Michael Tetzschner (Høyre), 2014-05-13:
Jeg tror jeg vil begynne med å takke for interessen for mine innlegg. Det er alltid tilfredsstillende. Så tror jeg vi skal ta tingene litt mer nøyaktig enn enkelte har gjort når de har referert til meg, for de har gjort noen «shortcuts». Ved åpningen i dag prøvde jeg å skissere opp hva jeg mente var god lovteknikk. Det at noen av menneskerettighetsbestemmelsene som er foreslått, ikke tilfredsstilte det jeg stiller som krav til lovteknikk, er ikke det samme som at alle forsøk i den retning er mislykkede. Det er altså ikke en generell karakteristikk av rettighetsbestemmelser som ubrukelig i lovverket. Det jeg derimot har vært inne på, er å argumentere for at man gjør visse valg som har konsekvenser, når man løfter bestemmelser som er en del av vår velferdslovgivning, inn i Grunnloven. Det interessante var at vi fikk en lang og flott gjennomgang av tidligere kulturminiser Hadia Tajik, og det var mye der jeg var enig i. Men det jeg synes glimret med sitt fravær, og det er også gjennomgående fra enkelte andre talere, er at de overhodet ikke har tatt den utfordringen som ligger i at ved å grunnlovfeste ekskluderer man en del rettsanvendelse fra denne salen, fra Stortinget, fra den løpende politiske debatt, fra demokratiet, og bringer den over i en annen avdeling hvor det er domstolene og deres forståelse av formålsparagrafene som kommer til å råde. Det er en rettsliggjøring. Jeg brukte også tid i et tidligere innlegg i dag på å sitere landets tidligere høyesterettsjustitiarius som nettopp påpekte den utviklingen. Det var ikke noe skremmebilde. Sett fra juristers synspunkt var det heller en ønsket og flott utvikling fordi man kanskje ikke alltid har den samme tiltro til politikerne. Men det er noen av oss som kanskje mener at politikerne fortjener bedre. Selv om jeg skjønner at jeg har en stor oppgave, må jeg igjen – når det gjelder menneskerettighetene – prøve å si: Det som gjorde at jeg tar en liten repetisjon av det, var ikke minst Solhjells innlegg som inneholdt veldig mye riktig, bortsett fra at noe av det mest alderdommelige innenfor rettsteorien er ideen om samfunnskontrakt. Det er det også noen andre som har brukt her i det. Det er virkelig en tidlig fase av menneskerettighetene. Det er et utviklingstrinn vi ikke lenger befinner oss på. Historisk sett tror jeg ingen kan bestride at menneskerettighetene er individuelle rettigheter som tilkommer ethvert enkeltmenneske, og som skal utgjøre et forsvar mot en sterk forvaltningsmakt, hva slags form denne enn måtte ha. Tradisjonelt har dette vært Kirken og Kongen, men etter hvert har sentralforvaltningen overtatt rollen som den største trusselen mot enkeltindividets integritet. Den desidert største trusselen mot enkeltindividet har ikke vært andre enkeltindivider. Det har vært statsmakter som har gått amok. Formålet med grunnlovfesting av rettigheter er å ta visse temaer ut av den politiske debatten, hvor poenget er at staten skal være avskåret fra å foreta visse interesseavveininger staten eller fellesskapet ikke skal tillates å foreta. Man skal ikke ha lov til vilkårlig å internere visse innbyggere, selv om man mener det bør gjøres. Man har altså behov for at visse rettigheter er grunnlovfestet når staten eller fellesskapet står i fare for å tråkke over den uantastbare grensen som er uttrykt i den tyske grunnloven av 1949 artikkel 1, som det også ble vist til tidligere, riktignok i en annen bestemmelse. Det er ikke vanskelig å se at ØSK-rettighetene ikke passer inn i dette bildet. Disse rettighetene setter ingen grense for hva statsmakten kan gjøre. Tvert imot, de pålegger staten en oppgave i å foreta disposisjoner som skal føre til et visst resultat, selv om vi kan være enig i ønskverdigheten av disse resultatene. De pålegger handleplikter uansett hvor skjønnsmessige og vage de måtte være. Men det er jo den oppgaven vi