trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-03-04:
Når Stortinget har et omfattende lovarbeid til behandling, som vi tidligere hadde med den nye straffeloven, skapes det en stor forventning ute i samfunnet i den debatten som pågår rundt det arbeidet, om at det skal komme raske effekter av det arbeidet som Stortinget gjør, og spesielt innenfor denne typen saker, som gjelder alvorlig kriminalitet, og hvor straffenivået ikke har vært i tråd med den allmenne rettsfølelse ute hos folk flest. Det har vært et for lavt straffenivå for denne typen alvorlig kriminalitet, som Stortinget fanget opp ved å vedta skjerpelser i den nye loven. Etter Høyesteretts dommer ble det en betydelig debatt, og jeg mener nok at det ikke er grunn til å rette kritikk mot Høyesterett i denne saken. Først må Stortinget og Regjeringen gjøre jobben sin ved å sette lover i kraft, før man kan forvente at domstolene følger fullt opp. Nå er det, slik jeg forstår, rimelig enighet i komiteen og i Stortinget om at vi skal få gjort endringer i straffeloven av 1902, slik at vi kan få økt straffenivået på disse sakene før den endelige ikrafttredelsen av straffeloven av 2005. Fremskrittspartiet forventer at statsråd Storberget nå kommer til Stortinget med en sak om dette rimelig kjapt, og jeg kunne forvente at statsråden her fra Stortingets talerstol bekrefter overfor Stortinget at han vil komme raskt, og i hvert fall i god tid før sommeren, med et slikt forslag. Det ideelle her ville jo være at statsråden kom til Stortinget med saken så raskt at Stortinget fikk gjort de nødvendige lovendringer før Stortinget tar sommerferie. Hvis det ikke er tilfellet, vil det jo ta store deler av året før vi har lovendringene på plass, i og med at Stortinget ikke skal møtes igjen før i oktober. Det er på representantenes plasser her i salen i dag lagt frem to forslag fra Venstre, og jeg vil bare signalisere at Fremskrittspartiet vil støtte disse to forslagene.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-03-04:
Vi har til behandling et representantforslag fra flere stortingsrepresentanter fra Høyre om bedre, raskere og mer rettssikker analyse ved bruk av DNA-spor. I forslaget har representantene fremmet to forslag. Det første er at Stortinget ber Regjeringen sørge for med hjemmel i påtaleinstruksen umiddelbart å ta i bruk akkrediterte rettsgenetiske laboratorier med ledig kapasitet som kan nyttes for på en rask og hensiktsmessig måte realisere Stortingets intensjoner bak den nylig vedtatte DNA-reformen. Det andre forslaget fra representantene er at man ber Regjeringen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett fremlegge oppdatert og kvalitetssikret statistikk over saksbehandlingstid, kostnader mv. knyttet til Rettsmedisinsk institutts DNA-tjenester til strafferettspleien. Man ber også om en gjennomgang av andre lands DNA-reformer og peker bl.a. på Sverige og Storbritannia som to sammenlignbare land. Komiteen stiller seg bak forslagsstillernes ønske om større kvalitetssikring når det gjelder bruk av DNA i straffesaker. DNA er vår tids fingeravtrykk, og i straffesaker er det helt avgjørende å ha DNA-spor – og god tilgang på gode DNA-spor. Derfor er man også avhengig av at man har tilstrekkelig laboratoriekapasitet, slik at DNA-spor kan analyseres på et tidlig tidspunkt, og også slik at politi og etterforskere kan få resultatet raskt, for at nettopp instituttene ikke skal bli en flaskehals med hensyn til å få fart på etterforskningen i sakene. En samlet komité påpeker at det er svært viktig at DNA benyttes i alle de saker hvor genetisk materiale foreligger, og komiteen slutter opp om at Norge bør være ledende i verden når det gjelder bruk av DNA i straffesaker. Komiteen har delt seg i et flertall og et mindretall, og jeg regner med at flertallet vil redegjøre for sine synspunkter. Mindretallet, som består av Fremskrittspartiet og Høyre, viser til at i den høringen som komiteen holdt den 8. februar 2010, kom det en rekke kritiske synspunkter når det gjelder hvordan Rettsmedisinsk institutt håndterer behandlingen, analyseringen, av DNA. Det ble også stilt klare spørsmål ved om det er god nok kvalitet ved det arbeidet som gjøres ved Rettsmedisinsk institutt, og om det ikke nå er på tide at Rettsmedisinsk institutt ISO-sertifiseres. Det er også fremkommet at det forefinnes i hvert fall ett svært kompetent miljø i Norge, GENA i Stavanger, som ønsker å ta oppdrag for politiet. Mindretallet ser ingen grunn til at dette kun skal være reservert for offentlige instanser og Rettsmedisinsk institutt. Det er viktig at politiet har tilgang på flere miljøer, nettopp med tanke på det jeg sa om å få fortgang i sakene. Det er også innenfor alle deler av samfunnet vårt viktig at vi har konkurranse og miljøer som kan gi andre analyser, gi en «second opinion», i slike viktige saker som vi her står overfor. Jeg tar opp de to forslagene fra mindretallet.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-03-04:
Jeg må si jeg synes statsrådens innlegg var relativt oppsiktsvekkende. Det er merkelig at man i et lite land ikke skal ta i bruk gode ressurser, gode miljøer, som er tilgjengelig i landet. Her snakker vi ikke om at man skal ta i bruk noen form for bakgårdsfirmaer, dette skal være godkjente selskaper. Men det er lett å konkludere her – Regjeringen og stastråden har inntatt den typen holdninger fordi man har fullstendig skrekk for miljøer som ikke er 100 pst. statskontrollert. Derfor spør jeg statsråden: Er det det som er tilfellet? Det kan ikke være noen andre grunner til at man ikke skal ta i bruk gode miljøer som har stor kompetanse på det faget som de skal utføre.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-03-04:
Det er jo ikke slik at replikanten her foreslår at Stortinget skal inngå avtale med et konkret firma. Her snakker man om et fagmiljø på et område hvor det er svært få fagmiljøer i Norge. Når man har et godt miljø, er det jo ganske spesielt at politiet ikke skal kunne ha frihet til å kunne gå til det miljøet, hvis man mener det er riktig. Det er også grunn til å gjøre statsråden oppmerksom på at det i Stortingets høring om dette forslaget fremkom svært sterk kritikk når det gjelder måten RMI jobber på, og kvaliteten på det arbeidet de gjør. Da er mitt spørsmål: Hvor fort vil statsråden få Rettsmedisinsk institutt opp på et internasjonalt faglig forsvarlig nivå?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-03-04:
Jeg hadde tenkt å gjøre dette rimelig kort, fordi vi har hatt til behandling forslag til ny varemerkelov. Det er et omfattende forslag som Regjeringen har lagt frem. Men som det fremgår av innstillingen, støtter hele komiteen opp om det gode forslaget som er fremlagt av Regjeringen. Vi konstaterer at dette er en rasjonalisering av gjeldende lovverk, en oppdatering av gjeldende lovverk, og det ser komiteen positivt på. Vi har også merket oss at den nye loven ikke innebærer de store materielle endringene fra gjeldende rett, og at det gjøres enkelte EØS-tilpasninger og andre internasjonale tilpasninger i forhold til avtaler som Norge har sluttet seg til. Et annet poeng her er jo, som vi også ser med tilfredshet på, at man søker å få til best mulig nordisk rettsenhet når det gjelder varemerkeloven. Det er viktig innenfor alt lovverk som vi skal vedta fremover, at vi også ser til våre nordiske naboer, slik at vi ikke får ulik rettsenhet på områder der det er viktig at vi har mest mulig lik rett innen Norden. Det er mine kommentarer i denne saken.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-04:
Kristeleg Folkeparti har lenge arbeidd for å skjerpe straffenivået i valds-, overgreps- og valdtektssaker og støtta dei straffeskjerpingane som blei vedtekne i samband med behandlinga av ny straffelov. Ja, me ønskjer vel eigentleg å gå litt lenger i nokre tilfelle. No ønskjer eg å rose forslagsstillarane bak representantforslaget og takke for det gode innlegget som blei halde rett før meg. Me i Kristeleg Folkeparti er glade for at Regjeringa òg har varsla at det er sett i gang eit arbeid for at det auka straffenivået det er einigheit om i Stortinget, blir gjennomført så raskt som mogleg. «Så raskt som mogleg» er vel kanskje å ta litt hardt i, for eg synest i grunnen at Regjeringa kunne ha kome lenger i dag enn ein har gjort. Det kan òg stillast spørsmål ved om ikkje Regjeringa i større grad burde vore budd på Høgsteretts konklusjon i saka og kome tidlegare i gang med eit alternativt løp. Uansett er det ein fordel at Stortingets syn i denne saka vil få sitt klare uttrykk i loven, òg i perioden fram til den nye straffeloven trer i kraft. Det vil skape ein lovgjevingsmessig ryddigare situasjon. Som Høgsterett uttrykte i dei omtalde dommane, er det viktig, ikkje minst på strafferettens område. Eg vil rose statsråden for handlekrafta hans, og for at han har sett i gang dette arbeidet så kjapt som han har gjort, sånn at me kan få ei sak så fort som mogleg. Eg vil òg understreke viktigheita av at det blir sikra eit godt nok IKT-system, slik at dette ikkje seinkar tida for når straffeloven tek til å gjelde. Derfor forventar Kristeleg Folkeparti at dersom det viser seg at dette kan bli eit problem, blir Stortinget orientert om det, sånn at eventuelle tiltak kan setjast i verk. Kristeleg Folkeparti ser med forventning fram til den varsla proposisjonen, slik at Stortingets ønske om eit skjerpa straffenivå i desse viktige sakene blir oppfylt så rast som mogleg.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-04:
Me er alle saman glade for at Stortinget står samla i denne saka og at statsråden viser handlekraft for å få sett i verk Stortinget sin intensjon om strengare straffer raskare. Men me veit òg at strengare straffer ikkje er nok aleine. Der har statsråden på ein god måte vore ute og fronta eit tiltak som gjeld rus og alkohol. Ein veit at i tilfelle med valdtekt og overgrep, er rus veldig ofte med i biletet. Statsråden har varsla at han ønskjer å kome med innskrenkingar på skjenketider. Mitt enkle spørsmål til statsråden er: Når forventar statsråden at dette kjem til Stortinget?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-04:
I dette gamet er det ikkje kvar dag ein kan behandle gode forslag som ei fleirtalsregjering seier seg einig i. Derfor ønskjer eg å begynne innlegget mitt med å seie at eg eigentleg er veldig glad i dag, for dette er ei utruleg viktig sak, der me endeleg tek nokre steg nærmare den løysinga som Kristeleg Folkeparti har kjempa for i lang tid. Eg er glad for at regjeringspartia har snudd i denne saka sidan førre perioden, og no heller kjem oss i møte, slik at eit viktig steg for å sikre barns rettstryggleik blir teke. Men eg må få lov å spørje kvifor Regjeringa har meint at barn mellom 0 og 3 år som døyr uventa, skal ha ein dårlegare rettstryggleik enn andre. Kvifor har me hatt ei spesialordning innan helsetenesta for dei små barna, når me veit at eitt av fem barn mellom 0 og 3 år som døyr uventa, døyr anten av omsorgssvikt eller fordi det ligg føre noko kriminelt? Til det eg synest er viktig i saka: Til liks med representanten Oktay Dahl er eg oppteken av at Stortinget ikkje må konkludere med at obligatorisk dødsstadsundersøking er i strid med Grunnloven § 102 – berre på grunn av dei fråsegnene som har kome frå Lovavdelinga. Tvert imot, eg vil understreke at me frå Kristeleg Folkepartis side ønskjer å vere offensive og gi Regjeringa eit størst mogleg handlingsrom, slik at ho kan kome tilbake med ei sak så fort som mogleg, og få innført obligatorisk dødsstadsundersøking så fort som mogleg. Me ønskjer å gi barns rettstryggleik «forkjørsrett». Kristeleg Folkeparti sa i førre perioden òg at me ønskte «å utfordre Grunnloven på hvor langt den går i forhold til de rammer vi har». Når det gjeld saka som ligg føre i dag, støttar Kristeleg Folkeparti primært Høgres forslag, men me vil subsidiært stemme for fleirtalets forslag, som har blitt bra, og som langt på veg kjem i møte dei krava som Kristeleg Folkeparti har stilt i denne typen saker.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2010-03-04:
Replikken min er eigentleg ei lita oppfølging av det som statsråden innleia med, nemleg at eit dødsfall – å miste sitt barn – er noko av det verste ein kan oppleve. Derfor ville eg vel tru at statsråden er oppteken av at ein i dei tilfella der dessverre nokon har gjort noko gale mot sitt barn, skal vere sikker på at rettstryggleiken rundt barnet og blir teken vare på. Når ein veit at eitt av fem barn som døyr i den aldersgruppa, døyr på grunn av omsorgssvikt eller kriminalitet, uroar det meg at ein ikkje kjem kjappare i gang. Derfor saknar eg at statsråden kunne ha vore meir offensiv i sitt innlegg i stad med omsyn til at han verkeleg ville gjennomføre dette. Mitt spørsmål til statsråden er: Ser ikkje statsråden at dersom ein mistar eit barn, så ønskjer ein å vite kva som har skjedd, og i dei tilfella der ein ikkje ønskjer å vite kva som har skjedd, så er det sannsynlegvis noko kriminelt som ligg bak?
