Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
Da Regjeringen, etter flere års arbeid presenterte sin melding om Svalbard i fjor høst, var det stort sett bare godord å høre. Det lå derfor i kortene at behandlingen i Stortinget skulle bli preget av bred enighet om hovedlinjene i norsk svalbardpolitikk. Det har slått til. Den innstillingen vi i dag drøfter, er i alle vesentlige spørsmål enstemmig. De få dissensene som finnes, gjentar tidligere uenighet om enkelte miljøsaker og en litt større utålmodighet med å innføre lokalstyre. I komiteen har vi vært opptatt av å arbeide oss fram til enighet, fordi vi mener at det er en styrke for troverdigheten i vår svalbardpolitikk. Utenrikskomiteen har vært saksansvarlig komite fordi Svalbardtraktaten er grunnlaget for Norges forvaltning av suverenitetsutøvelsen på Svalbard. Men selv om utenrikskomiteen har stått for den praktiske og formelle behandlingen av meldingen, har komiteen fått innspill fra en rekke av fagkomiteene i Stortinget. Justiskomiteen, kommunalkomiteen og kirke- og undervisningskomiteen har, foruten utenrikskomiteen, besøkt Svalbard i løpet av våren – andre komiteer var på Svalbard i fjor – for å sette seg inn i sine fagområder. Jeg finner grunn til å takke alle våre samtalepartnere på Svalbard for at de så velvillig har stilt opp nær sagt til alle døgnets tider. Uten deres medvirkning hadde vårt arbeid vært langt vanskeligere. Når Stortinget i dag drøfter hovedlinjene i norsk fremtidig svalbardpolitikk, føler jeg meg trygg på at vi har oversikt over og innsikt i de fleste av de sentrale problemstillingene som er behandlet i meldingen. Som saksordfører er det mitt håp at vi har lyktes med å utforme en innstilling som gir klare føringer for norsk forvaltning av Svalbard inn i et nytt århundre. Jeg håper videre at alle som blir berørt av innstillingens konklusjoner, slutter opp om den helhetlige politikken for svalbardområdet som vi på vegne av Stortinget har forsøkt å formulere. Så kan man naturligvis spørre: Hvorfor er det viktig at Norge utøver suverenitet? Først og fremst fordi Svalbard er en del av kongeriket Norge. Dernest er det en åpenbar strategisk begrunnelse. Den kalde krigen er over, men Svalbards geografiske beliggenhet har fortsatt stor strategisk betydning: Dersom man betrakter kloden med Nordpolen i sentrum, ser man tydelig øygruppas geopolitiske plassering. De klimatiske forholdene er dessuten ekstraordinært gunstige sammenliknet med ethvert annet sted på jorda på samme breddegrad. Svalbard er derfor lett tilgjengelig året rundt. Havområdene rundt Svalbard inneholder store geologiske og biologiske ressurser. Havområdene rundt Svalbard støter an mot norsk økonomisk sone, eller mot områder der Norge fortsatt har grenseforhandlinger. Norsk tilstedeværelse gjør det mulig å overvåke og kontrollere miljøsituasjonen i området. Som sagt, basis for norsk tilstedeværelse og suverenitetsutøvelse på Svalbard er Svalbardtraktaten. I 80 år har traktaten bekreftet Norges fulle og uinnskrenkede suverenitet på øygruppa. Som suverenitetsutøver har Norge, innenfor traktatens rammer, ansvar for og frihet til å bestemme hvilke virkemidler som skal tas i bruk for å styre utviklingen på og rundt øygruppa i ønsket retning. Det er viktig å se norsk svalbardpolitikk i denne brede, internasjonale rammen. Et tydelig og konsekvent norsk nærvær på øygruppa er det viktigste virkemidlet for å utøve suvereniteten. Foruten sysselmannsembetet kommer slikt nærvær best til uttrykk gjennom å opprettholde en norsk bosetting på øygruppa. Et differensiert og moderne næringsliv er med på å gjøre det attraktivt å bo på Svalbard. Likevel er det slik at all menneskelig aktivitet, næringsvirksomhet, ressursutnytting, forskning og undervisning skal skje innenfor de rammene som hensynet til bevaring av naturen og miljøet på Svalbard setter. Norske myndigheter har valgt å satse på en helårsbosetting, Longyearbyen, med en samfunnsstruktur som er mest mulig lik lokalsamfunnene på fastlandet. I dag bor det mellom 1 200 og 1 500 mennesker i Longyearbyen. Dette