trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
At kyrkja sine medlemmer vil stilla opp som kandidatar og røysta ved val til sokneråd, er heilt avgjerande føresetnader for at det kyrkjelege demokratiet skal kunna fungera slik det er tenkt. Likevel har deltakinga ved soknerådsval tradisjonelt vore låg. Gjennomsnittleg har berre om lag 3 pst. av dei røysteføre kyrkjemedlemmene nytta retten sin. I samband med val av nye sokneråd hausten 2001 vart det gjennomført fleire tiltak med sikte på å auka oppslutninga om valet. Eitt av tiltaka var å leggja til rette for ei prøveordning med å halda soknerådsval samtidig med stortingsvalet. Valdeltakinga ved dette soknerådsvalet auka til 3,6 pst. av dei røysteføre, medan talet på røyster faktisk auka med 22 pst. Norsk samfunnsvitskapleg datateneste har vore engasjert av departementet for å evaluera valet, og rapporten låg føre i juni 2002. Evalueringa av desse tala viser at auken i oppslutninga om valet i hovudsak kan forklarast med auka valdeltaking i dei kyrkjelydane som tok del i prøveordninga. Her var valdeltakinga i gjennomsnitt 7,2 pst. Kyrkjerådet tek sikte på å leggja fram for Kyrkjemøtet 2003 forslag til tiltak for å auka deltakinga også ved neste soknerådsval, som skal haldast i 2005. Det er òg lagt opp til at endringar i valreglane skal kunna handsamast av Kyrkjemøtet i 2004. Eg reknar med at spørsmålet om å leggja soknerådsval til same tid som stortingsval vil stå sentralt i denne samanhengen. I tillegg til tiltak for å auka valdeltakinga er det òg viktig med tiltak for å få fleire kyrkjemedlemmer til å stilla som kandidatar og å få fleire av dei som sit i sokneråda i dag, til å ta attval. Og sist, men ikkje minst, ser eg det som veldig viktig med tiltak for å auka ungdomsrepresentasjonen i sokneråda. Eg vil arbeida for dei nødvendige løyvingane på statsbudsjettet når den tid kjem, og eg ventar òg på den debatten som ein skal ha på Kyrkjemøtet.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Nei, eg er like lite fornøgd med valdeltakinga som representanten er – ho er for låg. Neste soknerådsval er i 2005, som eg òg sa i svaret mitt. Difor har vi litt tid til å leggja opp ein strategi i forhold til valet i 2005. For meg er det viktig å ha med meg debatten som skal vera på Kyrkjemøtet neste år, og ta med dei signala som det gir, i mitt vidare arbeid for å fremja forslag for at ein skal få større valdeltaking. Vi har faktisk tid til å venta på debatten på Kyrkjemøtet. Vi skal òg sjølvsagt nøye gjennomgå den evalueringsrapporten som vi har fått. Det vil òg vera eit viktig grunnlag for Kyrkjemøtet når det skal ta debatten. Det einaste eg er litt redd for, og som vi må prøva å unngå, er at vi skal politisera soknerådsvala. Det er vel det argumentet som gjer at nokre er betenkte over å leggja dette opptil stortingsvalet, for det blir veldig lett å politisera desse vala òg. Det er eg engsteleg for. Difor må vi finna metodar som Kyrkjemøtet òg ynskjer å støtta, og så vil eg følgja opp i neste omgang, når det har gjort sine vedtak og gitt sine innspel til meg.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Eg er langt på veg einig med representanten, men eg er ikkje einig i, og eg legg iallfall ikkje til grunn sjølv, at eg ynskjer lita valdeltaking for at det berre skal vera ei viss gruppe som brukar røysteretten. Eg ynskjer ei stor valdeltaking, og eg trur vi kan gjera det på fleire måtar. Eitt av dei tiltaka vi har sett i verk, er denne prøveordninga, som sjølvsagt vil bli teken med i det vidare arbeidet, og som eg er heilt sikker på at Kyrkjemøtet òg kjem til å ha ei meining om. Men for meg er det viktig å lytta til kva Kyrkja sine valde organ seier, og eg kan foreslå tiltak i god tid før valet 2005 om eg tek med meg debatten på Kyrkjemøtet i 2003 fyrst. Eg er open for f.eks. å la stemmeurnene stå fleire plassar enn dei gjer i dag – i dag må ein jo som regel gå til kyrkja for å stemma. Vi kan bruka postkontor, f.eks., bruka andre stemmeareal enn det vi har gjort, for å få fleire med. Det er mange måtar å gjera det på, og eg vonar at vi skal få ei langt betre valdeltaking enn det vi har hatt i dei siste vala.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Kommunene er også landbruksmyndighet. Forutsetningen er at de også ivaretar nasjonale hensyn ved utarbeidelse av arealplaner etter plan- og bygningsloven. Vedtatt nasjonal politikk går ut på at det skal føres en restriktiv linje mot omdisponering av produktive arealer. Jordvernet er forankret i flere dokumenter Stortinget har hatt til behandling. Både St.meld. nr. 29 for 1996-97 Regional planlegging og arealpolitikk og St.meld. nr. 19 for 1999-2000 Om norsk landbruk og matproduksjon gir klare retningslinjer for vern av produktive arealer. Arealplaner etter plan- og bygningsloven skal forelegges fylkeslandbruksstyret, som etter de regler som gjelder «har eit særleg ansvar for sikring av landbruket sine arealressursar». For å ivareta dette hensynet kan fylkeslandbruksstyret fremme innsigelse mot den plan kommunen har utarbeidet. Jeg nevner her at fylkesmannens landbruksavdeling forutsettes å ha vært i dialog med kommunen i planprosessen og ha gitt signaler om hvilke nasjonale mål og rammer det må tas hensyn til. Landbruksdepartementet har flere ganger, senest i et brev til samtlige fylkeslandbruksstyrer av 25. september i år, understreket betydningen av et strengt jordvern. Arealplaner hvor det ikke foreligger innsigelser, sendes Miljøverndepartementet til orientering. Det kan da vurderes om planen er i strid med nasjonale interesser. Her løper det en frist på tre måneder. Jeg vil sørge for at det tas kontakt med Miljøverndepartementet om denne saken.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Jeg vil gjerne få gi uttrykk for, og jeg er sikker på jeg deler det med spørreren, sterk bekymring over at avgangen av dyrket mark til annet formål i Norge i dag er for høy. Det setter oss i noen dilemma, og det gjelder både spørreren og undertegnede, som er opptatt av å forsterke og øke det kommunale selvstyret: Hvordan skal vi sikre at kommunene med økt selvstyre også tar nødvendige nasjonale hensyn i så følsomme og ugjenkallelige spørsmål som dette? Det arbeider vi med i departementet på generelt grunnlag, det var også bakgrunnen for det generelle rundskrivet vi sendte ut, og vi kommer til å være veldig opptatt av dette når vi nå skal øke det kommunale ansvaret innenfor en del av den generelle landbruksjusen. Når det gjelder denne konkrete saken, vil vi, som jeg sa i mitt svar, sørge for å ha nødvendig kontakt med Miljøverndepartementet og se om det her er snakk om så store nasjonale hensyn at vi skal bruke den adgangen vi har til å gripe inn.