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-04:
Dette er en sak det er bred enighet om, og ønsket fra parlamentet om å gjøre noe med straffeloven, tror jeg også gjenspeiler folks oppfatning på akkurat dette området. Grunnen til at jeg tar ordet, er at vi har fremmet to forslag i saken. Det er to forslag som jeg håper vi kan få bredt flertall for, for jeg tror det er et bredt ønske om å få gjort noe på de to områdene. Det første forslaget går på straffenivået når det gjelder vold mot barn. Dette forslaget er først og fremst myntet på voldsdelen, da overgrepsdelen jo er godt ivaretatt. Statsråden har svart på et spørsmål fra meg at det å utøve vold mot barn bør være straffeskjerpende. Det tror jeg faller sammen med parlamentets syn og den allmenne folkeoppfatningen. Det handler om at barn ikke kan forsvare seg, ikke alltid vet hva som er rett og hva som er galt, og at de ikke kan ses på som likeverdige når de blir utsatt for vold. I litt mer usystematiske gjennomganger som vi har sett i media i det siste, framgår det som at det ikke er straffeskjerpende at vold skjer mot barn. Derfor er det viktig at dette blir en del av lovbehandlingen, og den lovbehandlingen som har vært i Stortinget, gjenspeiler ikke det ønsket. Så grunnen til at Venstre har fremmet dette forslaget, er at vi ønsker at parlamentet i en slik behandling skal uttrykke klart at vold mot barn skal dømmes hardere, og det skal være straffeskjerpende sett i forhold til vold mot voksne, fordi voksne vet hva som er rett og hva som er galt, kan forsvare seg, kan stikke unna, og fordi de ses på som mer jevnbyrdige parter enn når det gjelder overgrep mot barn. Derfor ønsker vi at dette vedtaket skal følge behandlingen i departementet, og jeg hadde håpet at det kunne få bred tilslutning her i dag. Det tror jeg hadde vært godt for tilliten til parlamentet. Det andre forslaget er nok basert på litt mer skuffelse fra Venstre. Nå er det snart to år siden Voldtektsutvalget la fram sin innstilling. Den ligger fortsatt godt i en skuff i Justisdepartementet, så vi vil benytte denne anledningen til å minne justisministeren om at Voldtektsutvalget har lagt fram en rekke forslag som de mener ville ha bedret oppfølgingen av voldtektsofre og ville ha ført til at vi kanskje hadde fått ned tallet på voldtekter. Derfor ønsker vi igjen å minne om at dette forslaget bør opp av skuffen, og det bør komme inn i Justisdepartementets arbeidsplaner.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-03-04:
Denne saken har vi virkelig ventet på. Da Venstre hadde justisministerjobben, ble det satt ned et utvalg som skulle se på hele vergemålslovgivninga. Utredninga kom i 2004, så det var på tide at vi nå fikk første runde. Det er soleklart at hele tankegangen knyttet til verge trenger en grunnleggende revisjon på veldig mange områder. Ja, hele holdninga vi har til det å ha ansvar for et annet menneske på den måten man har som verge, er dramatisk forandret i samfunnet i løpet av de siste tiårene. Det er én ting som ikke har blitt nevnt her, som jeg har lyst til å løfte fram, og det går på opplæring av dem som har denne jobben. Det er veldig synlig i den delen som ikke er tatt med her, nemlig asyldelen, enslige mindreårige asylsøkere f.eks., men jeg tror likevel at det hadde vært lettere å få folk til å ta på seg jobben hvis man hadde vært sikret en ordentlig opplæring og en ordentlig oppfølging av jobben. Det hadde også sikret kvaliteten på jobben som skal utføres. Så har jeg lyst til å si litt rundt forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet, som Venstre gjerne vil støtte, og det går på beløpsgrensa. Det er helt i tråd med et forslag som Venstre tidligere har stilt. Det at man ikke reviderer beløpsgrensa for når det offentlige griper inn i forhold til barns formue f.eks., gjør at det blir skifte i balansen her i forhold til det som er folks rettsoppfatning. Jeg kan nevne et eksempel fra virkeligheten: En alenemor vinner en pris som hun har lyst til å gi som startkapital til sitt barn. Hun setter det inn på en konto, som skal være barnets konto, som startkapital i livet. Så blir barnet ni år og ønsker seg ekstremt en veldig fin sykkel – hun ønsker seg ekstremt det veldig lenge. Alenemoren har ikke veldig god råd, så hun sier at hvis du skal ha den sykkelen, må du betale den sjøl. Mor og datter går i banken for å ta ut penger for å kjøpe sykkel, men fordi prispengene som mor har fått, overstiger den summen, må man søke om å få lov til å kjøpe sykkel til niåringen. Én ting er når store summer skal tas ut, men det må bli et forhold her som henger sammen med folks vanlige rettsoppfatning, og de grensene er ikke riktige i dag i forhold til verken beløpsgrensa for når staten skal passe på barns formue, eller grensa for hva det er du kan ta ut. Så det er godt at vi har systemer som ivaretar barns rettssikkerhet overfor foreldre som vil bruke penger, men det må gå an for en niåring som har vært så heldig å få en startkapital i livet, og har en mor med dårlig råd, å få lov til å kjøpe den sykkelen hun har drømt veldig lenge om at hun skal få. Så har vi et forslag sammen med Fremskrittspartiet, som de sikkert kommer til å fremme senere, om digitale tjenester. Vi mener at dette fortsatt er veldig uklart, og det må gjøres en jobb for å få det klarere. Så må jeg si at vi imøteser veldig asyldelen her, der jeg føler at vi ligger veldig bakpå med hensyn til å ha god kvalitet på vergemålsdelen. Det skal bli spennende å se om Regjeringa bruker seks år på å få fram det, eller om det går litt fortere.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-03-04:
Bare et par problemstillinger som det kunne være greit å kommentere mot slutten. Det ene gjelder dette med om flertallet med sin merknad der man viser til «Grunnloven § 102 om hus-inkvisition», begrenser Regjeringens handlingsrom videre. Med den positive felles holdning som Stortinget har på dette området, tror jeg man da må legge vekt på det flertallet sier: «Inntil resultatet av en slik undersøkelse foreligger(…) (…) Det er en annen problemstilling som er oppe i debatten. Det var representanten Ropstad som nevnte at det er dårligere rettssikkerhet for barn i forhold til voksne, og statsråden kommenterte det. Representanten Ørsal Johansen var inne på det samme. Jeg vil si, som jeg nevnte i innlegget mitt, at når politiet gjør undersøkelser av dødsfall blant voksne, har man ingen erfaring med at man sier nei til å undersøke dødsstedet, selv om det er i hjemmet. Man har ingen erfaring med det. Hvis politiet skulle bli nektet adgang, må de også da gjøre prosessuelle grep for å få trenge inn i hjemmet på vanlig måte. Det samme vil gjelde i tilfeller hvor det sies nei i forhold til barn. Her er det selvsagt det samme som gjelder, som statsråden sa. Men i tillegg mener jeg vi skaper sterkere redskaper, som representanten Ropstad godt begrunner, for å ivareta rettssikkerheten for barn, fordi vi her oppretter disse egne sakkyndige teamene som har spesiell kompetanse på området, fordi vi gjennomfører obduksjon av alle, og fordi vi gir politiet denne spesielle etterforskningsplikten, uavhengig av mistanke, som vi i dag gjør med de endringene i straffeprosessloven som et samlet storting går inn for. Jeg mener altså at vi sikrer en bedre rettssikkerhet for barn, fordi vi, som Stortinget og spesielt representanten Ropstad understreker, er enige om at barn trenger en spesiell sterk rettssikkerhet i slike tilfeller, for det er ofte de som er mest tause, og her vi har minst mulighet til å gripe inn i forkant. Jeg vil si at vi er på godt spor av gode løsninger her i dag.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-03-04:
Jeg takker representanten Dahl for spørsmålene. Jeg vil bare presisere at svaret på det ene spørsmålet, om hvordan man vil legge dette fram for Stortinget, var statsråden nå inne på. Fra vår side her på Stortinget vil det selvsagt være sånn at vi i komiteen vil ønske å behandle den saken og komme i inngrep med det vi informeres om. Stortinget kan velge sin form når vi får dette presentert, som statsråden var inne på. Det vil vi, gjennom det samarbeidet som er etablert rundt dette spørsmålet, helt sikkert kunne sikre på en god måte også i justiskomiteen. Så til det andre spørsmålet som representanten Dahl stilte om igjen om Grunnloven og handlingsrommet. Vi må selvsagt legge til grunn at når vi har en høring i komiteen og ønsker spesielt å få belyst spørsmål om Grunnloven § 102 om husinkvisisjon, og det fra Lovavdelingen og heller ikke fra noen annen juridisk fagmyndighet kommer tunge innvendinger mot tolkningen, har Stortinget erfaringer fra andre saksområder med at man ikke kan gi seg ut på noen sjanseseilas ved bare å si at Stortinget bygger opp en egen tolkning av Grunnloven som ikke er kvalitetssikret på en god måte. Den kvalitetssikringen med hensyn til å ha en annen mening enn Lovavdelingen om Grunnloven, mener flertallet ikke foreligger her. Derfor sier vi at inntil et slikt nytt framlegg foreligger – vi tar da forbehold om muligheten til å drøfte det på nytt – legger vi til grunn at Grunnloven § 102 må tolkes slik det er gjort av Lovavdelingen. Så får vi mulighet til å komme tilbake til saken. Men vi mener altså at vi her har funnet en god løsning for å ivareta den felles intensjonen om å etterforske disse brå og uventede barnedødsfallene på en god måte, og vi har lagt inn spesielle tiltak rundt dette på Stortinget, så vi er veldig nær den felles hensikten vi har. Derved bør vi ikke la denne debatten ende med en uenighet, men snarere en sterk uenighet om at vi har kommet langt i å løse en felles oppgave.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-03-04:
Vi deltar gjerne i debatten om en svært viktig sak, DNA-reformen, og effektiviteten i bruken av DNA-spor. Det har skjedd en eller annen misforståelse når det gjelder å tegne seg på talerlisten her i starten, så vi kommer inn i debatten nå. Det er all grunn til å legge vekt på effektivitet i behandlingen av DNA-spor, og det tror jeg alle på Stortinget – og også ministeren, slik han understreket – er veldig opptatt av. Vi vil, som det er varslet i forbindelse med revidert budsjett, få en ny statistikk bygd på ny statistikkmetode om effektiviteten i behandlingen av DNA-spor i Norge, ved Rettsmedisinsk institutt, og også få mulighet til å vurdere om situasjonen er tilfredsstillende. Men det vi vet, og som vi får opplyst fra DNA-prosjektet i Politidirektoratet, er at de ikke har mottatt én eneste klage på at saksbehandlingstiden ved RMI har gått ut over etterforskningen. Det vi vet, er at man holder fristene i alle prioriterte saker – fristene vil være ulike i ulike typer saker. Når det f.eks. gjelder ulike former for sporanalyser, vil det være et samspill mellom dem som etterforsker, dem som driver påtalearbeid, og Rettsmedisinsk institutt, hvor man vil kunne drive DNA-analyse i ulike etapper. Det er komplisert arbeid, komplisert bevismateriale, som gjør at det ikke er like lett å kunne fastslå samme korte saksbehandlingstider som man kan for andre typer analyser, som bl.a. personprøver, hvor RMI har langt større kapasitet enn det man i dag får bruk for. Vi i regjeringspartiene er opptatt av å følge dette, og vi er opptatt av å komme tilbake til saken. Vi ser at det er noen prinsipielle problemstillinger hvis man skal legge ut anbud på dette området. Det overrasker oss litt, med tanke på det vi har av regelverk for offentlige anskaffelser, at man legger så stor vekt på ett bestemt privat firma i diskusjonen her, for det er vel snakk om prinsippet om å ta i bruk anbud på dette området, som opposisjonen er opptatt av. Det som gjelder for vår del, er at vi nå vil studere disse resultatene grundig når de kommer. Vi ser at det i forhold til rettssikkerhet, personvern og samspillet mellom de ulike aktørene her har betydning å ha dette organisert på offentlig hånd, men det er ikke umulig å kunne diskutere alle de spørsmålene(presidenten klubber) når vi får svar på om kapasiteten i framtiden vil være god nok. (presidenten klubber)
