Michael Tetzschner (Høyre), 2020-10-05:
Hvis ord var nok til å bygge landet, kunne vi i dag sagt at vi hadde gjort en fantastisk innsats. Men politikk og utformingen av den må ta utgangspunkt i forståelse for hva som gir familiene inntekter, og hva som gir sivilsamfunnet råderom. Det er produksjon og verdiskaping. Først når fisken er fisket og transportert og produktene markedsført og solgt, har man penger til å drive staten og betale for det som ellers blir kalt gratis av fellesgoder. Etter å ha hørt på Arbeiderpartiets Gahr Støre i dag høres det ut som at nå er svaret på alle kriser at staten skal bli større og viktigere. Samtidig skal de som står utenfor staten, ikke være med på å bygge den. Staten og kommunen skal på nye felter være sikret monopol og skjermet mot brysom sammenligning fra privat tjenesteyting. Det er ikke å ta Norge i bruk, men å snakke nedsettende om det som ikke skjer i statlig regi. Vi ser det samme mønsteret i debatten: et Arbeiderpartiet som er redd for å distansere seg fra sine foretrukne partnere til venstre for seg selv. Med felles tankegods fra seminarsosialismen i flere avskygninger er måten man omtaler næringslivet på. Færre lønnsomme bedrifter: ikke noe problem – større stat. Problemer for nyskaping, færre gründere enn vi kunne hatt uten formuesskatt på arbeidende kapital: ikke noe problem – større stat. Særskatten på norske arbeidsplasser, som vi nesten er alene om i Europa, skal ikke bare fortsatt diskriminere norsk eierskap, den skal til og med økes med 41 pst., mener Arbeiderpartiet. Og dets mulige regjeringskamerat, Lysbakken, snakket tidligere i debatten i dag om markedsøkonomi, som altså skulle ligge på historiens skraphaug. Som venstresosialist vil nok representanten Lysbakken være særdeles godt kjent med hva som befinner seg på historiens skraphaug. Verre er det at Arbeiderpartiet inntar en passiv og uklar holdning til sine partnere som vil undergrave Norges viktigste avtale, nemlig EØS-avtalen. Arbeiderpartiet har gått fra å være for EU-medlemskap til å være likegyldig. Samtidig flyttes grensene for hva som kan aksepteres av undergraving av EØS-avtalen i egne rekker. Mens man på borgerlig side har fått et nytt parti som vil bidra politisk i Europa, beveger Arbeiderpartiet seg i motsatt retning. Også her tror jeg man skal merke seg effekten av at Arbeiderpartiet med Gahr Støre har latt seg binde til partier til venstre for seg selv. Når Gahr Støre så klart utelukker samarbeid over midten i vesentlige spørsmål, vil styrkeforholdet innad i det rød-grønne hopehav, som har vært presentert her i dag, kunne merkes. Det er et Arbeiderpartiet i mindretall i den rød-grønne leir, omringet av EØS-motstandere. Det er denne avtalen som gir vårt eksportrettede næringsliv markedsadgang til verdens største kjøpekraftige marked bestående av 500 millioner mennesker. Det er det som gir oss sysselsetting. Det er det som sørger for velstanden i form av lønninger, som igjen finansierer pensjonene, trygdene og offentlige goder – ja, som i det hele tatt gjør at velferdsstaten kan finansieres, og at rød-grønne politikere kan fremme forslag de ikke aner prisen av. I strid med hva det selv hevder, kan ikke Arbeiderpartiet garantere jobb til alle –hvis man ikke forstår hva som er drivkreftene bak innovasjon, patenter, produktutvikling og økonomisk vekst: at det skjer i et sammenlignende konkurransemiljø, der de som forbruker minst realressurser og frembyr den beste kvaliteten til kundene, er de som lykkes, mens de som står stille og håper på monopolbeskyttelse og statlige subsidier for å skjule sin ineffektivitet, ikke lykkes. De første skaper verdier, de siste forbruker dem. Arbeiderpartiet har i sin hittil uhørte retorikk her i dag tydelig sagt hvor de har sitt hjerte, men det påfallende er at utfallet mot privateide bedrifter, som bidrar til velferdsstatens tjenesteyting, er profittjagende når de går med overskudd og dermed utvider beskatningsgrunnlaget og på lengre sikt styrker statens finanser. Arbeiderpartiet er ikke villig til å reformere offentlig sektor. Selv en politireform Arbeiderpartiet opprinnelig støttet, ble for mye å bære frem. Prisen for manglende rasjonalitet, uteblitt omstilling av staten og undertrykt konkurranse fra andre som kunne løst oppgavene raskere, bedre og billigere, påfører landet tap mange ganger større enn de skattelettelsene Arbeiderpartiet ser som roten til alt ondt. I motsetning til sløsing, som er å kaste bort penger, er penger som gis i skattelette, ikke tapt, men inne i det økonomiske kretsløpet. Før eller senere kommer de samfunnet til gode i en eller annen form. Etter å ha hørt representanten Tajiks streikehyllest tidligere i dag blir man slått av hvor lite egnet Arbeiderpartiet for tiden er til å ta ledelsen i landet.