trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Dette er en gledens dag – eller en gledens kveld – for militærnekterne i landet vårt og en tilsvarende lite hyggelig dag for dem som ser på forsvaret av landet i den tradisjonelle formen. Jeg skal forsøke å få avklart et par ting i forhold til saksordføreren. Hun åpner for at man kan se på saken på nytt hvis dette får uønskede virkninger i den forstand, slik må det oppfattes, at det blir en uforholdsmessig økning i antall som vil søke militærnekting. Jeg har lyst til å henvise til proposisjonens side 11, hvor det henvises til situasjonen i Østerrike. Der står det: Ved innføring av egenerklæring steg antall søkere fra mellom 2 000 og 4 000, som det hadde vært i 16 år, «til et sted mellom 12.000 og 14.000 søknader, altså minst en tredobling ». Jeg vil gjerne spørre saksordføreren: Er det dette nivået som skal til for at man vil vurdere saken på nytt i Norge? Jeg kan for øvrig også nevne at allerede nå, under forventning om at dette skal bli innført, er det en økning på 40 pst. for 1998. Så en liten ting til slutt. I innstillingen til St.meld. nr. 22 for 1995-96 sier flertallet fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og SV: «Vern av landet kan skje på mange ulike måtar. Vernebegrepet må omfatta meir enn den tradisjonelle militaristiske definisjonen. » Jeg gjentar ordet «militaristiske ». Er det saksordførers oppfatning at å avtjene den militære verneplikten i Norge, er «militaristisk »?
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Jeg synes det var en nyttig avklaring. Jeg har meget vanskelig for å forestille meg at representanten Ane Sofie Tømmerås ikke er klar over og ikke vil ta innover seg den betydning som det i alminnelighet ligger i og som er heftet til ordet «militaristisk ». At det er mulig for medlemmer av nasjonalforsamlingen i Norge å skrive det ordet inn i en innstilling i vårt land og så late som om militaristisk ikke er noe annet enn militært, synes jeg nesten ikke er til å tro. Jeg må gå ut fra at til tross for at jeg nå henviser til det, og hun bekrefter at slik er det, er det meningen å fremstille Norge, det norske forsvaret, som en militaristisk enhet. Jeg legger i det ordet det som jeg tror de aller fleste gjør. Utover det var det ikke mulig å få noe svar på mitt konkrete spørsmål. Noe må jo komiteflertallet ha lagt i den merknaden om at man skal komme tilbake til saken igjen hvis økningen blir for stor. Jeg sier at 40 pst. økning som vi har hatt nå bare ved muligheten og sannsynligheten for at dette vil komme, åpenbart ikke er for mye, eller så mye at det fører til noen revurdering av standpunktene. Jeg henviste til økningen i Østerrike, som var fra 2 000-4 000 søknader i en 16-årsperiode til 12 000-14 000 etter at egenerklæringen ble innført. Jeg vil gjerne høre igjen: Jeg skjønner at 40 pst. er for lite, men er en tre-firedobling nok?
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Når jeg hører representanten Marthinsens forklaring på hva som er hensikten med den nye innstilllingen, stiller jeg meg spørsmålet: Hva i all verdens rike kan det komme av at – så vidt jeg vet – en helt entydig reaksjon blant Forsvarets personell går i stikk motsatt retning av det som representanten Marthinsen forsøker å gi inntrykk av? Reaksjonene fra forsvarshold er jo meget kraftige. De føler det dyptgripende trakasserende at det vernebegrepet som de har hatt reservasjonsrett for, og som har hatt et entydig innhold så lenge vi har hatt et militært forsvar av dette landet, nå skal sidestilles, også begrepsmessig, med det som i sin tid het militærnekting. Det er riktig som representanten Marthinsen sier – i hvert fall har ikke jeg noen annen holdning til det – at det ikke er noe mindreverdig i å avtjene tjenesten som militærnekter. Nei – men det kan da vel heller ikke være særlig mindreverdig å avtjene den som soldat? Som representanten Lønning gav uttrykk for i sted: Normalbegrepet i norsk lovgivning er at man skal gjøre militærtjeneste, og så er det innført en unntaksregel, som flere nå har fremhevet, for vi skal ikke bryte Menneskerettighetskonvensjonen. Dette er vi enige om alle sammen. Vi ønsker at folk skal få følge sin samvittighet, men at det ikke må være noen tvil om hva som er førstevalget. Så helt til slutt: Det gleder meg at representanten Marthinsen forstår hva «militaristisk » betyr. Jeg vil spørre om han vil ta avstand fra det hans parti var med på i innstillingen til St.meld. nr. 22 for 1995-96.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Ja, det gjelder å heve stemmeleiet og øke opphisselsen når argumentene er dårlige. Jeg gjentar hva jeg sa – at dette har vært en dårlig høst for venner av Forsvaret. Det gleder meg faktisk at Ane Sofie Tømmerås er fornærmet over det. Det tar jeg som et godt tegn, for fornærmelse gir oftest uttrykk for at man er inne på tanken om at man kanskje tar feil. Der er vi grenseløst åpne i Høyre. Vi har stort rom for tvilere og for dem som måtte angre sine synder. Vi har fortsatt ikke trykket på knappene her i kveld. Representanten Tømmerås fortsetter med å henvise til denne famøse meldingen fra to og et halvt år tilbake som jeg har sitert fra et par ganger. Jeg fastholder at hun ikke har gjort noe forsøk på å nyansere seg i forhold til den språkforvirring som åpenbart eksisterer. Jeg vil også føye til at totalforsvarsbegrepet i Norge er langt videre enn både den militære verneplikten og den sivile tjenesteplikten, som jeg fortsatt foretrekker å kalle den. Det er et konsept som tar med seg folk i aldre som går utover den alderen da man vanligvis avtjener denne tjenesten. Så sier Ane Sofie Tømmerås at hun forlanger respekt – det var kanskje ikke det ordet hun brukte, men jeg oppfattet det slik – for at det finnes enkelte mennesker som ikke vil «drepe andre ». Igjen reagerer også jeg ganske sterkt. Å bruke betegnelsen «drepe andre » i forbindelse med den jobb det norske samfunnet under visse omstendigheter kan pålegge norsk ungdom, er igjen et uttrykk for at språkforvirringen helt åpenbart er nokså total, hvis det da ikke er andre hensikter som ligger bak å bruke den type stigmatiserende ord om det alvorligste påbud samfunnet kan gi sin ungdom.