Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1998-11-26:
Det er i den senere tid blitt avdekket svært ulik praksis ved våre sykehus når det gjelder behandling av abortmateriale. Det er behov for, så raskt som mulig, å få klare retningslinjer, slik at de kvinner det gjelder, og sykehuspersonell kan være trygge på at håndteringen foregår på en respektfull og verdig måte. I St.meld. nr. 16 for 1995-96, Om erfaringer med lov om svangerskapsavbrudd mv., ble det lagt til grunn at Statens helsetilsyn skulle utarbeide retningslinjer som sikrer en respektfull og likeartet behandling av aborterte fostre. Sosial- og helsedepartementet gav i 1996 Statens helsetilsyn oppdraget, og det ble nedsatt en ekstern prosjektgruppe som skulle komme med forslag. Forslaget ble overlevert Statens helsetilsyn i januar 1998 og ble deretter sendt ut til høring. Prosjektgruppen foreslo bl.a. at alle aborterte fostre, alt abortmateriale og alt fostervev skulle nedsettes anonymt på minnelund på kirkegård. Det skulle ikke skilles mellom spontane og aborterte fostre, og det skulle gjelde abortmateriale uansett når i svangerskapet aborten ble foretatt. Forslaget skapte sterke reaksjoner i det politiske miljøet og blant folk flest. Særlig var reaksjonene sterke mot at abortmateriale fra provoserte aborter ble sidestilt med dødfødte barn og eldre fostre. Dette er, slik jeg har forstått det, bakgrunnen for Dokument nr. 8:96, og forslagsstillerne mener prosjektgruppens forslag bryter med forutsetningene for loven om selvbestemt abort. Det vises til at Stortinget ikke har drøftet premissene for retningslinjer for generell behandling av abortmateriale, selv om St.meld. nr. 16 for 1995-96 drøfter retningslinjene for bruk av fosterceller og abortmateriale i forskningsøyemed og i medisinsk behandling. Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og SV, slutter seg til hensikten med forslaget og behovet for å drøfte det politiske grunnlaget for utarbeidelse av retningslinjer for abortmateriale. Spesielt har disse medlemmene reagert på forslaget om at alle fostre, alt abortmateriale og alt fostervev skulle nedsettes på minnelund uten kvinnens samtykke. Etter at prosjektgruppens forslag hadde vært ute til høring, ble det endelige forslaget til retningslinjer oversendt Sosial- og helsedepartementet. Forslagsstillerne fremmet Dokument nr. 8:96 på bakgrunn av prosjektgruppens innstilling. Siden har vi fått det endelige forslaget fra Statens helsetilsyn, som har et helt annet innhold. Regjeringen redegjør i St.prp. nr. 1 for 1998-99 for at de i løpet av høsten skal fastsette retningslinjer for håndtering av aborterte fostre og at retningslinjene skal bygge på gjeldende lov om svangerskapsavbrudd. Det er uenighet i komiteen om Regjeringens redegjørelse i budsjettet er tilstrekkelig til at Stortinget kan drøfte det politiske grunnlaget for retningslinjer. Flertallet, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV, fremmer et forslag der de ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en egen sak. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV vil selv redegjøre for sine synspunkter. Komiteens mindretall, Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, mener redegjørelsen i budsjettet er et godt utgangspunkt for å drøfte det politiske grunnlaget. Selv om det er flertall for at denne saken kommer tilbake til Stortinget, er det behov for å utdype noen synspunkter. Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet vil understreke at WHOs definisjon, som setter grensen mellom abort og dødfødsel til 22 fullgåtte svangerskapsuker, skal legges til grunn for utarbeidelse av retningslinjene. Retningslinjene vil derved omfatte håndtering av fostre, både spontane og provoserte, til 22 fullgåtte svangerskapsuker, bortsett fra i de tilfeller gravferd benyttes. Retningslinjene skal gjelde for sykehus og helsepersonell og omfatte alle aborterte fostre, men ikke dødfødsler. Sykehuset må sørge for at aborterte fostre til 22 fullgåtte svangerskapsuker behandles på en respektfull måte, ved at fosteret enten behandles som biologisk materiale eller nedsettes på minnelund på kirkegård. Vi vil sterkt understreke at hovedregelen skal være at kvinnen selv skal bestemme hvilken håndtering av abortmateriale som skal velges. Komiteens flertall, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, fremhever gjennom sine merknader at det må foretas et klart skille når det gjelder behandling av abortmateriale før og etter 12. svangerskapsuke. Arbeiderpartiet understreker at retningslinjene for behandling av abortmateriale skal være i tråd med graderingen i lov om svangerskapsavbrudd, slik at abortmateriale før 12. svangerskapsuke skal behandles som biologisk materiale. Dette innebærer at kvinnen ikke skal gis rett og mulighet til å velge håndteringsform før 12. svangerskapsuke, verken når det gjelder spontane eller begjærte aborter. Nettopp fordi dette spørsmålet er så personlig og privat, må det være kvinnens valg som må være avgjørende, og som må være hovedregelen ved håndtering av