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Vi bruker av og til den nasjonale adgangen. Den siste store kontroversielle sak var knyttet til noen enormt store jordbruksarealer utenfor Bodø, som kommunen og mange interesser ønsket å ta i bruk til utbygging, men vi brukte denne adgangen fra Regjeringens side for å ta vare på jordvernet. Dette er noe som har skjedd den siste tid, og som har vakt mye debatt. Skal vi kunne klare å «lære opp» kommunene til å legge avgjørende vekt på de nasjonale hensyn, er det også viktig å statuere noen tydelige eksempler gjennom disse virkemidlene. Men vi ser også på hvordan vi kan få kommunene og de kommunale beslutningstakerne med på lag for å forstå hvor viktig jordvernet er. Det blir viktig framover når kommunene skal få økt innflytelse over slike og andre landbrukssaker.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Forsøksloven – lov 26. juni 1992 nr. 87 – gir ikke hjemmel for forsøk med det innholdet bondelagslederen i Våler foreslår. Loven gir bare hjemmel for å avvike regler om saksbehandling og oppgavefordeling. Heller ikke konsesjonslovens regler kan brukes for å sette loven ut av kraft i en forsøksperiode. Forslaget lar seg derfor ikke realisere innenfor dagens lovverk. Som nevnt i tidligere sammenhenger er det min plan å fremme forslag til ny konsesjonslov allerede i løpet av vårsesjonen 2003. De fleste forslagene gjelder konsesjonspliktens omfang, og forslagene tar sikte på å øke konsesjonsfriheten i ikke ubetydelig grad. Som kjent er arealgrensen for bebygd eiendom foreslått hevet til 100 dekar dersom ikke mer enn 20 dekar er fulldyrket. Begrunnelsen for å heve arealgrensen er et ønske om hyppigere omsetning av landbrukseiendom i distriktene, bl.a. for å sikre bosettingen. Etter min mening er det behov for en løpende vurdering av om lovverket i landbruket støtter opp om dagens landbrukspolitiske mål. Dette er hovedessensen i Odelslovutvalgets mandat, og det er også en sentral side ved forslaget til ny konsesjonslov. Sett i lys av det arbeidet som er på gang, er det ønskelig å vurdere konsekvensene av disse endringene før vi eventuelt går videre i den retning representanten Bredvold antyder.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Jeg registrerer at spørreren brukte ordet «dessverre» om svaret mitt. Det er altså slik, som jeg gav uttrykk for i svaret, at jeg som statsråd ikke har lovhjemmel for å iverksette et slikt forsøk, og jeg prøver å etterleve de lover Stortinget vedtar, så godt jeg kan. Jeg må be om forståelse for at jeg må forholde meg til lovverket. Så er da spørsmålet hvordan vi ønsker lovverket i framtiden. Det er noe det er nødvendig å diskutere. Jeg varsler at vi kommer med endringer i konsesjonsloven som åpner opp for muligheten til konsesjonsfritak for flere eiendommer, og dermed fri prisdannelse, og også boplikt utelukkende hvis kommunen en bor i, har bestemt at det skal være det på kommunalt grunnlag. Jeg er enig i noe av det representanten sier, at vi nok må basere mer av bosettingen i bygdene i framtiden på bolyst, og ikke bare på boplikt.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Jeg vil igjen understreke at konsesjonslovens viktigste bidrag til dette er å gi oss hjemmel for i det minste en viss prisregulering på landbrukseiendommer og også denne fem års boplikten som gjelder, knyttet til konsesjonen. Hvis man skulle oppheve konsesjonsloven, slik representanten tar til orde for og vel hans parti også har programfestet, vil det bety at man får en fullstendig prisdannelse på alle typer landbrukseiendommer, og det vil heller ikke være knyttet noen boplikt til dem. Det vil nok da, slik jeg ser det, være en reell fare for at meget rike mennesker som ikke bor i bygdene, vil se seg tjent med å kjøpe mange landbrukseiendommer, som de kanskje heller ikke vil bo på. Men hvis vi nå opplever en situasjon hvor unge mennesker som enten vil flytte til bygdene, eller som bor i bygdene, ikke ser det som mulig å skaffe seg en landbrukseiendom, arbeider på et vis konsesjonsloven litt imot det som er hensikten. Det er også bakgrunnen for den gjennomgangen vi har nå, som ikke handler om å fjerne loven, men å tilpasse loven til den virkelighet mange lever i rundt omkring i norske bygdesamfunn.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Etter det jeg har fått opplyst, refererer spørsmålet seg til gnr. 38, bnr. 1 i Beiarn kommune. Arnold Furumo og hans søster Unni Michalsen har søkt om fradeling av eiendommens ene av to bolighus. I forbindelse med skifte mellom deres foreldre ble det bestemt at Unni Michalsen og hennes mann skulle overta bolighuset som søkes fradelt. De har brukt bolighuset til fritidsformål siden 1994, samtidig som de har foretatt og bekostet betydelig restaureringsarbeid. I henhold til jordloven § 12 kan eiendom som er nyttet eller kan nyttes til jordbruk eller skogbruk, ikke deles uten samtykke fra departementet. Departementet kan gi samtykke dersom samfunnsinteresser av stor vekt taler for det, eller deling er forsvarlig ut fra den avkastning eiendommen kan gi. Avgjørelsesmyndighet for den type saker som representanten her tar opp, er lagt til fylkeslandbruksstyret. Som representanten påpeker, har landbruksmyndighetene nektet deling. Dette gjelder både kommunen, fylket og Statens landbruksforvaltning som klageinstans. Alle tre instanser har kommet til at det ikke foreligger samfunnsinteresser av stor vekt som taler for deling. De har videre kommet til at eiendommen, med sine 77 dekar fulldyrket jord, 45 dekar overflatedyrket jord/gjødslet beite og 330 dekar produktiv skogsmark, har behov for to bolighus. På den måten kan den yngre generasjonen flytte til gården og overta driften tidligere enn det som ellers ville være tilfellet. Kårboligen sikrer derved en kontinuerlig og forsvarlig drift av eiendommen ved generasjonsskifter. Jeg har også merket meg at de lokale instanser er av den oppfatning at eiendommens drift kan økes vesentlig, og at det er grunn til å anta at den vil bli drevet videre. Delingsforbudet gjelder uavhengig av om delingen skjer ved arv eller på annen måte. Dette finner jeg rimelig, da delingsbestemmelsen ellers lett ville bli illusorisk. Av samme grunn mener jeg også at det ved avgjørelsen av den enkelte sak heller ikke bør legges avgjørende vekt på at delingen skjer i forbindelse med et arveoppgjør. Jeg konstaterer at saken er behandlet etter gjeldende retningslinjer, og at delingsnektelsen er i tråd med praksis på dette området.