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Til det siste først: Hva jeg gjør med dem som på en urettmessig måte forsøker å unndra seg militærtjeneste, er veldig greit. Hvis det kan påvises, er det en politisak, med de reaksjoner som bør følge av det – hvis det da ikke er for nedverdigende for de stakkarene at de må tiltales av politiet, selvfølgelig! «Mistenkeliggjøring », sier representanten, min kjære kollega fra justiskomiteen. Det er helt unødvendig å drive mistenkeliggjøring. Man kan si hva man vil om flertallet, men det flertallet skriver, er helt klargjørende. Det vil sidestille, innføre det samme begrepet og gjøre det Forsvarets folk selv oppfatter som å gå inn under huden på deres vesen. Hvis representanten Marthinsen ikke har kontakt med Forsvaret utover den tjenesten han med stor heder åpenbart har avtjent for noen år tilbake, vil jeg sterkt anbefale ham å ta en slik kontakt. Vi behandler riktignok saken her i justiskomiteen, men det er dog en sak som grunnleggende griper inn i Forsvarets virksomhet. Jeg påtar meg gjerne å formidle en kontakt, hvis det er kontaktbehovet som er det mest fremtredende her. I tillegg sier han at representanten Hernæs også innrømmer at det kan finnes andre måter å avtjene denne tjenesteplikten på, og så bruker han samtidig ordet «mistenkeliggjøring ». Som om det skulle være et fnugg av tvil fra min side eller fra Høyres side om at vi innrømmer folk rett til ikke å avtjene normal militærtjeneste av overbevisningsgrunner! Det kaller jeg kveldens hittil største mistenkeliggjøring, og det har vært brukt i flere innlegg her i løpet av kvelden. Det burde kunne klargjøres hva årsaken er til det, for det kan neppe være at man ikke er klar over Høyres holdning i forhold til den muligheten.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Når det gjelder hensikten med forsvaret av landet vårt og erfaringene fra krigsårene, har åpenbart Ane Sofie Tømmerås og jeg helt forskjellige virkelighetsoppfatninger. Hensikten med Forsvaret og det å ta vare på det er å hindre den situasjonen vi fikk fordi Arbeiderpartiets regjeringer hadde undergravd Forsvaret i 1920- og 1930-årene. Det er den situasjonen, de likhetspunktene der, som nå skremmer oss, og som skremmer dem som er opptatt av Forsvarets ve og vel. Med den aller største respekt for de menneskene som måtte gjøre utrolig viktig og farlig arbeid under krigen, hadde jeg sett det som mye mer verdifullt hvis de kunne holdt på med sysler som jeg er overbevist om at de hadde hatt bedre mulighet for, og et høyere ønske om å utføre. Så snakker Ane Sofie Tømmerås om Høyres omtanke for Forsvaret. Ja, nå skal jeg ikke holde henne ansvarlig for hva Marthinsen sa i sitt forrige innlegg, men hvis det er noe som har gått igjen i denne debatten, er det en total mistenkeliggjøring av Høyres standpunkter. Hvordan kan noen være i tvil om Høyres omtanke for Forsvaret gjennom de budsjettforslag vi har hatt? Vi har gjennom alle år konsekvent i alle innstillinger fulgt opp det vi har lovet, øre for øre. Så har vi som siste utvei inngått noen kompromiss, som ikke har gjort det helt ille – litt bedre enn det ellers ville vært. Så til påstanden om at jeg klarte å finne fram dette ene ordet i innstillingen fra 1995-96. Jeg kunne lest side opp og side ned fra den innstillingen hvis det hadde vært mer anledning til det. Innstillingen er en start på det vi ser den foreløpige slutten på i dagens debatt.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Jeg vil gjerne takke representanten Ågot Valle for et meget klargjørende innlegg. Hun bekrefter jo akkurat det jeg har sagt i dag, at dette har vært en trist dag for Forsvaret: Hun sier selv hun er lykkelig. På noen bedre måte er det aldeles umulig å understreke hvor ille dette er for forsvaret av landet vårt. Man kan si mye om SV, til og med mange gode ting – vi står jo tidvis til og med sammen om forslag. Men det å si at SV har utmerket seg som noen varm venn av Forsvaret, slik at deres attest tyder på at dette er en god ordning hva angår alt som har med Forsvaret å gjøre, det tror jeg man skal være meget elskverdig for å få til. Jeg håper det er et tankekors for de andre partiene. Det var jo SVs store glansnummer i mange år at i alt som gjaldt forsvars-, sikkerhets- og utenrikspolitikk, stod SV alene mot resten av Stortinget. Så jeg håper da at Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre er fornøyd med at de nå har fått en lykkelig Ågot Valle etter at vi har fått innført disse nye begrepene i forsvaret vårt. Så må jeg få lov til å komme med en liten korreksjon til slutt. Høyre har ikke vært med på å skrive og har heller ikke sagt at det er mindre velansett å gjøre siviltjeneste enn å gjøre alminnelig forsvarstjeneste. Men jeg har jo registrert at den muntlige språkforståelsen ikke har vært den beste i dag. Jeg konstaterer også at selv det som skrives inn i innstillingene, kan misforstås på en forholdsvis grunnleggende måte. Men som sagt, vi har ikke sagt det. Og for å trøste enda mer: Vi synes det er en ikke spesielt elegant måte å uttrykke noe som vi heller ikke er helt enig i. Selvfølgelig har den måten man avtjener på, akkurat den samme anseelsen når man har gått gjennom de prosedyrene som vi synes er riktig.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1998-12-14:
Det var Jan Petter Rasmussens visitt til meg som gjør at jeg må få komme med et par kommentarer. Han begynte med å føre denne diskusjonen om mistenkeliggjøring. Det kan jo ikke være noe tvil om at Høyres holdning i denne saken har blitt mistenkeliggjort – og vi på vår side skal ha gjort det samme, slik at det da har vært et slags nullsumspill av litt – skal vi si – barnslig karakter. Jeg er part i saken, men det er helt umulig for meg å forstå at det er slik, for mistenkeliggjøring betyr jo at man forsøker å fremstille ting annerledes enn det de er. På Høyres vegne håper jeg inderlig at stortingsflertallet har forstått at Høyre er alvorlig og dypt og oppriktig bekymret for utviklingen av forsvaret av landet vårt. Jeg er selvfølgelig enig i – det var derfor jeg også trakk inn alle disse tre elementene – at for sterke ord på ett av elementene isolert sett skal man være litt forsiktig med å trekke langtrekkende konklusjoner på grunnlag av. Men summen av forsvarsbudsjettet, holdningen til skytefeltet og dette angrepet på selve begrepene i forsvaret, gjør at jeg er bekymret for at vi er i en situasjon som ligner på en vi har vært utsatt for i dette landet før, i en tidligere