Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2016-03-17:
Av og til får jeg inntrykk av at det er en del som tror at det er nærmest naturgitt at vi har en sykehusstruktur og et offentlig helsevesen som til de grader er til stede over hele landet. Jeg får også av og til inntrykk av at folk ikke forstår i stor nok grad at det har sin bakgrunn i særskilte politiske beslutninger – oppdrag og mål gitt av Det norske storting og vekslende regjeringer. Hvis man skulle styrt etter hva som var rent effektivt, der det bor flest folk, der man kunne fått mest igjen for pengene, hadde ikke en del av de stedene som har blitt direkte berørt av denne planen til regjeringen, hatt livets rett. Dette innleder jeg med å si fordi det av og til skapes et inntrykk av – og jeg synes også av og til at dagens regjering overspiller – at det nå nærmest for første gang etableres et dokument som nasjonalforsamlingen i Norge skal ta stilling til, der det nå skal politisk besluttes flere ting enn det som har blitt bestemt før. Jeg mener at vår felles offentlige helsetjeneste, med sykehusene i spissen, over hele landet er et direkte resultat av måten vi har valgt å organisere oss på i Norge. Norske sykehus er hele tiden i utvikling. Det behandles flere pasienter, ventetidene går ned – det er veldig bra at dagens regjering følger opp det viktige arbeidet som forrige regjering gjorde på det området – og kvaliteten øker. Bare i år skal vi bruke over 140 mrd. kr av skattebetalernes penger – våre offentlige penger – på drift, aktivitet og investeringer ved norske sykehus. Det er fellesskapets investering, og da skulle det bare mangle at ikke også vi politikere setter et klart politisk rammeverk rundt hvordan en del av disse pengene skal brukes. Men for at dette skal nå pasientene i størst mulig grad, er god styring og planlegging en forutsetning. Derfor må jeg innrømme at arbeidet med Nasjonal helse- og sykehusplan fra regjeringen har vært krevende. Det har vært krevende fordi debatten om planen fra starten av og helt fram til målstreken har vært en debatt mot et bevegelig mål. Vi må huske på hva som er bakgrunnen for denne planen. Det er at vi gjennom mange år har opplevd at mange partier – med dagens helseminister i spissen – ofte har pekt på behovet for å etablere en nasjonal helse- og sykehusplan hver gang det oppsto en utfordring eller et budsjettunderskudd eller på andre måter problemer i sykehusene. Andre har pekt på at denne planen er nødvendig for å få andre ting til å skje som er politisk ønskelige. Derfor er det rett og slett litt rart at vi nå ender opp med en situasjon, selv om mange av forslagene får bred tilslutning, der det ikke er regjeringens forslag, men det største opposisjonspartiets forslag. Grunnen til at jeg tar opp dette innledningsvis, er at jeg nå håper at oppfølgingen av en del av de vedtak som nå skal bli gjort, ikke må ende opp på samme måte som forløpet til denne planen har gjort. Denne sektoren – sykehusene – kan ikke styres ved venstrehåndsarbeid. Oppfølgingen av vedtakene må gi sykehusene trygghet, stabilitet, gode tjenester og solid, forutsigbart rammeverk. De gjør sin jobb mot at vi gjør vår. Derfor vil jeg si at det eneste som har vært sikkert ganske lenge nå, og som blir klart i dag, er at den nasjonale helse- og sykehusplanen til helseminister Bent Høie ikke har blitt det veldig mange så for seg at den skulle bli. Jeg minner om at de som skal iverksette det vi nå vedtar senere i dag med ulike flertall – Arbeiderpartiet er med på noe av det – er de regionale helseforetakene med de ansiktsløse byråkratene, som et overveldende flertall på Stortinget har gått til valg på at skal fjernes. Nå er vi snart to og et halvt år ut i denne stortingsperioden. Regjeringspartiet Høyre har for å bøte på valgløftet sitt – saksordfører Kristin Ørmen Johnsen pekte på det i sitt innlegg – som ikke er i nærheten av å bli innfridd, og jeg tror at det er bra, fordi det har ført til at man har sett at dette faktisk ikke var så galt som man skulle ha det til, nå nedsatt et offentlig utvalg som helt på tampen av denne stortingsperioden skal komme med forslag om hva som skal erstatte dagens sykehusstyring. Jeg minner igjen om at dette er en sektor som forvalter 140 mrd. kr, titusenvis av ansatte, millioner av konsultasjoner og behandlinger hvert år. Da skal man være ganske trygg på hva man har satt i gang, når vi nå er såpass langt ute i