trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-04-29:
Jeg har ikke noe ønske om noen konfrontasjon med Fremskrittspartiet, men det er åpenbart at det er store forskjeller på denne regjeringens og den tidligere regjeringens og Fremskrittspartiets syn på barnevern. Jeg har lest Fremskrittspartiets merknader i budsjettinnstillingen, og der står det for 2008 at «kostnadene til det statlige barnevernet ser ut til å ikke ha noen grenser». Og så skrives det videre: «Dette til tross for at Regjeringen ved flere anledninger har uttalt at man skal satse på tiltak i hjemmet.» Dette kan ikke bety annet enn at Fremskrittspartiet ønsker at kostnadene skal ned på grunn av at man ønsker tiltak i hjemmet. Og hvis man ser på hvor det kuttes, gjelder det altså dem som skal hjelpe fosterhjemmene til å fungere. Bufdir er en sentral aktør for å få fosterhjemmene til å fungere og for å bistå det kommunale barnevernet. Derfor er Bufdir helt sentralt for å få opp kvaliteten og kunnskapsoverføringen i hele barnevernet.
Olemic Thommessen (Høyre), 2008-04-04:
På vegne av Erna Solberg, Martin Engeset, Elisabeth Aspaker, Sonja Irene Sjøli og meg selv vil jeg få lov til å fremsette et forslag om å gjenopprette og utvide forsøksordningen med kommunalt ansvar for barnevernstjenestene.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-04-04:
Jeg takker statsråden for svaret, og det dokumenterer at det skjer et arbeid, ikke bare ved å løse utfordringen gjennom NAV-reformen, men også ved at det skjer et kontinuerlig arbeid for å finne løsninger på tvers. Jeg viser i den sammenheng ikke minst til den strategiplanen som er undertegnet av helseministeren og arbeids- og inkluderingsministeren for å fokusere på arbeid og psykisk helse. Statsråden viste til tre mulige forklaringer på økt vekst i uføretrygdingen blant unge med psykiske lidelser. Han sier at det kan være noe som har med diagnosepraksis å gjøre. Han viser til at helsevesenet fanger bedre opp disse enn før, og at det kan være ett forhold. Jeg håper det er tilfellet - det vil være verdifullt. Så viste statsråden også til faktorer knyttet til arbeidslivet. Jeg skal i min kommentar fokusere på det, for jeg tror nettopp at faktorer knyttet til arbeidslivet er så viktig for at vi skal komme videre med dette at det er spesiell grunn til å fokusere på det. Det er også en spesiell utfordring for NAV, som jeg på en måte føler et slektskap til all den stund det hører til arbeids- og sosialområdet. I en De Facto-rapport konkluderes det med at for at NAV-reformens mål skal nås, holder det ikke med at unge mennesker med nedsatt funksjonsevne ønsker å komme i arbeid, og at NAV kan kvalifisere dem for det. Arbeidsgiversiden må også ønske å ansette dem. I annen dokumentasjon - jeg la den fra meg nede - vises det til en telefonundersøkelse MMI har gjort for Rådet for psykisk helse, der man spør arbeidsgivere om deres holdninger. Da tror jeg det var slik at det store flertallet av arbeidsgivere sier at de ser ansvaret for å ha et inkluderende arbeidsliv som også bidrar til at arbeidstakere med psykiske lidelser får beholde jobben sin, eller kommer i jobb, men det er et lite mindretall, eller bare en tredjedel, av arbeidsgiverne som sier at de personlig vil kunne tenke seg å ansette medarbeidere som de vet har psykiske lidelser, eller - og det er verre - er behandlet for psykiske lidelser. Det er en så stor grad av usikkerhet i arbeidslivet knyttet til denne gruppen mennesker at det i seg selv er en kjempeutfordring som vi må se på, og som blir en spesiell utfordring selvsagt for NAV, men også for oss politikere å fokusere på. Jeg takker for svaret, som viser at her skjer det noe, og at det er systematikk i arbeidet for å komme nærmere løsninger på dette problemet.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-04-04:
Takk for debatten, og takk for engasjementet. Nå sist representanten Skjelstad, men også flere andre, har pekt på at blant dem som faller ut av og ikke fullfører videregående opplæring, ca. 1/4 av elevene, har vi veldig mange i den gruppen vi snakker om, altså gruppen som senere rekrutteres til uføretrygd, som kanskje også har psykiske lidelser og rekrutteres til uføretrygd av den grunn. Så vi bør fokusere på hvordan vi kan nå den gruppen mens de ennå er i en livssituasjon hvor de opplever at det er håp, at det er muligheter. Hvis vi klarer å nå dem da, kan mye være gjort. Jeg er glad for representanten Lise Christoffersens vurdering. Jeg forstod det sånn at hun mente - og Engeset støttet det - at er det noe vi skal sette inn ressurser på, er det noe vi virkelig bør føle krav til å sette inn tungt skyts og ressurser på, så er det nettopp kategorien unge uføre. For de kommer i en livssituasjon som er aldeles håpløs, og som kan komme til å vare ved et langt, langt liv, med veldig lave inntekter. De går inn i en situasjon som rett og slett er noe av det vanskeligste man kan tenke seg å starte livet med. Jeg er også enig med representanten Eriksson, som sier at det er viktig at vi møter disse gruppene med vilje til å bruke arbeidsmarkedstiltak og attføring som virkemidler for å gi dem en ny sjanse. Det får vi komme tilbake til i budsjettarbeidet, hvor i hvert fall vi skal være med på å prioritere nettopp attføring og arbeidsmarkedstiltak for å kunne møte den gruppen som ikke kommer inn i det ordinære arbeidslivet. Det er dem vi snakker om her, det er dem vi trenger disse plassene til, og vi trenger ikke budsjettkutt på det området neste år heller. Representanten Karin Andersen viste til dette med overgang mellom skole og arbeid, at det er her vi må gjøre noe. Jeg er fullstendig enig i hennes vurderinger. Min interpellasjon eller det engasjementet vi skal ha, må aldri være en front mot at syke skal gis uføretrygd, at de skal gis inntektssikring. Da har vi ødelagt for oss selv, og da har vi ødelagt for dem vi skal hjelpe. Fokuset skal være mot dem som for fort havner i en situasjon hvor vi passiviserer dem som trygdemottakere istedenfor å sette inn ressurser på å gi dem muligheter i et arbeids- og utdanningsløp. Det er det som er vår utfordring. Statsråden og Andersen viste i den sammenheng til at kanskje er noe av det vi må gjøre, å gi flere en los inn i arbeidslivet, eller en los mellom utdanning og arbeidsliv. Jeg var på Nordhordland industriservice forrige mandag. De pekte nettopp på hvilken mulighet de ser at de har gjennom å plassere ut elever, som får en kontinuerlig oppfølging og da opplever at arbeidsgivere er mye mer positive til å være medspillere i å gi muligheter og å prøve ut. Så det er håp! Interpellasjonsdebatt gir ingen sommer, men et evig engasjement gjør det.