Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2010-03-04:
Å miste et barn er det verste en som foreldre kan oppleve. Når små barn dør plutselig og uventet, er det sentralt at helsevesenet stiller opp og tilbyr familien nødvendig hjelp og støtte. For de etterlatte er det ofte av betydning å få stilt en diagnose og få en forklaring på det som har hendt. I et bredere perspektiv er det også viktig å skaffe kunnskap om årsakene til plutselig og uventet spedbarnsdød, slik at vi kan forebygge for framtida. I enkelte tilfeller skyldes også dødsfallet vold eller andre straffbare handlinger, begått av dem som hadde omsorgen for barnet. Det offentlige har da en plikt til å avdekke og straffeforfølge disse tilfellene. Den vedtatte ordningen med obligatorisk tilbud om dødsstedsundersøkelser skal ivareta disse hensynene. Når det gjelder spørsmålet om hvorvidt en slik ordning med dødsstedsundersøkelse burde vært obligatorisk når spedbarn dør plutselig og uventet, har det vært mange misforståelser knyttet både til hva det reelt sett innebærer at en ordning skal være obligatorisk, og hva som er den faktiske situasjonen i dag. Jeg er glad for at vi nå syns å få oppklart mye av dette, og at vi er på vei mot en løsning som etter mitt syn på en god måte ivaretar de kryssende hensyn. De løsningene flertallet går inn for, vil styrke mulighetene for å avdekke straffbare forhold samtidig som sentrale rettsikkerhetsmessige og menneskerettslige prinsipper respekteres. Som kjent avga Lovavdelingen 4. mars 2009 en uttalelse der det ble lagt til grunn at obligatoriske, i betydningen tvungne, dødsstedsundersøkelser vil være i strid med Grunnloven § 102 og trolig også med Den europeiske menneskerettskonvensjon, EMK, artikkel 8 om retten til respekt for hjem og privatliv. Etter EMK artikkel 8 beror resultatet på en forholdsmessighetsvurdering, der det må legges stor vekt på formålet – å avdekke straffbare handlinger – kan oppnås med mindre inngripende midler. Det er i denne sammenheng også viktig å huske på at en i forholdsmessighetsvurderingen særlig må vurdere inngrepets karakter overfor de foreldre som ikke ønsker en slik undersøkelse, og at en obligatorisk dødsstedsundersøkelse innebærer gjennomføring ved bruk av makt, om nødvendig, overfor personer i dyp sorg og krise, og uten at det foreligger mistanke om at det er begått en straffbar handling. Det er med andre ord en sak med mange kryssende hensyn. Etterforskning av barnedødsfall for å avdekke mulige straffbare handlinger følger de alminnelige etterforskningsprinsipper: politiet har mulighet til å iverksette etterforskning dersom det er rimelig grunn til å undersøke om det foreligger straffbart forhold. Dette er ikke et strengt vilkår. I tillegg blir det rutinemessig begjært obduksjon i alle tilfeller av plutselig og uventet spedbarnsdød. Bruk av tvangsmidler, som ransaking, kan gjennomføres dersom det er skjellig grunn til mistanke, slik som det står i straffeprosessloven. Det er dermed ikke riktig, slik det har vært hevdet fra enkelte hold, at det gjelder ulike regler når barn og voksne dør plutselig og uventet. Det er de samme reglene som gjelder i straffeprosessloven når det gjelder bruk av politiets tvangsmessige metoder, uansett hvor gammelt offeret er. Jeg kan heller ikke se at det er grunnlag for å reise spørsmål om politiet krenker Grunnloven når det undersøker plutselige og uventede dødsfall hos voksne, slik man nå legger opp til. Regjeringa vil følge opp komitéflertallets ønske om endringer i straffeprosessloven og påtaleinstruksen slik at plutselige og uventede dødsfall hos barn alltid skal undersøkes nærmere, uavhengig av om det foreligger mistanke om straffbare forhold. Jeg vil sjølsagt også følge opp justiskomiteens enstemmige ønske om å bringe på det rene hvilke ordninger med dødsstedsundersøkelser man har i andre land.