Leif Frode Onarheim (Høyre), 2004-05-13:
Det er gledelig at vi i dag får vedtatt hovedtrekkene i Regjeringens rovviltmelding. Denne saken er av en karakter hvor det er ønskelig å ha et solid flertall i Stortinget, slik at en unngår stadige omkamper. Det var derfor bra at regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og SV kunne samles om en felles innstilling som alle partier har satt sitt preg på. Denne saken har vært vanskelig fordi det er sterke følelser knyttet til spørsmålet om rovvilt i Norge. Spesielt gjelder det ulv. Det er mye mystikk rundt ulven, delvis basert på virkelige historier, delvis basert på eventyr og overleveringer fra generasjon til generasjon. Det er riktig som det har vært hevdet fra mange hold, at ulven ikke tilhører noen opprinnelig norsk eller nordisk stamme. Dagens ulver tilhører med stor sannsynlighet den russiske ulvestamme, og den er ikke utryddingstruet. Likevel er det slik at de fleste partier har programfestet at vi skal ha alle de fire store rovdyrartene i Norge, og dessuten kongeørn. Norge har også undertegnet den såkalte Bern-konvensjonen som forplikter oss i rovviltpolitikken. Selv om det har vært strid om tolkningen og varigheten av konvensjonen, har flertallet lagt til grunn omfattende juridiske utredninger som fastslår at vi har internasjonale forpliktelser på dette området. Regjeringen har ønsket å ta noen grep i rovviltpolitikken: endre erstatningsregelen, slik at den i større grad stimulerer til tiltak for å verne bufe mot rovviltskader søke å begrense spesielt ulven til områder med begrenset antall sau etablere forvaltningsregioner som gjør det mulig å gjennomføre en lokal forvaltning Regjeringen gikk opprinnelig inn for at ulv måtte ha en mer sentral forvaltning. Forliket innebærer imidlertid at også ulv kan inngå i lokalforvaltningsregimet. For regjeringspartiene har det vært viktig å få etablert levedyktige stammer av rovdyrene, samtidig som det må tas hensyn til tetthet – og drap – av bufe og rein. Spesielt for ulv har diskusjonen gått høyt. Regjeringen ønsket å begrense ynglende ulv til området øst for Glomma, delvis fordi det området bare har ca. 2 pst. av sauebestanden i Norge, og fordi Glomma kunne være en rimelig grei grense å følge opp. Arbeiderpartiet og SV ønsket i utgangspunktet et langt større område, hvor det er ca. 100 000 sau, i tillegg til dem som er på østsiden av Glomma. Men i et samarbeid er man nødt til å gi og ta. Kompromisset om å utvide den foreslåtte sonen med flere kommuner i Akershus, hele Østfold og Oslo er innenfor det regjeringspartiene mener er akseptabelt. Frykten for rovdyr må søkes redusert, delvis med informasjon og delvis med et uttaksregime og jakt på rovdyra når bestandene øker utover bestandsmålene, eller beveger seg utenfor sonen. Frykten for å ferdes i skog og mark, og frykten hos foreldre og barn for å møte en sulten rovdyrflokk, skal ikke bagatelliseres. Fryktdempende, forebyggende og forvaltningsmessige tiltak bør derfor innrettes mot den del av befolkningen som har flest rovdyr tett innpå seg. Lisens- og kvotejakt når ulven kommer utenfor ulvesonen, eller når den utgjør en fare for barn, voksne og hunder, vil sannsynligvis gjøre ulven mer sky og hindre at den lusker på trappa til folk. Det er imidlertid ganske lettvint slik som Fremskrittspartiet tolker våre rovviltforpliktelser: Det å la ulven gå der den vil, men ta den ut, dvs. skyte den, når den gjør skade. En ulv gjør pr. definisjon skade når den spiser for å holde seg i live. Det kan bli livlig i skogen med en slik politikk! Senterpartiet, som sier nei til ynglende ulv, har i dag en litt annen politikk enn da de var i Bondevik I-regjeringen. Rovviltmeldingen ble svært dominert av ulvediskusjonen. Det er viktig også å drøfte de andre rovdyrene: antall, utbredelse og forvaltning. Det er i prinsippet enighet om det totale nasjonale antall. Komiteens flertall har deretter gitt føringer overfor departementet når det gjelder å fastsette antallet innenfor hver region. Dette er basert på det faktum at Stortinget ikke er kvalifisert til å gå inn i en slik detaljregulering. Det er viktig å satse på å dempe konfliktnivået der de store rovdyrene er til skade for befolkning, husdyr og vilt. Det kan, i tillegg til stor informasjonsinnsats, eventuelt gjøres ved at det blir åpenhet om bestandsovervåking og bestandsregistrering. Det er videre viktig at erstatningsformene virker rettferdige. Flertallet har derfor inngående drøftet nye erstatningsregler for tapt bufe, og ber Regjeringen legge frem dette i en egen sak. Håpet er jo imidlertid at skadene skal bli noe mindre med en ny erstatningsform, men inntil den kommer i virksomhet, videreføres nåværende erstatningsordning. Komiteen har også ønsket å videreføre og senere evaluere forsøksordningen med leie av jaktterreng. Noen steder har rovviltet redusert grunneiernes mulighet for utleie. Stortinget er kjent med at det foreligger stevning fra en del grunneiere med krav om erstatning for tap av beiterett og redusert attraktivitet for jaktterrenget. Vi går derfor ikke inn på dette. Til slutt vil jeg nevne at komiteen ønsker en vurdering av utvidelse av nødrettsregelen til også å gjelde angrep på hund. Det er mange hunder som har gått tapt. Det har ofte vært ulv inne på tunet som har tatt hund. Alle er ikke fornøyd med innstillingen. Jeg tror at det skal være mulig likevel å dempe konfliktnivået med dette, og håper at vi nå får et godt samarbeid om den videre forvaltning.