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Jeg er enig med representanten Sundsbø i at det er rett i alle fall av oss, jeg mener arbeids- og inkluderingsministeren og arbeids- og sosialkomiteen, å fokusere veldig sterkt på arbeidslivet når vi skal møte disse utfordringene. Jeg tror, og opplever det slik, at egentlig er det veldig mange arbeidsgivere som har ganske positive holdninger, de har lyst til å prøve. De er ikke på et prinsipielt grunnlag avvisende, men det de sier til meg i alle fall, er at det er fint med alle disse økonomiske støtteordningene. Det bidrar til at det er lettere for dem å gi folk en sjanse. Men det som veldig mange gir uttrykk for, er at de ønsker at det skal være noen der som de kan ringe til når de opplever at det er utfordringer og problemer i hverdagen. I så måte skal det bli spennende å følge dette arbeidet med etablering av veilednings- og oppfølgingsloser. De skal være los for personer som har en psykisk lidelse, og som skal prøve seg i arbeidslivet, men det skal også være en person som er der for arbeidsgiveren, og som arbeidsgiveren kan ha en dialog med hvis han føler at det er ting han lurer på når det er noe som går bra, og når ikke alt går bra. Nettopp det å bygge ut et apparat rundt disse økonomiske støtteordningene skal det bli veldig spennende å følge. Så må vi innrømme at det er mye tro og tvil her. Det slår meg desto mer jeg jobber med det sosialpolitiske området, for å kalle det det litt bredt, at det her ikke er veldig mye grunnleggende systematisk forskning over tid som kan gi oss eksakt kunnskap. Derfor tror jeg at noe av det vi også nå har behov for, er å styrke forskningsinnsatsen på arbeidslivet og på hvordan arbeidslivet fungerer. Hva er det som fører til utstøting, og hva er det som fører til inkludering? Hvordan kan vi bruke den systematiske kunnskapen for å forsikre oss om at de tiltakene vi iverksetter, er gode nok? Mitt inntrykk er at det ikke er mangel på ordninger, men det er mangel på ressurspersoner til å følge opp både brukere og arbeidsgivere som er inne i eksisterende ordninger.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Jeg synes også det har vært en interessant debatt. Jeg tar ordet først og fremst for å svare på to konkrete spørsmål som representanten Eriksson stilte meg. Det første spørsmålet var om vi har nok attføringsplasser. Til det er det vel å si at det vil alltid være sånn at vi kunne ha tenkt oss å ha enda flere. Men situasjonen i dag er at hvis man ser antall attføringsplasser i forhold til antall på attføring, har vi et svært høyt nivå ut fra en historisk betraktning. Jeg tror også at det er viktig nå å være klar over at skillet mellom tiltaksplasser for yrkeshemmede og tiltaksplasser for ordinære arbeidssøkere er i ferd med å viskes ut, så her har NAV muligheten til å flytte ressurser fra mer ordinære tiltaksplasser over til attføring dersom det er behov for det. Så jeg tror at når det gjelder den problemstillingen vi diskuterer i dag, er det ikke antall tiltaksplasser som vil løse den utfordringen interpellanten tar opp. Da er det nok mer et spørsmål om å se på om vi har gode nok tiltaksplasser, og om vi har tiltaksplasser som i kvalitet fungerer godt nok. Så tar Eriksson opp spørsmålet om et eget kvalifiseringsprogram for å følge opp unge mennesker med psykiske lidelser. Til det er det viktig å få sagt at unge mennesker med psykiske lidelser jo er hjertelig velkommen som deltakere i det kvalifiseringsprogrammet som er etablert. Det er ikke sånn at mennesker med psykiske lidelser er stengt ute fra det. Inngangskriteriet for kvalifiseringsprogrammet er at man har sosialhjelp som inntektssikringsordning eller står i fare for å komme i en situasjon der man må leve av økonomisk sosialhjelp, og kan nyte godt av arbeidsrettede tiltak. Det er helt åpenbart, etter min mening, at mange av dem som har ramlet ut av skole, lever av økonomisk sosialhjelp og har psykiske lidelser, er i den kjernegruppen som bør inn på et kvalifiseringsprogram. Så jeg kan ikke helt forstå at vi trenger et eget kvalifiseringsprogram for mennesker med psykiske lidelser. Vi har et kvalifiseringsprogram. Hvis man lever av andre ting enn økonomisk sosialhjelp, er det fullt mulig innenfor f.eks. arbeidsavklaringspengene som nå kommer, å tilrettelegge spesielle opplegg som er rettet inn mot denne gruppen. Ellers er jeg - helt til slutt - enig i at overgangen skole/arbeidsliv er et kjernepunkt vi må ha fokus på. Jeg viste i mitt hovedinnlegg til at vi har inngått en avtale med Kommunenes Sentralforbund nettopp for å samarbeide bedre med utdanningsmyndighetene på de kritiske tidspunktene.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Det er jo nettopp med utgangspunkt i at vi ser at det er så ulik praksis, at vi nå har besluttet å etablere et statlig tilsyn på dette området, og at Fylkesmannen, som da fører tilsyn på en rekke områder, nå også på eget initiativ kan gå inn i kommuner, etablere tilsyn, for å vurdere om utbetalingene av økonomisk sosialhjelp er i tråd med loven. Det er viktig. Hvis man da får diskusjoner om at kommuner ikke oppfyller lovens forpliktelser, kan det føres tilsyn, og med basis i tilsyn kan det handles overfor disse kommunene. Når man da bruker klageadgangen, må kommunen ha en internkontroll som sørger for at når søkeren eventuelt får medhold i en klage, må det få konsekvenser for kommunens praksis i tilsvarende saker. Det er også et veldig viktig element gjennom krav om internkontroll og etablering av tilsynsmyndighet. Så det å gjennomføre dette grepet er en ganske stor sosialpolitisk reform, der vi nå går inn og sier overfor Kommune-Norge at det statlige tilsynsapparatet nå kommer tungt inn på et område der de merkelig nok ikke har vært. Jeg skjønner selvfølgelig at problemstillingen her er overstyring av kommunene, men jeg tror at Kommune-Norge også vil ha forståelse for at en praksis over tid som utvikler seg i retning av store forskjeller mellom kommunene og usikkerhet knyttet til hvorvidt lovens formål oppfylles, ikke er bra. Jeg tror derfor at vi også vil få en forståelse i Kommune-Norge for at vi nå gjennomfører denne sosialpolitiske reformen. Det skal bli veldig spennende å jobbe med loven. Det skal bli veldig spennende å gjennomføre høringene for å få se hvordan loven mottas, og det skal bli veldig spennende å komme tilbake til Stortinget våren 2009 og få diskutert den og behandlet den her.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
