Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-05-28:
Jeg vil gjerne takke representanten Høybråten for å ta opp et veldig viktig tema. Jeg har tre budskap i denne debatten. Det første er at Gud klarer seg veldig fint på egen hånd. Vår religions- og livssynspolitikk skal jo ikke handle om å verne ham eller henne. Religioner er ikke fritatt for demokratiets spilleregler. Selv om Gud klarer seg på egen hånd, gjør ikke individer som blir utsatt for undertrykking og maktmisbruk i Guds eller religionens navn, det. Vi må verne individet, og vi må verne individets rett til å praktisere sin tro, til å frafalle sin tro eller til å kritisere og gjøre narr av religioner og livssyn. Tros- og ytringsfrihet går hånd i hånd. Det andre budskapet er at både velferdssamfunnet og det sekulære Norge er et resultat av den kristne kulturarven vår. Solidaritetstanken i den norske arbeiderbevegelsen har aldri stått alene. Faktisk har den historisk sett stått side om side med kristent solidaritetsarbeid i Norge. Det fantes ingen folketrygd da Kirkens Bymisjon ble opprettet i 1855. Det fantes ingen velferdsstat da Blå Kors startet arbeidet sitt for rusavhengige i 1906. Det er mange kristne organisasjoner som gjennom flere år med idealistisk arbeid sammen med arbeiderbevegelsen og partiet Venstre har lagt grunnlaget for det velferdssamfunnet som vi kjenner i dag. Mange av disse organisasjonene finnes fortsatt, og de er et veldig viktig supplement til det offentlige velferdstilbudet. I tillegg har den protestantiske kristendommen bidratt til at vi, en uttrykt statsreligion til tross, har en ganske sekulær stat. Da Kong Christian III av Danmark og Norge i 1537 bestemte at den evangelisk-lutherske tro skulle være tvillingrikets offisielle religion, var det ikke et resultat av Kirkens ønske om å bli knyttet nærmere til staten. Snarere tvert imot har Kirken alltid ønsket en viss avstand til staten. Det institusjonelle forholdet mellom Kirken og staten har hele tiden vært underordnet den private dimensjonen, der religion og religiøse argumenter i dag for veldig mange ikke er spesielt sentrale. Det har gitt et stort felles rom i Norge for religiøse og for ikke-religiøse, og det er noe vi må ta vare på. Det henger nøye sammen med det tredje budskapet, nemlig at en liberal stat må forholde seg til at det finnes mennesker som har holdninger og verdier som avviker fra majoritetens verdisyn. Hele vår troverdighet som demokrati og menneskerettighetsforkjempere avhenger av det. For få uker siden var det utdeling av Fritt Ords Pris. En av prismottakerne var den 24-årige norske muslimen Bushra Ishaq, som gjennom 2009 har stått opp for muslimske kvinner, og for at muslimske kvinner selv skal kunne definere sin kvinnekamp – også når det gjelder retten til å bære hijab. Hun har i noen intervjuer fortalt at dette har kostet. Hun har fått e-post og sms-meldinger formet som hatbrev, trusler og anklager om at hun vil snikislamisere Norge. Men paradokset er at de som legger til rette for et ordskifte der anklager om snikislamisering får regjere som dårlig skjulte argumenter mot trosfrihet, bidrar selv til snikavdemokratisering av Norge. I Norge er denne mistenkeliggjøringen en mye større trussel mot verdier som menneskerettigheter og demokrati enn det snikislamisering noensinne kommer til å bli. For demokratiet og rettsstaten gir rom for et veldig stort spekter av ulike og motstridende livsvalg. De som bekjemper dette, bekjemper også friheten, som det har tatt så mange århundrer å bygge opp i Norge. De bekjemper en grunnverdi i den reformatoriske kristendommen som legger til rette for et pluralistisk samfunn, og de bekjemper også de selvsamme verdiene som de ofte hevder å kjempe for, nemlig ytringsfriheten og menneskerettighetene. Det er veldig alvorlig. Avslutningsvis vil jeg gjerne fortelle at når jeg sier at jeg er muslim, blir jeg ofte møtt med en lett overbærende motstand og en undertone som sier at oppegående og selvstendige kvinner i et fritt samfunn trenger egentlig ikke religion – at det er overflødig eller en etterlevning fra en mindre sivilisert tid. Det sier også noe om religionens posisjon i samfunnet i dag. Jeg skulle ønske meg en offentlig debatt der man ikke bare diskuterer religion på sitt verste, men også spør seg hva religion på sitt beste kan bidra med til fellesskapet i dag, slik det har gjort i Norge i veldig mange år gjennom mange personers frivillige solidaritetsarbeid.