Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2009-06-12:
Egentlig kunne vi ha diskutert disse to sakene i samme debatt, fordi St.meld. nr. 40 ikke bare dreier seg om humanitær bistand, men også om humanitært diplomati, humanitær politikk og humanitærretten. Det er faktisk vanskelig å skille det som står i denne meldingen, fra den debatten vi nå har hatt om stortingsmeldingen om utenrikspolitikk. Jeg skal likevel gå gjennom noen av de områdene som er nevnt i meldingen, og det som innstillingen også slutter seg til. Jeg starter med å gjengi noe Erik Solheim har sagt, nemlig at humanitær bistand og humanitært engasjement er nødvendig i krisesituasjoner, i sårbare stater, i postkonfliktområder, ved naturkatastrofer. Politikk er likevel viktigst. Da Stortinget behandlet stortingsmeldingen om forebyggende humanitær bistand i april i fjor, var en samlet utenrikskomité nettopp opptatt av sammenhengen mellom nødhjelp, langsiktige bistandsprosjekter og utviklingspolitikk. Forebygging av humanitære katastrofer og krisehjelp er viktig for fattigdomsbekjempelse og for å nå FNs tusenårsmål. Sårbarhet for humanitære katastrofer og miljøødeleggelser er i stor grad synonymt med fattigdom. For å skape utvikling må vi sikre at de enkelte lokalsamfunn er robuste. Samtidig er det å nå tusenårsmålene også viktig for å forebygge kriser og humanitære katastrofer. Det dreier seg om varige strukturelle endringer som forebygger katastrofer, fjerner fattigdom og sikrer en bærekraftig utvikling. En viktig erkjennelse er at samspillet mellom humanitær og langsiktig bistand er viktig. Men det er også samspillet mellom bistand og viktige strukturelle utviklingsprosesser. Etter at Riksrevisjonen og kontrollkomiteen i Innst. S. nr. 150 for 2008–2009 påpekte disse sammenhengene, utdyper St.meld. nr. 40 den norske engasjementspolitikken på det humanitære området som en del av en samlet utenriks- og utviklingspolitikk. Komiteen understreker hvor viktig det er at land har kapasitet til å beskytte sine innbyggere mot konflikt og krise og gi dem trygge rammer for menneskelig og økonomisk utvikling. Som jeg sa i mitt innlegg i forrige sak: Dessverre har humanitært arbeid, folkeretten og nødhjelp hatt svært så trange kår i den senere tid. Det verste er kanskje det som skjer på Sri Lanka. I krigen mellom regjeringsstyrkene og tamiltigrene ble det tamilske folket, inkludert tigrene, regelrett slaktet ned. Bare historien vil fortelle hvorvidt dette blodbadet var et folkemord. Regjeringen nektet FN og andre hjelpeorganisasjoner adgang til området. Vi så noe av det samme under syklonen i Burma, der det brutale militærregimet sa nei til utenlandsk humanitær bistand. Under andre naturkatastrofer har vi faktisk sett at myndighetene ikke i tilstrekkelig grad har bidratt til at befolkningen har fått den hjelpen de hadde behov for. Selv i New Orleans var det dessverre en realitet. Samfunnssikkerhetssystemet i delstaten virket ikke. Dette er alvorlig. Vårt utgangspunkt må være at humanitære verdier er universelle. Sårbare mennesker, mennesker i nød, i krig og i konflikt har rett til å få nødvendig hjelp og rett til å bli beskyttet mot overgrep. Men vi har dessverre flere eksempler i nyere historie på at verdenssamfunnet, FN inkludert, har stått passive og handlingslammet mens regimer har begått overgrep mot egen befolkning eller på andre måter har bidratt til lidelser. Det var en milepæl for FN da toppmøtet i september 2005 vedtok Responsibility to Protect. Vi har hatt en grundig debatt om dette vedtaket tidligere i forbindelse med en interpellasjon fra representanten Vallersnes. Meldingen understreker at enigheten om Responsibility to Protect reiser nye utfordringer når det internasjonale samfunnet stilles overfor konkrete situasjoner der prinsippet viser seg vanskelig å operasjonalisere. Det er likevel avgjørende at FN-vedtaket fra 2005 konsolideres og ikke undergraves. Gjennom å forplikte folkeretten må det etableres forpliktelser til å følge opp intensjonene i praktisk handling. Kanskje trenger vi et nytt humanitært diplomati, som meldingen spør om, om nødvendigheten av og retten til tilgang til nødlidende, og sikkerhet for hjelpeorganisasjonene. Så kommer det også stadig nye grupper av sårbare mennesker – de som bor i slumområdene rundt de store byene, eller rett og slett eldre mennesker uten økonomisk sikkerhetsnett. I tillegg kommer klimaflyktninger, som ofte faller utenfor de rettigheter og den assistanse som flyktninger har krav på i henhold til FNs flyktningkonvensjon. Noen er internt fordrevne, andre oppfattes som migranter. Det er viktig å drøfte den folkerettslige situasjonen for denne gruppen og sørge for at de får den beskyttelsen som de har krav på. Komiteen gjentar derfor sin merknad om klimaflyktninger fra april i fjor. Også jeg vil få understreke at flere kvinner enn menn rammes under katastrofer. Flere kvinner enn menn dør faktisk i konflikter. Syv av ti som rammes av sult, er kvinner. Kvinner og småjenter på flukt er særlig utsatt for vold og seksuelle overgrep i forbindelse med væpnede konflikter. Siden flertallet av verdens fattige er kvinner, er de også mer sårbare i katastrofesituasjoner. Dette gjelder faktisk også i et rikt land som Japan – det var i hvert fall et rikt land. Under jordskjelvet i Kobe i 1995 døde halvannen gang så mange kvinner som menn, fordi eldre kvinner bodde i dårlige hus. Jeg viser for øvrig til den norske handlingsplanen for å følge opp Sikkerhetsrådsresolusjon 1325, og til behandlingen av kvinnemeldingen og utviklingsmeldingen. Så har jeg en liten oppfølging til det som Ågot Valle tok opp i forrige sak. Jeg tror at når det gjelder Afghanistan, er det for det første helt vesentlig at de styrkene som sendes ut, har skikkelig opplæring om resolusjon 1325. For det andre tror jeg dette igjen understreker at vi må ha flere kvinnelige soldater og offiserer i våre styrker i muslimske land. Dette gjelder ikke bare i Afghanistan. Hvis vi f.eks. skulle gå inn i Darfur på et eller annet tidspunkt, er det helt nødvendig også der. Det tar jo også 1325 til orde for. Til slutt: Meldingen utdyper og kvitterer ut Riksrevisjonens forvaltningskritikk på dette feltet, bl.a. ved å vise til den femårige strategien som ble lagt fram i september 2008. For øvrig – bare slik at det er sagt: En enstemmig komité slutter seg til de humanitære prioriteringene som foreslås i meldingen.