Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2012-11-23:
Det er interessant å høre på debatten. Det er tydelig at det snart er valgkamp – den gamle retorikken har igjen tatt overhånd. Men la meg starte med å si at jeg synes interpellasjonen reiser en interessant debatt her i dag. Jeg synes– med respekt å melde – det er bekymringsfullt at stadig flere mennesker ikke får hjelp til å komme inn i arbeidslivet, for det er det det handler om. Ser vi på antall nye uføre fra 2008 og frem til i dag, har antallet økt for hvert år – fra 22 082 i 2008 til over 30 000 i 2011. Det viste også tallene som lå i proposisjonen fra regjeringen da de la frem statsbudsjettet. Det betyr at vi klarer å hjelpe færre tilbake til, og inn i, arbeidslivet enn det vi skulle ha klart. For meg handler det om at de menneskene som har lyst, som har evner, som har anlegg til å komme inn i arbeidslivet, skal få den nødvendige hjelpen for å komme inn i arbeidslivet. Dessverre opplever vi i dag at altfor mange av dem blir stemplet varig ut av arbeidslivet. Jeg har selv møtt unge mennesker og funksjonshemmede som har fått tilbud fra Nav om uføretrygd i postkassen. Det synes jeg er en stigmatiserende holdning: Man sender søknadsskjemaet rett i postkassen til vedkommende, uten å legge opp et tett oppfølgingsprogram for å være med og realisere drømmen til ungdommen, en drøm der en får lov til å bruke sine arbeidsevner og anlegg på en god måte. Fremskrittspartiet ser at en av de store utfordringene bl.a. er drop-out i videregående skole. Kanskje starter det før den tid også. Hva med alle dem som ikke begynner i videregående skole, som havner utenfor allerede etter ungdomsskolen? Vi kjenner godt til problematikken med lese- og skrivevansker. Vi kjenner godt til hvilke tall det fører til også på uførestatistikken. Hva med å prøve å få til et bedre samarbeid mellom opplæringstilbudet til attføringsbedriftene og den enkelte videregående skolen – der man kunne ha hjulpet dem direkte inn, som et supplement til den videregående skolen? Da snakker jeg ikke om Ny GIV. Da snakker jeg ikke om de tiltakene som allerede eksisterer, men om at man ved tidligere samarbeid kunne ha fått til 24/7-tenkning overfor ungdommen for å hjelpe dem videre inn i arbeidslivet. Jeg har sett enkelte fylker som har prøvd ut sånne prosjekter på egen hånd med stor suksess – med stor lykke: Ungdommer, til og med folk som har hatt store psykiske lidelser og folk med rusproblem, har klart å komme seg gjennom et utdanningsløp samtidig med behandlingen de får i helsevesenet, og komme seg inn i det ordinære arbeidslivet. Det er poenget til Fremskrittspartiet. Det er det Fremskrittspartiet streber etter, nemlig å få flere inn i det ordinære arbeidslivet, og realisere flere drømmer for disse ungdommene. Men jeg synes ikke statsråden fremmer så veldig mange tiltak eller konkrete nye tanker om hvordan hun skal møte denne utfordringen. Hun klamrer seg fast til den gamle retorikken og sier i det ene innlegget at hun ønsker tettere oppfølging, men i det neste innlegget er hun sannelig ikke så sikker på om det er den rette medisinen. Så hva mener egentlig statsråden? Hva er regjeringens politikk på dette? Jeg har skissert et tiltak: Hva med å få flere tiltaksplasser som kan møte den gruppen, for å kvalifisere flere inn i arbeidslivet? Men regjeringen bygger ned. Den bygger ned. Samme hvor mye statsråden rister på hodet, er 70 450 et større tall enn 70 100. Hvert eneste år er totalt antall tiltaksplasser bygget ned. Det kommer en ikke bort ifra. Man driver med triksing og tallmiksende omfordeling. Hva med å si at vi skal ha en opptrappingsplan for å hjelpe flere inn, at vi skal ha høyere ambisjoner og mer kraft i tiltakene for å hjelpe folk tilbake til arbeidslivet? Da kunne man kanskje også ha klart å lykkes i mye større grad og med mye større ting. Det er noe med å se debatter om hjørnesteinsbedrifter i små samfunn som forsvinner, hvor man ikke hadde andre muligheter enn å uføretrygde arbeiderne. Det handler ikke om mennesker som oppfyller medisinske kriterier for uføretrygd. Her burde man i alle fall hatt enda større fokus på å hjelpe disse menneskene inn mot arbeidslivet fremfor å akseptere uføretrygding.