stortingsperioden. Likevel vil jeg si på vegne av Arbeiderpartiet at målene er alltid viktigere enn virkemidlene, og vi vil stille med et åpent sinn dersom Kvinnsland-utvalget, som det ble referert til, kommer med forslag som kan bevare mye av det som er bra med styringsmodellen. Men dersom det kommer forslag om enkelte endringer, er vi selvfølgelig med på å diskutere det. Så over til det som har vært stridens kjerne, og som også er litt besynderlig i en diskusjon som burde handle om en nasjonal plan med de viktigste sakene. I replikkordskiftet nå hørte vi et sitat fra helseminister Bent Høie der han helt kategorisk slo fast, og brukte anledningen da han la fram sin plan, at den kirurgiske akuttberedskapen ved de minste sykehusene forsvinner dersom han og regjeringen får viljen sin. Dette var så sent som tilbake i november. Da hadde helseministeren gjennom hele året prøvd å overtale fagfolk, pasienter, oss politikere og befolkningen om at det en del av oss har dristet oss til å kalle en slags skrivebordsregel han hadde lansert, var svaret på organiseringen av akuttkirurgi og akuttberedskap ved de minste sykehusene. Jeg tror ikke jeg trenger å referere dette på nytt – dette kommer opp igjen og opp igjen. Grunnen til det er at det har vært et bevisst ønske fra regjeringen om å etablere et prinsipp nedfelt her i Stortinget som skulle gi ryggdekning for å gjøre en del endringer i Sykehus-Norge. I selve planen gjentas argumentene og forslagene som ble lansert for snart halvannet år siden i hans sykehustale. Men Norge er et langstrakt land med store geografiske avstander og mye vær. Det går etter vårt syn ikke an å fordele sykehustilbud etter en slags matematisk formel i et land som vårt. Norge er ikke A4. Da kan heller ikke organiseringen av sykehusene være det. Derfor har vi i Arbeiderpartiet brukt mye tid på å reise rundt, lytte og lære. Vi har diskutert intenst, forsøkt å veie opp og i mente og prøvd å konkludere på hva vår vei, hva vårt forslag, hva vårt alternativ skulle være da vi forsto at det forslaget som regjeringen hadde lagt fram, ikke bar, rett og slett. For godt over en måned siden la vi fram våre forslag, og her har vi vært veldig tydelige fra Arbeiderpartiets side. Vi la fram forslag både i komiteen og offentlig: Vi ville ikke la en befolkningsgrense være en slags veiledende grense, en styrende grense. Vi ba foretakene, hvis vi fikk flertall her i Stortinget, om å se bort fra de såkalte scenarioene som er beskrevet i planen, der altså en norsk regjering har fått det for seg at det er en smart idé å putte fire–fem navngitte sykehus på det mange kaller en slags svarteliste, der det ikke er klart hva som skulle skje, annet enn at et eller annet skulle skje, med en begrunnelse som nå ikke holder vann. Vi ba altså i vårt forslag om at man skulle se bort fra den listen. Vi foreslo at vi i stedet burde etablere en tredje vei, der det ikke kan være en «enten-eller-modell» som skal være svaret på hvilke tilbud et sykehus skal ha, fordi norske sykehus rett og slett er så forskjellige. Vi foreslo å flytte mer planlagt kirurgi ut til de minste sykehusene for å styrke vaktgrunnlaget for kirurgisk vaktkompetanse ved en del av de minste sykehusene. Vi foreslo at det bør utredes nærmere hvordan man kan modulbasere spesialisering for legers vaktkompetanse, fordi vi tror at det blir for sårbart dersom en enkelt gren av utdannede kirurger er de eneste som skal kunne betjene akuttkirurgisk beredskap ved de minste sykehusene i framtiden. Helseministeren tegnet rett og slett opp feil vei. Derfor måtte vi lage vårt eget kart som reflekterer den virkeligheten som vi mener Norge er en del av. Vi mener at vi landet på et godt forslag for vår felles helsetjeneste. Lokalsykehusene har alltid stått sterkt i Arbeiderpartiet, men jeg vil påstå at de aldri har stått sterkere enn de gjør i dag. Sykehusene fortjener å vite hvordan deres framtid skal se ut. Derfor mente vi at det var viktig at vi fant et faglig og politisk forslag som vi kunne stille oss bak, som vi kan stemme for i dag, men som vi også kunne styrt landet på dersom det var vår jobb å iverksette forslaget. Ut fra den innstillingen som ligger på bordet i dag rundt disse tingene, kan ikke vi annet enn å konstatere: Det er ikke flertall for de spisseste forslagene som regjeringen og helseministeren har lagt fram. Arbeiderpartiets forslag og formuleringer som ble lansert offentlig