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Jordlovens regler er veldig strenge på dette området. Jordloven er jo helt fra 1950-tallet, og den har lagt veldig strenge føringer på at landbrukseiendommene skal være hele. Man skal unngå oppstykking av landbrukseiendommene, og man skal bidra til at landbrukseiendommene kan vokse og dermed blir mer bærekraftige. Det har vært den bærende del av norsk landbrukspolitikk og dermed også den juridiske del av den i veldig mange år. Den behandling som her har foregått, ikke bare lokalt, men på fylkesnivå og også gjennom anke helt til Statens landbruksforvaltning, har bygd på det som er dagens lovregler og praksis på området. Jeg har ikke gått nærmere inn i saken annet enn å ha lagt til grunn at den er behandlet på bakgrunn av de rettsregler vi har. Så er det et spørsmål om disse reglene er for strenge, og om vi bør ha mykere regler i spørsmålet om deling og finne løsninger for den enkelte eiendom som er i samsvar bl.a. med slik en familie måtte ønske å ha det. Det er spørsmål som vi i Landbruksdepartementet vil vurdere framover gjennom en breiere gjennomgang av et lovarbeid som kan gå mot en samlet landbrukslov, hvor man ser på de ulike regler.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-12-18:
Det finnes nesten ikke saker som går på det enkelte bruk, spørsmål om deling, spørsmål om overtakelse, spørsmål om odelsløsning, som ikke skaper litt vondt blod, og som er menneskelig vanskelig. Da er det av og til viktig å ha blikket festet på det vi ønsker å oppnå med dette. Delingsreglene, de restriktive delingsreglene gjennom 40–50 år, har vært basert nettopp på å sikre at landbrukseiendommene er hele, slik at de i framtiden også kan være landbrukseiendommer og bidra til bygdenes vekst og muligheter. Det kan være vi er kommet til et punkt hvor vi har behov for å vurdere en oppmyking av disse reglene for å gjøre det lettere for f.eks. en familie som ønsker at barna skal kunne ha et ankerfeste på sin familieeiendom i framtiden, noe som til dels er vanskelig med dagens regler å kunne gi mulighet til ved deling. Det er ikke min oppfatning at statsråden har mulighet til å gripe inn i en sak som dette. Den er sisteinstansbehandlet i Statens landbruksforvaltning innenfor dagens regelverk. Min oppgave er i så fall å arbeide med hvordan reglene bør være for framtiden. Men vi trenger delingsregler. Vi har så små gardsbruk i Norge at vi kan ikke la det være fritt fram med å tegne dem, streke dem og klippe dem opp som man måtte ville. Vi må ha nasjonale regler som ivaretar noen nasjonale hensyn.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
Jeg ønsker å stille landbruksministeren følgende spørsmål: «Bondelagslederen i Våler i Hedmark kan tenke seg å gjøre et forsøk med Våler som frikommune uten konsesjonsloven. Hvis man ser bort fra stedsforslaget, kan dette være noe statsråden kan tenke seg å vurdere og dermed kunne se muligheten for å fjerne hele loven på sikt, slik at landbruket og distriktene kan utvikle seg i henhold til sine muligheter?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
Jeg takker statsråden for svaret, som dessverre ikke kunne tolkes slik at Våler eller andre kommuner kan være en frikommune uten konsesjonsloven. Det som er positivt forbausende i dette spørsmålet om konsesjonsloven, er ikke at spørsmålet nå blir løftet av undertegnede og Fremskrittspartiet, men at det i utgangspunktet kommer fra en bondelagsleder og støttes av deler av Hedmark Bondelag m.fl. Nettopp av hensyn til dem som lever av landbruket og ønsker å bo i og utvikle sine kommuner, må denne loven, slik Fremskrittspartiet og nå stadig flere ser det, forandres raskere og til slutt fjernes, da den er en bremse for utviklingen innenfor landbruket og for kommunenes utvikling. Poenget må være at de som vil arbeide og bo i bygdene, må få anledning til å kjøpe bolig og få seg en arbeidsplass i bygdene. Det innebærer at ordningen for omsetning av eiendommer må løses opp og forenkles, også slik at de som vil selge, kan få solgt til en akseptabel pris, og at nye mennesker kan flytte inn og sørge for lys i vinduene. Konsesjonsloven, slik jeg ser det, bidrar i dag til at lysene slukkes i stadig flere vinduer.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
Jeg takker statsråden for svaret, og forstår også hvorfor svaret kommer som det kommer. Men det er klart at det er et lite skritt i riktig retning å øke arealgrensen til 100 dekar hvis ikke mer enn 20 er dyrket. Jeg ser jo det. Men ser statsråden at en fjerning av konsesjonsloven vil kunne øke antall overdragelser fra bønder og andre med en gård som de ønsker å selge? Dette handler om to parter – minst. Man skal bli enig om en akseptabel pris, om hvem som skal overta, kanskje noe om borett etc., noe som er viktig. Dette er ofte saker av følsom karakter. Det handler noen ganger om gårder som har vært i samme slekt i mange generasjoner bakover, og selger ønsker nettopp å selge til en som han er sikker på skal overta. Ser statsråden at det også er mye følelser her, og at man i større grad ønsker å være med og bestemme pris etc. og ikke minst hvem som skal overta, uten at myndighetene blander seg altfor mye inn i dette?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
«Et søskenpar fra Beiarn kommune i Nordland arvet sitt barndomshjem i 1988. I arveavtalen var de to søsknene enige om at den ene skulle overta det gamle huset, mens den andre skulle overta eiendommen. Når hun nå ønsker å få fradelt huset fra resten av eiendommen, har hun fått avslag fra landbruksmyndighetene, samtidig som det er gitt tilsagn om å fradele tre hyttetomter i nærheten fra samme eiendom. Vil statsråden legge til rette slik at den rettmessige arven kan fradeles på en verdig måte?»