periode. Jeg er enig i at i det grunnleggende har Arbeiderpartiet vært tilhenger av Forsvaret og gjort en god jobb, sammen med de fleste andre. Men uten at det er å drive mistenkeliggjøring, må det være lov å påpeke det faktum at i forrige stortingsperiode fikk vi en budsjettunderdekning på 7-8 milliarder kr i forhold til Arbeiderpartiets egen langtidsmelding. Når vi nå føler at vi er i gang med det samme en gang til, er det ikke mistenkeliggjøring – det er Høyres oppriktige mening at dette er vi bekymret for. Ellers har vi vel fått klargjort det meste. Jeg bare fastslår at ingen av de partiene som var med på å skrive innstillingen i forbindelse med St.meld. 22 for to og et halvt år siden, har funnet det formålstjenlig å ta avstand fra det deres komitemedlemmer skrev inn den gangen, at det norske forsvaret var militaristisk. Det tar jeg til etterretning og må, uten at jeg vel kan beskyldes for at det har noe med mistenkeliggjøring å gjøre, fastslå at det er et ord som stortingsflertallet syns er dekkende for Forsvaret i Norge.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
For meg har uttrykkene militær og militaristisk et noe annet innhold enn det representanten Ane Sofie Tømmerås åpenbart gir uttrykk for. Reservasjonsretten, sier representanten Lønning, skal uttrykke at det er en form for et mindreverdig alternativ man går inn på, fordi det er det primære som er det egentlige, altså militær tjeneste med våpenbruk. Jeg tror at når loven om fritaking for militærtjeneste av overbevisningsgrunner av 19. mars 1965 taler om vernepliktige og utmynter det i to retninger, nemlig den militære tjeneste og den sivile tjeneste, er det et uttrykk for at man ikke ønsker å sette et stempel på noen mennesker som velger en annen måte å avtjene sin tjeneste for landet på, et stempel som heter mindreverdig. Jeg synes at det er langt mer alvorlig med alle dem som unndrar seg militærtjeneste på grunn av at man finner på en hel masse ting eller klarer å skape foranledninger som kvalifiserer til et totalt fritak. Representanten Lønning spurte hva jeg legger i «kriminalisering » av de personene som skal forhøres av politiet. Jeg legger i det at normalt er politiets etterforskning og gransking av mennesker i kontekst med det som har med kriminalitetsgjerninger å gjøre. Når det da er de vernepliktige som blir etterforsket, oppleves det følelsesmessig som en kriminalisering.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Ja, det kan godt tenkes at representanten Hernæs har en oversikt over reaksjonene fra forsvarshold, som ifølge utsagnene er entydige når det gjelder å sidestille sivil verneplikt med militær verneplikt. Jeg har ikke spurt Forsvaret hva de tenkte om dette. Jeg har tenkt selv. Det er det ikke dumt at flere gjør, slik at man danner seg en oppfatning, ikke ut fra hva andre måtte mene om det, men ut fra hva man selv tenker omkring det, erfarer og mener. Så ble jeg også spurt av representanten Hernæs om det er mindreverdig å være soldat, og om ikke det skulle være normalsituasjonen. Selvsagt er det ikke mindreverdig å være soldat. Det er også – helt riktig – normalsituasjonen. Jeg har selv avtjent min verneplikt, og har ikke noen grunn til å se tilbake på det med ubehag. Tvert imot, det kostet for meg i en feltpreststilling kanskje mindre enn for dem som har måttet slite på annen måte, men dog: Jeg anser det for å ha vært en tjeneste som var verdifull. Jeg har sågar mottatt et brev hvor det heter at Norge takker meg for innsatsen. Det betyr vel ikke at jeg ikke er brukelig lenger, men også det skaper noen følelser. Førstevalget, noterte jeg som et stikkord. Ja, det er klart at i utgangspunktet er det en allmenn verneplikt, og da tenker vi i utgangspunktet på militærtjeneste.(Presidenten klubber.) Jeg beklager at jeg ikke får fullføre. (Presidenten klubber.)
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
La meg begynne med det siste først. Jeg har ikke sagt og ikke skrevet at politiavhør er forkastelig, men vi mener at den ordning det nå legges opp til, er en bedre ordning, fordi den tar bort noe av det som jeg har beskrevet som en følelse av mistenkeliggjøring hos dem som blir gransket. Men dersom resultatet blir at vi får overveldende mengder av søknader med ønske om fritak, og at dette synes å være et resultat av at vi har fått en «enklere og mer lettvint måte » å bli fritatt fra militærtjenesten på, ja, da er jeg villig til å gå tilbake og vurdere den opprinnelige ordningen som vi har pr. i dag. Men jeg mener – inntil det motsatte er bevist – at den ordning vi nå legger opp til, er en bedre ordning. Så til dette som går på siviltjeneste, at det ikke skulle være mindreverdig. Jeg er glad for at representanten Lønning understreker det. Da er vi i hvert fall enige om det. Så stilte han meg et spørsmål om dette med likestilling. Jeg kunne kanskje istedenfor uttrykket likestilt brukt uttrykket likeverdig, i den forstand at det man gjør, er en tjeneste for land og folk, og at det av den grunn er noe som både er et offer for den som gjør det, på samme måten som det er det for den som avtjener en militær verneplikt, og en innsats som landet er glad for å motta.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Det virker på meg som om representanten Hernæs bruker mistenkeliggjøring som en bevisst strategi, og det synes jeg ikke er fair play. Han forsøker på en måte å trenge meningsnyanser ut til det ytterste, slik at man nødvendigvis må innta en posisjon på den ytterste motsatte fløy. Og det er ikke nødvendig. Representanten Hernæs sier også at det er situasjoner hvor man kan akseptere at mennesker har samvittighetsgrunner og kan avtjene sin verneplikt for landet på en annen måte – han bruker riktignok ikke uttrykket verneplikt, men jeg legger det i det. Jeg synes det er unfair å bruke mistenkeliggjøring som strategi. Mindretallet skriver også at de er uenig i regjeringspartienes verdinøytrale holdning. Det er med respekt å melde en påstand som jeg gjerne vil ha belagt. Hva legger representanten Hernæs i dette med den verdinøytrale holdningen i forhold til Forsvaret? Jeg har enda et spørsmål å stille. Representanten Hernæs henviste til standardskjemaer for utmelding av Kirken. Hva med alle dem som bruker enhver mulighet til å skaffe seg fritak fra militærtjenesten? Hva gjør representanten Hernæs i forhold til dem?