La meg bare veldig kort starte med å understreke - og det føler jeg behov for ut fra de innleggene som har vært i debatten - at det alltid har vært slik at det har vært mulig å klage på vedtak om sosialhjelp. Så det vi nå gjør, er altså ikke å innføre en adgang til å klage, for det har det vært mulighet til. Det som har vært utfordringen med dagens ordning, er at konsekvensen av at man har fått medhold i en klage, har vært at klageren har fått styrket sin rettssikkerhet. Men det har ikke bidratt i tilstrekkelig grad til at de som ikke har klaget, gjennom det enkeltvedtaket har fått styrket sin rettssikkerhet. Så når vi nå innfører et tilsyn i tillegg, vil det ikke bare føre til at rettssikkerheten for dem som benytter seg av klageretten, øker, men tilsynet bidrar til at rettssikkerheten for alle som søker hjelp, øker, og det følges opp av en plikt til internkontroll i kommunene. Det er det viktige nye vi gjør. Det kan godt hende at vi nå prøver å utøve et norgesmesterskap i hvem som har gjort mest. Men så vidt jeg husker, var det interpellanten som refererte til Soria Moria i sitt første innlegg og liksom antydet at denne regjeringen ikke hadde vært aktiv nok. Da tror jeg interpellanten må leve med at vi sammenligner med den forrige. Det tror jeg ikke vil være en ukjent teknikk for interpellanten heller. Jeg mener at når vi nå summerer opp og ser at i løpet av den tiden vi har styrt landet, har 200 000 flere kommet i jobb, når vi ser den styrkingen vi har hatt på arbeidsmarkedssatsingen, når vi ser de milliardene vi bruker på NAV, når vi ser hele etableringen av det nye sosialpolitiske grepet med kvalifiseringsprogram, når vi ser hvordan vi nå gjennomfører stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering på område etter område, når vi ser at vi tross alt har økt de økonomiske sosialhjelpssatsene, og at vi nå innfører kontroll og tilsyn, vel, da er det ikke slik at det ikke lenger er fattige i Norge, men vi bekjemper fattigdom på en ganske aktiv og målrettet måte. Og som litt av den dialogen som skjer i denne salen, tror jeg at vi også må kunne sammenligne regjering med regjering. Denne regjeringen har sterke ambisjoner om å bekjempe fattigdom, og jeg mener vi leverer ganske godt på det området.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2008-04-04:
Det er alltid hyggelig å stifte bekjentskap med nye statsråder, så la meg aller først få gratulere med utnevnelsen som statsråd. Som også statsråden var inne på, er tolketjenesten nå til evaluering og vurdering, og det skal legges fram en rapport. Fortsatt er det mange som føler at tolketjenesten er utilstrekkelig, og at den, selv om mye er bra, også er fragmentert og fungerer uforutsigbart i mange situasjoner. For eksempel på sykehusene er det med dagens lovgivning slik at man ikke stiller krav til utdannet personell som skal drive tolking. Vi hører også at det blir store variasjoner i tolkingen, og i mange tilfeller, spesielt i sykehusene, får man ikke den nødvendige tolkingen. Vil statsråden sørge for og garantere at man heretter får en tolketjeneste som er basert på utdannet tolkepersonell?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-04-04:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg tror vi heller skal se positivt på at enkelte partier er villige til å endre kurs og gjøre enda mer, når vi ser at det ikke går den veien vi hadde ønsket. Jeg synes også det ser ut som om vi har felles forståelse av mange av de problemer som ulikhetene i sosialhjelpssatsene fører til fra kommune til kommune. Kristelig Folkeparti støtter selvfølgelig kvalifiseringsprogrammet. Det er noe av det aller viktigste vi kan gjøre på dette området som er målrettet, og som på lang sikt vil hjelpe folk ut av fattigdommen. Jeg synes også det er positivt at det nå skal settes i gang en evaluering av sosialhjelpssatsene, for det er ingen tvil om, etter å ha lest denne rapporten, at det er helt nødvendig. Men jeg håper ikke at det bare blir en diskusjon om nivået på stønaden, om en bør følge satsene fra Statens institutt for forbruksforskning, SIFO, slik det ofte har vært tidligere. I mitt første innlegg gav jeg signaler ut fra det som stod i rapporten, at satsen kanskje ikke bør være for lav, fordi det gir seg mange negative utslag. Sosialloven har jo i dag kan-tjenester, og så får man se om man kanskje bør ha noen regler som er mer forpliktende. Så er det en utfordring å definere hva som er et forsvarlig nivå. Jeg hadde tenkt å utfordre statsråden på dette med statlige tilsyn, og jeg har allerede fått et svar som jeg er veldig tilfreds med, for jeg tror det er veien å gå. Jeg er veldig glad for at det blir bekreftet, og også for at klageadgangen blir styrket - det styrker rettssikkerheten for denne gruppen. Samtidig bekymrer den oss den forskjellsbehandling som er mellom ulike kommuner, og at utbetalingen gjøres på bakgrunn av ulike kriterier. Jeg har lyst til å komme med et eksempel fra Vindafjord, som en periode hadde satser som lå på mellom 5 700 kr og 5 900 kr, mens statens veiledende satser lå på 4 140 kr. Alle kommunene rundt hadde lavere satser. Det førte til at mange strømmet til Vindafjord, og til slutt måtte kommunen sette ned sine satser på grunn av at det ble for dyrt. Kommuneøkonomien var altså grunnen til at de endret satsene, ikke de sosialfaglige vurderingene. Jeg regner med at statsråden ikke er tilfreds med at det er slik det gjøres. Jeg kan også tenke meg et litt mer utfyllende svar når det gjelder de unge langtidsmottakerne, og ser ellers fram til debatten.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-04-04:
Jeg takker for en engasjert debatt, selv om jeg ikke liker tendensen til at det blir et norgesmesterskap i hvilken regjering som har gjort mest, slik som statsråden og til dels SV la opp til. Jeg synes problemet er altfor alvorlig til det, spesielt fordi så mange barn er involvert. De er de mest sårbare, og det er de som lider mest når familien er fattig. Jeg merket meg at de fleste er enig med Kristelig Folkeparti i at det er vanskelig å forstå at de som trenger det mest, stenges ute fra de universelle ordningene som de aller fleste av oss nyter godt av. Jeg er glad for det signalet som statsråden gir, om å jobbe for mer likhet mellom kommunene. Men jeg merket meg at han unnlot å svare helt på om det har noe med kommuneøkonomien å gjøre. Kristelig Folkeparti vil støtte bedre tilsyn, bedre klageordninger og internkontroll, som er med på å sikre rettigheter for brukerne. Jeg mener at det også vil føre til at det blir et mye mer rettferdig system. Fremskrittspartiet har vært inne på om sosialhjelpen skal bli statlig. For Kristelig Folkeparti synes det mye bedre å få til en minstenorm, som statsråden kalte det. Det vil allikevel alltid være behov for å bruke skjønn, og hvem kan gjøre det bedre enn kommunen, som er nær brukerne? Det er viktig å se den enkeltes behov og ha individuelle løsninger, slik som representantene fra Høyre og Arbeiderpartiet presiserte. Fremskrittspartiet var inne på om det skal være frivillig å være med i kvalifiseringsprogrammet. Jeg tror Kristelig Folkeparti vil tenke nøye igjennom om det kanskje kan være veien å gå. Ingen har kommentert de store helseutgiftene som av mange ofte blir kalt skatt på sykdom. Representanten Karin Andersen var bekymret for folks møte med NAV, og det var det også mye snakk om i rapporten. Der ble NAV kalt «nesten alltid vanskelig». Vi ønsker at det skal være «nesten alltid vinnere». Vi ønsker at de skal bli vinnere når de kommer til NAV, for den beste måten å komme ut av fattigdommen på, er nettopp at NAV lykkes med å få færre på trygd og flere i arbeid.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-04-04:
Forslaget fra representantene fra Fremskrittspartiet innebærer åtte tiltak for døve og døvblinde som forslagsstillerne vurderer som sentrale for å bedre denne gruppens levekår. Kristelig Folkeparti deler forslagsstillernes intensjon om at myndighetene har et viktig ansvar for å bistå personer som har særlige behov, herunder døve og døvblinde. Jeg vil berømme representantene for deres store engasjement for at denne gruppen skal bli bedre integrert i samfunnet som helhet. Kristelig Folkeparti mener at alle mennesker må ses på som enkeltindivider som skal gis hjelp ut fra individuelle behov, og ikke ut fra om de hører inn under en bestemt diagnosegruppe. Jeg er glad for at en samlet komite bortsett fra Fremskrittspartiet slutter opp om det prinsipielle synet. Tidligere barne- og likestillingsminister Manuela Ramin-Osmundsen orienterte i brev av 5. februar om departementets arbeid med tiltakene som foreslås i representantforslaget. Jeg har merket meg at flere av tiltakene som etterlyses i representantforslaget, allerede er igangsatt, eller arbeides med i Regjeringen. Jeg deler representantforslagets ønske om god informasjon om rettigheter og hjelpetiltak for døvblinde og døve. Dette ivaretas bl.a. ved Eikholt nasjonalt ressurssenter for døvblinde. Den forrige sosialkomiteen var på besøk der og ble mektig imponert over det arbeidet som de utfører. Kristelig Folkeparti anser at forslagene om rett til ekstra skoleår i videregående skole og tilgang til voksenopplæring er ivaretatt gjennom opplæringslovens bestemmelser, slik det framgår i statsrådens brev til komiteen. Når det gjelder tilbudet i grunnskolen, mener jeg at reglene for spesialundervisning særskilt tilpasset elevenes behov er et riktigere og viktigere bidrag for å dekke funksjonshemmedes behov enn lovfestet rett til ekstra skoleår. Fremskrittspartiet viser i sine merknader til vedtak i Stortinget fra ti år tilbake. Jeg var selv med på mange av disse i lys av situasjonen den gang. Allerede den gang mente en samlet komite, inklusiv Fremskrittspartiet, at det ikke var behov for en egen handlingsplan for døve og døvblinde. Jeg ser ikke hvorfor behovet har endret seg i dag. Som det er vist til i flertallets merknader og i statsrådens brev, er det heldigvis iverksatt en rekke tiltak knyttet til forbedring av tilbud og informasjon om disse i årene som har gått siden da. Vi er nå utålmodige etter å få dem iverksatt, og det er nok hovedutfordringen for den nye ministeren. Tolketjenesten har vi alle vært bekymret for, og jeg ser virkelig fram til den rapporten som skal være ferdig om en måneds tid. Med bakgrunn i dette og vurderingen om at hjelp til mennesker med spesielle behov for bistand skal være likeverdig for alle grupper som trenger det, ser ikke Kristelig Folkeparti det som ønskelig med en egen handlingsplan for tiltak rettet mot døvblinde og døve. Kristelig Folkeparti slutter seg derfor til flertallet i komiteen og foreslår at forslaget vedlegges protokollen.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-04-04:
Først vil jeg også få lov til å benytte anledningen til å gratulere den nye statsråden, og jeg håper og ønsker at vi skal få til et godt samarbeid. Som de fleste i komiteen, og som forrige spørrer også var opptatt av, er jeg opptatt av tolketjenesten. Mange kan ikke fungere verken i arbeidslivet, i en utdanningssituasjon eller i fritiden uten at en slik tjeneste fungerer. Arbeids- og velferdsdirektoratet har jo fått i oppgave å levere en helhetlig og framtidsrettet rapport om tolketjenesten innen utgangen av mai. Mitt enkle spørsmål til statsråden er: Er arbeidet i rute, for dette er det mange som venter på?
