Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-06-11:
Regjeringen har lagt frem en stortingsmelding om strukturreform i universitets- og høyskolesektoren, og vi har tatt utgangspunkt i noen store utfordringer som både vi som samfunn står overfor, og som verden står overfor: klimaendringer, kombinasjonen av at vi skal løfte millioner av mennesker ut av fattigdom samtidig som vi skal gjøre det på en bærekraftig måte, behovet for endret energibruk, og her hjemme utfordringer knyttet til alderssammensetningen i befolkningen, sprekker i velferdssamfunnet – ja selve behovet for at vi fortsatt skal ha et sterkt velferdssamfunn og høy verdiskaping. Det er ikke noe nytt at verden endrer seg, men tempoet er kanskje raskere enn tidligere, og det vil alltid være usikkert hva den endrer seg til. Universiteter og høyskoler spiller en nøkkelrolle i samfunnet vårt. De er bærebjelker i videreutviklingen av kunnskapssamfunnet for å gi utdannelse og for å gi dannelse. Det er veldig mye godt å si om dagens universitets- og høyskolesektor, men som de fleste andre stortingsmeldinger handler også denne om utfordringene. Men jeg har også lyst til å understreke at dette ikke er en melding som skal løse alle utfordringene. Den tar for seg de overordnede rammene, strukturen, og peker på hvilke endringer som bør gjøres med det. Det brukes ganske store ressurser på universitets- og høyskolesektoren, men ressursene spres for tynt. Det er mange små og sårbare fagmiljøer, som også andre talere har vært innom, og mange spredte, små utdanningstilbud med sviktende rekruttering. Det er ikke en diagnose som dukket opp med den nye regjeringen. I 2008 presenterte Stjernø-utvalget en utredning som sa det samme. Også evalueringer foretatt av Nasjonalt organ for kvalitet i utdanningen, NOKUT, viser bekymringen for at ressursene spres for mye. I regi av Norges forskningsråd har internasjonale fagpaneler gjennomført nesten 30 evalueringer av norske forskningsmiljøer. Et gjennomgangstema er at mange fagmiljøer er for små til å forfølge viktige forskningsspørsmål, også innen profesjonsfagene, og til å kunne hevde seg i internasjonal konkurranse. Det er det viktige utgangspunktet for meldingen og for de endringene vi mener det er behov for. Diskusjonen om struktur i universitets- og høyskolesektoren er ikke ny. Jeg har nevnt Stjernø-utvalget. I kjølvannet av det oppfordret forrige regjering institusjonene til å finne sammen og fusjonere. Stortinget bevilget penger til samarbeid, arbeidsdeling og konsentrasjon, og det ga noen resultater, men ikke nok. Regjeringen har ansvaret for den samlede strukturen i universitets- og høyskolesektoren, og det er behov for større endringer enn det vi har sett hittil. Derfor tar vi ansvaret for det og gjennomfører endringer, og vi gjør det gjennom en prosess som er involverende. Dette innebærer god dialog med institusjonene selv, selv om ikke alle institusjonene nødvendigvis får den løsningen de har øverst på ønskelisten hvis de bare ser på egen institusjon. En god prosess innebærer også politisk forankring. Politikken for høyere utdanning og forskning, i hvert fall de store strukturgrepene, har vært preget av stor enighet. Det er viktig, fordi vi ønsker løsninger som står seg over tid, og som Stortinget slutter opp om. Det er også en viktig bakgrunn for at denne meldingen blir lagt frem nå. Kvalitet er det overordnede målet for regjeringens kunnskapspolitikk, og strukturmeldingen uttrykker tydelige mål om utdanning og forskning av høy kvalitet. Vi skal ha robuste fagmiljøer. En styrke med det norske systemet er at vi har god tilgang til utdanning og kompetanse over hele landet, og det skal vi fortsatt ha. Institusjonene skal bli bedre i stand til å ta en aktiv rolle i regional utvikling. Vi ønsker god utdanning på alle nivåer og på alle studiesteder, men vi ønsker også miljøer som hevder seg helt i verdenstoppen. Større fagmiljøer og større institusjoner legger til rette for det. Vi vil også legge vekt på effektiv ressursbruk, uten at vi dermed tror at større alltid vil være bedre, og det har vært nevnt gode eksempler her på institusjoner som ikke er store i betydningen mange studenter, men som allikevel er fremragende innenfor sine fagfelt. Det er også viktig å understreke at sammenslåinger ikke er et mål i seg selv, det er et virkemiddel for å fremme kvalitet. Det betyr også at verken institusjonene eller regjeringen eller Stortinget er ferdig når sammenslåinger er gjennomført. Kvalitet er et mål vi hele tiden må jobbe for, og et viktig ledd i det arbeidet blir en stortingsmelding om kvalitet i høyere utdanning i 2017. I strukturmeldingen peker vi på noen kriterier som sier noe om kvalitet eller hvor robust en institusjon er: antall årsverk med førstestillingskompetanse, studentrekruttering, studentenes