trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg har følgende spørsmål til den ærede helseminister: «Jusprofessor Anders Bratholm har tatt til orde for at legene skal kunne bruke organer til avdøde hvis den døde selv ikke har sagt nei til donasjon. Hvordan stiller statsråden seg til et slikt forslag, særlig sett på bakgrunn av at flere titalls pasienter årlig dør i transplantasjonskø i Norge pga. mangel på organer?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg takker helseministeren for svaret, som jeg oppfatter som negativt i forhold til forslaget fra professor Anders Bratholm. I Aftenposten 30. desember 2002 refereres det til en uttalelse fra helseministeren: «Sykehusene har en praksis hvor de spør de pårørende, men helseministeren mener det er rom i loven for å gå lenger enn dette.» Ligger det i denne uttalelsen at sykehusene kan gjennomføre organuttak når den avdøde ikke har gitt uttrykk for det motsatte – uten å kontakte de pårørende, og hvis ikke de pårørende selv tar initiativ til å si nei?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg oppfatter det slik at sykehusene ikke gjør noe ulovlig hvis de ikke forespør de pårørende. Mangelen på organer er som kjent ganske stor i Norge, som i flere andre europeiske land, og det dør som sagt flere titalls pasienter i året. Vi har i dag 27 donorsykehus i landet. Mener helseministeren det kunne være en tanke å vurdere å utvide antall donorsykehus til også å omfatte flere sentralsykehus og større lokalsykehus med akuttberedskap i kirurgi?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-15:
Loven bygger på et såkalt presumert samtykke. Det er ikke et direkte krav i loven om å spørre de pårørende, men hovedregelen er at dersom det er uttrykt en vilje fra avdøde, skal den respekteres. I praksis spør man de pårørende og respekterer deres syn, selv om avdøde ikke har uttrykt noe syn. Slik jeg oppfatter professor Bratholms forslag, vil det gå ut på å koble ut de pårørende i forhold til spørsmålet om donasjon. I og med at vi har en situasjon i Norge hvor såpass mange av de pårørende faktisk reserverer seg, tror jeg ikke det vil være klokt å gå inn for en slik løsning, fordi det kan skape en større motstand og svekke tilliten til sykehusenes virksomhet på dette området. Jeg tror det er en mye bedre strategi det vi gjør sammen med Stiftelsen organdonasjon, å rette søkelyset inn mot kommunikasjon rundt dette – få flest mulig mennesker til å ta stilling til dette spørsmålet på forhånd sammen med sine pårørende, og sørge for å organisere virksomheten mye bedre i sykehusene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-15:
Ifølge de opplysningene jeg sitter med, har vi 27 godkjente donorsykehus. Gjennomføringen av en ordning med donoransvarlig lege på disse sykehusene ser jeg på som ganske viktig for å få en god koordinering av tilførselen av organer. Jeg er ikke fornøyd med tempoet i gjennomføringen av denne ordningen med donoransvarlig lege. Jeg har derfor i styringsdokumentet til de regionale helseforetakene for dette året krevd at en ordning med donoransvarlig lege skal være etablert ved samtlige donorsykehus innen 1. mars 2003. Jeg har også forutsatt at det øremerkes ressurser for å ivareta denne oppgaven i det enkelte donorsykehus, med særlig vekt på opplæring og holdningsarbeid blant aktuelle medarbeidere i alle godkjente donorsykehus i regionen. Ved hvert av donorsykehusene skal en koordinator sørge for at potensielle donorer identifiseres, og det skal være en beredskap som kan følge opp i forhold til situasjoner hvor det kan være aktuelt med organdonasjon. Det kan som kjent være aktuelt til alle døgnets tider.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
«I vedtak nr. 93 vedtok Stortinget den 3. desember 2002 enstemmig at det skal iverksettes strakstiltak for krisesentre med store økonomiske problemer, samt at Regjeringen skal finne en løsning for de krisesentrene som mister fylkeskommunal støtte. Statsministeren sa også i sin nyttårstale at krisesentrene skal få mer penger i 2003. Hvorfor vil ikke statsråden følge opp det enstemmige vedtaket, og når iverksettes statsministerens lovnad til krisesentrene?»
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
Jeg vil først takke for svaret. I fjor var det om lag 58 000 kvinner som besøkte krisesentrene. Beklageligvis har det ikke vært en nedgang i antallet kvinner som har behov for akutt hjelp. Krisesentrene er et viktig lavterskeltilbud, som er det eneste i sitt slag, og som det er et enormt behov for. Tilskuddsordningen ligger fast og er uendret, men i nyttårstalen sa statsministeren at man skulle styrke den økonomiske situasjonen for krisesentrene. Når man vil gå inn og se på tilskuddsordningen, må det ligge i dette at det ikke neste år, men i år, vil komme økonomisk støtte. Vil dette komme i revidert?