er ansett å være en tilstrekkelig størrelse for at innbyggerne skal kunne få et godt og allsidig tjeneste- og fritidstilbud. Sysselmannen er Norges fremste representant på øygruppa og et sentralt redskap i gjennomføringen av norsk svalbardpolitikk. Sysselmannen forvalter nasjonale interesser både i forhold til utenlandske bosettinger og aktører, i forhold til ressursbevaring og i forhold til et best mulig vern av miljøet. Sysselmannen har også en viktig rolle i å gjennomføre en effektiv og smidig forvaltning av statens interesser i Longyearbyen og på resten av øygruppa. Komiteen har i innstillingen vært spesielt opptatt av sysselmannens direkte og tydelige tilstedeværelse som representant for Regjeringen i forhold til utenlandske bosettinger og aktører. Derimot tror vi at en del av sysselmannens «kommunale» oppgaver bør kunne overføres til lokalstyret i Longyearbyen når det er etablert. I forhold til disse vil det trolig være hensiktsmessig å la sysselmannen fungere som fylkesmann. Det er 15 år siden Stortinget sist hadde en generell og altovergripende debatt om Svalbard. Utrolig mye har skjedd på øygruppa siden den gang, selv om hovedbegrunnelsen for at det er norsk virksomhet på øygruppa, er den samme, nemlig vårt ansvar som suverenitetsutøver. Glasnost har ført til at forholdet mellom den norske og russiske bosettingen er bedre enn noensinne. Bevisstheten om vårt ansvar for å forvalte og bevare Svalbards unike naturmiljø og kulturminner har blitt gradvis styrket i løpet av perioden. Etableringen av UNIS i Longyearbyen, profesjonaliseringen av forskningsstasjonen i Ny-Ålesund og teknologiske installasjoner, som EISCAT, SvalSat og SvalRak, står alle som gode eksempler på den gledelige veksten og utviklingen som har funnet sted på forsknings- og utdanningsområdet. Samtidig med at nye næringer, som forskning, utdanning og turisme, har blitt styrket, har kulldriften fått relativt mindre betydning. Store Norske Spitsbergen Kulkompani AS er ikke lenger pytt og panne i «Company Town», men en av flere næringsvirksomheter. Longyearbyen fremstår i dag som et moderne, velutrustet og godt fungerende samfunn, med et variert næringsgrunnlag. I løpet av disse årene har det videre funnet sted en merkbar desentralisering av ansvar og myndighet. Det har dessuten vært en betydelig vekst i privat virksomhet. Dermed har de politiske myndigheter fått svekket sin mulighet til å drive en helhetlig styring av utviklingen på områder som har nasjonal interesse. Erkjennelsen av denne utviklingen har ført til at komiteen ser behovet for å styrke den sentrale koordineringen av svalbardpolitikken. Vi mener at det best kan gjøres ved at Polarutvalget får en sterkere og mer politisk stilling. Vi ser heller ikke bort fra at Polarutvalget bør omorganiseres og få et større ansvar for den totale offentlige virksomheten på øygruppa. Vi regner med at Regjeringen vil komme tilbake med forslag til hvordan intensjonene i komiteens erkjennelse best kan ivaretas. Da Stortinget diskuterte forvaltningen av miljøet på Svalbard høsten 1995, la Stortinget klare føringer på at Svalbard skal fremstå som et av verdens best forvaltede villmarksområder. Videre ble miljøaspektet understreket ved at miljøhensyn skal veie tyngst dersom det oppstår konflikt med andre interesser. Den sterke vektleggingen på miljø står fortsatt ved lag. Komiteen har ytterligere forsterket dette synet gjennom å understreke føre var-tenkningen som det bærende prinsippet for forvaltningen av området. I den anledning uttaler alle partier unntatt Høyre at man bør unngå å foreta gjennomløpende naturinngrep som kan dele opp sammenhengende villmarksområder. Denne uttalelsen knytter direkte opp til det standpunktet som et flertall i Stortinget tok allerede i 1995, nemlig at det ikke skal bygges vei eller kraftlinje mellom Longyearbyen og Svea. Dette standpunktet står fortsatt ved lag. I denne innstillingen har komiteen tatt avstand fra at det åpnes et nytt uttak fra Gruve 7. Følgelig er det verken aktuelt eller behov for å bygge vei i Boltedalen. Siden de nåværende