trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-03-03:
Bestemmelsene om erverv og utvidelse av førerkort er som kjent harmonisert innen EØS-området i henhold til rådsdirektiv 91/439/EØF om førerkort. De nødvendige tilpasninger i førerkortforskriften trådte i hovedsak i kraft 1. januar 1997. Direktivet inneholder i vedlegg III spesifikke bestemmelser om «minstekrav med hensyn til fysisk og psykisk skikkethet til å føre motorvogn». Krav til hørsel ved utstedelse og fornyelse av førerkort i de tyngre klassene og eventuelt for kjøreseddel er imidlertid tillagt de nasjonale myndigheter å fastsette. Kravene skal fastsettes på bakgrunn av uttalelse fra kompetent medisinsk myndighet, som i Norge er Statens helsetilsyn. Fra Helsetilsynets retningslinjer siteres følgende: «Til tross for synets store betydning, er hørselen ikke uten betydning for evnen til å bli oppmerksom på hendelser i trafikken. Av hensyn til passasjersikkerheten stilles det strenge krav til sanseevne hos fører av buss og minibuss. Føreren bør dessuten kunne høre passasjerene. Førerkortforskriftene krever derfor at talestemme skal oppfattes på 4 meters avstand uten høreapparat for førerkort i klassene D1(E)(E) og kjøreseddel. For de andre klassene er det ikke spesifikke krav til hørsel.» (E) (E) Klasse D1 og D er henholdsvis minibuss og buss, eventuelt med tilhenger. Kravet er i overensstemmelse med praksis også før 1. januar 1997. Dispensasjonsmyndigheten er tillagt fylkeslegen og med klagemulighet til Statens helsetilsyn. Som uttalt i tidligere brev fra Samferdselsdepartementet til Norges Døveforbund, er helsebestemmelsene i førerkortforskriften fastsatt for å ivareta trafikksikkerhetsmessige hensyn. Dette er hensyn som må tillegges stor vekt i praktisk politikk. Jeg kan vanskelig se at det nå er grunnlag for å endre den aktuelle bestemmelsen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-03-03:
Så lenge helsemyndighetene fastsetter slike regler, og dette gjøres med begrunnelse i trafikksikkerhet, har jeg ingen som helst vilje til å se på dette. Hvis det kan dokumenteres at ting er urimelig, skjer det gjennom klagebehandling. Jeg følger så strenge krav når det gjelder trafikksikkerhet, at det er overordnet. Det forventes også av meg i hele den nasjonale politikken om trafikksikkerhet. Klagebehandlingen gir mulighet, dersom det kan vises urimelighet i dette, og det er klart at jeg skal holde meg orientert om hva slik klagebehandling medfører, for å se om det i den sammenheng kommer fram synspunkter som jeg bør lytte til. Men så langt har jeg ikke fått slik kunnskap.
Bent Høie (Høyre), 1999-03-03:
Jeg vil stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Den 15. februar 1999 ble utfordringsdokumentet til den nasjonale transportplanen presentert. Dette var på samme dag som høringsfristen utgikk. Folkevalgte organer har dermed ikke hatt muligheten til å komme med sine synspunkter før viktige premisser er lagt. Hva vil statsråden gjøre for å sikre at det nasjonale utfordringsdokumentet tar opp i seg de lokale synspunktene og prioriteringene?»
Bent Høie (Høyre), 1999-03-03:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg er enig i at den prosedyren som Regjeringen og Høyre ønsket, ville gitt større sikkerhet for at den lokale forankring ble tatt opp i transportplanen. Men likevel konstaterer jeg at statsrådens svar innebærer at de lokale synspunktene ikke er blitt ivaretatt i det nasjonale utfordringsdokumentet. I forbindelse med presentasjonen av utfordringsdokumentet uttalte vegdirektøren seg klart om enkeltprosjekter, bl.a. til Stavanger Aftenblad den 16. februar i år. Hva vil statsråden gjøre for å rette opp inntrykket av at de statlige vegmyndighetene allerede har trukket viktige konklusjoner før lokale myndigheter i det hele tatt har fått uttale seg i saken?
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Under Stortingets behandling av Innst. S. nr. 78(1998-99)(1997-98) Kompetansereformen, fikk regjeringspartiene med støtte av Høyre og Fremskrittspartiet flertall for at voksne ikke skal gis juridisk rett til videregående opplæring. Ifølge Dagsavisen 18. februar 1999 er statsråd Lilletun i ferd med å endre sitt standpunkt. (1998-99) (1997-98) Hva er bakgrunnen for denne endringen?»
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg takker for svaret, som jeg oppfatter som klare positive signaler og holdninger knyttet til retten til videregående opplæring for voksne. At statsråden har stor forståelse for å sikre retten til videregående opplæring for voksne, har jeg fått en viss følelse av , både i debatten om kompetansereformen og ut fra dagens svar. Det er nå kjent at inntektsoppgjøret vil ha etter- og videreutdanning som et av de høyest prioriterte områder, og jeg oppfatter det slik at det er viktig at det gis signaler til partene i arbeidslivet. Jeg vil bare få bekreftet det statsråden gav uttrykk for i Dagsavisen, nemlig at Regjeringen ikke er avvisende til å vurdere retten til videregående opplæring for voksne.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Prestene i Bjørgvin bispedømme blir oppfordret til å skrive under på et opprop mot biskop Rosemarie Köhn. Det er 11 av de 12 prostene i Bjørgvin som står bak henvendelsen til prestene. Etter planen skal oppropet og underskriftene offentliggjøres. Hvordan ser statsråden på en slik fremgangsmåte, og mener han det er i tråd med god personbehandling at overordnede på denne måten presser ansatte på et lavere nivå til å innta et bestemt standpunkt?»
