Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2014-05-13:
Det er et ærefullt oppdrag å debutere som stortingsrepresentant i dag, i debatten om grunnlovfesting av de mest sentrale menneskerettighetene. Men også for Miljøpartiet De Grønne, som parti og som bevegelse, er det stort å kunne ta del i dette, som et tydelig bevis på at samfunnets verdier og prinsipper er dynamiske, at nye tider skaper nye utfordringer, at nye generasjoner gjør nye prioriteringer, og at vårt demokrati og vårt valgsystem, forankret i vår grunnlov, tillater at både det bestående og det nye får komme til uttrykk i denne salen. Jeg håper at nettopp demokratiets utvikling får komme til uttrykk også i dag, ved at vi endelig får inkludert sentrale, internasjonale verdier i vår nasjons viktigste lovsamling. Norges forfatning består av langt mer enn Grunnloven. Også Grunnloven i seg selv endres og utvikles ikke bare gjennom grunnlovsendringer i denne salen, men også gjennom tolkning av paragrafer og endringer i hvordan de brukes, gjennom uskrevet, konstitusjonell sedvanerett, som man kaller det, og gjennom utfyllende regler på lavere nivå. Problemet er at disse sammenhengene, og sammenhengen i alt dette, er relativt utilgjengelig for de fleste som Grunnloven gjelder for. Det er ved å slå opp i selve grunnlovsteksten at en venter å finne de mest sentrale prinsippene for forholdet mellom staten og individet i vårt samfunn. Etter at vi fikk en modernisering av språket og to ulike målformer i forrige uke, er det nå også betydelig flere som kan forstå det som står i den. Det neste steget er da at de som lever i dag, tar eierskap til innholdet og til historien om lovens utvikling, Norges historie. Høyre og Fremskrittspartiet har tatt til orde for å minimere det begrensede antallet økonomiske, sosiale og kulturelle menneskerettigheter som er foreslått inn i Grunnloven, i frykt for at mange uforpliktende glansbilder eller «politiske signaler», som representanten Tetzschner viste til tidligere i dag, uten positivrettslig kraft, vil svekke vår grunnlov. Da den norske grunnloven ble laget av noen hektiske og optimistiske menn i 1814, var den først og fremst framtidsrettet og visjonær. Det var få som den gang var bekymret for om Grunnloven ble utvannet av svulstige formuleringer om frihet og folkestyre, selv om de var langt unna det demokratiet vi har i dag, og sånn sett tok seg fullstendig vann over hodet. Ingen var den gangen redd for å bli historieløs eller identitetsløs ved å lære av andre kulturer og nasjoner og åpne armene ut mot den utviklingen som Norge var en del av internasjonalt. Hadde Grunnlovens fedre vært mest opptatt av ikke å bryte med fortiden, ville vi kanskje ikke hatt noen grunnlov i 1814, og hvem vet om vi fortsatt ville vært i union med en av våre naboer. Det virker selvfølgelig, men det er likevel så altfor viktig å minne om dette med historien, og det har tidligere i dag blitt referert til historieskriving i en ganske annen sammenheng. Det er ikke bare i fortiden det skapes historie; det gjør vi også i dag – her og nå. Om noen husker det vi gjør, derimot, er opp til oss – hvor framtidsrettete, djerve og visjonære vi tillater oss å være – og jeg håper at det som vil bli husket fra denne salen i dag, ikke er beskyldninger om såkalt hestehandel, men er et realt løft for den norske grunnloven, ved at vi får inn de viktigste internasjonale verdiene i vårt samfunn. Grunnloven er allerede justert og oppdatert mange ganger siden 1814 – så mye som tre fjerdedeler av Grunnlovens paragrafer er endret i større eller mindre grad de siste 200 årene. Dette betyr ikke at Grunnloven er noe vi skal endre ved enhver anledning. Vi kan være stolte over at vår grunnlov er Europas eldste og verdens nest eldste, fordi vi ikke på noe tidspunkt