trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Regjeringens overordnede mål for arbeidet på flyktning- og innvandringsområdet er, som det er nevnt, en samfunnstjenlig og styrt politikk og en human, solidarisk og rettssikker asyl- og flyktningpolitikk. Da er det grunn til å minne om at heldigvis er det slik at av de 200 millioner menneskene som har flyttet fra sitt fødeland, er det ikke alle som søker asyl, som flykter fra krig, terror eller sult. Et viktig område som grunnlag for migrasjon er mennesker som søker seg til andre land på grunn av arbeid, og de aller fleste som gjør det, forsøker å følge de lover og regler som landene har utformet for å gi opphold og arbeid. I den grad det har vært påkrevd, har de forsøkt å innhente de nødvendige tillatelsene på forhånd. Meld. St. 9 for 2009–2010, som vi har til behandling, understreker og støtter politikken om fri bevegelighet innenfor EU, og gjennom EØS-avtalen har Norge sluttet seg til dette prinsippet. Det vil si at vi understøtter den frie personbevegelsen, som også omfatter fri bevegelse av arbeidskraft og frihet til å etablere seg. Men det siste tiåret har vi vært vitne til den største folkevandringen i Europa siden annen verdenskrig. For norsk arbeidsliv har det betydd redningen for tusenvis av arbeidsplasser. Arbeidsinnvandring ble også tydelig sett i sammenheng med den samlede migrasjonspolitikken gjennom Haag-programmet i 2004. EU har også gjennom Lisboa-strategien blitt enige om en strategi for sysselsetting og vekst, hvor man innen 2010 har tatt mål av seg til å bli den mest konkurransedyktige og dynamiske kunnskapsbaserte økonomien i verden. Denne siden ved meldingen er sentral, for spørsmålet om arbeidsinnvandring kan være en del av løsningene på de demografiske utfordringene som finnes. I en melding fra Europakommisjonen fra høsten 2006 ble det vist til fire særlige forhold som preger den demografiske utviklingen i Europa. Det er en lav fødselsrate, det er en økende andel eldre i befolkningen, det er høyere forventet levealder, og det er en økende nettoinnvandring. Norge deler mange av disse utfordringene med resten av Europa. I denne sammenheng vil det være riktig å minne om den norske moderne organiseringen av arbeidslivet. Arbeidstakerorganisasjonene har kjempet hardt for sine faglige rettigheter. I forbindelse med arbeidsinnvandringen har vi fått utfordringer knyttet til sosial dumping. Det må ikke herske tvil om at arbeidsinnvandrere skal ha de samme lønns- og arbeidsvilkår som befolkningen ellers. For Arbeiderpartiet er dette en grunnleggende forutsetning. Avslutningsvis vil jeg understreke at arbeidsmigrasjon er et gode både for individ og samfunn. Det gir enkeltmennesker mulighet til å søke seg dit de best kan utnytte sine arbeidsevner, og det gir arbeidsgivere mulighet til å søke etter kompetent arbeidskraft uavhengig av landegrenser. I sum gir dette mer effektive arbeidsmarkeder og høyere verdiskaping. Arbeidskraft er den viktigste ressursen vi har, og den suverent største delen av nasjonalformuen vår. Derfor må også arbeidsinnvandring være en viktig del av migrasjonspolitikken, sammen med en riktig politikk på asyl- og flyktningområdet.
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Norske politiske myndigheter bestemmer norsk flyktning- og migrasjonspolitikk. Den er basert på nasjonale premisser, og skal være i overensstemmelse med internasjonale konvensjoner. Dette er et område som virkelig krever samarbeid og harmonisering for at vi skal møte de utfordringene vi står overfor på flyktning- og migrasjonsområdet. EUs politikkutvikling på dette området vil påvirke Norge. Videreutviklingen av EUs lovgivning vil medføre endringer på saksområdene som Norge er knyttet til gjennom Schengen- og Dublin-samarbeidet. Gjennom Meld. St. 9 for 2009–2010 kommer regjeringen med 22 hovedprioriteringer på flyktning- og migrasjonsområdet for å komme utfordringene i møte i tiden framover. Det som påvirker innvandring til Norge, er i stor grad ytre omstendigheter som krig og konflikt, og ikke minst politikken som våre naboland fører. I vår samtid er det ikke noe tydelig skille mellom flukt og migrasjon. Europa er målet for mange av verdens migranter. Europa står overfor økende utfordringer på bakgrunn av en omfattende ulovlig innvandring og mange asylsøkere. Regjeringen anser at det er behov for en tydeligere og mer forpliktende europeisk samordning for å møte utfordringene. EU vil bli en stadig viktigere samarbeidspartner for Norge på flyktning- og migrasjonsområdet. Regjeringen legger til grunn at innreise og innvandring til Norge skal reguleres og kontrolleres i samsvar med internasjonale forpliktelser og avtaler. EUs byrå for samordning av kontroll og overvåking av ytre grenser, Frontex, har en betydelig rolle i arbeidet med å begrense illegale grensekryssinger i EU/Schengen-området. Byrået koordinerer også retur av tredjelands borgere. Dette er et viktig arbeid for å videreutvikle samarbeidet i Frontex og for at Norge skal delta i flere felles returoperasjoner i framtiden. Regjeringen legger vekt på at Norge gjennom deltakelse i Yttergrensefondet bistår landene som har ansvaret for yttergrensekontroll og visumutstedelse på vegne av alle landene i Schengensamarbeidet. Prosjektene som finansieres av fondets midler, vil bidra til å øke kvaliteten på yttergrensekontrollen. Det vil komme alle Schengen-landene til gode. Regjeringen støtter opprettelsen av et inn- og utreisesystem. Norge vil bidra til arbeidet med innføringen av dette systemet og et automatisert grensekontrollsystem. Dette vil effektivisere grensekontrollen og motvirke ulovlig opphold, samtidig som det vil ivareta enkeltpersoners grunnleggende rettigheter, som personvernet. Til slutt vil jeg påpeke at det er nødvendig med en videreutvikling av det felles europeiske asylsystemet i EU for å oppnå likevekt og økt forutsigbarhet på migrasjonsområdet i Europa.