Kristin Clemet (Høyre), 2003-12-12:
Jeg har merket meg med interesse i denne debatten at det ikke har vært ett stort tema som har skilt seg ut som det store, kontroversielle temaet som mange har engasjert seg i, og som har engasjert mye. Tvert om har det vært uttrykt tilfredshet fra alle hold med helt vesentlige deler av budsjettet, og når jeg sier vesentlige, mener jeg både viktige deler og omfattende og store deler av budsjettet. Og det er jeg naturligvis glad for. Jeg tror ikke denne relative fordrageligheten skyldes at det nærmer seg jul, jeg tror simpelthen det skyldes at Utdannings- og forskningsdepartementets budsjett, budsjettet for utdanning og forskning, er et meget godt budsjett, ja, det er nok ressursmessig på utdanningssiden svært godt, målt mot praktisk talt alle andre land i verden. Det budsjettet Regjeringen fremmet, var godt, og det er godt også etter den budsjettavtalen som er inngått med Arbeiderpartiet. Jeg personlig mener det var en stor fordel at denne ble inngått så smertefritt og i så verdige former, fordi jeg tror det styrker tilliten til politikken, og fordi det er godt ut fra hensynet til landets økonomi. Men Utdannings- og forskningsdepartementets budsjett for 2004 er også en viktig milepæl fordi det støtter opp under og fullfinansierer en meget stor reform, nemlig Kvalitetsreformen i høyere utdanning. Ikke alle budsjetter kan hvert år være en slik milepæl. Kvalitetsreformen i høyere utdanning er Norges svar på store og aktuelle utfordringer for universitets- og høyskolesektoren i hele verden, praktisk talt, og den er Norges svar på den såkalte Bologna-prosessen, der 40 land nå deltar. En underveisrapportering som kom for noen få uker siden, viser at Norge er blant de to–tre landene som er kommet lengst i å implementere det disse 40 landene nå er enige om å implementere, og det er det grunn til å være stolt av. Det er alltid utfordringer knyttet til så store omstillingsprosesser som dem som universitets- og høyskolesektoren nå gjennomgår. Det store bildet er likevel at reformen gjennomføres med stor kraft og med entusiasme, og at enkelte av de skremslene man hørte på forhånd, f.eks. om at små og sjeldne fag nå ville bli ofret på effektivitetens alter, allerede synes å være gjort til skamme, ja, det er snarere slik at det oppstår noe nytt på tvers av og mellom gamle faggrenser. Enkelte røster er kritiske i den offentlige debatt. La meg derfor minne om noen av de utfordringer vi for tiden håndterer i Norge innen høyere utdanning. For det første: Antall studenter i Norge har steget med ca. 100 pst. i løpet av den siste tiårsperioden. Man kan si at høyere utdanning har gått fra å være et elitefenomen til å være et massefenomen. Det fordrer andre undervisnings- og arbeidsformer. For det andre: Høyere utdanning i Norge er gratis. Det er et stort økonomisk løft som forplikter. Selve utdanningssystemet må også være økonomisk bærekraftig, så bærekraftig at det blir like godt eller bedre også for de generasjonene som kommer etter oss, og det fordrer at vi også interesserer oss for studentenes progresjon. For det tredje: Universiteter og høyskoler er de facto i en konkurransesituasjon, og det er en utfordring, spesielt for små land, for perifere land, for små språkområder og for fattige land. Derfor er det avgjørende at vi også hevder oss på kvalitet, og derfor er det viktig å satse på forskning. Det er viktig av mange grunner, men det er særlig viktig fordi dette er forskningsbasert undervisning. Jeg er derfor godt fornøyd med forskningsbudsjettet, der vi fortsetter opptrappingsplanen, vi viderefører og styrker en rekke kvalitetstiltak, vi holder fast ved OECD-målet. Det er meget krevende – og det er ikke til å legge skjul på at det er en utfordring at vi har problemer med andelen investeringer i forskningen i privat sektor. Men vi skal holde fast ved målet. Når det gjelder skolen, tror jeg vi får en viktigere debatt til våren. Da må vi ta utgangspunkt i at Norge allerede har et av verdens beste utdanningssystemer. Det er tilgjengelig for alle, vi har et høyt utdanningsnivå, og vi holder høy kvalitet på mange områder. Og når vi skal gå videre, må vi også ta utgangspunkt i at vi nå har mer kunnskap enn noensinne om skolen, og at det er stor samstemmighet om diagnosen og hva vi bør gjøre noe med. To hovedpunkter er tilpasset og differensiert opplæring og mer systematikk i læringsarbeidet. Jeg tror at vi står overfor tre viktige utfordringer når det gjelder skolen, som vi må drøfte til våren. For det første: Hvordan kan vi redusere de kvalitetsforskjellene som er avdekket innad i vårt utdanningssystem og mellom land, og som må forklares med noe annet enn ressurser? For det andre: Hvordan skal skolen – hvis den skal være inkluderende, og det skal den – håndtere det nye mangfoldet av elever som den må håndtere nå og i fremtiden? Og for det tredje: Hvordan skal skolen greie å møte kunnskapssamfunnet og være den lærende organisasjonen som skolen skal være, for at den også skal være kunnskapsintensiv og ligge helt i fremste rekke?