har forkastet den, men heller fornyet den gradvis. Bakgrunnen for Menneskerettighetsutvalgets mandat var nettopp erkjennelsen av at Grunnloven ikke gjenspeiler verdier som har blitt helt sentrale for det norske samfunnet og for vårt arbeid internasjonalt. Vi er alle sammen stort sett enige om at formålet med grunnlovfesting av rettighetene ikke er den materielle, juridiske effekten, men derimot å verne våre viktigste prinsipper, synliggjøre dem og gi dem grunnlovs rang, dvs. gjøre dem vanskeligere å forkaste av skiftende regjeringer. Vi i Miljøpartiet De Grønne tror at ved ikke å ta inn de sentrale, sosiale og økonomiske rettighetene forblir Grunnloven et symbol eller en kuriositet mer enn en levende konstitusjon, fordi den forblir mer en fortelling om hva vi en gang var, ikke om hva vi er i dag. Miljøpartiet De Grønne vil altså stemme for hele den foreslåtte menneskerettighetskatalogen, fortrinnsvis alternativene med korte og klare formuleringer. Dette er i tråd med Menneskerettighetsutvalgets hensikt med gjennomgangen, nemlig å «sikre de allmenngyldige menneskerettsprinsippene i Grunnloven, og ikke få en opplisting av enkeltrettigheter, som naturlig hører hjemme i ordinær lovgivning». Jeg minner om at Menneskerettighetsutvalget jo også ber om at vi ser forslagene i sammenheng – som en katalog. Særlig på ett punkt er vi imidlertid spesielt uenig med utvalget, og den første konkrete saken jeg skal nevne, er retten til å søke asyl. Vi vil, sammen med SV, Venstre og Kristelig Folkeparti – og Arbeiderpartiet, mottar jeg nå signaler om fra salen – stemme for å grunnlovfeste denne retten. Redegjørelsen til Menneskerettighetsutvalget retter seg mest mot formuleringene om flyktningers rett til å få asyl, altså ikke retten til å søke asyl. Henvisningen gjelder at man er redd for at den ikke vil ha en konkret virkning, som altså ikke er et argument mot å ta inn veldig mange av de andre rettighetene som utvalget har gått inn for. Ved å gi denne ubestridte retten grunnlovs rang og på den måten heve den over utlendingsloven minner vi om Norges humanitære forpliktelser, men også om hvem nasjonen Norge er. Nasjonen Norge er ikke bare folk som er født her og oppvokst her med norske foreldre. Nasjonen Norge er en del av en verden der konflikter, undertrykkelse og ikke minst klimaendringer og sult er en del av hverdagen for mange. Jeg vil derfor mene at det er langt mer oppsiktsvekkende ikke å inkludere og ikke engang nevne asylinstituttet i vår konstitusjon, enn det er å ta den med, i hvert fall når det gjelder retten til å søke asyl, som er helt ubestridt. Kjernen i asylretten er tolket i EMK av Den europeiske menneskerettsdomstol, og høringsinstansene, som Advokatforeningen, Dommerforeningen, Norsk Senter for menneskerettigheter ved Universitetet i Oslo og Juss-Buss, er enige om at forslaget er godt, og at det ikke vil skape materielle, rettslige endringer. Jeg vil også framheve viktigheten av en ny § 102 om personvern. I dagens grunnlov finnes det ingen bestemmelser om respekten for privatlivets fred, personvern eller personopplysningsvern. At dette er et problem, har blitt påpekt av Personvernkommisjonen i NOU-en fra 2009, Individ og integritet. Miljøpartiet De Grønne er veldig glad for at Stortinget i dag ser ut til å ville grunnlovfeste at enhver har rett til respekt for sitt privatliv og familieliv, sitt hjem og sin kommunikasjon, at husransakelser ikke må finne sted, og at statens myndigheter også skal sikre vern om den personlige integritet. Gjennom merknadstekster skal det nå komme fram at dette også skal tolkes som at systematisk innhenting, oppbevaring og bruk av opplysninger om andres personlige forhold bare kan finne sted i henhold til lov. Miljøpartiet De Grønne er del av et mindretall som ønsker denne