Inge Lønning (Høyre), 2000-05-18:
Denne sak har en lang forhistorie. Flere ganger har spørsmålet om forskjellige ordninger for å bedre situasjonen for elever i videregående skole vært utredet. Det er særlig to typer tiltak som har vært utredet. Det ene er en utlånsordning for lærebøker, og det andre er en stipendordning som setter elevene i stand til selv å kjøpe de lærebøkene de har bruk for til undervisningen. De gangene spørsmålet om utlånsordning har vært vurdert av sakkyndige instanser, har konklusjonen hver eneste gang vært et entydig nei. Det er noe ulike grunner til det. Én av de tungtveiende grunnene er at en slik ordning vil bli meget krevende å administrere, og at den vil ha svært store administrasjonskostnader. De steder hvor man har gjort beskjedne forsøk, bl.a. i Vest-Agder fylke for en del år siden, har konklusjonen også vært entydig negativ. Det er ikke noe rimelig forhold mellom administrasjonskostnadene og utbyttet ved en slik ordning. De andre innvendinger som er kommet, både fra bokhandlersiden og fra forlagssiden, har med vilkårene for norsk lærebokproduksjon og valgfriheten når det gjelder å velge mellom alternative læreboktilbud, å gjøre. Nå er det så langt ikke klarlagt hvorledes reglene for denne utlånsordningen skal se ut, og det er ikke gitt svar på en hel rekke av de praktiske spørsmålene som reiser seg, bl.a. hvem som skal fatte beslutning om hvilke lærebøker som skal innkjøpes. Skal dette gjøres enhetlig av skoleeier, fylkesskolemyndighetene, eller skal det gjøres av den enkelte skole, eller skal man som hittil overlate til den enkelte lærer å velge blant de ulike læreboktilbud som foreligger innenfor de forskjellige fag? Alt etter hvorledes svaret på dette kommer til å se ut når departementet har laget regelverket for ordningen, vil man kunne se for seg en effekt av en slik ordning som gjør norsk lærebokproduksjon enda vanskeligere enn den allerede er. Vi er jo nemlig i den situasjon, som jeg har tatt opp i Stortinget tidligere, at de forlagene som skal ha ansvaret for å frembringe gode læreboktilbud, er i en ganske presset situasjon, bl.a. fordi læreboktilbudet på det øverste nivå i norsk skole, universitetets- og høyskolenivået, mer og mer blir presset av den internasjonale konkurransen, hvor store internasjonale, engelskspråklige forlag vil være i stand til å utkonkurrere den norske lærebokproduksjonen relativt enkelt. Det er de samme forlagene som skal leve av å tilby lærebøker på videregående skoles nivå og på grunnskolens nivå. I fjor høst vedtok Stortinget å bevilge 100 mill. kr til dette formål. Når Høyre stemte imot, var det fordi vi ikke anser det som riktig å prioritere formålet så høyt innenfor det samlede skolebudsjett som flertallsvedtaket forutsetter. Men vi tar til etterretning at Stortinget har bevilget disse pengene til formålet. Da er mitt spørsmål: Hvorledes kan man få mest mulig igjen for pengene? Mitt håp er at statsråden er villig til å vurdere andre måter å anvende pengene på, som i mindre grad lar pengene gå opp i kompliserte administrasjonsordninger, og som i sterkere grad kan komme de elevene til gode som har det største behov for å få hjelp til å dekke utgiftene til læremateriell i videregående skole. Spørsmålet er om ikke en eller annen utgave av bokstipend vil være å foretrekke både når det gjelder anvendelsen av midlene for det primære formål, og når det gjelder å avbøte mulige skadevirkninger for norsk lærebokproduksjon av denne reformen. La meg også peke på at de problemene som vil knytte seg til en utlånsordning for lærebøker, er såpass store at det må være grunn til for alle parter, både de faginstansene som er involvert, Stortinget som bevilgende myndighet og Regjeringen som utøvende myndighet av Stortingets budsjettvedtak, å tenke seg om nok en gang før man sjøsetter en ordning som kan få så mange uheldige virkninger som en utlånsordning. Jeg har merket meg at statsråden flere ganger etter at han tiltrådte som utdanningsminister, har gått ut og solgt dette budsjettvedtaket fra i fjor under overskriften: Gratis lærebøker i videregående skole. Det er i beste fall en upresis overskrift. Det folk vil forbinde med en slik overskrift, er ikke en utlånsordning hvor bøkene skal sirkuleres gjentatte ganger uten noen bestemt tidsfrist for hvor lenge de skal være i sirkulasjon. Det folk vil forbinde med et løfte om gratis lærebøker, er naturligvis noe helt annet. Selv om beløpet er altfor lite til å dekke en fullstendig stipendiering av lærebokformålet for alle elever, vil det etter mitt skjønn være langt mer treffende å kalle en slik stipendordning for gratis lærebøker enn en utlånsordning, som statsråden arbeider med. Det er en god fjellvettregel blant mange gode fjellvettregler som sier at det er ingen skam å snu. Nå vet jeg jo at statsråden som tidligere AUF-leder har hatt dette som en flaggsak i svært mange år, men jeg har faktisk ikke registrert at det er særlig mange utenfor AUF som har tro på at dette er svaret på de utfordringene man her står overfor. Inntil budsjettforliket i fjor høst trodde heller ikke noen av sentrumspartiene at dette var svaret. Hver gang ordningen tidligere har vært utredet, har også de tidligere regjeringspartiene vært enige med Høyre om at dette er den dårligste av de virkemidlene som står til rådighet, dersom man vil gjøre noe med læreboksituasjonen for elever og foreldre i videregående skole. Det er mitt håp at statsråden er villig til å vurdere den praktiske tilnærming og den praktiske bruk av de 100 mill. kr som Stortinget har bevilget på inneværende års budsjett.