Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2005-02-17:
Det er sjelden en får lov til å være stand-in på et så høyt nivå. Men til mitt innlegg: Utenriksministerens redegjørelse illustrerte på en veldig god måte hvordan globale utfordringer og muligheter i økende grad krever globale mekanismer. FN er den vesentligste rammen for globalt samarbeid. FNs nåværende styringsstruktur er et resultat av de maktpolitiske forholdene som eksisterte ved annen verdenskrigs avslutning, og er åpenbart moden for reform. FNs høynivåpanel hadde en god analyse av de utfordringene FN står overfor når det gjelder organisasjonens primære oppgave, nemlig å håndheve fred og internasjonal sikkerhet. Det vil være viktig å endre sammensetningen av Sikkerhetsrådet, det må bli en bedre balanse mellom de ulike regionene, og det er i Norges interesse at de små og mellomstore land fortsatt kan gjøre seg gjeldende i Sikkerhetsrådet. Mot en slik bakgrunn er også regionale samarbeidsinstitusjoner av stor betydning. Denne utviklingen har kommet lengst i Europa, med EU. Et annet eksempel er Den afrikanske union, AU, som allerede spiller en rolle i flere regionale konflikter, og som viser økende evne til samhandling i politiske saker. Norge er avhengig av en internasjonal orden basert på multilateralisme der demokrati, rettssikkerhet og folkerett er de grunnleggende normene. Sterke internasjonale institusjoner er et virkemiddel for å styrke suvereniteten. Det er i samarbeidet med andre at Norges suverenitet som stat utvikles. Historien viser at institusjoner ikke er konstante størrelser. Noen vokser, andre stagnerer. Tilsvarende ser vi nå tegn på at institusjoner som Norge tradisjonelt har vært avhengig av, og som vi har knyttet vår utenrikspolitiske identitet til, stagnerer eller omstruktureres i forhold til en annen institusjon som Norge ikke er medlem av. Jeg tenker i første rekke på EU, som har hatt en rivende utvikling siden folkeavstemningen i 1994. En felles utenrikspolitikk, en felles pengepolitikk og en østlig utvidelse av unionen var den gangen bare på tegnebrettet. For ti år siden var også NATO den mest sentrale forsvars- og sikkerhetspolitiske institusjonen i Europa. Ja, for bare litt over to år siden, i november 2002, da NATO vedtok en utvidelse med sju nye stater, var det noen politikere og forskere som mente at NATO hadde et opplagt overtak på EU som det mest sentrale sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeidsforumet. Deres synspunkter ble ytterligere styrket våren 2003, da verken EU eller NATO maktet å komme frem til en felles holdning når det gjaldt Irak-krigen. Mye vann har rent i havet siden den gangen. Vi ser nå at europeisk sikkerhetspolitikk faktisk blir europeisert, dvs. at EU overtar flere av NATOs oppgaver, at EU gradvis opptrer mer samlet innen NATO, og at når EUs konstitusjonelle traktat trer i kraft neste høst, vil EUs sikkerhetspolitiske samarbeid bli ytterligere styrket. I denne konstitusjonen åpnes det opp for forsterket samarbeid, der de landene som går inn, skal forplikte seg til gjensidig forsvar i tilfelle angrep. Etableringen av et europeisk forsvarsbyrå, EDA, vil styrke EU på forsvarsmateriellsiden. Samlet sett vil dette føre til en vesentlig styrking av EUs betydning i europeisk sikkerhetspolitikk, delvis på bekostning av både NATO og OSSE. Vi må forholde oss til at de transatlantiske relasjonene ikke er de samme som før. Dette blir nå erkjent på begge sider av Atlanterhavet. Den tyske forbundskanslerens uttalelser tidligere denne måneden om bilaterale kontakter mellom EU og USA uten å gå veien om NATO er symptomatisk for utviklingen, uten at vi behøver å dramatisere den i første omgang. Norge har i historisk forstand alltid vært en atlantisk orientert stat. Før annen verdenskrig førte vi riktig nok en nøytralistisk preget utenrikspolitikk, men der forholdet til Storbritannia som den daværende atlantiske ledermakt var særdeles viktig. Etter 1949 har USA vært vårt sikkerhetspolitiske ankerfeste, der det atlantiske samfunn skulle danne rammene for norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Betingelsene for disse rammene er nå under vesentlig endring. Konsekvensen blir at Norges internasjonale handlingsrom blir vesentlig svekket om vi ikke snarlig gjør noe med dette og blir et fullverdig medlem av Den europeiske union.