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg takker for svaret. Jeg er ikke overrasket over svaret, men jeg må si at jeg er skuffet, fordi jeg ser på statsråden som ansvarlig for arbeidsforholdene i Kirken. I denne saken er det klart at overordnede presser folk på et lavere nivå til å ta standpunkt i et kontroversielt spørsmål. Jeg har merket meg at mange av prestene selv reagerer svært negativt på dette, de føler seg presset til å måtte ta stilling i denne saken, og de føler det som om man nå skal kartlegge presteskapets teologiske meninger om homofilispørsmålet. Det burde ansatte være spart for. Jeg tror ikke dette er en god måte å behandle sine ansatte på. Jeg vil spørre statsråden om han, som ansvarlig for arbeidsforholdene i Kirken, vil ta affære i denne saken.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Evalueringsrapporten om Kongsvinger – Kristiansundmodellen som Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet bestilte fra Norsk institutt for studier av forskning og utdanning(NIFU) (NIFU) Vil statsråden utprøve kontraktsmodellen i Kongsvinger?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg takker statsråden for svaret, og er enig i statsrådens utsagn om at de desentraliserte studiene i Kongsvinger og Kristiansund har vært vellykkede. For Hedmark og spesielt Glåmdalsdistriktet, som har ligget i utdanningsskyggen i lengre tid, har dette høyskoletilbudet vært av meget stor betydning. Høsten 1998 fikk Kongsvinger anledning til å drive desentralisert sykepleier- og IT-utdanning. Jeg vil nytte dette høvet til å takke statsråden for hans sterke bidrag til å få realisert disse studietilbudene. Jeg er imponert over høyskolestiftelsen i Kongsvinger, som har samlet inn penger fra mange bidragsytere til administrative stillinger, til inventar og utstyr. Stiftelsen sliter med økonomien inneværende år. Det er derfor viktig at det ikke tar for lang tid før statsråden tar endelig stilling til framtidig organisering, finansiering mv. Vil statsrådens avgjørelse foreligge i god tid før studieåret 2000-2001, og kan statsråden bidra til at høyskolestiftelsen sikres driftskapital inntil avgjørelsen foreligger?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Eg skal tillate meg å stille eit spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren. Men før eg gjer det, vil eg på bakgrunn av ein inkurie be om å få lov til å endre ordlyden noko i spørsmålet. Det er for så vidt ikkje noka endring av innhaldet i spørsmålet, og det er i forståing med statsråden. Om presidenten tillèt det, gjer eg det.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Da skal spørsmålet lyde: «Av forslag til ny § 3-9 i opplæringslova» – altså ikkje «Av opplæringslova», som det opprinneleg stod – «går det fram at hørselshemma ungdom har lovfesta rett til vidaregåande opplæring på teiknspråk eller ved bruk av tolk. Korleis vil statsråden forvalte og organisere skuletolketenesta slik at retten til å velje utdanning med bruk av tolk blir reell og uavhengig av bustad?»
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Eg takkar statsråden for svaret. Det er korrekt at det er ei oppfølging av Innst. S. nr. 275 for 1996-97, men det er òg ei oppfølging av Stortinget si behandling av opplæringslova og St.meld. nr. 23 for 1997-98, så det er bra. Eg er kjend med det svaret statsråden gav til representanten Simonsen den 17. desember 1997, altså for vel eit år sidan, om at Sosial- og helsedepartementet har sett ned ei arbeidsgruppe. At tidsplanen – før jul 1997 – ikkje heldt, slik statsråden nemnde, får ein berre ta til orientering. Statsråden ymta nå om at datoen truleg kan bli før 1. mai, det får me òg ta til orientering. Men eg må legge til at det har også blitt sagt første kvartal 1997. Når det gjeld tolkeutdanninga, vil eg spørje statsråden om kva departementet har gjort i den samanhengen. Altså konkret: Kor aktivt har departementet jobba med å rekruttere til tolketenesta?
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Eg har eit spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren: «Skuleskipet «Gann», som utdanner sjøfolk, har økonomiske problem sidan skulen kjøpte nytt skip. Vil statsråden vurdera å gje auka støtte, slik at denne verdfulle utdanningsinstitusjonen kan drivast vidare?»
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Eg takkar kyrkje-, undervisnings- og forskingsministeren for svaret. Nå blir det kvart år utdanna ca. 60 personar frå skuleskipet. Det er ein attraktiv utdanningsinstitusjon, og dei elevane som kjem ut frå denne vidaregåande utdanningsinstitusjonen, blir handplukka av norsk skipsfart. Det er ei høgt skatta arbeidskraft som blir presentert på den norske skipsfartsmarknaden. Det passar godt inn med målsetjinga om å auka talet på norske sjøfolk, så denne institusjonen trengst. Dersom staten, som det står i avisa, har pengar til vedlikehald av seglskuter som ikkje gjev utdanning i det heile, finn eg det rimeleg at staten i ein overgangsperiode vurderer å gje eit noko auka tilskot til skuleskipet «Gann», slik at gjeldsbelastinga kan nullast ut – det er overkomeleg.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
«Et flertall i Oslo bystyre bestående av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti fattet 17. februar 1999 et prinsippvedtak om stiftelse av Ullevål sykehus og Aker sykehus som aksjeselskap fra 1. januar 2000. Hvilke konsekvenser mener statsråden en eventuell overgang til AS ved to av landets største sykehus vil ha for samarbeidet i den aktuelle helseregionen og oppfyllelsen av de nasjonale mål i helsepolitikken?»