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-14:
Sakens ordfører gav på forespørsel uttrykk for at det etter hennes språkfølelse ikke er noen forskjell mellom adjektivet «militær » og adjektivet «militaristisk ». Det er i mine ører en ganske bemerkelsesverdig form for språkfølelse, så jeg vil gjerne høre om også representanten Marthinsen deler den oppfatning at de to adjektivene betyr det samme. Jeg la merke til at representanten Marthinsen brukte det samme uttrykk som sakens ordfører, nemlig at siviltjeneste og militær verneplikt er sidestilt. Jeg har personlig oppfattet Grunnlovens bestemmelse om alminnelig verneplikt dit hen at vi har en forpliktelse for alle personer av hankjønn i dette land til å avtjene verneplikt i det militære forsvar. Men det finnes en reservasjonsrett på grunnlag av samvittighetsoverbevisning. Jeg har meget vanskelig for å forstå hvorledes denne reservasjonsrett kan gjøres til et likestilt alternativ til det som er Grunnlovens uttrykkelige bestemmelse. Derfor vil jeg gjerne spørre representanten Marthinsen hva han legger i denne uttrykksmåte, at det er likestilte alternativer. Et siste spørsmål: Representanten Marthinsen gav uttrykk for at det skulle være noe kriminaliserende i det å tillegge politiet oppgaver av den art som de har hatt frem til i dag. Da må jeg spørre hvordan det henger sammen at flertallet i komiteinnstillingen sier at dersom det blir en betydelig økning i søkertallene, kan det etter flertallets syn være riktig å gå tilbake til ordningen med politiavhør ved en lovendring. Vil det da ikke lenger være kriminaliserende?
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-14:
Jeg vil nødig at vi skal snakke forbi hverandre, men jeg hadde følelsen av at det var nettopp det som skjedde i representanten Marthinsens svar til meg i sted, når han tolket meg dit hen at jeg skulle mene at siviltjeneste er mindreverdig i forhold til det å avtjene militær verneplikt. Det har jeg ikke sagt, og selvfølgelig heller ikke ment. Men det jeg har vanskelig for å forstå, er hvorledes det som representanten Marthinsen selv karakteriserer som normalsituasjonen, og det han selv karakteriserer som unntaket, kan være likestilt. For etter normal språkbruk er vel ikke normalsituasjon og unntak likestilt. Vi står i norsk lovgivningstradisjon overfor en nøyaktig parallell når det gjelder retten til å nekte å avtjene militærtjeneste, til den bestemmelse vi har for helsepersonell i abortloven, som gir tillatelse til å reservere seg mot å delta ved abortinngrep dersom det strider mot vedkommendes samvittighet. Jeg går ut fra at representanten Marthinsen ikke mener at det skulle være mindreverdig å gjøre bruk av den reservasjonsretten, og hvorledes skulle det da være mindreverdig å gjøre bruk av den samme reservasjonsrett i lovgivningen om verneplikt? Det har jeg vanskelig for å forstå. Så må jeg få lov å gjenta mitt spørsmål, fordi jeg ikke fikk svar på det: Hvis representanten Marthinsen mener at det av prinsipielle grunner er forkastelig at politiet skal ha en oppgave i denne sammenheng, hvorledes kan han da selv være medlem av det flertall som har skrevet inn i innstillingen at dersom det skulle bli en betydelig økning i søkertallene, vil man gå tilbake til en ordning med politiavhør? Det må vel være like forkastelig da som det er nå, hvis det først er forkastelig?
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-14:
Jeg registrerer med interesse de varierende begrunnelsene som kommer frem fra flertallets side når det gjelder nødvendigheten av å forandre dagens ordning og gå over til en egenerklæring. Representanten Valle begrunnet det med at det er ikke alle som er like flinke til å ordlegge seg ved muntlige avhør. Det er helt sikkert riktig. Men det er som kjent ikke alle som er like flinke til å utfylle skjemaer heller. Så det er litt vanskelig å se hvorledes man skulle kunne unngå det problemet ved å gå over fra en muntlig avhørssituasjon til standardskjema som krever evne til skriftlig fremstilling. Jeg la også merke til at representanten Valle viste til at det ikke spiller noen rolle hvor mange som måtte komme til å benytte seg av en eventuell egenerklæring og søke om fritak, SV vil godta det uansett. Hvis jeg oppfattet det rett, var en slags begrunnelse for det fra hennes side henvisningen til at man hadde en betydelig økning i antall søknader under Golf-krigen og i forbindelse med NATOs dobbeltvedtak. Det ville være interessant om representanten Valle ville utdype sin tolkning av dette forhold. Er det slik å forstå at samvittighetsoverbevisning er noe som oppstår i ganske spesielle situasjoner, og hva forteller det i tilfelle om samvittighetsoverbevisningens seriøsitet?
