Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-03-01:
I plattformen fra Jeløya gikk regjeringen til det absurde skritt å skrive inn at de anerkjenner dem som velger ikke å være fagorganisert. Det skjer samtidig som organisasjonsgraden har falt til under 50 pst. Vi får berømme de borgerlige for en usedvanlig dårlig timing med plattformen sin. Signalet som regjeringen sender ut med dette, er naturligvis svært urovekkende. Vi i Rødt er glade for at vi fikk flertall for at regjeringen må fremme en sak til Stortinget med forslag som kan bidra til å øke organisasjonsgraden. Nå må regjeringen levere på det og ikke bare peke på fagbevegelsen. Frontfagsmodellen handler om at fagbevegelsen samordner lønnskrav for at bedriftene skal være konkurransedyktige. Men nå ser vi at eierne stikker av med en stadig større del av kaka – ifølge ferske tall som LO la fram denne uken. Hvorfor skal fagbevegelsen fortsette å holde igjen når eierne tar en stadig større del av verdiskapingen og regjeringen ikke legger til rette for økt organisering? Innen varehandel ser vi at det er lav organisasjonsgrad. Et eksempel på det er Rema 1000. Odd Reitan er blitt en av Norges aller rikeste på Rema-butikkene, mens de ansatte er blant Norges dårligst betalte. De ansatte har i aller høyeste grad gjort sitt for å skape de verdiene Reitan lever av, men de får ikke sin rettmessige andel av verdiene. Reitan slipper å møte til lønnsforhandlinger, bl.a. fordi de fleste av Rema-butikkene ikke er eid direkte av ham. Denne franchise-modellen er et typisk eksempel på en organisering av arbeidslivet som ikke tilrettelegger for bedriftsdemokrati, deltakelse eller påvirkning for de ansatte, noe som er selve målet med fagorganisering. Etter streiken i hotell- og restaurantbransjen fikk de ansatte endelig lokal forhandlingsrett. Det var en viktig seier. Men i de lokale forhandlingene fikk de ansatte null kroner i tillegg. Eierne av disse hotellkjedene er blant Norges aller rikeste: Olav Thon, Petter Stordalen og Christian Ringnes. Hva vil regjeringen bidra med for at de reelle arbeidsgiverne og eierne må møte ved forhandlingsbordet når fagbevegelsen organiserer og forhandler? Fagbevegelsen sier selv at løsarbeidere og midlertidighet er det største hinderet for økt organisering. Dette er en gruppe arbeidstakere som regjeringen selv har satt i en sårbar og avhengig posisjon der få tør å organisere seg. Hva gjør regjeringen for å få ned andelen innleide og andelen midlertidig ansatte? LOs nestleder, Peggy Hessen Følsvik, skrev noe klokt i Dagsavisen før jul. Hun skrev: «Sammen med arbeidsgiverorganisasjonene spiller fagbevegelsen en avgjørende rolle i utformingen av lover og regelverk som styrer vilkår i arbeidslivet og i samfunnet for øvrig. At arbeidslivets parter er en så integrert del av samfunnsstrukturen og er med på å ta et så stort samfunnsansvar, har bidratt til likestilling, omstillingsevne og produktivitet. Det er avgjørende for den nordiske modellens framtid at våre politikere forsvarer og utvikler nettopp dette.» Mener egentlig regjeringen at fagbevegelsen spiller en positiv rolle for å øke produktiviteten i Norge? Hvis svaret er ja, hva vil da regjeringen gjøre for å øke organisasjonsgraden og sikre at fagbevegelsen er en sterk og viktig samfunnsaktør i Norge framover? De har ikke valgt å øke fagforeningsfradraget, selv om prisene ellers i samfunnet øker. Det første de gjorde da de overtok, var å vrake et viktig verktøy for fagbevegelsen, nemlig den kollektive søksmålsretten. Og regjeringspartiene gikk imot alle forslagene om regulering av og forbud mot bemanningsbransjen innen bl.a. byggebransjen, i Oslofjordområdet. Dette er forslag som kan rydde opp i arbeidslivet og gi flere organiserte arbeidere, og det går altså regjeringen imot. Det er et tydelig signal til landets organiserte arbeidere.