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Gjennomføringen av vedtaket i Oslo kan åpne for en privatisering og todeling av det norske helsevesen. Byrådet har da også uttalt at det ikke avviser at sykehusene som aksjeselskap fritt kan bestemme om de vil levere til andre enn det offentlige. Således kan resultatet av dette vedtaket bl.a. innebære at Aker sykehus og Ullevål sykehus åpnes for private forsikringsselskaper. Vedtaket i Oslo ble gjort med én stemmes overvekt. Finner statsråden det betenkelig at et så omfattende vedtak presses igjennom med knappest mulig flertall? Og vil han overfor kommunen eller overfor sine partifeller som sørget for flertallet, gripe inn og bidra til at vedtaket blir omgjort?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Sørensen-utvalget, som snart vil avgi innstilling, ser på ulike tilknytningsformer for sykehusene. Dette utvalget skal foreta en analyse av hvordan dagens modeller fungerer, for å se om det er behov for en tilpasning av modellene og for å vurdere om sykehuseierne bør kunne velge mellom flere typer organisatoriske løsninger enn det det er rom for i dagens lovverk. Når innstillingen foreligger, vil denne i henhold til gjeldende praksis sendes ut på høring. Jeg ønsker å avvente Sørensen-utvalgets innstilling før jeg generelt tar stilling til en spesifikk organisasjonsmodell. Når det gjelder en eventuell omdanning av Ullevål sykehus og Aker sykehus til aksjeselskaper, vil dette være en sak som må forelegges departementet for konkret vurdering av hvorvidt omdanningen utløser krav om ny godkjenning etter sykehusloven § 3. Etter gjeldende rett vil en vesentlig endring av virksomheten utløse krav om ny godkjenning. I vurderingen av dette vil det bl.a. være sentralt hvordan vedtektene i selskapet er utformet og hvilke avtaler som er inngått mellom kommunen og selskapet. Jeg kan ikke før saken har vært til vurdering i departementet uttale meg om hvilke konsekvenser en eventuell omdanning av de nevnte sykehus til aksjeselskap vil få for det regionale helsesamarbeidet og oppfyllelsen av nasjonale mål i helsepolitikken. Det vil bl.a. være avhengig av om Oslo kommune har sikret seg muligheter til å styre virksomheten, slik at kommunens forpliktelser etter helselovgivningen i tilstrekkelig grad kan ivaretas. Dette gjelder bl.a. plikten til å delta i det regionale helsesamarbeidet og gjennomføre de endringer i funksjonsfordeling mv. som en vedtatt regional helseplan resulterer i. Også forholdet til arbeidsmarkedet for helsepersonell vil være viktig her. Som nevnt vil Sørensen-utvalgets innstilling foreligge om kort tid. Etter at innstillingen har vært på høring, vil jeg kunne gi mer fyllestgjørende svar på spørsmål om mitt syn nå det gjelder ulike tilknytningsformer for sykehus. Jeg tar sikte på en første tilbakemelding til Stortinget på grunnlag av utvalgets arbeid i revidert nasjonalbudsjett for 1999.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg har tidligere i denne sal uttalt at spørsmålet om omdanning av en så stor del av vårt sykehusvesen til aksjeselskap er et betydelig helsepolitisk spørsmål. En av grunnene til at jeg tok initiativet til Sørensen-utvalget, var å legge basis for en nasjonal helsepolitisk debatt om tilknytningsformer. Jeg ber om respekt for at jeg av hensyn til utvalgets arbeid ikke konkluderer før jeg har fått innstillingen. Men det ligger helt klart i det jeg har sagt og foretatt meg i denne saken, at jeg vil legge til rette for en behandling i Stortinget av disse viktige spørsmålene. Når det gjelder forholdet til Oslo kommune, viser jeg til det jeg sa i mitt første svar, at departementet mener at dette spørsmålet må vurderes i forhold til sykehusloven § 3. Hvis ikke Oslo kommune sørger for det, vil departementet sørge for at saken blir tatt opp og vurdert i forhold til den paragrafen. For øvrig har jeg merket meg at Oslo bystyre ikke har gjort noe endelig vedtak, og at deler av det flertallet som det ble referert til, har tatt sine forbehold.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Når det gjelder problemstillinger rundt private helseforsikringer, har jeg tidligere uttalt meg om dette i spørretimen den 5. november 1997. Som tidligere uttalt, forstår jeg den skepsis som mange har til private helseforsikringer, samt den frykt enkelte føler for at dette kan føre til en svekkelse av det offentlige helsevesen. Betydningen av de private forsikringsordningene avhenger i stor grad av den tillit den enkelte, og i denne sammenheng bedrifter, har til det offentlige helsevesen. Det at flere bedrifter har gått til det skritt å kjøpe private helseforsikringer for sine ansatte, tar jeg som et signal på at det offentlige tilbudet ikke blir oppfattet som godt nok, til tross for at vi har gjort mye for å redusere ventetiden ved norske sykehus og har oppnådd gode resultater. Som jeg sa til representanten Kristoffersen i spørretimen den 5. november 1997, vil knappheten på helsepersonell påvirke tilgjengeligheten til offentlige helsetjenester, og den kan føre til uakseptabelt lange ventetider for mange pasienter. En økning i private helsetjenester kan føre til en overføring av helsepersonell til det private marked, og det er ikke ønskelig. Jeg finner det imidlertid nødvendig å si at antallet personer som har kjøpt forsikringer, ikke er spesielt høyt. Og som tidligere uttalt, finner jeg ikke grunn til å forby denne type ordning. Jeg vil imidlertid arbeide for at dagens offentlige helsetilbud blir stadig forbedret for på den måten å øke den alminnelige tillit til dette offentlige tilbud. Økt tillit vil kunne føre til at omfanget av private helseforsikringer begrenses. For sykehusenes vedkommende har vi kontrollmulighet gjennom den godkjenningsordning som gjelder for sykehus. Jeg viser i denne forbindelse til sykehusloven § 3. Det følger av denne bestemmelsen at opprettelse av nye private sykehus eller vesentlig utvidelse av eksisterende tilbud krever godkjenning av departementet. Ved vurderingen av om godkjenning skal gis, kan det legges vekt på helsepolitiske hensyn. I utkastet til spesialisthelsetjenestelov er krav om godkjenning av sykehus foreslått videreført. Når det gjelder mitt syn på at et offentlig kontrollert selskap som Norsk Hydro, forsikrer sine