Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2007-12-07:
Vi ser nå at det er en enorm interesse for de pågående klimaforhandlingene på Bali i Indonesia. Selv om det for tiden er en rimelig fastlåst situasjon i verdens klimapolitikk, anses klimamøtet på Bali som svært avgjørende for utformingen av klimapolitikken etter Kyoto-perioden, som utløper i 2012. Det hersker i dag en bred konsensus blant forskere, politikere og statsledere i de fleste land om at problemene knyttet til klimaendringer er så alvorlige at det gir grunn til betydelig bekymring, og at forpliktende internasjonale klimakonvensjoner er helt nødvendig for å unngå dramatiske globale temperaturøkninger i framtiden. Det er derfor knyttet en enorm interesse til hva som vil skje i løpet av den pågående klimakonferansen på Bali, der altså Norge ankommer med store vyer når det gjelder satsing på klimatiltak. Men det er absolutt ingen grunn for Norge til å slå seg på brystet på Bali og utrope seg til verdens miljøfyrtårn. Allerede neste år setter altså Norge ny utslippsrekord når det gjelder klimagasser på hjemmebane. Mens verdens utslipp øker med gjennomsnittlig ca. 3 pst. i året, øker Norges utslipp med nesten 4 pst. i 2008. I det aller første forpliktende Kyoto-året, 2008, ligger altså Norge an til å ligge 12 pst. over referanseåret 1990 i utslipp, dvs. elleve år over landets Kyoto-mål. Norges posisjon på Bali-konferansen stilles i et underlig lys når vi ser hvordan vi ligger an på hjemmebane i klimaregnskapet. Norge har i realiteten noe begrensede muligheter til å nå de klimamål som Regjeringen har satt seg. Men på ett område kan vi allikevel utmerke oss som en klimavennlig nasjon, nemlig ved å satse på økt utnyttelse av våre store fornybare energikilder, vannkraft, bioenergi og vindkraft. Norge har fortsatt et stort uutnyttet potensial når det gjelder fornybare energikilder. Her i landet har vi fortsatt igjen rundt 30–40 TWh uutnyttet vannkraft som vi kan bygge ut dersom vi vil. Bare innenfor småskala uregulert vannkraftproduksjon har vi et potensial på 10–15 TWh kraftproduksjon. Norge har også Europas største potensial for vindkraft, med teoretisk potensial på 80–90 TWh. I Norge har vi meget store uutnyttede bioenergiressurser, der vi altså uten problemer kan hente ut kanskje 10–20 TWh bioenergi årlig innen få år. Allikevel er altså vi i dag paradoksalt nok kommet i en forsyningsmessig underskuddssituasjon på strøm i Norge. Selv i et år med normal nedbør klarer ikke vannkraftsystemet vårt å produsere nok strøm til eget forbruk, og vi må altså importere 5–7 TWh, og i hele sju av de siste elleve årene har Norge vært nettoimportør av strøm fra utlandet. Som en konsekvens av politisk unnfallenhet i kraftpolitikken i løpet av de siste 10–15 årene, er Norge altså nå blitt avhengig av å importere sterkt forurensende kullkraft fra EU. Setter man denne norske kullkraftimporten inn i et klimaperspektiv, bør Norge nå føle seg sterkt forpliktet til å bygge ut mer av det tilgjengelige potensialet for fornybar energi som vi har. Dersom vi et år nettoimporterer la oss si 5 TWh kullkraft, gir det et utslipp på ca. 4 millioner tonn CO2 – tilsvarende ca. 10 pst. av våre totale CO2-utslipp. Dette er alarmerende. Disse 5 TWh kunne vi produsere selv ved hjelp av vannkraft eller vindkraft, om Regjeringen hadde lagt til rette for dette. Vi må føre en energipolitikk som legger langt bedre til rette for alt fra konsesjonsbehandling til gode støtteordninger og rammevilkår ellers som må designes for å stimulere til økte investeringer i ny fornybar kraftproduksjon i Norge, slik at vi slipper kullkraftimport og er selvforsynt med fornybar energi i Norge innen få år. Alt annet er helt absurd med de store mulighetene vi har, men da trengs det en aktiv politisk handling, og det skal Fremskrittspartiet virkelig vite å stå for.