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
Mange krisesentre sliter økonomisk, som statsråden sa. Mange krisesentre har vært – og er – nedleggingstruet, og kun frivillig innsats, som bingo og frivillige gaver fra næringslivet, har fått krisesentrene til å kunne fortsette sin drift. Dette er i lengden en uholdbar situasjon for krisesentrene. Dette sliter på dem som jobber der, også i forhold til at man f.eks. sist sommer møtte stengte krisesentre på grunn av den økonomiske situasjonen. Som statsråden nå sa, er det mange kommuner som også på grunn av den økonomiske situasjonen har trukket seg når det gjelder krisesentrene, fordi dette ikke er en lovpålagt oppgave. Statsråden vil følge opp dette med kommunene. Men igjen: Når statsministeren i sin nyttårstale går ut og sier at man skal støtte den økonomiske situasjonen for krisesentrene, må jo det også bety at staten skal gå inn med større økonomiske midler.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-01-15:
Først har jeg lyst til å si at statsministeren sa at Regjeringen ville styrke krisesentrene. Det er riktig. Spesielt tror jeg statsministeren var opptatt av det arbeidet vi holder på med i forhold til å styrke kompetansen i krisesentrene. Dette er også viktig. Her har vi et arbeid på gang gjennom et samarbeid med KS, men også direkte med kommunene. I forbindelse med budsjettprosessen kommer jeg også økonomisk til sterkt å legge inn at kommunene gir mer til krisesentrene. Her har vi et stort potensial, også fordi en del kommuner faktisk ikke betaler til krisesentrene. Som representanten vet, fulgte det heller ikke penger med dette stortingsvedtaket. Det betyr at staten i og for seg ikke kan overta finansieringen av krisesentrene helt og fullt. Det er kommunene som er utgangspunktet. Når vi ser hva som skjer, og hvordan situasjonen er, er vi nødt til også å få kommunene med på å styrke krisesentrene. Så har vi en del spennende tiltak hvor vi også styrker krisesentrene i år. Da tenker jeg på det vi gjør gjennom Kompetansesenteret for voldsofferarbeid for å sikre den kompetanseoppbyggingen som startet opp i fjor, med penger fra handlingsplanen mot vold mot kvinner. Og dette ønsker vi å styrke ytterligere.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-01-15:
Nok en gang vil jeg minne om at statsbudsjettet er lagt for i år. Like fullt kommer vi tilbake til Stortinget, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, når vi litt senere vet hva kommunene gjør. Denne diskusjonen om budsjettet har vi hatt hvert eneste år. Det er lite forutsigbart for krisesentrene. Det er uholdbart at det skapes usikkerhet, og at man hvert eneste år skal føle seg usikker på om man får nok midler fra kommunene. Det har falt på plass hvert eneste år hittil. Mitt håp og min tro er at det også vil gjøre det i år, forhåpentligvis med enda flere midler. Det er nettopp derfor vi har gått til det skritt å si at vi vil komme med en helt ny finansieringsordning fra 2004. Vi kan ikke ha denne uholdbare situasjonen. Men med den informasjonen jeg har pr. i dag, har jeg ikke grunnlag for å iverksette noen tiltak akkurat nå. Så langt har jeg ikke en samlet oversikt. Den vil jeg få i løpet av få dager. Jeg har heller ikke en oversikt over problemene fra krisesentrene selv. Derfor vet vi faktisk ikke helt om det er en krise, eventuelt omfanget av den. Vi har det fra media og de debattene vi har hatt der med krisesentrene – det er helt sikkert noen som har større problemer enn andre. Når fylkesmannens kartlegging foreligger, vil jeg vite noe om behovet, og hvor det er mulig å gjøre noe. Da kommer vi tilbake med en sak til Stortinget. Jeg regner med at det blir i forbindelse med revidert, på vanlig måte, når vi behandler krisesentrenes økonomi for 2003.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-01-15:
Jeg har følgende spørsmål til fiskeriministeren: «Dagens fiskerilovgivning bygger på prinsippet om ilandføringsplikt for fangst som er tatt opp, dette for bl.a. rapportering. I forhold til kongekrabben er det et utkastingsprinsipp, og det er straffebelagt å ta slik fangst til land. Dette fører til at man ikke får skikkelige registreringer av størrelsen og utbredelsen av krabbebestanden. Vil statsråden ta initiativ til å endre bestemmelsen, slik at kongekrabben blir behandlet på samme måte som andre fangstarter, og dermed muliggjøre gode rapporteringsstatistikker?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-01-15:
Det er litt rart. Man setter en garnlenke i sjøen. Den går full av kongekrabber – flere hundre. Man tar den lenken om bord. Det er umulig å registrere hver enkelt krabbe. Man tar den lenken på land og opp på kaia for å plukke ut krabbene. Man er altså straffskyldig ved å ilandføre den krabben, ved å ta den på land og plukke den ut av garnet. Synes statsråden det er en rettferdig ordning? Og er det ikke på tide å behandle kongekrabben på samme måte som man behandler annen fisk?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-01-15:
Jeg fikk ikke svar på spørsmålet. Når man får en lenke full av kongekrabber, og tar den i land, er man straffskyldig. Lensmannen kan ilegge bot for at man tar lenken på land, på en kai, og plukker ut kongekrabbene. Om det blir registrert eller ikke, gjenstår å se. Men er det ikke litt rart at man langt ute i havet, midt mellom Finnmark og Bjørnøya, kan få kongekrabbe på trål? Man får også kongekrabber langt sør på kysten. Er det ikke på tide at man får en ilandføringsplikt på lik linje med annen fisk, for på den måten å få greie på utbredelsen av kongekrabbe, og også få vite hvor den befinner seg? Da kan man sette en grense. Det forekommer meg at hele systemet er helt ute av kontroll, og det er bare én eneste forsker som forsker på kongekrabbe i dag.