ansatte i det private marked, vil jeg si at jeg i denne sammenheng ikke ser forskjell på en bedrift som Norsk Hydro og andre bedrifter. Norsk Hydro er et allmennaksjeselskap. Staten utøver sitt eierskap i Norsk Hydro hovedsakelig gjennom deltakelse i og stemmegivning på generalforsamlingen. Når det er sagt, vil jeg igjen fremheve at jeg syns at den utviklingen som har skjedd på dette området, er beklagelig. Men det er uavhengig av bedriftens tilknytning eller ikke til det offentlige. Mitt svar er altså ikke et inngrep mot denne type ordninger, men et intensivt forbedringsarbeid i det offentlige helsevesen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Fellesskapets prioriteringer må først og fremst ivaretas gjennom utviklingen av fellesskapets ordninger. Gjennom en satsing på de svakeste og mest forsømte områdene i helsevesenet ønsker Regjeringen å sørge for at tilliten til det offentlige tilbudet kan økes. Gjennom en bedre organisering og mer effektiv utnyttelse av ressursene kan vi oppnå enda bedre resultater når det gjelder dette. Det er vi i gang med. Den andre strategien må være å holde styring med personellmarkedet, først og fremst når det gjelder leger – her har Stortinget vedtatt nye styringsmekanismer i loven – og å ivareta den kontroll vi har med opprettelsen av nye private eller utvidede private sykehustilbud gjennom sykehusloven.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Det må skilles mellom atomulykker og stråleulykker. Ved en atomulykke, som f.eks. den i Tsjernobyl-kraftverket, er det kun i nærområdet, dvs. innen få kilometer fra ulykkesstedet, at det har vist seg nødvendig med akutt medisinsk intervensjon og behandling. Hovedproblemet på norsk territorium ved ulykker i utlandet vil være radioaktivt nedfall, men stråledosene fra slikt nedfall er normalt så små at de ikke gir noen akutt medisinsk effekt. Forurensningen kan allikevel representere store problemer for befolkning og samfunn, og det er viktig å kartlegge nedfallet og gjennomføre tiltak for å redusere stråledosene på innbyggerne. Dette vil kreve koordinert innsats over hele landet, fra mange myndigheter og fagområder. Denne atomulykkeberedskapen er organisert gjennom Kriseutvalget for atomulykker, hvor Statens strålevern er sekretariat og forestår den daglige driften. Atomulykkeberedskapen er basert på en desentralisert organisasjon, med koordinering og planlegging også på regionalt nivå. Fylkesmannen i alle fylker i landet spiller en viktig rolle her. Stråleulykker hvor enkeltindivider blir akutt skadet av strålingen, og hvor rask medisinsk behandling er påkrevd, vil bare kunne skje når avstand mellom pasient og en kraftig strålekilde er kort. Den hyppigste årsaken til slike ulykker, også internasjonalt, er uhell med industrielle eller medisinske strålekilder. Slike ulykker skjer heldigvis meget sjelden i Norge. Økt oljeaktivitet i nord kan øke risikoen for slike hendelser også i Nord-Norge, men de fleste tilløp til slike stråleulykker de senere år har vært i Sør-Norge. Det kan også oppstå akutte stråleskader i umiddelbar nærhet til en forulykket reaktor, også om den er en fartøys- eller en forskningsreaktor. Det passerer atomdrevne fartøyer langs kysten av Nord-Norge, men vi har også to forskningsreaktorer på Østlandet. Dagens planlegging for den strålemedisinske beredskap går i korthet ut på at alle akuttsykehus skal ha tilstrekkelig kompetanse og utstyr for å unngå at det oppstår tidlige feil som kan påvirke behandlingsutfallet uheldig. Ved behov forutsettes overflytting til regionsykehus, alternativt at ressurspersoner reiser ut til lokalsykehuset. Statssykehusenes ressurser er tenkt å være et supplement til de lokale og regionale helseinstitusjonene, dels ved at lokale sykehus uten denne erfaringen kan støttes faglig, og dels ved at pasienter med behov for spesielle landsdekkende tjenester, f.eks. benmargstransplantasjon, kan overføres. Det er i denne sammenheng ikke gitt noen ekstrabevilgninger til statssykehusene for å ivareta denne oppgaven, da den anses som et ledd i den generelle medisinske service. Systemet i dag er altså at regionsykehusene har ansvaret for stråleskadde innen sin region på samme måte som for alle andre pasientgrupper, og at de statlige sykehusene, Rikshospitalet og Radiumhospitalet, har et ansvar utover det som kan dekkes regionalt. Jeg kan derfor forsikre representanten Nymo om at man ikke har til hensikt å gi Nord-Norge noen dårligere akuttmedisinsk service ved eventuelle stråleulykker enn andre deler av landet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
La meg bare kort bekrefte til representanten Nymo den fremstilling jeg gav når det gjaldt beredskapen i forhold til atomulykker på den ene siden og stråleulykker på den andre siden. Regjeringen har til hensikt å følge opp i tråd med den redegjørelsen jeg gav.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Mammografiscreening er nå etablert i følgende ni fylker: Akershus, Hordaland, Rogaland, Oslo, Telemark, Vest-Agder, Aust-Agder, Troms og Finnmark. I tillegg vil fire nye fylker starte opp med screening i år. Disse fylkene er Nordland, Sør-Trøndelag, Nord-Trøndelag og Buskerud. I alt vil 13 fylker få tildelt midler til å starte arbeid med mammografiscreening i 1999. Arbeidet med å etablere mammografiscreening for kvinner mellom 50 og 69 år til et landsdekkende tilbud er nå dermed kommet godt i gang, og vil bli gjennomført så raskt som personellsituasjonen tillater det, i tråd med Stortingets forutsetninger. For at utbyggingen skal bli like vellykket som den har vært i de fire første prøvefylkene, kreves det skikkelige forberedelser fra fylkeskommunenes side, i samarbeid med den fagekspertise som har fulgt opp prøvefylkene. Mammografiscreening krever spisskompetanse på mange felt og kan uten at høy kvalitet er til stede, føre til en rekke utilsiktede ulemper for de kvinner som inviteres til undersøkelsen. Dette gjelder bl.a. faren for falske negative og falske positive prøver. Det er derfor svært viktig at kvalitet er til stede når screeningen starter. Dette gjelder både selve organiseringen og kompetansen hos de enkelte aktører i prosjektet. Valg av hvilke fylker som skal innlemmes i mammografiscreening, foretas etter en grundig faglig vurdering av fylkenes prosjektplaner og i tett dialog med de enkelte fylker. De fire nye fylkene som ble valgt i år, har alle prosjektplaner som oppfyller de kvalitetskrav som er satt til prosjektet med hensyn til organisering og tilgang på fagfolk. Det gjenstår nå seks fylker som ennå ikke har startet opp med mammografiscreening: Møre og Romsdal, Sogn og Fjordane, Hedmark, Oppland, Østfold og Vestfold. Når de nødvendige avklaringer i forhold til disse fylkenes prosjektplaner er foretatt, vil departementet ta endelig stilling til hvilke fylker som bør starte mammografiscreening i år 2000.