Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-06-12:
Det har vært en hektisk, men svært lærerik oppgave å få være saksordfører for Veiviseren – For det norske filmløftet. Jeg vil takke komiteen for et svært konstruktivt samarbeid for å greie å få denne stortingsmeldingen i havn før sommeren. Film er et av vår tids viktigste kulturuttrykk, ikke bare fordi vi her kan møte alt fra musikk, levende bilder, dans og ikke minst litteratur, formidlet ut til et bredt publikum over hele landet, men fordi film når ut til begge kjønn i alle aldre, enten gjennom kinolerretet eller gjennom tv-ruten. Filmen engasjerer, involverer og får oss til både å le og gråte. Derfor er norsk filmpolitikk svært viktig, og det fundamentet som legges i dag, får betydning for svært mange mennesker. Komiteen slutter seg i hovedsak til de mål Regjeringen har satt seg, og ser nødvendigheten av en opprydding og effektivisering gjennom samling av flere enheter til det som etter hvert skal bli det nye filminstituttet. Det er store mål i filmmeldingen. Man ønsker seg minst 25 langfilmer i året, økt talentutvikling, sterke produksjonsmiljøer og en økonomisk solid bransje. Man ønsker seg 25 pst. markedsandel for norske filmer, og eksport av norsk film og tv-drama skal dobles. Man ønsker seg kultur og mangfold og en filmkultur for alle. Dette er ikke småtteri, men det er ikke vanskelig å slutte seg til det. Vi ønsker alle at filmbransjen skal fortsette å vokse og være en berikelse for oss alle. Men det er allikevel slik at opposisjonen og regjeringspartiene går i hver sin retning når det gjelder enkelte av forslagene som er kommet. Jeg har kort tid, og i stedet for å bruke tiden på det vi er skjønt enige om, synes jeg det er viktig å få fram uenighetene. Det er ikke vanskelig å se av merknadene at det kommer fram en blokkdeling, der regjeringspartiene – eller flertallet i komiteen – står på den ene siden og opposisjonen på den andre. Dette er i grunnen litt overraskende, særlig med tanke på hvordan dette artet seg i forrige periode, da de nåværende regjeringspartiene og Fremskrittspartiet med flertall fikk gjennom ulike elementer av den filmpolitikken som faktisk er i dag. Men det ser ut som om det skjer noe med en når en havner i regjeringskvartalet. Forslag man tidligere fremmet, går man fra, og selv om jeg er sikker på at Regjeringen har gode intensjoner med alle sine forslag, har man åpenbart glemt å lytte både til bransje og til brukere. Derfor vil jeg bruke resten av tiden jeg har, til å fokusere på de temaene hvor vi, enten sammen med resten av opposisjonen eller alene, er uenige med Regjeringen i deres nye politikk. For det første er vi svært skeptiske til at svært mye makt nå skal samles i ett rike – det nye filminstituttet – med mindre man har tenkt å opprette råd og utvalg hvor både bransje og brukere er delaktige i den prosessen som nå vil finne sted. Men det som gjør meg svært betenkt, er at man nå politisk skal styre virkemidlene innenfor filmbransjen. Hvor ble det av et fritt kulturliv, som jeg synes vi har hørt fra alle regjeringspartiene i tidligere debatter? Hvis ikke det nye instituttet kan greie å fordele tilskuddene til de ulike sjangrene, som jo sitter på en masse kompetanse, da blir jeg bekymret. Hvis statsråden tror han vil greie det bedre, ja da har statsråden langt bedre innsikt i dette enn jeg først var klar over. Det kommer mer, for, som om ikke det nye instituttet er stort nok, så vil man også innlemme Den norske filmkommisjonen, som er den eneste nasjonale filminstitusjonen utenfor Oslo, i instituttet. Dette sender ikke bare underlige signaler utover i landet, men også til det nettverket som Den norske filmkommisjonen skal nå, nemlig utenlandske produsenter, som man ønsker skal komme til Norge. Svært mange av de utenlandske produsentene vil nok være litt skeptiske til at staten i så stor grad legger føringer for den frie kunst. Den norske filmkommisjonen bør være en selvstendig enhet og på en måte frikoblet fra det statlige instituttet. Det er greit med sentralisering, men ikke alt trenger å ligge i Oslo. Faktisk er det vel neppe et bedre sted å selge locations til utlandet fra enn Bergen. Derfor har vi fremmet forslag om at Den norske filmkommisjonen blir der den er, og at den bør bli fristilt instituttet. Så til den regionale satsingen. I filmmeldingen står det veldig fint, som vi alle er enig i, at hele landet skal tas i bruk. Når Regjeringen like fullt finner det nødvendig å sette begrensninger på filmfondene, slik at de ikke kan investere i langfilm støttet av staten og ikke kan bruke investeringsmidlene slik de vil, bidrar dette til å begrense bevegelsesfriheten og