trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Frank J. Jenssen (Høyre), 2013-10-23:
Et godt samfunn bygger på sterke fellesskap. De nære fellesskapene er de viktigste byggesteinene. Vi snakker om familien, nabolaget, nærmiljøet, skolen eller arbeidsplassen. Hver eneste kommune og hvert eneste lokalsamfunn er bygd opp av slike fellesskap, men også i lokalsamfunnene velges det hvert fjerde år tusenvis av folkevalgte. Ordføreren eller bystyremedlemmet ses på som en slags tillitsvalgt for dem som bor i kommunene. Og innbyggerne har forventninger til at kommunestyret eller bystyret bruker lokalkunnskap, sakskunnskap og egen sunn fornuft til å styre godt. Men det er noe som skurrer, for hvor mye aksepterer vi at de lokale folkevalgte faktisk får lov til å bestemme? Vi har fått stadig flere nasjonale standarder og retningslinjer innenfor velferdspolitikken, miljøpolitikken, arealpolitikken, kulturpolitikken, skolepolitikken, osv. – alt i det godes hensikt. Spørsmålet er om summen av gode enkeltreguleringer gir en god helhet. Man kan gjerne skryte av at det er mindre øremerking i kommunenes inntekter, problemet er hvis det lokale handlingsrommet likevel innskrenkes – om ikke gjennom øremerking av penger, så gjennom detaljert styring i lovverk, retningslinjer, innsigelser og statlige tilsyn. Slik seirer sektortenkningen og staten over lokalt skjønn og lokale prioriteringer – og helhetstenkning – basert på lokal kunnskap om utfordringene. Slik reduseres lokale folkevalgte til noen slags marionetter eller iverksettere av statlig bestemt politikk: Lokale folkevalgte er gitt mulighet til å få refs av sine innbyggere for det kommunen gjør, samtidig som de gis stadig mindre mulighet til å gjøre noe med saken. Et samfunn bygd på sterke fellesskap forutsetter tillit, men det er ikke tillit å innskrenke den lokale handlefriheten. I velferdspolitikken må vi kombinere lovfestede rettigheter med mulighet til å skape gode løsninger lokalt. I areal-, bolig- og næringspolitikken må kommunene få bestemme mer selv og ha mindre innblanding fra staten. Jeg ser fram til at regjeringen realiserer den tillitspolitikken som den har redegjort for i erklæringen – mer tillit til lokalsamfunnene, at vi snur trenden med stadig mer statlig overstyring. Eksempelvis legger regjeringen opp til at Fylkesmannen skal få begrenset mulighet til å overprøve lokalt skjønn, at innsigelsene fra staten i arealsaker må bli koordinert og færre. Med mer reelt lokalt selvstyre vil vi også kunne overføre ytterligere oppgaver til norske kommuner og lokale folkevalgte. Derfor vil Høyre–Fremskrittspartiet-regjeringen ha mer robuste kommuner. Derfor skal vi gjennomføre en kommunereform som gir større frihet til å finne lokalt tilpassede løsninger, og som legger grunnlaget for økt kvalitet på velferdstjenester, boligbygging og i næringspolitikk. Jeg ser fram til å etablere et bredt flertall i denne salen for en kommunereform. Tillitspolitikk handler om å erkjenne at selv om makten kanskje er samlet i denne sal, er faktisk både vettet og evnen til å finne gode løsninger spredt ganske jevnt utover det ganske land.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Det har vært interessant å følge denne debatten, spesielt når det gjelder Fremskrittspartiets representanter. Tonen er litt mer dempet og litt mer ansvarlig enn det vi er vant til, med noen unntak. Jeg merket meg at representanten Ulf Leirstein i går harselerte med andres valgresultat, spesielt SV sitt. Jeg skjønner at Fremskrittspartiet er fornøyd med å komme i regjering, men valgresultatet er vel ikke så mye å skryte av. De mistet tolv mandater i denne sal, og de forsøker til og med å bruke sitt dårlige valgresultat for å unnskylde at de ikke har fått til det de har lovet velgerne, og at mange saker er tapt. I de siste fire årene har jeg hatt min plass i transport- og kommunikasjonskomiteen. I fire år har jeg ved behandling av hver eneste bompengeproposisjon hørt tidligere stortingsrepresentant Bård Hoksrud, nå statssekretær i Samferdselsdepartementet, rope fra denne talerstol at å kreve inn bompenger er landeveisrøveri, og at regjeringene flår og raner bilistene. Vi har også gjentatte ganger fått høre at når Fremskrittspartiet kommer til makta, skal denne galskapen ta slutt. I valgkampen har mantraet vært det samme: Fremskrittspartiet har garantert – uansett valgresultat – at bommene skal fjernes. Nå sitter Hoksrud og Fremskrittspartiet ved makta i Samferdselsdepartementet, og nå har pipa fått en annen lyd – men med tanke på Fremskrittspartiets retorikk er vel et ran et ran, uansett hvor stor summen er, og hvem det er som raner. Det er sagt før, men det tåler å gjentas: Det går godt i landet, og det skjer mye også innen samferdsel. Under Stoltenberg-regjeringa har bevilgningene til vei og bane økt med 90 pst., og i tillegg er det vedtatt en meget ambisiøs NTP. Dette skal regjeringa nå følge opp, men ikke bare det: Vi har hørt at det skal satses langt utover vedtatt NTP. Det gjelder på alle områder: innen vei, bane, skipsfart, luftfart, kollektivløft osv. Vi har i debatten hørt at bl.a. Fornebubanen, ny T-bane under Oslo, IC-utbyggingen og ferjefri E39 skal gå fortere enn det NTP legger opp til. I Hedmark har vi bl.a. fått lovnader om å framskynde videre utbygging av E16. Fremskrittspartiet har lovet at veien mellom Kongsvinger og Kløfta skal stå ferdig i 2017, og krysningsspor på Kongsvingerbanen skal komme raskt. Jeg tar det derfor for gitt at dette vil komme i budsjettet den blå-blå regjeringa skal legge fram om noen dager. Vi har også hørt mye om det store, unyttige byråkratiet, og i inneværende års budsjett foreslo Fremskrittspartiet innen transportområdet kutt i Kystverket, Samferdselsdepartementet, Luftfartstilsynet og Post- og teletilsynet. Jeg regner med at dette nå skal følges opp. Vi skal nå få mer av alt innen samferdsel, det skal gå fortere, og det skal bli mye billigere, samtidig som man skal kutte i byråkratiet og også omorganisere det. Jeg velger å si det på denne måten: Det skal bli interessant og veldig spennende å følge dette arbeidet videre.
