trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-11-11:
Når mor eller far sitter i fengsel, rammes også barna. Fangers barn er uskyldige. Det er derfor viktig å legge forholdene til rette for at belastninger ved den foresattes fengselsopphold blir minst mulige for fangers barn. Det kan etter min mening i de fleste tilfeller best skje ved at det tilrettelegges for kontakt mellom den innsatte forelder og barn under soningen. Fengselsstraff skal virke preventivt og vise den innsatte at samfunnet ikke aksepterer lovbrudd. Men straffen skal også ha en rehabiliterende virkning. Lite er vel mer rehabiliterende enn kontakt med barn som venter på at far eller mor en dag skal komme hjem. Fangers barn kan oppleve savn, depresjoner, psykososiale plager som hode- og mageverk, angst og mobbing. Jeg tror at dersom vi legger forholdene bedre til rette for kontakt mellom fanger og deres barn, vil man bøte på en del av dette. Da er det viktig, som det nå har vært understreket fra – jeg tror – alle som har hatt ordet i denne saken, at vi setter barnet i sentrum og forsøker å se livets realiteter fra det synspunktet. Foreningen for Fangers Pårørende har på en unik måte bidratt til å sette situasjonen for fangers barn på dagsordenen. Jeg vil også, som andre talere før meg, berømme organisasjonen for det arbeidet som de gjør. Jeg kan også legge til at med inspirasjon fra Foreningen for Fangers Pårørende besøkte biskop Hageseter i Bjørgvin fengsler, bl.a. i sitt forrige år som biskop – da han på en spesiell måte skulle være barnebiskop – og satte nettopp barna til foreldre i fengsel på dagsordenen. Det synes jeg er viktig. Det er viktig at også Kirken er aktiv på dette området og viser at dette er en viktig side ved det å ha omsorg og være inkluderende. Men det er også viktig med støtte og tilrettelegging for de innsatte, som interpellanten har som hovedsak i dag, og hun viser til pappagruppene på Kroksrud. Jeg tror også det er viktig at vi understreker, samtidig som vi gir støtte og tilrettelegger for de innsatte, at det er viktig med støtte til de ildsjelene blant de ansatte som også ønsker å være med og bidra til dette, slik at de også gis muligheter, arbeidsvilkår o.a. for å få gitt den hjelpen og den støtten som de som ansatte i fengselet ser som viktig.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2004-11-11:
Det er eit faktum at talet på prostituerte er stigande. På tre år har talet på prostituerte i Oslo auka kraftig, og talet på utanlandske prostituerte kvinner er tredobla. Det er eit stigande tal afrikanske kvinner på gata, og dei er raskt etablerte i prostitusjonsmiljøet. Alt tyder på at det er organiserte kriminelle som står attom. Interpellanten er oppteken av kva som kan gjerast for at prostituerte – det gjeld både kvinner og menn – som ønskjer det, skal få moglegheit til å komme seg ut av dette miljøet. Det er, som mange før meg har sagt, ei samansett problemstilling utan enkle løysingar. Eg meiner det er svært viktig å reise debatten for å få sett søkjelyset på faktasituasjonen. Slik som interpellanten har lagt opp interpellasjonen, står det fram to hovudproblemstillingar. Det er hjelp til dei som ønskjer å komme ut av miljøet, og det er tiltak for å straffe bakmennene. Interpellanten reiser også spørsmålet om mangel på likebehandling i offentlege etatar. For Senterpartiet er det viktig å understreke at alle som bur i dette landet, har krav på respekt og likebehandling, uavhengig av kva bakgrunn dei har. I så måte vil eg gi stor støtte til føregåande talar frå Kristeleg Folkeparti, som peika på menneskeverdet og kravet på respekt. Det er uakseptabelt dersom offentlege etatar ikkje yter den hjelpa dei skal, til alle som treng det. Eg synest det også er viktig at statsråden – og det gav han uttrykk for – tek ansvar for å bidra til at det offentlege apparatet fungerer for alle. Det vil vere svært uheldig dersom det skal feste seg eit inntrykk av at hjelpeapparatet forskjellsbehandlar personar avhengig av kva bakgrunn dei har. Eg trur det er naivt å tru at all prostitusjon kan fjernast. Eg trur ikkje det er så enkelt at ein gjennom lovverket vil kunne fjerne all prostitusjon. Eg støttar det som interpellanten seier, at vi bør vente på rapporten om korleis den svenske modellen har fungert. Når det gjeld dei kriminelle miljøa, bør arbeidet intensiverast. Det er vanskeleg frå denne ståstaden å vite om politiet prioriterer dette arbeidet høgt nok eller ikkje. Eg forstår det slik på statsråden at det skal leggjast vekt på eit tverrsektorielt arbeid. Det synest eg er positivt. Eg vil også gi ros til justisministeren. Det verkar som han vil ta utfordringane og problemstillingane på alvor, og eg har den trua at statsråden vil følgje dette opp på ein god måte.
