Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-04-27:
En av de store utfordringene i den norske velferdsstaten i åra som kommer, vil dreie seg om å kunne gi et verdig tilbud og et verdig liv til mennesker som på grunn av høy alder, skade eller sykdom har behov for omsorg og pleie. Dette er en offentlig oppgave, og SV er sterkt opptatt av at det fortsatt skal være det. Det er også slik at pleie- og omsorgstjenester er en kommunal oppgave. Det mener SV at det også fortsatt skal være. Det betyr ikke at vi som rikspolitikere – i regjering og storting – skal fraskrive oss ansvaret for kvaliteten på disse tjenestene og for hvordan de skal være i framtida. Staten har et viktig overordnet ansvar også på dette området – på samme måte som for barnehager, utdanning og andre kommunale oppgaver. Men denne oppgavedelinga stiller spesielle krav til oss stortingspolitikere når vi utformer vår politikk og våre krav og forventninger til både innhold, omfang og gjennomføring av de kommunale velferdstjenestene. Historien viser at Stortinget – i alle fall stortingsflertallet – ikke har håndtert denne rollen på en god måte. Vi som har ei fortid som lokal- og fylkespolitikere – og oss er det mange av i denne salen – har mer enn én gang irritert oss over et stortingsflertall som har vedtatt gode reformer og krav om bedre tjenester og på den måten skapt forventninger i befolkningen ute i kommunene, men der det samme flertallet har sviktet når det gjelder å vise vilje til å være med og betale regninga. Stortinget burde ha lært av dette, slik at man ikke begår den samme feilen enda en gang. Dessverre er det akkurat det som er i ferd med å skje i behandlinga av denne stortingsmeldinga. Stortinget vedtok for noen år siden Handlingsplan for eldreomsorgen, som nå snart er inne i avslutningsfasen. Denne reformen har i hovedsak dreid seg om bygningsmessige forbedringer og en standardheving når det gjelder bokvalitet. Dette var en viktig reform – og det var en riktig reform. I Handlingsplan for eldreomsorgen tok også staten på seg et ikke ubetydelig finansieringsansvar gjennom ulike statlige tilskudds- og låneordninger, i erkjennelsen av at dette var et økonomisk løft som kommunene ikke kunne klare alene. Når Regjeringa nå skal videreføre denne handlingsplanen gjennom en stortingsmelding om kvaliteten og innholdet i pleie- og omsorgstjenestene, er det dessverre liten uttalt vilje til å være med og betale prisen for kvalitetshevingen. Og dette er en alvorlig svakhet ved Regjeringas politikk for å bedre kvaliteten. SVs hovedmål i arbeidet med meldinga har vært å forsøke å rette opp dette. Vi sier svært klart fra om at det ikke vil være mulig å oppnå den ønskede kvalitetshevingen i pleie- og omsorgssektoren uten at vi får til en betydelig styrking av bemanninga av ulike yrkesgrupper, samtidig som kompetansen på mange områder må heves. Dette synes det å være tverrpolitisk enighet om i komiteen. SV har en like klar oppfatning av at den styrkede bemanninga og kompetansehevingen hos de ansatte ikke er gratis. Dette vil koste penger – ganske mye penger. Og med de rapportene vi stadig mottar fra Kommune-Norge om et underskudd på tosifrede milliardbeløp, er det helt åpenbart for oss i SV at de pengene denne kvalitetshevingen vil kreve, rett og slett ikke fins i de fleste norske kommuner. Det er altså ikke slik at det kommunene planlegger nå, er en økning i antallet hjelpepleiere og sykepleiere og flere legestillinger ved de kommunale sykehjemmene. Tvert imot: Det vi hører og leser, er at to av tre norske kommuner nå varsler kutt i kommunale stillinger. Det ser med andre ord ut til å bli færre hjelpepleiere, færre sykepleiere og færre legetimer på sykehjemmene – ikke flere. Derfor gir SV klart uttrykk for at en grunnleggende forutsetning for en kvalitetsforbedring er en betydelig vekst i kommuneøkonomien i åra framover. Jeg er glad for at både Arbeiderpartiet og Senterpartiet sier akkurat det samme. Dette kunne det blitt et flertall for, og det ville ha lagt en viktig premiss for et framtidig arbeid og en langsiktig satsing som kunne møte de enorme utfordringene denne sektoren vil møte når eldrebølgen virkelig begynner å vokse om få år. At regjeringspartia her i salen ikke ønsker mer forpliktende formuleringer om bedre kommuneøkonomi, kunne vi forvente, men den virkelig store skuffelsen her er Fremskrittspartiet. Knapt noe parti har vel prøvd å markedsføre seg tydeligere som partiet for de eldre og pleietrengende enn nettopp dette partiet. Der i gården pleier de ikke å spare på konfekten når det gjelder elendighetsbeskrivelse. Og det er også slik i forbindelse med denne meldinga at Fremskrittspartiet langt på vei er enig med de andre opposisjonspartiene, både når det gjelder å beskrive manglene ved dagens pleie- og omsorgstjenester, og når det gjelder målsettinga om flere ansatte og mer kompetanse. Men partiet