Ingunn Foss (Høyre), 2013-10-23:
Grunnlaget for vår felles velferd er den verdiskapingen som skjer i alle deler av landet vårt. Regjeringen baserer sin økonomiske politikk på at verdier må skapes før de kan deles. For at vi for framtiden kan ha trygghet for velferd og pensjoner, er det nødvendig med økonomisk vekst. Regjeringen vil legge vekt på et generasjonsperspektiv i den økonomiske politikken. Vi vil bidra til å skape et robust og mangfoldig næringsliv med gode rammebetingelser, et forutsigbart skattesystem, bedre infrastruktur, muligheter til å ansette kompetente medarbeidere og tilgang på kapital. Dette er gode nyheter for landet og for Sørlandet, hvor utfordringen i næringslivet bl.a. er kompetanse og infrastruktur. Lederen av NODE-klyngen – 57 medlemsbedrifter innen olje- og gassnæringen på Sørlandet – Anne Grete Ellingsen, uttaler at hun er svært fornøyd med de signaler regjeringen har kommet med, og er spesielt glad for formuleringen om at en vil bruke næringsklynger som drivkraft for innovasjon. På Sørlandet og i min egen region Lister har vi særdeles gode resultater med klyngesamarbeid. Innovasjon, kunnskap og teknologi er nødvendige satsingsområder for å møte morgendagens konkurranse i en globalisert verden. Kunnskap er avgjørende for å styrke norsk konkurransekraft og bygge landet for framtiden. Regjeringens satsing på forskning og utdanning, vekstfremmende skattelettelser og flere og bedre veier vil styrke næringsgrunnlaget, bosettingen og vekstkraften på Sørlandet og i hele landet. Jeg gleder meg til å være med på å gjennomføre denne politikken.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Nå går denne todagersdebatten snart mot slutten. Jeg registrerer at Høyre og Fremskrittspartiet har skiftet fra å snakke Norge ned gjennom hele valgkampen til at de nå etter bare seks dager i regjering kan oppleve virkeligheten fra den andre siden. Alle er enige om at situasjonen i barnehagene, skolene, eldreomsorgen og helsetjenestene aldri har vært bedre enn den er nå. Dette, kombinert med historisk høy sysselsetting, lav arbeidsledighet og et likestilt samfunn, er vel grunnlaget for at FN har kåret Norge til verdens beste land å bo i år etter år. Valget 9. september har gitt oss en blå-blå regjering, hvor Høyre valgte å danne en mindretallsregjering med Fremskrittspartiet framfor å danne en mindretallsregjering sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre. Etter åtte år som medlem av helse- og omsorgskomiteen har jeg opplevd en reise i helsetjenesten med fokus på kvalitet, spesialisering, desentralisering og tilgjengelighet. Vi har gått fra å være middels i klassen til å være i verdenstoppen når det gjelder overlevelse innenfor både kreftbehandling, behandling av hjerte- og karsykdommer og slagbehandling. Dette har skjedd bl.a. gjennom at de regionale helseforetakene – sammen med alle de dyktige ansatte i helsetjenesten – har fått til en oppgavefordeling mellom sykehusene, noe som har gitt en bedre spesialisering med fokus på høy kvalitet. Jeg er spent på hvorledes den blå-blå regjeringen vil følge opp regjeringen Stoltenbergs satsing på mer enn 12 mrd. kr til sykehusene i årene framover. Det å gi barn og unge en god start på livet er helt avgjørende. Barnehageplass til alle, god faglig kvalitet og der det er en makspris som alle sammen har råd til, er helt avgjørende. Stoltenberg-regjeringen har i åtte år gitt skolen et kunnskapsløft gjennom å bygge nye skoler og forsterke etter- og videreutdanningen for lærerne. I dag ser vi resultater av denne satsingen gjennom at norske elever scorer stadig høyere på internasjonale tester. Vi får håpe at den blå-blå regjeringen vil fortsette dette viktige arbeid. Når statsministeren senest i dag sier at man skal ha en massiv satsing – ja, hva er massiv satsing? – på etter- og videreutdanning, regner jeg med at forhåpningene til alle lærere i Norge skrus betraktelig opp. I dag understreket statsministeren at hun håper at alle stemmer for det de er for, og at det ikke er et politisk spill. Ja, jeg håper at alle Høyres stortingsrepresentanter stemmer for det de er for – også når det gjelder reservasjonsretten. Regjeringspartiene har i hele valgkampen sagt at de ville bruke mellom 25 mrd. kr og 100 mrd. kr til skattekutt, dvs. 6 mrd. kr i året til skattekutt. Blåmandag er i kristendommen mandagen i den uken fasten begynner. Faste er vanlig i ulike religioner og gir tid til bl.a. refleksjon og bot og bedring. Men for mange er også blåmandag synonymt med bakrus og skulking. Vi får vente og se.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2013-10-23:
Uten hensyn til hvilke prioriteringer regjeringen har valgt å gjøre, er klimautfordringen vår største oppgave. En viktig del av klimaløsningen er energi. Senterpartiet mener vi både kan og skal ha økt produksjon av fornybar energi framover. Derfor har den rød-grønne regjeringens innsats for å løfte fornybar energi gjennom elsertifikat, økt kapasitet i konsesjonsbehandlingen og satsing på forskning og utvikling av ny teknologi vært nødvendig av hensyn til både næringslivet og miljøet. Det er bred enighet blant alle partier om å satse på fornybar energi, men jeg opplever at denne enigheten slår sprekker når realitetene kommer for en dag. En kan ikke være for vindkraft, men imot vindmøller. En kan ikke være for vannkraft, men imot demninger og rørgater. En kan ikke være for bioenergi, men imot skogsbilveier og aktivt skogbruk. Og kraftlinjer må en ha. Det skaper debatt. Den debatten tar Senterpartiet, og vi vil stå på for å øke kraftproduksjonen. Det vil medføre inngrep i naturen. De må gjøres så skånsomt som mulig. En forutsetning for dette er at de lokalsamfunnene som bærer byrden med fornybar energi-produksjonen, også skal ha sin rettmessige del av verdiskapingen som skjer. Det gjelder for alle typer fornybarproduksjon. Et annet sentralt spørsmål er hvordan vi benytter den energien vi produserer. Den må gå til å erstatte andre energiformer som kommer dårligere ut i klimaregnskapet. Transportsektoren er ett sentralt felt. Vi er i ferd med å lykkes når det gjelder bilparken. Vi får snart batteridrevet ferje på Sognefjorden. Vi er på god vei når det gjelder transportsektoren. Jeg mener det er viktig framover å styrke Transnova ytterligere som et statlig virkemiddel for å legge om energibruken i transportsektoren. Energisparing i boliger og i næringslivet er også helt avgjørende. Enova, som et ubyråkratisk, effektivt virkemiddel som spiller på lag med næringslivet, må styrkes framover. Kraftkrevende industri i Norge er god miljøpolitikk. Den rød-grønne regjeringen nektet å skrote industrikraftregimet. Til tross for sterk motstand fra EU mot framlegg til gode norske løsninger har en greid å utnytte handlingsrommet innenfor EØS til beste for industrien. Det er også mulig, etter Senterpartiets syn, både å levere energi, strøm, til Europa og å sikre rimelige priser for norsk industri og norske husholdninger.