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
Det var jo ikke et hyggelig svar. Det var dessverre det jeg regnet med. Etter mitt syn er delingen forsvarlig. Jeg mener også at det her har vært en dårlig saksbehandling, bl.a. på grunn av at avgjørelsen i det lokale landbrukskontoret er basert på antakelser, som f.eks. det at barnebarnet skal overta og drive gården. Det er det ikke grunnlag for å hevde. Barnebarnet er flyttet fra området, og har ikke gitt inntrykk av å ønske å drive videre. Man bør også i denne saken ta menneskelige hensyn. Det er jo en total brist i logikken når man fradeler tre hyttetomter like i nærheten. Det er også slik at eieren av dette huset kan rive huset når han måtte ønske å gjøre det. Det betyr at man da ikke har to kårboliger, og man bør også legge vekt på det. Mitt spørsmål blir da: Er det slik at ministeren ikke ønsker å ta de menneskelige hensyn som er i denne saken?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
Deling er selvfølgelig mulig, for det baseres på skjønn. Det sies også at i et skjønn kan man anse delingen som forsvarlig. Derfor har ministeren mulighet til å gjøre en skjønnsvurdering og vurdere dette som forsvarlig. Det er også verdt å ta med seg at Nordland vel er det fylket i Norge som håndhever disse reglene med hensyn til deling strengest av alle sammen. Også representanten Ivar Kristiansen fra Høyre og Nordland har uttalt seg i Avisa Nordland lørdag den 16. november om dette:: «Jeg håper da at noen vil våkne og ser galskapen i det som skjer. Det vi opplever er at Jordloven praktiseres ulikt rundt omkring i landet. Hva slags skade vil Unni Michalsen påføre landbruket i Beiarn og Norge om hun fikk overta barndomshjemmet, spør Ivar Kristiansen.» Han sier videre: «Vedtaket er et overtramp mot enkeltmennesket uten sidestykke.» Er statsråden enig med representanten Ivar Kristiansen i dette?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-18:
Mitt spørsmål går til justisministeren: «Tinglysingen i Norge skal organiseres på en annen måte. Er det fortsatt departementets oppfatning at Stortingets premisser i vedtaket om reformen bl.a. vedrørende hensynet til nærhet til brukerne, en rimeligere ordning for det offentlige og brukerne, bedre saksbehandling og økt kvalitet på tinglysingen fortsatt vil bli resultatet av reformen, eller foreligger det informasjon om det motsatte som Stortinget bør bli informert om?»
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-18:
Jeg takker for svaret. Jeg har lyst til å si innledningsvis at tinglysingen er en tjeneste som vi ikke kan svikte i. Både eiendomsomsetningen og en del andre forhold forutsetter at det er en tjeneste som vi kan stole på i framtida. Derfor vil vi iallfall fra Arbeiderpartiets side følge denne prosessen nøye. Det er også bakgrunnen for spørsmålet. Jeg syns det er grunn til å spørre allerede nå om man har foretatt i departementet noen beregninger vedrørende økonomien i omorganiseringen av tinglysingen – det var jo en sak som var oppe i debatten, uten at jeg mener at vi fikk noen klare svar i forhold til det – og om man faktisk vil spare kroner i forhold til den ganske omfattende omorganiseringen man skal foreta, når man tar hensyn til både eiendomskostnader, driftskostnader og de årsverk som man nå har beregnet må til for å gjennomføre denne omfattende organiseringen. Vil man kunne spare i det hele tatt?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-18:
Jeg er ikke fornøyd med disse svarene – dels på bakgrunn av at det i debatten heller aldri ble klargjort de økonomiske rammeforutsetninger for dette prosjektet, som etter mitt skjønn er svært dristig, og som vi nok antakelig må ta opp i Stortinget flere ganger. Jeg opplever nå på mange måter at man henviser til et svar som egentlig ikke eksisterer i forhold til spørsmålet om økonomi. Det er det ene. Det andre, som jeg også synes er nærliggende å ta opp, og som statsråden så vidt var inne på i sitt første svar, er spørsmålet om man faktisk nå mener at tinglysingstjenesten vil komme nærmere brukerne, som justisministeren også har uttalt flere ganger, tatt i betraktning at man i statsbudsjettet når det gjelder Statens kartverk, sier at man nå går mot en sammenslåing av fylkeskartkontorene. Vil dette innebære at tinglysingstjenesten kommer nærmere brukerne?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-18:
Jeg er ikke kjent med opplysninger som tyder på at departementet må revurdere det syn på omorganiseringen av tinglysingen som framkom i stortingsmeldingen og senere ved Stortingets behandling av saken. Departementet anser fremdeles at reformen vil få de virkninger som der er angitt. Jeg kan bekrefte at Miljøverndepartementet vurderer organiseringen av Statens kartverk, som Miljøverndepartementet har opplyst i St.prp. nr. 1 for 2002-2003. I den forbindelse uttales at en omstilling må tilpasses til avgjørelsen om at Kartverket skal overta tinglysingen. Jeg legger derfor til grunn at en eventuell omlegging av Kartverket ikke vil ha negative følger for omorganiseringen av tinglysingen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-18:
Jeg har allerede henvist til det svaret som jeg gav i Stortinget da saken ble behandlet, og jeg har ikke noen nye opplysninger som tilsier at jeg skal svare på en annen måte. Det er selvfølgelig svært bra at opposisjonen følger denne saken. Det gjør også Regjeringen, for vi er pliktig til å gjøre en bra jobb. Vi vil gå videre med jobben, slik som jeg gav uttrykk for den gangen saken var til behandling i Stortinget, og så vidt jeg husker, har vi omtalt det i budsjettproposisjonen for 2003.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-18:
Jeg har tidligere vist til opplysninger som er kjent for Stortinget gjennom Miljøverndepartementets budsjettproposisjon, så jeg gjentar det svært gjerne. I forbindelse med en omstilling av kartverket skal en slik eventuell omlegging ikke ha negative følger for omorganiseringen av tinglysingen. Det er det jeg legger til grunn. Jeg har ingen opplysninger som skulle tyde på noe annet. Jeg synes selvfølgelig det er svært prisverdig at representanten Storberget følger en sak, og også fører debatten om igjen som ble ført da man hadde stortingsbehandlingen av tinglysingen. Jeg må bare gjenta at de forutsetninger som lå til grunn for flertallet i Stortinget, og som Regjeringen er pliktig til å følge, vil vi følge. Skulle det dukke opp synspunkter som er annerledes, vil vi selvfølgelig opptre i samsvar med det, og si fra til Stortinget. Det er min generelle opplysningsplikt, akkurat som det er jobben min å følge opp det flertallet har pålagt meg å gjøre. Jeg følger altså begge retningslinjer. Det er de spilleregler som gjelder.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-18:
Representanten Dybevig tar opp et alvorlig problem, og vi er kjent med at personer som har vært involvert i konkurser, relativt raskt dukker opp i nye selskaper. Det er nok ofte slik at disse også har hatt en personlig økonomisk gevinst av konkursen. Samfunnets kostnader ved denne typen kriminalitet er store, og det er derfor viktig å bekjempe den med effektive midler. Jeg vil understreke at det er Regjeringens uttrykte forutsetning at bekjempelse av økonomisk kriminalitet må videreføres og styrkes. Vi har etter politireformen, hvor antall politidistrikter er redusert til 27, fått det slik at det vil være enklere å samle og utnytte kompetansen i politiet og bruke ressursene på en effektiv måte. Samtidig er det slik at denne kompetansen må bygges opp, slik som vi har høstet erfaringer med i Økoteam Vestfold Telemark. Det er også viktig å peke på at det er nødvendig med tverrfaglig samarbeid, ikke minst mot skatteetaten og bruk av bistandsrevisorer. I en rekke konkurser oppstår det under bobehandlingen mistanke om at det er begått økonomisk kriminalitet. Det er imidlertid ikke bestandig midler i boet til å undersøke dette nærmere. Justisdepartementet arbeider med lovendringer som bl.a. vil ta for seg tiltak som kan bidra til å sikre midler til bobehandling ved mistanke om kriminalitet. Justisdepartementet vil også følge opp NOU 1999:23 Forbrytelser i gjeldsforhold, utarbeidet av Straffelovrådet. I utredningen foreslås det forenklinger i straffelovens kapittel om forbrytelser i gjeldsforhold, som bl.a. omhandler konkurskriminalitet. Jeg vil også nevne at det er opprettet et samarbeidsprosjekt mellom bobestyrer og politi i konkurssaker for å bekjempe økonomisk kriminalitet. Ordningen forvaltes av Politidirektoratet og Økokrim. Det kan også være på plass å nevne Konkursrådet, som arbeider for en effektiv, praktisk, resultatorientert og likeartet konkursbehandling nasjonalt. Rådet er oppnevnt av departementet og gir en rekke uttalelser og anbefalinger når det gjelder konkursbobehandling. Rådet er opptatt av å medvirke til tiltak som bedre kan sette bobestyrer og politi i stand til å forfølge konkurskriminalitet effektivt. Jeg vil avslutningsvis nevne at Embetsmannsutvalget mot økonomisk kriminalitet har initiert et prosjekt som skal ledes av Politidirektoratet. Prosjektet er toårig og skal frambringe grunnlag for å vurdere om felles kontroller er et effektivt virkemiddel i kampen mot økonomisk kriminalitet. Prøveprosjektet skal primært være rettet mot nyetableringer i restaurantbransjen i Oslo. Etter min vurdering er det utvilsomt at samarbeidet mellom kontrolletatene står sentralt i kampen mot den økonomiske kriminaliteten, og i den sammenheng også konkurskriminaliteten.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-18:
Det er selvfølgelig slik som representanten sier, at det er gjennom livets eksempler at man lærer, og det er nødvendig at det er slik for alle. Det er flere forhold som skal til for at man kan gjøre noe effektivt med dette. For det første må man ved bobehandling ha nok ressurser, slik at man som samvittighetsfull bobestyrer kan gjøre den jobben man ønsker å gjøre. I tillegg er det slik at det er mange samvittighetsfulle bobestyrere som med de nåværende midler får saker som de sender videre, men hvor politiet ikke er gode nok. Derfor la jeg vekt på at vi måtte bygge opp kompetansen hos politiet både på etterforskning og videre påtalearbeid, og jeg viste til det eksemplet som jeg har lært ved samarbeidet mellom Vestfold og Telemark, som har vært veldig bra, og som jeg ønsker å ta med videre i Politi-Norge. Dette er en kompetanseutvikling som vi i Politi-Norge også ser på andre områder. Vi ser det på kampen mot vold i samliv, vi ser det snart på kampen mot trafficking og mot barne- og ungdomskriminalitet. Og da må man være god. Så er det viktig at det blir et samarbeid med andre etater, slik man f.eks. har sett i restaurantbransjen i Oslo, hvor man samarbeider mellom etater kommunalt, opp mot statlige etater og politiet. Det er når den type begivenheter skjer, at man nærmest får et slags bilde i de bransjer som eventuelt jukser, at panikkgruppen har ankommet. Det er all mulig grunn til å skape kreativ panikk blant dem som ønsker å undergrave seriøsiteten hos de fleste ved å jukse. Dette er virkemidler som vi fokuserer på, men det er bare å innrømme at vi verken har hatt nok kapital til stede i boene til å støtte de gode bobestyrerne våre eller nok kompetanse i politiet. Da er det viktig å legge trykk på å bygge opp begge deler, og jeg kan forsikre representanten om at det har høy prioritet fra min side.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-18:
Representanten belegger med gode og nye eksempler situasjonen som jeg tidligere har beskrevet. Jeg har tidligere sagt, og jeg gjentar det gjerne: Det finnes svært, svært mange meget gode og samvittighetsfulle bobestyrere som på tross av ofte utilstrekkelige midler gjør en god jobb, og som ofte opplever at sakene deres blir henlagt hos politiet. Da er det svært viktig at politiet har nok kompetanse til å ta sakene, og det er i den sammenheng også innledet et samarbeid med politiet i forhold til skatteetaten for å dra nytte av skatteetatens kompetanse. Det er også opprettet stillinger som poltirevisorer. Alt dette er for å styrke kompetansen, slik at man på et tidlig tidspunkt kan gå inn i sakene. Jeg vil på nytt vise til de gode erfaringene vi har hatt nettopp med å bygge slik kompetanse i et samarbeidsprosjekt mellom Vestfold og Telemark, og det er erfaringer som vi vil ta med oss i Politi-Norge for å sørge for at kompetansen blir mer allmenn. Representanten har helt rett i at det er nye kriminalitetsformer som er raffinement av gamle kriminalitetsformer, og at det er faretruende på dette området. Folk som tidligere har sluppet unna av forskjellige grunner, prøver seg på nytt med nye raffinementer. Vi kan ikke la disse folkene slippe, for til syvende og sist sitter det ofte mange små i næringslivet igjen med regning og gjeld. De blir knust av disse folkene som jeg sier har universitetseksamen i kriminalitet, og da må vi bekjempe dem med tøffe nok og gode nok virkemidler. Og det vil jeg bidra til.
Carsten Dybevig (Høyre), 2002-12-18:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til statsråd Dørum: «En oppdragsgiver opplever at forretningsføreren ikke fører regnskap, bilag er borte, mva., arbeidsgiveravgift og skattetrekk betales ikke, og, verst av alt, millionbeløp er tappet av klientens bankkonto. Selskapene går konkurs og anmeldes til politiet, som henlegger sakene. Hva vil statsråden gjøre for å etterforske, tiltale og straffe økonomiske svindelaktører, og hva vil statsråden gjøre for at svindelaktører ikke kan gjemme seg bak nye selskaper og/eller nye identiteter?»
Carsten Dybevig (Høyre), 2002-12-18:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg registrerer at han sier at en rekke instanser arbeider med disse sakene, og at man er på vei til å bygge opp kompetansen i de ulike instansene, også i Politiet. Jeg vil ta et eksempel. For at man skal komme til bunns i denne problematikken, tror jeg det er viktig at man gir noen eksempler. Hvis man ikke bruker eksempler, vil det lett bli en teoretisk øvelse. De personene som begår denne type kriminalitet, tapper aktivasiden i selskapet. Så lar de gjelden stå igjen, og så er selskapet konkurs, og så ligger det aktører som har fordringer i dette selskapet, som ikke får sine penger. Dette gjentar seg og gjentar seg opp til mange, mange ganger. Jeg kan ta et eksempel fra denne bransjen, hvor den faktiske reklame for et firma som driver på denne måten, lyder: «En partner får bedre kapitalstyring.» Her opplever altså selskapene at midlene blir fullstendig borte. Det må jo være i statens interesse at skatter og arbeidsgiveravgift blir betalt, at regnskapslovens regler om å føre regnskap blir fulgt, og at bilag finnes. Vil statsråden påse at politiet tar tak i disse sakene når de får sakene, istedenfor å henlegge dem, slik som de ofte gjør nå?
