Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Når vi får tall som forteller oss at menn lever seks-sju år kortere i gjennomsnitt enn kvinner, når vi får tall som forteller at menn lever tolv år kortere i enkelte østlige bydeler i Oslo enn i vestlige, når vi har tall som forteller at i alderen 45-60 år er det fem ganger så høy dødelighet blant menn med lav inntekt som blant menn med høy inntekt, når vi vet at menn rammes i gjennomsnitt 10-15 år tidligere av hjerte- og karsykdommer enn kvinner, er det grunn til å spørre hvorfor menn har kortere levealder, rammes tidligere av alvorlig sykdom enn kvinner, og hvorfor det også er store sosiale forskjeller når det gjelder levealder og sykdomsbilde blant menn. Det er svært bra at vi gjennom en del år nå har hatt et sterkt fokus på kvinnehelse. Det skal vi absolutt fortsette med, men vi bør også vie mer oppmerksomhet til menns spesielle helseplager og sykdomsbilde. Jeg tror det er liten grunn til å bruke tid på det som det har vært noe forskning og diskusjon om - om det kan være biologiske/genetiske forskjeller mellom menn og kvinner som ligger bak dette. Jeg vil først og fremst nå gå inn i faktorer som vi kan gjøre noe med, og faktorer som vi alle kan være borti i vår hverdag. Den velkjente mannlige «tøffhetskulturen», som jeg vil kalle det, hvor man ikke skal være hypokonder, hvor man skal tåle en støyt, hvor man tenker at det går over, og at sykdom ikke er noe å snakke om, har mye positivt ved seg ved at man unngår å bli rammet av overdreven redsel eller uro for sykdom, men det kan også få uheldige utslag. Det er vel nesten sånn, som mange av oss har opplevd, at det vi har kunnet snakke om når det gjelder sykdom, er fotballskader, men lite annet. Gutter både i barneskole og særlig i videregående bruker i mye mindre grad helsestasjoner enn det jenter gjør, og vi ser også et bilde av at menn i mindre grad bruker fastlegesystemet og til dels ser det som et slags nederlag å gå til lege eller å måtte være borte fra jobben på grunn av sykdom. Dette kan gå bra i mange år for de fleste, men når alderen krever sitt, kan det også være faremomenter ved ikke å være oppmerksom nok på symptomer på sykdom og ta det alvorlig. Det er bl.a. slik at det først og fremst er etter 20 og kanskje 30 års røyking at farene ved røyking og røyking kombinert med stort alkoholforbruk virkelig slår ut for fullt i alvorlig sykdom. På 1960-tallet var det opp mot 70 pst. av mannfolkene som røykte, uten at vi kan påstå at alt det er sikker statistikk i dag, og den gangen langt færre kvinner. Dette, kombinert med at mange i den samme mannsgenerasjonen, særlig i tradisjonell arbeiderklasse, har vært utsatt for dårlig arbeidsmiljø gjennom mange år med støv, gass og løsningsmidler og har levd i bomiljøer med veier med stadig økende trafikk og mye forurensning, er faktorer som på mange måter har slått ut nå. Vi ser det av bildet når det gjelder KOLS - vi kan vel nesten kalle det en KOLS-epidemi - hvor det særlig er de med kort utdanning som rammes. Jeg tror tallet nå er omtrent 10 pst. blant dem med bare grunnskole som har fått forskjellige stadier av KOLS, ca. 200 000 mennesker i Norge. 2 000 dør hvert år av akutt KOLS, og her er mennene sterkt overrepresentert. Man kan forebygge ved hjelp av spirometri ved å ha lett tilgjengelige undersøkelsesapparater i forhold til forstadier av KOLS/luftveissykdommer på fastlegekontorer, eventuelt på apoteker. Man bør også ha bedre tiltak når det oppdages KOLS, for å holde den i sjakk. Vi bør ha langt flere rehabiliteringsplasser - jeg tror tallet ligger ned mot 200 plasser nå. Når vi ser på omfanget av denne epidemien, denne sykdommen, er det klart at det krever en langt større innsats når det gjelder rehabilitering og muligheter til å leve med sykdommen og holde den på et nivå som ikke fører til akutt KOLS og livsfare. Det samme gjelder lungekreft. For mange av dem som har KOLS, kan det neste stadiet bli lungekreft. I hvert fall er KOLS-pasientene en stor del av risikogruppen. Det