Linda Verdal (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Det gleder meg at den nye regjeringen i sin plattform er klar på at den ønsker å videreføre store deler av de rød-grønnes påbegynte arbeid på justis- og beredskapsområde. Det ser ut til at vi er enige om flere saker: Det gjelder store deler av beredskapsområdet, det gjelder videreføring av kampen mot vold i nære relasjoner, det gjelder arbeidet mot menneskehandel, og det gjelder fokuseringen på å øke soningskapasiteten ved å bygge flere fengsler. Jeg håper dette også innebærer at den nye regjeringen vil fortsette der de rød-grønne slapp, og at den vil gå videre med det varslede konseptvalget for fengsel i Agder-fylkene, som er foreslått i budsjettet for 2014. Enigheten på flere områder er positiv for det tverrpolitiske samarbeidet i Stortinget framover. Samtidig ser jeg med stor bekymring på forslaget fra den blå-blå regjeringen om å åpne for generell bevæpning i de politidistriktene der politiet selv mener det er den beste løsningen. Dette er kanskje en god løsning for den nye regjeringen, men jeg mener det er en svært dårlig løsning på hvordan politiet kan utføre sitt samfunnsoppdrag, nemlig å forebygge og bekjempe kriminalitet. Før jeg går videre, vil jeg nevne følgende: Jeg er ansatt i politiet og har 25 års erfaring, og det er her jeg har mitt daglige virke. Jeg har bred erfaring både operativt og innenfor etterforskningsfaget, og jeg har tidligere vært ti år i politiets utrykningsenhet, der spesialoppgaven er å løse væpnede oppdrag. Jeg har i tillegg ved to anledninger fått våpen rettet direkte mot meg i utførelsen av mitt tjenesteoppdrag. Jeg er likevel imot generell bevæpning, og jeg vil nevne noen grunner til at generell bevæpning i enkelte politidistrikter bekymrer meg. Politianalysen legger stor vekt på at det politiet trenger, er standardiserte arbeidsmetoder. Det betyr i praksis at oppgaveløsningen skal være lik over hele landet, noe som ikke er tilfellet i dag innenfor flere områder. Regjeringen vil nå gå motsatt vei – og det innenfor et så viktig område som spørsmålet om bevæpning, hvor vi i dag har nettopp standardiserte arbeidsmetoder. Vi må ha et regelverk som praktiseres likt enten man er i Mandal, i Bergen, i Trondheim eller i Kirkenes. Jeg mener at dette gir best trygghet for politipersonell og for innbyggerne, samt at de kriminelle som opererer på tvers av politidistriktene, vet hvilket regelverk som gjelder. Regjeringens forslag har heller ikke blitt særlig godt mottatt av politietaten, verken av landets politimestre eller av Politiets Fellesforbund. Dagens våpeninstruks ble nylig endret. Nå skal det være obligatorisk med fremskutt lagring. Denne ordningen fungerer godt, etter mitt skjønn.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2013-10-23:
I dag er det flere representanter som har framstilt norsk økonomi som bunnsolid. Det er et øyeblikksbilde som knapt kan kalles en sannhet med modifikasjoner, for perspektivmeldingen fra 2013 slo jo nettopp fast at den sosialdemokratiske velferdsstaten Norge ikke er bærekraftig på sikt. Selv om norsk sysselsetting er høy, ligger vi nær bunnen i OECD målt i antall timer arbeidet per person i arbeidsfør alder. I Norge ligger lønningene 60 pst. over – ikke Kina, men gjennomsnittet i OECD, og sjeføkonom Steinar Juel i Nordea sier at Norge aldri tidligere har hatt en så sterk forverring av konkurranseevnen som i årene etter 2005. Selv om norsk økonomi fortsatt har en høyere vekst enn de aller fleste land rundt oss, er veksten på vei ned i Norge, mens den er på vei opp i mange andre land. Arbeidsledigheten er økende – og har vært det det sist året. Det skjer samtidig som det som skulle være en rød-grønn regjering, har sørget for en sterkere todeling av norsk økonomi, der vi er mer avhengig av oljen enn noen gang. Det er dette som er arven etter de rød-grønne. Så når statsminister Erna Solberg kommer hit, sier hun at hun har store ambisjoner for konkurransekraften til norske arbeidsplasser. Det betyr først og fremst å ta igjen for åtte år med tapte muligheter. Statsminister Solberg sa at regjeringen skal realisere kunnskapssamfunnet, forsterke norske arbeidsplassers konkurransekraft og jobbe for et mer robust velferdssamfunn. Disse tre henger selvfølgelig sammen. Et innovativt og konkurransedyktig næringsliv forutsetter en skole som har kunnskap som hovedmål, og gir muligheter for alle. Husk på at dagens elever skal i framtiden jobbe i næringer vi kanskje ennå ikke vet om – tenk Internett for 20 år siden – for å løse problemer vi ikke kjenner til, og framtidens velferd er helt avhengig av et skapende næringsliv. Men næringslivet er ikke et underbruk av staten, og næringslivet skaper verdier langt utenfor det monetære. Her lages løsninger på små og store problemer som påvirker og gjør hverdagen enklere for enkeltmennesker, grupper og fellesskapet som helhet, enten det er sykepleiere som skaper en ny omsorgsbedrift fordi de mener de kan gi omsorg på en bedre eller annerledes måte enn eksisterende tilbud, eller det er nyskapende Internett-bedrifter som legger til rette for en helt ny økonomi, og som utfordrer eksisterende forretningsmodeller, river ned tilnærmede monopoler i markedet, fordi de er smartere, raskere og bedre for forbrukerne. Det er disse som skaper Norge på sitt beste. Det er åpenbart sunt at vi fikk et regjeringsskifte nå. For de som er så fornøyd med det øyeblikksbildet av norsk økonomi som noen forsøker å tegne her, fortjener ikke å ta dette landet videre.