Gard Folkvord (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Siden det norske telegrafverket ble etablert i 1855, har Stortinget mange ganger behandlet viktige telesaker. Dagen i dag er så visst intet unntak. I kveld vedtar Stortinget at Telenor skal børsnoteres og at staten gradvis vil redusere sin eierandel i selskapet mot en nedre grense på 51 pst. Det skrives telehistorie i Norge. Før telemonopolet ble opphevet, hadde Televerket, og etter hvert Telenor, ansvaret for å bringe teletjenester ut til hele landet. For å gjøre summetonen tilgjengelig for alle måtte betydelig infrastruktur bygges ut. Etter at monopolet ble avviklet har Telenor i samarbeid med andre aktører i telemarkedet fortsatt denne utbyggingen, da særlig for mobile tjenester. Snart kommer UMTS, og også her legges det opp til høy dekningsgrad. Norsk telepolitikk har vært en suksess. I dag er det norske telemarkedet preget av lave tjenestepriser, høy dekningsgrad, virksom konkurranse og dynamiske og lønnsomme operatører. I vårt vesle land har vi greid å forene disse tilsynelatende motstridende hensyn på en måte som andre land med interesse studerer. Den telepolitikk Stortinget har meislet ut, har resultert i et samordnet nasjonalt telemarked der Telenor og etter hvert andre operatører har kunnet drive lønnsomt. Telenor har dermed hatt rollen som statens fremste telepolitiske virkemiddel. Norge er et teleland i fremste rekke, men denne posisjonen må forsvares nær sagt hver eneste dag. Om vi greier dette, vil også være avhengig av om Telenor makter å hevde seg som aktør i den internasjonale telekommunikasjonsverdenen. Få områder er så raskt og så sterkt i endring som nettopp dette markedet. Ulike teknologier og systemer for informasjon og kommunikasjon, som IT, tele og media smelter sammen. Denne såkalte konvergensutviklingen er et viktig grunnlag for ny produkt- og tjenesteutvikling og fører til at markeder og virksomhet går over i andre strukturer. For eksempel har de fleste europeiske land delprivatisert og børsnotert sine statlige telekommunikasjonsselskap. For å stå best mulig rustet i konkurransen har selskapene behov for kapital. Vi kunne også ha valgt å videreføre Telenor som et heleid statlig selskap. I stedet for at Telenor hadde hentet inn denne nødvendige kapitalen i aksjemarkedet, hadde staten måttet bla opp et ukjent antall milliarder, og da sannsynligvis fra oljefondet. Dette fortoner seg som både en dårlig løsning og politisk urealistisk. Ethvert større norsk kommersielt selskap som opererer i det globale markedet, må være tilpasningsdyktig, ta beslutninger og kunne skaffe seg kapital raskt. Da er det en klar fordel at eierstrukturen er noenlunde lik konkurrentenes. Derfor dreier børsnoteringen av Telenor seg om selskapets muligheter for å lykkes som et internasjonalt telekomselskap. Børsnoteringen er et virkemiddel, ikke et mål i seg selv. Men Telenor vil også være tjent med at staten opprettholder en strategisk eierposisjon, slik komiteen forutsetter. Dette vil medvirke til stabilitet på eiersiden og bl.a. hindre at selskapet blir kjøpt opp og kontrollert av utenlandske eierinteresser. Vi må ikke miste muligheten for å videreutvikle et sterkt telekom-miljø i Norge, et miljø der Telenor fortsatt vil være en grunnpilar. Det er ikke første gang Telenor gjennomlever store endringer. Da Stortinget endret selskapsformen fra forvaltningsbedrift til aksjeselskap, og da konkurransen ble innført i det norske telemarkedet, var flere talere både kritiske og pessimistiske. I dag ser vi at de tok feil. Disse endringene var nødvendige, og de har utvilsomt styrket selskapet og gjort det mer robust. Mye av æren for dette har de ansatte i Telenor som har gjennomlevd tøffe omstillingsprosesser. Det er ikke vanskelig å forstå at kompetansebedriften Telenors største aktivum er selskapets egne ansatte. Den samfunnsmessige styringen av Telenor skjer i dag gjennom generelle tele- og konkurransepolitiske virkemidler. Dette vil fortsette selv om private kommer inn på eiersiden i Telenor. Ved siden av børsnoteringen er spørsmålet om det skal innføres rabatt på de Telenor-aksjer som legges ut for salg, et viktig poeng. Dette går Arbeiderpartiet imot. Det er grunn til å tro at de som vil kjøpe de største aksjepostene i Telenor, ikke har behov for å stimuleres med rabattordninger. Videre kan ordningen med aksjerabatter skape forventninger om at slike ordninger vil bli etablert i eventuelle fremtidige reduksjoner av statens eierandel i andre selskaper. Den siste utviklingen på verdens teknologiaksjebørser har også vist oss at denne delen av aksjemarkedet er utsatt for store svingninger. Når flertallet nå likevel åpner for aksjerabatter, er det grunn til å merke seg at det vedtas klare begrensninger i ordningen som vil hindre at selve rabatten kan tas ut som en kortsiktig spekulativ gevinst. Som jeg tidligere har nevnt, skjer det store endringer nesten fra dag til dag i telekom-markedet. Oppkjøp og salg gir færre og større operatører. Strategiske beslutninger må ofte tas raskt. Det er derfor vanskelig for Stortinget å ha konkrete oppfatninger om fordelingen mellom emisjon og nedsalg når statens eierandel i Telenor skal reduseres. I tillegg er det uhensiktsmessig at Stortinget vedtar et tak på hvor mye kapital som skal tilføres selskapet. Dette er forretningsmessige forhold som løpende må vurderes av Telenor og Samferdselsdepartementet. Derfor får Regjeringen på dette området utvidet sin fullmakt i forhold til det den ber om i proposisjonen. Alt tyder på at Telenor i dag er Norges mest verdifulle kommersielle selskap. Skal vi bevare de verdiene vi har bygd opp i Telenor, må vi sørge for at selskapet er konkurransedyktig også ut over det norske telemarkedet. Liten vekst eller nullvekst for Telenor vil i realiteten innebære stagnasjon og markedsmessig tilbakegang. Faren for kompetanseflukt vil øke, og selskapet vil risikere å havne i en vond sirkel med mindre forretningsmessig og finansiell handlefrihet. Skjer dette, er vi alle tapere. Stortinget har tidligere gitt Telenor anerkjennelse for at selskapet gjennom sin dominerende rolle har bidratt til å skape likeverdige tilbud på teletjenester over hele landet. Dette er fortsatt et meget sentralt poeng i dagens telepolitikk, og jeg vil benytte anledningen i kveld til å understreke nettopp dette. Den første telesaken vi har kjennskap til at Stortinget behandlet, var i 1854. Den gang skulle det bevilges penger til anlegg for bygging av telegraflinje fra svenskegrensen via Christiania til Mandal – den gang helt sikkert et stort løft. Nå skal Telenor bygge infrastruktur og tilby tjenester med hele verden som utbyggingsområde. Vi bør ønske selskapet lykke til videre på ferden.