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Jeg vil innledningsvis presisere at Norge ikke har et generelt utkastforbud i alle fiskeri. I forskrift av 10. oktober 1989 om maskevidde, bifangst, fredningstid og minstemål m.v. ved fangst av fisk og sild framgår det at det er forbud mot utkast av død eller døende fisk av nærmere angitte arter. Når det gjelder kongekrabbe, stiller stortingsrepresentant Bastesen spørsmål om hvorfor ikke all fangst av kongekrabbe ilandføres, da dette vil muliggjøre gode rapporteringsstatistikker. Til dette vil jeg for det første påpeke at bare en liten andel av den fangsten fiskerne får av kongekrabbe, både i det direkte fisket etter kongekrabbe og som bifangst i andre fiskerier, har kommersiell verdi. Et ilandføringskrav vil derfor medføre et betydelig merarbeid for fiskerne som de ikke får kompensasjon for. Jeg vil også understreke at forvaltningen av kongekrabbe er basert på prinsippet om en bærekraftig forvaltning. Et ilandføringspåbud av all fangst, hvor det meste av fangsten ikke har kommersiell verdi og derfor bare vil slaktes ned, er ikke i samsvar med hovedprinsippene for norsk forvaltning av ressursene i havet. Kongekrabben har dessuten en høy overlevelsesevne i forhold til øvrig fisk i forbindelse med gjenutsetting. Ved reguleringen av fangsten i 2002 var alle fiskere pliktige til å registrere all fangst av kongekrabbe som ble tatt om bord. Dette innebærer at all fangst som blir tatt i fangstsesongen, blir registrert, selv om den settes ut igjen. Jeg kan opplyse om at fiskerne også i 2003 vil bli pålagt en slik registrering. Avslutningsvis vil jeg opplyse om at Havforskningsinstituttet, avdeling Tromsø, driver eget forskningsfiske samt egne tokt for bestandsestimering av kongekrabbe. Dette forskningsfisket inngår som en del av grunnlaget for bestandsberegningen av kongekrabben. Jeg finner etter dette ikke grunnlag for å pålegge norske fiskere å ilandføre all fangst av kongekrabbe.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Det har siden kongekrabben ble satt ut i havet ved Murmanskkysten, gradvis bygd seg opp en bestand i dette området, en bestand som vi også ser sprer seg vestover. Fiskere i dette området opplever kongekrabben som et problem, som en bifangst når de er ute for å fiske annen fisk. For å få en bærekraftig forvaltning av kongekrabben er det viktig både å få vite hvor stor bestanden er, og å få en fornuftig forvaltning av den bestanden som er der. Den bifangsten som en får, kan en ikke utnytte kommersielt. Derfor er det viktig at vi får registrert den bestanden som finnes, slik at vi kan arbeide videre for å få en fornuftig forvaltning. Vi øker beskatningen radikalt fra 2002 når det gjelder fangst av kongekrabbe.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Vi trenger ikke en ilandføringsplikt for å registrere og finne ut omfanget og utbredelsen av kongekrabben. Denne regjeringen har tatt initiativ til et omfattende forskningsarbeid på dette området for nettopp å registrere omfanget, og ikke minst hvilken påvirkning kongekrabben har på det økologiske systemet. Derfor er det bevilget nærmere 5 mill. kr til dette arbeidet i år, samtidig som man har anledning til å fange dobbelt så mye kongekrabbe som det man hadde i 2002. Dette betyr at vi øker utnyttelsen av ressursen, samtidig som vi legger stor vekt på at vi skal få vite omfanget av kongekrabben, og hvor den er. Dette skjer i nært samarbeid med Russland. I forhold til det samarbeidet er vi også blitt enige om at vi skal arbeide med en vestgrense for hvor vi skal sette inn ytterligere tiltak når det gjelder kongekrabben.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Hedmark har hatt en stor økning i antall ulykker i 2002. Dette er bekymringsfullt, og Vegdirektoratet vil vurdere om det er spesielle grunner til dette, og om det bør iverksettes spesielle tiltak. Selv om Hedmark var det fylket som hadde flest dødsulykker i 2002, viser ulykkesstatistikken for fireårsperioden 1998–2001 at Hedmark fylke ligger nær landsgjennomsnittet for ulykker og drepte i trafikken. Når det gjelder E6, Rv 2 og Rv 3 i Hedmark, er det både mange ulykker og mange drepte, men målt opp mot trafikken som avvikles på disse vegene, er ikke ulykkessituasjonen verre enn på andre tilsvarende vegstrekninger. Men enhver alvorlig ulykke er én ulykke for mye. Det er riktig at Hedmark ligger lavt både når det gjelder midler til drift og vedlikehold på riksvegnettet og når det gjelder investeringsnivå. Midler til drift og vedlikehold tildeles etter beregninger som tar utgangspunkt i det faktiske behovet. Grunnen til at Hedmark ligger lavt er at drift og vedlikehold av vegnettet er relativt rimelig. I 2003 er det på landsbasis forutsatt nyttet om lag 430 mill. kr til særskilte trafikksikkerhetstiltak. Dette er en økning i forhold til 2002, og innebærer en oppfølgingsgrad i forhold til Statens vegvesens handlingsprogram for perioden 2002–2005 på 51 pst. etter to år. Samferdselsdepartementet legger stor vekt på at trafikksikkerhetstiltakene systematisk rettes inn mot de mest ulykkesbelastede strekningene. Videre vil departementet legge vekt på at trafikksikkerhetstiltak prioriteres høyt i resten av planperioden. For å redusere de alvorligste ulykkene mener Regjeringen at det må legges opp til en kombinasjon av tiltak, både i form av nye veganlegg og tiltak på det eksisterende vegnettet, atferdsregulerende tiltak, opplæring, kontroll og sanksjoner. Utbygging til fire felt på strekninger med stor trafikk vil kunne ha en sterkt ulykkesreduserende effekt. Jeg viser videre til at Statens vegvesen er i ferd med utprøving av midtdelere på to- og trefeltsveger, samt andre tiltak på veger med stor trafikk. Trafikksikkerhetsrevisjoner inngår i arbeidet med å analysere ulykkessituasjonene, bl.a. som grunnlag for å vurdere strakstiltak på de enkelte strekninger. Det pågår planlegging med sikte på utbygging av dagens E6 i Hedmark til firefelts veg. Det pågår også planlegging av ny Rv 2 fra Akershus grense til Kongsvinger og ny Rv 3 i Løten og Elverum kommuner. Regjeringen må komme tilbake til prioriteringene i forbindelse med Nasjonal transportplan for 2006–2015.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