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Først en liten betraktning fra en etter hvert lang debatt. Det er at jeg er overrasket over hvor lite engasjement og hvor få nye ideer som blir presentert fra de borgerlige partienes side fra denne talerstol. Da vi vant valget i 2005, struttet vi av energi. Det var fordi vi bar i oss drømmen om et bedre samfunn med mer samhold og med mindre forskjeller mellom folk. Det er kanskje vanskeligere å finne et tilsvarende engasjement når man representerer et flertall som er det første som vil bygge ned mange av de store framskrittene som det norske samfunnet har gjort. Tydelig ser vi dette innenfor familiepolitikken – inntektsgradering i SFO, som betyr dyrere ordning for de fleste, kraftig kutt i pappapermen, som betyr at barn får mindre tid med sin far, og mer bruk av overtid og midlertidige stillinger, som gjør livet vanskeligere for småbarnsfamilier. Mange politikere ynder å snakke om frihet, men hva er frihet, og for hvem er det man jobber? Arbeiderpartiets grunnleggende holdning er at frihet ikke skal være forbeholdt noen få, men skal gjelde for alle. Det har vært en rød tråd i hele vår historie. Men hvem sin frihet er det den blå-blå regjeringen tenker på når det gjelder f.eks. mer bruk av midlertidige stillinger? Er det arbeidstakerens frihet, eller er det arbeidsgiverens frihet? Når det gjelder normerte sykmeldingsperioder, er det den enkeltes frihet, eller er det statens frihet? Når det gjelder reservasjonsrett for fastleger, er det kvinnens frihet, eller er det legens frihet? Ja, vi må enkelte ganger begrense noens frihet for å sikre andres. Når vi fra Arbeiderpartiets side gjør det, handler det om å beskytte et mindretall, eller den svake part. Det høyresiden nå gjør, er å svekke friheten for den svake parten. Det er helt uforenlig med et sosialdemokratisk samfunn, men dessverre helt vanlig høyrepolitikk. Jeg vil på det sterkeste advare mot en sånn retning. Vi vil kjempe mot, for vi ønsker ikke et samfunn med mindre frihet og større forskjeller mellom folk.
Stefan Heggelund (Høyre), 2013-10-23:
Representanten Stokkan-Grande er overrasket over mangel på engasjement på borgerlig side. Da kan jeg si at jeg er overrasket over hvor mye retorikk som kommer fra Arbeiderpartiet, og hvor lite politikk som kommer fra opposisjonen, for Arbeiderpartiet har sagt at de ønsker å være en konstruktiv opposisjon. Det synes jeg er bra, fordi vi lever i et land hvor vi er så heldige at selv om vi er uenige ofte, finner vi også ofte sammen. Men vi hører jo at Arbeiderpartiet ikke alltid klarer å være like konstruktiv hele tiden. For eksempel må jeg få lov til å uttrykke min beundring for representanten Giske, som klarte, slik jeg opplevde det, å være både veldig konstruktiv og svært lite konstruktiv på en og samme tid i sitt innlegg. Jeg visste at det gikk an å kombinere de to tingene – jeg var bare ikke klar over at det var mulig å få det til på 3 minutter! Av de mindre konstruktive tingene som jeg opplevde ved Giskes innlegg, var at han mente at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen bruker som argument at den forrige regjeringen ikke hjalp nok til ved framleggelsen av sitt budsjett for at den nye regjeringen skulle klare å oppfylle sine løfter. Vel, i Kristin Halvorsen-biografien «Gjennomslag» er det noen veldig spennende sider om budsjettarbeidet som den forrige regjeringen hadde tre uker på å gjennomføre i 2005. For dem som ikke er klar over det, er det faktisk en ganske travel og krevende prosess, og jeg mener at man senker seg ned på et lavt retorisk og politisk nivå hvis man snakker om en regjerings budsjettarbeid som om det er noe som skjer i en enkel håndvending. I den politiske plattformen til regjeringen står det klart og tydelig at vi nå vil være vitne til et løft som lærerne fortjener. Etter- og videreutdanningen skal trappes opp, og på sikt skal dette være en rett og en plikt. Etter- og videreutdanning er fornuftig. I dag så vi at vi har en tidligere statsminister som kanskje kunne trenge litt av det. Som ny representant har jeg sett at vi har språkkurs her på Stortinget. Matematikkurs for representanter som tror at 2,4 ganger 4 blir noe annet enn 9,6, kunne også vært fornuftig å innføre. Etter- og videreutdanningen er en ambisjon for lærerne som den forrige regjeringen aldri hadde. I deres forslag til statsbudsjett er det ikke spor av satsing. Snarere tvert imot – det står i budsjettforslaget at bevilgningene skal videreføres på akkurat samme nivå. Jeg tviler ikke på intensjonene til andre partier. I motsetning til hva enkelte representanter i opposisjonen tror om oss, er jeg sikker på at opposisjonen har de beste intensjoner med sin politikk. Jeg sier bare at vi er flinkere enn dem til å prioritere, og at det kommer klart fram i regjeringsplattformen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2013-10-23:
En av de tingene som fikk meg til å ta ordet, var representanten Navarsetes innlegg om at hun savnet det store engasjementet og begeistringen for den nye regjeringsplattformen. Da har vi vært til stede på to forskjellige plasser, for da kan Navarsete umulig ha vært til stede i denne sal. For jeg har hørt innlegg etter innlegg, nettopp av folk som tenker på det framtidsrettede, som tenker på endringer innenfor skatte- og avgiftsregimet, innenfor kunnskap, innenfor det å kunne skape noe nytt – ja, som nettopp tenker framover med hensyn til nye reformer, istedenfor å ta en pause, som man på mange måter fikk inntrykk av at de rød-grønne var inne i i sine siste fire år, før de måtte gå av. Ja, begeistringen er stor, og jeg ser virkelig fram til det arbeidet som vi skal gjøre i denne sal i årene som kommer. Det er viktig at vi klarer å skape et bredest mulig flertall om de store reformene, slik at reformene kan stå seg. Det har jo også denne regjeringen vitterlig gjort. Man har rekt ut en hånd og sagt at vi ønsker et samarbeid – vi ønsker et bredt samarbeid. Man har gjennom samarbeidsplattformen fått til en svært god avtale sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, en avtale som det må bygges videre på. I tillegg har man også rekt ut handa og satset på de store tingene. Blant annet innenfor en kommunereform er det viktig at man klarer å komme videre og få