Inge Lønning (Høyre), 1998-12-14:
Representanten Valles svar på mitt spørsmål om den situasjonsbetingede samvittighet frister meg til å forfølge spørsmålet et lite skritt videre. Vi har i høst opplevd at et flertall av SVs stortingsgruppe har ansett det riktig at norske flystridskrefter stilles til rådighet for eventuelle bombeangrep i Kosovo. Er det også av de situasjoner som representanten Valle mener med rette burde føre til en økning i antall søknader om fritak fra militærtjeneste, og er i tilfelle SV medskyldig i det?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-14:
Først vil jeg si meg glad for at Høyre faktisk ikke betrakter det som mindre velansett å avtjene sivil verneplikt, hvis det var det representanten mente. Jeg beklager, men det er litt sent på kvelden, og man er kanskje litt trøtte i hodet. Så var jeg litt i tvil om dette var en replikk til SV eller en replikk til de andre partiene. Jeg vil bare nok en gang benytte anledningen til å si at vi ser forsvar av landet som mange, mange områder. Ikke minst er vi opptatt av å forsvare det som skal forsvares, og det er bl.a. miljø og natur, og vi ser også at det er nødvendig å ha sivile vernepliktige til å ta seg av de oppgavene.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-14:
SV har ikke vært med under behandlingen i komiteen og har derfor ikke vært med på alle merknadene. Nå er det ikke slik at vi vil godta enhver søknad om fritak. Vi mener det samme som komiteen, at det i tvilstilfeller må kunne gå an å etterlyse bedre begrunnelse, at rett og slett grunnlaget for å få fritak kan avvises. Der står vi sammen med komiteen. Så må det være helt åpenbart at i tider hvor det har vært store diskusjoner rundt Forsvaret, og store diskusjoner rundt det faktum at vi har et forsvar som innebærer at vi også skal kunne gå ut av vårt naturlige forsvarsområde for å forsvare f.eks. amerikanske eller andre lands rikmannsinteresser, må det også kunne godtas at det vil dukke opp begrunnelser som på en måte klargjør ting for folk, også for folk som skal inn i Forsvaret. Det er helt naturlig at det i slike tider, under slike debatter, vil være en økning i antall søknader. Det har også vist seg. Så er det også selvfølgelig sant at ikke alle kan skrive like godt – det er helt klart. Men vi mener likevel at å ha et egenmeldingssystem vil være en mer rettferdig ordning som behandler alle likt.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-14:
Det er vel ingen tvil om at det også i SV har vært forskjellige meninger om den situasjonen som var i høst. Mer vil jeg ikke si om det.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
I utgangspunktet skulle det være unødvendig å si noe mer fra Arbeiderpartiets side etter at representanten Ane Sofie Tømmerås har holdt sitt innlegg, men etter å ha hørt dagens debatt og spesielt Fremskrittspartiets Jørn Stang og Høyres Bjørn Hernæs, finner jeg det nødvendig å komme med noen kommentarer. Representanten Bjørn Hernæs brukte uttrykk som at Høyres synspunkter og motiver ble mistenkeliggjort. Jeg vil si snarere tvert imot, jeg føler at representanten Hernæs nærmest mistenkeliggjør Arbeiderpartiet og flertallet ved å antyde at omleggingen nesten skulle kunne få katastrofale følger for det norske forsvaret. En kunne nærmest tro det dreide seg om Forsvarets eksistens, og saken får en dimensjon som på ingen måte samsvarer med det den egentlig dreier seg om. Arbeiderpartiet har ingen intensjon om å svekke landets forsvarsevne. Ingen nedbygging av forsvaret er ønskelig fra Arbeiderpartiets side. Det som kanskje burde bekymre representanten Hernæs noe mer, er det store antall i hvert årskull som egentlig skulle gått i tjeneste, men som ikke utfører noen form for tjeneste, nemlig en tredjedel av dem det dreier seg om. Når det gjelder de andre elementene som han selv nevnte, som skytefelt på Østlandet og det opprinnelige budsjettforslaget til sentrumsregjeringen, er jeg enig med ham i at det gir mer grunn til bekymring enn det som denne saken egentlig dreier seg om. Arbeiderpartiet ønsker heller ikke misbruk av ordningen, og ved søknad om siviltjeneste vet vi jo at flertallet legger opp til at det ikke skal være noen automatisk dimittering, som det er i dag, hvis søkeren allerede har møtt til tjeneste. Og hvis han ikke har møtt til tjeneste, må han gå inn i en form for tjeneste og blir ikke fritatt, og det er krav om fire ukers behandlingstid. Det må være overkommelig, og da legger en også vekt på at en skal kunne få en rask saksbehandling. Når det gjelder egenerklæringen, er det først og fremst en omlegging av dagens praksis, og det er verdt å merke seg at både politiet og Forsvarsdepartementet er positive til den foreslåtte ordningen. Om nødvendig kan det også etter den omleggingen vi gjør, kreves mer informasjon fra søkeren, en kan kalle inn søkeren til vedtaksorganet, og en har det sikkerhetsnett som det er gjort rede for, der en kan innføre muntlig forklaring i tillegg, og der en alternativt også faktisk nevner en eventuell forlengelse av tjenestetiden for sivilt vernepliktige, og en går til og med også inn på en mulighet for, hvis det skulle være nødvendig, å gå tilbake til dagens ordning. Så summa summarum er ikke dette noe annet enn en mer praktisk måte å gjennomføre prosessen på i tråd med de ordningene som en nå bl.a. har i våre naboland.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
I den proposisjonen som i dag debatteres, foreslår Regjeringen bl.a. å endre behandlingsprosedyrene for søknader om fritak for militærtjeneste, slik de fremgår av militærnekterloven. Det obligatoriske politiavhøret i militærnektersaker foreslås erstattet av et system med egenerklæring. Den enkelte søker kan bli fritatt for militærtjeneste gjennom å undertegne en erklæring om å fylle lovens vilkår for fritak. I forslaget ligger det med andre ord ingen endringer i vilkårene for å bli fritatt fra militærtjeneste. Bakgrunnen for forslaget er at avhøret ofte gir liten veiledning med hensyn til hvilket alvor og reelt innhold den vernepliktiges overbevisning har. I tillegg er prosedyrene ressurskrevende og tar uforholdsmessig lang tid. Ved å gå over til et egenerklæringssystem vil lovgivningen komme i samsvar med den øvrige nordiske lovgivningen på dette feltet. Lovgivningen er et ledd i oppfølgingen av St.meld. nr. 22 for 1995-96, Om sivil tjenesteplikt. Flertallet i justiskomiteen gav sin tilslutning til den daværende regjerings forslag om å fjerne politiavhøret i militærnektersaker. Regjeringen har i sitt forslag lagt til grunn at sivile vernepliktige ikke kan søke seg tilbake til militærtjeneste. Justiskomiteen har imidlertid foreslått en regel om at tilbakeføring til militær stilling kan skje under forutsetning av at sivil førstegangstjeneste er gjennomført. Jeg tror dette forslaget også vil ivareta Regjeringens intensjon, nemlig å demme opp for misbruk av lovens fritakssystem. I innstillingen anmoder komiteen om en bredere gjennomgang av de reglene som gjelder ved fremsettelse av fritakssøknad etter innkalling til militær tjeneste. Komiteen har herunder bedt om en gjennomgang av nasjonal lovgivning i andre land og en oversikt over de krav som følger av internasjonale standarder på området. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med en nærmere redegjørelse om dette. I denne omgang vil jeg nøye meg med å vise til proposisjonens gjennomgang av lovreglene i Sverige, Finland, Danmark, Østerrike og Tyskland. Jeg har i mellomtiden erfart at det i Frankrike, Italia og Spania ikke er adgang til å søke om overføring til siviltjeneste under avtjening av militærtjenesten. Begrepene sivil tjenestepliktig og sivil vernepliktig brukes om hverandre i den til nå gjeldende militærnekterlov av 19. mars 1965. Det kan også nevnes at nåværende militærnekterlov avløste lov om vernepliktige sivilarbeidere. Ved behandlingen av St.meld. nr. 22, Om sivil tjenesteplikt, fastslo Stortinget at siviltjenesten er en del av den alminnelige verneplikten. At justiskomiteens flertall nå foreslår en enhetlig begrepsbruk i loven innebærer dermed en naturlig videreføring av Stortingets behandling i den forbindelse. Som svar på et konkret spørsmål fra representanten Tømmerås kan jeg bekrefte at en tilbakeholdelse i militær stilling i uvæpnet tjeneste i inntil fire uker i departementet er vurdert å være i samsvar med de krav som følger av Menneskerettighetskonvensjonen.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg skal være svært kort. Jeg vil bare redegjøre for et par avvikende synspunkter Fremskrittspartiet har i denne innstillingen. Vi mener at Regjeringens forslag om at Kredittilsynet kan gi pålegg om stans av virksomhet hvis tilsynet antar at det drives ulovlig, blir litt lettvint, fordi dagens ordning med at stans av ulovlig virksomhet krever fastsettelsesdom ved de sivile domstoler for at virksomheten faktisk er ulovlig, har en viktig rettssikkerhetsmessig side som forsvinner med Regjeringens forslag. Skulle Kredittilsynet ta feil og dermed pålegge stans av en lovlig virksomhet på grunn av antagelsen om ulovlighet, får vi lovløse tilstander med et kredittilsyn som dømmende makt, hvor retten til å drive virksomhet kan inndras uten bevisførsel. Fremskrittspartiet mener derfor at tiltalte blir fratatt en av sine rettigheter, nemlig retten til å forsvare seg. Riktignok legges det til grunn at et eventuelt pålegg om stans av virksomhet ikke bør være unntatt rettslig overprøving, men dette er en prosess som kan ta svært lang tid. Og når forslaget er formulert slik at et vedtak om stans av ulovlig virksomhet gitt med rimelig grunn, som i ettertid viser seg å være galt, ikke utløser erstatningsansvar på objektivt grunnlag, vil det i praksis være til liten hjelp for den som rammes. Derfor vil Fremskrittspartiet stemme mot forslaget til ny § 4 a i kredittilsynsloven. Vi vil videre stemme mot forslagene om endring av § 2-2 annet ledd nr. 7 i finansieringsvirksomhetsloven og mot endring av § 5 første ledd bokstav a i lov om Statens Bankinvesteringsfond – dette fordi staten ikke bør omfattes av andre unntaksbestemmelser enn private aktører i forhold til eierskap av finansinstitusjoner. Fremskrittspartiet, og for så vidt også Høyre, mener at nedsalg av statens eierandeler er riktig og nødvendig, og ser derfor ingen grunn til å utvide unntaket fra eierbegrensnings reglene. For øvrig slutter Fremskrittspartiet seg til de øvrige forslagene i proposisjonen.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
I all hovedsak er det enighet om den innstillingen som foreligger, og jeg kan da for de aller fleste sakers og paragrafers del bare si at vi gir vår tilslutning til det som saksordfører nå har gått igjennom. Det er et par unntak fra det. Det ene gjelder kravet om praksis for registrerte og statsautoriserte revisorer, der vi er innstilt på i noe større grad å kunne godkjenne praksis fra internrevisjon og offentlig revisjon eller ettersynsvirksomhet som relevant praksis. Vi mener at det kan godkjennes to års praksis for det, og at det kan gis nærmere regler om at inntil tre års praksis fra kommunal og fylkeskommunal revisjon og skatterevisjon kan godkjennes. Videre er det en reell uenighet i forhold til revisjon av kommunale selskaper eller AS hvor kommunal eier har mer enn 50 pst. av stemmene. Der mener vi i Arbeiderpartiet – og det samme mener SV – at det ville være riktig at de selskapene fortsatt får anledning til, slik som i dag, å bruke den kommunale revisjon til å gjennomføre sine revisjonsoppgaver. Det mener vi ut fra de krav som også stilles til kommunerevisjonen rundt omkring, og vi mener at det for mange av denne type selskaper faktisk vil være slik at de, selv om de har valgt et AS som selskapsform, vil være en integrert del av kommunens virksomhet. Det vi foreslår, er altså at kommunen fremdeles skal ha den valgmuligheten som ligger i å kunne velge kommunens eller fylkeskommunens revisjon som revisor for den type selskaper. Det er de to områdene der vi skiller oss ut i innstillingen, der det stort sett foreligger enstemmighet eller der vi i hvert fall er med i flertallet. Og med bakgrunn i det tar jeg opp forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og SV, som er inntatt i innstillingen.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-14:
Nå hadde jeg egentlig tenkt å holde et langt og innsiktsfullt innlegg om revisorloven, men siden jeg ser at klokken har passert midnatt, skal jeg bare kort si at loven faktisk er ganske viktig, og at vi er enig i de aller fleste punkter i innstillingen. Nå har både saksordfører og Arbeiderpartiets Dag Terje Andersen redegjort for de dissenser som Arbeiderpartiet og SV har felles, så derfor føler jeg at det ikke er behov for å forlenge debatten på dette tidspunkt.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
President! Eg stemte feil.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Jeg også.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-23:
På vegne av representanten Carl I. Hagen og meg selv vil jeg fremsette to lovforslag, et om bedre muligheter for politiet til å foreta ransaking i den hensikt å avdekke ulovlig besittelse av våpen, og et om adgang til å idømme økte straffer for forbrytere som blir dømt for flere lovbrudd samtidig.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1998-11-23:
Vi i Framstegspartiet er ikkje redde i det heile for å ta dei tilsette med på laget. Men når det gjeld kommunale føretak, er det jo vedteke i lova at dette skal vere ein del av kommunen sin juridiske kropp, for å seie det sånn. Derfor er det ikkje nødvendig å ta dei tilsette med i kvart enkelt kommunale føretak, for det kan bli rett så mange dersom ein her skil ut i kommunale føretak. Dei tilsette har sin representasjon i administrasjonsstyret i kommunen – det som skal dekke inn kommunen som juridisk person. Dersom ein opnar for dei tilsette, slik som fleirtalet gjer, vil ein kanskje få ei dobbelkjøring av dei tilsette. Det blir kanskje ikkje samspel der, og det gjer at dette i mange tilfelle vil verke uheldig. Derfor synest vi i Framstegspartiet, med støtte frå Høgre, at så lenge det gjeld kommunale føretak, er det rett at ein brukar den gjeldande organisasjonsforma, nemleg at administrasjonsutvalet er det representative organet for dei tilsette i kommunen og dei tiltaka og gjeremåla som skal gjerast innafor kommunen når det gjeld dei tilsette sine rettar.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1998-11-23:
President! Eg har rådd mi gruppe til å stemme feil. Eg ber om orsaking!