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Jeg skal prøve ikke å bidra til å forlenge debatten. Det er sjelden å lese en stortingsmelding og en innstilling som til de grader synliggjør hvor avhengige vi er blitt av det som skjer rundt oss, og som vi ikke har noen styring med. Det er også sjelden å se hvor bred erkjennelsen av dette er. Det å bevege seg over landegrensene er et gode for veldig mange når det skjer ønsket og frivillig. Den muligheten har vi hatt i Norden siden midten av 1950-tallet og i store deler av Europa de siste 15 årene gjennom EØS-avtalen. Det er de som drives på flukt, som er utfordringen, sammen med dem som henger seg på og søker en bedre framtid, men uten å ha grunnlag i et reelt beskyttelsesbehov. Det er befriende hvor fri for den vanlige innvandringspolitiske retorikk denne innstillingen er. Den forholder seg til de reelle problemstillingene vi står overfor, f.eks. den realitet at antallet som søker seg til Norge, i hovedsak avhenger av to forhold: for det første krig, konflikt og nød som driver mennesker på flukt, kanskje hjulpet av kyniske mennesker som skor seg på andres fortvilelse eller forhåpninger; for det andre hvor sterkt vår håndtering av asylsaker skiller seg fra våre nabolands. Derfor er det bred enighet om at løsningen er å inngå et tettere avtalebasert samarbeid med EU på dette området, utover det vi gjør i dag gjennom Dublin-samarbeidet. 16 av de 22 tiltakene meldingen lister opp, dreier seg om å slutte seg til ting EU gjør. Det får vi helt sikkert lov til. Mer krevende blir den andre delen av målsettingen, nemlig at Norge bør øke sin innflytelse på den europeiske asylpolitikken. Den innflytelsen vil nødvendigvis uansett bli begrenset, så lenge vi ikke vil være ordentlig med i dette samarbeidet, kravet i en enstemmig komitémerknad til tross. Kristelig Folkeparti peker i en egen merknad på at meldingen i større grad burde ta opp hvordan det internasjonale samfunnet håndterer verdens flyktningsituasjon, og i mindre grad hvordan en enkelt region i Europa skal hindre adgang for mennesker med eller uten behov for beskyttelse. Vel, når det samme partiet flere steder understreker at Norge skal ha frihet til å gjøre tingene annerledes, selv om vi skal samordne vår politikk med våre europeiske naboland, så sier det mye om utfordringene hvis vi skal gå på det globale plan. Det er ikke bare her på berget vi tviholder på den formelle selvråderetten, selv når vi innser nødvendigheten av forpliktende samarbeid. Det pekes i en merknad på at migrasjonen i verden er ute av kontroll. Den har vel strengt tatt aldri vært under særlig kontroll. På 1800-tallet utvandret 900 000 nordmenn av en befolkning på to millioner mennesker, for ikke å snakke om hva som skjedde under de store folkevandringene, om vi går enda lenger tilbake.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Det er viktig med samarbeid på tvers av offentlege organ og etatar for å nedkjempe grenseoverskridande kriminalitet. For politi og tollmyndigheiter må derfor forholda leggjast til rette for optimalt samarbeid både på nasjonalt og internasjonalt plan. Regjeringas framlagte forslag til endring i SIS-lova gjev tollmyndigheitene rett til direkte søk i Schengen informasjonssystem på lik linje med politiet når dei utøver grensekontroll og annan kontroll. Avgrensinga som for ti år sidan blei lagt på tollmyndigheitene sin tilgang til SIS, framstår i dag som eit unødvendig hinder for effektivitet i bruk av opplysningar i registeret. Eg minner om behandlinga av politiregisterlova i vinter, der ein understreka betydninga av eit tydeleg og godt regelverk for informasjonstryggleik og internkontroll når det gjeld behandling av personsensitive opplysningar i politiet. Når det gjeld SIS, er det eit solid rammeverk på plass for å vareta desse omsyna. SIS-registeret er oppretta på bakgrunn av Schengen-konvensjonen, og reguleringa er i samsvar med rammene i konvensjonen. Behandling av opplysningar som blir regulerte av SIS-lova, blir derfor ikkje omfatta av politiregisterlova, men følgjer EU sine tilvisingar. Til slutt vil eg seie at eg føreset, og har tillit til, at Tollvesenet på same måte som politiet vil sikre at tilgang til informasjon blir utøvd i samsvar med SIS-lova og det EU har anbefalt.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Eg takkar for at eg har hatt ein testordførar i forkant her. Rettferdsvederlagsordninga er Stortingets eiga vederlagsordning. Når me i dag skal behandle årsrapport for 2009 frå Stortingets utval for rettferdsvederlag, er det tilfredsstillande å registrere stor aktivitet også i 2009, men mindre enn i rekordåra 2007 og 2008. I heile 2009 har det vore tre utval i arbeid med rettferdsvederlagsordningane. Det er også grunn til å vere tilfreds med at Statens sivilrettsforvalting i all hovudsak har nådd sine ambisiøse mål om sakshandsamingstid på tolv månader. I dag er regelverket slik at utvala har fullmakt, etter den ordinære rettferdsvederlagsordninga, til å godta inntil 200 000 kr i den enkelte saka. Dersom utvalet finn at ein søkjar bør få eit høgare beløp, blir saka lagd fram for Stortinget via Justisdepartementet med innstilling. Så langt har det vore få saker av denne art. Dagens fullmakts- og beløpsgrense på 200 000 kr blei fastsett og vedteken av Stortinget i desember 1996. På bakgrunn av prisutviklinga finn komiteen grunn til å vurdere om fullmaktsgrensa bør justerast. Dette har òg Stortingets utval for rettferdsvederlag bedt om. På denne bakgrunn vil ein samla komité tilrå at fullmaktsgrensa i den ordinære rettferdsvederlagsordninga blir auka til 250 000 kr, og fremmer forslag i tråd med dette, der ein ber regjeringa vurdere dette spørsmålet i samband med statsbudsjettet for 2011. Eg vil presisere at dette ikkje betyr at det er snakk om å høgne nivået på vederlaget, men derimot å redusere behovet for å gå til Stortinget i dei sakene dagens fullmaktsgrense eventuelt blir overskriden. Det må heller ikkje forståast slik at dei som allereie har fått eit vederlag, kan søkje på ny fordi fullmaktsgrensa eventuelt blir heva. Eg viser til at det er ulik forståing og tolking i utvala når det gjeld praktiseringa av rettferdsvederlagsordninga. Eit lite mindretal i utvala meiner at praksis ikkje var i tråd med Stortingets ønske og vilje då St.meld. nr. 24 for 2004–2005 var oppe til behandling i 2005. Det var etter at utval III kom i funksjon i 2008 at denne ueinigheita kom fram. Dette var også tema for behandlinga av årsrapporten for 2008, som Stortinget tok stilling til i desember i fjor. Komiteen er også kjend med at denne ueinigheita er drøfta med Stortingets president og Stortingets presidentskap. Det er vanskeleg å ta stilling til denne ueinigheita før det er gjort ein prinsipiell gjennomgang av rettferdsvederlagsordninga, slik Stortinget og Stortingets presidentskap har bedt om. Komiteen ser fram til at regjeringa legg fram ei slik sak for Stortinget så fort det let seg gjere. Eg er kjend med at dette er eit omfattande arbeid, at det vil ta tid, og at spørsmålet vedkjem fleire departement. Men me håper likevel at dette ikkje vil ta altfor lang tid av omsyn til dei som kan vere potensielle søkjarar og mottakarar av rettferdsvederlagsordninga. På denne bakgrunnen vil eg tilrå innstillinga frå komiteen.