Trine Skei Grande (Venstre), 2004-11-11:
Dette er en utrolig viktig debatt. Jeg vil takke både representanten Karita Bekkemellem Orheim for å ha tatt opp saken og statsråden for det gode svaret han gav. Jeg syns det er noen aspekter som det er veldig viktig å huske på i denne debatten. Gruppen som vi her snakker om, er mye mer sammensatt enn alle stiliserte bilder vi har. Noen har et stilisert bilde av at dette er den narkomane, slitne kvinnen, mens andre har et stilisert bilde av at dette er Pretty Woman. Bildet er hele spekteret og mye mer sammensatt både når det gjelder kjønn, alder, bakgrunn og grunnen til at man havner i dette. Og det er viktig å huske på i forhold til hvilket virkemiddelapparat man skal bruke for å nå gruppen; det må være sammensatt når det gjelder både tilnærmingsmåte og hvilke kanaler man skal bruke. Venstre har vært klart imot kriminalisering. Hos oss er det først og fremst Venstrekvinnelaget som har vært pådriver der. Jeg syns det er viktig å ikke ofre disse kvinnene som et politisk symbol mot noe vi ikke liker. Vi ser hva det fører til av vold, mer organisering, forsvinning fra overflaten så gatene blir reine og fine for oss andre, mens hverdagen blir enda verre for dem det gjelder. Jeg syns det er veldig rett av statsråden å ha hovedfokus på det begrepet som jeg sikkert ikke kan bruke her fra talerstolen, fordi hverdagen er så forferdelig, men trafficking, vold og tvang må være hovedfokuset i bekjempelsen av dette. Jeg syns det også er viktig at dette ikke bare blir en kvinnedebatt. Jeg syns det er positivt at vi har en mannlig statsråd som er veldig opptatt av dette, og at det i hvert fall har vært én mann som har hatt ordet i debatten. Det er viktig at dette ikke bare blir en likestillingsdebatt, for det er faktisk en sosialpolitisk debatt. Det er viktig at man ikke bare gjør dette til kvinnens problemstilling, for det fører til at de mennene som fins i dette, opplever det enda verre. Så må jeg si en liten ting til slutt i forhold til medias dekning av trafficking, som jeg syns har vært tragisk. Hvis det har gått ti damer inn i politihuset, og media står og dekker hvilke damer som kommer ut, er det lett for en hvilken som helst organisator av menneskehandel å stå utenfor og telle hvilke familier man skal angripe på hjemstedet. Hvis man ikke skjønner at denne hverdagen er mye mer sammensatt, og ikke skjønner at man ikke nødvendigvis kan offentliggjøre konklusjonen på alle hendelsene i forhold til disse kvinnene, da skjønner man ikke hvor forferdelig baklandet er når det gjelder dette. Det har gjort meg ganske opprørt at man ikke skjønner hvor sammensatt dette er, og den forferdelige hverdagen som mange havner i.
Trine Skei Grande (Venstre), 2004-11-11:
Dette er et viktig tema, og jeg syns hovedfokuset knyttet spesielt til barns rettssikkerhet er veldig viktig. Mens voksne som blir slått av en annen voksen når man er på byen, går til anmeldelse, vil et barn som blir observert slått, få en bekymringsmelding. Det er en forskjell i barns og voksnes tilnærming til dette problemet. Det betyr at skal man klare å knekke dette problemet, krever det at man har en linje, ikke bare en koordinator hos politiet, men at man har en linje fra læreren som ser, til barnevernet som får høre, til politiet som kan gjøre noe. Den linjen må koples sammen lokalt alle steder. Når vi her i Oslo har prøvd å gjøre det slik at alle skoler skal ha en kontaktperson i barnevernet og en kontaktperson i politiet, en politimann man kjenner, som man kan ringe til, og en barnevernsperson som man kjenner, som man kan ringe til, snakker man om å lage sånne linjer som gjør at barna har den rettssikkerheten som voksne regner som sjølsagt – og det er veldig ofte noen som vet. Det er ikke så ofte i forbindelse med familievold at noen banker på hos politiet og sier at man blir slått. Oftest kommer det fram ved at det er noen som vet, og som tar tak i det. Da må vi lage kanaler som gjør det lett for den læreren som vet, å vite hvor han skal gå for å kunne ta tak i det han vet. Så er jeg veldig enig når Fremskrittspartiet snakker prinsipielt om øremerking. Men det er ikke diskusjonen her. Diskusjonen her dreier seg først og fremst om å snu en kultur. Det er snakk om en enhet som har jobbet mot kriminalitet, som nærmest skal prøve å finne en ny type kriminalitet. Jeg tror at vi har så stor forståelse for politimenns jobb at vi vet at dette er kanskje de verste dørene å åpne. Det betyr at vi må snu kulturer. Vi må snu tankeganger, og vi må gjøre folk kompetente til å vite hvordan de skal takle det de ser når de åpner den døra. Jeg vil takke justisministeren for at han faktisk har vært så modig at han har tort å prioritere dette og tort å fokusere på å snu disse kulturene. Jeg tror det er viktig at vi her på Stortinget gir statsråden et bredt puff i ryggen. Vi kan gjerne vise utålmodighet, men også vise at det å snu en kultur i en så stor enhet er en stor jobb, som det trengs bred politisk enighet bak for å komme i mål med.
Trine Skei Grande (Venstre), 2004-11-11:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg er spesielt glad for at statsråden har en tilnærming og et fokus der det er barna som er i sentrum. Men alle vi som kjenner noen barn litt og vet hva det betyr å møte et barn bare én time i uka eller én time hver 14. dag, skjønner at det blir en helt annen relasjon enn det å forholde seg til barn over en lengre periode. Derfor er jeg veldig glad for det konseptet med besøksleilighet som er lagd, for det er klart at det å lage middag sammen er noe annet enn å sitte i et sterilt besøksrom og skulle bygge en relasjon over tid. Og så er jeg veldig glad for at statsråden sier at det skal bygges opp foreldregrupper i alle regioner. Men det som Kroksrud-eksemplet har lært meg, og som statsråden også understreket, er at det er ulik kompetanse ved de ulike institusjonene. Det jeg er redd for, er at man lager prosjekter som skuves mellom ulike institusjoner og ulike faggrupper, og at man ikke klarer å binde dette sammen – at man ikke klarer å binde sammen alle de enhetene som er i f.eks. disse barnas liv, og skape den kompetansen som trengs, både med hensyn til å forholde seg til barnet og med hensyn til å gjøre de voksne til de rollemodellene som de skal forsøke å være som foreldre til sine barn. Så det er en utfordring framover å klare å få denne kompetansen på plass og klare å skape disse relasjonene, og det er det som egentlig er lærdommen av stort sett alle de tre interpellasjonene vi har hatt hittil i dag.
