ligg føre. Verdsetjinga skal gjerast med særleg tanke på at overtakaren kan makte å bli sitjande med eigedomen. Åsetestakst må ikkje setjast høgare enn verdien av eigedomen ved odelstakst, jf. § 49.» Det var noen sentrale paragrafer i folkeopplysningens navn. Komiteens flertall vil påpeke at odelsretten var og er en gjenkjøpsrett som gir etterkommerne etter en odelsbonde rett til å kjøpe landbrukseiendommen fra fremmede etter nærmere regler. Åsetesretten er en rett for nærmeste etterkommere til å ta over jordeiendom arvelateren etterlater seg, mot å løse ut de andre arvingene. Hensikten er at etterkommerne skal kunne settes i stand til å bli sittende med eiendommen. Åsetesretten har også i praksis stor betydning ved ordinære generasjonsskifter. En rettslig karakteristikk av odelsrettens betydning i slekten kan stikkordsmessig oppsummeres slik: Et fast regelverk avgjør hvem som kan kreve eiendommen når eieren dør eller eiendommen på annet vis skifter eier, dvs. at det er en forutberegnelighet med hensyn til hvem som skal overta. Denne forutberegneligheten gir den som har best odelsrett, mulighet til å forberede seg til overtagelsen gjennom erfaring og utdannelse. Videre beholdes eiendommen udelt så den legger til rette for fortsatt landbruk, bruk av land, i Norge, fordi neste generasjon får anledning til å overta til en pris som kan forrentes av driften. Odelsretten markerer i dag likestilling mellom kjønnene i relasjon til eierskap og drift av landbrukseiendom. Dette har i vesentlig grad bidratt til at Norge er blant de land i verden med høyest andel kvinnelige eiere og brukere av landbrukseiendom. Og til sist: De forholdene som er nevnt ovenfor, innebærer at eieren har større sikkerhet for at innsats og disposisjoner blir av betydning for neste generasjon. Norge har siden 600-tallet hatt odelsrett som knytter gården til bondefamilien som sjøleiere. I de fleste europeiske land var bondefamilien knyttet til gården som livegne fra ca. 400-tallet. Denne forskjellige tradisjonen har hatt stor betydning for de ulike lands samfunnsutvikling. Odelsretten har vært gjenstand for harde angrep en rekke ganger, særlig fra adelen og den finansielle eliten. De til nå sterkeste angrepene skjedde på 1600-tallet og fram til 1811, først og fremst fra danske interesser fordi odelsretten hindret den danske adelen i å kjøpe opp jord og skog i Norge. Dette kulminerte med at vi i 1811 fikk en forordning som i praksis førte til at landbrukseiendom omsatt utenfor familien ble solgt uten odelsrett. Innholdet i regelen var at selgeren måtte ta uttrykkelig forbehold om odelsrett dersom den fortsatt skulle gjelde etter salget. Et slikt forbehold var det svært få selgere som var villige til å ta, fordi det ville få betydning for salgssummen. Denne forordningen var trolig den viktigste årsaken til at vi fikk grunnlovsvernet av odels- og åsetesretten i 1814. Den nevnte forordning ble opphevet ved Grunnlovens ikrafttredelse. Odelsretten på eiendommer som var solgt siden 1811, ble samtidig restituert. På grunn av et sterkt og klart lovverk unngikk man således at tilgangen til norske naturressurser kom på hender som i mindre grad var opptatt av norsk verdiskaping. Det danske motstykket til odelsretten, lovbydelsen, og den svenske bördsrätten ble også vesentlig innskrenket i den nevnte perioden, men tilsvarende regler ble videreført og gjelder fortsatt i f.eks. Sveits, Østerrike og deler av Tyskland. Flertallet mener at dette viser at det ikke var tilfeldig at man tok inn odelsretten i Grunnloven på Eidsvoll i 1814, og viser til at Christian Magnus Falsen i 1815 ga ut skriftet Norges Odelsret med Hensyn paa Rigets Constitution. Der mener Falsen at odelsretten hadde medvirket til at ingen her til lands hadde hatt mulighet til å samle seg store jordeiendommer, og på den måten kunne ingen opphøye seg over de mindre jordlodders eiere eller frie odelsmenn. Falsen var også medvirker til odelsloven av 1821, som gjaldt fram til en større revisjon i 1974, og denne loven er en direkte oppfølging av Grunnloven § 117. I årene som fulgte, kom de to øvre stendene i samfunnet etter hvert til å stå mer og mer sammen i et sosio-kulturelt fellesskap. Den politiske økonomiske liberalismen vant hegemoniet i full bredde i dette felles øvre samfunnssjiktet. Slik disse talsmennene så det, hadde odelsretten gått ut på dato. Også noen bønder så fordeler i den økonomiske liberalismen, så langt det passet deres egne økonomiske interesser. Imidlertid prellet argumentasjonen mot odelsinstituttet av på bonderepresentantene