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Representanten Nesvik er godt kjent med de rammer som er lagt for utviklingen av det nasjonale mammografiprogrammet. For det første er det i det vedtatte budsjett, som flertallet i Stortinget har gitt sin tilslutning til, en begrensning på fire nye fylker i 1999. Basis for utvelgelsen av disse fire nye fylkene er en strengt faglig vurdering av hvilke fylker som ligger lengst framme i forhold til planer og tilgang på folk som tilfredsstiller de kvalitetskrav som må stilles, og valget er altså gjort slik som jeg redegjorde for i mitt første svar. Jeg kan bekrefte at departementet har et samarbeid med de private røntgeninstituttenes organisasjon, slik Stortinget har forutsatt, og at vi vil arbeide med en videreutvikling, slik Stortinget også har bedt om, så raskt personellsituasjonen tillater det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Det må være meg tillatt å si at forundringen til en viss grad er gjensidig, for hvis en regjering som står overfor en klar faglig tilråding fra den arbeidsgruppen som har undersøkt og gjennomgått spørsmålet, og som får den samme tilråding fra Statens næringsmiddeltilsyns vitenskapelige komite og Statens ernæringsråd, skulle komme til et annet standpunkt enn alle disse faginstansene samlet har gjort, ville det være egnet til forundring. Det som ligger i mitt svar, er at den første undersøkelsen er gjort helt konkret i forhold til å undersøke konsekvensene av barnematdirektivets bestemmelser. Den andre undersøkelsen er et ledd i en jevnlig kartlegging av ernæringsinntaket hos småbarn i Norge. Opplegget og innretningen på disse undersøkelsene må forstås på bakgrunn av de to forskjellige formålene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg vil ikke legge ensidig vekt på behandlingstilbudet i denne sammenheng. Planene jeg refererte til, både psykiatriplanen og selvmordsplanen, er jo i stor grad forebyggende orientert. Jeg er også enig med representanten Ballo i at det sentrale her bl.a. må være det å møte mennesker med respekt, uavhengig av de forskjeller som de representerer. Det er det sentrale. Og det må man kunne forene med en debatt om politiske spørsmål knyttet til homofiles rettigheter i samfunnet. Det er fullt mulig å ha en saklig og nøktern debatt om disse spørsmålene uten å fordømme og uten å tråkke på menneskeverd og menneskerettigheter. Det er en kombinasjon som jeg vil stå for.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg vil starte med å presisere at klager over avslag på asyl i sin helhet behandles av Justisdepartementet. Utlendingsdirektoratet er første instans. Departementet foretar en individuell vurdering av alle de forhold som er påberopt i søknaden og i klagen. Både troverdigheten av den påståtte asylgrunnen og sannsynligheten for at disse forhold vil medføre forfølgelse, må vurderes. At muslimer konverterer til kristendommen, gir dermed ikke automatisk opphold i Norge. Dette går også klart fram av Justisdepartementets brev til Utlendingsdirektoratet om endring av praksis på dette området. Troverdigheten av et påberopt forhold vurderes ut fra asylsøkerens forklaring, faktiske omstendigheter og våre kunnskaper om hjemlandet. Når det gjelder forfølgelsesfaren, vurderes denne ut fra de kunnskaper en har om søkerens hjemland. Når en asylsøker lar seg døpe i forbindelse med en søknad om asyl, kan det oppstå et troverdighetsproblem. Viktige momenter ved vurderingen er hvorvidt konverteringen har skjedd etter en opplæringsperiode, eller som en reaksjon på et endelig avslag. Departementet legger ved vurderingen vekt på hvorvidt asylsøkeren har gjennomgått opplæring, har kunnskaper om kristendommen, går i gudstjenester, om familiemedlemmer har konvertert, og om dåp er foretatt. Det er i denne forbindelse uttalelser fra konvertittens prest er av betydning. Presten vil være den nærmeste til å uttale seg om konvertittens forhold til kristendommen. Presten vil ofte ha hatt samtaler og gitt veiledning og kanskje også opplæring. Har en prest gått god for at asylsøkeren faktisk sitter inne med nok kunnskaper om kristendommen til å foreta et reelt valg, bør dette valget respekteres. Departementet ønsker ikke å foreta en vurdering av en konvertitts fromhet eller teologiske innsikt, da valg av religion er et privat forhold. På den annen side vil en lett kunne anse en konvertering som proforma om konvertitten overhodet ikke har kjennskap til kristendommen. Når departementet finner det sannsynliggjort at asylsøkeren har konvertert, vil dette forholdet være en del av den helhetsvurderingen som foretas. En norsk prest vil ikke ha forutsetninger for å vurdere konsekvensene av dåpshandlingen ved en mulig retur f.eks. til Iran eller et annet muslimsk land. Dette forhold vurderes av departementet. Hver enkelt klagesak vurderes konkret og individuelt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
