Nikolai Astrup (Høyre), 2014-05-27:
Representanten Navarsete har endelig avklart hvorfor Jeppe drikker, og det er etter hennes mening fordi han bor i EU. Mer om det om litt. Jeg har sagt det før i denne sal, men det er verdt å gjenta: Europas land blir ikke viktigere hver for seg enn det de er sammen. Vi blir flere verdensborgere og færre europeere, relativt sett. Det er utelukkende positivt at fattige i fremvoksende økonomier løftes ut av fattigdom og inn i en ny global middelklasse. Samtidig må Europas land henge med – hvis ikke blir vi hengende etter. Til tross for flere lyspunkter de siste månedene er den økonomiske situasjonen i Sør-Europa alvorlig for mange. Arbeidsledigheten er fortsatt rekordhøy. Økonomisk lever fortsatt flere land over evne. Frankrike, som så langt har sluppet unna de verste konsekvensene av den økonomiske krisen, har budsjettert med underskudd i statsbudsjettet hvert eneste år siden 1974 – altså i 40 år. Kanskje gir den nasjonale svikten i mange europeiske land større grunn for Jeppe til å ta seg en dram, enn hva medlemskapet i EU gjør. Nasjonale politikere har et stort ansvar for å vedta nasjonale politiske reformer som kan bidra til bærekraftig vekst og utvikling og en offentlig økonomi som balanserer utgifter og inntekter. EU kan bidra, men nasjonale politikere må gjøre sin del av jobben. Valgdeltakelsen på søndag kan tolkes som et uttrykk for manglende tillit til EU som politisk aktør, men også som frustrasjon over nasjonalstatens manglende evne til å løse de sosiale utfordringene mange borgere i Europa opplever nå, og i og for seg har opplevd lenge. EU er ingen statisk størrelse. Unionen er tuftet på og formet av kriser og felles utfordringer. Men det som fremstår som en krise for noen, kan være forsøk på aktiv reformpolitikk for andre. Alternativet til å snakke sammen er å ikke snakke sammen. Historien viser at alternativet til å jobbe med hverandre når krisen treffer, er å jobbe mot hverandre. Vi har prøvd det før. Proteksjonisme, isolasjonisme, negative handelsbarrierer: Det tjener ingen. EU har vist seg som det viktigste politiske fellesskap i vår del av verden nettopp fordi svaret på felles utfordringer alltid har vært å jobbe sammen. I årene fremover vil vi stå overfor store felles utfordringer der det vil være i Norges og Europas interesse at det finnes en felles politisk arena å drøfte dem på, selv om vi ikke deltar fullt ut i det politiske arbeidet. Grenseløse utfordringer er det mange av – internasjonal organisert kriminalitet, klima- og miljøutfordringer, migrasjon og økende antall flyktninger fra Europas nærområder, større behov for sikkerhetspolitisk samordning i Europa uavhengig av NATO, sosial dumping og svart arbeid, for å nevne noe. Globalisering bryter ned grenser, vever sammen land og kontinenter. I dette skjebnefellesskapet må vi finne politiske løsninger. Det gjør vi best sammen. Derfor er jeg svært glad for det taktskiftet regjeringen og europaministeren har vist i europapolitikken, med store ambisjoner om å medvirke tidligere og tydeligere i EUs politikkutforming. La meg til slutt få dvele litt ved det området jeg jobber mest med, nemlig energi- og miljøpolitikken. Dette er et område som kanskje mer enn de fleste politiske områder har en helt spesiell interesse for oss. Vi er leverandør for en fjerdedel av Europas gassbehov. Vi er – etter hvert – en stor eksportør av effekt innenfor fornybar energi, og vi har et større potensial i fremtiden. Samtidig legges rammene for Norges klima- og miljøpolitikk i stadig større grad i EU. Det gjør at vi må kjenne vår besøkelsestid, komme med våre innspill i tide og sørge for at vi er en del av Europas fremtidige klima- og energiløsninger, og at vi ikke blir hengende etter i det arbeidet. Etter mitt skjønn gjør regjeringen en svært god jobb med dette, men det er viktig at dette fortsetter, ettersom utfordringene ikke forsvinner og vi nå styrer mot en ny klimaavtale i 2015, der EU vil være en sentral premissleverandør.