Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-12-13:
Regjeringen har nok en gang lagt frem et forslag om å sette av 27 mrd. kr til bistand og utviklingshjelp til verdens fattige land. I 2010 brukte verdens giverland 850 mrd. kr på bistand til den tredje verden. Siden mange har vært opptatt av det: Fremskrittspartiet foreslår noe mindre pengebruk på dette området. Enkelte har etterlyst de etiske sidene ved Fremskrittspartiets forslag. Vel, om Fremskrittspartiets budsjettforslag blir vedtatt, vil Norges bidrag være på linje med det det var under Bondevik II-regjeringen. Per innbygger vil vi med Fremskrittspartiets bistandsbudsjett ligge klart på topp av de europeiske landene. Norge er nr. 12 på listen over verdens giverland. Våre 27 mrd. kr utgjør ca. 3 pst. av det den vestlige verden bruker på utvikling og bistand. Flere milliarder av vårt utviklingsbudsjett går til skogtiltak – litt på siden av det som kan sies å være utvikling. Skogtiltakene fratar mange mennesker jobb og inntekt. Slik kan man si at skogtiltakene gjør det enda mer nødvendig med andre tiltak for å fremme vekst og utvikling. De fleste landene som mottar norsk bistand, er preget av korrupsjon. Korrupsjon gjør at økonomisk vekst og utvikling av velstand og velferd blir vanskelig. Se på Tanzania: Norge har gitt u-hjelp til Tanzania i 50 år. Norge har gitt landet 23 mrd. kr på disse 50 årene. Selvsagt har dette hatt en virkning. Men det er ikke rare greiene. Fattigdommen er altoverskyggende i Tanzania. Landet sakker akterut for hvert år som går. Folk bor i stråhytter, telt eller bølgeblikkskur, eller de sover ganske enkelt på fortauet, under åpen himmel. Hvor er det blitt av de 23 milliardene? Brukes de om og om igjen og fremmer vekst og velstand? Nei, dessverre, mye er nok blitt borte uten å nå frem til dem som trenger det mest. Korrupsjon måles på en skala fra 1 til 10, der 10 betyr fravær av korrupsjon og 1 betyr at korrupsjonen er altoverskyggende. Ifølge Transparency International hadde Tanzania en korrupsjonsfaktor på 3 i 2008. Nylig kom Transparency Internationals rapport for 2011, og Tanzania er fremdeles på 3,0. Det er altså ikke blitt et hakk bedre. Et hakk bedre er det derimot blitt i Mosambik. Fra 2008 til 2011 gikk landet fra 2,7 til 2,8 – på tre år. Dette er det landet som fremholdes som eksempel på korrupsjonsbekjempelse i rapporten fra Norad som ble offentlig kjent i går. I rapporten står det mye om den gunstige virkningen norske antikorrupsjonstiltak har hatt, men resultatene er altså knapt målbare. Et annet eksempel: I Nepal finnes utbyggbar vannkraft tilsvarende halvparten av USAs atomkraftproduksjon. Bare én fattig prosent er bygget ut, og Nepal importerer i dag strøm fra India. Grunnen er åpenbar: Ingen tør å investere sparepengene sine i et land som er så korrupt som Nepal. Det mest sannsynlige er at et kraftverk, etter at det er bygget, blir konfiskert av lokale eller sentrale myndigheter. Nepal er i dag et av Asias aller fattigste land. Nepal har imidlertid utbyggbar vannkraft som kunne gjort landet til Asias rikeste – kanskje verdens største eksportør av fornybar energi. Men det hele stopper opp på grunn av korrupsjonen i landet. Likevel: Norge fortsetter sin virksomhet som om ingenting har skjedd, og som om alt er i orden. Dette må det bli en slutt på. Norske skattepenger går i dag til meningsløse og nytteløse tiltak fordi de brukes på en måte som styrker korrupte myndigheters posisjon. Norsk u-hjelp er mer egnet til å beskytte korrupsjon enn til å bekjempe den. Det er på høy tid at Norge stiller tøffere krav til mottakerlandene. Mye av norsk u-hjelp går rett inn på inntektssiden i u-landenes statsbudsjetter – den såkalte budsjettstøtten. Men jeg er redd for at mye av budsjettstøtten går rett tilbake til Europa, med bestilling av flere BMW-er og mer champagne til korrupte regimer i de fattigste av de fattige landene. Hvor lenge skal vi fortsette med dette – i 50 år, eller i 100 år? Jeg mener Norge bør stoppe budsjettstøtte til land som ikke viser fremgang når det gjelder korrupsjonsbekjempelse. Jeg har tidligere brukt Tanzania som eksempel. Jeg oppfordrer regjeringen til å la de øvrige tiltakene videreføres, men stoppe budsjettstøtten. Det betyr at de korrupte myndighetene merker at de