trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-04-12:
Jeg er glad for at regjeringen og stortingsflertallet nå retter oppmerksomheten mot norsk landbruks muligheter snarere enn begrensningene. For et fylke som mitt eget, Vestfold, med et livskraftig – og jeg vil si innovativt – landbruk, er dette spesielt viktig. Det er ikke tilfeldig at kvalitetsprodukter og merkevarer som Gårdsand og Stangekylling har sitt opphav i mitt fylke. Det er heller ikke tilfeldig at matindustrien er en av våre viktigste næringer – en matindustri som i høy grad er avhengig av lokalt råstoff. Dette er et fylke med vel 4 pst. av vårt landbruksareal, og her finner vi 19 pst. av kornarealet og 27 pst. av grønnsaksarealet. Nettopp fordi forutsetningene for å dyrke korn og grønnsaker ikke er like gode i alle deler av landet, er det nødvendig ikke bare å opprettholde, men å videreutvikle både kornproduksjon og grønnsaksproduksjon i de områdene av landet som er best egnet til det. Landbrukspolitikken er i høy grad knyttet til de årlige landbruksforhandlingene. Her er bondeorganisasjonene, gjennom forhandlinger, med på den praktiske utformingen av landbrukspolitikken. Det er bra for næringen, og det er bra for landet. Men det er klart: Det er ikke like lett å avvikle store deler av norsk landbruk med jordbruksforhandlingene i behold. Derfor er det en viss logikk i høyrepartienes angrep på forhandlingsinstituttet i landbruket. Når det er sagt, håper jeg også at landbruksorganisasjonene, bondeorganisasjonene, vil medvirke til en gradvis overgang til, eller en styrking av, tilskuddsordningene – tilskuddsordninger som ikke først og fremst er knyttet til produksjon. Jeg ser klart dilemmaet som dette reiser, fordi tilskuddsordningene også må stimulere til økt produksjon og lønnsomhet – og dermed til bondens inntekt – om vi skal nå våre landbrukspolitiske mål. Da er det også nødvendig å fortsette opptrappingen av bøndenes inntekter og sikre rekrutteringen og investeringsevnen til norsk landbruk.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-04-12:
Jeg vil først ta opp mine tre forslag og kort begrunne dem, fordi dette er viktige pilarer i framtidas jordbrukspolitikk. Det første forslaget mitt går på å øke sjølforsyningsgraden av mat fra norsk jordbruk. Matvaresikkerheten i Norge har gått gradvis nedover helt fra tidlig på 1990-tallet, og det fortsetter i feil retning. Det er i strid med FAOs politikk, som er vedtatt av 191 medlemsland. Matvaresikkerheten er i 2010 under 40 pst. og reduseres hvert år. De historiske erfaringene tilsier at slik kan det ikke utvikle seg. Årsaken er import bl.a. av korn til fôr og matmjøl til mennesker. Jeg ber forsamlingen om å lese Norske Felleskjøps uttalelse til næringskomiteen fra 21. desember 2011, som på et faglig grunnlag beskriver dette korrekt, etter min vurdering. En må lære av historien, av internasjonale erfaringer. Sjøl om Norge har hatt nok fisk og sild gjennom historien, har ikke det vært nok. Når det ble for lite brød og mjølk, ble det rasjonering. Det er ingen tilfeldighet, det er et historisk faktum, og vi må ikke stelle oss slik at vi gjør oss avhengige av andres mat. Sjølforsyningsgraden må opp, og planteproduksjonen må opp. Det krever større arealer og større avlinger. Prisene må sjølsagt opp for å få til det. Prisene på kraftfôr må opp, slik at det for en vanlig gårdbruker lønner seg å bruke eget gras framfor importert kraftfôr. Det er hele fundamentet i norsk jordbrukspolitikk. Videre må det investeringstilskudd til for å bedre arealene gjennom nydyrking, grøfting og bedre bruk av utmark. Det er slik at kornet er jokeren i ethvert lands jordbrukspolitikk. Importerer man korn, reduserer man sin matvaresikkerhet. Det andre forslaget mitt går på bedre importvern. Vi har anledning til bedre importvern gjennom de forpliktelser vi gikk med på da WTO ble etablert. I henhold til Innst. S nr. 65 for 1994–1995, under punkt 2.1.2.3 Tollberegningsgrunnlaget, heter det: «I hvert enkelt tilfelle er det den tollsats som gir det høyeste tollbeløp ved innførsel som skal benyttes.» Det er trist at den rød-grønne regjeringa ikke har benyttet det, fordi det er helt avgjørende for å sikre jambyrdigheten i Norge mellom inntekt for jordbruksarbeid, på samme måten som vi sikrer norske lønns- og arbeidsbetingelser for lønnsmottakerne ved å gå inn på de områdene. Det tredje forslaget skal jeg begrunne i neste omgang. Det går på at vi må tette inntektsgapet slik at det blir attraktivt for begavet ungdom å utdanne seg og gå inn i næringa. Det er helt, helt avgjørende for framtidas mat- og jordbruksproduksjon.