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Først må jeg bemerke at statsråden er svært selektiv når det gjelder hva han har hørt, når han refererer til andres innlegg. Denne saken stiller mange spørsmål, og det er svært få svar. Da Stortinget for et år siden fattet et enstemmig vedtak om høyere maksimalstraffenivå, var statsråden ute og markedsførte dette. Så kommer han til Stortinget nå og skal gjennomføre det, og omtaler ikke med et eneste ord hvorfor han ikke følger opp Stortingets vedtak. Han omtaler heller ikke de økonomisk/administrative konsekvensene. I tillegg innebærer dette at statsråden innrømmer de mest alvorlige forbrytelsene en strafferabatt i forhold til 2005-loven. Hvilket signal sender dette ut til ofrene for denne formen for kriminalitet?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Vi er nå i den noe spesielle situasjon at vi har en justisminister som styrer kriminalitetspolitikken etter finanspolitiske hensyn. Det er noe spesielt. Han innrømmer samtidig at han som statsråd ikke har fått nødvendig gjennomslag i regjeringen for å få gjennomført det straffenivået som både regjeringen og Stortinget tidligere har vedtatt. Det må være et nederlag. I tillegg oppfatter jeg det slik at iverksettelsen av straffeloven av 2005 nå skyves ytterligere ut, fordi man nå signaliserer at dette vil bli så dyrt at vi ikke har råd til et straffenivå på det nivået som i den loven vi har vedtatt. Kan statsråden gi Stortinget beskjed om hva det vil koste å innføre det straffenivået som vi har vedtatt etter 2005-loven?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Uansett er det et dekkende uttrykk!
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Som tidligere sagt, har vi en sak foran oss som har svært mange spørsmål. Jeg opplever etter statsrådens innlegg og replikkordskiftet at Stortinget fortsatt ikke sitter med flere opplysninger om de spørsmål som har vært stilt konkret i saken. Så forsøker statsråden å gi inntrykk av at Fremskrittspartiet har vært imot å heve minstestraffene. Det har Fremskrittspartiet aldri sagt at vi er imot. Fremskrittspartiet støtter selvfølgelig heving av minstestraffene. Det er bra, og det var vi enige om i Stortinget da vi behandlet 2005-loven. Det Fremskrittspartiet kritiserer statsråd Storberget for, er nettopp at man ikke følger opp det hele og fulle vedtaket som ble fattet. Så sier statsråden at det ikke er selve straffenivået, fra seks til åtte år, som er utfordringen, men det er det straffeprosessuelle. Ærlig talt – dette henger sammen! Det er straffenivået som utløser straffeprosessuelle regler. Så refererer man til representanten Jan Arild Ellingsen, som var medlem av justiskomiteen i forrige periode, og som mente at dette med normalstraffenivå var en god metodikk. Ja, det støtter Fremskrittspartiet fortsatt. Vi har stemt for det, og har ikke kritisert noen for å angi et normalstraffenivå. Men det er nå grunn til å tro at normalstraffenivået antakeligvis vil bli lavere med lavere maksimalstraffer enn det som man vedtok i forbindelse med 2005-loven. Det jeg synes er mest beklagelig med dette, er at man nå sender et signal om uklarhet når det gjelder gjennomføringsevnen av straffenivået i 2005-loven. Det er riktig som representanten Morten Ørsal Johansen påpekte i sitt siste innlegg, at det er en del lyse hoder i Justisdepartementet. Og at man ikke har tatt høyde for dette i budsjettene etter at straffeloven 2005 ble vedtatt, er en snodighet som er vanskelig å forstå.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Jeg ble ganske trist etter statsrådens siste innlegg, for jeg hadde regnet med at statsråden nå, etter denne debatten, kunne ha vært såpass ydmyk at han kom opposisjonen i Stortinget noe i møte når det gjelder den kritikken som vi har gitt uttrykk for, av saksbehandlingen i denne saken. Det er slik at jeg tror at normalt sett ville en sak av den kvalitet som statsråd Storberget la fram i Prop. 97 L, blitt sendt tilbake til regjeringen. Men nå nærmer vi oss Stortingets møtefrie periode, og alle ønsker å få opp straffenivået ved å øke minimumsstraffene, og man har angitt et normalstraffenivå. Men selve saken er av en svært dårlig kvalitet, og Stortinget har ganske mange spørsmål, som vi heller ikke har fått svar på her i dag. Jeg skal ikke si så mye om komiteens behandling, men det er under komiteens behandling blitt gitt uttrykk for at dette har vært svært utilfredsstillende. Så sier statsråden at dette har med budsjettmessige spørsmål å gjøre. Ja, det er riktig, men i enhver lovsak er det et kapittel med budsjettmessige og administrative konsekvenser. Der burde statsråden ha gitt en mye mer grundig redegjørelse av de budsjettmessige konsekvensene, for det var jo først etter at komiteen fikk et brev fra lagmennene og deretter stilte et spørsmål til statsråden, at statsråden svarte at jo, dette ville nok få noen flere konsekvenser enn det som det var redegjort for i saken. Så det er ikke komiteen – eller opposisjonen – som ikke har gjort jobben sin her. Det er statsråden som har lagt frem et slett arbeid, og jeg synes at representanten Morten Ørsal Johansen har vært den nærmeste til å treffe innertieren her i kveld.