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1998-11-23:
I denne saken, som også i sak nr. 3, er det de ansattes rettigheter som skal svekkes. Det er de ansatte som truer folkestyringsprinsippet. Arbeiderpartiet mener, og har erfaring med, at det er samarbeid med de ansatte som gir resultater. Slik er det i privat næringsliv, og slik er det i det offentlige. Alle er enige om at kommunene skal være like effektive som det øvrige næringslivet. Da gjelder det å ha de ansatte med seg. At medbestemmelse også krever noe, ansvarliggjør de ansatte, gir innsikt og forplikter, det vet vi, og det er vel ikke ukjent for noen at blir man fratatt retten til å delta og være med og bestemme, er også viljen til å gi det lille ekstra i mindre grad til stede. Så mine spørsmål til representanten Solholm blir: Hvorfor er Fremskrittspartiet så redd for å lovfeste de ansattes rett til å sitte i styret i et kommunalt foretak? Mener ikke representanten at det er bedre å ha de ansatte med seg enn mot seg?
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1998-11-23:
Det er lite politisk usemje som kjem til uttrykk i Innst. O. nr. 14. Heile komiteen har akseptert at denne oppryddinga som her er gjort, var nødvendig, og har akseptert eit behov for dei prinsipielle lovformulerte tilboda og organisasjonsformene for ut skilde verksemder som her ligg føre. Grunnen til denne store, tilsynelatande overordna semja er at politikken langt på veg blir flytta til andre arenaer. Proposisjon og innstilling har nemleg ingen føringar på kva verksemd som skal styrast til den respektive lova. Rett nok blir det slått fast at ein her ikkje skal tilby organisasjonsformer som er tilpassa myndigheitsutøving og forvaltingsverksemd i snever forstand. Organisering av sentrale velferdsoppgåver har departementet ønskt å kome tilbake til i ei særskild utgreiing. Lovforslaget om interkommunale oppgåver har likevel ingen reservasjon mot enkelte verkeområde. Høgre vil heile tida framhalde aksjelova som relevant rammeverk for næringsverksemd og tenesteproduksjon. Vår oppfatning vil derfor vere at dei spesielle lovbestemmingane om kommunalt føretak og interkommunale selskap i praksis bør få svært avgrensa bruk. Berre i dei verksemdene der forvaltingsoppgåver og tenesteproduksjon er integrerte, finst det ei reell grunngjeving for denne lova om kommunale føretak og interkommunale selskap. Sjølv om næringsverksemd skulle stå sentralt for utgreiinga og lovbehandlinga, er det altså likevel dei innblanda forvaltingsoppgåvene som legitimerer eventuelle spesielle vurderingar omkring offentlegheit og forvaltingsrevisjon. Komiteens tvil med omsyn til administrasjonssjefen i dobbeltrolle, dvs. også som dagleg leiar i kommunale føretak, må etter mi vurdering gjelde selskap med stor grad av tenesteproduksjon – og dermed næringsverksemd i kommunale føretak. Høgre og Framstegspartiet fremjar proposisjonens forslag om lokal fridom ved tildeling av medråderett for arbeidstakarar. Dette er nødvendig sidan komiteens fleirtal har samla seg om eit anna forslag, i strid med Regjeringas råd. Høgre og Framstegspartiet ser ingen fare ved delprivatisering av interkommunale kraftverkselskap utan fornya konsesjonsbehandling, og går derfor imot § 41 4. ledd, andre punktum. Vi vil også peike på vår merknad saman med Framstegspartiet om reell fri konkurranse ved offentlege innkjøp. Som sagt er det meste av politikken flytta til korleis ein skal bruka lova eller korleis ein politisk styrer utskilde aktivitetar mot kommunale føretak, interkommunale selskap og aksjeselskap. Derfor kan det til tider melde seg uvisse om kva som ville vere beste lovformulering, rett og slett relatert til uklarheit om lokalpolitisk bruk.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-23:
Jeg ber om at forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti, oversendes Regjeringa, i og med at Regjeringa har varslet at de kommer tilbake med denne saken, og jeg tror de kommer tilbake med denne ordlyden. Jeg ønsker derfor ikke å få forslaget nedstemt. Når det gjelder de andre forslagene, ber jeg om at det stemmes separat, slik at det er mulig å stemme for forslagene nr. 5 og 6 enkeltvis, fordi jeg har fått signaler om at noen kan tenke seg det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-23:
Det gjelder hele forslag nr. 4.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-23:
Det er sikkert riktig, det som blir sagt nå. Spørsmålet mitt blir da – jeg får be om presidentens veiledning: Er det slik at hvis dette forslaget blir stemt over i dag, og faller, har ikke Regjeringen anledning til å komme tilbake med et likelydende forslag til Stortinget i nåværende sesjon og få det stemt over?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-23:
Da vil jeg opprettholde forslaget og få det stemt over i dag.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-23:
Så vidt jeg kan se, er det i forslagene nr. 4 og 5 fremmet forslag om helt ordinære lov tekster. De inneholder ingen «anmodning til regjeringen », som er kravet i forretningsordenen dersom forslag herfra skal oversendes til Stortinget og føres opp på et sakskart- slik jeg ser det, foreligger ikke den muligheten her. Enten får man trekke forslaget og fremme det på en annen måte som et normalt forslag i Stortinget, eller så må det voteres over det i Odelstinget, når forslaget er formet som lovtekst. Jeg kan ikke erindre at det noen gang har vært oversendt til Regjeringen forslag fra Odelstinget som egentlig er lovtekstforslag.
