Trine Skei Grande (Venstre), 2010-12-09:
Når man er taler nummer sju under fri taletid, er det ikke så veldig mange nye elementer man kan bringe inn, men jeg tror kanskje jeg kan bidra med noen. For det første må jeg si at for dem av oss som kjempet for åpenhet knyttet til gaver til politiske partier, viser denne saken hvor viktig det var. For det var faktisk ved åpenheten man oppdaget at det hadde skjedd lovbrudd. Hadde ikke den åpenheten funnet sted, hadde man ikke hatt den, hadde faktisk ikke dette lovbruddet blitt avklart. Så skal jeg snakke litt om habilitet, for jeg syns kanskje det er der vi i Venstre har mest å bidra med i denne debatten, der jeg synes det har vært en litt underlig tolking av habilitetsbegrepene. For det første: Venstre ser ingen grunn til å trekke Lovavdelingen i tvil. Jeg vet at noen partier her i Stortinget ønsker at Stortinget skulle hatt sin egen lovavdeling. Det ser ikke Venstre noen grunn til. Vi mener selvfølgelig ikke at Lovavdelingen er ufeilbarlig, som en sak vi behandlet før i dag, viser, men jeg syns at Lovavdelingen har funnet en rolle i brytning mellom parlament og regjering som fungerer godt sånn som det gjør i dag. Men det å påstå at Lovavdelingens vurdering er den eneste man skal lene seg på når det gjelder habilitet, er jeg grunnleggende uenig i. Da vil jeg referere fra selve høringa. På et spørsmål fra meg svarer statsråd Terje Riis-Johansen: «Jeg mener ikke at en som statsråd ikke har et ansvar for sjøl å vurdere det.» Men videre sier han at det bare er Lovavdelingens vurdering som her ligger til grunn. Når Lovavdelingen har slått det fast, skal det gjelde. Da er vi ved kjernen. Jeg har lyst til å utdype det med et annet eksempel. Da Bondevik II-regjeringa satt, skulle justisminister Odd Einar Dørum ansette ny sjef i PST. En av søkerne på søkerlisten var Jørn Holme, hans tidligere statssekretær. Justisminister Dørum ba om å få en vurdering fra Lovavdelingen om hvorvidt han var habil ved en ansettelse, når hans tidligere statssekretær sto på søkerlisten. Lovavdelingen konkluderte klinkende klart, og etter min vurdering helt riktig juridisk, med at justisministeren var habil. Politisk i denne salen vet vi at det ville blitt stilt spørsmål ved en justisminister som hadde foretatt en slik ansettelse. Vi vet også at en PST-sjef med en slik ansettelse bak seg alltid hadde fått svekket sin stilling på grunn av at det hadde blitt koblet mot en partiansettelse. Derfor valgte justisminister Odd Einar Dørum å fratre i saken, og det var utenriksminister Jan Petersen som foretok ansettelsen av ny PST-sjef. Hva sier dette oss? Jo, det finnes noe som heter å være juridisk habil, men det er også en vurdering om man er politisk habil. Vi har en oppgave som jeg mener er veldig, veldig viktig, og det er å skape tillit til de vedtakene vi er med på – at det ikke politisk eller på andre måter skal kunne reises spørsmål ved de vedtakene vi er med på. Det er vårt ansvar, hver enkelt politiker og hver enkelt statsråd, å sørge for tillit til de vedtakene vi er med på. Hvis det er sånn at det er noe som foreligger som kan minske den tilliten, som kan undergrave f.eks. en ansettelse eller en styreutnevnelse, er det vår jobb som politikere å ivareta det ved å fratre for å øke tilliten. Det handler ikke om å rømme fra vedtak, det handler ikke om ikke å ta ansvar, for ansvaret ligger der fortsatt. Ansvaret for ansettelsen av PST-sjef har Jan Petersen. Jan Petersen bærer ansvaret som gjelder hele den saksutredningen. Det er ikke slik at noen har rømt fra et politisk ansvar, men det er likevel veldig viktig å vurdere både politisk og juridisk habilitet. I Ola Borten Moes tale hørtes det ut som om det bare er juridisk habilitet som teller. Jeg bestrider ikke Lovavdelingens vurderinger. Jeg bestrider ikke det Lovavdelingen har kommet fram til i begge disse sakene, men jeg bestrider om det var politisk lurt. For det er stor forskjell mellom det som er juridisk habilitet, og det som er politisk habilitet, og vårt ansvar er å skape tillit til våre vedtak. Jeg må også si at jeg i dag har blitt litt forundret over regjeringas kjør tilbake. La oss si at dette hadde skjedd og ingen politiske partier, ingen på Stortinget, hadde gjort noen ting. Saken er i nyhetene, spørsmålene stilles av journalister, leserbrev fra norske borgere kommer – og Stortinget gjør ingenting. Vi stiller ikke et spørsmål til en kollega, fordi det er en politikerkollega. Vi skal håndheve et regelverk som ikke har konsekvenser. Man innrømmer et lovbrudd, men lovbruddet har ingen konsekvenser. Hadde det bidratt til tillit til dette parlamentet? Hadde det bidratt til at vi virkelig hadde følt at vi var i stand til å stille spørsmål, også til våre kollegaer? Eller er det sånn at når folk har brutt loven som borgere, føler de at de blir rettsforfulgt inntil minste detalj, men er du politiker og har brutt loven, skal ingen engang stille kritiske spørsmål? Jeg synes jo posisjonen skal være kjempeglad for at vi i dag ikke har endt på mistillit. Men vi har faktisk stilt spørsmålene på vegne av borgerne, vi har løftet saken med spørsmål som borgere har stilt, og vi har gjort det i åpenhet. Det mener jeg faktisk styrker tilliten til både parlamentet og det politiske systemet. Denne saken har ikke vært noe scoop for det norske politiske systemet. Det har vært en nedtur både for Senterpartiet som parti og for oss som fellesskap. Hvis vi da ikke hadde brydd oss og stilt disse spørsmålene, mener jeg at vi også hadde undergravd rollen som dette parlamentet har. Så kan vi alltid diskutere om vi stilte for skarpe spørsmål eller om vi ikke tok hensyn til folkene i systemet, og det håper jeg at vi faktisk gjorde. Det er det vår jobb som enkeltdeltakere å gjøre, og det skal vi gjøre på en ordentlig måte. Det som det i bunn og grunn handler om, er at når du har et folkevalgt verv i ulike roller i samfunnet, er det forventet at du skal ha en vurderingsevne med deg, eller, som jeg sa i høringen, at det er noen klokker som ringer. Sånn sett passer denne saken godt i adventstida, for her burde det ha ringt mange klokker. Det er den grunnleggende ryggmargsrefleksen, at her er det nok noe jeg skulle ha sagt fra om – det var den det ble stilt spørsmål om her. Jeg mener vi har kommet noen skritt lenger med denne saken. Jeg mener vi har behandlet et uføre som norsk demokrati har kommet opp i, med faktisk å ta det opp i lyset og stille kritiske spørsmål. Det mener jeg er en del av jobben vår, også når det er ubehagelig og handler om noen av våre egne. Så mener jeg at vi må få satt en standard. Jeg mener at vi kanskje bør gå gjennom habilitetsreglementet sånn at det henger sammen med det folk oppfatter som habilitet, hvilke regler som skaper tillit til de vedtakene vi er med på. Og det å si at man er juridisk habil, betyr ikke at man er politisk habil.