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Jeg tror vi sjelden har vært vitne til en sak som vanlige folk har følt har stridd så imot den alminnelige rettsfølelse som denne saken. Det at kriminelle skal kunne opparbeide seg rettigheter i et velferdssamfunn, synes svært merkelig. Man kan jo også stille seg spørsmålet om norske borgere ville kunne gjøre dette i andre land. Neppe. I brevet til komiteen står det følgende: «Eventuelle vedtak der det oppdages at det er tilstått pensjon utelukkende på grunnlag av soning, vil bli å omgjøre.» Det er bra. Men så skriver man videre: «Det antas imidlertid ikke tilstrekkelig grunn til å foreta en gjennomgang for å finne slike saker, hvilket i tilfelle må skje manuelt.» Betyr det at statsråden kan bekrefte at det fortsatt vil sitte folk i norske fengsler som vil opparbeide seg rettigheter på feil grunnlag?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Da denne saken kom i Aftenposten og på morgennyhetene i januar, var det en bombe som gikk av. Jeg synes det er bra at statsråden er så ærlig å innrømme at det var det også for dem som burde hatt kunnskap om dette. For en del år tilbake hadde jeg en samtale med daværende direktør ved Ullersmo landsfengsel, som er like ved der jeg bor, og denne direktøren sa at han ville forsøke å løslate en afrikansk fange i god tid før soningstiden hans var omme, for han hadde oppført seg eksemplarisk i fengsel. Men vedkommende nektet å la seg løslate, fordi han med dagpengene han opptjente i norsk fengsel, brødfødde en hel landsby i Afrika. Det sier noe om hvilke forskjeller vi har i verden – og det er en annen debatt. Men det er klart: Vi må tørre å ta debatten om hvilke soningsforhold utenlandske kriminelle skal ha i norske fengsler. For når det er sånn at man med dagpenger i norsk fengsel får inntekter som det står respekt av i andre land, er det klart at det kan være attraktivt. Når man i tillegg som utenlandsk statsborger opptjener rettigheter for familien som bor igjen i Romania, f.eks. helsetjenester, barnetrygd osv., er det flere enn Fremskrittspartiet og Høyre som burde reagere på den formen for politikk som gjør at Norge blir et svært attraktivt sted for kriminelle. Jeg tror de fleste der ute i samfunnet stiller spørsmål ved hvorfor man skal kunne opptjene rettigheter i folketrygden i det hele tatt når man sitter i fengsel. Man har brutt den viktige samfunnskontrakten ved å bryte landets lover, og da må man altså ta konsekvensen av det. Så sies det her at vi ikke kan sende utenlandske kriminelle tilbake til land der hvor det er lavere fengselsstandard enn det vi har her i Norge. Da blir mitt spørsmål: Hvor kan vi i det hele tatt sende tilbake utenlandske kriminelle?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-06-08:
Det var representanten Skei Grandes innlegg som fikk meg til å ta ordet. Først vil jeg si at jeg synes statsrådens innlegg var meget bra. Vi ser frem til at regjeringen kommer med en slik sak til Stortinget, sånn at vi får gjort noe større endringer på de soningsforhold som utenlandske kriminelle skal ha i norske fengsler. Representanten Skei Grandes innlegg var ikke til å misforstå. Hun ba meg altså om å ta en studietur til Russland for å se på russisk standard. Da kan jeg bekrefte at jeg som stortingsrepresentant de siste fem år har vært på en rekke studieturer til Russland. Jeg har vært over hele landet og fått sett godt hvordan den russiske standarden er. Den gjennomsnittlige standarden i Russland er langt lavere enn den norske hva gjelder levevilkår, og det reflekteres også i fengselsstandarden. Det er naturlig at dette henger sammen. Jeg vil tro at representanten Skei Grande antageligvis ville betakke seg for å bo i en gjennomsnittlig, normal russisk leilighet. Den ligger på et betydelig lavere nivå enn det boligforholdet jeg vil anta representanten Skei Grande har i Norge. Derfor vil det være helt galimatias om Norge nå skulle kreve norsk standard for utenlandske kriminelle som blir returnert til sine hjemland. Jeg vil følge godt med i de kommende budsjettframlegg fra partiet Venstre for å se hvor mye partiet setter av til å bygge høystandardfengsler i alle de land som vi har utenlandske kriminelle fra i Norge.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-08:
Hva gjør lille Selma når hun blir banket opp av sin far? Antakeligvis ingenting. Hun vet ikke hvor eller hvordan hun skal be om hjelp. Hun er prisgitt andre, avhengig av at voksne rundt henne reagerer. Vi har alle et felles ansvar for å se barna rundt oss og å kontakte barnevernet, politiet eller øvrig hjelpeapparat hvis vi er bekymret for at et barn er utsatt for vold eller andre former for overgrep. De som jobber med barn, har et ekstra ansvar. Ansatte i barnehager, skoler og på helsestasjoner er i en unik posisjon for å registrere signaler fra barn som ser ut til å være utsatt for vold eller andre former for overgrep. Kompetanse om dette må økes hos dem som jobber med barn. Naboer, folk i barnas nære familie, folk i idrettslaget og i musikkorpset har også et ansvar. Ansatte i helsevesenet er i en spesielt gunstig situasjon for å oppdage misbruk av barn. De har en moralsk og faglig plikt til å melde fra dersom de ser at et barn kan bli utsatt for vold, har blitt utsatt for vold eller andre overgrep. Helsepersonell må bli flinkere til å oppdage og melde fra til barnevernet og politiet. I fjor besøkte jeg legevakten i Oslo. Det er landets desidert største legevakt, men antall bekymringsmeldinger de sendte til barnevernet året før, var altfor lavt – unaturlig lavt. Det samme skjedde året før det. Det er grunn til å tro at situasjonen ikke er særlig bedre andre steder i landet. Det er åpenbart at rutinene må skjerpes. Legestanden må ta ansvar, og legevaktledelsen rundt om i landet må sette opp klare mål, for så å følge dem opp. Jeg er glad for at den rød-grønne regjeringen har satt arbeidet mot vold og overgrep mot barn høyt på dagsordenen. Vi har i løpet av de siste årene etablert seks barnehus. Det sjuende kommer i år. Barnehusene skal gi et helhetlig tilbud til barn som er utsatt for vold eller andre overgrep, med bl.a. dommeravhør og legeundersøkelse. I juni 2009 åpnet alarmtelefonen 116 111 for barn, for å hjelpe barn og unge som er utsatt for vold eller andre overgrep. Vi har i dag vedtatt en ny straffelov, hvor straffene for drap, vold, seksuallovbrudd og vold i nære relasjoner er skjerpet. Det er etablert egne team i de største politidistriktene, med ansvar for vold i nære relasjoner og seksuelle overgrep. Jeg mener å huske at det nå er familievoldskoordinatorer i samtlige politidistrikter. I dag vedtar vi og skjerper og klargjør plikten alle har til å avverge alvorlige forbrytelser. Etter denne har alle en plikt til å kontakte politiet eller på annen måte forsøke å avverge en alvorlig straffbar handling. I tillegg utvides plikten, slik at den omfatter alle former for seksuelle overgrep mot barn, vold i nære relasjoner og mishandling av barn. Jeg er stolt over å være en del av det rød-grønne flertallet på Stortinget, som systematisk har satt rettssikkerheten til barna på dagsordenen.