Lars Sponheim (Venstre), 2007-05-08:
Det er dagen for de store refleksjoner i Stortinget, og slike dager trenger vi definitivt. Om det er en dag for å filosofere eller for å si at dette er realøkonomi, bærer de ulike innleggene preg av at en har ulike oppfatninger om. Jeg har lyst til å bidra til debatten ved å henlede oppmerksomheten på et arbeid som ble gjort det siste året av en gruppe forskere på BI som fikk et oppdrag – av alle fra NHO – om å se litt på et framtidsbilde av 2030 basert på globalisert økonomi. Realiteten er at de havnet der interpellanten Høybråten er, og kanskje ikke der hvor NHO ønsket eller trodde de skulle havne. Jeg skal komme med noen korte sitater. De beskriver f.eks. først lykke og livskvalitet i dagens samfunn, i 2007. De stiller spørsmålet: «Kan vi kjøpe oss lykke?» – eller livskvalitet, da. De sier: «Det korte svaret er ja. Rike mennesker er gjennomsnittlig lykkeligere enn fattige. Og rike land har gjennomsnittlig klart mer lykkelige innbyggere enn fattige land. Men sammenhengen er ikke enkel og lineær. Penger kjøper deg ikke stadig mer lykke. Undersøkelser av menneskers lykke bekrefter antagelsen om at så snart du har nok til klær, hus og mat, så begynner hver ekstra krone du skaffer deg å bety mindre og mindre.» Så sier de i tillegg, og det er interessant: «Kan vi da kjøpe oss lykke? Tallene forteller: Ja, pengene skaper mer psykisk velvære inntil det nivå som rike land nådde i 1950-60 årene. Men også nei. Ytterligere inntektsøkning over dette nivå, skaper ikke mer lykke eller tilfredshet.» Dette er ut fra empiri og undersøkelser blant mennesker slik forskerne gjør det. Så gjør de et hopp fram til 2030 og prøver å tegne et bilde av det samfunn vi da vil ha, og det er ganske interessant i denne debatten. De sier: «Vel ankommet i 2030 har det skjedd en vesentlig dreining i politikkens innhold. De typiske 1900-talls temaene som trygghet, inntektsutjevning og fordeling er forlatt til fordel for temaet menneskelig utvikling og objektiv lykke – som nå er blant de markante fanesakene. En av innsiktene som bidro til overgang fra BNP(Brutto nasjonalprodukt) til BNL(Brutto Nasjonal Lykke) som viktigste samfunnsindikator var tallenes tale fra 25-årsperioden 1985-2010.» (Brutto nasjonalprodukt) (Brutto Nasjonal Lykke) Det interessante til slutt går på politikken – det er fremdeles i 2030: «I konkurransen mellom partiene ble det åpenbart at løfter om lavere skatt» – jf. debatten før i dag – «eller inntektslikhet» – jf. også Høyre og SV, hadde jeg nær sagt, i debatten så langt – «var lite egnet til å møte dette nye temaet i politikken. Lykke-nivåer har i hele perioden 1985-2030 vært jevnere fordelt enn inntekt.» Dette utfordrer høyre–venstre-aksen og den tradisjonelle høyre–venstre-konflikten i politikken. I så måte synes jeg at det er viktig å bringe inn i debatten at det temaet som representanten Høybråten, leder av Kristelig Folkeparti, har tatt opp i dag, etter mitt skjønn er litt av sentrumsverdienes sprengstoff i møte med en debatt som utelukkende følger høyre–venstre-aksen i politikken. Jeg synes det er en viktig debatt. Det er en spennende debatt. Jeg tror vi kommer til å se en utvikling som først og fremst vil være drevet nedenfra. Jeg tror finansministeren har rett i at folk kommer til å bli opptatt av at dagens velstand ikke er bærekraftig, og at folk også opplever at de økte verdiene de skaffer seg på ulike måter, ikke brukes til miljøskadelig forbruk, men til noe som er viktigere når man kommer på et visst forbruksnivå. Det handler om tjenester, opplevelser og tid til å være sammen. Bare en slik ting som å bruke penger på gode restaurantbesøk finnes det ikke noe miljøskadelig ved. Hvis man holder seg unna for mye alkoholdrikke – via presidenten til representanten Høybråten – kan alle si at det må være bra om velstanden vår går i retning av at vi opplever mer, og med også en matminister til stede som bør ha glede av at folk er villig til å betale mer for maten hvis det er en opplevelsesramme rundt den, kan det stå som et eksempel på den veien som velstandsutviklingen kan gå. Jeg tror at dette på mange måter kommer til å bli tilfellet. Da håper jeg at debatten i framtiden ikke blir slik som jeg hadde litt inntrykk av ved representanter for regjeringspartiene, både Holmås, Sandal og Lundteigen: Lykken er jo litt rød-grønn, nå har vi et rød-grønt samfunn, og da er vi jo lykkelige. Denne debatten krever et høyere nivå enn det. Helt til slutt har jeg lyst til å nevne at Lavutslippsutvalget, som ble oppnevnt av den forrige regjeringen og nå er overtatt av den nye regjeringen, og som er fellesgods, på mange måter pekte i en annen retning å tenke samfunnsutvikling på: hvordan få et fornybart samfunn som kommer til å ha helt andre rammer for og krav til den materielle utvikling enn det vårt veldig fossilbaserte samfunn er bygd på. Jeg tror veien om det sterke miljøengasjementet også er veien som går i den retningen interpellanten prisverdig ønsker.