har politikere til å gjøre for oss. Jeg vil også komme med et eksempel hvor utvalget også har vært inne på problemet med presise legaldefinisjoner. For eksempel under kultur står det å lese: «Kulturbegrepet er vidt. Det omfatter alle manifestasjoner av menneskelig eksistens, f.eks. måter å leve på, språk, muntlig eller skriftlig litteratur, musikk og sang, ikke-verbal kommunikasjon, religion og trossystemer, riter og seremonier, sport og lek, produksjonsmetoder og teknologi, naturmiljø og kulturmiljø, mat, klær og bygninger, og kunst, skikker og tradisjoner. Kultur skaper og speiler verdier om hva som er et godt liv og det økonomiske, sosiale og politiske livet til individer, grupper og samfunn.» Når man gir seg i kast med å ha dette som bakgrunn for å introdusere til lovgivningen visse rettsfølger av kulturbegrepet, er det klart at det blir meget skjønnsmessig. Det blir en umulig oppgave, og det er en oppgave vi ikke bør pålegge landets domstoler: å fylle et nærmere, konkret innhold i disse meget vage, åpne og, når det gjelder grensene, totalt konturløse betegnelsene. Dette er politikkens oppgave. Jeg la også merke til at representanten Hareide var så fornøyd med det Kristelig Folkeparti hadde fått til når det gjelder familie. Ja, det er jo selvfølgelig en prestasjon å ha fått Arbeiderpartiet til å skrive noe om familien, men i rettslig sammenheng er det altså ikke mye å gå i felten med. Det er et familiebegrep som er fullstendig utvannet til det ugjenkjennelige, i det man har gått med på at familiebegrepet byr på en del utfordringer som man i tidligere tider var ukjent med. Mens man før siktet til kjernefamilien eller storfamilien, er familielivet i dag preget av større mangfold. De mange ulike familieformene gjør det vanskelig å si hva som er en familie. Komiteen vil understreke at familie som begrep omfatter mange forskjellige typer samliv: ektepar med og uten barn, samboere med og uten barn, homofile par med og uten barn, aleneforeldre som bor sammen med barn, samværsforeldre, foreldre med fosterbarn og enslige, aleneboende, m.m. Etter å ha hatt en særdeles raus definisjon, er man altså ikke i stand til å si at denne enheten er den grunnleggende enheten i samfunnet. Det er der vi har tillatt oss å se på hva EMK skriver om dette. Uten å problematisere det ut i parodien, har de faktisk vært i stand til å si at familien er den grunnleggende enhet – den grunnleggende enhet. Da synes vi det er bedre sagt, enn om vi skal ha en norsk variant med et svekket familiebegrep. Da får man jo tenke gjennom hvorfor Kristelig Folkeparti av alle er de som er fornøyd med denne sterkt utvaskede form for familiedefinisjon, som altså ikke skal brukes til noe – den har ingen rettsfølger. Da er vi inne på at dette er dårlig lovteknikk. Da blir det det jeg i en annen sammenheng har kalt fyll – i betydningen ordfyll – kanskje «slagg», og Grunnloven taper sin verdi, fordi det blir et sammensurium av alvorlig mente rettigheter for borgerne, som de kan anlegge sak på grunnlag av, og politiske uttalelser som ikke er verdt noe, hvis man prøver å hevde sin rettighet. Jeg vil avslutte med å si at Helga Pedersen heller ikke kan ha vært her tidligere i dag, eller har kanskje ikke hørt på debatten, når hun sier at vi går mot samenes rettigheter. Vi ønsker å beholde dagens beskrivelse av folkegruppen. Det er ingen som har motsagt meg når det gjelder det at det ikke går én person ut eller én person inn, enten vi bruker den ene eller den andre betegnelsen. Rettsfølgen er beskrevet som nøyaktig den samme, og fordelen ved å bruke den gamle formuleringen er at vi da i full frimodighet fortsatt kan bygge på NOU-en, selve Samerettsutvalgets innstilling, fordi vi altså ikke har endret begrepsbruken. Det er meget viktig, for det betyr at § 110 fortsatt, i sin nåværende og fremtidige form, vil kunne ha et meget rikt motivmateriale fra den utredningen.