André N. Skjelstad (Venstre), 2008-04-04:
Representanten Sundsbø reiser en viktig debatt om at stadig flere under 30 år blir uføre. Som også representanten pekte på, er det i dag over 10 000 unge i aldersgruppen 18-30 år som er uføre. Bare det siste året har det kommet til 2 241 i de yngste aldersgruppene. Dette er Venstre sterkt bekymret for. I forrige generasjon var det muligheter for skoleleie til å gå rett over i praktiske yrker, dra til sjøs eller gjøre andre praktiske ting. I dag skal alle gjennom den samme teorimølla, som kan være ødeleggende for mange som er mer praktisk anlagt. Dette er for mange med på å svekke motivasjonen for å gå på skole. I mitt eget fylke, Nord-Trøndelag, er det 40 pst. flere unge uføre menn enn for fem år siden. NAV-direktør Jostein Solberg sier i Trønder-Avisa den 2. februar at langt flere gutter enn jenter lar være å fullføre videregående skole. For den gruppen er det større risiko for ikke å få jobb, og det forsterker mange problemer, sier han. Mange peker også på at det å få et yrke kan være med på å redusere problemene. Her ligger det en utfordring ikke bare for skole, men også for helsevesenet og NAV i å se en samhandling. Det er viktig å komme tidlig inn i prosessen for disse ungdommene. Å gå lenge utenfor yrkeslivet svekker de unges selvtillit. I en rapport fra De Facto, «CV: Ung og ufør», blir det bl.a. pekt på at gjennom forløpet har mange unge fått en redusert tro på egne evner og muligheter, noe som gjør at de vurderer reaktivering som mer eller mindre ønskelig og reelt. Tidligere studier har pekt på samhandlingsproblemer, og mange av de uføre i den nevnte rapporten beskriver sin situasjon som negativ. Dette viser at det er få som synes det er tilfredsstillende å gå inn i en passiv tilværelse som stønadsmottaker. Med det utenforskapet er det forståelig at mange vil slite med psykiske lidelser. Det er nødvendig med et systemskifte med vekt på fleksibilitet og mer praktisk opplæring for de mer teorisvake elevene. Det trengs også en holdningsendring, hvor unge menn i større grad tar i bruk egne krefter for å komme ut av en passiv tilværelse. Dette handler ikke først og fremst om at samfunnet trenger disse menneskene i arbeidsmarkedet - det gjør det også - men om å gjenreise verdigheten og selvrespekten for de menneskene det gjelder. Forsøksprosjekt med praksisbrev og andre alternative læringsarenaer som er mer prosjektorienterte, men som ikke fjerner elevene fra skolen, kan for mange være en løsning. Venstre vil arbeide for at slike og lignende prosjekter ser dagens lys, slik at flere unge som i dag faller utenfor arbeidsmarkedet, får en mulighet.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2008-04-04:
Den beste løsningen på spørsmålet som Woie Duesund stiller, er å få folk i arbeid. Det største problemet er de som er langtidsmottakere av økonomisk sosialhjelp, og spesielt de unge. Denne gruppen står i fare for å havne permanent utenfor arbeidslivet, enten ved å gå over i uføretrygd eller ved å fortsette et varig løp som sosialhjelpsmottaker. Ingen av delene er ønskelig. Det må derfor settes inn tiltak for å unngå dette og få mottakerne av økonomisk sosialhjelp ut i arbeid. Et enstemmig storting har vedtatt kvalifiseringsordningen, som vil kunne virke godt. Kvalifiseringsprogrammet har én stor svakhet som vil kunne virke som en brems for å kunne nå målet, og det er at deltakelse i kvalifiseringsprogrammet er frivillig. Man kan altså som sosialhjelpsmottaker velge om man vil delta i et kvalifiseringsprogram. Det betyr at man kan velge ikke å kvalifisere seg til et yrke, til en jobb. Det er etter mitt syn uakseptabelt. Enhver borger har plikt til å forsøke å forsørge seg selv. Ved ikke å delta i et kvalifiseringsprogram, gjør man etter mitt syn ikke det. Det må derfor settes som krav til dem som mottar økonomisk sosialhjelp, at de deltar i kvalifiseringsprogrammet. Det vil kunne føre til at langt flere som i dag mottar sosialhjelp, kommer seg i inntektsgivende arbeid. For mange vil det være løsningen på problemet med å klare seg selv. Erfaringer fra mange kommuner er at hvis man i større grad stiller krav til mottakere av sosialhjelp, går flere, og da spesielt ungdom, over fra sosialhjelp og ut i arbeid. Kravene kan være at man stiller opp på sosialkontoret om morgenen, noe som statsråden selv har vært ute og sagt, og at man skal drive med snørydding for eldre. Dette vil selvfølgelig også være med på å stoppe den onde spiralen som mange unge starter med på sosialkontoret, slik at man heller kommer seg i arbeid. Det er store forskjeller mellom kommunene. Det vises det til i interpellasjonen. Det har også vært kjent lenge. Derfor har Fremskrittspartiet gang på gang foreslått å overføre ansvaret for økonomisk sosialhjelp fra kommunene til staten. Det ville eliminert forskjellsbehandlingen som er i dag. Dagens system vil kunne føre til at mottakere flytter - som også representanten Woie Duesund var inne på - fra kommune til kommune, basert på hvor høye livsoppholdssatsene er. Et annet viktig argument for at staten burde overta ansvaret for sosialvern, er at nivået på sosialhjelp ikke bør være avhengig av den enkelte kommunes økonomi. Uten å gå inn på satsnivået vil jeg si at satsene bør være like for alle, og være basert på en faglig vurdering når det gjelder kriterier. Tilsynet med nivået betyr, som statsråden var innom, at staten i realiteten setter en minimumsgrense for sosialhjelp. Men det vil ikke sikre likebehandling. Jeg vil derfor heller oppfordre statsråden til for én gangs skyld å følge Karin Andersen og SV, som er enig med Fremskrittspartiet i at dette bør overføres til staten.