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-04-12:
Det tredje forslaget som jeg hadde, var å tette inntektsgapet mellom jordbruksarbeid og annet arbeid. Det er ikke noe nytt krav. Det er et rettferdig politisk krav fra gårdbrukerne opp gjennom historien. Venstres landbruksminister, nordtrønderen Håkon Five, sto for en så provoserende jordbrukspolitikk overfor gårdbrukerne at han falt på sin politiske post 19. mars 1935 ved det historiske kriseforliket mellom Bondepartiet og Arbeiderpartiet. Det var godt for landet at vi fikk en rød-grønn regjering da. Five er mindre kjent som fagmannen som var sentral ved etableringa av driftsgranskende jord- og skogbruk i 1910. Five ønsket å få tall på inntekter, nivå og utvikling. Det er et viktig arbeid som fortsetter i dag, og her har vi driftsgransking med sin hundreårsberetning. Det er staten som tar inn tall fra faktiske gårdsbruk – 835 av de best drevne gårdsbruk vi har her i landet. Hva sier så de tallene? Jo, de sier at for 2010 var familiens arbeidsfortjeneste i jordbruket per årsverk 195 000 kr, altså per årsverk, for bruk med kumelk og storfeslakt, altså 106 kr per time. Du trenger ikke være rakettforsker for å forstå hvorfor ikke ungdom utdanner seg og går inn i et slikt yrke, når det blir verdsatt på den måten. Sjelden har spriket mellom den faktiske situasjonen i jordbruket og det som sies fra statens hånd, vært større enn det er i dag. Dette må det bli slutt på. Det gir ikke tillit at det er en så stor forskjell. Videre: Høyre prøver å si at en må ha en ny kurs. Høyre er helt forutsigbar, helt gjenkjennbar, kanskje med én forskjell: De er uklare i dag, spiller på begge hester i alle viktige spørsmål, men på ett punkt er de klare – ved at de nå endelig har tatt skrittet, slik at en skal ha selskapsformen aksjeselskap på gårdsbruk. Dermed vil representanten Gunnar Gundersen være fornøyd, for da tar en vekk samtlige plikter til eiendomsretten. Det er Høyres store drøm: eiendomsrett uten plikter. Helt til slutt: Det er bra med tru. Men det driver vi med i kirka. Det vi trenger, er å få virkemidler som gjør at Bendiks H. Arnesen fra Kvæfjord, det beste jordbruksområdet i Troms, kan stå på Stortingets talerstol og si: Nå er det endring, nå er det en politikk som føres av en rød-grønn regjering som har respekt for jordbruksarbeid på en annen måte enn det som har vært hittil.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2012-04-12:
Representanten Gundersen reagerte på min presise formulering, Høyres ønske om å ha eiendomsrett uten plikter på gårdsbruk. En av de sentrale pliktene er personlig boplikt. Alle – og jeg understreker alle – i denne sal regner jeg med er enige om at en ikke kan innføre personlig boplikt for et aksjeselskap eller et gårdsbruk. I Høyres landbruksmelding står det at det skal være «lønnsomt landbruk som gir fremtidsoptimisme for den aktive bonde». Så står det på side 21: «Den norske melkebonden ville tjent på å være EU-bonde. EUs nordlige støtte gir den svenske melkebonden 0,95 kroner mer pr liter» enn det norske bønder oppnår. Det er ikke sant. En kan ikke stole på Høyres dokument her. Prisen i Norge er 4,60 kr. I Sverige er den 2,30. Distriktsstøtten i Norge, i Nord-Norge, er høyere enn 95 øre. Det er et falsum. Jeg ber dem som leser dette, lese med den nødvendige kritiske sans.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-04-12:
Etter å ha hørt det foregående innlegget og sett forslagene fra Per Olaf Lundteigen kan jeg ikke unngå å tenke på Per spelmann. Man bytter bort kua og får ikke fela, men regjeringssamarbeidet igjen. Per Olaf Lundteigen taler på vegne av mange som skulle ønske seg mer forpliktende formuleringer og mer konkrete vedtak i dag. Landbruket er viktig for å opprettholde matsikkerhet, verdiskaping, bosetting og kulturlandskap. Derfor har det vært viktig for Kristelig Folkeparti å gå grundig inn i arbeidet med meldingen og forsøke å få inn mer konkrete forslag og mer konkrete forpliktelser – ikke bare fagre ord. Dessverre lyktes vi ikke, i samarbeid med regjeringen, å få til det forliket vi ønsket. Det beklager jeg, fordi det hadde vært forslag som hadde bidratt til et bedre landbruk. Landbruket er spesielt viktig for distriktene og bidrar til verdiskaping og bosetting. Spesielt i min region, Agder, er det særlige utfordringer. Det som jeg er glad for er trukket fram i meldingen, er distriktsprofilen. Den peker på at virkemidlene som er rettet mot de ulike regionene, må styrkes. Jeg forventer at regionaliseringen vil sørge for at vi utnytter de ulike regionenes fortrinn bedre. Det kan også gi et godt samarbeid med fylkes- og kommunepolitikere. I mitt eget fylke, Aust-Agder, har de til og med laget en egen landbruksmelding, som jeg antar at landbruksministeren har fått. Det viser litt av det gode arbeidet som har kommet ut av landbruksmeldingen. Her tar man nettopp opp de ulike fortrinnene som mitt fylke har. Et område som alltid har opptatt meg, er rekruttering, og da er inntektsnivået avgjørende. Derfor vil Kristelig Folkeparti ha en tydeligere forpliktelse for inntektsløft og investeringer. Jeg merker at mange av mine kamerater på samme alder som nå står overfor det avgjørende øyeblikket hvor de skal bestemme seg for om de skal ta over gården hjemme, velger å ikke gjøre det på grunn av at de ser at de ikke er konkurransedyktig med andre næringer – selv om de har et ønske om å overta gården. Jeg kan heller ikke unngå å gå inn på noe som ble tatt opp tidligere i debatten. Etter å ha hørt mange innlegg ble jeg overrasket over replikkvekslingen etter innlegget fra representanten Irene Lange Nordahl fra Senterpartiet. Der var hun tydelig på at samtlige av de punktene som vi fra Kristelig Folkeparti stilte spørsmål om, og som Senterpartiet vedtok på sitt landsmøte i fjor – inntektsmålet, økt matproduksjon, styrket jordvern samt å forbedre og øke investeringsmidlene – var innfridd i denne meldingen. Det tror jeg ikke er tilfellet etter å ha hørt innlegget til Per Olaf Lundteigen, etter å ha sett det opprøret som har vært, og alle de gode, men lite forpliktende formuleringene som ligger her etter vedtaket her i dag.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2012-04-12:
Jeg vil påstå at den debatten vi har i dag, er en av de viktigste i stortingsperioden. Matsikkerhet fortjener større plass på den politiske dagsordenen, i en verden der veldig mange er sultne når de går til sengs. «Velkommen til bords», sier meldingen. Jeg synes det reflekterer at det landet vi lever i, som vi noen ganger kan se på som litt kaldt og karrig og langt mot nord, samtidig har noen ressurser som kan gi oss store matopplevelser. I tillegg til å gjøre oss mette er norsk mat også i verdenstoppen når det gjelder kvalitet og plante- og dyrehelse. Senterpartiet og regjeringen har lagt fram en landbruksmelding som gjør det klart at matproduksjonen skal øke i stort omfang, og at inntektsutviklingen fortsatt skal styrkes. Hittil har inntektsmulighetene hatt den samme utviklingen som andre grupper siden 2005, målt i kroner, og det er en stor kontrast til den politikken som høyrepartiene førte i tiden før den rød-grønne regjeringen overtok. For meg som nordtrønder er det viktig at denne regjeringen har gjeninnført skogpolitikken. Skogen danner grunnlag for et aktivt og lønnsomt skogbruk og en konkurransedyktig skogindustri, som er viktig for bosetting, sysselsetting og næringsutvikling i store deler av landet