For det første vil jeg si at det gjør inntrykk når jeg ser at tall på ulykkene – ikke bare fordi tall er tall, men fordi jeg nå har vært med på flere minnesamlinger for etterlatte og pårørende etter trafikkdrepte og for dem som er skadd i trafikken. Og det gjør et voldsomt inntrykk. Det sier meg helt klart at vi ikke kan akseptere at vi har alvorlige ulykker. Det betyr at vi hele tiden må jobbe bevisst og målrettet i forhold til trafikksikkerheten, det gjelder også i Hedmark. Hedmark hadde i 2002 et år som så veldig mørkt ut i forhold til trafikksikkerheten. Det kan vi ikke slå oss til ro med. Vi opplevde også at Sogn og Fjordane hadde et godt år, og vi kan heller ikke slå oss til ro med det, fordi det kan være tilfeldige variasjoner. Vi må hele tiden se på hva vi kan gjøre for å bedre trafikksikkerheten. Vegdirektoratet analyserer nå situasjonen også i Hedmark for å se på om det er spesielle tiltak som vi må iverksette for å bedre trafikksikkerheten.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Jeg ser på alle prosjekter som gir en bedre framkommelighet og en bedre trafikksikkerhetssituasjon, som en vinn-vinn-situasjon. Det gjelder så absolutt i innlandet og i denne regionen, men det gjelder også andre regioner. Vi har allerede startet et stort arbeid når det gjelder E6 i Østfold nettopp av den grunn. Det vil næringslivet tjene på, og det vil ikke minst gjøre hverdagen tryggere for dem som bor der. Dette er analyser vi må gjøre hele tida, også i Hedmark, for å se om det er muligheter for å gå videre raskere i forhold til enkelte tiltak. Jeg regner med at representanten vet at jeg ikke her og nå kan kommentere hva som kommer til å ligge i budsjettet, selv om det selvfølgelig kunne vært ønskelig. Det må jeg komme tilbake til når budsjettet blir lagt fram, men både Vegdirektoratet og jeg legger stor vekt på at vi ser hvor utfordringene er størst i forhold til trafikksikkerhet og framkommelighet.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Dette er da nok et spørsmål om trafikksikkerhet i Hedmark. Det viser at det er et viktig spørsmål. Det har vært mange ulykker der i 2002. Hedmark var det fylket som hadde flest dødsulykker i 2002. Det er imidlertid store variasjoner i antall drepte i fylkene fra ett år til et annet, og i 2001 var Hedmark blant de fylkene som hadde få drepte. Ulykkesstatistikken for fireårsperioden 1998–2001 viser at Hedmark fylke ligger nær landsgjennomsnittet for ulykker og drepte i trafikken. Fart er uomtvistelig svært avgjørende for omfanget og alvorlighetsgraden av ulykker. Generelt kan man si at hvis gjennomsnittsfarten på en veg synker med 5 pst., reduseres antall personskader med 10 pst. og antall drepte med 20 pst. Kontrollerte forsøk med vinterfartsgrenser i 1998-99 viste at når vinterfartsgrensen ble satt ned fra 80 til 70 km/t, sank fartsnivået på vegen med fra 1 til 8 km/t avhengig av føreforholdene og avhengig av fartsnivået i utgangspunktet. Fartsnivået sank mest på de vegene der fartsnivået var høyt. Dette indikerer at det er en klar positiv virkning av vinterfartsgrenser. Vegene i Hedmark hvor det er innført vinterfartsgrense, tilfredsstiller for øvrig også Vegvesenets kriterier til permanent nedskilting til fartsgrense 70 km/t, men siden hovedvekten av ulykkene skjer om vinteren, valgte man å skilte ned med vinterfartsgrense i stedet for permanent nedskilting. Fartsreduksjoner er imidlertid bare ett av en rekke tiltak som må gjennomføres for å redusere antall personskader. For å redusere de alvorligste ulykkene må det legges opp til en kombinasjon av tiltak, både i form av nye veganlegg og tiltak på det eksisterende vegnettet, herunder utbygging til firefeltsveger, atferdsregulerende tiltak, opplæring, kontroll og sanksjoner. I Hedmark pågår det bl.a. planlegging med sikte på utbygging av dagens E6 til firefeltsveg. Jeg viser også til at Statens vegvesen er i ferd med utprøving av midtdeler på to- og trefeltsveger samt andre tiltak på veger med stor trafikk. Mellom 20 og 30 pst. av de drepte og skadde i trafikken er mellom 15 og 25 år. I 2003 vil derfor tiltak mot ungdomsulykker stå helt sentralt i trafikksikkerhetsarbeidet, herunder forbedringer i føreropplæringen, økt vekt på holdningsskapende arbeid og bedre kontroll av russebiler. Blant annet vil årets russ få tilbud om kveldsåpne trafikkstasjoner for teknisk kontroll av russebiler, og det vil bli innført en frivillig oblatordning for sikkerhetsklassifisering av russebiler.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Når det gjelder de konkrete tiltak som blir gjennomført hvert år, ligger jo det inne i hvert års budsjettprosesser. Derfor må vi forholde oss til det gjeldende budsjett hvert år, samtidig som vi kan planlegge for nye perioder når vi arbeider med Nasjonal transportplan. Det vil også bli gjort her. Når det gjelder vinterfartsgrensene og i hvilken grad de blir respektert, handler det om noe grunnleggende, nemlig problemstillingen knyttet til holdninger hos bilister, hvordan vi kan skape bedre holdninger og respekt for trafikkregler hos bilister. Vi må til enhver tid bruke de tilgjengelige tiltak som kan bidra til å løse de problemene vi har. Fartsgrenser er en utfordring i så måte. Fart er en medvirkende årsak til ulykker. Det må vi gjøre noe med, og derfor må vi sette ned fartsgrensene i perioder enkelte steder. Vi må bidra til å skape holdninger hos bilistene slik at fartsgrensene blir respektert.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Jeg kan forsikre om at jeg er kjent med opplevelsen som mange lastebilsjåfører har når de kjører langs Rv 3 spesielt. Det skal vi ha respekt for, og det skal jeg ha respekt for. Det er klart at det er en utfordring for oss hele tiden å kunne finne den riktige bruken av pengene for at vi skal nå målene om framkommelighet og trafikksikkerhet samtidig. Jeg kan også forsikre om at jeg har reist veldig mye i landet. Det er mange veger som er en stor utfordring, så denne er ikke den eneste. Det gir oss en utfordring i forhold til å prioritere pengebruken – hvert eneste år – for å sikre god framkommelighet og trafikksikkerhet. Men jeg vil også avslutningsvis forsikre om at jeg definitivt har Hedmark i tankene når vi skal jobbe videre både med trafikksikkerhetsarbeidet og med neste Nasjonal transportplan-periode.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Det var i forrige uke en periode med kald, stillestående luft i de østlige deler av Oslo sentrum og nedre del av Groruddalen. Det ble målt lokalt svært høye nivåer av NO2. Dette har også skjedd tidligere, men denne gangen varte episoden lenger og nivåene var ekstra høye. Det ble også målt høye verdier av svevestøv fra bileksos og vedfyring. Jeg ser på dette som en alvorlig situasjon for dem som bor i området, spesielt for personer med luftvegslidelser eller hjerte- og karsykdommer. Det er – og bør etter Regjeringens syn være – lokale myndigheter som har hovedansvaret for lokal luftkvalitet, herunder å finne fram til tiltak for å bedre situasjonen. Dette ansvaret og virkemidlene som står til kommunens rådighet, er styrket av Regjeringen gjennom nytt lovverk nå sist høst. Etter den nye forskriften om grenseverdier er kommunen forurensningsmyndighet for lokal luftkvalitet. Men selv om kommunen måtte sitte i førersetet, er jeg og Regjeringen opptatt av at staten og kommunen sammen skal ta ansvar. Jeg ønsker ikke en situasjon hvor staten