Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-01-12:
At media kaller noe for krise, betyr ikke at Stortinget behøver å la seg rive med på samme galeien. I høst hadde vi en akutt endring i antall flyktninger som sto på grensen til Norge, som krevde rask handling og politiske samtaler. Krise, derimot, har det aldri vært i Norge. Krisen finnes i Midtøsten, i Syria, på havet mellom Afrika og Europa og på veiene i Europa. Nå er det hungersnød i syriske byer, og i tillegg til alle som har søkt beskyttelse i utlandet, har over fem millioner internt fordrevne i Syria nå behov for hjelp. Mange norsk-kurdere, norske arabere og andre har slektninger og venner i disse områdene. Norge har én krise, og det er at stortingsflertallet har hatt så hastverk med å vise handlekraft at det går ut over kvaliteten og grunnprinsippene i politisk behandling. De aller fleste tiltakene i forliket som er lagt fram, er i og for seg gode og nødvendige, men svært mange av dem er – med respekt å melde – også rene selvfølgeligheter. Mange av tiltakene går langt forbi det detaljnivået som Stortinget burde befatte seg med, og listen over tiltak vi vedtar i dag, er såpass lang med såpass vage formuleringer at det i stor grad blir opp til regjeringen å konkretisere hva disse forslagene skal bety. Vi har altså fått en lang liste med forslag som nå er ute på høring og skal tilbake til Stortinget etterpå. En ordinær behandling i fagkomiteen ville ha hjulpet Stortinget til å prioritere tiltak og forbedre dårlige og unødvendige formuleringer, og det ville gitt oss tid til å debattere og få innspill på de mest kontroversielle punktene. De aller fleste punktene kunne uansett blitt iverksatt, og mange er for så vidt allerede påbegynt. Statsråden trenger ikke å vente på Stortinget for å «sikre effektiv saksbehandling fra UDI», «oppfordre til nye samarbeidsformer mellom UDI og PU» eller sikre at asylsøkere får informasjon om rettigheter og plikter eller om arbeidsmarkedet. Hun trenger ikke vedtak i Stortinget for å styrke arbeidsrettingen og fokusere på kvalifisering til arbeidslivet og på tidlig språkinnsats, for å utrede metoder for alderstesting – som politiet for øvrig allerede er i gang med for lenge siden – eller for å sikre at mottakene i større grad blir involvert i lokalsamfunnet. Dette er bare noen få eksempler på at mesteparten av det som blir vedtatt i Stortinget i dag, vil bli vedtatt enstemmig og er politisk helt ukontroversielt, selv om det i og for seg også er bra. Sannsynligvis vil diskusjonen bli vesentlig hardere om budsjettpostene som skal settes av til disse tiltakene. Ønsket om tilhørighet, om å ta ansvar for fellesskapet vårt, er grunnleggende for integreringspolitikken. Det fordrer at vi tilbyr fellesskap, og at vi krever at de som kommer til landet, tar ansvar, men at vi ikke isolerer mennesker eller grupper i samfunnet. Derfor er integrering ikke noe som kan vedtas i Stortinget, selv om enkelttiltakene er gode. Høyreordføreren i Moss, Tage Pettersen, uttrykte det godt i sin lokalavis nylig: Skal vi lykkes med mer enn bare å bosette mennesker, sa han, er det en jobb vi alle må ta del i. Hans oppfordring til mossingene for det nye året var å ikke overlate integreringen til skoleverket eller til staten, men å invitere nye innbyggere med på fritidsaktiviteter, spørre de nye klassekameratene om de vil være med på fotballaget, behandle folk med respekt og stille krav til dem, som man gjør til alle andre. Dette er det viktigste, og det hjelper selvfølgelig at et bredt stortingsflertall oppfordrer til det. I nyttårstalen sin var også statsministeren inne på det samme. Hun ba bedrifter om å ansette flyktninger, og et viktig punkt her, i tillegg til tiltakene som foreslås i forliket i dag, er å se på om virkemidlene for at næringslivet kan ansette flyktninger, er gode nok. Vi må se på om ordninger med lønnstilskudd og mentorordninger er nok for at næringslivet skal tørre å ta risikoen dersom de ansetter kvalifiserte personer som kanskje likevel ikke er vant til norsk arbeidskultur, eller som framfor alt ikke kan språket. Vi bør se mer på om statlige og kommunale myndigheter selv er flinke nok til å ansette minoriteter og lage planer for mangfold i arbeidsstyrken. Vår erfaring i Miljøpartiet De Grønne er at her er det betydelig rom for forbedring i kommunene. De kommunene som lykkes godt, er kommuner som har laget introduksjonsprogrammer