tidsbruk og fullføring, publisering av ny forskning, eksterne inntekter, størrelsen på doktorgradsprogram, samspill med samfunnet og internasjonal orientering. Dette er ikke nye kriterier, det er kjente kriterier som over tid har vært brukt både av sektoren, av politikere og andre for å diskutere kvalitet. Det er også de kriteriene som er mest relevante for å vurdere struktur. Derfor er det fornuftig å bruke dem som et utgangspunkt for å vurdere om en institusjon er solid nok til å stå alene. Men det er ingen formel for kvalitet, og det finnes heller ingen formel for struktur. Med andre ord setter vi ikke noen absolutte minstekrav eller vurderer utelukkende etter kriteriene. Vi må gjøre en samlet vurdering av institusjonene og hvilke alternativer som foreligger. Men når noen gjennomgående scorer lavt, tilsier det etter vår vurdering at de bør slås sammen med andre. Mer forskningsbaserte profesjonsutdanninger og innføring av femårige lærerutdanninger er også en viktig bakgrunn for strukturendringene. Mange institusjoner vil ikke ha faglige forutsetninger for f.eks. å kunne tilby en femårig lærerutdanning alene. Nye opptakskrav kan også påvirke rekrutteringen. I meldingen skisserer vi noen institusjoner som kan slås sammen ganske raskt. Disse vurderingene er et resultat av en ganske lang og veldig åpen prosess. Vi peker også på en del institusjoner som ennå ikke har funnet sin plass. Disse institusjonene vil vi ha videre dialog med gjennom en fortsatt åpen prosess. Det er altså ikke noe hemmelig kart som nå dras opp av skuffen. Andre institusjoner igjen vil klare seg fint alene, men har en viktig jobb å gjøre med å prioritere, konsolidere og utvikle fagmiljøer innenfor egen institusjon. Atter andre kan det være behov for å fortsette prosessen med når de ser hvordan sektoren utvikler seg, og hvordan det vil påvirke dem. Som sagt er sammenslåing bare ett virkemiddel for kvalitet. I meldingen presenterer vi også noen andre virkemidler som virker sammen med strukturendringer, f.eks. nye krav til master- og doktorgradsprogrammer for å sikre at de er forankret i sterkere fagmiljøer. Det skal fortsatt være mulig for en institusjon, for en høyskole, å bli vitenskapelig høyskole eller universitet, og den dynamikken har også ført mye bra med seg. Men det har også ført til at det har blitt etablert noen i overkant smale doktorgradsprogrammer med få kandidater. Derfor strammer vi til kriteriene for å endre institusjonskategori. God styring og ledelse er avgjørende for å få utdanning og forskning av høy kvalitet. I dag kan institusjonene velge om de skal ha valgt rektor som styrets leder eller ekstern styreleder og ansatt rektor. Den valgmuligheten vil være der fortsatt, men regjeringen mener at modellen med ekstern styreleder legger best til rette for både ryddighet og for rekruttering av den best kvalifiserte ledelsen, og at den gir styret en tydeligere og mer uavhengig rolle overfor den daglige ledelsen av institusjonen. Ikke dermed sagt at det ikke er flere veldig gode rektorer som er valgt, men det er altså den politiske, prinsipielle beslutningen og innfallsvinkelen. Hvis institusjonene selv er rykende uenig, vil de fortsatt ha mulighet til å bestemme at de skal ha valgt rektor som styreleder. Endringen i UH-sektoren må ses i sammenheng med regjeringens store satsing på forskning og høyere utdanning. Den må ses i sammenheng med langtidsplanen for forskning og høyere utdanning, den må ses i sammenheng med budsjettene, og den må ses i sammenheng med stortingsmeldingen om kvalitet. Meldingen viser også til andre tiltak, som f.eks. utviklingen av NOKUTs tilsynsmodell. Vi har også varslet endringer i finansieringssystemet, basert på råd fra en ekspertgruppe og på prosessen og dialogen med sektoren. Noen av disse justeringene vil kunne ha budsjetteffekter. Det gjør at jeg mener de hører hjemme i statsbudsjettet. Noen av justeringene har så nær sammenheng med strukturen og institusjonenes rammebetingelser at vi har presentert dem i meldingen. Vi kommer så godt vi kan til å legge opp til en prosess som gjør at Stortinget får god tid til også å diskutere et finansieringssystem. For regjeringen har det vært viktig å gi institusjonene en forutberegnelighet ved allerede nå å si at vi ønsker å videreføre hovedtrekkene i dagens system, og samtidig over tid øke den resultatbaserte finansieringen. Det betyr ikke at basisbevilgningene blir radikalt lagt om, men det betyr at over tid vil mer komme som en følge av konkurranse på åpne arenaer. Størrelsen på den resultatbaserte delen og hvilke indikatorer som skal inngå, innrettingen av styrkeforholdet mellom disse samt spørsmålene om åpen eller lukket ramme har økonomiske konsekvenser og bør derfor behandles i forbindelse med budsjettet.