Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-01-11:
Jeg vil først si at det er på det rene at de to vågehvalbestandene vi driver fangst på, er i god forfatning. Samtidig har norsk hvalpolitikk ligget fast siden vi startet arbeidet med å normalisere vår hvalfangst på slutten av 1980-tallet. Det er over tid ført en langsiktig og konsekvent politikk på dette området. Norsk hvalfangstpolitikk bygger på at Norge må hevde sin rett til å forvalte og høste naturens ressurser – basert på et rasjonelt og vitenskapelig grunnlag. Norge er en sterk tilhenger av prinsippet om bærekraftig utnyttelse av naturens ressurser, som tar utgangspunkt i vitenskapelige fakta og nødvendigheten av flerbestandsforvaltning. Det er av avgjørende betydning at man – innenfor de nødvendige begrensninger – kan utnytte bestander som tåler å bli høstet. I motsatt fall risikerer man å undergrave hele bærekraftsprinsippet. Slik sett er hvalsaken for Norge også mer enn bare hval. Det har vært et langsiktig mål å få normalisert forholdene rundt den norske hvalfangsten. Videre har det vært forutsatt at man fra norsk side skal søke løsninger i hvalsaken gjennom å arbeide innenfor relevante forvaltningsorganisasjoner. Fangst av større hvalarter har vært regulert gjennom Den internasjonale hvalfangstkommisjon, IWC. IWC ble opprettet for å sikre en bærekraftig forvaltning av hvalressursene basert på vitenskapelige data. I 1982 vedtok IWC et moratorium, forbud, mot vanlig hvalfangst – noe Norge reserverte seg mot. Samtidig med innføringen av moratoriet bad IWC sin vitenskapskomite om å utarbeid en ny forvaltningsprosedyre for hvalfangst, den såkalt RMP. Da arbeidet var ferdig, ville imidlertid ikke IWC oppheve moratoriet og sette prosedyren i verk. Norge benytter likevel prosedyren ved beregning av kvote for vågehval. Og det må understrekes at dette er en meget konservativ kvotereguleringsmodell. En av flere mekanismer som skal sikre mot overbeskatning, er det såkalte «tuning level», beskatnings- eller beskyttelsesnivå. Desto høyere beskatningsnivå man anvender, desto mindre blir kvotene. Vitenskapskomiteen gjorde beregninger på nivået 0,72-0,60 og kom fram til at innenfor dette intervallet var det fullgod sikkerhet med hensyn til beskyttelse. Hvalfangstkommisjonen har vedtatt en resolusjon som spesifiserer bruk av nivået 0,72, men Norge reserverte seg mot dette under avstemningen. Norge har ved flere anledninger gjort det klart at vi ikke har bundet oss på dette punktet. Nivået 0,72 har hittil likevel vært benyttet ved fastsettelse av våre kvoter. På grunn av opprettinger i det regneprogrammet som benyttes ved kvotefastsettelsen, ble den årlige grunnkvoten for vågehval redusert med ca. 10 pst. fra 2000. Vi stod i tillegg overfor et problem for 2001 som medførte reduksjon av kvote, idet Norge måtte begynne å ta hensyn til kjønnsfordelingen i fangstene, slik forvaltningsprosedyren i IWC krever. En gjennomgang av fangstdataene har vist at vi i den siste femårsperioden har hatt en stor overvekt av hunner i fangstene. I det nordøstatlantiske området har 77 pst. av fangstene vært hunner. Ved Jan Mayen har 90 pst. av fangstene vært hunner. Dette har som sagt, og som representanten Bastesen var inne på, medført ytterligere kvotereduksjon. For 2001 stod vi dessuten overfor en annen utfordring. Vi kunne ikke øke totalkvoten gjennom overføringer av ubrukte kvoter fra tidligere år, slik vi har kunnet gjøre tidligere. For å kunne opprettholde en hvalkvote på de siste års fangstresultat som et minimum ble det ved kvotefastsettelsen for 2001 besluttet å endre beskatningsnivået innenfor det intervallet som gir fullgod sikkerhet. Dette innebærer at beskatningen øker. Etter en samlet vurdering valgte vi å fastsette et beskatningsnivå om lag midt i det sikre intervallet, og kvoten ble fastsatt etter såkalt «tuning level» på 0,66. Dette innebærer en totalkvote for neste års vågehvalfangst på 549 dyr. Kvoten er fordelt, som vanlig, på fangstområder. Det vil si 127 dyr i Nordsjøen, 11 dyr i Vestfjorden, 260 dyr i Barentshavet, 120 dyr ved Svalbard og 31 dyr ved Jan Mayen. Jeg vil peke på at den kvoten som er fastsatt for årets fangst, fortsatt er høyere enn hva som faktisk har blitt fanget sammenlignet med årene etter gjenåpningen av fangsten, med unntak av 1998 og 1999. I tillegg vil jeg vise til at fordelingen av kvoten på fangstområdene er positiv, ved at en større andel av kvoten kan tas i de nordlige fangstområdene, og en mindre del særlig i Nordsjøen. Tradisjonelt har det vært størst interesse blant hvalfangerne for å drive fangst i nord. Konkret vil jeg nevne at det er en økning av kvoten for fangstområdene i Barentshavet og ved Svalbard. For fangstområdene Nordsjøen, Jan Mayen og Vestfjorden er kvoten redusert. Totalt sett burde dette kunne gi fangerne et bedre fangstutbytte. Prinsippet om bærekraftig forvaltning er ikke forlatt. Det er heller ikke riktig å si at Regjeringen har valgt en strategi for utfasing av den norske hvalfangsten. Når det gjelder spørsmålet om eksport av vågehvalprodukter, vil jeg vise til næringskomiteens behandling av Dokument nr. 8:79 for 1999-2000. I dokumentet bes det om at Regjeringen omgående opphever Norges selvpålagte eksportforbud av vågehvalprodukter. Jeg er invitert til en høring i komiteen i denne anledning, og har selvsagt takket ja til det.