Trine Skei Grande (Venstre), 2004-11-11:
Jeg vil takke for diskusjonen. Sjølsagt er innsatte veldig forskjellige. Noen har forskjellig ballast i forhold til foreldrerollen, noen har forskjellig perspektiv når det gjelder foreldrerollen, og noen har også utøvd foreldrerollen forskjellig før de havnet i fengsel. Familier er forskjellige, og ikke minst barn er veldig forskjellige med hensyn til hvordan de føler denne situasjonen. Jeg er veldig glad for at statsråden slo fast prinsippet om at vi ikke skal sette barn i fengsel på grunn av det foreldrene deres har gjort. Men det er her også viktig å huske på at det ikke bare er de innsatte og den lille kjernefamilien som opplever disse utfordringene. Det er besteforeldre, det er lærere, og det er f.eks. foreldre til barnas venner. Av og til virker det kanskje som om vennenes foreldre har større kunnskap når de skal invitere en venn med sukkersyke til bursdagsselskap enn når de skal snakke med en venn som har slike utfordringer som vi snakker om her, knyttet til oppveksten sin. Jeg er derfor veldig glad for at statsråden har fokusert på dette arbeidet og satt i gang disse prosjektene. Jeg mener at man må fokusere på dette framover, både fordi det hjelper barna til en bedre start, og fordi det gjør det lettere for foreldrene når de kommer ut igjen. Men da er det viktig at vi sprer kunnskap i samfunnet, at vi ser alle enhetene under ett, at man ikke bare gjør dette til ren kriminalomsorg – det er faktisk måten vi organiserer samfunnet vårt på.
Trine Skei Grande (Venstre), 2004-11-11:
Det spørs om jeg kanskje ut fra dagens deltakelse i interpellasjonsdebatten må trekke tilbake min uttalelse om at alle partiene er opptatt av forskning, , men det går an å si at Venstre med sine to stortingsrepresentanter har litt større arbeidskapasitet enn de andre partiene. Jeg vil takke statsråden for svaret. Det er sånn at vi i Norge har noen unike banker når det gjelder kunnskap og prøver på akkurat dette området. Og det er klart at jeg er veldig enig i alt det statsråden sa om at vi bør ha en streng lov både i forhold til kommersialisering og personvern og i forhold til samtykke. Det jeg har vært opptatt av, er at samtykke må kunne gis i en ramme som gir mening for den som gir samtykke. For hvis man praktiserer det sånn at man avgir en vevsprøve og forventer at den skal brukes f.eks. på lungekreft, og det må et nytt samtykke til hvis det skal brukes på en annen kreftform, gir ikke det samtykket mening for den som har avgitt prøven. Jeg mener at det nok må jobbes med å utvikle standarder for samtykke som gir rammer som også gir mening for den enkelte som avgir det samtykket. Så er jeg veldig glad for det statsråden sier om dialog med forskningsmiljøene, for frustrasjonen i miljøene er ganske stor hos alle som jobber med forskning i forhold til sånne prøver. Det har jeg ofte merket når jeg har reist rundt i de ulike miljøene. God informasjon, men også god tilbakemelding er veldig viktig. Jeg er også veldig glad for det grepet statsråden har tatt i forhold til saksbehandlingen som kan føre til en rasjonalisering av akkurat det. Men et veldig viktig innspill er, synes jeg, at saksbehandlingen sikkert hadde stått seg på å være gjennomført mer i dialog med institusjonene i stedet for som en domsavsigelse, slik institusjonene ofte føler det. For det er klart at den kompetansen og det perspektivet som saksbehandlerne som her skal håndheve loven, har, er viktig å utvikle i dialog med forskningen, sånn at de kan klare å få til løsninger som henger sammen både med loven og med de arbeidsrammene de har. Da er det mulig at en dialog er like god som en saksbehandling der jussen blir satt i hovedsetet.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-11-11:
Interpellanten retter et riktig fokus på problemene rundt prostitusjon. Diskusjonen om kriminalisering av horekunder blir en avsporing av debatten, som hun veldig riktig poengterer. Prostitusjon er et sosialt problem, som vi må løse med sosiale virkemidler. Jeg syns det er trist å se hvordan vi i samfunnet ser på prostituerte og også narkomane. På gata går vi store omveier rundt disse menneskene. I praksis syns jeg ikke det er rart at de føler seg som en pariakaste i samfunnet vårt. Det er som statsråden sier: det er mennesker vi snakker om, og ikke med – og slik bør det ikke være. Vi må ikke glemme at dette er medmennesker som sliter med sine problemer. Samfunnets behandling av disse menneskene gjør tilværelsen enda vanskeligere for dem. Tenk deg sjøl hvordan du ville ha følt det om alle gikk i stor sirkel rundt deg, overså deg og ikke ville snakke med deg. Men det som gjør det enda vanskeligere for dem, er politiets og Oslo kommunes behandling av prostituerte og narkomane. Man jager disse menneskene rundt i byen som fritt vilt. Det er uverdig, og det løser ingen problemer – tvert imot, det forsterker problemene og bryter ned sjølbildet til disse menneskene. Det er viktig at vi som politikere gjør en jobb for å normalisere forholdet til mennesker som sliter, og at vi ikke glemmer at dette gjelder et vidt spekter av mennesker, slik også representanten Trine Skei Grande poengterte. Det er mennesker med veldig forskjellig bakgrunn, men de har én ting felles: de har enten sosiale eller økonomiske problemer eller helseproblemer. Prostitusjonen er blitt annerledes enn den var tidligere. Vi ser nå salg av tjenester på nettet, hvor det er kart over hvor jentene til enhver tid er rundt om i landet vårt, og guttene som er interessert, kan bare ta direkte kontakt med dem. Vi ser internasjonal menneskehandel med kvinner og barn, som også er blitt et problem i Norge. For få år siden var det ganske uvirkelig i Norge, men vi opplever det altså i Oslos gater. Vi vet også at barn forsvinner fra asylmottak. Vi vet ikke hvor de blir av, men vi vet at i verste fall kan det være internasjonale menneskesmuglere som står bak. Halvparten av de prostituerte i Oslo i dag er utenlandske jenter. I sommer så vi at det kom store grupper av afrikanske jenter. Vi vet lite om disse jentene og deres skjebne, men vi vet at det står bakmenn bak. Det er veldig bra at politiet nå aksjonerer, men det som er uheldig, er hvis disse jentene kun blir kastet ut. Hvis politiet skal få vitner, er det viktig at vi tar vare på disse jentene og sørger for at de får beskyttelse, men også sørger for at de er i stand til å vitne. Som interpellanten sa: Kriminalisering av horekunder er en avsporing av debatten. Dette er en sosialpolitisk debatt, og vi er nødt til å finne fram til sosialpolitiske virkemidler for hvordan vi skal bekjempe prostitusjon.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-11-11:
Prostitusjon er et ganske vidt begrep, og det har man kommet inn på. Men det er også slik at man i den sammenhengen nok kanskje også bør se noe videre enn bare på rene overleveringer av kontanter. Det finnes sikkert dem som mener at også en del andre sammenhenger tenderer mot og nærmer seg prostitusjon. Vi husker vel at på slutten av 1800-tallet var det enkelte som mente at kvinners behov for å måtte gifte seg for å få en trygg hverdag, også tenderte mot å være prostitusjon. Man snakker om trafficking og sammenhengen med prostitusjon. Når man ser at dette går over landegrensene, og når det kanskje er samkjøring med narkotikaomsetning, er det klart at dette er en stor internasjonal geskjeft. Skal man få tak i og gjøre noe med trafficking-situasjonen, er det også veldig viktig å ta utgangspunkt i opprinnelseslandet. I Europarådet har komiteen for innvandring, flyktninger og populasjon jobbet en del med spørsmålet om trafficking. Det man ser, er at den såkalte trusselen om represalier også spenner over et langt spekter. Det er alt fra den rene, vanlige redselen for noe fysisk til at foreldre pantsetter sine eiendeler for at deres jenter skal ha mulighet for å få en jobb i Vesten. Det betyr at selv om man har et godt samarbeid med hjemlandet, kan altså familien fratas alle sine eiendeler dersom ikke deres jenter fyller opp kvoten på f.eks. tre års arbeid, selv om det arbeidet de var forespeilet, var noe helt annet enn det de fikk. Det er også slik at prostitusjon berører både kvinner, barn og menn. Det man ser, er at det kundegrunnlag man før forholdt seg til, nå forandrer seg. Jeg tror det ganske klart kan påpekes at kvinners kjøp av seksuelle tjenester er økende. Det er også slik at prostitusjon, som sagt av tidligere talere, nå ikke bare er et spørsmål om rene, organiserte bander. Det er også et spørsmål om – spesielt innenfor nettbruk – alt fra samarbeid til enkeltstående personer. Jeg tror vi skal være veldig forsiktig med å kriminalisere, noe som antakelig vil skape mer redsel og dårligere vilkår for å kunne se hva som faktisk foregår.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-11-11:
Familievold er et klart problem og går ut over hele familien. For å sikre den nødvendige kunnskap og prioritering innførte man familievoldskoordinatorer. Dette viser at vi prioriterer dette arbeidet og ønsker å ha det i fokus. Trygghet i hjemmet må gjelde for alle. Derfor må man bekjempe vold som foregår der hvor man har størst grunn til å føle seg trygg. Det aller viktigste for oss er at politidistriktene har kompetansen og en som har et koordinerende ansvar. Om den ene som har ansvaret, har en hel stilling, eller om man organiserer seg mer i et nettverk, er for oss ikke det viktigste, for det skader strengt tatt ikke om flere får del i kunnskapen og ferdighetene. Vi er noe usikre på om øremerking er den riktige veien å gå. Vi tror det vil være å splitte opp politiets helhetlige oppgaver i diverse øremerkede tiltak for de områder som vi til enhver tid ønsker å løfte fram. Jeg er redd for at en øremerking vil kunne hindre muligheten for en del lokale tilpasninger som kanskje ville gitt det aller beste resultatet. Først å øremerke til familievold, så øremerke til narkotika, så til sedelighet, osv. vil nok kun medføre en fragmentering og en uheldig båstenkning i forhold til de forskjellige øremerkede tiltakene, som igjen raskt kan redusere samarbeidet internt i politikamrene. Vi ser flere steder at båstenkning i og for seg er mer skadelig enn gagnlig. Vi tror at den beste løsningen antakelig er å fokusere på problemet, vise at dette er noe vi ønsker fortsatt skal være en prioritert oppgave, samt styrke politiets mulighet til kriminalitetsbekjempelse gjennom økte bevilgninger. Jeg tror i og for seg at det å ha noen øremerkede ressurser som man sprer rundt seg, nok kan gi et godt signal, men om det vil gi det beste resultatet, er jeg mer usikker på.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2004-11-11:
Det er et viktig tema som interpellanten tar opp, og jeg vil også gi ros til statsråden for et godt og utfyllende svar. De aller fleste partiene på Stortinget har de siste årene vært opptatt av å bekjempe vold i nære relasjoner. Det er ingen tvil om at vold som finner sted innenfor hjemmets fire vegger, ikke er en ren privatsak, men et offentlig anliggende som skal bekjempes på lik linje med annen kriminalitet. Derfor er statsrådens initiativ til å evaluere ordningen viktig, og det er etter min mening helt nødvendig at Politidirektoratet utarbeider en strategi for hvordan resultatene i denne rapporten skal følges opp. Det viser at arbeidet er blitt tatt på alvor, og at det prioriteres høyt. Justiskomiteen har reist mye rundt i politidistriktene den siste tiden. Vi tar ofte opp temaet familievold og ber om en orientering om hva som gjøres på det området. Som jeg har oppfattet det, er det dessverre altfor stor variasjon når det gjelder hvor høy prioritet dette har, sammenlignet med andre områder. Sånn skal det ikke være. I altfor mange år har dette vært et område som dessverre ikke har vært blant de mest prestisjefylte arbeidsoppgavene i politiet. Med satsingen fra