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-08:
Rettferdsvederlagsordningen er Stortingets egen ordning. Gjennom dette gis det oppreisning til mange mennesker som i barndommen ble utsatt for urett fra samfunnets side. Dette er mennesker staten hadde ansvar for å gi omsorg. I stedet ble de utsatt for mangel på omsorg, vold og seksuelle overgrep. SV erkjenner at penger – uansett beløp – aldri vil kunne gi disse menneskene deres barndom tilbake. De kan ikke kjøpe en barndom full av gleder og liv. Men gjennom rettferdsvederlagsordningen gir samfunnet disse menneskene en viss oppreisning for den uretten de har vært gjennom. 12. desember 1996 fastsatte Stortinget fullmaktsgrensen på rettferdsvederlagsordningen. Det er mange år siden. Grensen ble satt til 200 000 kr. Utvalgene har tatt dette opp med Stortinget, og SV er enig i at denne grensen bør oppjusteres. Jeg er derfor glad for at en enstemmig justiskomité ber regjeringen om å vurdere at dette beløpet skal økes. Jeg ser fram til budsjettframleggelse i oktober. Det har flere ganger blitt stilt spørsmål ved om hvordan mandatet til rettferdsvederlagsutvalgene skal tolkes når det gjelder hvilke grupper som omfattes av rettferdsvederlagsordningen etter St.meld. nr. 24 for 2004–2005. Tre medlemmer av rettferdsvederlagsutvalgene – May Hansen fra SV, Bjørg Tørresdal fra Kristelig Folkeparti og Kari Kjønaas Kjos fra Fremskrittspartiet – mener at en avgrensing av spesialordningen til kun å gjelde de barn som var plassert på de institusjonene som omfattes av Befring-utvalgets utredning, ikke er i samsvar med Stortinget vedtak og innstilling. Videre mener de samme utvalgsmedlemmene at praksis ikke er i samsvar med stortingsvedtaket når det gjelder tidligere fosterhjemsbarn. Flere av disse var selv stortingsrepresentanter da disse vedtakene ble fattet. Det er derfor viktig å lytte til dem. SV har lagt ned mye arbeid for å få en prinsipiell gjennomgang av mandatet, slik at de som det var ment skulle få vederlag, får det. Senest i 2009 ble departementet bedt om å komme med en gjennomgang til Stortinget. Denne avklaringen er viktig for mange mennesker, og den er viktig for Stortinget. Derfor vil jeg understreke at SV er meget utålmodig i denne saken og ønsker at gjennomgangen kommer til Stortinget så raskt som overhodet mulig.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-08:
Velferdsstaten er et spleiselag. Den er bygd på prinsippet om å yte etter evne og få etter behov. Alle som har et lovlig opphold i Norge, opparbeider seg rettigheter, tett knyttet til de forpliktelsene det innebærer å være et medlem av det norske samfunnet. Derfor beholder nordmenn disse rettighetene også når de har gjort noe kriminelt og må sone straffen i fengsel. Det må fort legges til at det er gitt en lang rekke bestemmelser om bortfall eller reduksjon av ytelser under opphold i fengsel. Det er rimelig, og det er naturlig. Det har imidlertid aldri vært meningen at utlendinger som kommer til Norge kun for å begå kriminalitet, skal kunne opparbeide seg sosiale rettigheter, f.eks. pensjonsrettigheter, mens de soner i norske fengsler. En slik praktisering av regelverket er selvfølgelig ikke ønskelig. Jeg setter derfor pris på at regjeringen nå har satt i gang et arbeid for å rydde opp i dette. Justisministeren har gjort grundig rede for dette arbeidet i sitt brev av 16. april i år til komiteen. Så hørte jeg at representanten Michaelsen rettet sterk kritikk mot statsråden for ikke å vite at disse reglene ble tolket slik, og at disse reglene har ligget der. Da kan jeg jo si at disse reglene har vært offentlige. Alle kunne ha sett dem tidligere, også Fremskrittspartiet. Statsråden har selvsagt sitt konstitusjonelle ansvar for hvordan de er blitt tolket og brukt, men alle vi kunne ha sett at de ligger der. Så det å legge et altfor stort ansvar for det på statsråden, var litt merkelig. La meg så benytte anledningen til å markere SVs avsky over kriminaliteten begått av organiserte kriminelle bander som kommer til Norge ens ærend for å begå kriminalitet. Europas åpne grenser har dessverre bidratt til at ikke bare folk med rent mel i posen reiser rundt, men også til at kriminelle misbruker denne friheten. Jeg er tilfreds med den innsatsen norsk politi i det siste lagt har ned for å finne og utvikle nye metoder og samarbeidsmekanismer over distriktsgrenser for å få bukt med de omreisende kriminelles virksomhet. Et tiltak som vil virke avskrekkende i dette arbeidet, er å sende de kriminelle til sine respektive land for å sone der. Jeg er tilfreds med det arbeidet regjeringen og justisministeren har lagt ned her, og jeg ser fram til en økt overførsel av de kriminelle til sine hjemland, slik justisministeren har varslet Stortinget om.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2010-06-08:
Det skal vere samsvar mellom alvorsgraden i ulike lovbrot og den straffa ein kan få om ein gjer seg skuldig i dei. Når det gjeld vald og seksuelle overgrep, er det opplagt for låge straffer i forhold til lovbrot av annan karakter. For den alminnelege rettsoppfatninga er det sjølvsagt viktig at straffenivået blir auka, slik som den aktuelle lovproposisjonen legg føringar for, og ikkje minst for ofra og dei pårørande er dette viktig. Når vi i innstillinga i dag føreslår å endre utvalde strafferammer og minstestraffer i straffelova av 1902, er det som ei løysing i overgangsperioden mellom denne straffelova og den sist vedtekne straffelova, av 2005. Det tek noko tid før den nye straffelova kan tre i kraft. For å nå målet om å auke straffene for drap, annan grov vald og seksuallovbrot, endrar vi derfor den gjeldande lova noko. Fleirtalet i Høgsterett har i to storkammeravgjerder gått inn for ei gradvis heving av normalstraffenivået fram mot at straffelova av 2005 trer i kraft. Dette har ikkje vore tilfredsstillande for alle oss som har ønskt at straffenivået skulle opp raskt. Det er ikkje alltid slik at tolmod er ei dygd, somtid skal vi vere utolmodige og handle. Eg er glad for at vi gjennom lovframlegget kan oppnå nettopp å få heva straffenivået snarare enn det Høgsterett elles ville lagt opp til. No har det vore ein diskusjon omkring tre føresegner der lovframlegga gjekk ut på å auke straffa frå seks til åtte år, og der dei økonomiske og administrative konsekvensane av å vedta desse no ville vere så store at det ville ha kravt betydelege ekstraløyvingar. For at ein slik prosess ikkje skal hindre oss i å sørgje for strengare straffer umiddelbart frå 1. juli, har derfor fleirtalet gått inn for ikkje å auke strafferammene i 1902-lova for akkurat desse tre føresegnene. Ein kan seie at målet har vore viktigare enn middelet i så måte. Straffelova av 2005 skal etter kvart tre i kraft, og då blir strafferammene åtte år. For snarast råd å sørgje for ei umiddelbar og kraftig heving av straffenivået for mishandling i nære relasjonar og grov vald unngår vi akkurat dei endringane som ville ha forseinka dette i den overgangsordninga som dagens innstilling legg til rette for. Stortinget gir no utvitydige signal om å heve straffenivået innanfor denne ramma. Eg er glad for den innsatsen som den raud-grøne regjeringa og justisministeren har gjort mot vald og overgrep. Dagens vedtak vil vere nok eit steg i rett retning.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2010-06-08:
I beste fall skal straff verke preventivt og hindre at den straffedømde gjer nye lovbrot, og ikkje minst skal det skremme andre frå å gjere noko som er lovstridig. Vi veit at det ikkje er fullt så enkelt. Årsakene til kriminalitet er mange og samansette. Slik sett er ikkje nødvendigvis hardare straffer løysinga. Samtidig er det openbert slik at soningsvilkåra ikkje må innby til lovbrot. Dessverre er det for ein del utanlandske kriminelle mesta forlokkande å sitje i eit norsk fengsel. Eg vil ikkje gå så langt som til å seie at det skal vere andre soningsvilkår og forhold for dei, men det er eit paradoks at det er slik. Det skaper også store vanskar for dei som arbeider i fengsla, å gi tilbod om god soningsgjennomføring ikkje berre for dei det gjeld frå utlandet, men også for dei norske som sit der, for det fører til ein annan type miljø i fengsla rett og slett. Eg meiner at den jobben justisministeren gjer for raskare å få overført fleire utanlandske straffedømde utan opphald til soning i eige land, er utruleg viktig. Det var nok fleire enn eg som stegla første gongen ein høyrde at utanlandske kriminelle kunne tene pensjonspoeng og sosiale rettar ved å sitje i norske fengsel. Eg trur at den massive reaksjonen som var mot dette, kjem av at denne saka pirkar kraftig borti oppfatninga vår om kva som er rett og galt i velferdsstaten vår og i rettsstaten vår. Det skal vere ein samanheng mellom rettar og plikter, og det skal verke rettferdig. Eg er tilfreds med dei svara som justisministeren har gitt i denne saka. Eg tykkjer eigentleg at det er greitt at vi får til debatt slike saker, som på ein måte stadfestar ein gong for alle at vi har oppslutning om det rettssystemet som skal vere.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-10-27:
Mitt spørsmål går til arbeidsministeren. Den 23. oktober kunne vi lese følgende i VG: «Dataproblemer i NAV gjør at de omfattende sykelønnsendringene(…) ikke kan gjennomføres.» (…) Arbeidsministeren sa i det intervjuet at det ikke var umulig å få det gjennomført, men at det koster for mye penger, og at det er for dyrt å rette opp disse systemene i Nav. Det er nok flere enn meg som synes det er pinlig at de virkemidlene man var enige om i vinter for å få ned sykefraværet, nå er utsatt på ubestemt tid, og prosessen har stoppet fullstendig opp. Det betyr at mange som går sykemeldt, ikke får den nødvendige hjelpen, og ikke får den hjelpen de burde ha fått, raskt nok. Dette viser også hvor alvorlig situasjonen i Nav er. Et sentralt spørsmål til statsråden, for å få mer rede på dette, kunne jo være: Visste man om disse problemene på forhånd da man satte seg ned og startet IA-forhandlingene? Ikke minst ser vi også – noe som kom fram under høringen i forbindelse med budsjettet i komiteen – at mange nye IA-bedrifter som ønsker seg inn, ikke får lov til å komme inn fordi de blir stoppet i døren til Nav på grunn av kapasitetsproblemer. Man har altså ikke mulighet til å ta imot flere IA-bedrifter. Det synes jeg er et paradoks. Spesielt burde jo også statsråden vite at man har hatt disse datasystemene siden 1978, så det er liksom ikke et nytt problem – problemet har vært omtalt i Riksrevisjonens årlige rapporter gjennom flere år. Mitt spørsmål til statsråden blir: Hvilken konkret plan har regjeringen for å få på plass virkemidlene man ble enige om i ny IA-avtale? Og når kan vi forvente at de kan begynne å virke?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-10-27:
Jeg bare registrerer at man ikke har noen plan for når dette kan forventes å bli gjennomført. Det er egentlig det statsråden bruker 2 minutter på å snakke rundt. Svaret kunne ha vært kort og greit, og hun kunne bare brukt 5 sekunder på å si: Nei, man har ingen plan. Det kunne også vært interessant å utfordre statsråden i forhold til kost–nytte. Hvor dyrt er det å få på plass dette datasystemet? Har man gjort beregninger på det? Men det er ikke bare på dette området Nav sliter med dataproblemer. Vi så også at en god del pensjonister ifølge Riksrevisjonen ikke fikk utbetalt rett pensjon. Staten hadde rett og slett betalt ut for lite i pensjon på grunn av systemet. Jeg forventer nå at statsråden sørger for at det blir ryddet opp i dette, at pensjonistene får utbetalt rett pensjon, og at de også får etterbetalt sine pensjoner så fort som overhodet mulig. Kan statsråden garantere at alle som har fått feilutbetalinger, før jul vil få etterbetalt sine pensjoner?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-10-27:
Statsråden sa i svaret til representanten Røe Isaksen at man ønsket at så mange som mulig skulle få lov til å komme tilbake i arbeid. Allikevel opplever vi at regjeringen nå reduserer i forhold til opprinnelig tiltaksnivå i fjor med 7 100 plasser. Jeg var i dag tidlig i debatt med representanten Thor Erik Forsberg, som forsvarte dette med at det var et innstramningsbudsjett. Samtidig har vi fått klare tilbakemeldinger fra høringene om at et av de viktigste tiltakene for å få folk tilbake i arbeid og ikke over på uføretrygd er nettopp å ha et høyt tiltaksnivå. Hvilken innstramningseffekt kan det ha å forhindre at folk skal komme over i arbeid, og la dem stå i uføretrygd? Det må jo ha en kostnadseffekt som er langt høyere enn noen innstramningseffekt, iallfall. Spørsmålet mitt blir: Mener statsråden at tiltaksnivået ikke har betydning for å kunne holde flere i arbeid og gi mulighet for at flere skal komme tilbake i arbeid, fremfor å gå på trygd?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-10-27:
«Arbeidsledige nordmenn kan søke Nav om attest E303, som gir rett til å beholde norske dagpenger mens man søker jobb i et annet EØS-land, i inntil tre måneder. De har ingen melde- eller rapporteringsplikt til Nav. Tall fra første halvår i år tyder på at flere vil ta med dagpengene til Spania i år enn tidligere. Spania har som kjent en ledighet på hele 20 pst. og 40 pst. for ungdom. Vil statsråden ta initiativ til å skjerpe inn reglene for melde- eller rapporteringsplikt for denne gruppen dagpengemottakere?»
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-10-27:
Det er jo riktig det som statsråden her peker på, at vi har et EØS-reglement. Det er ikke EØS-reglementet jeg tar til orde for at vi skal gjøre noe med, for det har vi i dette huset ikke så store muligheter til. Det er jeg fullstendig klar over. Men så sier også statsråden i sitt svar at man plikter å melde seg til det lokale arbeidskontoret i det landet man søker arbeid. Man skal være ordinær arbeidssøker, og brytes de forutsetningene, vil det få konsekvenser for denne gruppen – på lik linje med alle andre. Men et av hovedpoengene er jo at det ikke er noen oppfølging. Det er ingen som kontrollerer om dette brytes eller ikke. Det er ingen som sjekker det, og dermed er det jo på mange måter fritt frem. På hvilken måte vil statsråden sørge for at man følger opp disse brukerne på en mye tettere og bedre måte for å forsikre seg om at ikke regelverket brytes, og at de er reelle arbeidssøkere?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-10-27:
Ja, man må ha en avtale, men også Nav bekrefter at man ikke følger opp om man står registrert eller ikke. Man har ikke kapasitet til å sjekke ut det. Det sier Nav til meg. Ja, jeg er enig i at vi har et globalt arbeidsmarked. Jeg ønsker også et globalt arbeidsmarked, men man trenger ikke å reise til et annet land for å søke arbeid og stå der som mottaker av en ytelse. I den Internett-baserte verden vi lever i, kan jo jeg sitte i Verdalen, for den saks skyld, og søke jobber på Manhattan i USA. Så drar jeg dit hvis jeg blir aktuell for et intervju. Sånn burde det kanskje i større grad også ha vært på andre områder. Men hva skjer hvis en nordmann som reiser til Spania – det er riktig at det ikke er så veldig mange det er snakk om, men antallet er stadig økende – ikke blir fulgt opp? Han kan være der i tre måneder. Så dukker det opp en jobb fra det lokale Nav-kontoret. Blir man da tilbakekalt til Norge? Hvordan følges det opp hvis det ikke er noen oppfølgingsrutiner for det? Vil statsråden sørge for at man blir tilbakekalt?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-10-27:
Den IA-avtalen som vi fikk på plass tidligere i år, har langt flere virkemidler enn dette virkemiddelet som representanten nå tar opp. Men, som det ble påpekt, ble man enige om en ordlyd i retning av at man så ekspertgruppens anbefalinger knyttet til medfinansiering som ett av flere virkemidler for å kunne få bedre tilrettelegging fra arbeidsgiver i forhold til langtidssykefraværet. Så ble det veldig klart presisert i avtalen at dette måtte skje på en slik måte «at virksomheter og ansatte er sikre på at de får god oppfølging». Man skulle se nærmere på dette, bl.a. en skjermingsregel, og dagens ordning skulle videreføres inntil partene eventuelt ble enige om noe annet. Fra statens side var man klar over at man har en utfordring når det gjelder deler av Navs IKT-system, og at dette kunne være en vanskelig ordning, men absolutt, som jeg også har sagt, en fullt mulig ordning. Det som skjer, er at man da foretar en vurdering og ser om den såkalte vinningen går opp i spinningen. Er det nok det man tror man får av incentiver for å få ned sykefraværet gjennom den medfinansieringsordningen som lå her, til at man vil påta seg de store belastningene som tross alt ligger i en omlegging av datasystemet, som da måtte gjøres veldig manuelt, og som også kunne medføre at man fikk en del stopp i utbetalingene i en periode? Og det mener man det ikke er. Staten har hele tiden ønsket et noe større rom med hensyn til medfinansieringsordningen. Vi hadde ønsket et system der man gjennom arbeidsgiveravgiften kunne ha kompensert bedrifter som var gode. Det fikk vi ikke partene med på. Det har jeg vært klar på tidligere. Innenfor de rammene vi nå opererer med i medfinansieringsordningen, vil det etter vårt syn være for lite å vinne i forhold til kostnadene. Så understreker jeg at vi nå ser det nitide, gode arbeidet som skjer i bedriftene, bl.a. at vi får ned sykefraværet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-10-27:
Hvorfor jeg først svarte som jeg gjorde, var fordi det var inntrykk av at vi hadde forsøkt å lure Stortinget med at vi visste noe vi ikke visste. Sånn er det ikke. Vi har gjort en kalkulert vurdering sammen med partene om dette er klokt å gjøre. Når det gjelder pensjonistene, er det altså slik at det per i dag ikke er noen pensjonister som ikke har fått pengene sine. Det det dreier seg om, er at man i forbindelse med innføringen av det nye pensjonssystemet, IKT-pensjonssystemet, hadde en del innkjøringsproblemer – 800 saker som man måtte behandle manuelt. Det tok noe tid. Da man tok gamle saker inn i det nye systemet, fant man en del «gammel moro», for å si det sånn, som man måtte ordne opp i. Men det er ingen som ikke har fått pengene sine. De som nå står på egen konto, er saker der det er utbetalt for mye. Alle som ikke fikk pengene sine i rett tid, har fått morarente, 6 pst., i etterbetaling.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-10-27:
Vi har gjort mye det siste året for denne gruppen ved at vi innen Nav har fått på plass et system med arbeidsevnevurdering og arbeidsavklaringspenger. Dette er viktige forutsetninger nettopp for å få den skreddersømmen rundt den enkelte som hele det politiske Norge er opptatt av. Så har vi en riktig stor utfordring når det gjelder 78 000 mennesker som står utenfor arbeidslivet. De sto også utenfor – og det er det viktig å merke seg – da vi hadde høykonjunktur i Norge, fram til 2008. Mitt syn er at det er klart at selv om vi har en god økonomisk politikk, klarer vi ikke å få denne gruppen inn. Her må det mer til. Derfor har jeg nå satt i gang arbeidet med en sysselsettingsstrategi for funksjonshemmede og har nedsatt to panel – et brukerpanel og et panel som har kompetanse fra bedriftene, som Yngve Hågensen leder – for å se på hva som særskilt må til for å få dette til, og hvordan man åpner bedriftene for de funksjonshemmede. Her har jeg også understreket at det ikke er noen enkle løsninger. De som tror at vi har enkle løsninger på dette, overselger seg. Dette er hardt arbeid, og jeg utfordrer nå partene veldig sterkt på IA-avtalen, delmål 2.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-10-27:
Jeg synes ikke det er rart. Dette dreide seg om forhandlinger. Det dreide seg om at man fra arbeidsgiversiden hadde én modell man ønsket, og som man mente var den mest gunstige for dem. Arbeidstakersiden var bekymret for skjermingsordningen for kronikerne. Staten ønsket å få til en optimal løsning – som vi mente ville være best, og som hadde de beste økonomiske incitamentene. Det ville ha vært en fordeling over arbeidsgiveravgiften. Hadde vi fått til det, tror jeg – uten at jeg skal si det sikkert nå – at de aller fleste omleggingene i Nav ville vært verdt den møden. Men når vi gjennom forhandlinger ser at dette er det resultatet vi får, må vi vurdere om vinningen går opp i spinningen. Skal vi ta den belastningen det er for Nav, et Nav som jeg er ekstremt opptatt av skal beskyttes så langt som mulig for nye oppgaver, hvis jeg ikke tror det vil være veldig lønnsomt for samfunnet og for å få ned sykefraværet? Slik vurderte vi at det ikke var. Selv om vi var klar over, for så vidt også mens vi satt og forhandlet, at dette var en utfordring, var det fullt mulig hvis vi hadde trodd at det lønte seg.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-10-27:
Jeg deler absolutt bekymringen over at vi har 600 000 – vi kan jo se på hvordan tallene er satt sammen – som ikke er i ordinært arbeid. Det må vi gjøre noe med. Noe av det viktigste vi kan gjøre for å få folk over i ordinært arbeid, er å holde en generelt lav arbeidsledighet, for vi vet at med en gang ledigheten øker, er det disse marginale gruppene som går ut. Det har regjeringen klart. Så må vi få ned sykefraværet, for overgangen fra sykefravær til uførhet er en direkte linje. Det ser vi nå går ned. Vi har satt av 153 mill. kr i foreslått budsjett nettopp for å styrke IA-avtalen. Så har vi foreslått at Stortinget skal bevilge 175 mill. kr på drop-out i skolen, for det er en direkte sammenheng mellom det å falle ut av skolen og det å bli ufør. Og vi har foreslått å bruke 100 mill. kr til rusomsorg. Vi ser at blant de unge uføre er det et stort innslag av rusmisbruk. Jeg tror nå det er den beste måten å bruke penger på, og vi har altså noe av det høyeste tiltaksnivået noen gang i historien i dette budsjettforslaget.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2010-10-27:
Også jeg vil en liten snei innom det forrige spørsmålet. Det er altså ikke slik at noen har holdt noe tilbake. Det tror jeg faktisk ikke det egentlig er noen som mener, heller. Poenget er at når man forhandler, er man på et helt annet nivå enn når man sitter og diskuterer dataproblemer i Nav. Så må jeg bare si at jeg er helt enig: Det skal lønne seg å jobbe. Det er absolutt en klar profil i dette budsjettet, at det skal lønne seg å jobbe. Vi må få folk tilbake i arbeid. Noe av det absolutt viktigste vi gjør, som jeg nettopp refererte til den foregående spørsmålsstilleren, er det forebyggende arbeidet, for vi vet at å få folk som har vært lenge på uførepensjon, tilbake i arbeid, er veldig vanskelig. Å hindre at vi får flere, er det aller viktigste. Vi skal nå legge fram en uføremelding hvor vi nettopp skal sikre to ting samtidig: en god uførepensjon for dem som skal gå på uførepensjon, og vi skal gjøre det lettere for folk å kombinere uførepensjon og arbeid. I dag er ikke de reglene gode nok. Blant annet er det ikke gode nok regler for å stimulere folk til å ha såkalt gradert uførepensjon, altså at man kan kombinere pensjon og arbeid. Det skal vi jobbe med. Og jeg har invitert, som det er påpekt i avisen, bl.a. Høyre til et samarbeid om dette. Så skal vi selvfølgelig også se på andre virkemidler utenfor dette for å få folk i arbeid. Det er en del av den jobben jeg nå gjør med sysselsettingsstrategien. Når det gjelder skattesystemet, har denne regjeringen generelt vært klar på å senke skatten for dem som har lavest skatt, og ikke ønsket å øke den for dem som har høyere skatt. Så jeg ser egentlig ingen motsetning her. Å si at dette ikke er et budsjett for arbeid, opplever jeg som veldig, veldig feil. Dette er et budsjett nettopp for å sikre at vi fortsetter å ha den sysselsettingen vi har i Norge, som er helt avgjørende for å hindre at vi får flere uføre.