et bredest mulig forlik. Men det som åpenbart har vært litt vanskelig, er jo sikkert at de som har kommet tilbake fra den forrige regjeringen, har hatt litt problemer med å sette seg inn i at man nå faktisk skal måtte møte i denne sal og begynne å snakke realpolitikk. Det er klart at nå har vi åtte år bak oss der de bare har kunnet komme i denne sal og presentere et dokument. De hadde avklart alle tingene på forhånd, og debatten uteble på mange måter her, bortsett fra fra opposisjonen. Nå er det faktisk i denne sal at vi skal drøfte disse dokumentene. Det er faktisk i dette hus vi må finne disse flertallene, finne disse arenaene som nå blir så viktige, for å få flertall i de sakene som regjeringen fremmer. Ja, det er mange av oss som har sitert Johan Sverdrup fra 1872, i forbindelse med begrepet «all makt i denne sal». Ja, det skal bli fantastisk interessant, jeg må innrømme det – etter nå å ha vært opposisjonspolitiker i åtte år i dette hus, og man nærmest visste at alt man kom til å foreslå, uansett hvor gode forslagene var, ble slått i bakken av det rød-grønne flertallet. Nå er muligheten her, man har fått invitasjon, og jeg ser virkelig fram til de neste årene i dette hus. Nå skal det også bli endringer.
Trond Helleland (Høyre), 2013-10-23:
Jeg har stort sett sittet i salen nå i to dager og hørt en rekke heftige og begeistrede innlegg. Jeg synes det er flott. Det er så mange nye representanter som har vært oppe på talerstolen her for første gang, og det lover godt for det debattklimaet vi skal ha i Stortinget framover. Så dette spinnet fra de tidligere regjeringspartiene om at vi er en litt sånn sørgmodig gjeng som nå er litt bekymret for at vi skal inn i regjeringskontorene og styre landet, kan en bare legge vekk. Her er det engasjement, her er det glød, her er det mange som kommer til å jobbe beinhardt for å utforme en tillitspolitikk som setter enkeltmennesket, familien, frivilligheten og andre i sentrum. Her er det mange som ville arbeide for å få støtte til en politikk som løfter generasjonsperspektivet, og som setter det sosiale sikkerhetsnettet i sentrum, og vi tetter hullene slik at de som sitter nederst ved bordet, får det bedre i dette samfunnet. Her er det engasjement, her er det glød, og her er det mange nye forslag. Noe av kritikken fra de tidligere regjeringspartiene er litt vanskelig å fange, for jeg hørte noen som var veldig opptatt av at nå ville velferdssamfunnet nærmest bli rasert. Men så hører jeg statsminister Jens Stoltenberg – jeg må venne meg av med dette, statsministeren sitter der, det er Erna Solberg – tidligere statsminister Jens Stoltenberg si at Høyres og Fremskrittspartiets velgere nærmest føler seg snytt fordi vi ikke har de mest ytterliggående forslagene i regjeringsplattformen, fordi vi ikke innfrir alle løfter fra dag én, og fordi vi har lagt oss på balanserte løsninger og tar samfunnsansvar. Jeg tror opposisjonen må bestemme seg: Enten har vi fått en ansvarlig regjering med en konstruktiv opposisjon i form av Venstre og Kristelig Folkeparti, eller så har vi fått en høyreorientert regjering som vil rive ned velferdssamfunnet, som Martin Kolberg nærmest antydet i sitt innlegg. Realiteten er at vi har en regjering som nå går løs på oppgavene med glød og entusiasme, og som naturligvis må bruke noen uker på å komme i gang og levere saker til Stortinget, men som har lagt en plattform på plass som i hvert fall vi som sitter i posisjon nå, gleder oss til å ta fatt på. Høyre vil stemme imot de fire framlagte forslag. Det er mange gode intensjoner i dem. Statsministeren har forklart bakgrunnen for at vi nå ikke ønsker å stemme for forslagene. Men vi tar gjerne imot gode forslag senere.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-10-23:
Grunnen til at vi fremmet forslaget om at vi skulle sørge for å få framlagt en melding for å vise hvordan man hadde tenkt å styrke klimaforliket, var nettopp at vi vet at halvparten av regjeringen – la oss si det på en annen måte: ett av to partier i regjering – ikke var med på selve klimaforliket, og heller ikke i utgangspunktet følte seg bundet av selve klimaforliket den gangen det ble inngått. Derfor tok jeg opp med samferdselsministeren de to områdene der vi vet at klimautslippene er størst i Norge, nemlig på samferdselssiden og på den andre siden olje- og energisiden – som er de to store utslipperne. Begge disse departementene er styrt av FrP-ere som ikke automatisk vil føle seg bundet av klimaforliket. Jeg tok opp nettopp det punktet i klimaforliket som handler om samferdsel i og rundt storbyene. I klimaforliket står det: «Flertallet har merket seg at prognosene for befolkningsutviklingen fremover viser at befolkningen i landets største storbyområder innen 2030 vil øke med 30–40 prosent. Flertallet understreker at veksten i persontransporten som denne befolkningsøkningen fører med seg må tas med kollektivtransport, sykkel og gange, og at i og omkring storbyområdene skal kollektivformål og sykkeltiltak gis økt prioritet ved fordeling av samferdselsbevilgningene.» Dette er avgjørende. Føler samferdselsministeren seg bundet av denne forpliktende formuleringen som ble inngått mellom alle partiene på Stortinget, minus Fremskrittspartiet? Svaret hans, da jeg stilte spørsmålet i går, var «ull». Det som er viktig for denne regjeringen, er å sikre at vi får mer transport av både personer og varer over på mest mulig miljøvennlige løsninger. Det betyr ikke nødvendigvis at man skal basere seg på en konkret løsning eller et konkret årstall, sånn som man har hatt litt for mange problemer med tidligere. Derfor spør jeg igjen statsministeren: Kan statsministeren garantere at Høyre, regjeringen og Fremskrittspartiet føler seg forpliktet av alle formuleringene i klimaforliket, inklusiv den som handler om transport? Hvis man skal prioritere transport, og man skal lykkes med å få veksten av persontrafikken i og rundt storbyområdene over på kollektiv, gange og sykkel, betyr det som står i klimaforliket at man må prioritere bevilgninger til disse områdene: kollektiv og gange og sykkel i storbyområdene. Jeg vil advare statsministeren mot å komme med et like ullent svar som samferdselsministeren. Det vil i så fall signalisere at man ikke føler seg forpliktet av alle delene av klimaforliket, som jeg mener er avgjørende for at vi skal lykkes med den ambisiøse politikken som er helt nødvendig for å stoppe de farlige klimaendringene.