abortmateriale til utgangen av 22. svangerskapsuke. Vi har valgfrihet på de fleste områder i livet. Innen helsevesenet kan vi velge lege. Vi har fått fritt sykehusvalg og ikke minst selvbestemt abort før 12. svangerskapsuke. Det må være en selvfølge at kvinner også skal ha rett til å bestemme håndteringsform når det gjelder abortmateriale. Vi vet ikke hvor mange som vil benytte seg av muligheten til å fravike hovedregelen og ønske nedsettelse på minnelund før utgangen av 12. svangerskapsuke. Men det er ikke antallet som er poenget. Hovedpoenget er at kvinnen selv skal ha mulighet til å velge den håndteringsform som føles riktig for henne. Det er et paradoks at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet mener at kvinner skal ha rett til selvbestemt abort, men ikke rett til å bestemme hvordan abortmateriale skal håndteres. Det mener jeg vitner om en manglende innsikt og respekt for den enkelte kvinne og hennes valg. De blander sammen abortloven, informasjon og kvinners rett til å velge. De vil frata kvinner et personlig valg i en svært personlig sak. Det er oppsiktsvekkende og uforståelig. En abort, enten den er spontan eller begjært før utgangen av 22. svangerskapsuke, er for mange kvinner forbundet med en følelse av tap og sorg. Det er en naturlig reaksjon, og det er klart beskrevet i faglitteraturen. Det er også min erfaring som jordmor gjennom 20 år og gjennom mine møter med hundrevis av kvinner som har vært abortsøkende eller har hatt spontanaborter både før og etter 12. uke. Sorg er en reaksjon vi ikke uten videre kan velge bort med fornuften. Det går på et dypere plan. Hvis bearbeiding av sorgen blir forhindret, kan det gi seg utslag på mange måter, bl.a. ved depresjon. Første trinn i sorgprosessen er derfor å forholde seg til det som har skjedd. Det gjør kvinner på ulike måter, nettopp fordi vi er forskjellige. For noen føles det naturlig og riktig at sykehuset tar seg av håndteringen ved at fosteret behandles som biologisk materiale. For andre vil nedsettelse på minnelund være det som føles best, også før 12. svangerskapsuke. Hos noen kvinner forløses sorgen først etter mange år, ofte i forbindelse med et nytt svangerskap. Reaksjonene og eventuelt følelse av tap og sorg er avhengig av den enkelte kvinne, omstendighetene rundt svangerskapsavbruddet, barnefarens reaksjon, støtte i nærmiljøet og ikke minst samfunnets holdninger. Denne kvinnekunnskap som er blitt meg til del gjennom årene, har lært meg at det bare er kvinnen selv som vet hva som er best for henne, og at det bare er hun som kan foreta dette valget. Kvinner som etter en abort, spontan eller begjært, ønsker nedsettelse på minnelund, skal ha muligheten til det. Like selvsagt skal det være at de kvinner som ønsker det andre alternativet, skal respekteres for sitt valg. Dette handler ikke om jus, men om å respektere følelser og livssyn. Abortgrensen på 12 uker er ikke en biologisk grense, men en juridisk grense i en human og pragmatisk lov. Som lovgivere har vi bestemt at kvinnen selv skal avgjøre om svangerskapet skal avbrytes eller fortsette. Men liv er ikke det samme som lov. Det er mange følelsesmessige og eksistensielle forhold utenfor lovens paragrafer. Abortloven er et kompromiss med utgangspunkt i det helt spesielle avhengighetsforholdet som eksisterer mellom fosteret og kvinnen. Det er hensynet til fosteret på den ene siden og hensynet til kvinnen på den andre siden som utgjør det dilemmaet mange opplever. En beslutning om svangerskapsavbrudd er uforenlig med et absolutt rettsvern for fosteret. Det må gjøres et valg. I abortloven er kvinnen gitt dette valget inntil utgangen av 12. svangerskapsuke. Fosteret har altså et gradert vern. Dagens abortlov kan tolkes dit hen at fosteret etter 12. uke tillegges et menneskeverd i den forstand at det er part i saken. Dersom kvinnen ønsker abort etter 12. uke, må avgjørelsen overlates en nemnd. Fosteret har da fått, selv om det fremdeles er avhengig av kvinnen for å overleve, et selvstendig juridisk vern. Høyre mener at dersom svangerskapet har vart mindre enn 12 uker, skal fosteret behandles etter retningslinjer for biologisk materiale, dersom kvinnen ikke gir uttrykk for at hun ønsker å benytte seg av minnelund. Når svangerskapet har vart mer enn 12 uker, skal kvinnen på en nøytral og respektfull måte forelegges de mulige alternativer og bli spurt om å ta stilling eller velge håndteringsform. En slik praksis mener vi vil sikre en respektfull behandling av kvinnen og fosteret. Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet vil ivareta kvinnens rett til et selvstendig valg og en respektfull behandling av fosteret og kvinnen. Vi har gjennom våre merknader gitt Regjeringen klare føringer til utarbeidelse av retningslinjer. Vi mener at dette er tilstrekkelig, og at det ikke er noen grunn til å få saken tilbake til Stortinget. Vi mener hensikten med Dokument nr. 8:96 for 1997-98 er oppfylt, og på vegne av mindretallet fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet fremmer jeg forslag om at saken vedlegges protokollen.