Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2011-02-08:
Den delelinjeavtalen vi i dag behandler, er i dobbelt forstand grensesettende og av et sjeldent format – det må være lov å si. Det skyldes vel både stå-på-vilje og tålmodighet blant forhandlere, men først og fremst er det vel et uttrykk for et politisk klimaskifte, ikke minst i Russland. Det er etter Kristelig Folkepartis mening minst fem gode grunner til at dette er en grensesettende avtale. For det første: Avtalen er historisk. Den markerer målstreken etter et 40 års forhandlingsløp mellom Norge og Russland. For det andre: Avtalen er stor. Den grenselinjen vi snakker om, er nokså nær avstanden fra Kristiansand i sør til Hammerfest i nord, altså nesten hele Fastlands-Norge på langs. For det tredje: Avtalen er stabiliserende. Den bekrefter at Norge og Russland er blitt enige om det viktigste utestående spørsmålet mellom våre to land i hele etterkrigstiden. For det fjerde: Avtalen er løfterik. Den åpner rike muligheter for samarbeid i nord om ressurser, næringsliv, arbeidsplasser og folkelig samkvem på tvers av vår felles grense. Med mulige olje- og gassforekomster og også en mulig åpning av Nordøstpassasjen vil dette områdets strategiske betydning styrkes – og ikke svekkes – med tiden. Og for det femte: Avtalen er også internasjonalt signalgivende. Den viser at tvistemål kan løses i samsvar med folkeretten og etter fredelige forhandlinger. Jeg vil slutte meg til Helga Pedersen og gratulere regjeringen – og også tidligere regjeringer som har bidratt til at vi kan ratifisere denne avtalen. La meg også gi honnør til de personer i embetsverket som har forhandlet i årevis og aldri helt har kunnet vite om man kunne krone dette med den seieren vi ser i dag. Grunnlaget for denne avgrensningsavtalen i Barentshavet og Polhavet ligger i utviklingen av internasjonal havrett. Her står ikke minst FNs havrettskonvensjon av 1982 svært sentralt. Også den gang sto norske forhandlere meget sentralt. Det de oppnådde, har i grunnen vist sin betydning gjennom det vi her diskuterer i dag. Den løsningen som nå er oppnådd, ligger også – må man kunne si – godt innenfor rammen av moderne folkerettslige prinsipper for maritim avgrensning. Med litt sideblikk til den hellige skrift kan vi kanskje si at det er noe salomonisk over denne avtalen. Striden har stått om et enormt havområde, på 175 000 km2, og den linjen som nå trekkes, deler dette området inn i to tilnærmet like store deler. Løsningen framstår som balansert. Grensen trekkes midt mellom det som ville fulgt av partenes utgangsposisjoner – Norges midtlinjeprinsipp og Russlands sektorlinjeprinsipp. Både Norge og Russland er kyststater. Det gir internasjonal gjenlyd når vi klarer å bli enige om en delelinje i et område som er så rikt på ressurser. Og det gir en spesiell dimensjon til avtalen, etter min mening, at den er inngått mellom stater av ganske så ulik størrelse – Russland som ett av verdens største land, og Norge, for å sitere Lars Korvald i sin tid, som et lite land i verden. Men i maritim sammenheng er begge faktisk stormakter. Nå har vi begge et ansvar for å samarbeide om en ansvarlig forvaltning av ressursene nær den nye grenselinjen. Mange, som jeg har nevnt, har bidratt til det maratonløpet som i dag kan krones med en seier. I disse WikiLeaks-tider kan man jo røpe en liten episode: Daværende statsminister Bondevik og president Putin spaserte en gang sammen på et besøk i Russland, og man kom inn på delelinjeforhandlingene. Ved en tilfeldighet gikk de nettopp – etter å ha snakket om dette – inn i et historisk kirkebygg. Der ba Bondevik Putin om at han måtte bidra til å sluttføre forhandlingene før han ga seg som russisk toppolitiker. Og Putin svarte: Det lover jeg, og det er et løfte jeg gir mens jeg står på hellig, kirkelig grunn. Det er den avtalen vi i dag kan slutte oss til. Så igjen: Gratulerer med det som er blitt resultatet.