Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-05-28:
Først en kort oppklaring: Representanten André Dahl etterlyste meg i salen i begynnelsen av sitt innlegg, hvor han også kom med hva han vel kalte skamros for lang interesse fra min side i kontrollspørsmål. Jeg hørte innlegget, selv om jeg ikke fysisk var til stede i salen. Først noen prinsipielle sider ved Stortingets kontrollfunksjon. Jeg tror vi må se i øynene at den makt som er samlet i statsforvaltningen, har vokst ganske dramatisk også i det norske samfunn. Det er blitt flere og flere lover, flere og flere forskrifter og flere og flere regler. Folk er avhengig av tillatelser, løyver, bevillinger og dispensasjoner fra lovverk. En stor del er avhengig av økonomisk bistand, støtte, hjelp og tiltak fra det offentlige. I takt med at det blir en voksende makt i statsforvaltningen, er behovet for kontroll med statsforvaltningen tilsvarende voksende. Jeg tror vi alle er enige om at vi må ha en – dette engelske begrepet – «check and balance»: Hvis makten øker, må kontrollaktiviteten økes tilsvarende for på best mulig måte å hindre maktmisbruk. Stor grad av makt med få kontrollorganer kan for mange medføre en fristelse til også å misbruke makten. Det er klart at det å utøve makt er noe mange synes er interessant, det er en slags tilfredstillelse, og hvis man ser at man kan dirigere og bestemme over andre mennesker uten at noe skjer, er faren til stede. Derfor er dette prinsippet om at det må være en «check and balance», av usedvanlig stor betydning. Så i takt med statsforvaltningens og delvis lokalforvaltningens maktmuligheter er det i hvert fall vårt syn at vi folkevalgte må sørge for at det er en aktiv og godt systematisert, gjennomarbeidet kontroll, som først og fremst skal virke preventivt. Det er noen som av og til snakker om at Stortinget er blitt noen kontrollfriker, og at vi er veldig opptatt av enkeltsaker. Det kan man kanskje av og til mene. Jeg vil gjerne understreke at det er den preventive virkningen av de kontrolltiltak som gjennomføres av Stortinget og Stortingets tre særskilte organer, som til enhver tid er det viktigste – at man i forvaltningen og for så vidt i regjeringsapparatet skal vite at det er noen som kikker en i kortene, og at muligheten for å bli tatt hvis man misbruker makt, er stor, altså det helt generelle som også gjelder all vår lovgivning på strafferettsområdet. Det er den preventive virkningen som må være viktig. Jeg er glad for at Frøiland-utvalgets innstilling i hovedsak, selv om det er flertall og mindretall på en del punkter, etter min vurdering vil være i samsvar med dette prinsipielle syn, nemlig at hvis forslagene gjennomføres, vil det styrke kontrollfunksjonen i forhold til den utøvende makt fra Stortingets side. Det vil øke kontrollaktiviteten, mulighetene og derved altså ha den nødvendige preventive virkning i statsforvaltningen. Dette er for oss det avgjørende prinsipielle utgangspunkt for hvorfor kontroll er viktig. Et av de viktigste prinsipper når man skal utøve kontroll, er at man har krav på informasjon. Jeg føler at også Stortingets krav på informasjon blir bedret gjennom en del av de presiseringer som er kommet gjennom utvalgets innstilling, og også gjennom enkelte av de vedtak som Stortinget vil fatte, selv om det er mindretallsoppfatninger. Jeg synes at innkallingsretten etter Grunnloven § 75 h er klargjørende for den mulighet som Stortinget har til å innkalle folk for å stille spørsmål. Det samme er høringsinstituttet, som blir styrket, og som er en viktig måte å innhente informasjon på. I så måte er endringsforslaget i forretningsordenens § 21 om mindretallsrettigheter av meget, meget stor betydning. Det er klart at etter hvert som også flere og flere i hvert fall snakker om behovet for flertallsregjeringer, fordi det er mangel på forutsigbarhet og konsekvent styring med mindretallsregjeringer – og det er noe vi leser i avisene daglig – må man vel forvente at det på et eller annet tidspunkt, om ikke i denne periode, så kanskje etter valget i 2005, kan komme en flertallsregjering. Da er det viktig at det nå innføres mindretallsrettigheter, slik at en tredjedel av komiteen kan vedta høringer, slik at det altså er mindretallsrettigheter som vi ikke har hatt tidligere. For i det øyeblikket man har en flertallsregjering som ikke liker akkurat kontrollaktiviteter, vil mye av kontrollvirksomheten fra Stortingets side bli blokkert av flertallspartiene hvis man ikke har mindretallsrettigheter for en tredjedel. Jeg synes ikke vi har vært flinke nok i Stortinget til å skille mellom vår konstitusjonelle kontrollfunksjon og om vedkommendes parti er i regjering. Det har vært slik, og