justisministeren og etablering av familievoldskoordinatorer har heldigvis situasjonen endret seg mye, men fremdeles gjenstår store arbeidsoppgaver. Det er et faktum at stillingen som familievoldskoordinator er redusert og blir redusert og nedprioritert i mange politidistrikt. Det viser evalueringsrapporten. Den fastslo at det er store forskjeller mellom distriktene med hensyn til prioritering av dette arbeidet. Min bekymring er at familievoldskoordinatorene blir brukt til andre oppgaver på grunn av den økonomiske situasjonen i etaten. Vi kan ikke gå inn og styre budsjettene, men Stortinget har flere ganger gitt uttrykk for og vært klar på at ressurser skal settes av til akkurat dette. Det finnes bare én av disse stillingene i hvert enkelt politidistrikt, og da er det synd om dette skal bli en salderingspost. De aller fleste koordinatorene ønsker mer tid til denne funksjonen, og flere påpeker behovet for bedre statistikk og høy prioritering av denne sakstypen. Jeg ser positivt på at direktoratet ønsker en bred evaluering av politiets arbeid med familievold, der også voldsutsatte og eksterne samarbeidspartnere gis mulighet til å gi uttrykk for erfaringer med politiets arbeid. Etter at koordinatorene har kommet på plass, har også sakene i mange distrikt økt betraktelig, noe som er positivt å få fram i lyset. Resultatene indikerer imidlertid at potensialet for videreutvikling er stort. Det er et viktig arbeid som er satt i gang på dette feltet, og jeg har tillit til at statsråden følger opp det rapporten viser, på en grundig måte og sikrer at ofre for vold i nære relasjoner får den hjelpen de har krav på.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-11-11:
At antallet henvendelser til Barnevernsvakten i Oslo har økt fra 302 i 2001 til 496 i 2003, og at man i et fylke som Sør-Trøndelag har hatt en økning i antall henvendelser knyttet til familievold fra 86 i 2002 til 357 i 2003, viser med all tydelighet at behovene knyttet til familievold har vært og er store. Det arbeidet som har foregått de siste årene, har økt synligheten av dette problemet. Det er i og for seg positivt. Det er positivt fordi mange av de mørketallene som uten tvil har vært knyttet til dette arbeidet, har blitt fjernet som følge av bl.a. det arbeidet man har gjort i forbindelse med familievoldskoordinator i politidistriktene. Allikevel har det vært mye frustrasjon knyttet til spørsmålet om familievoldskoordinator. Det er også forståelig. Jeg skjønner godt at det er en del frustrasjon knyttet til det. Det er et område der jeg tror at mange føler at de ikke har tilstrekkelig kompetanse, og der det kreves en litt spesiell kompetanse. Jeg tror det er et område der mange av dem som er involvert, føler at det kreves et stort etterarbeid, og at man gjerne skulle lagt mer vekt på det forebyggende arbeidet. Jeg skjønner også godt diskusjonen om hvorvidt dette burde bli et spesialfelt innenfor politiet, eller om det bør inngå som en del av den alminnelige virksomheten som foregår i politiet. Jeg tror også mange føler det er et dilemma om de kan klare å få til en bred nok etterforskning, eller om de på grunn av ressursknapphet bare kan etterforske akkurat det mest nødvendige for å sende saken til doms, at de føler at de ikke får gå inn i problematikken med den nødvendige bredde og grundighet. Jeg tror derfor at debatten omkring utviklingen og arbeidet knyttet til familievoldskoordinatorer er veldig relevant. Det er også veldig viktig at man nå har fått den evalueringsrapporten på bordet som statsråden har tatt initiativ til. Jeg har ikke noen bestemte oppfatninger av om det burde være en øremerking eller ikke. Jeg tror det både kan ha ulemper og fordeler. Men jeg tror det er svært viktig at den evalueringsrapporten som nå er framlagt, og også de momentene som ble tatt opp av interpellanten, i det videre arbeidet kan bidra til å forbedre ordningen og å gi dem som jobber med det i dag, både større rom, større mulighet og kanskje også en følelse av trygghet i forhold til kompetanse og i forhold til forebygging og etterarbeid. Så den evalueringsrapporten som foreligger, og også det som er tatt opp her i dag, gir Justisdepartementet og justisministeren en god mulighet til å forberede en ordning som jeg mener er viktig, og som har kommet for å bli. Det burde også gi Regjeringen en mulighet til å styrke ordningen ressursmessig. Etter Senterpartiets mening er det en mulighet Regjeringen ikke bør la gå fra seg.
Trond Helleland (Høyre), 2004-11-11:
Først vil jeg si at det er et viktig tema interpellanten har satt på dagsordenen. Statsråd Dørum har gitt et godt og grundig svar om det Regjeringen har gjort og kommer til å gjennomføre i tiden framover. Barn er en uskyldig tredjepart som har krav på å få treffe far selv om han er inne til soning. Det er imidlertid viktig at vi fokuserer på at dette er en rettighet først og fremst for barnet. Det skal være til barnets beste at kontakten opprettholdes i soningsperioden. Det å sitte i fengsel er for de aller fleste en stor påkjenning. Det er en straff, og det skal føles som en straff. Men når en i tillegg er forhindret fra å se sin familie og sine barn når en måtte ønske det, gjør det det enda vanskeligere. Statsråden sier at han er opptatt av at innsatte under fengselsoppholdet skal kunne følge opp sitt ansvar som foreldre og ivareta sine barn på en god måte. Jeg tror også det er viktig at en legger til rette for jevnlige besøk, med aktiviteter og et veiledningsapparat som gir den nødvendige støtte og oppfølging. Et lite hjertesukk etter å ha vært i en del fengsler på besøk: Det er slik at cellene ofte er mer trivelige enn besøksrommene. Det er en utfordring som en faktisk burde kunne ta tak i med enkle midler. Jeg tror både barn og innsatte kan komme styrket ut av et slikt opplegg. For mange innsatte vil det være en sterk motivasjon til å få orden på livet sitt når en kommer ut. Ansvaret for og kjærligheten