Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-12-03:
I januar 2014, tre måneder etter at jeg begynte å møte i Stortinget, fikk jeg en utbetalingsmelding fra Nav. Først trodde jeg det var en feilutbetaling, og var et lite øyeblikk bekymret for et oppslag i VG, for det er jo ikke slik at all PR er god PR. Men da jeg sjekket, viste det seg at det var feriepenger på dagpengene jeg hadde fått i den perioden jeg var permittert i 2013. Når arbeidsføre får feriepenger for de dagene vi har vært arbeidsledige, til tross for at vi har full lønn i ny jobb, da treffer ikke velferdsstaten dem som trenger den mest. Likevel kalles det usosialt når denne regjeringen endrer på ytelser som ikke er bærekraftige over tid. Svært mange i denne sal er mer enn villige til å utvide eksisterende eller foreslå nye velferdsordninger, til tross for at hele tre perspektivmeldinger slår fast at velferdsstaten ikke er bærekraftig slik den er innrettet i dag. Eksempelvis utvidet Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet dagpengeordningen og uthulet denne, gjennom både å svekke arbeidstilknytningen, redusere karensdager for folk som har sagt opp selv, og innføre feriepenger fra første år. Dette svekker arbeidslinjen. For at dagpenger skal virke etter hensikten, må ordningen spisses mot dem som er nærmest knyttet til arbeidsmarkedet. I år flytter vi opptjeningsperioden for minsteinntekt og beregningsgrunnlag nærmere søknadstidspunktet for å bidra til dette. Når velferdsordninger uthules, uthules også velferdsstaten, og det gjør den mindre bærekraftig. Som tidligere permittert undrer jeg over den velviljen opposisjonen har til å sette vanlige arbeidsfolk på dagpenger med 62,4 pst. av inntekten over lengre tid, så arbeidsgiver skal ha fri tilgang på arbeidskraft gjennom permitteringsordningen. Ikke bare reduseres arbeidsfolks inntekt, men dette spiser også av dagpengerettighetene. Skulle ikke bedriften normalisere driften, og arbeidstakerne miste jobben, har arbeidstakeren tatt hele risikoen. At dette skal være mer sosialt enn å normalisere permitteringstiden slik at ledige hender heller får ny jobb, er et mysterium. Enda underligere blir det når opposisjonen etterlyser lange permitteringer og flere tiltaksplasser for arbeidsledige, samtidig som vi har regioner som har mangel på arbeidskraft. Regjeringens skatte- og næringspolitikk legger grunnlaget for å skape de arbeidsplassene folk skal inkluderes inn i. Bedrifter og eiere kan enten få beholde mer av overskuddet, og skape arbeidsplasser, eller betale mer skatt fordi Arbeiderpartiet heller vil satse på tiltaksplasser. Det siste er en politikk som skaper spiraler ut av arbeidslivet. En aktiv inkluderingspolitikk handler om å skape positive spiraler inn i arbeidslivet. Det kan f.eks. gjøres når midlertidige ansettelser blir et steg inn i fast jobb, uten at flere blir værende i midlertidighet, slik vi har sett etter 2015. Det er ikke bare for å sikre bærekraften i velferdsstaten at Høyre snakker om arbeidslinjen og arbeidsretting av ytelser. Arbeid er mer enn bare en jobb å gå til. Det gir mer økonomisk frihet, er inkludering og et fellesskap utover hjem og familie. Det er viktig for samfunnet at alle bidrar, men aller viktigst for den enkelte selv. Og regjeringen stiller ikke bare krav, vi stiller også opp. Sammen med partene i arbeidslivet har myndighetene blitt enige om en nasjonal kompetansestrategi, og det er satt ned et kompetansepolitisk råd som skal følge opp denne strategien. Regjeringens kompetansereform, der ingen skal gå ut på dato, er allerede i full gang. Når regjeringen tar konsekvensen av det tre perspektivmeldinger har synliggjort, og gjør moderate endringer for å kalibrere velferdsordninger, kommer beskyldningene om smålige kutt. Tiden vil selvsagt vise om det var usosialt å endre litt i dag for å bevare en solid velferdsstat i morgen. For det kan ikke være slik at alle ytelser skal være fredet uansett hvilke utslag de gir. De som ikke vil gjøre endringer, forutsetter at nesten alle norske ytelser er perfekt kalibrert, treffer målgruppen med presisjon, ikke har noen uforutsette virkninger og virker hundre prosent etter hensikten. Slik er det naturligvis ikke. Heldigvis vet mange av oss at velferd er mer enn summen av statsbudsjettet. Det er også summen av de frivillige fellesskapene, som få snakker om her i salen når de kun snakker om ett fellesskap. En aktiv inkluderingspolitikk omfatter en diskusjon om velferdsstatens mange innretninger, for de fleste av oss vil i løpet av livet ha behov for å lene oss på den tryggheten velferdsstaten skal gi oss. Da er det viktig at den ikke gir etter, men faktisk støtter oss når vi trenger det mest. At regjeringen fortsatt satser på arbeid, aktivitet og omstilling, sikrer nettopp dette, også for framtiden.