hindrer gjennomføring av lokale strakstiltak som virker. Slike hindringer må ryddes av vegen, og jeg vil allerede i morgen møte samferdselsbyråden i Oslo for å drøfte hvordan vi kan følge opp dette. Mitt mål er at Oslo og staten før neste vintersesong skal være enige om en beredskapspakke som kan iverksettes neste gang en slik akutt forurensningssituasjon oppstår, slik at vi slipper å starte på nytt med analysen fra begynnelsen av. Samtidig vil jeg understreke at også langvarig eksponering av lavere forurensningsnivåer skader folks helse. Lokal luftforurensning må derfor først og fremst bekjempes med tiltak som har varig virkning – ikke bare krisetiltak på et lite antall dager med spesielt høy forurensning. Dette er en viktig årsak til at staten og Oslo nå samarbeider om forsert utbygging av kollektivtrafikken i Oslo, slik at mulighetene til å velge bort bilen blir bedre. Blant annet rustes T-banesystemet i Oslo opp for milliardbeløp i et spleiselag mellom stat og kommune, som bl.a. omfatter utbygging av T-baneringen. Videre skal det investeres i nye lokaltog i Oslo/Akershus, og Regjeringen har forsert utbyggingen av nytt dobbeltspor mellom Asker og Sandvika. Mange tiltak med varig virkning bør vurderes, bl.a. utslippskrav ved offentlig kjøp av busstransport, økt vekt på luftkvalitet i arealplanlegging og restriksjoner for å begrense biltrafikken. Oslo har allerede innført betydelige parkeringsrestriksjoner i indre by og lavere fartsgrense i bykjernen. I tillegg har Oslo kommune mulighet til å bruke sterkere virkemidler enn i dag for å få ned piggdekkbruken i hovedstadsområdet, noe som vil være et viktig tiltak mot svevestøv. Jeg er derfor optimistisk når det gjelder mulighetene for å få ned både de ordinære og de mer unntaksmessige problemene med luftforurensning i Oslo. Jeg vil minne om at vi faktisk har redusert utslippene av NO2 fra biltrafikken med hele 30 pst. det siste tiåret. Denne nedgangen i luftforurensning må fortsette, i tett samspill mellom staten og lokale myndigheter.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Det er klart at det er et verdivalg – det er det det er – og det er verdivalg langt utover det, da det gjerne er små barn som skal fraktes, for å si det sånn. Det er et vanskelig verdivalg, for det er mange som kan komme i konflikt med hverandre. Det er ikke bare å si at det er bilistene mot barna, for så enkelt er det ikke. Vi har hatt spesielt dårlig kvalitet på luften, og vi har hørt om sammenlikninger med Mexico City og andre svært forurensede byer. Nå er det heldigvis slik at man har sammenliknet på spesielle dager, og at vi ikke har det slik jevnt over. Men det betyr ikke at vi ikke skal ta det på alvor. Hver vinter står vi her i Stortinget, omtrent på denne tiden, og diskuterer den samme saken. Jeg er opptatt av at vi neste år skal ha kommet litt lenger, at vi da har en mulighet til å gjennomføre strakstiltak som er ønskelige, og som vil ha en effekt. Jeg er opptatt av at vi skal ha tiltak som har en effekt – hvis ikke, er vi like langt – og at vi må tenke langsiktige tiltak.
Torild Skogsholm (Venstre), 2003-01-15:
Denne regjeringen har allerede gått aktivt inn på dette området, i og med at vi viser at vi ønsker å prioritere kollektivtransporten tungt. Vi mener det er viktig å investere i gode kollektivtransportløsninger i Oslo, for det kan være med og bidra til at vi får en større andel som reiser kollektivt, og en mindre andel som reiser med bil, og dermed bidra til denne luftkvaliteteffekten. Det er slik at vi har perioder i året som er vanskeligere enn andre, og det viser at vinteren er en utfordring for oss på dette området. Nå er det andre elementer som også spiller inn i forhold til luftkvaliteten. Når det gjelder NO2, er biltrafikken viktig. Vi har svevestøv, som kommer litt senere på vinteren, som kanskje er et større problem. Vedfyring er også en stor utfordring. Det er et sammensatt bilde. Vi må prøve å finne tiltak både på kort og lang sikt som er målrettede, og som gir de rette løsningene. Det er også slik at det er perioder i året hvor mange må holde seg inne av andre årsaker. Vi har f.eks. pollenperioden hvor mange er plaget helsemessig. Det er en stor utfordring for oss å legge til rette for at alle i vårt samfunn kan bevege seg ute på alle tider av året. På samferdselsfronten er det helt klart at denne årstiden er den vanskeligste. Men vi må ha en langsiktig politikk som gjør at vi slipper slike akuttsituasjoner som vi har nå.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-01-15:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Turnusarbeidere i helsesektoren må arbeide to timer mer pr. uke enn skiftarbeidere. Likestillingsombudet konkluderte allerede i 1996 med at arbeidsmiljøloven § 46 nr. 3 og 4 faktisk virker slik at det ene kjønn på en urimelig måte stilles dårligere enn det andre, og at forskjellsbehandlingen derfor anses å være i strid med likestillingsloven. Lovendring er nødvendig for å rette opp denne diskrimineringen. På hvilken måte vil Regjeringen sikre at denne diskrimineringen opphører?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-01-15:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg tolker det siste han sa, som veldig positivt, nemlig at det arbeidet som Arbeidslivslovutvalget nå holder på med, helt klart vil bety at det i framtiden ikke vil legges opp til en slik type diskriminering. Én ting er forhistorien, men jeg mener at samtlige partier har et klart ansvar for at likestillingen skjer på en ordentlig måte. Vi vet at det handler om store grupper kvinner som sliter, som har jobber med arbeidstid som er vanskelig. Derfor mener vi også at de er nødt til å få det samme vernet som andre arbeidere får. Men jeg vil igjen utfordre statsråden helt konkret: Er det slik at mandatet til Arbeidslivslovutvalget sikrer at dette temaet vil være i fokus, og at det vil være en del av det grunnlaget som statsråden vil ta stilling til?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-01-15:
Det vil være slik noen ganger at partene i arbeidslivet kanskje ikke følger opp det som er intensjonen med loven. Hvis vi da mener det er nødvendig med klare lovendringer for å følge opp det vi alle har intensjon om, håper jeg at Regjeringen og statsråden vil være villig til det. Etter det jeg er kjent med, skal det ha kommet en delinnstilling før jul fra Arbeidslivslovutvalget. Var dette temaet da berørt, eller er det noe som vil komme senere fra utvalgets side?
