Sivert Bjørnstad (Fremskrittspartiet), 2015-02-03:
Da biskop Johan Ernst Gunnerus sammen med Schøning og Suhm grunnla Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab i Trondheim i 1760, startet en ny æra i Norge. Før dette hadde stort sett norsk forskning – eller i det minste forskning utført av norske fagfolk – blitt utført i våre naboland, som lå noen år foran oss på dette feltet. Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab skapte en revolusjon der den akademiske karrierevei ble gjort kjent og tilgjengelig for flere enn teologer og noen andre få utvalgte yrkesgrupper. Da vi fikk vårt første universitet, Universitetet i Oslo, drøye 50 år etterpå, etter opprettelsen av DKNVS, fikk vi mulighet til å kople akademisk utdanning og forskning sammen, som vi også gjør i dag. Fra biskopen og naturforskeren Gunnerus via f.eks. matematikeren Abel, kjemikeren Onsager, arkeologen Heyerdahl og fram til i dag har det skjedd en viss utvikling. Mens man for 250 år siden kranglet om Newtons tre lover, forsker man i dag på livsviktig medisin, på Alzheimer, på om det faktisk er mulig å 3D-printe et helt hus. Situasjonen er litt annerledes i dag, også i Norge. Det har vært en styrke for våre miljøer at vi i denne salen har stått sammen om de overordnede føringene, problembeskrivelsen og diagnosen, selv om medisinen av og til bærer preg av litt ulike løsninger. Langtidsplanen er en milepæl for forskning og høyere utdanning, noe vi har vært enige om at vi skal ha. For første gang legges det fram en plan som gir utdannings- og forskningsmiljøene og næringslivet forutsigbarhet og langsiktighet. Regjeringen har definert tre overordnede mål for denne planen: styrke konkurransekraft og innovasjonsevne, løse de store samfunnsutfordringene og utvikle fagmiljøer av fremragende kvalitet. Når det gjelder styrket konkurransekraft og innovasjonsevne, er det en kjent sak at vi aldri kommer til – i hvert fall ikke i nærmeste framtid – å bli billigst i Norge, men vi kan være best. Både næringslivet og offentlig sektor er avhengig av dette. I en ny økonomisk hverdag uten at olje- og gassektoren er den definitivt største verdidriveren, er næringslivet nødt til å finne nye løsninger og innovere produkter for å beholde arbeidsplasser og styrke verdiskapingen. For det offentlige er det avgjørende med fornyelse for å møte et stadig større og mer kravstort marked. Å løse de store samfunnsutfordringene handler helst om å være i forkant av utviklingen. Vi vet det kommer en eldrebølge. Vi vet at vi har – og mest sannsynlig kommer til å få – enda større utfordringer med sikkerhet og beredskap i tiden framover, og vi vet at tilgangen på mat og drikke på verdensbasis vil bli utfordrende. Felles for disse er at de kan løses, slik de også er blitt løst tidligere. Forskning og utvikling og innovasjon vil være helt avgjørende for å forvalte dette sammen med utdanningssystemet. Det noen har kritisert denne planen for, er at den er såkalt ensidig opptatt av verdensledende miljøer og fremragende kvalitet. Det stemmer selvsagt ikke, men det har en helt fortjent plass i planen. Som jeg nevnte i starten av innlegget, er vi på tvers av blokkene stort sett enige om diagnosen på forskning og høyere utdanning. En del av denne diagnosen er klokkeklar på at vi har for mange små og for mange fragmenterte miljøer som leverer forskning og utdanning på et ikke tilfredsstillende nivå. Høy kvalitet er nødt til å være et gjennomgående mål. Skal vi tiltrekke oss de beste fagfolkene, også utenlandske, og hindre at for mange av våre egne drar til mer spennende miljøer i utlandet, er dette av avgjørende betydning. Regjeringen varsler i meldingen at man vil trappe opp bevilgningene til forskning og høyere utdanning innenfor seks langsiktige prioriteringer. Det varsles også at man vil øke bevilgningene til forskning og utvikling, FoU, opp til 1 pst. av bruttonasjonalprodukt, og at det med dagens utsikter vil bli nådd rundt 2020. I tillegg innføres målet om at 3 pst. av BNP skal gå til FoU innen 2030. Det var et mål det forrige stortingsflertallet fjernet, og jeg er glad for å registrere at de nå angrer på det. For å få til alt dette og for å sørge for at det ikke bare blir fine tall og glade festtaler, må det konkretiseres. Hvordan skal vi nå disse målene? Jo, ved å øke rekrutteringsstillinger med 500, ved å øke bevilgningen til forskningsinfrastruktur med 400 mill. kr og ved å mangedoble bevilgningene for å sikre stor og god deltakelse i Horisont 2020. Vi er i gang. I statsbudsjettet for 2015 følges langtidsplanen opp med rundt 800 mill. kr. Realveksten i bevilgninger til forskning og utvikling er på hele 4,5 pst. på toppen av et godt FoU-år i 2014. Aldri før har vi vært nærmere 1 pst.-målet, og enda nærmere skal vi komme i de årene som kommer. Et av de viktigste tiltakene som lanseres i planen, er en kraftig og helt nødvendig opptrapping av STIM-EU og andre stimuleringstiltak for å øke returandelen fra verdens største forskningskonkurranse og -samarbeid, Horisont 2020. For å nå den ambisjonen er vi nødt til, som vi har sagt, å øke deltakelsen med over 60 pst. sammenliknet med det 7. rammeprogrammet. Da må vi ha ledende miljøer som når opp i konkurransen med de aller beste, og der miljøene må ha betingelser som gjør det mulig å delta på EU-arenaen. Det siste elementet har dessverre ikke vært tilfellet for forskningsinstituttene fram til nå. SINTEF og Norges forskningsråd har beregnet at rammen for stimuleringstiltak må økes med 350 mill. kr for å nå målet for norsk deltakelse i Horisont 2020. Fasit i planen er 400 mill. kr. Planen peker på to særlig viktige bygg i perioden som vil bli prioritert, nemlig Life Science-senteret i Oslo og Ocean Space Centre i Trondheim. Dette er to særdeles viktige bygg, som mange har snakket om, men som det endelig skjer noe med. Disse byggene er helt i tråd med de målene som settes i planen for øvrig, og vil være veldig viktige for at opptrappingen og langsiktigheten blir realisert. Planen har fått kritikk fra opposisjonen for å være for tynn. Det er en spesiell form for kritikk. De rød-grønne la fram en forskningsmelding i 2013, som var lengre enn denne handlingsplanen, men den inneholdt ikke en eneste konkret opptrapping. Vi klarer å få til veldig klare prioriteringer og mål for sektoren på knappe 50 sider. Det er en styrke, ikke en svakhet. Kritikken har særlig kommet for at høyere utdanning er viet for liten plass til fordel for forskningen. Det er synd at opposisjonen ikke klarer å se disse mer i sammenheng enn det man faktisk gjør. Forskning og høyere utdanning er i de fleste sammenhenger uløselig knyttet sammen – så også i denne planen. Når vi sier at vi satser på verdensledende miljøer, gjelder det både forskning og høyere utdanning. Når vi satser på muliggjørende teknologier, handler det om både forskning og høyere utdanning. Når vi gjennomfører en historisk satsing på antall rekrutteringsstillinger, påvirker det både forskningen og den høyere utdanningen. Dette er en historisk dag. Det er en ambisiøs og god plan som vil bli vedtatt. Sektoren skal endelig få den langsiktigheten og den forutsigbarheten den fortjener. Nå kan man endelig begynne å rette blikket framover. Kunnskapssamfunnet er på vei.