investeringsfriheten til de regionale filmfondene. Også her skal staten ha en finger med i spillet. Alle støtter selvsagt at vi skal ta hele landet i bruk, og at vi skal bygge opp kompetanse rundt omkring i regionene, som kan være et springbrett for f.eks. nye talenter, men investorer vil like mye som fondene selv også ha avkastning av sine investeringer, og det er vel neppe noen tvil om at det i all hovedsak er langfilmer som gir avkastning. Det kan sås tvil om filmfondene noen gang vil virke etter intensjonene som lå til grunn, og det kan nok dukke opp spørsmål om de som har lagt penger inn i fondene, ser for seg at dette er noe de vil fortsette å være med på. Mange vil stille seg spørsmålet om dette gradvis og litt skjult er en måte å la makten forbli i Oslo på – noe som etter Fremskrittspartiets syn er svært leit. Derfor fremmer vi forslag om at Regjeringen ikke må legge slike begrensninger på de regionale filmfondene, men la dem få leve fritt og bruke sine midler slik de selv ønsker. Og la meg presisere: Det er svært kompetente personer som forvalter disse fondene. Det tredje mindretallsforslaget som ligger i innstillingen, er forslaget om at Regjeringen før den tar noen avgjørelse om hvor arkiv og restaurering av film skal finne sted, faktisk utreder hvorvidt det lar seg gjennomføre. Som det går fram av brevet fra statsråden datert 29. mai 2007, er han av den oppfatning at restaurering og arkivering skal samles i Nasjonalbiblioteket. Det som forundrer meg, er at statsråden ikke tar inn over seg at mye av det filmarkivet som finnes i dag, faktisk er donert. Hva med disse donasjonene? De vil ikke lenger være etter forutsetningen til dem som donerte, og kanskje vil med dette verdifullt materiale gå tapt. En donasjon kan vel trekkes tilbake, antar jeg. Et annet problem er at det er en vesensforskjell på den type film Nasjonalbiblioteket arkiverer, og spillefilm. De sistnevnte krever både avansert utstyr, lagring og ikke minst kompetanse. Derfor fremmer vi forslag om at man må komme tilbake til Stortinget med en nasjonal forvaltningsplan for filmarkivet, slik at vi kan være sikre på at verdifullt materiale ikke går tapt. Dette er tre forslag som opposisjonen står mer eller mindre samlet bak. Til slutt vil jeg fokusere på et par punkter som Fremskrittspartiet står alene om. Det første jeg vil ta opp, gjelder eksport og profilering av norsk film i utlandet. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at i den grad staten skal bidra til kulturell profilering av norsk film i utlandet, må det være gjennom annet enn at man faktisk betaler f.eks. utenlandske distributører for å vise dem. Det må være mer hensiktsmessig, i den grad man ønsker å bruke norsk film for å markedsføre Norge, å faktisk bruke Innovasjon Norges eller UDs kompetanse her. Fremskrittspartiet venter på den varslede handlingsplanen for kultur og næring, hvor dette helt klart burde være en faktor. Så til innkjøpsordningene for norsk film. Fremskrittspartiet kan ikke forstå at det ikke virker konkurransevridende hvis folkebibliotekene får en innkjøpsordning for norsk film på lik linje med litteratur og musikk. Det finnes allerede en bransje som står for både salg og utleie av film, som helt klart vil få problemer hvis man innfører en innkjøpsordning for film. Fremskrittspartiet har sett at Regjeringen har en ambisjon om at innen 2010 skal andelen kvinner i nøkkelposisjoner i norsk filmproduksjon være minst 40 pst., og at særlige virkemidler skal tas i bruk for at dette skal oppnås. Dette kan ikke Fremskrittspartiet støtte, dels fordi det bare er tre år igjen til 2010, og det betyr at man vil få det veldig travelt. I tillegg kan man lese i meldingen at man skal bruke sanksjonsmidler i tildelingen av f.eks. pakketilskudd, hvis dette målet ikke nås. Vi har ikke tro på at å svinge pisken over en fri og uavhengig filmbransje vil være en gunstig løsning, eller at man oppnår det målet man har satt seg, ved straffetiltak. Jeg vil avslutningsvis oppsummere på denne måten: Det er mye bra og mange gode intensjoner, både for barn og unge, og for oss som kinogjengere og for bransjen som sådan. Men jeg er bekymret for maktkonsentrasjonen og hierarkiet. Jeg er bekymret for at man trekker all kompetanse til Oslo, at talentene ikke får muligheten til å prøve seg regionalt, slik at vi mister en del av dem ut av Norge, og at dette vil gå ut over en bransje som er i vekst, og som blomstrer. Som Marc Chagall sa: «Det er veivisernes skjebne at de ikke kan følge fremskrittet». Vi får håpe at enkelte deler av denne veiviseren lider samme skjebne som den Chagall skisserte for oss. Jeg tar hermed opp de tre forslagene som vi har fremmet.