Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2004-10-26:
SV er for utmelding av NATO og arbeider selvsagt med dette som målsetting. Det innebærer bl.a. å føre en NATO-kritisk linje i det arbeidet som utføres her på Stortinget, og i den offentlige debatten. Det gjør vi, og vi vil fortsette med det. Representanten Julie Christiansen gav en presis beskrivelse av Høyres forhold til EU-standpunktet i sitt innlegg, om hvordan det praktiseres i Regjeringen og i Stortinget. Det er ikke flertall i denne sal for et EU-medlemskap, sier Christiansen. Vi forstår dette. Da er det underlig at man bestrider at SV vet det samme i NATO-spørsmålet, at det ikke er flertall for utmelding av NATO i denne sal og heller ikke i det norske folk. I SV er vi som kjent opptatt av å få gjennomslag for vår politikk, og vi erkjenner realiteten. Vi erkjenner også den realiteten at i vår organisasjon er det svært få, om noen, som mener at utmelding av NATO er et ultimativt krav for et regjeringssamarbeid. Det er en helt annen sak, og det betyr selvsagt ikke at vi gir avkall på våre prinsipielle standpunkt knyttet til at Norge ikke bør være medlem i NATO. Mange i denne salen betrakter NATO-alliansen og dens utvikling som svaret på de sikkerhetspolitiske utfordringer i vår tid, og ser ikke ut til å bry seg nevneverdig med at verden har endret seg etter Murens fall, Sovjetunionens oppløsning og 11. september 2001, og at disse endringene gjør at vi står overfor nye utfordringer. La meg bruke dagens sak i media som eksempel. I dag har det altså blitt kjent at Norge lånte ut laserbelysningsutstyr til USA som er brukt i Irak-krigen. Dette er ukjent for Stortinget og er Regjeringens fulle ansvar. La oss slå det fast. Samtidig foreligger det et eksportregelverk som ikke setter begrensninger for våpeneksport til allierte land, uten unntak. Dette er kjent. Men det er problematisk, særlig når våre nærmeste allierte setter i gang folkerettsstridige kriger, slik det f.eks. skjedde i Irak. Dette er et bakteppe. Det burde tilsagt at Regjeringen i sakene omkring våpeneksporten til USA og Storbritannia før og under Irak-krigen burde utvist et skjønn, et skjønn der man hadde valgt å si nei, dette utlånet kan vi ikke tillate. Men man gjorde ikke det, og denne saken knyttet til utlån av målbelysningsutstyr til Irak, som er en svært offensiv kapasitet, forble ukjent både for Stortinget og for den norske offentligheten. Det var det prinsipielle rundt spørsmålet våpeneksport til allierte, uansett omstendigheter, som var bakgrunnen for at jeg fremmet flere spørsmål til utenriksministeren i fjor vår. Men da var dette utlånet av lasermålbelysningsutstyr ukjent. Man var kjent med utlån av støyjammere, og det var en ganske annen problemstilling. Dette utlånet forble ukjent fram til i dag. Det er vesentlig, og jeg antar at det ikke var en tilfeldighet. Man påpekte i svarene generelle opplagtheter om våpeneksportregelverket som vi alle kjenner til. Men det reiser vesentlige spørsmål, som om det burde gå grenser også for våre allierte. Det er f.eks. et generelt eksportforbud som gjør at man ikke tillater våpeneksport til land som er i krig. Der er det en avgrensning. Den gjelder, som kjent, heller ikke for allierte. Regjeringen har forholdt seg til et regelverk knyttet til eksport, det alminnelige eksportregelverket, slik stortingsflertallet har slått det fast, men burde etter vår mening utvist skjønn. Jeg bruker dette eksemplet for å vise et dilemma knyttet til både forholdet til våre nære allierte og alliansesamarbeidet, som flertallet med hell kunne diskutert. Men det er man altså ikke så interessert i. NATO sier i sine dokumenter at vår tids sikkerhetspolitiske utfordringer dreier seg om trafficking, narkotikasmugling, organisert kriminalitet, internasjonal kriminalitet, mulig frakt av masseødeleggelsesvåpen og internasjonal terrorisme. Felles for alle disse sikkerhetspolitiske utfordringene er at de i svært liten grad kan løses med militære virkemidler, men heller med diplomatiske, juridiske, politimessige, etterretningsmessige og økonomiske virkemidler. Men det er ikke disse virkemidlene NATO etterspør, snarere tvert imot. Da er det interessant å være vitne til at i denne situasjonen er det NATO etterspør, stadig nye kapasiteter, det være seg hurtigreaksjonsstyrker, missilforsvar eller spesielle nisjekapasiteter, altså rent militære kapasiteter. Det er dette som ikke helt henger sammen. Det fortoner seg underlig at stortingsflertallet er så lite opptatt av dette åpenbart problematiske, men desto mer opptatt av hva slags formuleringer SV har i sitt partiprogram, i sitt svært gode partiprogram, om utmelding av NATO. SV er imot norsk medlemskap i NATO. Det vet alle, på lik linje med at det ikke er et flertall her i Stortinget som mener det samme. Det er ganske åpenbart for de fleste her. NATO har en strategi for bruk av alliansens atomvåpen i en krigssituasjon, endog førsteslag. Det bekymrer ganske mange at NATO, og dermed også Norge, bygger sin sikkerhet på evnen til å kunne ty til bruk av atomvåpen i gitte situasjoner. Vi har utfordret flere her i dag til å svare nettopp på hvordan man oppfatter dette åpenbart problematiske. Men det er ganske stille. Man kan undres om dette er noe regjeringspartiene er opptatt av, eller om det meste arbeidet er preget av generelle gode ønsker og ønsker om å holde støynivået innad i alliansen på et lavt nivå. Norge har altså basert seg på NATO som en garantist for norsk sikkerhet, en allianse med atomvåpen og en løpende politikk som står direkte i strid med flere av de 13 punktene for nedrustning og ikke-spredning fra tilsynskonferansen for Ikkespredningsavtalen i 2000. Når Stortinget debatterer utvikling i NATO, må man være oppmerksom på at medlemskapet både på papiret og i praksis er i konflikt med Ikkespredningsavtalen, som Norge og alle andre NATO-land er medlem av, og også med ønske fra et stort flertall, 92 pst., av den norske befolkning om et forbud mot atomvåpen. Ikkespredningsavtalen for atomvåpen er juridisk bindende og overordnet forpliktelsene i NATOs atomstrategi. Under tilsynskonferansen for Ikkespredningsavtalen i 2000 forpliktet medlemslandene seg til en handlingsplan for atomnedrustning i 13 punkter. NATOs atomvåpenpolitikk bryter med flere av disse forpliktelsene. Dette er et åpenbart problem. Man skulle ønske at denne diskusjonen om hva vi kunne gjøre for i sterkere grad å bidra til at NATO ikke hadde atomvåpen som en del av sine strategier, ble debattert her i salen, men slik er det ikke. Det skulle vi ønsket.