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Når det gjelder tolketjenesten, stiller vi i vårt samfunn store krav til at tolker skal ha spesiell kompetanse. Dette kan gjelde mennesker med funksjonshemming som ønsker å ta høyere utdannelse, og da må jo tolkene ha et nivå og en kunnskap som tilsvarer det brukeren har behov for. Det er helt åpenbart at det kreves økt kompetanse innen tolketjenesten i tiden som kommer. Nå skal vi altså gå gjennom tolketjenesten. Vi får en rapport, og jeg vil se nøye på denne rapporten for å se om vi kan utforme tiltak som gjør at vi kan hjelpe brukerne på en bedre måte enn i dag.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Arbeids- og velferdsdirektoratet fikk denne oppgaven i oktober 2007, og meg bekjent foreligger det ikke signaler om at dette arbeidet er utsatt. Jeg imøteser denne rapporten med stor interesse, slik at vi kan få en bedre oversikt over situasjonen, og eventuelt treffe tiltak som vil gjøre situasjonen bedre for brukerne.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Jeg vil gi representanten Dørum honnør for å ha en veldig nyansert inngang til disse spørsmålene. Jeg hører på representantens beskrivelser at han har snakket med mange mennesker som er i denne situasjonen. Det har jeg også selv. Og for noen vil jo det å bli ringt opp og bli gransket være en ny krenkelse. Så kontakt mellom myndighetene og tidsvitner må være basert på dem som melder seg frivillig, dem som ønsker å få oppmerksomhet. Det at vi nå setter i gang et arbeid med en NOU for å gå gjennom hele adopsjonsfeltet, gir oss en anledning til å diskutere dette. Så dette synes jeg er et interessant innspill, som jeg vil ta med meg når vi skal arbeide med mandat og sammensetning av et slikt utvalg.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Jeg takker for en veldig god diskusjon med både sosialarbeidere, jordmødre og også politikere. Jeg tror vi forstår vår egen samtid bedre hvis vi også forstår fortiden vår bedre. Vi har en tendens i vårt samfunn til å glorifisere fortiden med at alt var bedre før, den gangen det var samhold. Men det var også mye vanskeligere å være annerledes. Vi lever i et mer liberalt og rausere samfunn i dag. Nabokjerriga var nok flinkere til å bry seg i gamle dager, men hun var også ganske flink til å bry seg om det hun ikke hadde noe med. Så det er jo vår historie som vi må lære noe av. Vi har nå fokusert på noen av de adoptivbarna som kom til vanskelige hjem. Det er viktig at vi lytter til dem, hører på deres historier. Men denne boka som representanten Dørum viste til, gir også eksempler på noen gode historier. Jenta som ble adoptert bort, og faren som brukte å si: Du kom ikke med storken, du kom med Bastøferja. Hun skrev et dikt til sin mor, hvor hun avslutter: «Kjære mor, takk for at du fødte meg og ga meg bort.Mange flere skulle gjort som deg. Takk.» Hilsen «Din datter». Mange av dem som har blitt adoptert bort, har kommet til gode hjem, og det er også viktig at vi husker det i diskusjonen som kommer.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2008-04-04:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er ikke så stor forskjell på hvordan statsråden ser på framtidens utfordringer, og de utfordringene jeg beskrev i mitt innlegg. Det er mye likt der. Men det var jo finansieringen jeg tok opp i innlegget mitt. Jeg er bekymret for at dagens finansiering kan være til hinder for at vi skal kunne utvikle tilbudene slik det vil bli - og som det i dag allerede er - behov for. Statsråden gjentar til stadighet disse 12 000 plassene som det er bevilget byggetilskudd til. For det første er byggetilskuddet bare 25 pst. av det det koster å bygge en plass - men det jeg snakket om i innlegget, var faktisk drifting av tilbudet. Det er det som vil koste veldig mye. Tilskuddet er bare en liten bagatell i forhold til det kommunene må regne med for å kunne drive et tilbud over tid. Det samme gjelder de 10 000 stillingene som går igjen hver eneste gang noen fra Regjeringen har innlegg som berører slike temaer. De er ifølge Regjeringen snart opprettet. Man kan ikke se den store bedringen. De utfordringene jeg snakker om, er jo ikke på plass i dag - så dette er å se framover. De gode samarbeidsavtalene som helseforetakene gjør med kommunene, finnes det helt sikkert gode eksempler på. Kommunene er på forskjellig måte satt i stand til, både økonomisk og i forhold til det tilbudet de allerede har, å kunne innfri slike ønsker. Den 1. april kunne vi lese i Halden Dagblad om en ganske frustrert hovedtillitsvalgt fra Norsk Sykepleierforbund som gav Arbeiderpartiet så hatten passet. Det lokale arbeiderpartiet i Halden legger inn 70 mill. kr for lite til helsesektoren. Jeg vet ikke hvordan statsråden vil forklare at slikt skjer. Det er også i Halden man nedlegger halvparten av den intermediære avdelingen som ble opprettet med prosjektmidler for to år siden. Det å sette i gang tiltak med prosjektmidler kan nok være veldig greit i mange tilfeller, men jeg tror at man også vil se at slike tiltak blir lagt ned. Det til enhver tid å være avhengig av kommunens prioriteringer og økonomi når det gjelder så tunge og viktige tilbud som det jeg har omtalt i debatten her, synes jeg blir veldig lettvint. Det viser seg også at Arbeiderpartiet i de kommunene der de har styring, faktisk ikke klarer å gi det tilbudet som statsråden mener at de skal klare. Her handler det ikke bare om at man lokalt er best egnet til å kunne se på behov, som det var nevnt i innlegget. Lokalt evner man faktisk ikke å imøtekomme det tilbudet som pasientene vil kunne kreve av kommunen sin. Mer og mer blir skjøvet ned på et lavere nivå. Dette koster, og pengene har faktisk ikke fulgt med på samme måte. Jeg håper statsråden kan forklare hvorfor dette skjer i arbeiderpartistyrte kommuner.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2008-04-04:
Jeg vil gjerne begynne innlegget mitt med å oppklare en liten misforståelse. Sonja Mandt-Bartholsen har tydeligvis ikke hørt mitt innlegg, men skrevet sitt innlegg før mitt ble framført. Jeg har ikke sagt at pasienter dør på veien til og fra sykehus. Det var ikke med i mitt innlegg. Derimot hørte statsråden helt riktig - hun lurte på om hun hørte riktig: Jeg sa, og jeg mener, at veldig mange kommuner ikke evner å gi pasientene/innbyggerne sine det tilbudet de har behov for. Det er dagens virkelighet, og man kan ikke stå her på Stortinget og lage en rosenrød fortelling om hvordan det burde være, og hvordan man mener det er. Det finnes veldig mange gode eksempler, og på veldig mange steder fungerer ting bra, men det er også veldig mange steder hvor kommunene sliter, og hvor de ikke klarer å opprette gode nok tilbud. Det jeg tok med i denne interpellasjonen, var mye av det Inge Lønning var inne på, nemlig at veldig mange av tjenestene skjer i kommunene og veldig lite på sykehusene, innenfor helseforetakene og spesialisthelsetjenesten. Stadig flere av de oppgavene som helseforetakene tidligere hadde ansvaret for, vil skje i kommunene i framtiden. Det er positivt. Det er bred enighet om at det er positivt at innbyggerne får et godt tilbud i sin hjemkommune, men kompetansen må være på plass. Alt det som må være på plass, som alle har vært enige om, alle de gode tingene som har vært trukket fram i debatten, koster penger. Et palliativt tilbud koster mer, og det vil kanskje være behov for en bemanning på to til én, og det er nærmere tre ganger så høy bemanning som på en ordinær sykehjemsavdeling. Selvsagt skal det finnes slike tilbud, både i sykehjemmene og hjemme, og også ambulerende team. Men vi må se at dette vil koste kommunene noe, og da forskyver man ofte fra ett tilbud til et annet - som i Halden, hvor man opprettet ti intermediære plasser der hvor man skulle ha rehabiliteringsplasser. Det ene går på bekostning av det andre, og man trenger begge deler. Alt det jeg tok opp, og det alle som har deltatt i debatten, har vært inne på, er vi enige om at vi trenger. Vi er også enige om at det finnes mange gode tilbud, men det jeg hadde håpet man kanskje ville se på, var ikke nødvendigvis en ny innsatsstyrt finansiering, selv om det står i selve interpellasjonsteksten, men en annen og mer egnet måte å finansiere mange av tjenestene på, tjenester som er i gråsonen, og også mange av de tjenestene som er spesielt kostnadskrevende. Vi har en ordning for ressurskrevende tjenester i kommunene. Den fanger ikke opp dette på riktig måte. Det tror jeg heller ikke er en framtidsrettet måte å finansiere slike ting på. Jeg hadde håpet at statsråden kanskje kom inn på noe av det Jan Bøhler har uttalt, at man vil se på finansiering av rehabilitering. Jeg setter også pris på at Venstre nevnte intermediæravdelinger, og at man bør se på finansieringen der.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
La meg først si at det er helt åpenbart at alt ikke er perfekt innenfor eldreomsorgen i norske kommuner, men det som representanten Giltun sa her fra denne talerstol - hvis jeg hørte riktig, og med alt forbehold, sa hun noe i nærheten av at vi har sett at man lokalt ikke evner å imøtekomme folks behov - det er et ganske sterkt utsagn. Jeg mener at vi har veldig mange gode eksempler på at kommunene faktisk prioriterer omsorg. Hvis vi ser det på landsbasis, er det ingen tvil om at de økte pengesummene som denne regjering - i motsetning til den regjering som representanten Giltun støttet - har gitt til kommunene, i all hovedsak har gått til omsorg i svært mange kommuner. Når representanten Giltun står her og sier at hun ikke vil høre mer mas om årsverk eller om denne «bagatellen», som hun omtalte det nye investeringstilskuddet fra i fjor som, tror jeg med respekt å melde det er noe som svært mange lokalpolitikere ikke vil kjenne seg igjen i. Jeg tror også at det å få på plass et nytt tilskudd som vil bidra til at vi får flere sykehjemsplasser, flere omsorgsboliger og flere penger, som etter hvert også kan bidra til at vi får til flere Saupstad-er andre steder i landet, vil være svært bra for de pasienter som trenger det. Og, ja, denne regjeringen kommer til å «mase» videre om årsverk, for er det noe som bidrar til at vi skal greie å gi bedre kvalitet til dem som trenger det, er det mennesker - mange nok med god kompetanse. Det som var situasjonen i forrige stortingsperiode, var at svært mange kommuner måtte kutte nettopp i f.eks. dagaktiviteter og den type ting fordi det var for stramt i kommunene. Så det er svært viktig å få inn mange nok folk med god kompetanse for å greie å gi god nok kvalitet i det som tilbys. Så mener jeg at en bør fortsette den veien som en f.eks. nå har startet ved Ullevål sykehus, at spesialister derfra tar med seg røntgenapparatet ut, reiser rundt på sjukehjem og tar røntgen der, at en sørger for at eldre mennesker som er sjuke og i noen sammenhenger også døende, ikke legges inn på sjukehus hvis det ikke er nødvendig. Svært mange eldre, sjuke mennesker kan få bedre behandling ved å bli på sitt sjukehjem, med kompetent personell. Derfor er det ikke et mål at flest mulig eldre eller andre skal inn på sjukehus, men at de skal få best mulig behandling ut fra sin livssituasjon - der de trenger hjelpen, og ikke først og fremst på sjukehus. Derfor er det viktig at spesialisthelsetjenesten i større grad drar ut og samarbeider med kommunene der det trengs hjelp, når det er den riktige behandlingen for hvert enkelt menneske. Så er denne regjeringa svært opptatt av å gjøre enda mer for å bidra til gode modeller for samhandling, og der vet jeg at vi har mange kloke lokalpolitikere med oss som allerede har gått foran, som f.eks. Trondheim kommune og et sjukehus der. Mitt mål er at vi skal få til det også andre steder i landet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Jeg synes at det i debatten har vært flere gode eksempler på gode lokale tiltak - fra Larvik og sjukestuer i Alta til mange eksempler