Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2018-05-29:
Jeg slutter meg til det som saksordføreren sa om at stortingsmeldingen om samarbeidet i Norden er en viktig melding, som Stortinget nå har til behandling. Gjennom denne meldingen får vi nå en god oversikt over bredden og omfanget av et samarbeid som på mange områder må anses å være veldig unikt i internasjonal sammenheng. Det er nær kontakt, dialog og vilje til tilpassing på tvers av regelverk og landegrenser gjennom 65 år som har lagt grunnlaget for det integrerte Norden, slik som vi opplever det i dag. En viktig forutsetning for oppslutningen og interessen for å videreutvikle det nordiske samarbeidet er at det oppleves som dagsaktuelt, at det favner vidt, og at det tar opp i seg spørsmål som landets innbyggere er opptatt av. Vi skal alle sammen med glede konstatere at oppslutningen om det nordiske samarbeidet i våre folk er økende og veldig tydelig. Det skal vi glede oss over når vi behandler denne saken i Stortinget i dag. Det som vi kaller «den nordiske modellen», er særpreget i verden – med et relativt høyt skattenivå, gode statlige ytelser ved sykdom, gratis utdannelse og en god folkepensjon. Dette er en viktig del av det som kalles den nordiske modellen, og jeg mener at dette er en forutsetning for den sterke folkelige støtten for nordisk samarbeid. Den nordiske modellen er kjennetegnet av tillit mellom de styrende og de styrte og mellom arbeidstakere og arbeidsgivere, av en økonomisk utvikling med vekt på fellesskapets interesser– og gjennom inkludering av kvinner og likestilling mellom kjønnene. Dette vitner om et felles verdigrunnlag for menneskene i Norden. Modellen og samarbeidet bygger også på et sterkt demokrati og folkestyre. Det vil nok kanskje være statsvitere som protesterer på det jeg nå sier, men jeg vil ikke desto mindre si at det at de nordiske landene og den nordiske modellen er så sterke og har en så sterk folkelig støtte, henger sammen med at de nordiske landene – mer enn andre land – er sterkt folkelig styrt, at demokratiet er sterkt og styrende. Den sterke rettsstaten følger selvfølgelig i forlengelsen av dette, relativt små forskjeller, en stor offentlig sektor, men først og fremst humanismen – at vi i de nordiske landene er i stand til å se på hverandre som likeverdige borgere, og at vi lever i et menneskelig og humanistisk samfunn. Samarbeidet i Nordisk råd, som jeg nå er en del av, bærer preg av ønsket om å ivareta og bygge videre på dette fine grunnlaget. Norden er sterk i verden fordi vi har disse verdiene, og fordi det er balanse i samfunnet. Vi har på det grunnlaget vunnet fram mer enn mange andre land har klart. Det nordiske samfunnet står sterkt og har høy autoritet i den internasjonale sammenhengen. Derfor er det viktig å få sagt at vi reagerer med glede – noen ganger også med forundring – når kollegaer fra andre land kommer hit til oss for å se og lære, som de sier. De spør også noen ganger – jeg har i hvert fall hørt det ganske mange ganger – om hvordan vi har fått til dette. Det er ofte et spørsmål. Jeg mener at svaret på det spørsmålet er det som jeg for så vidt allerede har sagt, nemlig at vi har et sterkt folkestyre, og at vi ser på hverandre som likeverdige mennesker. Norden og det unike samarbeidet er vellykket for menneskene, men ikke bare for dem. Det er også en vellykket økonomisk modell. Balansen i samfunnet, slik det er beskrevet, skaper gode muligheter for stabil fortjeneste og avkastning. Jeg vil si, med et lite smil om munnen, at det faktisk er blitt en vellykket kapitalisme i de nordiske landene på grunn av disse forholdene. Det er en viktig erkjennelse man kommer til i andre land, og derfor søker man seg også hit. De som selvfølgelig er interesserte i å tjene penger på pengene sine, kommer også til Norden nettopp av denne grunnen: Det er stabile samfunn som kan gi stabil avkastning. Dette skaper internasjonal oppmerksomhet og blir omtalt i de internasjonale økonomiske miljøene med stor oppmerksomhet og tyngde. Men – og