Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-03-28:
Jeg vil gi ros til interpellanten, og i og for seg også til næringsministeren for hans svar. Men det forundrer meg at ingen så langt har nevnt at FN faktisk har utpekt 2011 til skogens år, og at ikke næringsministeren nevner det, kan nok kanskje symbolisere en litt slapp holdning til det fra regjeringens side. Det vi diskuterer i dag, er kanskje Norges mest komplette verdikjede, som vi har i landet. Den er basert på norske råvarer og norsk foredling og selger stort sett på det internasjonale eksportmarkedet. Dermed får man en god måler av næringsbetingelser ved å se på utviklingen i næringen. Det er ingen tvil om at det er en næring som har hatt store utfordringer. Det har skjedd store strukturendringer, og det kommer også til å skje framover. Jeg er veldig enig med næringsministeren når han sier at markedet får man gjort lite med. Det prøvde man på 1970-tallet – med å gi lagerstøtte – og dermed forlenget man krisen med i hvert fall fem år. Så markedet må bransjen selv ordne opp i. Men det forhindrer ikke at skog og tømmer på mange måter er et fantastisk produkt, og det kommer til å åpne seg store muligheter framover. Næringsministeren var selv inne på dette med klima. Det er nok å nevne at norsk skogbruk rydder opp i halvparten av våre utslipp i form av det man binder opp, hvis vi bare ønsket å telle det med. Så jeg håper kanskje det kommer litt mer fram i debatten. Investeringer i industrien er svært langsiktige, og de er svært kapitaltunge, og det er store anlegg det er snakk om. Dermed blir de langsiktige betingelsene helt sentrale. Valuta og konkurranseforhold og det at vi holder orden i vår egen økonomi, er kanskje det aller viktigste. Der har vi lett for å slå oss på brystet og si at handlingsregelen løser alt, og at vi har klart det så bra. Men det er nok å minne om at sentralbanksjefen i sin siste tale dro fram at konkurransekraften i Norge var svekket med 20 pst. i forhold til land vi konkurrerer med, bare de siste fem–seks årene. Det er noe som vil synes ganske godt på optimismen i en næring som skogindustrien. Så undrer jeg meg litt over interpellantens beskrivelse av det framtidsrettede i næringspolitikken, for det er klart at vi har alle biodieselsaken friskt i minne – hvordan den ble håndtert, og hvordan man der egentlig effektivt la ny mulighet innenfor norsk treforedling på is, gjennom å skape usikkerhet om hvilke rammebetingelser som gjaldt. Vi har hørt at langsiktige kraftkontrakter er viktige. Det er vi alle skjønt enige om. Men det ble skapt betydelige forventninger om at det skulle være billig, langsiktig strøm. Vi har alle sett hvilke svingninger som har vært i strømmarkedet i Midt-Norge, og det er klart at den typen usikkerhet som Skogn har måttet leve med, hvor man til tider har måttet stoppe maskinene på grunn av manglende strømtilgang og høy pris, er ganske ødeleggende for i hvert fall å ville satse lenger framover. Grønne sertifikater er noe annet. Det er en klar diskriminering av en produsent som Södra Cell Tofte, og jeg har ikke hørt at man foreløpig har inkludert Tofte i grønne sertifikater. Det har vært mye framme at man kanskje ville si at produksjonen burde flyttes til Sverige, for svenskene inkluderer den kraftproduksjonen som Tofte står for, i grønne sertifikater. Vi ser skatt og eierskap. Jeg blir litt skremt når jeg hører at statens eierskapsmelding er det eneste stedet vi kan diskutere framtidig eierskap for treforedlingsindustrien. Her har vi kanskje det mest langsiktige norske private eierskapet som har hatt store problemer de siste årene. Det vet vi alle gjennom Norske Skog. Men det symboliserer da også et eierskap som må betale formuesskatt og kanskje også eiendomsskatt på verdier som de egentlig ikke har hatt. Det symboliserer hvor ødeleggende formuesskatten er på den typen eierskap. Det er mange andre forutsetninger Til sist vil jeg også si at basisen faktisk er at råvareressursen utnyttes. Næringsministeren burde sånn sett ha et atskillig større påtrykk overfor sin kollega i Landbruksdepartementet. Svenskene prøvde seg med samme konsesjonsregler som vi hadde, et par år på 1970-tallet, tror jeg, men fant ut at det var så dyrt i form av at man ødela all aktivitet i primærkilden, at man måtte gå bort fra konsesjonsregler og den typen regulering ganske kvikt. Samferdsel rekker jeg ikke å prate om, men det er også særdeles viktig for en distriktsnæring som transporterer sine råvarer fra alle deler av landet.