Michael Tetzschner (Høyre), 2015-06-01:
Jeg følger systematikken fra forrige taler ved å ta den viktigste bestemmelsen først, nemlig den vi formodentlig kommer til å vedta, og dernest dobbeltstraff-forbudet, som med sin nåværende ordlyd neppe får flertall. Men først til drøftingen av prøvelsesretten: For det første vil jeg uttrykke tilfredshet over at komiteen har arbeidet seg frem til felles merknader, som jo vil kunne gi et felles tolkningsgrunnlag senere, hvis det skal kunne prosederes rettslig for noe annet enn det som er intensjonen bak paragrafen, nemlig at den fortsatt skal være en ventil for å hindre at det skjer noe grunnlovsstridig i den enkelte sak som bringes frem for domstolene. Det er altså ikke et amerikansk system vi ønsker oss, med muligheter for Høyesterett til å universalisere beslutninger slik at de øyeblikkelig blir gjeldende for alle offentlige og private parter. Vi bygger fortsatt på systemet med at sakene bringes opp gjennom én konkret sak og går gjennom de ankemulighetene den har – og til slutt til Høyesterett, hvis det da ikke løses underveis. Før de siste årenes grunnlovsrevisjoner, som altså begynte noen år før jubileumsendringene i fjor, var parlamentarismen, legalitetsprinsippet og denne prøvingsretten fremholdt som de viktigste skoleeksemplene på det man kaller konstitusjonell sedvanerett. Med en grunnlovfesting av prøvingsretten vil vi, slik saksordføreren var inne på, ha fullført et viktig kodifiseringsarbeid; dvs. at vi har skrevet inn i Grunnlovens skriftbilde det som lenge har vært praktisert uten annen rettskilde enn henvisningen til sedvanerett. Prøvingsretten reiser interessante spørsmål om forholdet mellom Stortinget som folkevalgt organ og domstolene, men det grunnleggende er jo at den spenningen vi ser, er spenningen mellom Grunnlovens funksjon som terskel og vern for individene i en konfliktsituasjon, avveid mot sektor- og nåtidspolitikkens reguleringsønsker. Man kan altså si – med Carsten Smiths ord – at hvis man ønsker en effektiv grunnlov, må man akseptere at Høyesterett er håndhevingsorgan i siste instans. Prøvingsretten – dens omfang og dens grenser – vil antagelig alltid innby til meningsbryting, men det foreliggende forslaget gjelder imidlertid ikke prøvingsrettens grenser, slik den er i dag, men å skrive inn i Grunnloven den kompetansen til å prøve lover og andre myndighetsbeslutninger som domstolen allerede har. Selve prøvingsretten er for lengst – og etter vel 150 års praksis – anerkjent som konstitusjonell sedvanerett, og det betyr at ordningen bare kan avskaffes ved vedtagelse av en uttrykkelig grunnlovsbestemmelse. Stortinget har gjennom sin ordinære lovgivning ved et par anledninger – så tidlig som i 1926 – vedtatt lover som nettopp forutsetter å bygge på det syn at domstolene kan sette til side lovbestemmelser, stortingsbeslutninger eller provisoriske anordninger som strider mot Grunnloven, og det er tatt inn uttrykkelige henvisninger til dette i plenumsloven fra 1926, og senere domstolloven, der man forutsetter at slike spørsmål skal behandles av Høyesterett i plenum eller i storkammer. Igjen må det understrekes at det foreliggende grunnlovsforslaget utelukkende handler om å skrive prøvingsretten inn i Grunnloven med dens nåværende innhold og omfang. Formålet med denne kodifiseringen er å gi et skriftlig uttrykk for prøvingsretten som en håndhevingshjemmel av konstitusjonelle normer og vern om rettsstatstenkningen. Bestemmelsen bør også være til hjelp og påminnelse for lovskriverne i alle lovens forberedelsesstadier – være seg departementene, direktorater, andre initiativtagere og senere, til slutt, Stortinget som lovgiver – at man hele tiden skal ha for øye at man kan innby til en konfliktsituasjon, eller en gråsone, når det gjelder Grunnloven, og at man altså kan reflektere på en kvalifisert måte over det. De som mener at disse formuleringene skulle kunne åpne for en såkalt domstolsaktivisme, vil altså ikke kunne finne støtte for det verken i ordlyden, motivene eller i den øvrige sammenheng som bestemmelsen er blitt til i. Jeg vil ikke utdype det som saksordføreren var inne på når det gjaldt utformingen av bestemmelsen, men bare bekrefte at det fra komiteen var et veldig bevisst ønske om å uttrykke at man slutter seg til den såkalte tredelingslæren, som ble nedfelt etter Kløfta-dommen, Retstidende 1976 nr. 1. Den tredelingen går ut på at prøvingsintensiteten er svak når det gjelder en lovgivning som er mer detaljert enn funksjonsfordeling mellom statlige organer. Den er intens når det gjelder de individrettede vernebestemmelsene som Grunnloven har så mange av. Mens når det gjelder økonomiske reguleringer, behovet for å regulere det økonomiske liv, vil det altså innta en mellomposisjon mellom disse to ytterpunktene, mer preget av den enkelte saks individualitet. Så jeg tror jeg snakker på vegne av en samlet komité når vi igjen fra denne talerstolen presiserer at det er dét som ligger i merknadene. Til slutt noen få ord om forslaget til ny § 96: Dette er en meget viktig bestemmelse, og det kunne i og for seg isolert talt for at man mannet seg opp – og kvinnet seg opp – til å vedta bestemmelsen her i dag. Men nettopp fordi bestemmelsen er så viktig, er det også vesentlig at man har en gjennomtenkt terminologi, som ikke innbyr til misforståelser. Og vi mener at det er en lovteknisk svakhet ved det foreliggende forslaget, og som Stortinget må forholde seg til, i det vi ikke kan redigere grunnlovsforslag slik vi ønsker det. Det er en del av den demokratiske garantien ved mellomliggende valg. Men i hvert fall er det slik at fremfor å vedta en bestemmelse som forutsetter to forskjellige straffebegrep fra første til siste paragrafavsnitt, vil vi heller komme tilbake til – og noen har som ambisjon å fremme innen denne periodens utløp – en mer gjennomarbeidet bestemmelse, og da kan man jo trekke på de diskusjonene som har vært både i utvalget og i komiteen. For øvrig: Forbudet mot dobbeltstraff er ikke noe som har kommet med menneskerettighetstenkningen. Det har røtter tilbake til romerretten, fordi det var så grunnleggende åpenbart at det ville være urimelig å utsette enkeltmennesker for maktens vilkårlighet ved å utsette dem først for én reaksjon i en straffeforfølgelse, og så én til. Man må ha grunn til å gå ut fra at når en sak er avgjort, så er den avgjort. Det er jo dette grunnleggende prinsippet – som også er henvist til som ne bis in idem – altså: ikke to ganger den samme sak. Så får vi gå hjem og gjøre hjemmeleksene enda bedre, så vi kan presentere ved senere sesjoner en mer gjennomarbeidet paragraf, som også tar høyde for og kanskje har funnet en bedre harmonisering mellom EU-retten – eller EMKs rettsutvikling – når det gjelder straffebegrepet, og det straffebegrepet som Grunnloven hittil har benyttet.