Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Vi har ofte debatter i Stortinget som dreier seg om anbudspraksis i helsevesenet. Det er bra. Det er viktig at de betydelige offentlige midlene som brukes til å kjøpe helsetjenester fra private tilbydere, blir brukt så godt som mulig til beste for pasientene. Dagens interpellant er opptatt av at man benytter anbudsreglene på en slik måte at man opprettholder et mangfold av tilbydere i et variert marked av private helsetjenester. Det er lett å være enig i at vi trenger ulike aktører på dette feltet som kan gi det offentlige helsevesenet muligheter til å velge samarbeidspartnere i tråd med de behovene helsevesenet har. Men jeg kan ikke fri meg for å tenke at man i disse debattene blir litt i overkant opptatt av tilbyderne, dvs. de private helseaktørene. Jeg tviler ikke på at alle partiene i denne salen er opptatt av pasienter og brukere, men jeg merker meg at opposisjonen – og ikke minst interpellantens parti, som jo er en varm forsvarer av den frie konkurranse – blir så uendelig bestyrtet når noen taper i de samme anbudskonkurransene. Jeg trodde i min enkelhet at det er dette konkurranse går ut på, at noen vinner, mens andre må bite i gresset. I debatten rundt et representantforslag om disse spørsmålene like før jul i fjor utdypet representanten Høie sitt syn. Han erkjenner at han er tilhenger av mer konkurranse i helsevesenet, flere private og kommersielle tilbydere og derav mer anbud, samtidig som han beskylder regjeringspartiene for å godta at helseforetakene driver en anbudspraksis med «bind for øynene», som han sa. Utdypet mente dagens interpellant i den debatten – og han gjentar det i dagens debatt – at anbudsbeskrivelsene bør være slik formulert at man er sikker på å få avtale med flere, og gjerne mindre, aktører, slik at man ikke får en monopolisering. Det er selvfølgelig en bra målsetting, og regjeringspartiene hadde i merknadene til statsbudsjettet klare formuleringer som går på å utnytte det handlingsrommet som finnes innenfor rammen av lov om offentlige anskaffelser, til f.eks. å inngå mer langsiktige avtaler og å gjøre avtaler med ideelle tilbydere utenom ordinære anbudsrunder. De merknadene valgte opposisjonen av en eller annen grunn ikke å være med på. Men så må vi være åpne for at ønsket om et stort antall avtalepartnere kan komme i konflikt med de tre viktigste hensynene som må veie tyngst når avtaler skal inngås, nemlig kvalitet, herunder god og riktig kompetanse, pris – for å kunne hjelpe flest mulig pasienter – og tilgjengelighet. Disse hensynene må alltid veie tyngst, til beste for pasientene. Det kan bety at det fra tid til annen blir færre private tilbydere som får tilslaget. Ofte har enkeltaktører og enkelte valg som helseforetakene har gjort, blitt gjenstand for debatt i Stortinget, så også i dag. Og det kan være helt rett dersom man ser at de valgene som er gjort i helseforetakene, ikke ivaretar klare politiske føringer fra Stortinget. Men i disse debattene har det nærmest blitt framstilt som om det for de aktørene som ikke får avtale med helseforetakene, er kroken på døra. Jeg har et eksempel på at det ikke er nødvendig. Salangen HelseRehab i Troms fikk ikke fornyet sin kontrakt med Helse Nord nå i høst. Vi rød-grønne stortingspolitikere fra Troms, Helse Nord, Salangen kommunes ledelse og andre kommuner i Midt-Troms la da våre hoder i bløt og spurte: Hva om vi nå bruker rehabiliteringskompetansen i Salangen som et interkommunalt rehabiliteringstilbud? Det sa alle et rungende ja til. Og Salangen rehabilitering driver nå videre med alle sine ansatte i samarbeid med kommunene rundt og med støtte fra Helse Nords samhandlingsmidler, som de faktisk har på sitt budsjett. Det tror jeg kan være en veldig god løsning for veldig mange andre rehabiliteringsmiljøer, og det vil være helt i tråd med Samhandlingsreformen, som jo er vedtatt i Stortinget. Så vil jeg på tampen anbefale interpellanten å hviske sine partifeller her i Oslo noen ord i øret når det gjelder anbudspraksis. Det er jo alminnelig kjent nå at når det gjelder konkurranseutsetting av sykehjemmene her i byen, er det kun et lite knippe store aktører som har fått tilslaget. Frivillige, ideelle organisasjoner blir nå færre og færre når det gjelder eldreomsorgen, og mange har fortalt oss at de ikke klarer å henge med på karusellen. Disse aktørene som har fått tilslaget, har én ting felles: De er datterselskaper av store, internasjonale konsern som har adresse skatteparadis – muligens er det med bind for øynene eller kanskje en praksis med et åpent, blått blikk.