Inge Lønning (Høyre), 2002-10-24:
Det er sterkt understreket i komiteens enstemmige innstilling at det nordiske samarbeidet primært dreier seg om hverdagslivet for hverdagsmennesker i Norden. Det er en viktig og en riktig påminnelse for så vidt som det nordiske samarbeid har sin mest åpenbare eksistensberettigelse når det gjelder å fjerne de hindringer som folk flest opplever i samkvem over landegrensene i Norden. Norrback-rapporten er en nyttig gjennomgang og inneholder en rekke meget praktiske og meget hverdagsnære anbefalinger som det er viktig å følge opp i fortsettelsen. Ikke desto mindre er vi akkurat i år i en situasjon hvor det kan være grunn til å løfte blikket lite grann fra det hverdagslige og det hverdagsnære. Den norske delegasjonen til Nordisk Råd har latt utarbeide et skrift som heter «Den nordiske ambisjon», med undertittelen «et skrift om samarbeid i Nordisk Råd 1952-2002». Det er et skrift som absolutt kan anbefales til studium, ikke minst den delen av skriftet som består av innlegg fra nestorer i norsk politikk som har medopplevd utviklingen av samarbeidet i Nordisk Råd gjennom denne 50-årsperioden. Å lese deres erfaringer, deres synspunkter og deres hjertesukk over alt det som ikke lyktes, er i seg selv et interessant studium. Det som er aller viktigst, er imidlertid at man ved å lese skriftet i sin sammenheng på ett punkt kommer til en helt klar konklusjon: Alle er enige om vi har en umåtelig kapital i vår felles historie i Norden, og at det fremdeles bare er begrensede deler av den kapitalen vi har klart å gjøre rentebærende i praktisk samarbeidspolitikk. I mediene har Nordisk Råd ikke alltid fått en positiv medfart – det er til og med et understatement. Det skapes svært ofte bilder av et umåtelig byråkrati, et kjempemessig papirarbeid uten særlig mange praktiske resultater. Jeg skal ikke gå inn i noen diskusjon om hvor langt denne kritikken, som har en tendens til å gjentas hver eneste gang man har Nordisk Råds møter, uansett i hvilket nordisk land det skjer, er berettiget eller uberettiget, men bare peke på at hvis man tenker historisk og tenker på alternative former for samhandling mellom de nordiske land, er det mye som kan tale for at papirkrig er å foretrekke fremfor andre former for krig. Hvis man går tilbake ikke lenger enn til det 18. århundre og tar for seg århundre etter århundre bakover, vil man finne at mønstret for samhandling i Norden var to-tre kriger hvert århundre. Og da må man vel si at vi har gjort noen fremskritt i det århundret som ligger bak oss, og i det århundret som vi nettopp har begynt på. Hva er det som gjør at Norden har unike muligheter som region i et regionenes Europa? Det er først og fremst det at vi i Norden har et unikt språkfellesskap, noe man ikke finner maken til i forholdet mellom naboland andre steder. Språkbarrierene i Norden er så beskjedne at det i praksis ikke er vanskelig for noen å lese og forstå de andre nordiske lands språk – selvfølgelig med unntak av finsk, som tilhører en annen språkfamilie. Deri ligger det en kapital i seg selv, fordi man slipper alle de praktiske hindringer for samarbeid mellom landene som ligger i språkbarrierene. Og det er vel grunn til å spørre seg ved 50-årsjubileet hvorfor vi ikke har klart å utnytte denne unike kapital på en bedre måte enn vi har gjort hittil. Alle de nordiske språk er i den situasjon at de er under et betydelig press fra det store verdensspråk, engelsk, og anglifiseringen av våre språk er en hodepine i mange sammenhenger. Alle de nordiske land står overfor det samme problem når det gjelder hvordan man skal normere f.eks. bruken av det økende antall engelske ord i våre respektive nasjonalspråk. Da er det pussig at vi ikke har vært i stand til å utvikle noen felles strategier når det gjelder å løse så vidt enkle problemer på felles måter. Det måtte være god grunn til å finne frem til et samarbeid når det gjelder de skandinaviske språk, om hvordan man skal forholde seg til den sterke påvirkningen fra det dominerende internasjonale språksamfunn, det engelsk-amerikanske Jeg sa at vi har en umåtelig historisk kapital som vi bare så vidt har begynt å gjøre rentebærende. Jeg skal stikkordmessig nevne noen områder hvor det for meg er helt åpenbart at vi har mye å hente ved å bygge ut det organiserte nordiske samarbeid. Det gjelder utdanning og forskning. På universitetsnivå er det helt klart at utdanningstilbudet i Norden burde bli langt mer felles enn det det er foreløpig. Det er også åpenbart at når det gjelder forskningssamarbeid, har vi mye ugjort, ikke minst når det gjelder den delen som knytter sammen høyere utdanning og forskning, nemlig forskerutdannelsen. Når det gjelder utdanning på doktorgradsnivå, foreligger det mye erfaring fra enkelte fagområder om hva man kan få til ved å samordne de nordiske fagmiljøene. Det gjør både at man sparer pengeressurser og at kvaliteten i doktorgradsutdanningen kan heves betydelig. Her gjenstår det fremdeles svært mange viktige fagområder hvor man kan hente ut store gevinster ved organisert samarbeid om