Victor Norman (Høyre), 2003-01-15:
Spørsmålet om likestilling av tredelt turnus og helkontinuerlig skiftarbeid i arbeidsmiljøloven har lenge vært gjenstand for vurdering. Saken har bl.a. vært drøftet i Stortinget ved behandlingen av to Dokument nr. 8-forslag om likestilling av tredelt turnus og helkontinuerlig skiftarbeid. Det ene forslaget ble nedstemt av et flertall bestående av Arbeiderpartiet og Høyre. Flertallet pekte bl.a. på de økonomiske konsekvensene av forslaget og at dette var en sak som det måtte være opp til partene i arbeidslivet å bli enige om gjennom tariffoppgjørene. Det andre forslaget ble ikke realitetsbehandlet, men både Arbeiderpartiet og Høyre uttalte seg likevel imot forslaget. De berørte departementer har på administrativt nivå over lengre tid og gjennom ulike regjeringer jobbet tett med saken. Ingen regjering har imidlertid kommet med noen konkrete forslag til lovendring. Det har også vært foretatt en anbudsrunde med sikte på å få gjennomført en ekstern utredning av konsekvensene ved en slik arbeidstidsreform. Fem sentrale forskningsinstitusjoner ble invitert til å gi anbud på en slik utredning. Samtlige avslo, fordi det ikke ville være mulig å gi noe klart svar på konsekvensene av en arbeidstidsreduksjon for turnusarbeidere i helsesektoren. Jeg vil vise til det pågående arbeid i Arbeidslivslovutvalget, hvor det foretas en gjennomgang av hele arbeidsmiljøloven med sikte på å legge frem et forslag til ny lov i desember 2003. Arbeidstid er et sentralt punkt i dette utvalgets mandat, og spørsmålet om hvordan ulike arbeidstidsordninger skal reguleres, herunder problemstillinger om ulike turnusordninger, vil naturligvis bli vurdert av lovutvalget. Jeg finner ikke at et initiativ på dette området har en slik hast at det er riktig å forskuttere lovutvalgets arbeid.
Victor Norman (Høyre), 2003-01-15:
Når det gjelder det siste, kan jeg bekrefte at dette er problemstillinger som Arbeidslivslovutvalget vil ta opp. Jeg vil imidlertid presisere at jeg ikke vil forskuttere konklusjonene fra lovutvalget på noen som helst måte. Likestillingshensynet skal ivaretas fullt ut, men vi må være varsomme med ikke å trekke for vidtgående konklusjoner om hvor stort problemet er. Det er viktig å være klar over at tredelt turnus og helkontinuerlig skift ikke automatisk er sammenliknbare arbeidsformer; det må en konkret vurdering til i forhold til de enkelte turnusplaner og den enkelte jobbsituasjon. Samtidig er det veldig viktig at vi i dette arbeidet, som på andre områder, ikke griper inn i ting som hører inn under partenes ansvar ved tarifforhandlinger.
Victor Norman (Høyre), 2003-01-15:
Arbeidstidsspørsmålene vil bli belyst i lovutvalgets endelige innstilling. La meg også presisere, som jeg sa innledningsvis, at det er klart at likestillingshensyn skal ivaretas fullt ut i det lovverket vi har. Det jeg vil legge til, er at det ikke er klart i hvor stor grad denne problemstillingen tilsier en generell lovendring for at likestillingshensynet skal ivaretas. Men vi kommer til å ta det opp i tilknytning til Arbeidslivslovutvalgets innstilling, samtidig som vi må gjøre det på en måte som ikke griper inn i den frie forhandlingsrett til partene i arbeidslivet.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg ønsker å stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «I vinter er det også innført redusert hastighet på en rekke vegstrekninger i Hedmark uten at det foreligger klare resultater på at dette har hatt en positiv virkning på reduksjonen av antall ulykker forrige år. Det viser seg derimot at Hedmark er det fylket med størst antall dødsulykker. Ser ikke statsråden andre muligheter enn redusert vinterfartsgrense for å få ned antall ulykker?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg takker statsråden for svaret, som er tilnærmet det samme som jeg fikk for et år siden, nemlig den 16. januar i fjor. Det er jo derfor jeg stiller spørsmålet igjen nå, jeg er veldig i tvil om redusert hastighet virkelig har hjulpet. Det kan være greit med vinterfartsgrense – det kan være det – men når vinterfartsgrensen skaper irritasjon, skaper kø og farlige forbikjøringer med nestenulykker, eller kanskje også ulykker, setter jeg et spørsmålstegn ved det. Det må være en logikk bak det å sette ned fartsgrensen, og jeg er fortsatt veldig kritisk med hensyn til om tiltaket virkelig hjelper. Statsråden nevner nå en del andre ting, og det er nok de tingene jeg heller ønsker skal gjøres, i hvert fall i tillegg – både i form av nye veianlegg og tiltak på eksisterende veinett. Kan statsråden svare litt mer utdypende når det gjelder slike planer? Det er det Hedmark trenger, altså nye veier og utbedring av eksisterende veier, bl.a. Rv 3, Rv 2, etc.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg takker nok en gang for svaret. Dette med respekt er selvfølgelig viktig. Men når vi vet at over 10 000 bilførere mistet lappen i fjor – altså en økning på 40 pst. – stiller jeg meg litt tvilende til om respekten for fartsgrenser blir økt når man f.eks. på Rv 2 reduserer fartsgrensen fra 80 til 70. Så vil jeg litt tilbake til hva en vei betyr. En vei er ikke bare en vei, det er en livsnerve for et samfunn. Hvis jeg husker riktig, var statsråden med på en lastebiltur i fjor oppover Østerdalen. Når man ser på den dårlige veien som Rv 3 egentlig er, både for dem som bor der fast, og for dem som driver en næring og skal frakte varer fram og tilbake og inn og ut av et forholdsvis grisgrendt distrikt, håper jeg at statsråden er klar over – og det er jeg overbevist om at hun er – hvor viktig en vei er. En vei er ikke bare en vei, det er en livsnerve for et distrikt. En livsnerve må også være akseptert i samfunnet – og vinterfartsgrenser er ikke veien å gå.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
«Helsevernetaten kunne 8. og 9. januar 2003 melde om svært forurenset luft i Oslo. I anbefalingene fra etaten heter det at astmatikere og personer med alvorlige hjerte- eller luftveislidelser ikke bør oppholde seg utendørs i slike svært forurensede områder. Østlige deler av Oslo sentrum og Groruddalen hadde slike forurensningsnivåer. Hvilke tiltak vil statsråden sette inn for å hindre at astmatikere og andre syke mennesker må holde seg inne pga. luftforurensning?»