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Det var representanten Syversens uttalelser om de ideelle organisasjonene som fikk meg til å ta ordet her nå. Jeg oppfatter at han mener at den tidligere regjeringen har hatt manglende interesse for de ideelle organisasjonene når de leverer tjenester til helse- og sosialfeltet. Da er det grunn til å minne representanten Syversen om at den regjeringen faktisk har satt ned et offentlig utvalg som skal gå inn og se på forenklinger i regelverket. Vi har nå lagt ut til høring et forslag som skal sørge for at enkeltbrukere som trenger tjenester, slipper å være anbudsutlagt, og ikke minst har vi inngått en samarbeidsavtale med de ideelle organisasjonene der vi er enige om å legge vekt på kvalitet. Jeg håper at den nye regjeringen vil følge opp den avtalen, for den legger også til grunn at vi skal forlenge anbudene, at det skal være flere anbud som gjelder lengre tidsperioder, og at større deler av anbudene skal forbeholdes de ideelle organisasjonene. Det representanten Syversen burde være bekymret for, er de signalene som er gitt om at det skal være full konkurranse med private aktører på det området. Det vil gjøre at mange ideelle organisasjoner kommer til å få et dårligere tilbud og dårligere muligheter for å være med og levere tjenester. Men i valgkampen var det én ting de ideelle organisasjonene var opptatt av. Det var at man skulle få dekket pensjonskostnadene sine på samme måte som de offentlige får, og det lovte Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre. Da jeg spurte representanten Hareide om det i går, bekreftet han at det hadde vært tema i sonderingene og avtaleskrivingen som har vært gjort i Nydalen, men man hadde ikke kommet fram til noen løsning. Det er en hilsen til de ideelle organisasjonene som jeg synes de bør merke seg. Det var altså ikke viktig nok til at man valgte å ta det inn i avtalen.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-10-14:
Det er viktig at vi får unnagjort en del store saker i begynnelsen av dette stortinget, så på vegne av stortingsrepresentantene Martin Kolberg, Torgeir Micaelsen og meg selv har jeg gleden av å legge fram et representantforslag om ny bestemmelse i lov om flagging på kommunenes offentlige bygninger, om flaggstenger. For å pirre nysgjerrigheten litt: Dette handler om toppfotball, og så kan vi komme tilbake til det igjen senere.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-10-14:
Stortingsvalget 9. september og den etterfølgende avtalen mellom Venstre, Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og Høyre ga som resultat at det foreligger et parlamentarisk grunnlag for en ny regjering bestående av Høyre og Fremskrittspartiet. Jeg vil derfor i statsråd i dag legge fram søknad om avskjed for regjeringen. Jeg vil råde Hans Majestet Kongen til å henvende seg til lederen for Høyre, Erna Solberg, da hun er statsministerkandidat for Høyre og Fremskrittspartiet, som er beredt til å danne regjering sammen.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-12:
Da vil jeg følge opp der representanten Karin Andersen slapp. Det har kommet noen replikker mot SV knyttet til forskjellsutviklingen i Norge. Hele komiteen slutter seg til at Gini-koeffisienten er en god måte å måle forskjeller internt i et land på. I internasjonal sammenheng har Norge vært helt unikt de siste årene, for i en finanskrise har forskjellene gått ned i Norge, mens de har økt i de aller fleste landene rundt oss. Grunnen til at vi har fått til det, er at vi har ført en fordelings- og skattepolitikk – som opposisjonen er motstander av – som har vært effektiv for å redusere forskjellene. Jeg vil takke for en god debatt. Det er masse ting vi burde hatt mer tid til å diskutere. Én av dem er Høyre og Fremskrittspartiets gode og konstruktive innlegg, men også tausheten om de store kuttene de vil gjøre i bistandsbudsjettet. Det går an å si mye fint om en bedre måte å bruke pengene på eller hvilke områder vi burde prioritere høyere, men det faktum gjenstår at Fremskrittspartiet vil kutte 7 mrd. kr i bistand. Det er uvisst hvor mye Høyre vil kutte, annet enn at de har sagt at de vil gå bort fra 1 pst.-målet, som er veldig viktig for de rød-grønne. Vi burde hatt mer tid til å diskutere rettferdig naturressursforvaltning, altså betydningen av nasjonalt eierskap til naturressurser, og den reforhandling av urettferdige gruveavtaler f.eks. som Norge skal være med og støtte opp om. Vi burde hatt mer tid til å snakke om kampen mot skatteparadiser, disse verdens glorete blodigler som legger til rette for tyveri fra folk, og som legger til rette for ulovlig våpenhandel og skattesnusk. Vi burde hatt mer tid til å diskutere utviklingen internasjonalt, der reaksjonære land har funnet sammen i en slags patriarkalsk akse og gått sammen om å svekke mange av de framskrittene vi har hatt for kvinners rettigheter i hele verden de siste tiårene. Der har Norge en kjempeviktig rolle. Vi er f.eks. ikke EU-medlem, og det betyr at vi slipper å gjøre kompromisser med land som Malta og Polen før vi uttaler oss om retten til selvbestemt abort og kvinners reproduktive og seksuelle rettigheter. Vi burde hatt tid til i større grad å diskutere sivilsamfunnets betydning. Alle partiene her i salen er enige om at sivilsamfunnet er viktig, og vi kappes om å si flotte ting om organisasjonsliv og sivilsamfunn, men det faktum gjenstår at opposisjonen vil kutte i informasjonsstøtten. Høyre vil endog fjerne den fullstendig. Den meldingen som vi har diskutert i dag, er et produkt av den innflytelsen det sivile samfunn øver på norsk politikk. Sivilsamfunnet er ikke bare frivillighet og et tillegg til det politiske Norge. Det er også et viktig korrektiv og en viktig kompetanse- og premissleverandør for norsk politikk, og det er en side ved norsk utviklingspolitikk som vil forsvinne hvis Høyre får gjennomført sin politikk. Jeg rekker ikke mer, men jeg synes det har vært en veldig spennende debatt.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-12:
Det må jeg takke presidenten og Stortingets forretningsorden for. Peter Skovholt Gitmark sa at Høyre ikke bare er opptatt av fordeling, men av en samstemt og bred politikk som inkluderer bekjempelse av korrupsjon, likestilling, demokrati, respekt for menneskerettigheter, investeringer, handel osv. Det kan vi alle slutte oss til, det er vi alle enige om. Det er heller ikke sånn at denne stortingsmeldingen kun omhandler fordeling. Det er en bred og helhetlig stortingsmelding. Men jeg må spørre: Hvordan vil denne samstemtheten bli ivaretatt ved å inngå utviklingspolitiske kompromisser med Fremskrittspartiet, ved å innta mer offensive krav overfor utviklingsland om liberalisering av egen offentlig sektor og ved å kutte alle penger til utviklingsarbeid utenom Afrika, inkludert alt vi gjør av menneskerettighetsarbeid i Latin-Amerika? Hvis målet er mer utviklingspolitikk og mindre klassisk bistandspolitikk, er det nesten uforståelig at Høyre vil konsentrere all innsats om Afrika og overhodet ikke bruke penger på prosjekter i mellominntektsland i resten av verden. De aller fleste mennesker som er fattige, lever i mellominntektsland. Det er ikke bare de aller fattigste som må være del av et større fordelingspolitisk grep. Det er mange i denne salen som mestrer retorikkens kunst. Representanten Skovholt Gitmark er i høyeste grad en av retorikkens mestere. Men noen ganger er det bedre bare å si det enkelt. USAs visepresident, Joe Biden, skapte overskrifter i den amerikanske valgkampen i fjor med sin tordentale da han sa: «Show me the money!» Da var debatten over. Man kan si så mye man vil om at man er for det og det, men hvor man putter pengene, sier gjerne noe om hva man egentlig prioriterer. Hva er man villig til å bruke pengene på? Høyre og Fremskrittspartiet prioriterer skatteletter i Norge, og disse finansieres ved å bruke mindre penger på internasjonal solidaritet. Så enkelt er det. Der ligger pengene, det er det som er prioriteringen. Det er for så vidt riktig at en politikk som kutter i støtten til verdens fattige og gir mer til Norges rike, er en form for samstemthet, både retorisk og materielt, men det er ikke den samstemtheten vi andre, på rød-grønn side, er opptatt av.
Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-06-12:
Representanten Staahle fra Fremskrittspartiet brukte innlegget sitt til å lese opp kronikken fra Thune og Lunde og konkluderte med at den var svaret på hvordan norsk utviklingspolitikk skal være. Kronikkforfatterne er sikkert ganske fornøyd med at de har vært såpass mye i fokus i denne debatten. Representanten Staahle hevdet at vi i regjeringspartiene er veldig høye og mørke og ikke har tatt inn over oss mange av de utfordringene som blir tatt opp i kronikken. Punkt 1: Så vidt jeg har registrert, er både representanten Staahle og jeg mørke. Jeg er 1,60. Punkt 2: Jeg brukte innlegget mitt til å henvise til den samme kronikken, fordi jeg synes den løfter en viktig debatt og har mange interessante analyser. Men jeg er ikke enig i overskriften, om å legge ned norsk bistand. Det er ikke overraskende at Fremskrittspartiet synes det er en besnærende inngang på en kronikk, for Fremskrittspartiet ønsker jo å kutte 7 mrd. kr i bistandsbudsjettet. Jeg er ikke overrasket over den inngangen. For å ta tak i en del av det han siterte fra kronikken: «Vekst og utvikling skapes ikke av statlige overføringer fra vestlige land, men av investeringer som skaper arbeidsplasser, og dessuten av god statlig styring, inntektsutjevning, skattesystemer, forvaltning av naturressurser og hjelp til å bilegge konflikter.» Hva driver norsk utviklingspolitikk med? Arbeidsplasser – vi har brukt timer i denne salen til å diskutere nettopp hvor viktig jobbskaping er. God statlig styring – jeg vet ikke hvor mange stortingsmeldinger vi har hatt til behandling som nettopp tar tak i hvor viktig det er med god statlig styring av land. Inntektsutjevning, skattesystemer – det handler den stortingsmeldingen vi diskuterer i dag, om. Det er en viktig del av vår utviklingspolitikk. Forvaltning av naturressurser – det har vært et av hovedfokusene til denne regjeringen. Vi mener at Norge har mye å bidra med, både hvordan naturressursene skal forvaltes, og hvordan man kan fordele inntektene fra dem. Hjelp til å bilegge konflikter – det har vært en viktig del av norsk utenrikspolitikk at Norge skal bidra til å dempe konflikter og bidra på en positiv måte. Helt til slutt til representanten Skovholt Gitmark, som i løpet av sine 18 minutter her i dag har kritisert regjeringen ganske kraftig. Han sa at jeg tok feil da jeg sa at Høyre ikke ville være med på merknaden om privatisering og internasjonale selskapers uheldige virkning ved at mange land ikke får igjen for utvinning av sine naturressurser. Høyre ville ikke være med på den merknaden. Høyres hovedinngang handlet om korrupsjon – det var det som var hovedinngangen. De hadde atskillige svakere formuleringer om privatisering og internasjonale selskapers rolle når det gjelder å ta naturressurser fra fattige land. Jeg synes dette har vært en interessant debatt. Jeg synes også vi har fått opp veldig gode ideologiske skillelinjer. Så jeg må bare si: Jeg gleder meg til valgkampen og håper dette blir et tema også der.