La meg først slå fast at det er viktig at vi i Norge gir beskyttelse for mennesker som forfølges, også for sin tros skyld. La meg videre presisere at det som er sagt klart, er at uttalelser fra presten vedrørende konvertittens omvendelse skal være med og tillegges vekt i den helhetlige individuelle vurdering som departementet må gjøre, men de skal selvsagt ikke være avgjørende for utfallet av saken som sådan. Derimot må jeg nok si at departementet må være tilbakeholdende med – og det er poenget i denne saken – å gå inn og overprøve prestens vurdering av hvorvidt en omvendelse faktisk har skjedd. Men det er en nyanse, som en del av saksbehandlingen, og bare som en del av en helhet i den enkelte sak.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Et av de helt sentrale formålene med en straffereaksjon er at den skal medvirke til at lovovertrederen ikke faller tilbake til kriminell virksomhet. Et av virkemidlene for å oppnå dette vil være tilsyn i regi av Kriminalomsorg i frihet. Særlig i forhold til unge lovovertredere vil slik oppfølging kunne ha gunstig effekt. Det er domstolene som i forbindelse med betingede dommer kan ilegge tilsyn i prøvetiden. Etter straffeloven § 53 er hovedregelen at tilsynstiden er ett år, og denne løper fra den dag dommen er rettskraftig. Ut fra de tidsmessige rammer lovgivningen oppstiller for gjennomføring av tilsyn, er det svært viktig at dette etableres så raskt som mulig. En sen iverksettelse vil kunne svekke effekten av dette kriminalitetsforebyggende tiltak. I forbindelse med fullbyrdelsen av straffedommen er det politiets ansvar å sørge for at Kriminalomsorg i frihet kobles inn, slik at tilsyn kan etableres. For at den tid tilsynet skal gjennomføres i, ikke skal spises opp av saksbehandlingstid, er det viktig med effektive saksbehandlingsrutiner. I den konkrete sak som ligger til grunn for dette spørsmålet, var straffedommen rettskraftig den 31. juli 1998, mens Kriminalomsorg i frihet først ble koblet inn i begynnelsen av januar 1999. Dette er helt utilfredsstillende. Ut fra erfaringene fra denne og enkelte andre saker har Oslo politidistrikt nå endret sine interne rutiner, slik at den rettskraftige straffedommen skal oversendes Fullbyrdelseskontoret innen en uke. Det er videre understreket at bl.a. dommer med tilsyn må behandles særlig raskt. Dette skulle dermed sikre en langt raskere etablering av tilsyn enn hva som var tilfellet i den sak som ligger til grunn for spørsmålet fra representanten Nymo.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg er kjent med at en av departementets ansatte har vært utsatt for telefonsjikane fra en kirkeasylant, og forholdet er anmeldt til politiet. Justisdepartementet har som arbeidsgiver for saksbehandleren anmodet politiet om å intensivere arbeidet med å oppspore samtalene, samt vurdere hvilke tiltak som kunne gjennomføres. Norsk Tjenestemannslag har på vegne av saksbehandleren bedt om pågripelse av kirkeasylanten. Kirkeasylanten ble i 1994 dømt til fengsel i seks år og tre måneder for medvirkning til innførsel og oppbevaring av 417 gram heroin. På denne bakgrunn ble han ved Justisdepartementets vedtak av 21. desember 1995 utvist fra Norge. Utvisningsvedtaket ble brakt inn for Oslo byrett, og ved dom av 25. februar 1998 ble staten frifunnet. Ved departementets vedtak av 18. mars 1998 fikk han avslag på sin søknad om asyl. Vedtakene er ikke effektuert, fordi han har gått i kirkeasyl. En person som er utvist fra Norge og har fått avslag på sin søknad om asyl, er forpliktet til å forlate riket. Ved å gå i kirkeasyl velger vedkommende å ikke respektere et lovlig fattet vedtak. På den annen side respekterer vi kirkefreden, og politiet henter derfor ikke utlendinger med tvang i kirkerommet for å effektuere forvaltningsvedtak. Det gjelder alle utlendinger, uavhengig av om de har fått avslag på sin søknad om asyl, eller er utvist fra Norge på grunn av straffbare handlinger. La meg avslutningsvis presisere at beslutningen om å pågripe personer som sitter i kirkeasyl, og som der begår kriminelle handlinger, tilligger påtalemyndigheten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Departementets holdning til kirkeasyl har nylig vært prøvd i Stortinget, og det standpunkt som jeg har redegjort for, er i samsvar med det standpunkt som et flertall i Stortinget tok når det gjaldt respekten for kirkefreden og Kirken. Den gjelder uavhengig av hva som er årsaken til at personer har gått i kirkeasyl, om det er en utvisning eller om det er et avslag på søknad om asyl. Det er én side av saken. Den andre siden av saken gjelder spørsmålet når en kirkeasylant fra kirken begår ulovlige handlinger. Det har jeg sagt er en sak for politiet. Den konkrete saken er anmeldt til politiet. Jeg viste også til det initiativ som Justisdepartementet har tatt. Utover dette har jeg ikke noe å meddele i øyeblikket om saken.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg kan ikke uttale meg om hvorvidt det er utmålt en «riktig» straff i den konkrete saken spørsmålsstilleren refererer til. Jeg vil imidlertid bemerke at slik jeg leser dommen, beror spørsmålet på en forståelse av domspremissene som jeg ikke kan dele. Rettens merknad om manglende tilbud av fritidsaktiviteter fra det offentlige mv. er gjort i tilknytning til drøftelsen av om de kriminelle handlinger er begått som ledd i gjengkriminalitet. Dette spørsmålet hadde en viss betydning for skyldspørsmålet, altså spørsmålet om de tiltalte kunne straffes etter tiltalen. Retten synes imidlertid ikke å ha tillagt momentene omkring fritidstilbud mv. avgjørende vekt ved selve straffeutmålingen. Straffelovgivningen gir sjelden konkrete pålegg til dommerne om hva som skal tillegges vekt ved straffeutmålingen. Det er et viktig prinsipp i norsk rett at straffeutmålingen skjer på fritt grunnlag for den enkelte sak. Det betyr at dommeren ved straffeutmålingen tar stilling til en rekke momenter. Disse momentene er fremkommet gjennom svært omfattende rettspraksis og -teori. Hvilken vekt de ulike momenter tillegges, må vurderes konkret i den enkelte sak. Slik bør det etter mitt syn fortsatt være. Jeg vil derfor ikke foreslå lovendringer som regulerer hvilke momenter som generelt kan tillegges vekt ved straffeutmålingen i enkeltsaker.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg skal få lov til å komme tilbake til det generelle spørsmål senere i spørretimen. La meg bare understreke at jeg fortsatt er av den oppfatning at representanten Simonsens spørsmål ikke treffer helt godt i forhold til premissene i den konkrete saken som det vises til. Det heter bl.a. i domspremissene i forhold til påstanden om at man her bagatelliserer de kriminelle forhold som saken gjelder: «Retten presiserer imidlertid at den med bemerkningene foran, ikke ønsker å bagatellisere de forhold som er beskrevet i tiltalebeslutningene; – spesielt ikke de forholdene som er subsumert som ran. Etter rettens oppfatning dreier dette seg om alvorlige forhold selv om bruk av fysisk vold har vært beskjeden eller fraværende.»