forskerutdannelsen i Norden. Når det gjelder miljø og det som stikkordmessig heter program for bærekraftig utvikling, ligger det også helt opp i dagen at vi har svært mye å hente ved å effektivisere det nordiske samarbeid. Ikke minst gjelder det den delen av miljøutfordringen som handler om nordområdene med de helt spesifikke miljøutfordringer som der ligger, både i våre havområder og i våre nærområder mot øst. I det gamle sovjetimperiet ligger det utfordringer som vil kunne løses langt bedre dersom de nordiske land samordner sin politikk, enn dersom hvert enkelt land forsøker å yte sin lille skjerv. Når det gjelder kulturpolitikken, har vi også svært mange interessante utfordringer. På dette området har vi kommet langt når det gjelder å innstifte symbolske belønninger og priser som i seg selv er viktige fordi de tiltrekker oppmerksomhet. Men vi har ennå ikke klart å hente ut den potensielle gevinst som ligger i disse nordiske prisene når det gjelder å få borgerne i de nordiske land til å lese hverandres litteratur uten å gå veien om oversettelser. Det burde vært mulig å stimulere interessen for å lese svensk og dansk skjønnlitteratur i Norge, langt mer enn vi hittil har gjort. Det er til å gråte over at vi fremdeles bruker mange penger på helt unødvendige oversettelser. Selv om oversettelser kan være gode, må man anta at det å lese fremragende skjønnlitteratur i originalspråket er bedre enn å lese den i oversettelse. Hvis man kunne ha kanalisert de ressursene som i dag brukes til å oversette litteratur frem og tilbake mellom de nordiske land, til andre former for kulturinnsats, kunne vi hatt svært mange interessante muligheter for å stimulere kulturutviklingen i Norden. Det nordiske samarbeid har gjennomgått store skiftninger. Det henger naturligvis sammen med at det internasjonale bildet som Norden er en del av, har forandret seg radikalt i løpet av de siste 50 år. Den aller største endringen fant sted i 1989, da den etablerte europeiske orden – med et jernteppe og en terrorbalanse – plutselig forsvant og man stod overfor et helt nytt europakart. Det kan være verdt å minne om at i løpet av de 13 år som har gått siden 1989, har også det nordiske bildet forandret seg radikalt. Man kan kanskje tillate seg å karakterisere det slik at det av de nordiske land som i 1989 og tidligere hadde minst utenrikspolitisk handlefrihet, nemlig Finland, er det land som i løpet av disse 13 år har klart å skaffe seg den største utenrikspolitiske handlefrihet, og i mange henseender også er det nordiske land som har vært dyktigst til å sette sitt preg på den europeiske utvikling i bredere forstand. Det burde ikke gi noe grunnlag for misunnelse, men det burde gi grunnlag for en del refleksjoner om hvorledes vi på vår kant, i Norge, forvalter vår del av den felles nordiske kapital. I dette siste 10–13 års perspektiv er det lite som tyder på at Norge har vært det land som har vært i forkant når det gjelder å utnytte de nordiske mulighetene til å påvirke den europeiske utvikling i stort. Det bør være en utfordring til oss når det gjelder fortsettelsen. Vi er jo i dag i den situasjon at det som var umulig før 1989, nemlig at de nordiske land kunne diskutere utenrikspolitikk seg i mellom og ta felles initiativer av utenrikspolitisk art, i dag er mulig. Det er egentlig bare fantasien som setter grenser. Én interessant påminnelse om dette er det som sies i meldingen, og som også kommenteres i innstillingen fra komiteen – om Kaliningrad-området – som er en av verkebyllene i dagens europeiske politikk, og som er en av de virkelig store utfordringene. Hvis man er opptatt av befolkningens problemer i enkelte deler av våre nærområder, er det knapt nok noe sted hvor befolkningen lever under kummerligere kår og har større problemer enn akkurat i denne enklaven. Der er Nordisk Råd helt åpenbart et samarbeidsorgan som kan gjøre noe, og som kan bidra til å løse opp en politisk floke som ellers er vanskelig å løse opp i. På samme måte er det i forhold til mange av de samhandlingsproblemer som vi i Norge har med vår nabo i øst, Russland, og som kommer til å bli aktualisert når vi i nær fremtid får statsbesøk fra Russland. Også når det gjelder de fleste av disse problemene, er det en helt åpenbar nordisk dimensjon som vi burde bli dyktigere til å samordne og utnytte slik at det legges politisk styrke bak de ønskemålene av miljømessig og ressursforvaltningsmessig art som vi står overfor i nordområdene. Problemene med atomsikkerhet i denne delen av Europa er også en utfordring som på iøynefallende vis berører de nordiske landene i fellesskap, i tillegg til at det berører det internasjonale samfunn i stort. Til slutt: Jeg tror den som studerer historien om det nordiske samarbeidet i 50-årsperioden fra 1952 til 2002, er nødt til å komme til den konklusjon at de unyttede mulighetene er langt flere enn de benyttede. Den kapital vi ennå ikke har klart å gjøre rentebærende, er langt større enn den kapital vi har klart å gjøre rentebærende så langt, og det gjør at det er grunn til å se med forventninger på fremtiden.