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
Jeg takker for svaret, og jeg takker for engasjementet for bedret luft i Oslo. I forrige uke ble det målt luftkvalitet som lignet tilstanden i Mexico City. I fjor hadde vi tilstander som lignet Paris. Vi har altså sett at nivåene har blitt verre, og vi har sett at perioden det gjelder, har blitt lengre. Det har vært snakk om å sette i gang flere strakstiltak, f.eks. var det i Aftenposten i dag omtalt en tidobling av avgiften i bomringen. Det har vært nevnt at på de verste dagene skal folk bare få kjøre annenhver dag – de med oddetall sist i bilnummeret den ene dagen, og de med partall den andre dagen. At det kreves strakstiltak på bilsiden for å unngå noe slikt som dette, burde det ikke være tvil om. Er statsråden enig i at det er et verdivalg vi står overfor når vi skal velge om vi skal sperre inne bilene eller barn og syke mennesker når det er kaldt?
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
Jeg er helt enig i det siste, at vi må tenke langsiktige tiltak. Jeg er også enig i at det er de lokale myndigheter som har hovedansvaret for å ta opp kampen mot lokal luftforurensning. Samtidig har vi vedtatt nasjonale mål for bedret luftkvalitet og kamp mot luftforurensning i Norge, og det må også være statens ansvar på en ordentlig måte å være med og bidra til at disse målsettingene nås. I forhold til de langsiktige tiltakene er mitt spørsmål til slutt: Vil samferdselstiltak som prioriterer at man får bedret luftkvaliteten i de store byene, heretter få en høyere prioritet enn det vi har sett at slike tiltak har fått fram til i dag?
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-01-15:
Jeg vil få stille statsråden følgende spørsmål: «En norsk bedrift har etablert datterbedrift i Estland, og ønsker å lære opp en gruppe på 6-8 personer på bedriften i Norge. De utenlandske arbeiderne mangler spesifikke kunnskaper om prosedyrer og prosesser. Opplæringen på den norske bedriften er ment å strekke seg over en periode på to måneder. Ifølge UDI finnes det ikke noen hjemmel for å imøtekomme en søknad om arbeidstillatelse i et slikt tilfelle. Vil statsråden sørge for å iverksette tiltak som kan løse dette problemet?»
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-01-15:
Jeg takker statsråden for et positivt svar. Det ser jo da ut til at denne konkrete saken er i orden. Men jeg ønsker å følge opp det siste kommunal- og regionalministeren sa, for nevnte bedrift fikk ved henvendelse til Utlendingsdirektoratet beskjed om at det ikke finnes noen hjemmel for å imøtekomme en anmodning som denne. Vedkommende tjenestemann i UDI beklaget for sin del at dette ikke var mulig, men kunne intet gjøre. Mener statsråden at det er god nok dialog mellom departementet og UDI, slik at saker i et grenseland mellom administrasjon og politikk blir løftet opp på politisk nivå? Og vil statsråden si at UDI er tilstrekkelig oppmerksom på at i et samfunn og i en verden som er i stadig endring, vil nye problemstillinger raskt kunne dukke opp, problemstillinger som vil kunne være av politisk karakter og dermed skal ha politisk behandling?
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-01-15:
Jeg takker for oppklarende svar!
Erna Solberg (Høyre), 2003-01-15:
Utlendingsloven åpner for at personer kan gis arbeidstillatelse i det tilfellet representanten viser til. Det er flere bestemmelser i utlendingslovgivningen som kan tenkes å være oppfylt i et tilfelle som dette. Det gjelder utlendingsforskriftens § 4a første ledd bokstav c, som omhandler nødvendige medarbeidere for utviklingen av norsk næringsliv. En annen bestemmelse som muligens omfatter dette tilfellet, er også utlendingsforskriftens § 4a annet ledd bokstav a, som omhandler praktikanter. En praktikant er ikke bare det som vi vanligvis forbinder med ordet, det er en person som ønsker opplæring i et yrke. Til slutt kan også nevnes utlendingsforskriftens § 4a første ledd bokstav d, som omhandler personer som er ansatt i multinasjonale selskaper i riket og er fagutdannet eller har spesielle kvalifikasjoner, når kompetansen anses som nødvendig for virksomheten. I utgangspunktet synes utlendingsforskriftens § 4a første ledd bokstav c å være den bestemmelsen som mest sannsynlig kommer til anvendelse i det tilfellet representanten viser til. Jeg har lyst til å understreke at UDI også selv har opplyst dette, etter å ha blitt forelagt spørsmålet fra representanten. Jeg er av den klare oppfatning at det er viktig at regelverket åpner for å kunne innvilge arbeidstillatelse i dette typetilfellet. Hensynet til internasjonalisering og utviklingen av norsk næringsliv taler sterkt for at dette må være tilfellet. Departementet foretar en kontinuerlig gjennomgang og vurdering av hvordan reglene om arbeidstillatelse kan utformes for å sikre behovene til norske bedrifter. Skulle det likevel vise seg at det er mangler ved det nåværende regelverket, vil jeg sørge for at regelverket endres slik at det kan gis tillatelse i et sånt tilfelle som representanten viser til. Men jeg har lyst til å understreke at behandlingen av enkeltsaken uansett vil være et spørsmål som utlendingsmyndighetene må ta stilling til.
Erna Solberg (Høyre), 2003-01-15:
Det er sånn etter den nye reformen av utlendingsloven at man ikke kan definere saker bare som at de skal legges frem for politisk behandling. Den eneste måten vi kan endre praksis på i utlendingssaker, i enkeltsaker, er gjennom forskriftsendringer. Det er blitt en betydelig mer tungvint prosess enn det var tidligere. På den andre siden er dette vurdert ut fra et rettssikkerhetsaspekt fra et flertall i det forrige storting. Vi har forsøkt å få bedre rutiner slik at når man har saker hvor man enten opplever at lovverket er mangelfullt, eller hvor man vil fortolke regelverket slik at det kan ha politiske konsekvenser, så skal departementet orienteres om det. Det er klart at denne typen saker i den prosessen vi har, først ville blitt en sak når det var søkt og vedtak faktisk var fattet, og at man da ville vurdert om det at man gav avslag, ville være en urimelighet, og at man burde se på regelverket. Jeg tror vi har behov for å se mye igjennom hvor tungvint systemet er blitt etter den nye reformen for å få enkeltvise endringer av lovverket.
