Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2009-10-12:
Fordi alle mennesker er født forskjellige med ulike ønsker og behov, er friheten til å velge hvordan man skal leve sine liv, viktig for Høyre. Følelsen av frihet kan være så mangt, men friheten mange verdsetter i hverdagen, er f.eks. friheten til å velge oppdragelsen til barna sine og å velge hvilken skole de skal gå på. Frihet henger tett sammen med ansvar. I Høyre har vi tro på at det gode liv følges opp av ansvar for eget liv. Vi er alle enige om at barna er foreldrenes fremste og største ansvar i livet. Vi i Høyre er opptatt av å sikre at foreldrene får beholde det ansvaret. Virkeligheten for familiene er at hverdagen oppleves forskjellig. Nettopp derfor må utfordringene i hverdagen for de ulike familiene være viktig når vi i Stortinget nå skal legge rammene for fremtidens familiepolitikk. Høyre vil i denne perioden arbeide for at familier skal ha økt grad av valgfrihet, noe som betyr at vi vil sikre at det er foreldrene selv som skal finne ut hvordan de skal fordele fødselspermisjonen, og vi vil selvfølgelig også sikre kontantstøtten. Statens oppgave er ikke å ta ansvar for alle til enhver tid, men å ta ansvar for dem som virkelig trenger det mest. Skal den enkeltes frihet ivaretas, trenger vi staten til å sikre oss mot overgrep og garantere for våre grunnleggende behov. Velferdsstaten er vår felles forsikring. Staten skal bidra når enkeltmennesket og familien ikke er i stand til å ivareta egne velferdsoppgaver. Den skal ikke erstatte den velferd vi kan skape selv. Den siste tids avisoppslag om forholdene innenfor barnevernet er en alvorlig advarsel til oss som sitter på Stortinget. Det er en advarsel om at alle de barna som havner utenfor, de som vokser opp i hjem med psykiatri, med vold og med rus – de svakeste av de aller svakeste – der har staten sviktet. Velferdsstatens forsikring dekker åpenbart ikke disse barna. Å rette opp i den svikten må åpenbart være en av de aller viktigste oppgavene som dette stortinget står overfor de neste fire årene. Jeg håper og tror at alle partiene sammen kan stå opp for disse barna. Men jeg må likevel innrømme at jeg er litt i tvil om det vil skje, for etter å ha lest Soria Mora II kan man ikke unngå å registrere Regjeringens iver etter å regulere alle deler av barns oppvekst. Når man samtidig svikter de barna som trenger det aller mest, framstår iveren etter en statliggjøring av alle de ressurssterke barna ganske så underlig. Det må være mulig ikke å dytte staten på alle de foreldrene og alle de familiene som ønsker minst mulig innblanding fra staten, og heller prioritere å være der for dem som trenger det mest. Da jeg leste regjeringserklæringen og spesielt om familiepolitikken, var det et slagord fra Unge Høyre som stod ganske klart for meg, nemlig «Grenser for politikk». Det slagordet er mer aktuelt enn noen gang fordi politikk også handler om å sette grenser for politikk. Vi som politikere skal ikke blande oss inn i ett og alt – nei, snarere tvert imot. Vår oppgave er å gi borgerne frihet til å leve et liv de selv ønsker seg, og bistå sånn at det er mulig. Politikk er ikke bare å ha makt, men faktisk å avgrense makt. Det kan man ikke lese ut av denne plattformen. Derimot kan det i stor grad se ut som man legger opp til stadig større inngripen gjennom reguleringer og statlig innblanding på alle plan, som f.eks. kontantstøtten og de politiske grepene for å sikre at alle barn går i barnehage, fedrekvoten som spiser av den delen av permisjonen som foreldrene i dag fritt kan råde over, og sånn som vi leser Soria Moria II, er veien heller ikke lang til en ordning med obligatorisk barnehage. Alle disse forholdene bidrar til å umyndiggjøre foreldrene i forhold til barna deres. Det undergraver tilliten til menneskene, og det bidrar til en ansvarsforskyvning fra borger til stat. Dette er etter Høyres syn en uheldig utvikling, hvor troen på mestring av eget liv stadig svekkes, avhengigheten til staten øker, og et mer strømlinjeformet samfunn utvikles. Det hadde vært interessant om regjeringspartiene i denne debatten kunne klargjøre om familiene fortsatt får beholde ansvaret for barna sine, eller om vi nå med raske skritt nærmer oss en statliggjøring av barndommen.