dør nå ca. 2 200 pr. år av lungekreft i Norge, av dem minst 1 300 menn. Dette utgjør 21 pst. av alle krefttilfellene blant menn. Lungekreft har oppimot 90 pst. dødelighet. Den må oppdages tidligere. Jeg tror ett av to viktige tiltak her er å ha screening av de mest utsatte gruppene. Man kan foreta CT-screening av KOLS-pasienter og av eldre langtidsrøykere. Vi burde prøve ut dette i noen områder for å se om vi kan evne å oppdage lungekreft tidligere og få behandlet det på et stadium da det kan leges. Og vi bør gjøre røykeavvenningskurs mer til en del av behandlingsapparatet i helsesystemet vårt. Det burde ligge inne som en fast del av fastlegenes arbeidsredskaper å gjennomføre røykeavvenningskurs for pasienter som er i risikogruppen. Ennå er det 40 pst. som røyker bl.a. i østlige bydeler i Oslo. Trafikkbelastningen og forurensningen i bomiljøene øker, så vi må ikke ha den illusjonen at problemene med luftveissykdommer, KOLS og lungekreft kommer til å være avtakende i årene som kommer. Det menn snakker enda mindre om, er sine underlivssykdommer, eller ulike urologiske helseplager. Den hyppigste kreftformen i Norge, som utgjør ca. en tredjedel av all kreft blant menn, er prostatakreft. Den rammer omtrent 3 800 menn årlig, og i forhold til andre land har vi en høy dødelighetskvote når det gjelder prostatakreft. Det er 20-30 pst. som dør etter fem år. Etter ti år er det en langt større del som har gått bort, da ofte i kombinasjon med andre sykdommer, så det sies at man dør med prostatakreft og ikke bare av det. Men jeg vil advare mot en bagatellisering av prostatakreft av den grunn. Det var tusen tilfeller av prostatakreft i 2006 blant menn under 65 år, og når man dør av spredning av prostatakreft, er det en svært smertefull og alvorlig tilstand man kommer i. Vi trenger bedre behandling og bedre forebygging av prostatakreft. Jeg har fått brev fra ulike pasienter etter at jeg meldte denne interpellasjonen, og bl.a. en problemstilling mange tar opp, er, som det står i et brev: Jeg har erfart at det kan være mangel på kunnskap hos legen når det gjelder hva en bør gjøre når det er konstatert prostatakreft, om en skal ta operasjon, stråling eller ikke noe. Når det gjelder brystkreft, er rutinene klare, men ikke når det gjelder prostatakreft. Vi ser også av behandlingsbildet at det er ulik praksis i ulike foretak og i ulike deler av landet. Noe som ufarliggjøres enda mer, er godartet prostataforstørrelse. Opptil 25 pst. av menn over 40 år har symptomer på dette, og man får akutt kronisk urinstopp, urinlekkasje osv., som er alvorlige problemer å leve med, og som vi burde ta mer på alvor når det gjelder å fortelle om symptomene og behandle dem. Inngrep og behandling av prostataforstørrelse og prostatakreft fører ofte til at pasientene mister forplantningsevne og mister ereksjonsevne, og dermed i stor grad får redusert sine muligheter til et normalt seksuelt samliv. Jeg har også fått en rekke henvendelser etter at denne interpellasjonen ble meldt, fra pasienter som tar opp den problemstillingen, føler at de mister selvtillit, føler at de ikke kan snakke om dette med noen, knapt nok med sine egne leger, og føler at dette problemet er undervurdert når det gjelder bl.a. vurdering av hvilke legemidler de bør få, hva som skal være på individuell/generell refusjon, på blå resept osv. Jeg ser at tiden går fort, og jeg har mange andre ting jeg ønsket å ta opp knyttet til menns helseproblemer. Det er generelt slik at menn har mer problemer med å snakke åpent om ting og å være klare over symptomer enn kvinner er. Vi har mye å lære av kvinner på dette området når det gjelder åpenhet, enten det gjelder psykisk helse, som jeg håper vi kan komme mer inn på senere i debatten, andre underlivsproblemer enn dem jeg har nevnt nå, eller når det gjelder hjerte- og karsykdommer - å være villig til å skjønne hva som kan være symptomer, og ikke bare tro at det går over. Så jeg håper vi kan få en debatt hvor vi går inn i disse spørsmålene, og kan få handling ut av det.