Erna Solberg (Høyre), 2002-04-18:
Av og til kan man i debatten føle behov for å understreke når vi diskuterer utlendingsregelverk og lovverket, at det skal være rammer ikke bare for å forhindre at ting foregår med tvang, men også rammer om at det er mye kjærlighet som beveger seg over landegrensene. Det er mange mennesker som treffer en utlending og ønsker å gifte seg med vedkommende, så vi skal tenke over at regelverket skal gjelde oss alle. Vi har hatt en debatt i flere måneder nå som har vært veldig fokusert på akkurat én bit av det, men regelverket skal gjelde oss alle. Samtidig synes jeg det er uhyre viktig at vi har satt arbeidet mot tvangsekteskap i fokus. Jeg mener Norge har en mulighet til å ligge bedre an i forhold til disse problemstillingene fordi vi har en åpen og fordomsfri debatt, fordi vi faktisk i tre–fire år har gjort noe. Vi har hatt en treårig handlingsplan som har gitt oss erfaringer, gitt oss kunnskap og kanskje sagt oss noe om hvor veien går videre. Hvor veien går videre, har vi diskutert tidligere i interpellasjonsdebatter her, bl.a. om å få mye større kunnskap og kompetanse inn i det vanlige norske offentlige hjelpeapparatet enn det vi har i dag på kulturforskjeller, på bakgrunnen til dem som bor i Norge, for at de skal kunne møte de menneskene som kommer med problemer, med riktige tiltak. Evalueringen av handlingsplanen mot tvangsekteskap viser bl.a. – og det gikk spesielt på støtten til de frivillige organisasjonene – at det var gjort mye bra på det, men det var også behov for mye større faglig tyngde knyttet til det arbeidet. Blant annet ser vi at en av reaksjonsformene når konfliktene blir store for kvinner og jenter, er at de f.eks. slutter å spise og får store spiseforstyrrelser. Hvis vi ikke har kompetanse knyttet til det inn i systemet, så hjelper det ikke jentene godt nok. Det gjelder derfor at vi har dette i fokus i hele det offentlige hjelpeapparat. Tiltaksplanen på 30 punkter fra Regjeringen har tatt dette innover seg. Vi må ha et hjelpeapparat som ikke bare gjelder noen få enkelttiltak, men vi må ha disse problemene i fokus i det offentlige, og kunnskap, fordi det er en del av at vi har blitt et flerkulturelt samfunn. Så er det viktig å tenke gjennom hvorfor tvangsekteskap oppstår. Tvangsekteskap oppstår kanskje av økonomiske hensyn, nemlig at det er veldig gunstig å få en sønn eller datter flyttet til et vestlig land for å få arbeidsopphold. Det skal vi ikke legge skjul på. Men tvangsekteskap og arrangert ekteskap og problemene knyttet til det er også en kulturtradisjon i mange av de nasjonene som bor i Norge. Og da hjelper det altså ikke bare med lover og regler mot kulturtradisjoner, men først og fremst at folk internaliserer nye holdninger og forstår det norske samfunnet. Derfor er det veldig viktig at vi ved siden av å ha lov og regler i fokus – og endringene som vi har her, der jeg i og for seg oppfatter at det er nyanser i forskjellen på hvor sterkt man skal gå ut, når man i kommunalkomiteen er enig om at man skal bruke en sterkere innstramming på en del punkter – også fokuserer sterkt på det holdningsskapende arbeidet, på den direkte systematiske kontakten og dialogen med innvandrermiljøene, for å legge helt klare premisser for hva det vil si å bo i Norge og det å ta hensyn til ungdom. Og det å bo i Norge betyr at man ikke bare flytter seg geografisk, man flytter seg også mentalt. Det er en del av den flytteprosessen man skal foreta, og det er krav vi skal stille overfor innvandrere. Ellers kommer de til å ødelegge sine egne familier, og de kommer til å lage store konflikter i det norske samfunnet ved det. Så til de konkrete temaene som har vært oppe i debatten. Jeg har lyst til å understreke én ting: Der er ingen uenighet om behovet for å ha gode introduksjonsprogrammer. Det som er spørsmålet her, er om det skal være obligatorisk, og på hvilken måte det skal være obligatorisk. Det har altså i to regjeringer, og til slutt nå i den tredje, vært arbeidet med å få en ramme rundt disse introduksjonsprogrammene, som det altså var en bred enighet om i Stortinget for tre år siden at man skulle sette i gang forsøk på. Loven som er varslet til Stortinget, kommer i juni. Stortingets kommunalkomite vil få full mulighet til å gå igjennom alle sidene av spørsmålskretsen. Hvem skal dette tilbudet være til? Hvordan skal det gjennomføres? Hvilke krav skal det være? Vi kan kvittere ut på at det kommer en sak veldig raskt. Den er for øyeblikket under sluttbehandling på det lovtekniske området i departementet. Derfor er det litt å slå inn en åpen dør å si det, men det ligger noen forskjeller i dette forslaget, nemlig spørsmålet om det skal være obligatorisk eller frivillig. Når Regjeringen i utgangspunktet har sagt at vi mener at vi må starte med denne lovens benyttelse som et frivillig tiltak, er det fordi vi i år skal bosette 8 800 flyktninger og folk som har fått opphold på humanitært grunnlag. Neste år skal vi bosette omtrent like mange, slik som tallene ser ut. Men det er fortsatt frivillig for kommuner i Norge å ta imot flyktninger. Og det betyr at hvis vi lager en ny stor reform som kommunene ikke er forberedt på å ta imot og gjennomføre nå – man skal gjennomføre det for alle – tror jeg at