Carsten Dybevig (Høyre), 2002-12-18:
Jeg vil ta litt tak i dette med bobestyrer, for det finnes faktisk saker hvor bobestyreren har hatt midler og har hatt mulighet til å etterforske og finne ut hva som har skjedd i disse sakene. Det har imidlertid ikke vært lett å få oversikt over økonomien, sier bobestyrerne, og de blir avvist når de søker kontakt med de personene det gjelder. De går ofte under jorda, men når de blir fengslet, tatt hånd om av politiet, begynner de å snakke ut. En bobestyrer uttaler faktisk at for noen er dette et forretningskonsept, å lure penger ut av folk. Det har vært gode penger for noen. Det er snakk om millionbusiness for enkelte mennesker. Imidlertid har bobestyrerne sendt inn en sluttinnberetning til økoavsnittet ved Oslo politikammer for tredje gang i samme selskap. Kemner og skattefogd har gjort det samme, men sakene ble henlagt etter få dager. Dette er dagens system, og jeg vil si at dagens system på en måte belønner utroskap og svindel. Og da vil jeg stille spørsmålet: Hvordan skal vi gjenreise tilliten til det åpne, frie markedet om tilsynsrollen ikke fungerer godt nok?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-18:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til helseministeren: «Helse Øst behandler for tiden en sak om omstrukturering av sykehusene i Akershus. Det ligger forslag om nedleggelse av Stensby sykehus. Akershus fylkeskommune har investert flere titalls millioner de siste årene før statlig overtakelse. Mange fryktet at press mot nedleggelse kunne bli større etter statlig overtakelse. Mener statsråden at det ligger innenfor hans fullmakt å stoppe en nedleggelse selv om styret i Helse Øst vedtar det, og vil han eventuelt bruke en slik fullmakt?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-18:
Jeg takker for svaret. Det var jo avklarende i alle fall på ett område, det som går på statsrådens fullmakt til å stoppe vedtak – i Helse Øst i dette tilfellet. Han kan det, og han var vel også opptatt av at han eventuelt vil gjøre det dersom det er grunn til det. Så til det konkrete – Stensby sykehus: Det er riktig at det er vedtatt at det ikke skal nedlegges, men det skal igjennom en dramatisk omstrukturering. Det skal få helt andre funksjoner. Det vil si at det som går på akuttberedskap, ikke lenger skal tilligge dette sykehuset. Sykehuset skal stort sett drive elektiv virksomhet. Det innebærer, som sagt, at det får en helt annen funksjon. Da er mitt spørsmål til statsråden, i og med at han sa at problemstillingen ikke lenger er aktuell fordi sykehuset fortsatt skal bestå, men med en helt annen funksjon enn det har hatt tidligere: Mener statsråden at det vedtaket som er gjort i forhold til omlegging av funksjon, gjør at han eventuelt vil gripe inn i og med at han nå har fullmakt og kan gjøre det?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-18:
Dette er et viktig signal til befolkningen på Øvre Romerike, som har dette sykehuset som sitt lokalsykehus, som sitt akuttsykehus, innenfor en del områder. Det betyr, slik jeg nå oppfatter det, at statsråden ikke ser behov for å få seg forelagt denne saken på foretaksmøtet. Dette er en mindre justering, en mindre omstrukturering. Det er for så vidt faktisk litt overraskende. Jeg vil nesten si at det ikke bare er litt, men ganske overraskende. Det betyr jo at den type beslutninger, ganske omfattende og ganske store endringer i sykehusstrukturen, er flyttet bort fra det offentlige rom og lagt i et lukket rom. Så jeg vil nok be statsråden tenke en gang til over om ikke også omstruktureringer som får slike konsekvenser som det her er snakk om, bør være noe han får seg forelagt på foretaksmøtet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Det spørsmålet som representanten Reikvam stiller, berører flere ulike forhold knyttet til organiseringen av sykehusene i helseforetak. De regionale helseforetakene har et helhetlig ansvar for gjennomføring av helsepolitikken i tråd med de beslutningene som fattes i denne sal. Gjennom behandling av St. prp. nr. 59 for 2001-2002 om sykehusøkonomi har Stortinget stilt krav om at de regionale helseforetakene skal gjennomføre betydelige omstillings- og effektiviseringstiltak, nettopp for å kunne gi bedre effekt av bruken av helsetjenestens ressurser. Samtidig forutsetter foretaksmodellen at viktige enkeltstående beslutninger forelegges Helsedepartementet, og at beslutninger skal tas av foretaksmøtet, som i praksis vil si helseministeren. Stortinget har i helseforetaksloven gitt de generelle rammene for hvilke saker som skal legges fram for slik avgjørelse. Jeg vil understreke at når slike saker legges fram for departementet, må vi få belyst best mulig hvilke virkninger endringene vil få for tjenestetilbudet til pasientene. Dette må imidlertid ikke blokkere for enhver omstilling og effektivisering som gir bedre helsetjenester til pasientene og bedre utnyttelse av ressursene. Helse Øst har ganske riktig vurdert ulike tilnærminger i forhold til framtidig bruk av Stensby. Styret for Akershus Universitetssykehus behandlet saken om Stensby på nytt fredag 13. desember og fattet da vedtak om ikke å videreføre arbeidet med å utrede avvikling av sykehuset. Akershus Universitetssykehus vil i stedet anvende Stensby mer effektivt gjennom økt og spesialisert øre-nese-hals-virksomhet, mer planlagt kirurgi og økt indremedisinsk virksomhet, mens akuttfunksjonen innen kirurgi vil bli avviklet. Denne omlegging av driften er planlagt gjennomført på nyåret i 2003. Dette betyr at Helse Øst heller ikke viderefører ytterligere utredning vedrørende regionale konsekvenser i tilfelle avvikling av Stensby. Den konkrete problemstillingen som representanten Reikvam reiser, er dermed ikke aktuell, men rent generelt har jeg etter lov om helseforetak mulighet til å stanse eventuell nedleggelse av sykehus. Det må selvsagt vurderes grundig for det enkelte forslag med hensyn til hvilke konsekvenser det vil få. Jeg vil samtidig føye til at Stortingets rolle i styringen av helsepolitikken er viktig, og den ønsker jeg å ivareta gjennom det plan- og meldingssystem som departementet nå arbeider med, slik jeg også orienterte om i budsjettdebatten i denne sal for en uke siden. Plan- og meldingssystemet for helseforetakene vil inngå i Helsedepartementets årlige budsjettforslag overfor Stortinget som grunnlag for Stortingets styring av spesialisthelsetjenesten. I en slik sammenheng vil det være naturlig å melde om vesentlige enkeltstående saker som har vært til behandling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Jeg vil i samråd med de regionale helseforetakene løpende vurdere om det foreligger saker, særlig i forbindelse med omstrukturering av spesialisthelsetjenesten, som tilsier at spørsmålene bør behandles i foretaksmøtet. Jeg har nevnt eventuell nedleggelse av sykehus som et eksempel på en sak som jeg normalt vil si må behandles av eier. Spørsmålet om arbeidsdeling mellom sykehus og omstrukturering av oppgavefordelingen mellom sykehus, og nærliggende sykehus, vil normalt ikke være av en slik art at det vil kreve foreleggelse for Helsedepartementet. Det må i så fall være at det foreligger helt spesielle sider ved saken som tilsier det. Det anser jeg ikke å være tilfellet, slik jeg er orientert om, når det gjelder de foreliggende planene for Stensby sykehus.