for over en måned siden, er de som nå får flertall. Dette har skjedd uten at vi har vært invitert inn i noe forhandlingsrom eller på noe annet tidspunkt har sittet rundt et bord og diskutert forslag som vi har fremmet. Allikevel får de flertall. Det må vi være fornøyd med, og jeg vil understreke at det betyr at vår politikk står seg både faglig og politisk, og at innstillingen dermed gir et mer solid – langt mer solid – utgangspunkt for det utviklingsarbeidet som nå skal foregå i sykehusene, og som regjeringen er ansvarlig for å følge opp. Allikevel vil jeg påpeke at vi har enkelte forslag på oppfølgingssiden av dette der vi mener at regjeringspartiene sammen med Venstre ikke går langt nok. Både gjennom merknader og forslag, som delvis får flertall, noen får ikke flertall, bør det være en klar marsjordre til landets øverste ansvarlige rundt sykehusstyring, som må være ekstremt bevisst på hva som er Stortingets vilje og intensjon om hvordan disse forslagene nå skal forstås. I dag kommer det til å bli en diskusjon om konteksten i disse forslagene, for det er det som ofte blir problemet når ytterpunktene møtes. Det ene ytterpunktet var forslaget fra regjeringen om at vi skulle etablere en veiledende grense, en intensjonsavtale i Stortinget, som kunne brukes nærmest ukritisk av foretakene på hva de ville gjøre rundt akuttberedskapen. Det vil ikke vi støtte. Men vi vil heller ikke støtte forslag om at Stortinget skal ta stilling til hvordan enkeltavdelinger på enkeltsykehus skal se ut. Det har heller ikke vært Arbeiderpartiets politikk før. Det står i vårt partiprogram hva det er som gjelder. Derfor vil ikke vi støtte 10–15 forslag som f.eks. Senterpartiet har om navngitte enkeltsykehus og organiseringen av dem. Til slutt til en del andre saker. Vi har vært opptatt av at nå må vi komme oss ut av å diskutere kun fire-fem-seks navngitte sykehus og over til det som flesteparten av pasientene kan dra nytte av dersom vi gjør gode, kloke vedtak. Vi har foreslått at det etableres en generell regel om at stedlig ledelse bør være et prinsipp som styringen av sykehusene retter seg inn etter, for vi tror rett og slett ikke lenger på en idé om at sykehusansatte kan fjernstyres. Og det betyr noe for utviklingen av kultur, tillit og gjennomføring av selve vedtakene å ha ledere som er til stede i arbeidshverdagen, nær der pasientbehandlingen foregår. Det er vi glad for at det nå blir flertall for – vi synes det er veldig bra. I tillegg mener vi at et av stedene der det ikke fungerer godt nok, er i Helse Sør-Øst, som er det regionale helseforetaket her på Østlandet. Det er for stort. Derfor foreslår vi at det igangsettes en prosess, hvor det utredes hvordan det kan splittes opp, for å skape større nærhet til beslutningene og mer oversiktlige forhold rundt en region som jeg synes rett og slett har blitt altfor stor. I tillegg støtter vi også forslag om å få en utredning og forslag på bordet om basestrukturen for luftambulansene. Vi synes nok at regjeringspartiene sammen med Venstre tar seg vel god tid. Vi synes at forslaget og utredningen bør komme på bordet allerede i statsbudsjettet til høsten. Det haster. Helt til slutt en stemmeforklaring. Det er ikke lett for vanlige folk som ikke har jobbet intenst og grundig med denne planen, helt å få øye på hva som har skjedd. Vi har som sagt fremmet våre forslag, og de har stått seg i halvannen måned, og mange av dem får nå flertall. Det er vi glad for. Men en del forslag får ikke flertall. Derfor fremmer vi i Arbeiderpartiet romertallsforslag I og V sammen med komiteens flertall. Vi står ikke inne i romertallsforslagene II, III og IV, fordi vi har fremmet egne forslag som reflekterer vårt syn på de forhold som omtales i forslagene, i våre mindretallsforslag nr. 9, 10 og 11. De ser det imidlertid ut til at ikke får flertall, og da vil vi subsidiært støtte de romertallsforslagene vi ikke står inne i, i tillegg til dem vi står inne i som fremmes av komiteens flertall. I tillegg vil jeg gjøre oppmerksom på at ved en inkurie et par steder i innstillingen er Arbeiderpartiet blitt stående på utsiden der hele komiteen er med på enkelte merknader av mer universell karakter – kan man kalle det. Så for folk som eventuelt leser dette i ettertid: Det var ikke meningen å være mot det, det var bare en inkurie. Med dette tar jeg opp de forslag til Nasjonal helse- og sykehusplan som Arbeiderpartiet står bak.