dette har jeg sagt før, men jeg vil gjenta det – til tross for alt som vi egentlig er veldig enige om i denne salen når vi snakker om det nordiske samarbeidet, er det noe som, mer enn andre ting, er bærebjelken, og som det ved alle korsveier er meget viktig å få sagt at ikke må utfordres. Jeg har sagt ordene – at vi ser på hverandre som likeverdige. I forlengelsen av det vil jeg si at retten til å søke om asyl i de nordiske landene må være reell. Vi skal selvsagt ha sikre grenser, de som ikke får opphold, skal tilbake, men vi må ikke snakke nedsettende om dem som skal være her. Det har med den nordiske modellens kulturelle og sosiale innhold å gjøre. Vi må for all del heller ikke – innenfor den nordiske sfæren – utfordre disse menneskenes rettssikkerhet. Dette er avgjørende spørsmål. Dette vil avgjøre om den nordiske modellen bærer for framtiden. Norden og Norge er også avhengig av disse menneskene. Det blir sagt altfor sjelden, og derfor har jeg lyst til å legge vekt på det. Vi er faktisk avhengig av disse menneskene. Mange av disse menneskene gjør et arbeid i de nordiske samfunnene som det ellers hadde vært nesten umulig for oss å få gjennomført, hvis de ikke hadde vært til stede i de nordiske samfunnene. Derfor er det også på dette grunnlaget nødvendig å beskytte dem, og det er nødvendig å ønske dem velkommen. Dette utfordres med jevne mellomrom, også i de nordiske parlamentene og i Nordisk råd, og derfor går jeg ikke forbi denne diskusjonen når vi nå diskuterer denne meldingen i Stortinget. Dette er et kjernespørsmål. Det nordiske samarbeidet og Nordisk råds oppgave er derfor å beskytte disse menneskene og avvise alle forsøk på å bygge moralske murer rundt det vi kaller den nordiske velferdsstaten. Så til noe helt annet: Europeisk politikk vil det neste året bli preget av en rekke utskiftninger og omrokkeringer: Vi kjenner alle til alt det som knytter seg til brexit. I slutten av mai skal det avholdes valg i Europaparlamentet. Deretter skal også en ny EU-kommisjon utnevnes og godkjennes. Forhandlingene om EUs neste sjuårsbudsjett, for perioden 2021–2027, er allerede i gang. En rekke politiske veivalg skal tas, og nye kabaler skal legges. I slike sammenhenger gir det liten mening å snakke om en nordisk blokk i Europa. Norge og Island er heller ikke EU-medlemmer. Vi skal ikke overvurdere Nordens betydning, men vi skal heller ikke undervurdere betydningen som et nordisk samarbeid potensielt kan spille i det europeiske samarbeidet. Jeg vil særlig trekke fram den nordiske arbeidsmarkedsmodellen, med trepartssamarbeid og øvrige særtrekk. Som nordiske politikere bør vi arbeide for – som blir sagt av mange, heldigvis – at den nordiske modellen skal inspirere både europeiske institusjoner og nasjonale myndigheter. Arbeidet for å framheve den nordiske modellen må også innebære å ta på alvor og bekjempe trusselen mot vår nordiske arbeidslivsmodell, f.eks. ulike former for sosial dumping og undergraving av arbeidsfolks vilkår. Her i Norge skal vi kunne ønske europeiske arbeidstakere velkommen, men bare om det skjer basert på norske lønns- og arbeidsvilkår. Til slutt: I disse dager er det nøyaktig 70 år siden forhandlingene om en egen nordisk forsvarsunion kom i gang mellom regjeringene i Stockholm, København og Oslo. Samtalene startet i mai 1948, få måneder etter kuppet i Praha og den kommunistiske maktovertakelsen i Tsjekkoslovakia. Men historien tok som kjent en annen vei. Et snaut år senere, i Washington den 4. april 1949, ble både Danmark, Island og Norge med på å grunnlegge Atlanterhavspakten. Når vi i dag diskuterer videreutviklingen av norsk forsvarssamarbeid, handler det ikke om å skru klokken 70 år tilbake og realisere planene om en egen nordisk forsvarsunion – selvsagt gjør det ikke det. Likevel er det fremdeles et betydelig uutnyttet potensial for et tettere nordisk forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid. Dette blir et av de viktige områdene som kan videreutvikle den nordiske modellen og det nordiske samarbeidet.