til barna vet vi som selv er foreldre, er en av de viktigste drivkreftene vi har i livet. Statsråden uttalte at Justisdepartementet tar sikte på å ha etablert foreldregrupper i alle regioner i løpet av 2005. Det er gledelig at dette blir et tilbud for alle, og jeg håper at en trekker med seg de positive erfaringene fra Ullersmo, avd. Kroksrud, til andre regioner og fengsler så langt det er mulig. Levekårsundersøkelsen for innsatte gjennomført i 2004 viser altså at over halvparten av de innsatte har barn. Men denne undersøkelsen viser i tillegg at 60 pst. av de innsatte har rusproblemer, 69 pst. er arbeidsledige, 47 pst. har manglende utdanning, 40 pst. har helseproblemer, 35 pst. har boligproblemer, 30 pst. er tidligere barnevernsklienter og 23 pst. av de mannlige innsatte har som barn blitt vurdert som hyperaktive eller med ADHD. Dette viser at vi har store utfordringer i forhold til rehabilitering av de innsatte. Det viser også at når halvparten av de innsatte har barn, blir disse barna en svært sårbar gruppe, en gruppe som fortjener oppmerksomhet langt utover den problemstillingen dagens interpellasjon reiser. Arbeid som f.eks. Foreningen for Fangers Pårørende gjør, er svært viktig for å støtte opp om dem som er utenfor murene, og som skal prøve å leve sitt liv på en best mulig måte mens far eller mor sitter inne.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-11-11:
Nei, representanten trenger ikke trekke tilbake noen uttalelser. De var jo stort sett om Venstres fortreffelighet på dette området, hun snakket ikke om andres utilstrekkelighet. Så at det er flere partier og flere politikere som er opptatt av forskning og forskningens vilkår, tror jeg er meget bra. Vi vet at biobankloven er et forsøk på avveining mellom hele den interessekonflikten som ligger mellom personvernet og det forskeren skal ha adgang til. Det som representanten nevnte om dialog underveis i saksbehandlingen, og at det ikke bare skal fremstå som domsavsigelser, kan jeg være veldig enig i. På den annen side har det vært lite problemer knyttet til disse «domsavsigelsene» ved at alle har blitt frifunnet til nå, og de dispensasjonssøknadene som har blitt gitt, er også blitt innvilget. Det jeg tror er problemet, er at en del av våre forskere er for spesifikke i sine søknader og i angivelse av hva man skal forske på. Så får man en god idé siden, og da oppstår problemet. Problemet er egentlig ikke dialogen på det tidspunkt man gjør dette, men det er på en måte hvor informert forskeren er om andre ting enn det som interesserer dem spesifikt. Man burde selvfølgelig ikke i forhold til den lovgivende forsamling referere fra loven, § 12, som jeg er satt til å forvalte, men den er ganske spesifikk. Det står i denne paragrafens annet ledd: «Samtykket skal kunne dokumenteres og være basert på informasjon om formål, metode, risiko, ubehag, konsekvenser og annet av betydning for samtykkets gyldighet.» Det er klart at i det øyeblikk er person har samtykket basert på en søknad hvor disse tingene er spesifisert, skal det også utvises en viss grad av romslighet hvis det er helt andre ting man ønsker å gjøre i neste omgang. Derfor tror jeg det er så viktig, det som representanten er inne på, at forskerne må bli informert om de beskrankningene som oppstår hvis man blir for spesifikk i angivelsene av sine forskningsprosjekter. Også det at vi nå har samlet saksbehandlingen på ett sted, tror jeg definitivt vil være et skritt fremover. Uansett hvem som måtte ha hatt ansvaret for det, beklager jeg at det tok halvannet år med denne spesifikke søknaden som jeg vet at representanten har vært opptatt av. Men jeg føler meg ganske sikker på at måten vi saksbehandler på, den relativt romslige tilnærmingen vi har i tolkingen, vil være et bidrag for forskningen på dette helt viktige området, som vi definitivt bør satse ytterligere på.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2004-05-06:
Eg vil foreslå Sigvald Oppebøen Hansen.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2004-05-06:
Ot.prp. nr. 52 for 2003-2004 fremmer forslag om gjennomføring av Europaparlaments- og Rådsforordning nr. 2560/2001 om betalinger på tvers av landegrensene i euro, den såkalte euroforordningen. Forordningens hovedformål er å regulere gebyr for betalinger på tvers av landegrensene i valutaen euro. Forordningen inneholder også bestemmelser om informasjonsplikt knyttet til gebyr for innenlandsk og grensekryssende betalinger samt bestemmelser om innrapporteringsplikt. Hensikten med forordningen er å sikre at det indre markedet fungerer tilfredsstillende, samt å styrke tilliten til valutaen euro. Forordningen fastsetter at gebyrene på grensekryssende eurotransaksjoner ikke kan være høyere enn gebyrene for betalinger i euro innenfor et medlemsland. Forordningen foreslås gjennomført i finansavtaleloven. Forordningen åpner for at dette regelverket også kan gjøres gjeldende for et lands nasjonale valuta, dersom et medlemsland ønsker det. Regjeringen foreslår ikke dette, begrunnet i å unngå kryssubsidiering mellom transaksjoner innen landet og over landegrensen i norske kroner. Det er et godt prinsipp at gebyr skal dekke faktiske kostnader, og det er i tillegg et moment at ulike banker kan ha ulike kostnader knyttet til grensekryssende transaksjoner i norske kroner. Den europeiske banknæringen etablerer nå et system for grensekryssende transaksjoner i euro som vil redusere kostnadene ved slike transaksjoner. Dette systemet vil imidlertid ikke kunne bidra når det gjelder grensekryssende transaksjoner i norske kroner, og det er også av den grunn lite hensiktsmessig å gjøre forordningen gjeldende for norske kroner. Forordningen gjør imidlertid at norske banker kan delta i systemet for overføring av euro. Dette vil over tid kunne redusere kostnadene knyttet til slike overføringer. En samlet finanskomite slutter seg til forslaget om Regjeringens gjennomføring av