på Stortinget, men de var ikke i flertall, så det bygde seg opp til en eksistensiell krise omkring odelsinstituttet som toppet seg i 1857. Bare grunnlovfestingen og kravet om to tredjedels flertall berget det helskinnet gjennom denne tidsånden. Symbolkraften i odelsretten ble holdt ved like under venstrestaten. Under Nygaardsvold ble husmannstida avviklet. Odelsretten ble snudd til et gode for nybrottsfamilier og småbrukere som for bønder ellers, slik Johan Castberg hadde tatt til orde for 30 år tidligere, og begrepet odelsrett ble så å si renset for negativt meningsinnhold blant bygdefolk flest. Flertallet bemerker at odelslovens innhold har blitt endret gjennom tidene. Kretsen av personer som har odelsrett, har fra tid til annen blitt justert, men grunnlovsvernet har det ikke vært flertall for å fjerne. Flertallet vil derfor framheve at både odels- og åsetesretten har lange tradisjoner i norsk historie. Dette er av våre lengstlevende institutter. Flertallet mener det som særpreger det norske landbrukssamfunnet, er sjølstendige, sjøleiende, frie bønder. Flertallet vil framheve at odelsinstituttet er et vern mot kapitalkreftene for å sikre at personer som har interesse og forutsetninger for å forvalte landbrukseiendommer og matproduksjon, skal sikres mulighet til det. Gjennom en spredning av eiendomsretten til landarealene til de mange får vi en spredning av makt, noe som kjennetegner den norske samfunnsmodellen. Instituttet har vært en viktig faktor for folkestyret, maktfordeling og dermed velstandsutviklingen. Flertallet mener odelsinstituttet og dets grunnlovsvern er med på å sikre langsiktighet i det forvalteransvaret driverne av norsk landbruk utøver. Dette er et ansvar som går over generasjoner. Sikring av jordas fruktbarhet – få snakker om det, men det er en av de viktigste utfordringene vi har – og skjøtsel av skog er gode eksempler på dette. Prinsippet om at man forvalter eiendommen til det beste for framtidige generasjoner, er en av pilarene i odelsinstituttet. Et kjent begrep er at man skal overlate eiendommen i bedre stand enn da en sjøl overtok. Flertallet bemerker at de som eier og driver landbrukseiendommer, står for norsk matproduksjon, og matproduksjon er grunnleggende i ethvert samfunn. Flertallet viser derfor til at det er nødvendig å ha grunnlovsvern om ordninger som sikrer at dette blir gjort på en best mulig måte, og at man sikrer kompetanse i næringen. Odelsinstituttet representerer dette. Odelsretten er en privatrettslig særrett for den slekt som i minst 20 år har hatt tilknytning til en bestemt landbrukseiendom, og slik at det mellom dem i slekten som har odelsrett, er en prioritetsrekkefølge. Dette medfører en rett ved arv og skifte, en løsningsrett når eiendommen kommer ut av slekten samt en løsningsrett overfor en med svakere odel som overtar eiendommen. Det er derfor grunn til å framheve at alle personer i Norge kan erverve landbrukseiendom, hvis man oppfyller kravet i henhold til loven. Av disse kan alle opparbeide odel, uavhengig av alder, kjønn, etnisitet, legning eller religion. Flertallet vil understreke at odelsinstituttet på denne bakgrunn ikke kan sammenlignes med monarkiets arverekkefølge. En slik sammenligning er grunnleggende feil. Flertallet merker seg at forslagsstillerne i sine forslag hevder at instituttene, odels- og åsetesretten, er i strid med prinsippene om frihet og eiendomsrett, og at de legger uheldige bånd på strukturutvikling og hemmer utviklingen mot et lønnsomt og robust landbruk. Flertallet merker seg at disse momentene har vært gjengangere i debatten om odelsinstituttet helt fra 1814. Forslagene som nå er til behandling, er således ikke uttrykk for nye tanker, men de har blitt avvist ved alle tidligere anledninger fordi de vil ha motsatt effekt på samfunnet. Flertallet mener odelsretten har preget hvordan man i Norge tenker rundt eiendom og eiendomsrett, hvor to sentrale aspekter er rett og plikt – og balansen mellom dem. Det følger forpliktelser med det å ha eiendomsrett til landbrukseiendommer. Dette eksemplifiseres med bestemmelser om personlig bo- og driveplikt. Flertallet er derfor av den oppfatning at man med forslagene om å oppheve Grunnloven § 107, nå § 117, også angriper konsesjonsloven med dens krav om prisregulering, personlig boplikt, personlig egnethet og andre former for offentlige reguleringer. Ved en opphevelse av odelsloven vil dette innebære at kapitalen skal være styrende for hvem som skal ha eiendomsrett, og dermed kontroll, over jord- og skogressursene i Norge. Flertallet