det synes jeg gjelder både denne regjering – og regjeringspartiene – og den foregående, at man litt for fort kommer i forsvarsposisjon. Når noen fra et opposisjonsparti tar til orde for å sende noen brev eller reise en kontrollsak, da er man plutselig i forsvarsposisjon for sin regjering. Etter det vi har brakt i erfaring fra en del reiser, er det i hvert fall i Danmark en større grad av tendens til at man i kontrollfunksjonene glemmer at man også tilfeldigvis er medlem av regjeringspartiet eller regjeringspartiene. Jeg tror at vi her i Norge har en vei å gå akkurat i kontrollsaker når det gjelder å prøve ikke å være i forsvarsposisjon for de partier som altså har regjeringsmakten. Det svekker selve kontrollarbeidet. Men det blir bedret nå ved at det innføres mindretallsrettigheter for en tredjedel. Jeg synes også det er en klargjøring når det gjelder Stortingets innsynsrett etter Grunnloven § 75 f, og den bestemmelse som kommer, er klargjørende. Jeg synes utvalgets innstilling også har hatt gode merknader når det gjelder regjeringens opplysningsplikt, de forslag som foreligger også når det gjelder riksretten, med hensyn til å få opplysningsplikten inn i det ordinære lovverket – jeg kommer tilbake til det. Utvalget har ikke behandlet EOS-utvalget eller Sivilombudsmannen, men kanskje det aller viktigste, Riksrevisjonens og kontroll- og konstitusjonskomiteens rolle. Kontroll- og konstitusjonskomiteens rolle blir med de forslagene som nå foreligger, altså styrket, og det blir også der et mindretall på en tredjedel som kan kreve høringer, og som kan reise saker. Det er noe av det aller viktigste. Etter en del år i kontroll- og konstitusjonskomiteen vet jeg at det fra tid til annen har vært en tredjedel som ønsker å reise sak, men ikke et flertall, og da har det ikke vært reist sak. Fra og med vedtaket i dag blir det automatisk, slik at ved komiteens neste møte vil man ha nye spilleregler, så vidt jeg har oppfattet det, på en tredjedel, noe som griper direkte inn i flere av de sakene som ligger til behandling i komiteen. Det er meget positivt at det senkes fra flertall til en tredjedel. Det betyr selvsagt ikke at man ikke skal være tilbakeholden med å reise saker i utrengsmål. Det skal man ikke gjøre, men når man føler sterkt behov for å reise sak, blir det altså lettere å få til, og det blir lettere også å få til å avholde høringer. Når det gjelder Riksrevisjonen, blir deler av den debatten tatt en gang senere til høsten – det gjelder innsynsretten. Jeg merket meg at Inge Lønning mente at vi ikke skulle diskutere det i dag, fordi man ikke skulle ha standpunkt. Nå har jo representanten Inge Lønning i utvalget tatt standpunkt, og jeg har i utvalget også tatt standpunkt. Mitt standpunkt er det samme i stortingssalen som det var i utvalget, og jeg er i hvert fall tilfreds med at når det gjelder innsynsretten til Riksrevisjonen, har Frøiland-utvalgets flertall støttet Riksrevisjonens eget forslag til § 4 i lov om Riksrevisjonen. Den kommer vi selvsagt tilbake til til høsten når det foreligger en nærmere avklaring av de lovtekniske tingene og vi får vite om det fortsatt er en betydelig uenighet i Stortinget eller ikke. Vi har jo hatt denne debatten tre ganger, og et klart mindretall har slått fast en helt prinsipiell selvfølgelighet for meg, at dersom det oppstår tvil i forhold til kontrolløren og den kontrollerte, må det være kontrolløren som bestemmer hva man trenger innsyn i. Som jeg nevnte i den forrige debatten vi hadde om samme tema, etter Enron og andre selskaper og også etter diskusjon i Norge om forholdet mellom selskaper og revisorer, må ikke det norske storting stille seg slik at det skal være den kontrollerte som kan avvise kontrolløren, altså revisorens ønsker og krav om innsynsrett. Det vil være helt uforståelig, og jeg vil igjen innstendig fremholde for de partier som hittil ikke har bestemt seg for hva man skal mene, det helt uholdbare i at det norske folk får den oppfatning at man lar regjeringen selv avgjøre hva Riksrevisjonen skal få innsyn i av dokumenter. Noen har prøvd seg med å blande dette sammen med offentlighetsprinsippet – dersom Riksrevisjonen skulle be om noen dokumenter og få det, betyr det det samme som offentliggjøring. Det gjør det ikke. Det er Riksrevisjonens eget behov, og den må ha full anledning til å be om opplysninger som ikke skal ut til offentligheten. Det er den prinsipielle holdningen. Det er Riksrevisjonen som skal ha full avgjørelsesmyndighet med hensyn til hvilke dokumenter den trenger. Så har også utvalget behandlet spørsmålet om Riksrevisjonens ledelse. I Fremskrittspartiet er vi kommet til det samme som vel flertallet i utvalget har gjort, nemlig