Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-06-15:
Vi er i en debatt midt i stortingsperioden, og sett med Venstres øyne: Hvordan ser flertallsregjeringen ut? I klimapolitikken strever man med om man skal nøye seg med å si: Har vi ambisjoner, eller vil vi noe? Ja, man strever sågar med et normalt prinsipp som innenlands lyder: Gjør din plikt, og krev din rett. Det ser ut som om Regjeringen har problem med å anvende den tankegangen internasjonalt. Det synes som om man baserer seg på at kinesere ikke følger med på Internett, at indere ikke følger med på Internett, og man skal ikke ha den opplevelsen som de av oss som reiser en del, har, nemlig at skal man få respekt ute i verden, må man feie for egen dør før man begynner å feie for andres. Det er ikke bare at det er tekniske utfordringer. Regjeringen sliter med grunnleggende allmennmoralske prinsipper som gjelder uansett hvor du bor. Så er det fattigdomsproblematikken, som har vært oppe her tidligere i dag. Her må vi konstatere at ambisjonene er skrudd ned. Man kjeftet full Bondevik, og jeg syntes at det var greit for å drive fram en sak, men når det kommer til stykket, dempes det også ned. Så har vi Regjeringens skarpeste løftebrudd, i hvert fall i forhold til finansministerens parti: Høyere utdanning og forskning er tatt ned fra hvileskjær til hvileskjær til feilskjær. Da jeg kom med i politikken, opplevde jeg en gang i Trondheim bystyre på slutten av 1960-tallet følgende utsagn fra en av de gamle betongsosialistene: – Sætt dæ, Dørum, de e vi som har makta. Nå for tiden får man av og til den samme følelsen, i den forstand at man får det som man av og til i samlivsforstand kaller «the silent treatment»: Revidert for i fjor – ingen merknader. Vi har makta, skriv ned tallene. Revidert i år – har gått litt i familieterapi, litt flere ord, men samme realitet: Vi gidder ikke engang å argumentere, for vi har makt, og da bruker vi den. Det er faktisk fabelaktig for en som har vokst opp med Arbeiderpartiets store glansperiode – da de gamle betongsosialistene snakket klart og tydelig og brukte makta klart og tydelig – å oppleve at det nå, mer enn 40 år etterpå, er bortimot likedan, bortsett fra at det nå er tre partier som har dette som en kollektiv fellesopptreden. Så, på toppen av det hele: Her har man planlagt et stort prosjekt, og man skulle tro det strømmet politiske dokumenter ut av dem. Men nei – komiteer i Stortinget har nesten gått på nødbluss, og det presenteres representantforslag. Ser vi på antall stortingsmeldinger fra Bondevik II-regjeringen mot denne, var mindretallsregjeringen nærmest å oppfatte som et – jeg holdt på å si – virilt ungdomsløp, mens denne regjeringen er nesten geriatrisk i sin langsomhet. Hvor ble det av energien? Det var jo det historiske prosjektet som skulle gjennomføres. Det er nesten slik at jeg, som startet i politikken for mange år siden, føler meg satt tilbake til den tiden da man skulle bekjempe ettpartistatens arroganse. Nå er det ikke ettpartistaten, nå er det trepartistaten. Trollet har ikke ett hode, det har tre hoder. Men dette gjør den politiske striden mer saftig og mer hyggelig, så jeg gleder meg til det som kommer, selv om tystnaden fra makta ikke er så god. Men vi andre får ta det igjen.