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Jeg har en relativt vid adgang til å vurdere hva som er saker av viktighet, og som bør løftes til foretaksmøtet. Den adgangen akter jeg å bruke for å gjennomføre det jeg oppfatter som Stortingets vedtatte helsepolitikk. Men jeg akter ikke å bruke den til en detaljstyring av sykehusene når det gjelder deres organisering, og når det gjelder arbeidsfordelingen mellom sykehusene, for det var ikke siktemålet med den sykehusreformen Stortingets flertall vedtok. I denne avveiningen vil jeg også være bevisst på at sykehusene skal styres gjennom åpne prosesser. Det er ikke slik at prosessen rundt omstruktureringen av spesialisthelsetjenestene i Helse Øst har vært noen lukket prosess. Tvert imot. Alle utredninger har vært lagt ut på Internett, og det har vært åpne diskusjoner. Det forhold at saken har vakt stort engasjement, er et resultat av at det faktisk har vært en åpen prosess.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Spesialisthelsetjenesten i Finnmark er organisert i ett foretak – Helse Finnmark HF. Dette foretaket har det praktiske ansvaret for at hele fylkets befolkning får en spesialisthelsetjeneste som er faglig god når de trenger det. Helse Nord har «sørge for»-ansvaret i helseregion Nord. De regionale helseforetakene har et helhetlig ansvar i tråd med beslutningene som fattes i Stortinget. Gjennom behandlingen av St.prp nr. 59 for 2001-2002 har Stortinget stilt krav om at de regionale foretakene skal gjennomføre omstillings- og effektiviseringstiltak for å kunne gi bedre effekt av helseressursene. I den forbindelse har det regionale helseforetaket satt i gang utredningsarbeider for å se hvordan man på best mulig måte kan møte framtidens utfordringer. I dette ligger det å gjennomgå foretakenes oppgaver og organisering av tjenestetilbudet. Den stadige spesialiseringen innen de medisinske fagene og den teknologiske utviklingen gjør at ingen organisering eller struktur kan vare over veldig lang tid. En ansvarlig oppfølging av «sørge for»-ansvaret innebærer å ha et blikk for hvilke organisatoriske og strukturelle endringer som bør gjøres for å sikre befolkningen et kontinuerlig høykvalitets tjenestetilbud. Når det gjelder nødmeldetjenesten, har Helse Nord anbefalt overfor sine helseforetak at man skal ha en 113-sentral i hvert helseforetak. Dette er en organisatorisk endring – når det skjer – som ikke har noen konsekvenser for det akuttmedisinske tilbudet ved enheter som ikke har 113-sentral. Formålet med denne endringen er å gi en ytterligere forbedring av kvaliteten på håndteringen av nødmeldingssituasjoner. I Helse Nords planer – slik de er blitt forelagt departementet gjennom melding av 1. desember i år – er det ingen planer verken om nedlegging av sykehus eller akuttfunksjoner i Kirkenes. Og Helse Nord har også klart gitt uttrykk for at de heller ikke har intensjoner om det. Jeg opplever at Helse Nord er meget bevisst på helseregionens størrelse, ikke minst Helse Finnmarks enormt store geografiske område. Jeg er trygg på at det regionale helseforetaket i sitt arbeid legger til rette for et godt helsetilbud i Finnmark – både rundt Kirkenes sykehus og Hammerfest sykehus. Når det gjelder representanten Schjøtt-Pedersens helt konkrete spørsmål, vil jeg ikke kunne besvare det uten å undergrave Helse Finnmarks og Helse Nords posisjoner og myndighet. Men jeg vil imidlertid gjøre det helt klart at saker som medfører en vesentlig endring av tjenestetilbudet, skal legges fram for meg før endelig beslutning fattes. Og en nedleggelse av et sykehus vil være en slik beslutning som helt klart skal løftes til et politisk nivå ved helseministeren. Det følger av helseforetaksloven.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Jeg viser til hva det ansvarlige helseforetak, Helse Nord, har sagt om dette. Jeg vil sitere fra en pressemelding de sendte ut den 13. desember: «Det foreligger ingen planer eller intensjoner om å legge ned akuttberedskapen ved sykehusene i Finnmark. Helse Nord vil være en garantist for at finnmarkingene skal ha en spesialisthelsetjeneste som er av god kvalitet og tilgjengelighet tilpasset de svært spesielle geografiske og kommunikasjonsmessige forhold finnmarkingene lever under. Det gjør at løsningene ikke kan bli lik de en kan ha der det er noen få mil mellom sykehusene. Samtidig må kravene til faglig kvalitet også oppfylles i Finnmark. I noen situasjoner kan nærhet til tilbud og krav til faglig kvalitet stå i konflikt med hverandre. Da må løsninger som sikrer faglig kvalitet tilfredsstilles.» Jeg legger til grunn at det Helse Nord her sier, er en bekreftelse på at de deler det syn som representanten Schjøtt-Pedersen her gir uttrykk for.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Jeg mener at jeg allerede har svart på dette tilleggsspørsmålet fra representanten Schjøtt-Pedersen, idet jeg har stilt meg bak det Helse Nord har sagt om akkurat dette, og som jeg har sitert i mitt første tilleggssvar.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
Grunnlaget for tilgang til de opplysninger som ligger i fastlegeregisteret, er at man har et berettiget behov for dem i sin tjeneste for å ivareta pasientens interesser. Det er det som er grunnlaget for at AMK-sentraler, legevakt og sykehus i situasjoner som jeg beskrev i mitt første svar, er gitt en slik anledning til å få disse opplysningene. Jeg vil imidlertid i forbindelse med den vurdering og det arbeidet vi nå har i gang, sammen med Rikstrygdeverket, om tekniske løsninger for elektronisk overføring av opplysninger fra fastlegeregisteret, vurdere om det er et berettiget behov for fylkeslegen å ha en slik tilgang.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-18:
La meg i forhold til representanten Alvheims anførsler si at jeg mener at fastlegeordningen faktisk har svart til forventningene på mange områder. Senest i dag har vi en sak i nyhetene som viser at vi har fått en langt bedre legedekning etter at fastlegeordningen ble innført. Når det gjelder det konkrete spørsmålet, vil jeg sørge for at det blir vurdert i forbindelse med den gjennomgangen vi nå har, sammen med Rikstrygdeverket, med hensyn til den praktiske tilgangen til fastlegeregisteret. Og da vil også spørsmålet angående regelverket bli vurdert på nytt.