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg viser til det svaret som jeg nettopp gav til representanten Simonsen. Jeg vil i tillegg bemerke at jeg ut fra dommen fra Oslo Byrett av 27. mars 1998 ikke kan se at retten ved straffeutmålingen har lagt vekt på at utenlandsk opprinnelse i seg selv er en formildende omstendighet. Også dette forholdet ble trukket inn i drøftelsen av om handlingen var begått som ledd i gjengkriminalitet, som igjen hadde en viss betydning for skyldspørsmålet. Straffelovgivningen gir sjelden konkrete pålegg til dommerne om hva som skal tillegges vekt ved straffeutmålingen. Det er et viktig prinsipp i norsk rett at straffeutmålingen skjer på fritt grunnlag for den enkelte sak. Det betyr at dommeren ved straffeutmålingen tar stilling til en rekke momenter. Hvilken vekt de ulike momenter tillegges, må etter min mening vurderes konkret i den enkelte sak. Det bør fortsatt være slik. Jeg vil derfor ikke foreslå lovendringer som regulerer hvilke momenter som generelt kan tillegges vekt ved straffeutmålingen i enkeltsaker.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg er hjertens enig med spørreren i at signaler er viktig i kriminalpolitikken, men det er min oppfatning – og jeg synes i og for seg den siste ukens debatt understreker betydningen av det – at politiske signaler om hvilke momenter som skal tillegges vekt i straffutmålingen, ikke er ønskelig. Og det bygger jeg på ganske lang rettspraksis og teori i norsk rett, og jeg er faktisk av den oppfatning at det fortsatt bør være slik.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg verken kan eller vil gripe inn i straffutmålingen i den enkelte straffesak. Spørsmålet må eventuelt bli om jeg vil ta initiativ til å skjerpe straffen for kriminalitet knyttet til utøvelse av ran og vold mv. Loven har i dag ingen begrensninger i adgangen til å idømme betinget fengsel. I forarbeidene er det imidlertid forutsatt at betinget fengsel normalt ikke skal idømmes ved alvorlige forbrytelser; betinget fengsel i over ett år skal brukes bare i helt spesielle tilfeller. Først og fremst er det Høyesterett som har trukket opp retningslinjene for når betinget fengsel skal idømmes. Ved en del voldsforbrytelser har Høyesterett vært lite villig til å godta betinget dom. Praksis gir også anvisning på en del momenter som kan tilsi at det idømmes betinget fengsel i tilfeller hvor straffen ellers burde ha vært ubetinget. Et slikt moment er at det har gått lang tid mellom den straffbare handlingen og dommen, uten at den siktede kan bebreides for det. Et slikt synspunkt synes å ha hatt avgjørende betydning i den saken spørsmålsstilleren refererer til. Jeg kan som nevnt ikke kommentere om retten har utmålt riktig straff i denne saken. Men etter mitt syn gir ikke dommen foranledning til at det bør foretas endringer i reglene om betinget dom. Jeg viser til at Straffelovkommisjonen i sin femte delutredning bl.a. har vurdert reglene om betinget dom. Kommisjonen har funnet at det ikke er behov for vesentlige endringer. Etter mitt syn illustrerer imidlertid dommen en av de uheldige virkningene det kan ha hvis straffesaker tar for lang tid: Straffen ble mildere enn den ellers ville ha vært. Det er uheldig. Sammen med riksadvokaten og de andre aktørene i strafferettsapparatet arbeider Justisdepartementet med å få redusert saksbehandlingstiden i straffesaker. Blant annet ble det i går arrangert et symposium om effektivitet i straffesakskjeden. Her kom det fram viktig materiale og erfaringer som så vel departementet som andre aktører vil arbeide videre med.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg tar skarpt avstand fra de beskyldninger som representanten Simonsen nå rettet mot Kristelig Folkeparti og justisministeren når det gjelder signaler til norsk ungdom. Jeg tar også avstand fra det han sa om at jeg gav uttrykk for at jeg ikke ville gjøre noe. Det jeg sa, var at jeg er enig i Straffelovkommisjonens konklusjon om at man ikke bør gjøre endringer i reglene om betinget dom. Men jeg sa også at de problemer som synes å ligge til grunn for at det ble en slik dom i denne konkrete saken – nemlig at det har gått så lang tid – er forhold som departementet og statsråden i aller høyeste grad er opptatt av å gjøre noe med. Jeg viste til konkrete tiltak som vi har på gang i så måte, og jeg viser også til mitt svar til representanten Nymo, om hva Oslo politikammer for egen del har gjort.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Det totale studentopptaket er redusert fra 432 i 1998 til 250 i 1999. Det er i tråd med Stortingets budsjettvedtak. For å få til best mulig utnyttelse av de faste ressursene så vel ved Politihøgskolen i Oslo som ved filialen i Bodø, har vi valgt å redusere antall studentplasser ved begge læresteder, dog slik at Bodø vil få et høyere opptak enn hva en forholdsmessig reduksjon skulle tilsi. Selve reduksjonen av studentplasser for 1999 har som kjent sin bakgrunn i at man nå har en gjennomgang av fremtidig behov for politiutdannet personell. I forhold til dagens stillingstall vil tilgangen på politiutdannet personell være god. En god tilgang på politiutdannet personell vil dermed være med på å sikre en bedre rekruttering av fagutdannede polititjenestemenn også til Nord-Norge.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Som jeg sa i mitt første svar, er denne reduksjonen en del av gjennomføringen av det vedtatte statsbudsjettet for 1999. Jeg kan forsikre representanten Stang om at også departementet er opptatt av rekrutteringen i Nord-Norge, og derfor gjennomfører man budsjettforutsetningene slik at man i noen grad skjermer filialen i Bodø. Vi vil følge rekrutteringen i Nord-Norge i tiden fremover, i lys av den gjennomgang av behovet for politiutdannet personell som nå skal skje.