naturreservatene og nasjonalparkene bare i liten grad inneholder biologisk produktive områder, bad energi- og miljøkomiteen i 1995 om at det måtte utarbeides en verneplan som inkluderte et representativt utvalg av slike områder. Dette arbeidet er i god gjenge, og vi ser fram til at forslag om vern av biologisk produktive områder blir fremmet for Stortinget. Inntil så skjer mener utenrikskomiteen at Regjeringen bør vurdere å innføre et moratorium på alle inngrep i de foreslåtte verneområdene for å hindre at forslag om fremtidig vern blir illusorisk. Fordi verneplanen ennå ikke er fremlagt, har et flertall i komiteen ikke villet ta standpunkt til vern av Reindalen, selv om hele komiteen er kjent med at Reindalen har stor verneverdi. Vern av Bjørnøya derimot er alle utenom Høyre og Fremskrittspartiet rede til å stille seg positiv til. Det har lenge vært arbeidet med en miljølov for Svalbard. Det må vel kunne tolkes som litt utålmodighet fra komiteens side når den sier at den «håper at lovforslaget kommer til Stortinget i så nær fremtid at det ikke blir nødvendig å endre noen av de gjeldende forskriftene før loven foreligger». Det er nemlig behov for utdyping, presisering og endring på flere områder som gjelder motorisert ferdsel og andre aktiviteter som berører forvaltningen at naturen. Generelt er det snakk om å skjerpe de generelle aktsomhetsreglene i forhold til naturmiljø og kulturminner. Komiteen er spesielt opptatt av den akutte forurensningsfaren som skipstrafikken utgjør. Det flyter av søppel og skrot i farvannene rundt og langs strendene på øygruppa, til fare og sjenanse for både dyr og mennesker. Komiteen ber eksplisitt om at det blir vurdert å innføre et system med avfallskontroll for alle skip innenfor territorialfarvannet. Utfordringen for næringslivet på Svalbard ligger i å etablere og opprettholde norsk virksomhet og aktivitet – uten at det er til hinder for å bevare Svalbards særpregede villmarksnatur. Samtidig må håndhevende myndigheter ikke tape Svalbardtraktatens krav om ikke-diskriminering av syne. Ved begynnelsen av et nytt århundre er vi i den gunstige situasjon at næringslivet på Svalbard har fått flere bein å stå på. Kulldriften, som gjennom mesteparten av forrige århundre utgjorde den nesten absolutte og eneste hjørnesteinsvirksomheten, er blitt supplert med forskning, utdanning, turisme og en rekke mindre bedrifter innenfor servicenæringen. Kulldriften står nå ved et veiskille. Gruvene i Longyearbyen er utdrevet, og Store Norske Spitsbergen Kull kompani A/S driver nå en prøvedrift i Svea Nord for å undersøke om det er grunnlag for permanent drift. I denne innstillingen tar komiteen ikke stilling til dette spørsmålet. Det vi derimot gjør, er at vi kommer med noen synspunkter både på behandlingen av saken og fremtidig drift. Komiteen er kritisk til at prosjektet har vært forsert uten at Stortinget, og knapt nok Regjeringen, har vært informert. Dette gjelder både overskridelser av uttakstak og forskuttering av investeringsrammer og etablering av infrastruktur. Litt spøkefullt kan man få det inntrykket at SNSK her praktiserer den arbeidsmetoden som går ut på at det er lettere å få tilgivelse enn tillatelse. Dette er naturligvis ikke tilfredsstillende for noen parter, og jeg tror heller ikke at det har vært meningen fra Store Norskes side. Komiteen forventer uansett at dialogen mellom Store Norske og Regjeringen blir bedre i fremtiden. Selv ser jeg for meg at Polarutvalget kan være til nytte når alle hensyn i forbindelse med en gruveetablering skal koordineres og ivaretas. Overraskelsen var stor da jeg i forrige uke kunne lese i Svalbardposten at en masse brakker var losset på bykaia, og at disse skulle bli til 80 hybler og 20 leiligheter. Arkitektene var allerede i gang med å tilpasse dem til oppsetting på Elvesletta. I løpet av tre dagers høringer på Svalbard i slutten av april hadde denne store nyetableringen ikke kommet utenrikskomiteens medlemmer for øre. På Elvesletta, et område der man har bestrebet seg på å skape et trivelig og velregulert bomiljø, må det være