taper på korrupsjonen, i stedet for at korrupsjon belønnes, som i dag. Det betyr at myndighetene vil tjene på å avdekke korrupte tjenestemenn og -kvinner nedover i systemet, sette en stopper for det, og score bedre på Transparency Internationals indekser. Myndighetene i enkelte u-land må nok filleristes litt, ellers forblir det som det er. I den tidligere omtalte rapporten fra Norad brukes det to sider på å forklare at Norge bruker 1 pst. av sitt brutto nasjonalprodukt på u-hjelp. Det virker som om det å bruke mest mulig penger er et mål i seg selv. For noen dager siden ga statsråd Solheim 1 mrd. kr til Brasil. I mediene ble dette begrunnet med at statsråden er så imponert over resultatene Brasil har fått til. Dermed er han ett skritt nærmere målet, å få brukt opp alle de 27 milliardene som Stortinget har bevilget for inneværende år. Dette kommer i sterk kontrast til at nettopp Brasil for tiden er i ferd med å vedta et lovverk som gjør det enklere å hugge ned regnskog i landet. Det er vanskelig å forstå logikken i dette. Jeg trodde den norske regjeringen var opptatt av å bevare regnskog. Da blir det vanskelig å forstå at regjeringen spontant pøser ut 1 mrd. kr til en brasiliansk regjering som har den stikk motsatte strategien. Fremskrittspartiet mener at Norge engasjerer seg i for mye, med for mange aktiviteter i for mange land. Norge er inne med u-hjelp i over 100 land – over halvparten av verdens land. Vi burde heller konsentrere oss om noen få land – lære disse landene godt å kjenne og yte velrettet hjelp til dem. Så burde regjeringen, statsråden, departementet og Norad følge nøyere opp hvert enkelt land og hvert enkelt prosjekt. Etter hvert år burde de ettergå hver enkelt bevilgning og se om det er noen resultater å spore. Virker det, er det bra, blir det ingen resultater, så stopper vi heller de prosjektene det gjelder. Men det finnes ikke noen samlet uavhengig evaluering av norsk u-hjelp. Det er grunn til å kritisere dette, fordi det dreier seg om så enorme beløp, og fordi vi vet for lite om hva som oppnås med den pengebruken vi har. Fremskrittspartiet har derfor presentert et forslag som vil bli behandlet på nyåret, om å fremskaffe en uavhengig evaluering av norsk bistand og utviklingshjelp. De årlige rapportene fra Norad er viktige, men troverdigheten når det gjelder de mer kritiske forholdene rundt norsk u-hjelp, er ikke god nok. Land i Afrika er blitt politisk selvstendige, men er fremdeles økonomisk avhengige av den vestlige verden. Å bruke WTO, Verdens handelsorganisasjon, som virkemiddel for å gi u-landene adgang hitover med sine eksportprodukter er bedre u-hjelp enn å pumpe inn penger. En enstemmig oppfatning blant dem jeg har snakket med på besøk i Afrika, er at det Afrika trenger, er infrastruktur. De trenger veier, motorveier, elektrisitetsforsyningsnett, energiproduksjon og – ikke minst – havner for å kunne delta i internasjonal handel. Enda et viktig tema er eiendomsregistre. I de fleste land i Afrika er det ikke eiendomsregistre, eller det finnes konkurrerende eiendomsregistre. Utenrikskomiteen var i sommer på besøk i Ghana, et land som er et vellykket eksempel på god utvikling i Afrika. Men Ghana har, med unntak av de sentrale delene av hovedstaden Accra, ikke noe eiendomsregister. Når noen prøver å etablere produksjon, dukker det som oftest opp noen som hevder at området der produksjonsanlegget er etablert, tilhører dem. Dermed oppstår uløselige konflikter der det finnes flere skjøter på én og samme eiendom. Dette er hyllevare. Norge bør kunne gjøre noe her, hjelpe land som trenger det med å få rettssikkerhet, eiendomsrett og oversikt på dette området. Fremskrittspartiets bistandspolitikk består i å gi hjelp til fattige land. Men vi vil knytte strenge krav til bistanden. Mottakerlandene må utvikle demokrati, menneskerettigheter, markedsøkonomi og frihandel, slik at landene etter hvert frigjør seg fra avhengigheten av økonomiske tilskudd. Dernest må vi være knallharde i våre krav til bekjempelse av korrupsjon. Så må vi konsentrere oss om å utvikle infrastruktur. Er veier og energiforsyning på plass, kommer det andre etter hvert i tur og orden. Bistand skal ikke være en permanent løsning, men en midlertidig hjelp til selvhjelp, frihet og økonomisk uavhengighet.