som er godt tilpasset, og har en god oppfølging over tid. Det er kommuner hvor idrettslag og andre foreninger er aktive i å rekruttere og inkludere flyktninger og ansatte i barnehager, skoler og andre kommunale tjenester tenker selv, tar seg tid til å prate med folk, gir ekstra informasjon. Det er kommuner som gir god veiledning om bolig, jobb, økonomi og familie, sånn som de f.eks. er kjent for i Rælingen kommune. Det er det samme prinsippet som i skolevesenet for øvrig, for så vidt, men det er altså ekstra viktig i voksenopplæringen, hvor utgangspunktet til elevene er svært variert. Miljøpartiet De Grønne mener at tiltakene vi i dag diskuterer når det gjelder bosetting, kunne vært langt mer framoverlente, f.eks. ved å be regjeringen om i det minste å utrede konsekvensen – og en eventuell utforming – av en modell for tildelt bosetting, slik at kommuner bidrar i bosetting og integrering på lik linje med andre kommunale oppgaver. Det kunne gjerne kommet i tillegg til en gjennomgang av tilskuddet til kommunene, men det er bra at vi i dag gjør det tydeligere at kvalifikasjoner og mulighet til å få arbeid skal vektlegges når flyktninger blir tildelt en kommune. Det oppfordres også tydeligere til økt selvbosetting og bruk av det private leiemarkedet, og det er bra, for f.eks. i statsministerens hjemby, Bergen, finner 60 pst. av flyktningene som bosettes, leilighet på egen hånd, og det gjorde at Bergen i 2014 mottok prisen som årets bosettings- og integreringskommune av IMDi. De regnes som ledende på integrering på Vestlandet, og en av grunnene er at de har tatt i bruk det private leiemarkedet i lang tid allerede. Alle som har hatt ordet i denne debatten, har slått fast at Stortinget skal stå fast på at asylinstituttet skal brukes på dem som har behov for beskyttelse. En av grunnene til at Miljøpartiet De Grønne gikk ut av de såkalte innstrammingsforhandlingene i høst, var imidlertid at forslagene som ble fremmet som hastetiltak mot økninger i antall asylankomster, i realiteten var vidtrekkende tiltak som – i tillegg til ikke å være knyttet til ankomsttallene – på sikt vil gjøre integreringen vanskeligere for dem som faktisk trenger beskyttelse. Det er fordi disse tiltakene fremmer isolasjon og for mange vil oppleves som grovt urimelige. Dette er ifølge enkelte representanter fra Fremskrittspartiet nå Europas strengeste flyktningpolitikk. Det er heldigvis – selvfølgelig – en grov overdrivelse, men de tiltakene burde åpenbart vært langt bedre utredet, faglig begrunnet og politisk drøftet. Det beste eksempelet på et slikt tiltak er punktet om å be regjeringen fremme et lovforslag om å stramme inn retten til familieinnvandring. Men familiegjenforening er allerede vanskelig, og dagens underholdskrav for å hente sine egne barn til Norge forutsetter at man har jobbet opp en inntekt som man ofte ikke har grunnlag for med så kort frist på søknaden for en som kommer til Norge. Det er heller ikke en rettferdig asylpolitikk å hindre mennesker som flykter fra konflikt, matmangel eller forfølgelse, i å få familien sin trygt til Norge og starte et nytt liv sammen med dem. Det er menneskerettighetsbrudd, for retten til familieliv er internasjonalt anerkjent, og dette tiltaket vil ramme de aller svakeste og kun dem som har beskyttelsesbehov. De Grønne vil stemme for alle tiltakene vi er for, og det vil vi også gjøre når de tiltakene som regjeringen har foreslått, kommer opp i Stortinget Vi vil i dag stemme mot forslagene om å stramme inn retten til familiegjenforening, mot punktet om å bevare bosettingsmodellen og eventuelt for SVs alternative forslag til en tekst som åpner for at man fortsatt kan vurdere endringer i bosettingsmodellen. Vi sitter også igjen med mange spørsmål til denne serien med vage forslag, f.eks. XI om at religiøse ledere som bidrar til å svekke integreringen, ikke bør få innvilget oppholdstillatelse. Det er et mildt sagt ullent forslag. Menes det midlertidig arbeidsopphold eller permanent oppholdstillatelse, eller menes det faktisk at religionstolking skal være grunnlag for å nekte flyktningstatus? Hva er det man da i tilfelle skal definere som en virksomhet som svekker integrering? Stortinget har bedt om et bredt forlik. Miljøpartiet De Grønne bidrar til det brede forliket, men vi vil ikke vike fra de punktene som er en forutsetning for god integrering og for å opprettholde menneskerettighetene.