på ambulerende virksomhet, f.eks. spesialisthelsetjenesten som drar ut, og som fungerer bra, slik flere har vært inne på, bl.a. representanten Selsvold Nyborg. Så må jeg si at jeg synes representanten Lønning hadde et meget godt innlegg. Flere talere har vært inne på akkurat det samme som det representanten tok opp. Det som er litt underlig med Fremskrittspartiet - og representanten Lønning påpekte også det - er at det snakkes om at vi må ha flere lokale tiltak, men når pengene skal fordeles, er det spesialisthelsetjenesten som allikevel får pengene, og så sier representanten Giltun, også nå i sitt avsluttende innlegg, at det er mer penger vi trenger, også til kommunene. Jeg er enig med representanten Lønning i at det er for lite fokus på primærhelsetjenesten i forhold til spesialisthelsetjenesten i vid forstand. Jeg er også helt enig i det representanten sa om at vi i større grad må evne å flytte kompetansen dit brukerne er, og ikke motsatt, for det er noe veldig uverdig i at eldre som er i siste fase av livet, blir kjørt, som representanten var inne på, mellom sjukehus og sjukehjem flere ganger. Da er det veldig viktig at de får hjelp der de er, og mange er da på sjukehjem og bør få hjelp der, slik at de slipper å bli kjørt inn på sjukehus. Det er ikke noe mål i det hele tatt. Jeg mener også, og jeg oppfatter ikke at det er noen uenighet om det, at sjuke eldre sjølsagt skal ha medisinsk behandling basert på en helhetsvurdering av den enkeltes situasjon. Noe av den debatten som har vært i offentligheten de siste ukene, synes jeg bærer preg av at det nærmest skal være et mål å ha flest mulig inn på sjukehus. Nei, det er ikke det. Det er et mål å gi best mulig hjelp der folk trenger hjelp, ut fra sin situasjon. Så tar representanten Lønning opp noe veldig viktig, og det er hvordan vi i større grad skal kunne tilrettelegge også for de over 100 000 årsverk som i dag utføres av familie og frivillige innenfor omsorgstjenesten. Hvordan skal vi greie både å bevare dem og få enda flere til å gjøre det samme i framtida? Det vil vi trenge ved siden av den offentlige innsatsen som vi har i dag, og skal ha framover. Da er det veldig viktig at vi finner fram til flere ordninger som kan bidra i riktig retning. Så til slutt: Jeg er litt overrasket over den tonen som Fremskrittspartiet har, med påstander om at eldre ikke skal være det store tema for denne regjeringa, og at vi bare holder festtaler. Det er nå vitterlig sånn at etter at vi tok over, er det blitt betydelig mer penger til kommunene. Det er ikke uvesentlig for å få til gode tilbud i kommunene. Det har kommet nye tilskudd som Stortinget har sluttet seg til, for å få bygd mer, og vi har fått flere ansatte. Alt dette kan da ikke være negativt for det vi her snakker om. Så jeg undrer meg litt over den retorikken som Fremskrittspartiet har også på dette området.
Kirsti Saxi (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-04:
Vi i SV mener at finansieringssystemet for spesialisthelsetjenesten ikke vil løse utfordringene som kommunene har for å kunne gi pasienter med tunge lidelser og et stort pleiebehov et likeverdig tilbud i hele landet. Utfordringen er, som også påpekt av statsråden, å få nok kvalifisert arbeidskraft og mange nok institusjonsplasser med kvalitativt gode individrettede tilbud. Men vi vil også ha et stort behov for frivillige omsorgsytere som familie og folk som jobber i frivillige organisasjoner, noe som vil komme til å bli en stor utfordring i framtiden. Dette er også ting som er vektlagt i Omsorgsplan 2015. Jeg har i likhet med statsråden tillit til at det er kommunene som best kan vurdere hvilke behov brukerne har for ulike tjenester. Etter SVs vurdering sikres brukernes interesser best gjennom et system med rammefinansiering av kommunal sektor. Men vi er også åpne for å vurdere øremerking dersom omsorgstjenestene ikke blir godt nok ivaretatt. Statsråden understreker i sitt innlegg at det er viktig at finansieringssystemet ikke er et hinder for å få til gode løsninger, og at Regjeringen her vil legge forholdene bedre til rette. Jeg er svært glad for at man fokuserer på finansieringsordningen, som vi i distriktene har påpekt mange ganger i forbindelse med bl.a. nedleggelse av aktiviteter ved lokalsykehusene. Personlig tror jeg man må bestemme seg for hvilke aktiviteter spesialisthelsetjenesten på lokalsykehusene skal drive med, før man vurderer finansieringsmodellen. Dette er helt nødvendig dersom formålet med inntektssystemet skal være å sikre likeverdige tjenester til alle uavhengig av hvor de bor i landet. Vi i SV har stor tro på en ordning med desentralisert spesialisthelsetjeneste utenfor sykehusene, sånn at pasientene kan få spesialisthelsetjeneste i nærheten av hjemstedet. Men om dette finansieres best gjennom en ISF-ordning, er vi svært skeptiske til. Jeg vil benytte anledningen til å vise til at i Finnmark har vi hatt svært gode erfaringer med sykestueplasser ved de lokale helsesentrene i fylket, noe som vi i SV fortsatt ser på som en svært god løsning, særlig for pasienter med tunge lidelser og for alvorlig syke. Denne ordningen mener vi i SV bør utvides, fordi den vil styrke kvaliteten og interessen for å jobbe på de kommunale helsesentrene, samtidig som pasientene vil kunne sendes tidligere hjem fra sykehus og få behandling i hjemkommunen. Dette vil gi et kvalitativt bedre tilbud for pasientene bl.a. ved at de kan ha familie og nære venner rundt seg. Sykestueplassene tilfører også helsesentrene nye og mer utfordrende arbeidsoppgaver, som gjør at det vil være mer attraktivt for fagfolk å jobbe i kommunene. Denne ordningen viser at det å få til bedre samhandling mellom sykehus og kommuner og bedre samarbeid mellom primærhelsetjeneste, fastlege, spesialister og sykehus nytter. Dette blir også sterkt vektlagt i den nasjonale helseplanen mot 2015.