mener en opphevelse av Grunnloven § 117 vil legge til rette for at eiendomsretten kommer til å bli konsentrert om kapitalsterke selskaper og enkeltpersoner. Det er ingen grunn til å tro at Norge vil være annerledes enn andre land som har liten eller ingen regulering knyttet til omsetning av landbrukseiendommer, f.eks. Danmark, Sverige, Storbritannia og USA. Erfaring fra disse landene viser at det er attraktivt for både egne borgere og utlendinger å investere i landbrukseiendom, særlig i perioder med finansiell uro. Land med en sterk og stabil økonomi er særdeles attraktive for slike investeringer. Investorer i fast eiendom er videre mer interessert i den verdiøkningen man kan oppnå fra slike eiendommer, enn inntjeningen fra landbruket. Flertallet viser til at odelsloven er den sterkeste stabiliseringsfaktoren i en næring som blir utsatt for sterk økonomisk påvirkning i motsatt retning. Vi har videre merket oss at odelsloven bidrar til en mer langsiktig forvaltning av landbrukseiendommer ved at bøndene ser investeringer i et flergenerasjonsperspektiv. Samtidig mener vi at odelsloven er viktig for å utvikle kjønnsmessig likestilling i landbruket, og loven sikrer personlig eierskap til landarealer, noe som er en forutsetning for at eieren kan pålegges personlig boplikt. Flertallet i komiteen, Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne, anbefaler således at forslagene ikke bifalles. Oppsummert mener Senterpartiet at odelsloven er viktig å videreføre i det norske samfunnet. Historien har vist at vi trenger grunnlovsmessig vern mot sterke økonomisk-politiske krefter som tenker og handler mer kortsiktig til egen vinnings hensikt når det gjelder eiendomsrett til gårdsbruk med tilhørende landbruksarealer. Dette er ikke byggende for landet. Landbruk, bruk av land, må være langsiktig næringsvirksomhet for å sikre en forvaltertankegang som fremmer fruktbarheten i jorda og langsiktig skjøtsel av både skog og utmark. Odelslovens største trussel er at den blir en rettighetslov uten forvalterplikter. Da kan den bli en eksklusiv særrett til å eie, i motsetning til dem som skal bruke arealene. For å sikre dette hovedsamsvar mellom eier og bruker må eiendomsrettspliktene kobles med en økonomisk politikk hvor alminnelig flinke folk som arbeider med jord og skog, kan få en inntekt av sitt landbruksarbeid som er så god at ungdom velger å arbeide på gården, enten på heltid eller på deltid. Slik er det ikke i dag, og det svekker interessen for drift av gårdsbruk samt muligheten til å håndheve pliktene ved å eie landbrukseiendom. Derfor: Dette er en viktig oppgave å fremme for en rød-grønn allianse videre framover. Avslutningsvis: Odelsloven fremmer langsiktig tankegang. Derfor er den blant de lover som best fremmer en økologisk tankegang. Det er noe partiet Venstre i dag burde ta inn over seg. Odelsloven stimulerer til å forstå samspillet i naturen, som vi mennesker er helt avhengig av. Odelsloven bygger på at en med personlig eierskap har et ubegrenset økonomisk ansvar for å eie, i motsetning til et begrenset økonomisk ansvar når en har selskapseie. Dette prinsippet fremmer ansvarlighet. Det fremmer det myndige mennesket, som er så grunnleggende viktig å stimulere. Videre: Eiendomsrett gir styringsrett. Styringsrett gir makt. Odelsloven sprer makt og fremmer derfor folkestyret. Norge har tradisjon med sjøleiende bønder. Det har hatt en stor påvirkning også på en annen norsk tradisjon, nemlig sjøleie av hus, det å eie sin egen bolig. Jeg vil si det sånn at det å eie sin egen bolig og eie sin egen gård, etter hvert er blitt politisk siamesiske tvillinger, som bør fremmes. Odelsloven representerer likestilling av kjønn, noe som har gjort en stor forandring når det gjelder eierskap, og dermed maktfordeling, i samfunnet. Odelsloven er ikke diskriminerende. Alle kan opparbeide odel, men en må vise langsiktig eierskap. De som vil ha kortsiktig eierskap, vil ikke få odel på sin eiendom. En må eie eiendommen i 20 år – 20 år er kravet etter odelsloven § 7. Odelsloven er en verdikonservativ lov, som har blitt utsatt for angrep fra radikale krefter som sverger til økonomisk liberalisme i all sin gjerning. Denne økonomiske liberalismen viser nå sine tydelige svakheter ved større utrygghet rundt omkring i våre nærområder, større utrygghet for vanlige folks livssituasjon. Debatten om odelsloven i Grunnloven er etter mitt syn del av en større politisk, ideologisk debatt. Derfor er jeg svært glad for at Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne står sammen i innstillinga.