presiseringen om opplysningsvernet inn i selve Grunnloven, ikke bare i merknadene, som veldig få leser. Vernet mot nettopp innhenting, bruk og oppbevaring av personlige opplysninger er noe vi har godt historisk grunnlag for å gi grunnlovs rang. På grunn av den teknologiske utviklingen er dette noe som også bekymrer mange, og rettsvernet en har som borger, er ukjent og uklart for veldig mange. Slik grunnlovsteksten blir stående nå, er det ikke klart og tydelig at personlige spor og opplysninger som en legger fra seg i hverdagen, er ens egne. Det kommer ikke fram at Facebook og Google må be norske borgere om lov før de kan lagre eller selge personlige opplysninger, eller at statens myndigheter ikke har rett til å hente inn informasjon uten særlig grunn i henhold til lov. Jeg håper derfor at flere i dag vil vurdere å stemme for alternativ 1 B sammen med Miljøpartiet De Grønne, SV og Kristelig Folkeparti, og jeg regner med at Senterpartiet og Venstre vil stemme subsidiært for dette forslaget. Det siste konkrete forslaget jeg vil kommentere, er forslaget om ny § 104 om barns rettigheter. I dag, 25 år etter at barns rettigheter ble slått fast internasjonalt i FNs barnekonvensjon, ser Norge ut til å ta flere av de viktigste prinsippene inn i sin grunnlov. Endelig gir vi grunnlovs rang det at barn har et særlig behov for beskyttelse og tilrettelegging, for vern om sin integritet og utvikling, og at de har rett til å bli hørt i saker som angår dem. Siden barnerettigheter også har vært blant de rettighetene som er minst kjent, særlig for dem det angår, altså barna selv, tror jeg at grunnlovfestingen vil gi et nødvendig løft for opplysning og synliggjøring på dette området – og for dette området særlig. Når Stortinget nå har denne muligheten til å styrke barnets rettigheter, er det samtidig vanskelig å forstå hvorfor alle de store partiene, Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, går inn for den bestemmelsen i første ledd som begrenser retten barn har til å bli hørt, til spørsmål som gjelder dem direkte. Alternativet, som bl.a. Miljøpartiet De Grønne går inn for, er at barnet skal bli hørt i saker som berører det, selv om spørsmålet i seg selv ikke gjelder barnet direkte. At barn har rett til deltakelse og innflytelse, er en sentral del av Barnekonvensjonen og en av dens fire hovedprinsipper. Beslutningene med mest betydning for barnet gjelder ofte ikke barnet direkte, men det er berørt, fordi spørsmålene gjelder dets foreldre, dets skolegang eller dets nærmiljø. Jeg er usikker på – selv om dette nå er lagt inn som merknader – om det nå er utvetydig i tolkningen av vår grunnlov at barnet skal bli hørt også i slike typer saker. Både menneskerettighetene og Grunnloven er rettslige verktøy, samtidig som de også er symboler på våre viktigste verdier, og dette har vært et tilbakevendende tema i dag. Verdier er – dypest sett – det politikk handler om, og jeg møter sjelden mennesker som er bekymret for at Stortinget bruker for mye tid på prinsipper, verdier og særlig visjoner, at det diskuteres for ofte hva som er viktigst for oss som samfunn, eller hva som gir borgere reell trygghet, stolthet og motivasjon til å delta og påvirke. I et samfunn som for lengst har overgått seg selv i materiell velstand, i teknologisk utvikling og i informasjonstilgang, er det kanskje nettopp de mest grunnleggende verdiene som trenger et ekstra vern. Ved å grunnlovfeste den foreslåtte menneskerettighetskatalogen gjør vi to grep samtidig. Vi gir de mest grunnleggende verdiene våre – dem vi lærer våre barn i klasserommet, og dem vi fremmer internasjonalt – grunnlovs rang. Samtidig gjør vi det grepet som er den virkelige feiringen av Grunnlovens 200-årsjubileum, nemlig å gjøre Grunnloven nær, gjenkjennelig og håndgripelig for folket.