svaret kommer til å være at færre kommuner tar imot flyktninger. Da blir det dårligere integrering for mange flyktninger, for de blir ikke engang bosatt. Og det kan godt tenkes at man får et kjempegodt tilbud til 4 500 personer, men det betyr at det fremdeles sitter 4 500 personer igjen på mottak, som ikke er blitt plassert. Det er kostnadssiden ved det, og det er grunnen til at jeg er litt tilbakeholden med å si at vi skal gjennomføre ting obligatorisk over natten, for vi har ikke innført tvungen utplassering av flyktninger til kommunene i Norge. I debatten her for et år siden var det faktisk stor enighet om at dette fortsatt skulle gjøres i et frivillig samarbeid. Og fordi jeg ikke bare er integrerings- og utlendingsminister, men også kommunalminister, føler jeg ganske klart hvordan stemningen ute i Kommune-Norge er nå. De ber ikke om tvangsmessige nye reformer, for å si det slik. Vi vet jo at det er noen kommuner som er kommet kjempelangt, som gjør mye her, men det er andre kommuner som ikke har begynt, og som kommer til å si at dette krever for mye av oss nå. Derfor tror jeg at selv om intensjonen er at alle burde gjøre det – og siden alle politiske partier står bak at vi skal ha det, vil jo alle kommunestyrer rundt omkring i Norge jobbe med den målsettingen at vi bruker loven og vedtar at det skal være slik – så kommer et nytt vedtak fra Stortinget overfor norske kommuner på dette området til å skape motreaksjoner. For Kommune-Norge er jevnt over ikke godt nok forberedt på å ta imot den reformen nå. Men vi må jobbe med å gjøre dem forberedt til å bruke den. Det kommer Regjeringen til å gjøre. Så til spørsmålet om dette med bolig. Vi har valgt å ikke gå på innstramninger med nytt krav om at man skal ha bolig. Noe av det viktige jeg har lært under samtaler med mange av dem som jobber med integrering av flyktninger, er at hvis vi skal skape gode holdninger til norske lover, må norske lover kunne etterfølges. Vi har tidligere hatt krav om bolig i Norge ved familiegjenforening. Det boligkravet førte til masse svarte adresser og mye økonomiske transaksjoner den gangen det gjaldt. Så ble det fjernet. Og jeg må innrømme at jeg ser ikke at det er god ressursbruk å skulle ha et eller annet tilsyn som løper etter og sjekker om disse adressene er riktige eller ikke, om man faktisk bor hjemme hos foreldrene eller ikke. Der tror jeg man må ha så mye realisme at man innser at det å stille det kravet ikke er riktig ressursbruk. Og det er en dårlig holdningsskapende virksomhet å stille krav til utlendinger som kommer til Norge, som vi som norske myndigheter ikke har tenkt å følge opp. For det gir en holdning om at norske lover ikke betyr så mye, dem kan vi lure oss unna. Det er helt feil innfallsvinkel, for mange kommer fra kulturer med nettopp den type lovtradisjoner, noe vi bl.a. ser i forhold til tvangsekteskap. Tvangsekteskap er forbudt i nesten alle land i verden, men det følges ikke opp av myndighetene. Man kan altså gi blaffen i lovene. Kanskje vi skal lære oss at de lover vi har, skal kunne følges opp. Det er begrunnelsen for at vi ikke har lyst til å stille et slikt boligkrav, fordi det blir for vanskelig å kontrollere, og vi kan skape et nytt svart marked. Vi er opptatt av å gjøre mer mot kjønnslemlestelse. De 30 tiltakene Regjeringen har kvittert ut, er tiltak knyttet til tvangsekteskap. Men vi jobber med en forsterkning og fordypning av handlingsplanen mot kjønnslemlestelse og er her i sluttfasen av et arbeid som skal være mer intensivt, der vi kanskje vil oppdage at en hel rekke av de tingene som er tatt opp i ulike forslag, vil være dekket inn på en eller annen måte. La meg si én ting generelt om en del av forslagene, mange av dem fra Arbeiderpartiet bl.a., at det er marginale forskjeller mellom dem og det som står i tiltaksplanen allerede. Av og til burde man diskutert hva slike forslag betyr. Men om man stemmer mot i denne salen, betyr ikke det at man ikke er enig i at man skal gjøre noe. Og til f.eks. forslaget om en krisetelefon: Vi har en krisetelefon. Den er finansiert over handlingsplanen mot tvangsekteskap, Røde Kors, ORKIS. Det har vi tenkt å fortsette med. Men det er ikke et nytt tiltak, og det ligger derfor ikke innenfor fornyelsen av tiltaksplanen mot tvangsekteskap. Vi har tenkt å gjøre noe for å forsterke dette med fosterhjem, finne ordninger der. Det ligger et oppfølgingspunkt i planen som går på boligtilbudet til de personene som kommer hit, hvor min intensjon er at vi må skape et nettverk mellom de sosiale tjenestene i byene, som kan hjelpe også personer som er over 18 år. Et nettverk innenfor barnevernet er lett å etablere. Men gjennom de sosiale tjenestene kan vi lage et nettverk mellom kommunene, slik vi gjør i samarbeid med politiet, slik at man når krisesituasjoner oppstår, har noen ressurser å gå på. Regjeringens 30 tiltakspunkter innebærer behov for penger, og det må vi finne rom for fremover. Men mange av de forslagene innebærer at vi vrir oppmerksomheten, at vi sørger for at vi i all den opplæring og trening vi har, får den flerkulturelle dimensjonen og de nye problemer som skapes av det, inn i det arbeidet vi gjør. Det er nemlig mye ressurser som brukes i vårt samfunn, som kunne vært brukt bedre.