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-03-04:
Dette er en uhyre viktig debatt, for det handler, som statsråden sa selv, om rettssikkerhet. Men denne debatten har tatt en svært merkelig vending. Denne debatten er ikke et spørsmål om GENA eller ikke GENA, men det er et spørsmål om det prinsipielt viktige i om vi skal ha en «second opinion»-mulighet i Norge knyttet til analyse av DNA. For litt over en uke siden sto det en helsides kronikk i Nordlys skrevet av tidligere medlem av justiskomiteen Olav Gunnar Ballo, nå direktør ved Rettsmedisinsk institutt. Hans tunge budskap i denne artikkelen var nettopp behovet for en «second opinion» og for å styrke rettssikkerheten i Norge på dette området. Men hans svar var kanskje ikke uventet. Han pekte på det nye miljøet som skal komme en gang i Tromsø. Så er altså problemet i dag at vi har et internasjonalt anerkjent institutt i vår midte som kan gi oss den «second opinion»-muligheten fra i morgen, hvis statsråden og Regjeringen vil bryte et av sine kanskje mest hellige prinsipper: at private, nesten uansett hva de driver med, er noe forferdelig og ikke til å stole på, til tross for at man vet at Rettsmedisinsk institutt har samarbeidsavtaler med det samme GENA som er spedalsk, i denne sammenhengen, i denne debatten i dag. Når det da er sånn at det er høyst usikkert når Tromsø-miljøet vil kunne være etablert, når Tromsø-miljøet vil være kvalitetssikret nok til å kunne gå i gang med det viktige arbeidet på dette området, så er det svært uforståelig at vi har en regjering og en justisminister som synes at prinsippet og hensynet til rettssikkerheten får fare fordi prøven kunne komme i skade for å bli analysert ved et institutt som er delvis – til og med delvis – offentlig eid, men som da også har – dessverre, får vi si for GENA – en del private eiere involvert.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-03-04:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg tror at for mange av de prosessene som foregår, er det ganske viktig hvilke signaler som sendes ut fra dette hus, slik at man kan føle seg trygg på at man ikke eksisterer i et vakuum, men at noen faktisk følger med og er interessert i det som foregår ute. Jeg vil derfor bare understreke at det er av stor betydning at Stortinget både involveres i utviklingen og får et ord med i laget når det handler om en så strategisk viktig ressurs som UH-sektoren faktisk er for samfunnet. Ordtaket sier: «Nød lærer naken kvinne å spinne», og kanskje er det noe av bakgrunnen for at vi er der vi er i dag. Debatten både før og etter Handlingsromutvalget har jo vist at Regjeringen og UH-sektoren kanskje ikke er helt på linje i situasjonsbeskrivelsen av hvordan man opplever tiden nå. Den oppleves trang mange steder, og mange er også veldig opptatt av at man har en handlefrihet som ikke er som den en gang var, og at det derfor legger litt bånd på mulighetene til videre utvikling. Jeg oppfatter at Regjeringen med sitt initiativ, SAK, er med på å sende signaler om at vi ønsker en utvikling mot sterkere institusjoner, større faglig tyngde. Det er viktig nasjonalt, men det er også viktig for Norge i den internasjonale konkurransen at vi har det fokuset. Spørsmålet blir jo da hvordan vi best oppnår dette. Vi kan sette oss på sidelinjen og håpe at disse prosessene lykkes, eller vi kan bidra med tiltak som gir drahjelp, slik at flere faktisk lykkes i de samtalene og dialogene som er etablert. Jeg var inne på at Tromsø fikk noen midler i ettertid, i hvert fall opplevde de det slik selv. Men alle som fulgte den sammenslåingsprosessen, vet at den var meget krevende, og at fusjonsmidlene måtte framskaffes gjennom ordinære prosesser mens to institusjoner var i full drift. Det var tøft. Så hvis vi ønsker å forebygge havarier i de prosessene som nå går, er det spørsmål om Regjeringen vil vurdere å gi noe man kunne kalle et omstillingstilskudd til de fusjonsprosessene som faktisk er i gang, eller til samtalene eller dialogene – man er i litt forskjellige faser. Dernest tenker jeg også at det kunne være ønskelig at statsråden var enda tydeligere på hvordan Regjeringen vil sikre kontakt med og tilgjengelighet til høyere utdanning dersom vi får noen færre institusjoner. Jeg var inne på det sentrale tjenesteområdet, som har et stort behov for etter- og videreutdanning i årene som kommer – jeg nevner helsesektoren og utdanningssektoren, altså skolen. Men i tillegg vet vi at arbeidslivet generelt har et slikt behov. E-læring og IKT er viktig, men jeg tror ikke det kan erstatte muligheten for et fysisk møte, enten det er med foreleser, eller det er med medstudenter. Så spørsmålet er jo da om statsråden er enig i at det ikke går an å se for seg en eventuell sammenslåing av Tromsø og Finnmark, der man skulle ende opp med at Høgskolen i Finnmark ikke lenger var en realitet.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-03-04:
Jeg vil takke for debatten. Jeg må jo si at noen av innleggene har vært av det litt merkelige slaget, hvor jeg føler at man nesten insinuerer at jeg har en annen agenda med å ta opp denne interpellasjonen enn det jeg faktisk har. Jeg har holdt mitt første innlegg, og det er det som er uttrykk for det jeg mener om den saken – og det Høyre mener om den – og da synes jeg det var litt vanskelig å sitte her i salen og oppleve at motivene så til de grader ble trukket i tvil. Det kan ikke være noe galt i at man tar utgangspunkt i et eksempel man kjenner. Det er nå slik at når det gjelder prosesser med fusjoner, er man faktisk kommet lengst i Nord-Norge i denne sammenhengen. Man går i front der. Man har slått sammen et universitet og en høyskole, og man er altså nå inne i en fase hvor man kanskje skal slå sammen det sammenslåtte universitet med en til to nye høyskoler. Og da må det være lov å bruke et sånt eksempel uten at også det blir harselert med fra denne talerstolen. Det er altså min oppfatning at veldig mange store saker som behandles i Stortinget, er helt avhengig av at vi har en utdanningssektor som fungerer, for å sikre at de målene vi setter oss i andre sammenhenger, faktisk blir nådd. Jeg nevner kvalitetsutviklingen i skolen med tanke på det som skal gjøres i forhold til lærerutdanningen, jeg nevner barnevernet, jeg nevner helsevesenet, jeg nevner eldreomsorgen – ja, hele Samhandlingsreformen står og faller med at vi greier å få til kompetanseutvikling og god samhandling mellom alle de aktørene som er involvert i denne sammenheng. Da har jeg ikke nevnt det arbeidslivet som skal skape de verdiene, som skal sikre velferden framover, og som også er avhengig av at vi har utdanningsinstitusjoner som greier å fylle på med den kompetansen som skal til for at vi får det store regnestykket til å gå i hop. Norge er ulikt skrudd sammen geografisk, og det tror jeg også gjør at det kreves ulik tilnærming med hensyn til å nå de målene vi setter oss på viktige samfunnsområder. Jeg tror det er viktig at vi her ikke går på akkord med kvalitet, men jeg tror ikke det er noen motsetning mellom desentraliserte utdanningssystemer og å samtidig ha utdanningstilbud av høy faglig kvalitet. Vi har jo også NOKUT som et ris bak speilet, og som både kan godkjenne og avskilte hvis utdanningene og utdanningsmiljøene ikke holder mål. Så har jeg merket meg det statsråden sier om økonomi, og jeg er helt enig. Jeg tror også de beste resultatene av slike sammenslåinger får vi hvis sammenslåingen er villet av alle parter. Men da er det kanskje litt pussig å se det som skjer i Nordland, og jeg skulle ønske at statsråden her kunne avkrefte at man vil bruke noen pisk i Nordland overfor høyskolene der når det gjelder om de skal få sin vilje med hensyn til hva slags struktur man ønsker å ha i framtiden.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-04:
Det er alltid sånn at når nye lover og nye forskrifter settes i kraft, så tar det en tid før en ser hvordan de fungerer. I dette tilfellet er det altså en lov som først og fremst skal ivareta de svakeste i samfunnet, som også justisministeren var inne på. Det er også ofte en gruppe som verken har evne eller mulighet til i ethvert tilfelle å tilkjennegi at de ikke blir ivaretatt godt nok. Da er det desto viktigere å kunne evaluere loven – ikke etter lang tid, men etter rimelig kort tid, for å se om enkeltindividet blir ivaretatt på rettest mulig måte. Kan justisministeren bekrefte at han vil komme tilbake med en evaluering av hvordan loven fungerer, nettopp på grunn av at dette er en gruppe som selv ikke i alle tilfeller klarer å synliggjøre feilvurderinger og at lovens intensjon ikke følger det vi diskuterer her i dag: at det skal være effektivt?
Borghild Tenden (Venstre), 2010-03-04:
Den nye politiregisterloven inneholder mye bra. Et av formålene med loven er å beskytte personvernet. Det er viktig. Å samle og lagre informasjon i etterforskningsøyemed innebærer ofte at det samles inn en rekke sensitive personopplysninger. Vi i Venstre er derfor fornøyd med at Datatilsynet gis en rolle overfor politiet. Vi i Venstre er enig med Fremskrittspartiet og Høyre i at det i det fremtidige forskriftsarbeidet må samarbeides med Datatilsynet slik at tilsynet blir effektivt. Vi er også fornøyd med at det skal være personvernrådgivere i politiet. Lovforslaget inneholder et eget kapittel om Politiets sikkerhetstjeneste, PST. De viktigste forholdene vedrørende PSTs arbeid er allerede regulert i forskrift om tjenester av august 2005. Dette var den siste formelle oppryddingen som Odd Einar Dørum fikk gjennomført etter Lund-kommisjonen. Venstre har vært, og er, en forkjemper for åpenhet. Manglende innsyn i PSTs virksomhet er derfor prinsipielt betenkelig. Men heller ikke Venstre mener at våre hemmelige tjenester skal være helt åpne for innsyn. Det vi imidlertid er svært opptatt av, er at en hemmelig tjeneste som PST må ha klare hjemmelsgrunnlag og at virksomheten må underlegges både forvaltningskontroll og domstolskontroll. EOS-utvalgets rolle er særdeles viktig for å etterprøve tjenesten – utover den kontrollen som domstolene kan utføre. Avslutningsvis: EOS-utvalget er etter min oppfatning positivt enestående – med tanke på de fleste land vi ellers liker å sammenligne oss med.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-04:
Dessverre var svaret som forventet, sett ut fra at det partiet som statsråden representerer, har vært det som mest har stigmatisert skeptiske røster før i denne debatten. Det jeg håpet skulle være en viss innrømmelse av at alt gjerne ikke har vært slik det skulle være når det gjelder det forskningsetiske, blir fullstendig avvist. Jeg merker meg at statsråden ikke berører det som egentlig er hovedkilden når det gjelder det forskningsetiske og metodikken her, nemlig det avsløringene om e-postene fra East Anglia-universitetet viser, at det har vært utstrakt kameraderi. Det som statsråden hevder, at alle må lene seg på fagfelt hvor det har vært gjort forskning, har ikke vært så veldig lett når de mest sentrale på klimaforskning, på vegne av FNs klimapanel, aktivt prøver å hindre andre i å publisere hvis de har resultater som er motstridende til sin egen forskning. Man vet også at det har vært utøvd betydelig press overfor dem som sitter i magasinene og som skal velge hva som skal publiseres og ikke publiseres – det er kommet tydelig fram i e-postutvekslingene. Det er riktignok slik at man ut fra dette dermed ikke kan bevise at FNs klimapanel tar feil, men det viser at selve klimaforskningen også har en slagside, fordi ressurser kanaliseres i enkelte retninger, og at enkelte folk får veldig stor innflytelse på hva som kan publiseres. Det overrasker meg at statsråden – selv om jeg selv nevnte de konkrete