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Spørsmålet gir meg anledning til å redegjøre for rettstilstanden på dette området – om jeg får si, president: på en dag da spørsmålet synes særdeles relevant. Lov om politiet av 4. august 1995 nr. 53 § 14 nr. 2 gir den enkelte kommune adgang til å bestemme at hus- eller grunneiere må holde det rent og ryddig på fortau eller tilsvarende område i umiddelbar tilknytning til eiendommen, rydde for snø og strø når det er glatt i samsvar med lokale sedvaner. Henvisningen til lokale sedvaner gjelder slike sedvaner som i den enkelte kommune har lovs kraft. Slike sedvaner finnes i en rekke kommuner, deriblant Oslo. Det er imidlertid strenge vilkår for at en sedvane på dette området vil kunne godkjennes som en sedvane, og Justisdepartementet fører en streng praksis ved vurderingen av om det har utviklet seg slike sedvaner. Dersom det ikke allerede er fastslått, f.eks. i forbindelse med tidligere stadfestelse av lokale politivedtekter, at det har utviklet seg en eller flere sedvaner på dette området, innhentes nærmere opplysninger om praksis, alder, omfang og regelmessighet, og om det er en alminnelig oppfatning blant hus- og/eller grunneiere om at de har plikt til renhold av fortau og rennestein – såkalte feieplikt – plikt til å strø ved glatt føre eller snøryddingsplikt etter snøfall. Når det gjelder plikt til å rydde fortauet for snø og is etter takras, har departementet antatt at kommunen kan gi en slik bestemmelse, selv om lokal sedvane ikke foreligger. I forbindelse med de nye politivedtektene for Oslo uttalte Justisdepartementet i et brev av 12. mars 1996 til Oslo kommune at man gikk ut fra at bestemmelsene i renholdskapitlet lå innenfor den da gjeldende politvedtekt av 21. mai 1979. Tvil om det foreligger lokal sedvane av denne karakter og i hvilken utstrekning den kan gjøres gjeldende, avgjøres i siste instans i domstolene. Høyesterett har allerede i 1922 godtatt at kommunen kan gi regulerende bestemmelser i politivedtekt og at grunneierne i Kristiania har hatt plikt til renhold av fortauene utenfor sine eiendommer. Ved den nye politiloven er den tidligere rettstilstand bekreftet og opprettholdt. Hvordan disse problemene blir løst i praksis, må bero på et samarbeid mellom hus- og grunneierne, kommunen og politiet. Selve håndhevelsen av politivedtekten tilligger alene politi- og påtalemyndighet. Jeg ser etter dette ikke grunn til å vurdere disse spørsmål på ny så kort tid etter at den nye politiloven trådte i kraft.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg tror ikke jeg skal begi meg inn på noen bred og analytisk gjennomgang av hvordan dagens praksis fungerer. Jeg har redegjort for hvordan rettstilstanden på området er å oppfatte, og mitt generelle inntrykk er at dette ikke er et svært konfliktfylt område. Det er også noe av bakgrunnen for den konklusjonen jeg kom til i mitt hovedsvar. Men jeg må innrømme at det er et spørsmål som krever noe nærmere gjennomgang og analyse enn det jeg har hatt anledning til å gjøre forut for dette hovedspørsmål.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Oslo kretsfengsel v/Østre Fengselsdistrikt søkte i november 1998 Oslo kommune, Brann- og redningsetaten om å vurdere en reduksjon av tvangsmulkten med den begrunnelsen at det på det tidspunktet var gjort store branntekniske forbedringer ved fengslet. Brann- og redningsetaten var enig i at det var gjort store forbedringer, men at det gjenstod en del tiltak før brannsikkerheten var tilfredsstillende, ikke minst når det gjaldt gjenstående arbeider med tetting av rør-, kabel- og ventilasjonsgjennomføringer. De avslo derfor å redusere mulkten, da de anså at det ikke var grunnlag for det sett i forhold til de arbeider som gjenstod for å bringe fengslet opp på et akseptabelt brannteknisk nivå. Jeg kan forsikre at arbeidet fortsatt pågår for fullt. Dette er komplisert arbeid fordi bygningsmassen er stor og gammel. Det er derfor på det nåværende tidspunkt ikke mulig å angi noe eksakt tidspunkt for ferdigstillelse, men det er sannsynlig at arbeidene som helhet vil fortsette ut år 2000. Det er videre løpende kontakt med Oslo kommune, Brann- og redningsetaten med sikte på å få redusert mulkten etter hvert som arbeidet går fremover, og departementet vil følge denne utviklingen nøye.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
La meg si meg enig med representanten Rasmussen i at det er sterkt ønskelig med en rask fremdrift i dette arbeidet, ikke minst av hensyn til dem som er direkte berørt. La meg også presisere at selve brannsikringsarbeidet blir dekket av investeringsmidler, mens den fortsatte dagmulkt så langt dekkes av Østre Fengselsdistrikts ordinære driftsramme. Vårt primære utgangspunkt er fra departementets side å sikre en god fremdrift i arbeidet, og at en løpende har kontakt med Oslo kommune med sikte på å få redusert og avviklet denne dagmulkten etter hvert som det er grunnlag for det i forhold til de branntekniske vurderinger. Det vil, som jeg sa, departementet følge nøye med på. Og skulle denne dagmulkten løpe over veldig lang tid, er jeg enig i at en må se nærmere på hvordan det skal dekkes inn.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Politiets rammevilkår er fastsatt gjennom Stortingets forutsetninger, departementets styringsdokumenter og Riksadvokatens prioriteringer. Prioriteringene fastsetter hvilke kriminalitetsområder som har forrang der det er knapphet på etterforskningsressurser, og det er politimesterens ansvar å sørge for riktig disponering av ressursene innenfor disse rammene. Det er politiets plikt å motta anmeldelser av straffbare forhold, og det er en selvfølge at publikum skal kunne henvende seg til politiet uten selv å måtte vurdere om det skal brukes politiressurser på bakgrunn av en anmeldelse. Jeg har et bestemt inntrykk av at de anmeldelsene som inngis til politiet, i hovedsak er gjenstand for en nøye forhåndsvurdering fra dem som føler seg fornærmet, og at det inngis et fåtall såkalt unødvendige anmeldelser. Det er uheldig at det er skapt et inntrykk i media som kan tolkes slik at publikum skal anmelde færre saker for å begrense politiets arbeidsmengde. Dette er ingen aktuell problemstilling for politi- og lensmannsetaten. Innenfor de rammene som er gitt, føler jeg meg trygg på at politiet gjennomgående foretar en riktig og fornuftig prioritering av sine oppgaver for å håndheve de lover som er gitt av Stortinget.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg registrerer at representanten Hernæs mener at Stortinget ikke ville ha noen innvendinger om jeg gav uttrykk for min mening. Min mening er at de lover som Stortinget finner det nødvendig å vedta, skal håndheves av de instanser som er tillagt en slik håndheving. Så blir det Stortingets sak å vurdere i hvilken utstrekning man skal gi lovreguleringer på de enkelte områder, og i hvilken utstrekning man skal tillegge lovbrudd straffekonsekvenser.