André N. Skjelstad (Venstre), 2017-05-29:
Det kan være fristende å spørre: Kan ikke alt være som det var før? Hvorfor kan ikke kommunene få lov til å være som de har vært siden 1964? Hvorfor kan ikke postkontorene, lensmannskontorene og skolene være som de alltid har vært, for hva er vitsen med å endre? Det er fristende spørsmål å stille, også for oss som bor i og brenner for distriktene, men er engasjert i andre partier enn Senterpartiet, som roper nei til all endring uansett. Det enkle svaret på hvorfor ikke alt kan være som før, er at vi faktisk har hatt en utdanningsrevolusjon i Norge de siste 30–40 årene. Våre barn og barnebarn tar høyere utdanning – stadig flere og stadig mer. Dersom vi vil at våre barn skal få karrierevalg og faglige utfordringer, og de ønsker å leve livet sitt over hele landet, må vi endre måten Distrikts-Norge er organisert på. Alt annet er å lure oss selv. Å svekke Distrikts-Norge gjør at veksten i storbyene blir enda sterkere enn den allerede er. Da norske distrikter sist gikk gjennom en radikal endring – på 1960-tallet – var det på grunn av overgangen fra sjuårig folkeskole til niårig grunnskole. Det krevde større kommuner, større fagmiljøer og en annen rigging av hverdagen i distriktene enn i tiårene før. Siden det har det skjedd enorme endringer i samfunnet. I praksis har vi nå en 13-årig skolegang for de aller fleste, og de aller fleste nøyer seg heller ikke med det: 65–70 pst. av all ungdom tar høyere utdanning. Et samlet politisk miljø i Norge, inkludert Senterpartiet, har heiet fram denne utviklingen. Paradokset er at ingenting er mer sentraliserende enn utdanning. For å gå på høyskole og universitet må de fleste ungdommer i Distrikts-Norge flytte inn til større byer og sentre. Svært mange blir værende der, ikke fordi de slutter å være glade i hjemstedet sitt, men fordi de ønsker å ha spennende arbeid, å kunne bytte arbeidsplass med jevne mellomrom, å kunne samarbeide med likesinnede og å ha et stort fagmiljø, kulturelt miljø og sosialt miljø rundt seg. Å tro at dette er mulig med 428 kommuner – de fleste mindre enn 5 000 innbyggere – er en ren illusjon. De kommunale oppgavene blir stadig mer komplekse. Kravene folk stiller, blir stadig større. Å sitte som enslig byggesaksbehandler, psykolog, politibetjent eller barnevernsspesialist i en liten kommune er noe de færreste unge ønsker, spesielt når alternativet er å være i et stort fagmiljø med mange kolleger og stort rom for faglig utvikling. Derfor er en kommunereform, med større kommuner og mer tydelige og sterke regionsentre, tvingende nødvendig for oss som ønsker å ta vare på distriktene. For Venstre er det avgjørende at det blir kombinert med en systematisk utflytting av statlige arbeidsplasser til de sterke regionsentrene. Først da skaper vi attraktive steder å bo og arbeide over hele landet for våre barn og barnebarn – ikke bare et skall av en gammel distriktsstruktur som hermetiseres og gradvis tømmes for folk og innhold. Paradokset er at mens Senterpartiet kjemper med nebb og klør mot strukturendringene i kommunene, gjør den næringen Senterpartiet snakker varmest om – som også jeg er en del av, nemlig landbruket – nøyaktig det Senterpartiet sier resten av samfunnet ikke skal gjøre, for ingen har de siste tiårene sentralisert mer hardhendt enn landbruket. Meieriene, slakteriene, landbrukssamvirkene og gårdsstrukturen er endret til noe en ikke kjenner igjen, med ikke minst Senterparti-folk bak rattet i samvirkeorganisasjonene og med Senterpartiet i regjering i store deler av perioden. Endringene har vært helt tvingende nødvendige, men læringsevnen blant Senterparti-folkene som har drevet dem fram, har vært utrolig liten. Venstre tror fullt og helt på et sterkt Distrikts-Norge i framtiden. Vi tror landbruk, fiskeri og havbruk er framtidsnæringer med et enormt vekstpotensial. Vi tror det grønne skiftet vil gi ny vekst til næringslivet i distriktene, for energiressursene våre, til industrimiljøene våre og gründerviljen, som ofte er langt sterkere i distriktene enn i de store byene. Men da må ungdommen møtes med gode og sterke offentlige fagmiljøer over hele landet. Vi må rigge Norge slik at våre barn ikke opplever det som et steg nedover på karrierestigen å flytte ut av de store byene – til Sogn og Fjordane, Nord-Trøndelag eller Finnmark. Vi må flytte mer makt og oppgaver ut fra storbyene og lage et Kommune-Norge tilpasset samfunnet i 2030, ikke samfunnet i 1965. Senterpartiets rop om å bevare fortiden er ikke rett medisin for Distrikts-Norge. Venstres distriktspolitikk ser ikke bakover, men vi ser framover, for det er i framtiden mulighetene ligger.