Erna Solberg (Høyre), 2003-01-15:
Husbanken har innført en ny låneutmåling for oppføringslån for å få bedre balanse mellom tilbud og etterspørsel. En effekt er at lån til de største boligene er blitt mindre attraktivt. Husbanken regner med at private finansieringsinstitusjoner vil kunne dekke finansieringsbehovet for større boliger som ellers ville ha fått lån av Husbanken. For større eneboliger i distrikter der lånemulighetene fra private långivere er svært små og husbanksfinansiering nærmest har vært enerådende, er det innført et nytt lånetillegg på inntil 100 000 kr. I særlige tilfeller, f.eks. hvis det gjelder store husstander, kan lånetillegget skjønnsmessig økes. Dette innebærer altså at barnefamilier med behov for finansiering av større eneboliger i distriktene fortsatt vil kunne få husbankfinansiering. Boliger over 85 m2 defineres ikke som luksusboliger i husbanksammenheng. Bakgrunnen for innstrammingen overfor større eneboliger er ønsket om å prioritere det behovsprøvde startlånet til finansiering av boliger for vanskeligstilte grupper på boligmarkedet og en tro på at det private kredittvesenet vil kunne finansiere store eneboliger utenfor distriktene på en hensiktsmessig måte. Husbanken legger vekt på å stimulere til at nye boliger som bygges, har spesielle, ønskede tilleggskvaliteter. Dersom boligen oppfyller visse kvalitetskrav som gir en bedre, men ikke luksusbetont bolig, gir Husbanken lånetillegg til oppføringslånet. Et av disse tilleggene er lånetillegget for livsløpsstandard, som i år er økt til 100 000 kr. Med tillegg for livsløpsstandard, det nye tillegget i distriktene og startlån med f.eks. 220 000 kr kan samlet lån fra det offentlige bli på 1 mill. kr for boliger større enn 85 m2 i distrikter der lånemulighetene ellers er svært små.
Erna Solberg (Høyre), 2003-01-15:
Hovedspørsmålet gikk på hvorvidt boliger over 85 m2 er luksusboliger eller ikke. Nå stiller spørsmålsstilleren et spørsmål som er av helt generell karakter knyttet til husbankfinansiering – et spørsmål som denne statsråden faktisk svarte på for to dager siden i Stortinget, hvor jeg gjorde oppmerksom på at svært mange av de boligene som har vært forsøkt igangsatt og der det ikke har vært nok etterspørrere i Oslo og Akershus-regionen, aldri har vært vurdert for husbankfinansiering fordi de har en kostnadsramme som gjør at det aldri ville vært aktuelt med husbankfinansiering uansett. Når det gjelder situasjonen knyttet til endringene, som var hovedspørsmålet – om boliger over 85 m2 er luksusboliger eller ikke – er det slik at vi la føringer for Husbanken om at man skulle prioritere og sørge for at vi også hadde et godt tilbud av boliger i distriktene. Når det gjelder denne delen, har altså Husbanken fulgt opp de prioriteringene, som det også har vært gitt uttrykk for i Stortinget, ved å sørge for at man har skjermet boligbygging i distriktene mer i forbindelse med omlegginger i forhold til å få tilpasset etterspørselen til lånevolumet.
Erna Solberg (Høyre), 2003-01-15:
Det er helt riktig at begrunnelsen for at man har gjort omlegginger i utlånsordningen, er at man ikke ønsker å komme i den situasjonen som man kom i i fjor, hvor man hadde brukt opp en stor del av lånerammen tidlig på året uten at det var noen prioriteringskriterier for hva man tildelte penger, og så kom det et veldig brått stopp, som var beklagelig idet mange gode prosjekter da ble utsatt. Det man derfor har gjort i år, er å gi beskjed om at vi fra dag én må ha helt klart hvilke tiltak som skal prioriteres, slik at man ikke kommer i samme situasjon. Jeg minner om at det også var stopp i utlånsbehandlingen på høsten i 2001, da det altså var søknader som ble skjøvet over til 2002. Grunnen til denne endringen for boliger over 85 m2 er at man har gjort den vurdering at når det gjelder eneboliger som er større enn 85 m2, fungerer det private markedet i store deler av de sentrale og mellomsentrale delene av landet, mens vi har lagd et spesielt tillegg for distriktene fordi vi vet at der er husbankfinansieringen viktigere. Det er en reell prioritering, som gjør at vi sørger for at der hvor det er behov for det offentlige, stiller det offentlige opp.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-01-15:
Jeg har et spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Husbanken har vedtatt en vesentlig dårligere låneordning for boliger over 85 m2(BRA-K) (BRA-K) Mener statsråden at boliger over 85 m2 er luksusboliger som ikke skal kunne gis rimelige lån gjennom Husbanken?»
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-01-15:
Jeg takker statsråden for svaret. Vi får nå meldinger om at byggeprosjekter står i stampe fordi Husbanken sier nei til å være låneinstans for boliger som er rimelige, akseptable familieboliger, dog i mer sentrale strøk. Det betyr at byggeprosjektene blir stoppet opp. Det er grunn til å spørre statsråden om hun mener det er godt nok når vi nå ser en mindre igangsetting av boliger, spesielt i Oslo og Akershus. Der har vi sett at det nå bremses opp ganske brått. Det var 30 pst. færre igangsatte boliger i siste del av 2002 i forhold til tidligere, og arbeidsledigheten også innenfor byggebransjen øker. Hvorfor kan ikke Husbanken låne disse pengene? Det koster ikke skattebetalerne ett øre.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-01-15:
På Husbankens internettsider finner vi begrunnelsen for at de nå strammer inn og ikke kan låne ut til boliger over 85 m2. Der står det at det er ut fra behovet for å få bedre samsvar mellom etterspørsel etter lån og utlånsrammen. Det må bety at utlånsrammen er for lav, og at dette er det virkemidlet Regjeringen bruker for at man skal klare seg med den lånerammen som man har. Hvis vi ser på 2002, var det ikke penger igjen i Husbanken allerede rett over sommerferien. Nå har man riktignok plusset på 1,5 milliarder kr, men det sies samtidig at en god del av disse pengene skal gå til barnehageutbygging, og de skal gå til boliger i Syden – det var det Fremskrittspartiet som fikk igjennom i budsjettforliket. Da vil det være sånn at det er knappe rammer også i 2003, og det er derfor Regjeringen tar dette grepet.