Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-03-19:
Fremtiden for våre tre store seilskip, «Christian Radich», «Sørlandet» og «Statsraad Lehmkuhl», engasjerer alle, også utenfor denne sal. Den som en gang har sett disse skutene når de kommer for fulle seil, deltar i en internasjonal regatta eller kommer inn på havnen, glemmer det aldri. Heller ikke tror jeg at de som har fått sin opplæring i sjømannskap om bord på disse skutene, noen gang glemmer det de har lært der. Angsten når de står i bunnen og ser opp mot rigg og rær, utfordringen, ørneklørne i magen og så den jublende mestringsfølelsen, noe de har klart når de har overvunnet angsten og gått opp; kameratskapet, samholdet om bord, den sosiale utviklingen som er helt nødvendig for at livet på et seilskip skal fungere – her har de fått med seg egenskaper og lærdom som ikke kan læres noe annet sted, og som kommer til nytte i enhver jobbsammenheng. Det første skipet ble kjøpt inn for å fungere som skoleskip i en tid da skipsfarten var i endring, i overgangen mellom seil og damp, og de andre er kommet til senere. Når man valgte å satse på seilskip, var det ikke fordi man trodde at den motoriserte skipsfart var et forbigående fenomen. Tvert imot, man ønsket å sikre den spesialkompetanse som er nødvendig for å føre en stor seilskute. Denne kompetansen betegnes som å være av nasjonal kulturhistorisk verdi, på samme måte som selve skutene er det. Det dreier seg i dag både om å bevare kompetansen og om å bevare skutene. Ved omlegging av den maritime utdanning og innføringen av Reform 94 ble skipene tatt ut av opplæringskjeden. De økte teorikrav knyttet til maritim utdanning tilsa så stort behov for opplæringsfasiliteter på land at skipene ikke lenger var aktuelle som utdanningsarena for den moderne sjømann. Dette medførte ikke bare at driftsgrunnlaget for disse skipene endret seg radikalt. Allerede nå etter få år er kompetansetapet merkbart. Stiftelsene bak «Sørlandet» og «Statsraad Lehmkuhl» har i flere år kompensert skoleskipsdriften med kommersiell drift i deler av året, mens «Christian Radich» har vært i bruk som skoleskip helt frem til nå. Felles for alle tre er imidlertid at de nå i fremtiden ikke har skoleskipsdriften å støtte seg på, og at de har store problemer med å holde disse skipene i drift på kommersiell basis året igjennom. Derved forsterkes vårt kompetansetap, fordi skuter som ikke kan tilby hyre året igjennom, taper i konkurransen om sjøfolk. Vi har allerede i dag en situasjon der man er helt avhengig av å hente seilskipskompetent mannskap fra Danmark og Holland for å holde skutene under seil. Derfor haster det med å få gjort vedtak som kan sikre fremtidig drift, for bare slik kan kompetansen beholdes og videreføres også i Norge. Vi snakker da om en kompetanse som en samlet komite betegner som å være av nasjonal kulturhistorisk verdi. Seilskipene eies av selvstendige private stiftelser. De har aldri vært statens eiendom – og det skal vi kanskje være glad for, for hadde staten hatt eieransvaret, er det vel mer enn tvilsomt om skipene hadde vært under norsk flagg og under seil. Det er private ildsjeler som har berget skipene gjennom tidligere kriser, selv om staten, som flertallet påpeker, i de senere år har bidratt godt både gjennom direkte vedlikeholdstilskudd og gjennom driftstilskudd ved skoleskipsbruk. Det er verdt å merke seg at eierstiftelsene ikke ber staten overta verken eierskap eller totalansvar. Her er det tale om et delt ansvar for å sikre skipenes fremtidige drift og vedlikehold. Det er også verdt å merke seg at selv om innstillingen er delt, er vedtaksforslagene så pass like at det vil være riktig å si at det er en samlet komite som ber Regjeringen utrede seilskipenes fremtid og så komme tilbake til Stortinget med saken. Komiteens mindretall har pekt på den unike mulighet seilskipene gir til alternativ opplæring for mange av dem som av en eller annen grunn trenger et avbrekk i skolen. Det er ikke slik at det bare er problemungdom som trenger alternative tilbud til A4-skolen. God ungdom som trenger en pause, som ikke vet hva de vil bli, trenger noe utviklende for å komme tilbake og velge seg en utdannelsesvei. En periode på seilskipene vil gi dem denne muligheten. Selv om skole ikke er vårt ansvar, er det vårt ansvar å sørge for at det er modningsrom og handlingsarena også for sunn ungdom som ikke kommer ut i A4-format. Det er ikke bare kriminelle og narkomane ungdommer som har krav på tilbud utenfor den ordinære skole. Jeg fremmer herved mindretallets forslag, og håper at debatten viser at fremtidig bruk av skutene som et tilbud til ungdom vil få støtte fra flertallet.