en dårlig idé å etablere en brakkeby. Så langt jeg forstod avisa, hadde det allerede reist seg lokale røster mot denne plasseringen, så jeg antar at saken er vel tatt hånd om av de lokaldemokratiske kreftene i Longyearbyen. Mer forundret blir jeg imidlertid over det signalet Store Norske gir. Så vidt jeg husker debatten om gruvevirksomhetens fremtid, var et av de sterkeste argumentene for en fortsatt gruvedrift at kulldriftarbeidsplassene, mer enn annen sysselsetting, stod som garantist for stabiliteten og opprettholdelsen av familiestrukturen i Longyearbyen. Dette har ligget til grunn for min og andres positive vurdering av fortsatt kulldrift på Svalbard. Å bygge hybler til sine nyansatte kan tyde på at Store Norske er i ferd med å svekke denne viktige begrunnelsen for sin virksomhet. Ifølge de siste planene jeg har sett for eventuell permanent drift i Svea Nord, er det beregnet en kullreserve i denne forekomsten til ca. 20 års drift. Med det vi vet om moderne teknologiske muligheter, tror jeg det er viktig å understreke at det ikke er noe poeng i seg selv å forsere uttaket utover dette. Det er naturligvis ønskelig at driften, når investeringene er gjort, kan gå i balanse. Men det er ikke noe mål i seg selv å gå med stort overskudd. Volumuttaket må dessuten være så pass fleksibelt at man får tatt tilstrekkelig hensyn til nødvendige miljøkrav. Flertallet i komiteen understreker behovet for en grundig konsekvensanalyse før forslag om eventuell permanent drift i Svea Nord blir fremmet for Stortinget. Når det gjelder etableringen av universitetsstudiene på Svalbard, UNIS, har komiteen funnet grunn til å gi ros til alle dem som har bidratt til at UNIS har blitt en suksess. Komiteen er klar over at spesielt Riksrevisjonen har ment at det ikke er korrekt å opprettholde stiftelsesformen på UNIS. Til det har komiteen sagt at vi ikke har sterke oppfatninger om en eventuell ny organisering. Men vi understreker hvor viktig det vil være også i en fremtidig struktur å sørge for at det forpliktende samarbeidet som har eksistert mellom de fire universitetene når det gjelder UNIS, må bli videreført i en ny organisasjonsmodell. Som sagt, etableringen av UNIS har vært en suksess. Profesjonaliseringen av forskningsstasjonen i Ny-Ålesund er vi også godt fornøyd med. Norge har satset stort og godt, og vi har all grunn til å være fornøyd med innsatsen. Det som gjenstår, er å bevilge penger til forskning, slik at vi kan utnytte denne infrastrukturen på en bedre måte enn det vi hittil har gjort. Men selv om mye er gjort, er det ikke vanskelig å se at forsknings- og utdanningsmiljøet på Svalbard er lite og sårbart. Komiteen har derfor gitt sin sterke støtte til at det nå gis klarsignal for etableringen av Svalbard forskningspark, slik at man kan få til en samlokalisering av alle de akademiske miljøene i Longyearbyen, Svalbard Museum, et magasin for arkeologisk og kunsthistorisk materiale og et informasjonssenter om Svalbards natur og miljø. Det enkeltforslaget som har fått mest omtale i denne meldingen, er forslaget om å innføre lokaldemokrati i Longyearbyen. Allerede i 1995 la representantene Gunnar Skaug og William Engseth fram et Dokument nr. 8-forslag, der de ber om at saken blir utredet og fremmet. Senere har Arbeiderpartiet, i nært samarbeid med Svalbard Arbeiderparti, laget en fyldig utredning om de samme spørsmålene. Et tilsvarende arbeid har også vært gjort i andre partier. Også Svalbardrådet har engasjert seg godt og aktivt i saken. Når saken derfor behandles i dag, er den overmoden. Noen nyanser fremkommer, men etter min oppfatning har Stortinget behandlet saken på en slik måte at resultatet burde være praktikabelt for alle de som blir berørt av det. For oss er det ikke spørsmål om det skal innføres lokaldemokrati, men hvor omfattende dette skal være og i hvilket tempo det skal gjennomføres. Jeg vil derfor benytte denne anledningen til å gratulere Longyearbyen og longyearbysamfunnet med et nytt og demokratisksteg fremover. Andre spørsmål vil andre ta seg av. Utover det anbefaler jeg innstillingen.