Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-04-09:
Det kanskje mest interessante som kan sies om replikkvekslingene vi har opplevd her fra opposisjonens side, er at de bekrefter den brede oppslutningen om regjeringens europapolitikk. Man har altså ikke noe å utfordre regjeringen på. Man er bare opptatt av å prøve å lage det vi kan kalle morsomheter ut av noe som alle vet om, nemlig at det er grunnleggende uenighet mellom to av regjeringspartiene og Arbeiderpartiet om hvordan vår tilknytningsform til EU skal være. Men til tross for det har man greid å regjere og føre en aktiv europapolitikk, til beste for norske interesser. Det er bred enighet i innstillingen om at EØS-avtalen og våre andre avtaler med EU er viktige for Norge. De sikrer våre interesser i den europeiske integrasjonsprosessen på en så god måte som mulig, etter at vi – med knapt flertall – valgte bort medlemskap i 1994. Europautredningen, som stortingsmeldingen bygger på, tydeliggjorde to ting: Vi er dypt integrert i EU-samarbeidet, helt på linje med flere medlemsland, og dette har tjent oss vel. Når det har gått så godt i Norge, er det ikke fordi vi ble stående utenfor EU i 1994, men fordi vi ble med i det indre marked gjennom EØS-avtalen, og fordi vi har ført en klok økonomisk politikk her hjemme. Ikke på noen av områdene der mange fryktet at et medlemskap ville legge uønskede begrensninger på vår nasjonale politikk, har denne frykten vist seg å slå til. På mange av politikkområdene hvor Norge var i front for 20 år siden, har EU beveget seg kraftig i retning av vår politikk. På noen områder har de gått lenger. Europautredningen sporet til en viss debatt om EØS-avtalen. Det ble laget en analyse av mulige alternativer til EØS. Til dem som ønsker å erstatte EØS-avtalen med en gammeldags frihandelsavtale, vil jeg si følgende: Selvsagt vil kunder i våre europeiske naboland kjøpe norske varer og tjenester om vi bare har en gammeldags frihandelsavtale med EU. Det er ikke poenget i den debatten. Poenget er at EØS-avtalen ikke bare gir norske bedrifter markedsadgang, den gir en trygghet ingen frihandelsavtale kan gi, fordi vi er omfattet av det felles markedets spilleregler. Blir norske bedrifter forskjellsbehandlet, finnes det et klageorgan og en domstol. Den fordelen er det bare EØS-avtalen, eller medlemskap, som gir. Dessuten: Selv om vi ikke skulle være med i det indre marked, ville norske produsenter likevel måtte forholde seg til mye av regelverket. Det selges ikke én liter kjemikalier i det indre marked uten at det tilfredsstiller kravene i REACH-direktivet. Derfor ser vi at EUs produktkrav nå setter en global standard. Like viktig er det at EØS-avtalen også gir oss nordmenn trygghet i våre europeiske naboland. Når vi befinner oss der, som studenter eller arbeidstakere, eller vi velger å tilbringe deler av pensjonisttilværelsen i et sydligere land, behandles vi som landets egne innbyggere. De rettigheter og den trygghet kan ingen frihandelsavtale gi oss. Velger vi å gå ut av Schengen-samarbeidet, en tanke Fremskrittspartiet lefler med i innstillingen – og jeg er glad for at Karin S. Woldseth for så vidt avklarte at det er yttergrensene de snakker om å skjerpe kontrollen med – er det opp med passene, enten vi skal over Svinesund eller ta flyet til et sydligere land. Mer alvorlig vil det være at vi da også trer ut av det viktige politisamarbeidet. Grenseoverskridende kriminalitet må bekjempes med grenseoverskridende politisamarbeid. Utfordringene som ligger i at også kjeltringene bruker bevegelsesfrihet, må bekjempes på andre måter. Vi må snarere forsterke samarbeidet. Det er bred oppslutning om at vi må utnytte handlingsrommet som ligger i dette samarbeidet. Det handler om to ting: Vi må gjøre det som er mulig for å delta i utarbeidelsen av ny politikk og nytt regelverk, slik at det også fanger opp norske særegenheter og interesser. Dernest må vi bruke mulighetene som alltid ligger i implementeringen av nye direktiver, slik at bestemmelsene fungerer som de skal, i en norsk virkelighet. Handlingsrommet handler ikke om å kunne velge og vrake med hensyn til hvilke bestemmelser vi ønsker å ta inn. Kommer det et direktiv som bryter så sterkt med norsk politikk at vi ikke kan godta det, finnes reservasjonsretten. Men den innebærer at det blir et hull i avtalen, et område der vi ikke har felles regelverk. Da må vi akseptere de konsekvensene det måtte medføre. Høyres og Fremskrittspartiets merknad om at bruk av