Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-02-18:
Jeg tror det er viktig, riktig og faktisk nødvendig at vi som en oppfølging av all den gransking og behandling, jeg hadde nær sagt det styr, vi har hatt omkring overvåkingspolitiets oppgaver og roller i Norge etter krigen, får en lov om innsyn som gjør at vi kan legge alle disse forhold bak oss. Det er ikke tvil om at det er mennesker i dette land som har lidd rettstap, eller kommet i en svært uheldig eller ubehagelig situasjon som en konsekvens av at de urettmessig har blitt overvåket. På den annen side er det heller ikke tvil om at det arbeid som Politiets overvåkingstjeneste har gjort siden krigen, har vært helt nødvendig, slik at vi har vært i stand til å trygge alminnelige rettssikkerhetskrav og oppvekstmuligheter for den norske befolkning etter krigen. Det er heller ikke tvil om at den kampen som var mellom de store blokkene under den kalde krigen, på mange måter var tøff, den var hard, og at det var helt nødvendig for norske myndigheter gjennom overvåkingspolitiet å følge nøye med og være i stand til å reagere, slik at ikke noen skulle fristes til på mange måter å «forråde » sitt land. Så når Stortinget, også undertegnede, nå sterkt støtter denne loven om innsynsrett, er ikke det først og fremst fordi jeg ønsker å kritisere alt Politiets overvåkingstjeneste har gjort opp gjennom årene, eller å mistenkeliggjøre dem. Jeg gjør det fordi det er nødvendig, når det ble avdekket – til noens forbauselse, til andres bekreftelse – at politiet over årtier faktisk hadde forbrutt seg mot de instrukser de hadde å jobbe etter. Selvsagt kan man si at hvis man går for langt, kan man ødelegge politiets muligheter til å gjøre jobben sin i fremtiden, for det er ingen som må tro at de ytre trusler er borte, selv om den kalde krigen er slutt. Truslene får imidlertid andre former, men allikevel er det nødvendig å ha et oppegående, aktivt og godt kvalifisert overvåkingspoliti som er i stand til å være med og beskytte dette samfunnet mot inntrengere og mot forbrytere. Men jeg syns de unntakene som er foreslått i § 2, er tilstrekkelig til at vi kan ha visshet for at denne innsynsretten ikke på noen måte er med på å ødelegge politiets muligheter til å jobbe videre, til beste for samfunnets interesser. De unntakene som er foreslått, registrerer jeg at representanten Valle fra SV er imot, hun syns de går for langt. På min side vil jeg si at jeg syns de treffer akkurat, fordi man tar hensyn til den individuelle rettighet, men også til at hensynet til rikets sikkerhet til tider må gå foran enkelt individers rettigheter. Det er ikke overvåkingspolitiet selv som skal stå for å skjelne mellom dette, det skal være et regjeringsoppnevnt organ. Og jeg setter pris på at mellompartiene da de kom i regjering, faktisk skjønte at det går an å stole på at en regjering kan oppnevne organ som kan stå for trygghet og som garantist for rettssikkerheten. Jeg er overbevist om at med den måten man har valgt å gjøre det på nå, ved å la Regjeringen oppnevne både behandlingsorganet og klagenemnda, er man på mange måter sikret at man får en ikke-politisk sammensetning, og man er sikret at man får folk med høy integritet og høy kompetanse. Personlig syns ikke jeg at oppnevning av slike organ er noe som egner seg for stortingsbehandling, og er derfor glad for at Regjeringen har valgt denne løsningen. Det er åpenbart at det kan hende at noen er berettiget til en større erstatning enn det som er grensen som er satt i loven. På den annen side er det alltid vanskelig i ettertid å vurdere hva som vil være en rettmessig erstatning for den ulempen vedkommende er blitt påført. Og det er alltid vanskelig å forestille seg hvordan et livsløp ville vært hvis f.eks. vedkommende på bakgrunn av andre opplysninger hadde fått den sikkerhetsklareringen som vedkommende kanskje burde hatt. Jeg synes Regjeringen og komiteen gjør det rette når de bruker det instituttet vi har fått etablert gjennom billighetserstatninger, til å kunne gi et beløp uten at en skal være nødt til å gå inn i en omfattende rettslig vurdering av erstatningsbeløpenes størrelse. Det ville være å håpe at vi nå er ved slutten av behandlingen av de spørsmål som det er naturlig å behandle som en konsekvens av Lund-kommisjonens innstilling. Det er også å håpe at når den perioden loven omfatter, er over, skal vi ha fått rettet opp de skader som er begått, men vi skal også være i stand til å skue fremover. Jeg må ta skarp avstand fra representanten Simonsen når han antyder – ja faktisk mer enn antyder – at vi med denne loven er med på å ødelegge arbeidsmulighetene for politiets overvåkingstjeneste i fremtiden. Det mener jeg ganske bestemt at vi ikke gjør. Men vi er kanskje med på å gi overvåkingspolitiet den tillit og det fundament som setter dem i stand til å gjøre jobben sin, ved at de vet at de til en hver tid har Stortingets og den norske befolknings oppslutning om sitt arbeid, og at man kan føle seg sikker på at ingen gjør noe som er til skade for enkeltindividene hvis man har en mistanke om at man går utenom de instrukser som gjelder. Et samfunn kan ikke gjennomreguleres i detalj med lover og instrukser. Selvsagt vil det alltid være slik at det fra tid til annen vil være noen som må utøve et skjønn. Det er alltid mennesker som fører inn opplysninger, og det vil alltid være slik at opplysninger kan bli uriktige. Det kan også være slik at vi får uriktige opplysninger som en konsekvens av ulovlig innhentet/innsamlet materiale. Jeg vil derfor sterkt få anbefale det forslag som Arbeiderpartiet har satt fram, om at man her setter hensynet til personvernet foran hensynet til å oppbevare arkivstoff. Jeg synes det må være en menneskerett å få fjernet fra arkiver feilaktige og ulovlig innhentede opplysninger om enkeltpersoner. Derfor er jeg glad for at Arbeiderpartiet gjennom denne behandlingen har funnet rom for å fremme dette forslaget som jeg håper kan få støtte fra flere enn bare Fremskrittspartiet når det skal behandles i Stortinget.