Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Denne trontaledebatten har gitt betegnelsen «opposisjonens debatt» et nytt innhold. Fremskrittspartiets leder tok et kraftig oppgjør med Venstre og avskrev i realiteten partiet som en del av et borgerlig alternativ om to år. Kristelig Folkepartis Bjørg Tørresdal brukte sin replikk på Siv Jensen til å understreke at Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet stod milevidt fra hverandre på viktige politikkområder, og utfordret nå også Høyre til å svare på hvordan de ser på Fremskrittspartiets petroleumspopulisme. Kristelig Folkepartis leder, Dagfinn Høybråten, sa kort og godt at han ikke har noe nytt å melde siden han i 2005 utelukket Fremskrittspartiet fra en regjeringskonstellasjon som Kristelig Folkeparti ville delta i eller støtte. Denne debatten har vist at veien fram til et troverdig borgerlig regjeringsalternativ er svært krevende. Det er vel også derfor Venstre og Kristelig Folkeparti utfordrer Senterpartiet i forhold til sentrums rolle i norsk politikk. Drømmen om en sentrumsregjering forsøkes holdt levende. Men jeg tror både Venstre og Kristelig Folkeparti bør forberede seg på at også de kan komme i en posisjon etter 2009 hvor de må foreta et valg: Vil de samarbeide mot venstre eller mot høyre? Hvis de velger å samarbeide mot høyre, vil det ikke være mulig å unngå at samarbeidet også inkluderer Fremskrittspartiet. Utenriksministeren understreket i sitt innlegg FNs betydning for løsningen av en rekke av de viktigste oppgavene vi står overfor, fra klima og fattigdom til Irak og Afghanistan. Den andre internasjonale organisasjonen som står sentralt i løsningen av mange av de samme oppgavene, er EU. Selv om vi ikke er medlem, er vi gjennom EØS-avtalen, Schengen-avtalen og det utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet dypt integrert i EU-samarbeidet – ja vi er faktisk like mye med som Danmark og Storbritannia, som jo også har enkelte reservasjoner. I tillegg deltar vi nå i nesten 30 ulike programmer på en rekke politikkområder. I trontalen varsler Regjeringen at vi går med i nok et program, rammeprogrammet for konkurranseevne og innovasjon for perioden 2007–2013. Det er viktig, og er en liten erstatning for at vi ikke er medlem og ikke kunne delta fullt og helt i Lisboaprosessen for en styrket verdiskapning. At EU-samarbeidet er viktig også for oss, kommer klart til uttrykk når vi ser hvor mye av samarbeidet vi er med på i dag i forhold til det som var situasjonen før 1994. Den gang hadde vi frihandelsavtale, og vi deltok i to programmer, ett om forskning og ett om utdanning. I dag er vi med i det indre marked. Vi er med i Schengen-samarbeidet, som stadig utvides, i FUSP og altså nær 30 ulike programmer. Denne utviklingen er skjedd fortløpende gjennom de siste ti–tolv årene, uavhengig av hvor mange såkalte nei-partier som har sittet i regjering. De fleste programmer er fornyet i år, for en ny seksårsperiode, og så vidt jeg vet, har ikke Regjeringen valgt å gå ut av et eneste ett. I 1994 valgte vi å si nei til fullt medlemskap i EU. Men siden den gang har vi valgt å bli med der vi har fått lov, hver gang EU har utviklet sitt samarbeid, enten i form av avtaler eller programmer. Noe sterkere uttrykk for hvor viktig dette samarbeidet med og mellom våre nærmeste naboer er, kan vi vel vanskelig tenke oss.