Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2016-06-06:
Stortingsmeldinga om bestandsmål og ulvesoner er en av de mest krevende sakene vi behandler i denne vårsesjonen, og jeg er glad for at vi fikk til et forlik mellom Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti. Rovdyrpolitikken, og i særdeleshet ulvepolitikken, har en tendens til å vekke sterke følelser fra alle kanter. Derfor er jeg glad for dette forliket, fordi det her er fire partier som har kommet fram til et godt forlik, som ikke kom fram fordi vi ga etter for presset fra miljøorganisasjonene, heller ikke fordi man hadde gitt etter for presset fra landbruksorganisasjonene, men fordi – og nå snakker jeg bare for Kristelig Folkepartis del – vi har lagt vekt på å finne en balanse. Vi har nedfelt i vårt program at Norge skal ta sin del av ansvaret for levedyktige bestander av de fire store rovdyrene. Vi har også programfestet at vi skal ha et nytt bestandsmål for ulv som også inkluderer grenseulvene. Vi har levert på vårt program og er glad for flertallet, som fant en løsning sammen. Vi mener at forvaltningen av ulv skal skje innenfor rammen av internasjonale forpliktelser etter Bern-konvensjonen og naturmangfoldloven. Ulven er fredet i Norge. Den er fåtallig, og den er klassifisert som kritisk truet i Norsk rødliste for arter 2015. Ulven var i flere tiår nesten borte fra norsk natur, og det sier seg selv at når den faktisk kom tilbake og klarte å bygge seg opp igjen, var det et resultat av villet politikk fra flertallet på Stortinget. Ulven spør ikke Stortinget om hvor den skal slå seg til. Men vi i Kristelig Folkeparti har hele tida ment at når vi skal ha ulv i Norge, må det være i området mot svenskegrensen ettersom det er på det rene at den norske bestanden må ses i sammenheng med den svenske. Vi snakker om å ta vår del av ansvaret – ikke om en stor bestand av ulv i Norge. Da ville man ha snakket om en langt større bestand, bl.a. for å sikre seg mot genetisk utarming, eller innavl på godt norsk. I dagene etter at forliket ble kjent, var jeg sikkert ikke den eneste som fikk kritiske og til dels sterkt kritiske tilbakemeldinger fra begge sider. Jeg skal innrømme at på slike dager er det lett å identifisere seg med Peer Gynts hjertesukk til Mor Aase da han fikk kjeft for både å ha slåss og å ha blitt banket opp. Han sa: «Om jeg hamrer eller hamres, like fullt så skal det jamres». Men om det kan være ubehagelig, er det vår plikt som politikere å komme fram til løsninger som både er ansvarlige og som balanserer. Og for all del: Jeg anerkjenner at miljøorganisasjonene og landbruksorganisasjonene bruker sterk retorikk i kampen for det de mener er riktig. Men det er altså vår oppgave å balansere dette, og da får vi tåle litt verbal bank. Vi anerkjenner at det å leve med rovvilt tett innpå seg kan medføre en belastning for enkeltpersoner i lokalsamfunnet. Vi anerkjenner at det er ikke lett å drive med sau på utmarksbeite i et område med ulv, og vi anerkjenner at den jaktbare elgstammen blir mindre når det er både firebeinte og tobeinte jegere om byttet. Men rovdyrene har sin plass også i norsk natur. De spiller en vesentlig rolle i samspillet og har gjort det gjennom tusener av år. Vi mener at størst mulig grad av regional forvaltning innenfor rammen av en nasjonal rovviltpolitikk er et viktig prinsipp. Flertallet mener derfor at regional forvaltning skal ha myndighet til å fatte vedtak om felling når bestanden av ulv er innenfor bestandsmålet, og vi vil videreføre prinsippet om at det kun er sentrale myndigheter som kan fatte vedtak om felling når bestanden er under bestandsmålet. Flertallet støtter forslaget om at myndighet til å fatte vedtak som berører grenserevir, flyttes fra Miljødirektoratet til nemndene, og at det skal skje så raskt som mulig. Som tidligere nevnt, skal bestandsmålet for ulv i Norge være fire–seks ynglinger per år, hvorav tre skal være helnorske ynglinger. Også ynglinger utenfor ulvesonen skal telles med. Ynglingene i grenserevir skal telle med en faktor på 0,5. Det innebærer at når bestandsmålet er nådd, kan det skytes ulv, slik det også skytes individer av annet vilt i Norge. Det handler om forvaltning av en bestand, og det er i seg selv konfliktdempende at de som har utfordringene med ulv, faktisk ser at vi mener alvor med at vi skal ta vår del av ansvaret, men heller ikke mer. Vi er glad for at Stortinget gjennom de vedtakene som gjøres her i dag, ber regjeringa utrede mulige økonomiske ordninger for tap av eventuelle rettigheter eller belastninger innenfor ulvesonen, og vi ber regjeringa legge fram en sak hvor man vurderer mulige ordninger for midler til kommunene med ynglinger innenfor ulvesonen. La meg også slå fast at vi har stor sans for mindretallets påpekning av at vi som nasjon trenger å jobbe med å finne fram til måter å leve med rovdyrene våre på. Ikke noe ansvarlig stortingsflertall vil utrydde arter fra den norske faunaen. Så lenge det finnes rovdyr i skogene våre, vil det bli tatt ut husdyr på utmarksbeite. Noen steder kan det settes inn tiltak som forebygger slike tap. I andre tilfeller er det kanskje riktigst å omstille driften til andre typer landbruk eller til annet husdyrhold. Det er storsamfunnet som må ta kostnadene med dette – ikke den enkelte bonde. Det er også en del av ansvaret flertallet bak dette forliket må ta inn over seg. Det er vi beredt til. Med dette anbefaler Kristelig Folkeparti innstillinga.