Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
Utenriksministeren begynte sin redegjørelse med å gi oss innblikk i noen av sine sterke inntrykk fra 1999. Han kom med en viktig påminnelse om at utenrikspolitikk også dreier seg om enkeltmennesker, slik som også Gunnar Skaug nå var inne på. Utenriksministeren har vært en god ambassadør for å sette enkeltmenneskers behov og rettigheter på dagsordenen, ikke minst gjennom sitt lederskap i OSSE det siste året. Det er ikke bare vi i Kristelig Folkeparti som sier dette, dette har også utenrikskomiteen hørt mange ganger i møte med representanter fra mange land, nå sist i Sentral-Europa. Toppmøtet i Oslo i november i fjor med bl.a. president Clinton, Barak og Arafat viste hva enkeltmennesker betyr. Leah Rabins engasjement satte tydelige spor: Vi vil ha fred. Er det for mye å be om, spurte hun. Det refereres bl.a. i italienske medier etter Oslo-møtene at oppfatningen både hos publikum generelt og blant beslutningstakere er at Norge står i fremste rekke når det gjelder internasjonalt fredsarbeid. Forsoning handler om indre prosesser, som bare kan utvikles gjennom menneskelig samhandling. Det skjer noe i møtet mellom mennesker. Væpnede konflikter er et hovedproblem som gjør at folk lider. Klarer vi å bilegge slike konflikter, får vi også gjort noe med folks lidelser. Fred og forsoning er derfor helt sentralt for Kristelig Folkeparti. Norge har også fått en del erfaring med dette arbeidet, som i Midtøsten, Guatemala og nå også Sri Lanka. Dette er god, allmenn utenrikspolitikk som gjør også Norge interessant. I dagens verden er det ofte ikke klare skiller mellom nasjonale og internasjonale interesser. Vi fremmer verdier vi tror på – menneskerettigheter, fred og demokrati – fordi vi står for dem. De verdiene er også våre interesser. Å ta ansvar internasjonalt gir oss en markeringsmulighet som et lite land trenger, i tillegg til at det er noe vi syns er viktig. Kristelig Folkeparti mener at selv om vi har tatt et nei til EU-standpunkt, kan Norge hevde seg internasjonalt på en god måte. Det er bevist, ikke minst det siste året. Når det i politiske kommentarer hevdes at Regjeringen har angst for det forpliktende EU, er det først og fremst flertallet i folket man vurderer. Folkeavstemningen av 1994 må respekteres uansett regjering, men her er det iallfall Bondevik-regjeringen som representerer flertallet i folket. Noen er bekymret over portugisernes posisjoner når de nå har formannskapet i EU. Mitt inntrykk er, etter at komiteen var i Lisboa i desember, at Portugal vil inkludere Norges forhold i sitt arbeid, også forholdet til NATO, de sikkerhetspolitiske organer og deres status i EU-strukturen. Når Neil Kinnock i et 60 siders dokument bretter ut administrasjonskulturen i EU-byråkratiet i Brussel, bekreftes det flere av oss EU-motstandere tidligere har påstått, at EU-kommisjonen er utdatert, at ansvaret er fragmentert, at det er utstrakt sløsing med ressurser og at rekrutteringen av medarbeidere ikke har stått i forhold til hvilke oppgaver som skulle utføres. Etter avsløringen av svindel og kameraderi, og etter avgangen til EU-kommisjonen i fjor, er man nå i gang med å reformere EU-administrasjonen. Kanskje det kommer noe godt ut av denne oppryddingen, som var nødvendig. Når utvidelsesprosessen går sin gang, gir dette utfordringer til vår regjering – som det er hevdet mange ganger i dag – men også til EU-organisasjonen selv. Hvilke forandringer dette vil føre til, vil vi først se når det foreligger konkrete opptak av nye land, noe som ligger flere år inn i framtiden. Jeg vil påstå at når det blir en realitet at sentral- og østeuropeiske land blir medlemmer av EU, ja da har EU-organisasjonen også forandret seg fra det den var, både i 1972 og i 1994. Norge har i enkelte sammenhenger større politisk spillerom enn EU-landene. Mange av EU-direktivene der Norge kan bruke vetoretten, er også omstridte i EU-land, ikke bare i Norge. Dessuten minner jeg om at Europa er mangfoldig. Ikke alle EU-land er medlemmer av NATO, ikke alle NATO-land er medlemmer av EU. NATOs hovedansvar er fortsatt kollektivt forsvar og transatlantisk samarbeid, men Sikkerhetsrådet har det overordnede ansvaret for internasjonal fred og sikkerhet. Det er derfor som en naturlig oppfølging av den norske viljen til å ta ansvar at Norge er kandidat til en plass i Sikkerhetsrådet. Som utenriksministeren sa i sin redegjørelse, vil medlemskap i Sikkerhetsrådet gi oss en ny plattform hvor vi kan følge opp arbeidet med internasjonal krisehåndtering, menneskerettigheter og humanitære spørsmål. Gjennom OSSE-formannskapet er det høstet erfaringer som vil komme godt til nytte.