Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-01-31:
Bondevik I-regjeringen arbeidet svært aktivt for Norges kandidatur til FNs sikkerhetsråd, og regjeringen Stoltenberg fulgte opp. Og vi lyktes med å få en plass. FN er en hjørnestein for norsk utenriks- og utviklingspolitikk. Medlemskap i Sikkerhetsrådet dreier seg om solidaritet og vår vilje til å ta ansvar overfor globale problemer som krig og konflikt. Det dreier seg også om vår egen sikkerhet, da det er i de små lands interesse at det internasjonale samfunn i størst mulig grad er forankret i internasjonal rett og ved bindende multinasjonale operasjoner gjennom FN og Sikkerhetsrådet. Norge har alltid vært en sterk støttespiller i FNs arbeid med å fremme internasjonal fred og utvikling. Det var derfor vi søkte om medlemskap i Sikkerhetsrådet, slik at vi i større grad kunne være med på å påvirke de beslutninger som ble tatt. Jeg er klar over at vi ikke er alene om å gjøre beslutninger, men vi har likevel en posisjon som et av de største giverland, og vi har erfaringer som tilrettelegger i flere fredsprosesser. Vi har derfor innflytelse på behandlingen av saker, og vi har et selvstendig ståsted og perspektiv i Sikkerhetsrådet. Med presidentskapet i mars har vi en større mulighet til å sette dagsordenen. Da vi søkte om medlemskap, hadde vi saker vi ønsket å gjøre noe med. Dette gjaldt bl.a. å se til at Sikkerhetsrådet i større grad la til grunn et bredt sikkerhetsbegrep i tilnærmingen til forebyggende tiltak og fredsbygging i sammenheng med konfliktløsning. FN trenger en bredt anlagt strategi for å motvirke de underliggende årsaker til krig og konflikt, som fattigdom og underutvikling, ulikhet og undertrykkelse. Jeg ønsker å spørre utenriksministeren om fremgangen i forhold til denne målsetting, og hvordan man kan konkretisere et slikt arbeid. For meg virker det som om vi har en tendens til å være raskt ute med økonomisk hjelp når konflikt og krig er et faktum, men at lite gjøres for å forebygge slike tragiske utfall. Det har f.eks. vært et stort fokus på Kosovo, Midtøsten, Manhattan og Afghanistan. Det er tragiske hendelser som fortjener oppmerksomhet, og hvor vi ønsker å hjelpe. Men det kan ofte bli litt ensidig fokus. Sikkerhet er mer enn fravær av væpnet konflikt, og jeg vil i denne sammenheng peke på at Norge i søknadsprosessen la vekt på at vi ønsket å vie Afrika særlig oppmerksomhet. Gjennom vårt bistandsengasjement og vår støtte til mekling og forsoning har Norge gode kunnskaper om Afrika og derfor også en særlig tyngde med hensyn til å fremme saker som gjelder Afrika. Også her kan vi drive med konfliktforebyggende og fredsskapende arbeid. Sikkerhetsrådet har selv anerkjent innvirkningen hiv/aids-problematikken har på forholdet til fred og sikkerhet. Aids truer sikkerheten i et bredt perspektiv, da epidemien setter i fare fundamentale forhold mennesker trenger for å leve sikre, friske og produktive liv. Mange av de aktuelle konfliktene i Afrika er omfattende og forblir uløste. Jeg kan nevne at både i Angola, Kongo og Sierra Leone er det meget store sikkerhetsproblemer. Dette krever stor oppmerksomhet fra Sikkerhetsrådet. Hvordan vil Norge arbeide for at Sikkerhetsrådet engasjerer seg i et bredt og forebyggende arbeid med å finne løsninger på de mange uløste konfliktene i Afrika, og hvordan kan eksempelvis situasjonen i Kosovo lære oss noe om betydningen av forebyggende tiltak? Her står det 54 000 soldater – rundt 1 000 norske. Vi bruker enorme ressurser på militære formål. Det må være en oppgave for Norge nå å reise spørsmålet i Sikkerhetsrådet om betydningen av å identifisere potensielle konflikter lang tid i forveien, og så satse på fred og forsoning, tillit og vennskap mellom fiender.