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-06-12:
Det er mange ting i utviklingsministerens innlegg jeg kunne tenkt meg å kommentere, men til det strekker ikke tiden til. Men jeg vil oppfordre utviklingsministeren til kanskje å lese Fremskrittspartiets program om bistand, så vil han se at vi faktisk har en god politikk på det området. Det er slik at utgangspunktet her er «Dele for å skape» – det er tittelen på meldingen. Men det er en realitet at hvis man skal ha noe å dele, må man først ha skapt det. Utviklingsministeren har tidligere tatt til orde for å investere mer av Statens pensjonsfond utland i verdens fattigste land. Men i denne meldingen finner vi ingenting om akkurat det temaet. Da er spørsmålet til utviklingsministeren: Hvorfor har man ikke sett mer på dette, og hvordan stiller han seg til den merknaden som opposisjonen har lagt inn i innstillingen?
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-06-12:
Vi registrerer fra Fremskrittspartiets side at meldingen sier lite om investeringer, den sier lite om utdanning, og den sier ingenting om korrupsjonsbegrensende tiltak. Sånn sett er det verdt å tenke på det meldingen går på, og meldingens hensikt er at vi skal sørge for at utviklingsland kommer seg videre her i verden. Jeg må også si at når vi ser at Norge gir en stor andel midler til mellominntektsland istedenfor de fattigste av de fattige, som trenger nettopp konkrete tiltak som utdanning og helsetilbud for å komme seg opp og frem og for å skape sin egen framtid, blir det noe merkelig. For Fremskrittspartiets del registrerer jeg at vi får kritikk for at vi vil kutte i bistandsbudsjettet, men vår hensikt er hele tiden at vi er opptatt av hva pengene faktisk brukes til. Da er det ikke andelen kroner – den faktiske andelen kroner – som er avgjørende, men hva man bruker pengene på. Når Norge i dag gir store midler til mellominntektsland, er vi veldig påpasselige på å peke på at de landene som faktisk har løftet seg opp til å bli et mellominntektsland, som har gått fra det å være et fattig land til å komme seg videre opp i stigen, har et nasjonalt ansvar for å løfte den delen av befolkningen som fortsatt sliter i det respektive landet. Der mener jeg også at denne meldingen er særdeles svak i å påpeke hvordan Norge kan bidra til akkurat det. Til slutt må jeg bare få lov til å si at jeg registrerer innlegget til Karin Andersen og andre representanter fra SV om situasjonen for fattige barn i Norge. Jeg husker at Kristin Halvorsen sa at fattigdommen blant norske barn skulle utraderes med et pennestrøk. Åtte år senere ser vi at antallet fattige barn i Norge er økende og har økt hele tiden. Jeg må jo si at det vel står som det største eksempelet på fallitterklæringen for SVs deltagelse i regjeringen.
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-06-12:
Dette er en rolle jeg ikke har hatt før, så dere får bære over med meg. Innstillingen som ligger til behandling her i dag, dreier seg om ettergivelse av gjeld for Burma. Norge ga i perioden 1976–1980 et lån til Burma på rundt 179 mill. kr, som ikke er betjent. De 179 mill. kr er vokst til drøye 3,1 mrd. kr. Burma har hatt en positiv utvikling de siste par årene, og jeg tror vi alle er enige i håpet om at den utviklingen skal fortsette. Vi ser at de fortsatt har et stykke vei å gå, og det kan være verdt å reflektere over om det er riktig tidspunkt å gjøre det vi gjør nå. Det er likevel slik at beslutningen er tatt, og den støtter en enstemmig komité. Det er verdt å merke seg at medlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre nettopp mener at denne typen gjeldsslette må ses litt i sammenheng med demokratiutformingen som skjer i disse landene som vi innvilger en slik gjeldssletting, og at man har fokuset på videre demokratisk utvikling og respekten for menneskerettighetene. En enstemmig komité går inn for å slette gjelden – og også inngå garantier for helsetiltak i utviklingsland, som er et positivt og godt tiltak.
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-06-12:
Ja, Burma står ved et veiskille, selv om vi vet at det er et autoritært regime der i dag. Nå skal man legge veien framover mot 2015 og den avstemningen som skal komme da. Men jeg har et spørsmål nå til utviklingsministeren. Vi sletter nå gjelden som del av et program. Det er helt greit, det er vi enige om. Men i den prosessen som Burma nå går inn i, hvor fokuset må være på demokratisering, og det må være fokus på menneskerettigheter, hvilke konkrete, politiske krav vil utviklingsministeren stille for å gi nye bevilgninger til Burma?
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2013-06-12:
Jeg tror det er en nyttig påpekning til statsråden at antallet fattige barn i Norge har økt under denne regjeringen, slik at når det kommer til norsk fordeling, har den ikke lyktes. I mitt innlegg hadde jeg to spørsmål til statsråden. Det ene var knyttet til SPU – det tok representanten Tom Staahle opp – det andre ble stående fremdeles. Hvorfor er ikke investeringer og handel blitt omtalt i meldingen hva angår fordeling, og hvorfor er det ikke blitt gjort en omfattende analyse av tilknyttede fordelingsvirkninger? Er statsråden fornøyd med at viktige økonomiske temaer som SPU, investeringer og handel er utelatt fra et fordelingsperspektiv i meldingen?