Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-06-13:
Konflikten i Midtøsten synes å forverres for hver dag som går. Det vi ser, er at en radikal nasjonalisme og fundamentalisme vinner terreng på begge sider. I Israel vinner de fram som hele tiden har ment at de okkuperte områdene tilhører Israel og derfor ikke bør gis tilbake til palestinerne. På palestinsk side ser vi også en radikal nasjonalisme, eller fundamentalisme, som aldri har godtatt staten Israel, men som tvert imot har hatt som mål å utslette staten Israel. Det er mye fra disse gruppene, som Hisbolla og Hamas, at terroren i området nå har sitt utspring. Denne terroren har ikke bare til hensikt å utslette staten Israel og dermed sette strek over hele Oslo-prosessen, men også å undergrave og få vekk den palestinske ledelsen som har godtatt Oslo-avtalens skritt for skritt-prosess fram mot en palestinsk stat. Hvis vi skal vinne kampen om terroren, som har vært en del av debatten tidligere her i dag, er det helt åpenbart at vi også må skape fred i Midtøsten, eller løse konflikten mellom palestinere og israelere. At konflikten dermed har fått stor innvirkning på vår egen sikkerhet, kommer som en tilleggsbegrunnelse til det som er den opprinnelige og egentlige begrunnelsen for å skape fred i Midtøsten, nemlig at Israel – etter 50 år med krig og terror – har krav på sikkerhet, og at palestinerne har krav på å få sin frihet. Flyktningspørsmålet er sannsynligvis det vanskeligste å løse i framtidige sluttstatusforhandlinger. Dessuten kan det ikke, som jeg har sagt, bli noen fred og heller ingen slutt på terroren hvis man ikke skaper en fremtid for palestinerne – en rettferdig løsning for de palestinske flyktningene. Mange sier at bare vi får opprettet en palestinsk stat, vil det bli fred, og vi vil få slutt på terroren. Dette er etter min oppfatning en feilvurdering. Uten at man skaper en framtid for de hundretusener som bor i leirene i mange arabiske land, og som sannsynligvis aldri vil kunne komme til en palestinsk stat, blir det ingen fred. Dette dreier seg om mennesker som har bodd i leirene siden 1948. Andre har kommet til senere, men de har noe felles: De har stort sett ikke fått statsborgerskap der de er. De har ikke hatt noen mulighet til å komme ut av leirene for å jobbe. Og deres barn har heller ikke kunnet komme ut av leirene for å gå på skole. Det er bare FN som i alle disse tiårene, gjennom sin flyktningorganisasjon UNRWA, har sørget for et noenlunde verdig liv for disse hundretusener av mennesker som lever i leirene i Beirut, i Syria, i Kuwait – over hele området. Det som også synes helt klart, er at partene ikke selv vil kunne løse dette spørsmålet. Det internasjonale samfunn må etter min oppfatning ta det samme ansvar for de palestinske flyktningene som det internasjonale samfunnet tok for jødene da de opprettet staten Israel i 1948. Hvis dette spørsmålet skal løses, står vi sannsynligvis overfor en av de absolutt største internasjonale aksjoner noensinne. Det som er poenget med det forslaget vi har satt fram, er at det internasjonale samfunn allerede nå bør si klart fra at man ønsker å ta et slikt ansvar. Dette vil ikke foregripe forhandlingene, som saksordfører Vallersnes sa i sitt innlegg. Det vil kunne lette partenes vei tilbake til forhandlingene, nettopp fordi dette sannsynligvis er det vanskeligste spørsmålet for dem å løse. Selvfølgelig er grensespørsmålet vanskelig. Selvfølgelig er det vanskelig å finne en løsning på Jerusalem-spørsmålet. Men det er sannsynligvis enda vanskeligere å finne en framtid for alle de menneskene som lever utenfor det palestinske området og utenfor Israels grenser. Derfor bør det internasjonale samfunn klart gi uttrykk for at man ønsker å bidra til en løsning, hjelpe partene til å finne en løsning på dette spørsmålet, bl.a. ved at FN allerede nå bør opprette et internasjonalt fond som kan stilles til rådighet for