euroforordningen. Regjeringen fremmer i proposisjonen også forslag om endring av sparebankloven og forretningsbankloven knyttet til banksjefers adgang til å inneha verv i næringslivets styrer. Forslaget innbærer at det någjeldende forbud mot styreverv i næringsvirksomhet bare gjelder i den grad virksomheten har et kundeforhold eller annet forretningsmessig forhold til banken. Forslaget følger opp en del av innstillingen i Banklovkommisjonens utredning nr. 4. Vurderingen er at forslaget ivaretar de nødvendige habilitetshensyn, og at forslaget videre kan gjøre flere kvalifiserte personer tilgjengelige for styreverv. Særlig vil dette kunne føre til økt rekruttering av kvinnelige styremedlemmer, ettersom flere kvinner i dag har ledende stillinger i banker, men har vært forhindret fra å ta slike styreverv i næringslivet. I tillegg til ovennevnte forslag foreslås også å oppheve kravet om at medlemmer av sparebankenes forstanderskap må være bosatt i kommunen. Endringen anses nødvendig som følge av Norges forpliktelser etter EØS-avtalen. Utviklingen de senere år i banknæringen gjør heller ikke at det er naturlig – i lovs form – å kreve lokal representasjon i bankenes organer. Også disse forslag støttes av en samlet finanskomite.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2004-05-06:
Framstegspartiet er ueinig med fleirtalet og også ueinig i det meste av det saksordføraren nettopp no presenterte. Vi synest det hadde vore viktig å få til eit fleirtal for å fjerne retten til å krevje eigedomsskatt på teleanlegg. Vi er av den oppfatninga at det er viktig å leggje forholda best mogleg til rette for utbygging av mobilanlegg, breiband og annan relatert infrastruktur. Det er openbert at dette er ein ekstra kostnad, og det vil også vere ei konkurranseulempe, som kan medføre at vi får manglande utbygging. No blir det sagt at dei største kostnadene ved eigedomsskatt på teleanlegg vil vere i tettbygde strøk. Det er nok riktig. Men problemet er ikkje manglande utbygging i tettbygde strøk. Her vil nok ikkje eigedomsskatten hindre utbygging. Men derimot i grisgrendte strøk ute i Distrikts-Noreg, der ein har marginal lønsemd i utgangspunktet, kan dette vere det som medfører at ein ikkje får utbygging. Det vil ikkje Framstegspartiet vere med på. Det blir også sagt av saksordføraren at kommunane kan velje å la vere å ta eigedomsskatt på verk og bruk, dersom dei meiner det. Det kan dei sjølvsagt. Men her er vi i den situasjonen at kommunen finn ut at det kan vere føremålstenleg for kommunen å leggje eigedomsskatt på verk og bruk, samtidig som dette kan vere negativt for Noreg totalt sett. Derfor meiner vi at retten til å krevje eigedomsskatt på teleanlegg må fjernast, ved ei lovendring i Stortinget. Vi viser også til breibandmeldinga, som saksordføraren så vidt også tok opp, St.meld. nr. 49 for 2002-2003. Der sa ein det klart at hinder for utbygging av breiband måtte fjernast. Innanfor bransjen har ein oppfatta dette slik at dette var eit klart signal om at det også gjaldt økonomiske hinder som eigedomsskatt på teleanlegg. Eg synest det er dumt at fleirtalet ikkje sluttar seg til dette utmerkte forslaget frå Framstegspartiet. No er det for så vidt ikkje for seint å snu enno, men eg trur vel ikkje det er så stor von om det. Men eg vil uansett til slutt ta opp forslaget frå Framstegspartiet.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-10-06:
På vegne av representanten Lodve Solholm og meg selv vil jeg fremsette et forslag om å oppheve markedsreguleringen av egg og fjørfe.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2004-10-06:
Jeg har gleden av å framsette to private forslag, et forslag om å innføre en ordning med lukkede mottaksleirer for asylsøkere og et forslag om forbud mot seksuell bruk av dyr.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-10-06:
Jeg vil fremme et forslag på vegne av Sigbjørn Molvik, Ola D. Gløtvold og meg selv om rett til tilståelse av rehabiliteringspenger utover 52 uker etter unntaksbestemmelsene.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-06:
Jeg var veldig glad for deler av avslutningen, der man i alle fall kunne ane at det var et par promille av de anvendte mange hundre milliardene som var positivt. Det er jeg veldig glad for. Jeg reagerer imidlertid litt når man er så bastant og sier at Regjeringen ikke reduserer fattigdommen. Vi har dokumentert at det systematisk er brukt nye milliarder for å øke satsingen for å redusere fattigdommen gjennom hvert års budsjett, og jeg tror faktisk dette er brukt målrettet på måter som virker. Når det gjelder det representanten Nordtun sier om at det ikke er penger det står på, har jeg ikke registrert at Arbeiderpartiet faktisk har kommet med økte løfter på dette området, men på svært mange andre områder. Når det gjelder ledigheten, må jeg si at ledigheten i Norge ikke har bitt seg fast på et høyt nivå. Ledigheten i Norge er lavere enn i de fleste land, og er på vei ned. Jeg har lyst til å henlede oppmerksomheten på situasjonen i Sverige, hvor man har økonomisk vekst, men ikke klarer å få ledigheten ned, og hvor den ligger på et høyere nivå enn i Norge. Så i alle land vi kan sammenligne oss med, også sosialdemokratisk styrte land – ja, der de har flertallsregjering – får de ikke til å få ledigheten ned. Snarere tvert imot: Den øker, industriutflyttingen øker, og det er triste saker i de landene vi kan studere. Jeg takker for alle gode råd om en helhet i budsjettet. Jeg er ikke helt sikker på om jeg fikk med bunnlinjen i innlegget som ble holdt, men vi ser frem til en interessant behandlingstid i Stortinget. Jeg kan kanskje ta med et lite sitat fra en tidligere finansminister, Per Kleppe, som for ikke mange dagene siden, den 30. september, skrev følgende om skatt i Dagsavisen: «I en åpen internasjonal økonomi blir det nok nødvendig også for Norge å sikre en god fordelingspolitikk uten bruk av formuesskatt.» Tiltres, president!