feilene som er påpekt – velger å avstå fra å forholde seg til de fleste av dem, men bare forholder seg til Himalaya og Nederland, selv om det er mange andre, som jeg nevnte. Det gjelder f.eks. Afrika og Amazonas, hvor det åpenbart og beviselig er feilkilder, uten at det dermed beviser eller motbeviser noe som helst i forhold til de konkrete beslutningene eller de konkrete konklusjonene til klimapanelet. Men igjen, det viser at man har tatt med seg en del forskning eller en del påstander fordi det gavner saken, framfor å forholde seg til det som her er vitenskapelige publikasjoner. Når det gjaldt Himalaya-saken, som jeg viste til, tok han som hadde ansvaret for denne delen, saken med seg fordi han mente at en så alvorlig påstand om issmelting ville være et varsko til politikerne, og dermed var det politisk motivert framfor vitenskapelig motivert. Jeg viste også til hva slags omtale skeptiske forskere har fått av statsråden. Nå skal jeg ikke prøve å få statsråden til å endre oppfatning om det hun har kommentert – det tviler jeg på at partiideologien tillater. Jeg vil derimot stille spørsmålet om hun selv føler at den norske vitenskapelige debatten har blitt stimulert gjennom de utsagn som er kommet fra ledende politikere, når man hevder at klimaskeptikerne har blod på hendene – at det er på linje med å benekte Hitlers oppstart av annen verdenskrig, osv.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-04:
Jeg har en mistanke om at representanten ikke helt hørte etter på alt jeg sa. Jeg så for øvrig også at han var opptatt med å snakke med noen andre. Det jeg sa, var at det er påvist feil, men at disse feilene ikke er avgjørende for det resultatet som klimapanelet faktisk kommer fram til. Han velger en linje som fortsatt handler om å beskylde dem han kaller for klimaskeptikerne – noen av dem – for å rote til debatten og hører ikke etter hva jeg sier, nemlig at her er det en erkjennelse: Jeg har gått gjennom de feilene som er påvist. Det andre er at det som gjelder Amazonas og e-post-utvekslingen, er unøyaktigheter eller saker som Pachauri – som lederen av klimapanelet heter – og hans panel selv har tatt initiativ til å rydde opp i. Når det gjelder e-postene, handler det om at man rett og slett tilintetgjorde en rekke e-poster på et tidlig tidspunkt i klimapanelets arbeid, og at man har prøvd å finne tilbake – rekonstruere – noe av det som da var rådataene, som ikke lenger fantes. Men man har ikke i den prosessen funnet bevis for at forskningsresultater er blitt forfalsket, eller at forskningen ikke skulle holde høy kvalitet. Det ble også stjålet e-poster fra norske forskere, og her har redaksjonen i forskning.no gått gjennom saken uten å finne at det var noe skandaløst ved den. Det som gjelder e-post-utveksling, det som gjelder Amazonas, og det som gjelder Afrika, er alt sammen mer unøyaktigheter som man enten har tatt inn over seg og rydder opp i, eller som viser seg å ikke ha noen reell betydning. Den gjennomgangen jeg har gjort nå av innholdet i interpellantens spørsmål, er fra min side en erkjennelse av at det er gjort feil, og at de feilene som er gjort, ryddes det opp i, men de er ikke avgjørende for det aller, aller viktigste som klimapanelet viser, nemlig at det er nødvendig å handle. Og så kan vi da kanskje om mange år – hvis ikke klimapanelets advarsler viser seg å holde stikk, men vi har handlet – være glade for at vi gjorde det ut fra at det var nødvendig å handle. Jeg vil i hvert fall ikke gå meg bort i en diskusjon om det som er kommet fram, er det riktige eller ikke, så lenge vi har rutiner for det vitenskapelig, så lenge vi sjekker dem, og så lenge jeg også ut fra mitt ansvar for det forskningsmessige har som min viktigste oppgave å sjekke at den vitenskapelige kvaliteten holder mål. Det gjør den når det gjelder de store funnene og de store linjene i klimapanelets arbeid.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-04:
Det har vært en interessant debatt. Jeg vil bare prøve å oppsummere og kanskje også svare på noen utfordringer på følgende måte: Et par feil er innrømmet, og en del unøyaktigheter er absolutt erkjent, både av FNs klimapanel og av alle oss andre som er engasjert og involvert i dette. Men det er ingenting som tyder på at det er feil som rokker ved klimapanelets faglige konklusjoner så langt. Men at det er en utfordring for tilliten til klimapanelet, skal jeg ærlig innrømme. Derfor er det som har skjedd, veldig bra – både at de tar en runde med hvordan de har sine rutiner når det gjelder dette, og at de selvsagt har innrømmet de feilene som er gjort. Men hvis vi går oss bort i det, og ikke ser de faglig funderte rådene som klimapanelet gir, er vi på ville veier. Til representanten Solvik-Olsen vil jeg si at jeg er stolt over å tilhøre et parti som i mange år har tatt denne debatten og disse utfordringene på alvor. Jeg er også en sterk forsvarer av forskningens strenge krav til metode og etterrettelighet. Forskningen må være redelig, og vi må ha tillit til forskningen. Men vi må ikke late som om forskning er noe statisk, noe som er opplest og vedtatt, og at vi da er ferdig med det. Forskning er en dynamisk prosess, der ulike teorier og funn kan utfordre og endre hverandre. Den forskningen vi ser, både her i landet og ellers, befinner seg ikke utenfor samfunnet – et eller annet rent, fritt sted. Den er en del av samfunnet, og godt er det! Det som er viktig med den forskningen vi har vært med på å sette i gang og stimulere til her i landet, er en erkjennelse av at klimaspørsmålene kanskje er noe av det aller viktigste vi kan drive forskning på – grunnforskning som handler både om å finne alternativene og om gi rom for alternativ tenkning og forskning, som er en viktig konsekvens av klimaforliket mellom regjeringspartiene og alle partiene i Stortinget, bortsett fra Fremskrittspartiet. Selvfølgelig skal forskning om dette handle om å videreutvikle løsningene på de store spørsmålene, som bl.a. klimapanelet har påvist, men forskning skal også være en aktivitet hvor vi ennå ikke vet hvilke spørsmål som stilles. Hvis vi er riktig heldige, og klimapanelets arbeid gir solide politiske resultater – som vi selvfølgelig håper på i Regjeringen – vil vi om kanskje en generasjon med stor lettelse kunne si at klimapanelet tok feil. Klimaendringene fikk ikke katastrofale følger, fordi vi rakk å gjøre noe med det.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-04:
Jeg tror både representanten Aspaker og Stortinget for øvrig kan være trygg på at regjering og fagstatsråd følger opp institusjonene gjennom de prosessene de nå er inne i. Vi vil selvsagt på betryggende og korrekt måte involvere Stortinget i eventuelle viktige fusjonsbeslutninger, som vi har gjort hittil. Da Stortinget vedtok budsjettet og deriblant de 50 mill. kr som var satt av til nettopp samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon, lå det i budsjettdokumentene en begynnelse til det som nå er et bedre system for økonomisk oppfølging av fusjonsprosessene enn det kanskje Universitetet i Tromsø og Høgskolen i Tromsø opplevde, for det var før vi fikk etablert denne strategien som en mer nasjonal satsing. Men jeg kan love representanten at vi siden det, også til institusjonene i nord, både har satt av og kommer til å bevilge stimuleringsmidler nettopp til disse prosessene. Det kan være i form av stipendiatstillinger, og det kan være ulike former for støtte, som alle vet at de nå kan rapportere inn ønsker om i sine rapporteringsdokumenter til departementet. Jeg er opptatt av dette, reiser mye rundt selv og følger de ulike prosessene, men samtidig har vi en ganske viktig balansegang i forhold til institusjonenes autonomi. Det er autonome institusjoner med egne styrer som skal foreta de mer formelle vedtakene. Det er viktig for meg som statsråd å være klar på rollen min som overordnet nasjonal myndighet, som gjerne kan stimulere og motivere og komme med forslag, men det er altså styrene ved de enkelte institusjonene som skal ta de endelige og viktige formelle vedtakene. I den grad dette blir fusjonsvedtak, er det klart at det må behandles av Regjeringen. Representanten Aspaker var inne på arbeidsgruppen for handlingsrom, som i forrige uke leverte sin innstilling. Jeg vil jo karakterisere den rapporten på en helt annen måte, for her har vi faktisk gjennom et veldig intenst, men grundig arbeid fra en bredt sammensatt arbeidsgruppe fått en mye større grad av felles forståelse for hvorfor det er et problem at man til tross for økte bevilgninger til sektoren ikke opplever et økt handlingsrom. Her er det mer enn nok av viktige oppgaver å ta fatt på, ikke minst for institusjonene selv, men selvfølgelig også for meg og for Regjeringen. Så jeg håper at vi ved de prosessene som er nå, både kan få til en faglig styrket utdanning, som selvfølgelig også inkluderer gode tilretteleggelser for desentralisert utdanning for å opprettholde nødvendige studiesteder, fordi geografien spiller en rolle, og som sagt også en god, desentralisert utdanning for både etter- og videreutdanning og for fagutdanning.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-04:
Jeg takker også for debatten og skal prøve å forholde meg til noen av de utfordringene jeg har fått fra flere av talerne, og samtidig gi min tilbakemelding på situasjonen. Når det gjelder Stjernø-utvalgets innstilling, tror jeg alle er enige i analysen. Mange av forslagene er også gode og er fulgt opp eller i ferd med å bli fulgt opp, f.eks. det å ha et fremragende senter for utdanning eller undervisning og ikke som tidligere bare for forskning. Men det konkrete forslaget om en mer ovenfrastyrt tvangssammenslåing av institusjoner skrinla vi, og det fikk også oppslutning i Stortinget. SAK-begrepet, altså samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon, ble først lansert i St.meld. nr. 30 for 2008–2009, Klima for forskning. Der ble begrepet introdusert, og det er fulgt opp i stortingsmeldingen om utdanningslinja. I tillegg til de to meldingene til Stortinget er det selvfølgelig omtalt i budsjettdokumentene. Jeg tror nok det fra Regjeringens side blir det rette stedet å ta SAK-midlene også i framtiden. Stortinget kan ikke være saksbehandler når det gjelder disse 50 millioner kronene. Man har akseptert at formålet er å stimulere til faglig styrking og samordning, og det er først og fremst den faglige styrkingen det gjelder når man diskuterer samarbeid. Dette skjer selvsagt i tett kontakt med dem det gjelder, nemlig de institusjonene som har fått en veldig klar melding og ikke er usikre på noe i hva de melder inn av behov, så her tror jeg det er en god prosess. I den grad det kan være noe som kan kalles politiske sider ved dette, må det være å sikre en god geografisk fordeling av disse midlene. Men vi har mange gode forslag og mange gode tiltak på de forskjellige stedene rundt omkring i land hvor slike prosesser er i gang. Når det gjelder Nordlandsprosessen, kan jeg jo berolige representanten Aspaker med å si at det også der selvfølgelig vil være styrene som har et avgjørende ord. Vi har fått en spennende utredning som diskuteres heftig. Jeg har god kontakt med de tre høyskolene i Nordland som er berørt av dette, og jeg har kontakt med resten av systemet i Nord-Norge, både i Troms og i Finnmark. Vi har altså samtaler med både Nordland, Troms og Finnmark i den sammenhengen, men det kommer ikke til å bli noen tvang i dette. Jeg håper at de prosessene vi har nå, kan føre fram til fornuftige løsninger når det gjelder styrket faglig innhold og styrket kvalitet. Det er det som er meningen. Så tror jeg vi alle må etterstrebe i disse prosessene, som alle synes er positive, at vi beholder et mangfold, at ikke alt skal være likt i hele landet – også her. At vi beholder et mangfold, betyr at vi må ha både spesialisering og bredde, ikke minst når det gjelder profesjonsutdanningene.