at etter at den sittende riksrevisor – leder i Riksrevisjonen, Bjarne Mørk Eidem – går av, bør vi gå over til en styremodell og en fast ansatt riksrevisor etter mønster av det man har i Danmark. Vi tror det på sikt vil være en mer ryddig og ordentlig ordning. Det har ingenting med slik Riksrevisjonen har fungert, å gjøre, men vi har kommet til dette fordi det er en ny tid, med behov for skikkelig uavhengighet, og enhver mistanke om noen partitenkning og partistyring av folk i Riksrevisjonen bør fjernes. Jeg konstaterer at den sittende regjering har kommet til noen av de samme synspunkter når det gjelder sammensetningen av hovedstyret i Norges Bank, som jeg stod alene om da vi laget den loven i 1985, for øvrig med riksrevisor Bjarne Mørk Eidem som saksordfører. Jeg skjønner at den sittende regjering nå er kommet til at man kanskje bør gå i den retningen vi tok til orde for alene den gang, og derfor skjønner jeg ikke hvorfor ikke de samme partiene kan foreta den samme vurderingen når det gjelder Riksrevisjonen. I hvert fall når det gjelder den faste ledelse, må det også drøftes hvorledes et kollegium eller et styre skal settes sammen. Jeg er også godt fornøyd med at vi nå får inn i forretningsordenen en paragraf om granskingskommisjoner. Jeg har vært med på å oppnevne noen granskingskommisjoner i Stortinget, og nesten hver gang har vi på en eller annen måte måttet oppfinne hjulet på nytt, hvorledes fremgangsmåten skal være for å oppnevne en granskingskommisjon. Når vi nå får inn en paragraf, vil gjennomføringen og hvilke prinsipper som skal legges til grunn for opprettelsen av granskingskommisjoner, være fastlagt, i de tilfeller hvor Stortinget finner at det bør gjøres av Stortinget selv, i motsetning til det ordinære, som selvsagt vil være at regjeringsapparatet gjør det. Det vil være det normale. Men det er situasjoner hvor også Stortinget av ulike årsaker bør gjøre det. Så til riksretten. Som jeg sa i debatten om grunnlovsendringsforslagene på mandag, står vi på det som flertallet i utvalget er kommet frem til, nemlig at riksretten i hovedsak bør inn i den ordinære domstolen, og at man endrer Grunnloven, men at en begjæring om å reise påtale overfor statsråder og andre må komme fra Stortingets side. Det er ikke slik at en hvilken som helst person kan anmelde statsråder for brudd på opplysningsplikten eller andre ting. Det er ikke det som ligger i forslaget til straffelovens bestemmelse § 126. Det skal være litt ulikt syn her på flertall og mindretall, enten et flertall av Stortinget eller en tredjedel av Stortinget. Under henvisning til det jeg sa om flertallsregjeringer, står jeg på at det bør være en tredjedel av Stortinget som skal kunne begjære, og når det begjæres etterforskning, kommer den ordinære påtalemyndigheten inn i bildet. Det vil være en mulig måte å gjøre det på, og jeg vil i hvert fall sørge for at de nødvendige grunnlovsendringsforslag for å få dette behandlet i neste storting, blir innlevert i tide. Flertallet ønsker å utsette dette. Det får man bare ta til etterretning. Jeg rakk ikke å høre saksordførerens innlegg, dessverre, men hvis det ikke der ble klart sagt, går jeg ut fra at eventuelt stortingspresident Jørgen Kosmo kan bekrefte at denne utredningen som flertallet ønsker iverksatt for å se på ulike former for endring i riksretten, vil bli satt i gang veldig raskt, og at målsettingen må være at det utredningsresultatet, sikkert med ulike grunnlovsendringsforslag, må være ferdig, og at noen sørger for at de blir vedtatt til fremsettelse i neste stortingssesjon, altså innen fristen i denne stortingsperioden. Det må være målsettingen, slik at vi kan få en realitetsbehandling av ulike grunnlovsforslag om ulike former å erstatte riksretten på, og at det kommer til behandling i neste storting etter neste valg. I helhet mener vi at arbeidet med kontrollsystemet overfor statsforvaltningen blir styrket med det som i dag vedtas, og vi håper og tror også at når vi til høsten behandler lov om riksrevisjon, vil enhver tvil falle bort, ved at det skal være Riksrevisjonen som har det avgjørende ord hvis det skulle bli uenighet mellom Riksrevisjonen og en statsråd eller forvaltningen når det gjelder innsynsretten. Vi håper at vi i neste periode vil få et påtalesystem som gjør at den store forskjellen mellom mulige straffereaksjoner ved grove feil som begås av statsråder eller stortingsrepresentanter, og andre yrkesgrupper i dette land, blir borte. Grove feil – og brudd på lovgivningen – begått av representanter og statsråder skal selv etter at de er gått av, også kunne medføre et straffansvar, selvsagt basert på en normal domstolsbehandling, basert på sakenes innhold.