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-06:
Jeg takker for den konstruktive tonen og også for invitasjonen til samarbeid. Jeg har heller ingen illusjon om at ting blir lett etter en viss fartstid i Stortinget, det gjelder også budsjetter. Men jeg er jo glad for at representanten Siv Jensen ikke gjentok sine pessimistiske prognoser for norsk økonomi iallfall, for da jeg la frem budsjettet for inneværende år, sa representanten at hun ikke trodde på noen vekstprognoser, og hun sa til og med langt inn i inneværende år at det knapt går rundt i norsk økonomi. Nå kan vi sannelig si at det går rundt, og at vi har noe mer penger til disposisjon. Dem har vi etter vår oppfatning brukt på en fornuftig måte, vi som både satser på velferd og satser på verdiskaping. Jeg er faktisk litt stolt av at vi er et av de land i verden som bidrar mest til internasjonal bistand. Jeg tror faktisk at det kler oljelandet Norge godt å sende noe tilbake til dem som betaler en stor del av regningen for høye oljepriser, og norsk bistand har med ganske bred politisk støtte vært trappet opp gjennom flere år. Det bør ikke være noen motsetning til også å gjøre noe med det norske velferdssystemet. Vi har et sikkerhetsnett som vi erkjenner ikke fungerer godt nok i forhold til alle grupper. Kombinasjonen av rusmiddelmisbruk og sosial utstøting skaper fattigdomsproblemer som vi tar på alvor. Men jeg har ikke akkurat merket noen øredøvende støtte fra Fremskrittspartiet spesielt på denne satsingen på rusfeltet, f.eks. Men hvis de nå innvarsler bred satsing på hele vår fattigdomspakke, er jeg veldig glad for det. Jeg vet ikke om jeg skal legge opp til en alkoholpolitisk diskusjon som en videreføring av dette, men bare si at jeg oppfattet den svenske statsminister slik at det han uttrykte på radioen i dag, var at den svenske riksdagen kan sette ned avgifter når den vil. Det er jeg i og for seg klar over. Men også den svenske regjering er inne i en vurdering av om alt presset fra EU-systemet på å sette ned alkoholavgifter er fornuftig, og har tatt en liten time-out, en liten tenkepause, i forhold til sin videre utvikling. Når det gjelder sykefraværet, tror jeg det er viktig at man gjør noe annet enn å se på det. Det må gjøres noe med det.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-06:
La meg bare si at når man hører Djupedal, får man inntrykk av en norsk velferdsstat i totalt forfall i et av verdens fattigste land. Det kan da ikke være en riktig beskrivelse. Jeg skal ikke gi karakterer selv, men FN har altså kåret Norge til det beste landet å leve i, etter en serie indikatorer som ikke er økonomiske. Så den type svartmaling tror jeg man skal prøve å unngå i politikk. Det er klart at det vil være uenigheter i prioritering mellom SV og regjeringspartiene. Når Djupedal sier at det private forbruk øker mer enn det offentlige, er jo det en beskrivelse av en privat velstand hos ganske mange mennesker – ikke bare hos noen få, men hos det store flertall – som også bidrar til å skape jobber. Den viktigste drivkraften for jobbskaping i inneværende år er nettopp det private forbruk. Men paradokset i det Djupedal sier, er at han tar til orde for mer privat forbruk. Hvis man øker offentlige overføringer til private, som Djupedal tar til orde for, vil det private forbruket nødvendigvis bli større enn om man ikke øker overføringene til private. Så det gjelder å holde litt orden på systemet sitt. Når det gjelder skatt, må jeg si at jeg savner et alternativ til en skattereform som vi foreslår, fra SV og for den saks skyld også fra Arbeiderpartiet. Den reformen vi nå gjennomfører, innebærer at de med høye kapitalinntekter, inntekter som går til privat forbruk, kommer til å betale mer skatt. De som i dag er høyest på alle rankinger over inntekter i Norge, er ikke lønnstakere. Det er folk med mer eller mindre kapitalinntekter, som til dels også kan ta det inn i privat forbruk til en lavere skattesats enn vanlige lønnstakere. Det blir det slutt på. Jeg hadde hatt en liten forhåpning om at SV ville se poenget i det, at rikdommen ikke bare kan leses ut fra dem som er vanlige lønnstakere. Det blir større rettferdighet med et nytt skattesystem, og det blir bedre fordelingsvirkning med et nytt skattesystem.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-06:
Det er alltid interessant å høre på økonomiske teorier fra det nye Senterpartiet. Det er første gang jeg har hørt det, men jeg skal jo ikke lukke ørene for at det kan være noe sant i at man får en dynamisk skattepolitikk og kutt i trygdeutgiftene ved å satse på veibygging i distriktene. Jeg har ennå ikke sett noen som måtte ha presentert den teorien i sin fulle bredde, men man skal ikke utelukke noen ting. Da bør imidlertid representanten Lund være meget fornøyd, for denne regjering satser sterkere på veibygging enn da Senterpartiet selv satt med regjeringsmakt. Jeg har også litt problem med å se helheten i Senterpartiets alternativ. Det er nå presentert at et av de tre partiene som ønsker å danne regjering sammen som alternativ til denne etter valget, Senterpartiet, tar et kraftig oppgjør med pengepolitikken. De vil ha forandring av instruksen og mandatet for Norges Bank og tar kraftig til orde for endring av innrettingen av Petroleumsfondet, som det lenge har vært bred politisk enighet om i denne sal. Det skal bli spennende å se hvilke kompromisser som kommer ut av dette. Når det gjelder bekymring for prisstigningen som følge av momsøkning, er jeg ikke helt i stand til å følge representanten Lunds resonnementer, for han tar til orde for, og har gjort det en rekke ganger i denne sal, at Norges Bank bør kritiseres fordi de ikke får prisstigningen opp til 2,5 pst. Men samtidig beklager han seg over en momsøkning som gir en prisstigning på 0,5 pst., når vi er på toppen av noe som nesten er null fra før. Jeg vet ikke om jeg helt følger det resonnementet. Når det gjelder innrettingen av skattepolitikken og en del fradragsordninger, har jeg lyst til å minne om at fradragsordningene ikke er et bidrag til sosial utjevning eller bedre fordelingspolitikk. De fleste fradrag som finnes i dagens skattesystem, brukes mest aktivt av dem med de høyeste inntektene. Det gjelder også fradrag for pendling. Det er ikke distriktene som bruker disse ordningene mest. De som sterkest bruker pendlerfradraget i dag, er skattytere i Oslo og Akershus. Det er absolutt en omvendt distriktspolitikk i forhold til representantens eget innlegg.