partene, eller som FN i og for seg kan ha ansvaret for, under den komiteen som ble laget allerede i 1952 for å ta seg av de palestinske flyktningene. Det kan være et fond som kan brukes til å finansiere den løsningen som partene måtte bli enige om. Her kan Norge nå gå foran ved å opprette et nasjonalt fond. Det kan være en første begynnelse på å få opprettet det internasjonale fondet som kan stilles til rådighet for den løsningen som partene måtte bli enige om. Det forslaget som Arbeiderpartiets representanter i utenrikskomiteen har satt fram, fikk ikke bare tilslutning, men ble tiljublet av det israelske arbeiderpartiet og Israels Meretz, som, hvis man skal gjøre en sammenligning med norsk politikk, er Israels SV, og den palestinske ledelsen som var til stede på et møte i Den sosialistiske internasjonale i Casablanca for bare kort tid siden. Det ble opplyst at dette spørsmålet var en del av den løsningen som man diskuterte under Camp David-forhandlingene, ledet av president Clinton. Dette er ikke tatt rett ut av luften. Det er en del av det som har vært drøftet, og må sannsynligvis være en del av den løsningen som må komme i en framtidig sluttstatusforhandling. Hvis man skal tenke gjennom hva Norge nå kan bidra med i denne konflikten, der Norge har spilt en betydelig rolle, er det klart at det må bli annerledes enn det det har vært. Nå er det den såkalte kvartetten – Den europeiske union, USA, Russland og FN – som har overtatt ledelsen av det hele. Og det er helt klart at det ikke kan bli noen løsning i Midtøsten uten at denne kvartetten holder sammen og tar ledelsen i forhold til de to partene. Men Norge kan spille en viktig rolle på det området der vi har vært tunge, der vi har stor ekspertise, og der vi har stor troverdighet. Det er det jeg har omtalt som det absolutt vanskeligste å få løst i denne konflikten, nemlig spørsmålet om de palestinske flyktningene. Vi har vært en meget tung aktør innenfor FNs flyktningorganisasjon, UNRWA, i alle år. Vi har stilt til rådighet ekspertise og kunnskap om de palestinske flyktningene, bl.a. i de siste forhandlingene som var på Camp David og i Taba, og vi har troverdighet i forhold til begge parter på disse områdene, ikke minst i forhold til de palestinske flyktningene som lever i leirene. Dette gjør at vi her er troverdige og tunge, og derfor kan også Norge spille en rolle i det viktige arbeidet som må gjøres for å få i gang igjen sluttstatusforhandlingene. Meningen med forslaget er å spille oss inn på et område der vi faktisk har mulighet til å spille en positiv og konstruktiv rolle i det som nå må komme. Det kan ikke være noen tvil om at hvis man, som jeg sa innledningsvis, ønsker å vinne kampen mot terror, må den kvartetten som har stilt seg i spissen for å gjøre det, også fungere på en konstruktiv måte i forhold til konflikten i Midtøsten. Derfor er jeg overbevist om at man må bevege seg ganske fort mot sluttstatusforhandlinger. Skal man lære noe av den prosessen man har hatt etter Oslo-avtalen i 1993, må det være at man nå ikke kan søke mot en ny interimsløsning. Vi har hatt mange interimsløsninger, men de har ikke blitt gjennomført. Det har tatt for lang tid. Det har skapt frustrasjon på begge sider. Det er sannsynligvis en av årsakene til at vi er der vi er i dag. Derfor mener flere og flere at man nå må søke å få i stand en internasjonal konferanse om Midtøsten snarest mulig, og at man deretter må gå rett på de sluttstatusspørsmålene som ble nevnt i Oslo-avtalen. Og som sagt: Det viktigste og vanskeligste er løsningen for de palestinske flyktningene. Jeg må si at jeg er noe forundret over at Regjeringen og regjeringspartiene ikke er villig til å gå inn i et bredt samarbeid om dette i Norge, slik at vi som nasjon kunne ta et viktig initiativ på det området. Så vil jeg på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet ta opp vårt forslag, som er inntatt i innstillingen.