hopper altså av når det gjelder å kreve mer penger til kommunene for at de skal kunne klare å gjøre denne jobben! Dette er et svik overfor eldre og pleietrengende i norske kommuner, og partiet blir stående igjen med liten troverdighet i dette spørsmålet. Det er en stor skuffelse – først og fremst for alle dem som både i dag og i åra framover er avhengige av det krafttaket som må tas for at norske kommuner skal kunne gi en god og verdig pleie og omsorg til dem som trenger det. Det dette også tydelig viser, er behovet for et annet flertall her i Stortinget etter valget neste år, der de partiene som nå står i veien for en offentlig satsing på den viktige delen av velferdssamfunnet vi i dag diskuterer, mister avgjørende makt og innflytelse. Jeg vil i den sammenheng vise til saksordfører Britt Hildengs synspunkter, særlig i spørsmålet om konkurranseutsetting og egenbetaling, som jeg deler fullt ut. SV er oppriktig bekymret for om vi framover skal klare å beholde og nyrekruttere mange nok ansatte med høy kompetanse i pleie- og omsorgssektoren. Allerede i dag er situasjonen på dette området svært vanskelig i mange kommuner – og hvis vi framskriver folketall og alderssammensetning, ser vi at behovet for ansatte vil øke betydelig. Noen har i ulike sammenhenger tatt til orde for at det må innføres minstenormer for bemanning av ulike yrkesgrupper i hjemmetjenesten, i omsorgsboliger og i sykehjem. Det er lett å forstå slike krav. Likevel er SV tvilende til om et vedtak om slike normer alene vil være et effektivt virkemiddel. Uten kvalifiserte folk til å fylle opp normen og uten betalingsevne i kommunene som skal ansette disse folkene, kan slike normer lett bli en ren papirbestemmelse. På ett område kan SV likevel tenke seg å se nærmere på om det kan være hensiktsmessig å innføre en type normtall, og det gjelder legedekningen på sykehjem. Det blir med jevne mellomrom avdekket til dels svært mangelfulle helsetjenester til alvorlig syke pasienter. Det ser SV høyst alvorlig på. Vi har derfor fremmet et forslag der Stortinget ber Regjeringa vurdere innføring av en minstenorm for legedekning ved norske sykehjem. Vi er glad for at Arbeiderpartiet støtter oss i dette forslaget, men jeg må si at jeg er både forundret og skuffet over at Fremskrittspartiet ikke engang subsidiært kan støtte dette. Jeg trodde faktisk dette var i tråd med Fremskrittspartiets politikk. Skal vi klare å beholde og rekruttere dyktige fagfolk i pleie- og omsorgssektoren framover, må det fokuseres på arbeidsforholdene for de ansatte. Det vi får inn av rapporter, og det vi ser når vi reiser rundt i kommunene, er en tøff hverdag preget av høyt arbeidspress, av mangel på tid og av underbemanning – særlig om natta og i helger. Vi vet også at sykdom og belastningslidelser knyttet til arbeidet er utbredt i disse yrkene. Universitetet i Oslo har utført en undersøkelse blant norske hjelpepleiere som viser at ni av ti av dem som er i arbeid – og som altså ikke er sykmeldt – har smerter og helseplager som kan relateres til jobben. Dette er svært alvorlig. Derfor trengs en systematisk satsing på bedring av arbeidsmiljø og arbeidsforhold. Det er heller ikke mulig å komme bort fra at i konkurransen om å tiltrekke seg godt kvalifisert arbeidskraft i et moderne arbeidsmarked er lønnsnivå et viktig element. Pleie- og omsorgsyrkene har tradisjonelt vært – og er fortsatt – kvinnedominerte yrker og dermed også lavtlønnsyrker. Sjøl om SV har stor respekt for at lønnsforhandlinger er et ansvar for partene i arbeidslivet, vil jeg understreke at en styrking av lønnsutviklinga for pleie- og omsorgspersonell må være ett av flere viktige elementer i en strategi for å bedre rekrutteringa. Spesielt er det grunn til å peke på den urimelige lønnsmessige ulikheten mellom turnusarbeid og skiftarbeid. Knapt noen sektor i arbeidslivet er så preget av små deltidsstillinger som pleie- og omsorgssektoren. Dette har mange uheldige sider. Små stillinger gir reduserte muligheter for den enkelte til å være økonomisk uavhengig. Det fører i sin tur til at mange tar ekstravakter og ekstrajobber. Dette gir lite forutsigbarhet, ikke bare for de ansatte, men også for brukerne av kommunale tjenester, som kan få svært mange ulike personer å forholde seg til på ganske kort tid. Mange kommuner har lyktes veldig bra i å foreta en kraftig reduksjon i antallet deltidsstillinger, bl.a. gjennom bruk av såkalte ønsketurnuser. Her har mange mye å lære av andre. Stortingsmeldinga inneholder mange bra tiltak og satsinger. Men når Regjeringa ser for seg at disse skal gjennomføres innenfor gjeldende budsjettrammer – og får støtte fra et flertall i Stortinget for det – ja, da frykter jeg at den kvalitetshevingen vi er så enige om, må til, i hovedsak blir nok en forventning skapt av Stortinget, men som kommunene ikke klarer å innfri. Jeg tar så opp de forslag som SV står bak i innstillinga.