Harald Victor Hove (Høyre), 1998-11-23:
President! Jeg stemte feil! Jeg skulle stemt for forslaget.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1998-11-23:
President! Jeg skulle også stemt for forslaget.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1998-10-28:
Jeg foreslår Bjarne Håkon Hanssen.
Petter Løvik (Høyre), 1998-10-28:
Eg vil stille eit spørsmål til statsråd Lilletun. Ein god skule vil vi alle ha. Noko av det viktigaste for å få til ein god skule er gode og motiverte lærarar, og for å få ein god motivasjon er eit godt arbeidsmiljø heilt sentralt. Då er det litt betenkjeleg når vi igjen les om aukande vald mot lærarar, seinast i Glåmdalen 23. oktober, der drapstruslar, forsøk på eldspåsetting av lærarane sine bustader, knivtruslar og grov munnbruk blir skildra. Dette er noko vi ser mange stader og i eit stadig aukande omfang. Mitt spørsmål er: Kan og bør vi akseptere dette? Mitt og Høgre sitt svar er eit klart nei, og eg vil spørje statsråden: Er han einig i den vurderinga? Og dersom han er det: Kva konkret vil statsråden gjere for å bøte på dette?
Petter Løvik (Høyre), 1998-10-28:
Den 19. november i fjor tok eg opp omtrent same spørsmål med same statsråd, og bakgrunnen var då Lærarlaget si gransking, som for så vidt viser at det vi snakkar om, er unntak. Men 24 pst. av lærarane har vore utsette for vald – det gjeld både ungdomstrinnet og barnetrinnet – og 48 pst. av lærarane meiner at skulen ikkje gjer nok. Også då sa statsråden at dette er ei viktig og samansett sak, og det er ganske pussig at statsråden stort sett hadde dei same løysingane då: eit møte og ei stortingsmelding. Då skulle det vere eit møte veka etter, ein erfaringskonferanse der desse spørsmåla skulle takast opp. Dessutan blei det sagt at det skulle komme ei stortingsmelding om spesialundervisning våren 1998. Kva som kom ut av konferansen, veit eg ikkje, men eg veit kva som kom ut av stortingsmeldinga – det kom absolutt ingenting konkret ut av denne når det gjeld vald mot lærarane. Eg håpar derfor at både møtet og stortingsmeldinga som statsråden no seier vil kome, denne gongen vil gje noko langt meir konkret enn det statsråden lovde for eit år sidan.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
Representanten Løvik og partiet Høgre og Regjeringa er heilt einige om at det sjølvsagt ikkje kan aksepterast. Problemfeltet er samansett, og det er stort. Eg har lyst til å streke under at dette er unntaka og ikkje regelen, men unntaka er så alvorlege at sjølvsagt må det likevel gjerast noko i forhold til dette. Regjeringa har sett i gang ei rekkje tiltak. Ein av dei tinga som har vist best resultat så langt, er arbeidet med konfliktråd, som no blir trappa opp og prøvt ført over til fleire og fleire skular på ungdomsskuletrinnet – som var det opphavlege – og no òg over til dei vidaregåande. Vi trur at skal vi løyse dette problemet, vil vi måtte få elevane med på lag. Vi må skape ei vedkjenning på skulen som gjer at ein felles gjer noko med dette, for igjen: Det er unntaka på skulen som står for den typen åtferd. Eg har registrert det same som representanten Løvik, og har invitert lærarorganisasjonane til eit møte den 5. november der dette skal drøftast. Den meldinga som Stortinget har bede om når det gjeld lærarrekruttering, vil òg omhandle dette. I tillegg til det vil eg vise til eit viktig arbeid med kontaktverksemd som Oslo er i gang med, der kvar skule har ei kontaktordning med politiet, som har vist seg å fungere på ein god måte. Det er altså ikkje eitt svar, men mange svar, og vi erkjenner at vi har ikkje alle.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
Det er slett ikkje rett at det ikkje er kome noko ut av det. For det fyrste er det opplagt at det å føre spesialundervisningskompetanse nærare eleven og nærare skulen er til hjelp for læraren. Vidare var på det tidspunktet den fyrste runden med konfliktråd ikkje evaluert. No er den evaluert, og saka vert opptrappa i samarbeid mellom Justisdepartementet og Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet. Men eg ville vere altfor enkel i mine svar dersom eg lèt som om det ikkje er ein langvarig prosess som ligg bak den utviklinga vi har hatt i skulen – ein prosess som byggjer på mange overordna samfunnsforhold. Det er ikkje gjort på eitt år! Vi er godt i gang med dette arbeidet, men eg kan ikkje stå her og gje eit svar. Likevel: Det er gjort ein god del ting i denne saka sidan representanten Løvik fyrste gong tok dette opp.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-10-28:
Etter mitt syn er dei lovene og reglane som gjeld i dag, gode nok til at ein kan gripe inn – og det er altså ikkje eit forsøk på å bagatellisere. Men eg synest det er viktig at vi held fast på at dei unntaka dette gjeld, ikkje får lov å skape eit bilete av norsk skule som ein skule der fyrst og fremst vald dominerer. Men samstundes er det ikkje slik at eg lèt som om problemet ikkje eksisterer. Tvert om er vi i fullt arbeid med det. Vi har den lovgjevinga som skal til. Samstundes er det ikkje noka løysing å gå tilbake til spanskrøyret, dersom det er det som ligg i representanten Hernæs sitt forslag, men det er faktisk å gå via sosialpedagogisk arbeid. Og ein ting som eg trur vil vere nyttig, er å få nye yrkesgrupper inn i skulen. Læraren er fyrst og fremst utdanna som pedagog, for å undervise. Eg trur vi òg treng andre sosialpedagogiske yrkesgrupper som kan førebyggje den typen problemåtferd.