reservasjonsretten må være i samsvar med de øvrige EFTA-landenes, er noe forunderlig, og jeg synes ikke jeg fikk noe godt svar fra representanten Eriksen Søreide på mitt spørsmål om det. For det skal være enighet også på EFTA-siden, slik at hvis ett av landene reserverer seg mot et direktiv, vil det også gjelde de andre landene. Derfor er spørsmålet: Hvis Island eller Liechtenstein er uenige med Norge, som ønsker å bruke reservasjonsretten av hensyn til våre nasjonale interesser, skal vi da la de to landene bestemme at vi ikke skal gjøre det? Det burde Høyre klargjøre. Det har vært en viss debatt om arbeidslivskapittelet. Skulle vi ønske å unndra oss reglene på dette området, faller avtalen sammen. Det er så fundamentalt for å sikre like konkurransevilkår at våre naboland aldri vil kunne godta at vi skal gjøre som vi vil på dette området. De ville jo se det som en mulighet for Norge til å slakke på regelverket, for å stramme det inn er det stort sett muligheter til. Europautredningen viser at de felles bestemmelsene på dette området har styrket arbeidstakernes rettigheter i hele Europa og hevet standarden for helse, miljø og sikkerhet – også på noen områder i Norge. Men vi må sikre at de felles bestemmelsene på dette området ivaretar vår arbeidslivsmodell, hvor mye er overlatt til partene og mindre til lovgiverne. EØS-avtalen har vist seg robust og fleksibel. Den fungerer godt, selv om EU-samarbeidet har gjennomgått en nesten utrolig utvikling siden 1994. Samarbeidet er utvidet og fordypet og antall medlemsland mer enn fordoblet. Men det er utfordringer, selvsagt er det det. EUs mer tverrgående politikkutforming gjør det mer krevende å avgjøre hva som faller inn under avtalen, og hva som faller utenfor. EU trekker opp felles politiske målsettinger, f.eks. i klimapolitikken, og det er ikke gitt at vi skal eller ønsker å dele de målsettingene. En mer påtrengende utfordring er at byråene gis kompetanse til å gripe inn overfor medlemsland og overfor bedrifter i medlemsland. Da får vi problemer med Grunnloven. Det er et problem vi deler med Island. Det gjelder bl.a. de nye finanstilsynene. Disses myndighet kan vi ikke håndtere som vi har gjort med utviklingen til nå. Derfor ber en enstemmig komité regjeringen finne en institusjonell løsning i tråd med det topilarsystemet som hele EØS-avtalen bygger på. Dette er også nødvendig av hensyn til Island, som har en enda mindre åpning i sin grunnlov for å overføre kompetanse til internasjonale organer de ikke er medlem av. Mange av EU-landene er fortsatt dypt preget av den økonomiske krisen. Veien ut kan synes lenger nå enn vi trodde for en tid tilbake. Krisen er ikke skapt av EU-samarbeidet. Det er nasjonale politikere som må ta ansvaret for at kravene de var enige om med hensyn til gjeld og underskudd, ikke ble fulgt. Derimot har EU-landene på imponerende kort tid rigget til hjelpepakker og tilsyn som skal bedre overvåkningen av banker og finanser i landene. Det er enighet om at veien ut av krisen er mer og dypere samarbeid, ikke mindre. Det er bra, for det er i høyeste grad i vår interesse at våre viktigste eksportmarkeder får skikk på økonomien. Men aller viktigst er det for at arbeidsledigheten og de sosiale tragediene som følger i kjølvannet, kan bekjempes for de millioner av våre europeiske naboer som nå rammes. I debatten har vi fått en avklaring fra Fremskrittspartiet når det gjelder Schengen. Det var nyttig å få avklart at det er yttergrensene de ønsker en bedre kontroll med, ikke å ta Norge ut av Schengen. Det gleder meg som representant for Østfold, for Østfold Fremskrittsparti har tatt til orde for å gjeninnføre passkontrollen på Svinesund. Det er bra at de ikke får gjennomslag for det. Men så har altså Fremskrittspartiet i innstillingen, og Karin S. Woldseth gjentok det her i debatten, sagt at de ønsker landbruk inn i EØS-avtalen. Det er et interessant standpunkt, og jeg synes Høyre kanskje burde si om det er en tanke de deler, hvis det nå skulle skje at de skal sette seg ned og forhandle om regjeringssamarbeid til høsten. Samtidig sier Fremskrittspartiet i merknadene at de ikke vil ha EUs landbrukspolitikk. Det er litt underlig. Jeg tror ikke man kan ta landbruk inn i EØS-avtalen uten at man tar EUs landbrukspolitikk inn i EØS-avtalen. Så her tror jeg Fremskrittspartiet har noen ønskedrømmer. Til slutt: Karin S. Woldseth sa at det heter at «ledighet skaper tyv». Karin S. Woldseth tar feil. «Leilighet gjør tyv»; det er slik det ordtaket er.