vårt. Et aktivt skogbruk med hogst, planting og skogpleie gjør skogen til et av de viktigste verktøyene i klimaarbeidet. Jo mer skog som vokser, jo mer klimagasser blir tatt opp. Skogen er en stor og betydningsfull naturtype som vi har et ansvar for å forvalte på vegne av kommende generasjoner. God rekruttering til landbruket er avgjørende for å kunne øke matproduksjonen. Derfor må landbrukspolitikken gi ungdom framtidstro, lyst og muligheter til å satse på landbruk som yrke. Det er et politisk ansvar å være med og gi inntektsmuligheter og velferdsordninger som gjør det mulig å se for seg en framtid i landbruket. Dette ansvaret har den rød-grønne regjeringen tatt, både gjennom denne meldingen og ved at vi fortsatt skal arbeide med å videreutvikle inntektspolitikken samtidig som investeringsmidlene skal opprioriteres. Men utsikten til inntektsutvikling er ikke det eneste som må til for at rekrutteringen skal bli bedre, for ingen ønsker å overta en gård hvis bondeyrket kun har vært en byrde for foreldrene. Derfor er det interessant å se på undersøkelser som er gjort, bl.a. for Senter for kunnskap og likestilling, som viser at ungene får større landbruksinteresse når begge foreldrene er engasjert i gårdsdriften. Det viser at likestillingsarbeid og familiefokus er viktig i landbrukspolitikken. Her har også landbruksministeren vært flink og framhevet kvinner som nøkkelen til matsikkerhet og bærekraftig utvikling i internasjonal sammenheng. Det er all grunn til å være stolt av den meldingen som er lagt fram. Senterpartiet er den største garantisten for et sterkt og godt landbruk i Norge. Med Senterpartiet i regjering får norsk landbruk gradvis bedre rammebetingelser, og selv om både vi selv og næringen er utålmodige, går utviklingen riktig vei.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2012-04-12:
En eller annen gang i framtiden, når landbruket endelig kommer seg ut av den klamme politiske velvilje som preger dagens urealistiske og drømmepregede politikkutforming, vil den ekstreme detaljreguleringen og politiske styringen bli studert som et kroneksempel på hvordan man ødelegger en nærings vekstkraft og konkurransekraft. Den politiske viljen til å regulere og til å formulere målsettinger er alltid langt sterkere enn viljen til å betale for den. Det ser vi i landbruket. Overføringenes andel av BNP går ned, optimismen i næringen er på bunnen, investeringsviljen og -evnen svekkes. Politikken har malt næringen inn i et hjørne, men alt politikken kan levere, er nye drømmeslott. Denne landbruksmeldingen er nok et eksempel på det. Det er med stor undring jeg lytter til en debatt der regjeringspartiene ikke tar inn over seg resultatene av egen politikk. Angrep på dem som ønsker å forsøke andre løsninger, skal åpenbart kamuflere mangel på egne resultater og intern uenighet, og overlate til den enkelte bonde å bli skyteskive for en politikk som ikke fungerer. Landbruk er viktig for mitt hjemfylke Hedmark. Næringsmiddelindustri er viktig. Industri med basis i foredling av tre er viktig. For et fylke langt unna oljen og dens ringvirkninger er det viktig å ha offensive, utviklingsorienterte rammebetingelser for de ressursene som kan skape virksomhet og aktivitet. Landbrukspolitikken har feilet. Skogbruket er fanget av de samme reguleringene og begrensningene som jordbruket, men uten at man får overføringene, og samtidig som man må leve i et internasjonalt marked med full åpen konkurranse. Skogsdrift i Norge er i dag uhyre rasjonell. Produktivitetsutviklingen har vært sterk, og næringen har utviklet en lønnsomhet med basis i det. Det er kanskje også grunnen til at det plasseres litt i skyggen av jordbruket, for lønnsomhet er åpenbart ikke særlig viktig for regjeringspartiene når det gjelder å utvikle næringspolitikk i Norge. Det må dereguleres. Høyres skatteforslag er rettet inn mot å stimulere til eiendomsoverdragelser, og det er ganske viktig for at vi skal kunne realisere potensialet til skogbruket i Norge. Jeg ser med forundring på en regjering som ikke kan fjerne det jerngrepet man har på næringen. Så til slutt noen få ord om rovvilt. Dette er ingen rovviltdebatt, men miljøstatsråden har akkurat nedsatt et utvalg som skal evaluere ulvesonen, og jeg vil be landbruksministeren engasjere seg litt der. Der har man klart å nedsette et utvalg som har tre byråkrater, men ingen representant fra dem som har hatt belastningen direkte på seg. Det fjerner enhver legitimitet fra utvalget.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2012-04-12:
Jeg har blitt avlagt en visitt fra både representanten Lundteigen og representanten Slagsvold Vedum. Jeg tror at debatten her har vist at det er en vesensforskjell mellom de som har tillit til den enkelte, og de som har tillit til at systemet forvalter landbruket best for dem. Jeg mente det veldig tydelig da jeg sa at næringen var malt inn i et hjørne, og det kommer til å ta tid å få den ut. Det er en vesentlig utfordring, som Slagsvold Vedum var inne på, hvordan man skal få næringen ut av hjørnet uten at det rammer spesielt dem som har investert i tillit til de begrensningene man har pålagt næringen – det skal ikke underslås at utfordringen er der. Jeg kan ikke skjønne hvordan Senterpartiet kan være så strålende fornøyd med utviklingen sånn som den er i næringen. Det er det mest utpregede ved angrepene vi har sett på Høyre, at man åpenbart er strålende fornøyd med situasjonen sånn som den er. Jeg tør stå fast på min påstand. Lundteigen står i salen for tre egne forslag som antakeligvis ikke får støtte av andre enn ham selv, og når man snakker om uklarhet i hva Senterpartiet står for, er det ekspertisen som taler. Min påstand er at viljen til å formulere målsettinger er vesentlig sterkere enn viljen til å finansiere dem, og det synes jeg hele meldingen og hele debatten har båret preg av. Representanten Lundteigen demonstrerer egentlig sin egen avmakt ved å framsette de tre forslagene han har framsatt. Så kom påstanden om at AS-er er eiendomsrett uten plikter. Den er nesten ikke til å tro. Mer enn halvparten av norske arbeidsplasser i privat sektor drives av selskaper som er i AS-form. Hvis man tør å påstå at det er eiendomsrett uten plikter, skal jeg ta den debatten når som helst med Lundteigen. Vår påstand har vært at særlig skog er veldig godt egnet for AS-formen, for den skaper stabilitet over generasjoner. Den debatten tar jeg gjerne med Lundteigen. Jeg har tro på at AS-er med eiere som har sterke interesser, utvikles godt. Reguleringene til Lundteigen er jo nettopp det som ødelegger eiendomsretten. Når man ikke lenger kan bestemme hvem man skal selge til, eller til hvilken pris man skal selge, har man faktisk fjernet det meste av eiendomsretten. Det ser vi resultatene av i norsk landbruk: Eiendomsretten er svekket, vekstkraften er svekket, og tilstanden i næringen er definitivt svekket. Jeg er forundret over at Senterpartiet er mer opptatt av å angripe Høyre enn å skape en politikk som klarer å skape vekst i det som er viktig for svært mange, og det er landbruket.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2012-04-12:
I ei verd med ustabil matforsyning og høge matprisar er auka nasjonal sjølvberging internasjonal solidaritet i praksis. Ein grunnleggjande føresetnad for global matvaretryggleik er at alle land nyttar sine naturgitte føresetnader for sikker matvareproduksjon. I Noreg har ein ikkje berre ein rett, men ei plikt til å produsera nok, trygg og variert mat av god kvalitet for å sikra eigen matvaretryggleik til ei veksande befolkning. For at Noreg skal stå ved dette målet, må vi leggja til rette for eit aktivt landbruk i heile landet. Det betyr å leggja til rette for eit berekraftig landbruk i alle landsdelar. Eg vil i den samanhengen retta merksemda mot utviklinga som skjer i vestlandslandbruket. Vestlandet har gode forhold for grasdyrking og beitehald og har stolte tradisjonar for fruktdyrking. Vestlandslandbruket kan bidra med betydeleg produksjon av mat i åra som kjem, og bidra til levande kulturlandskap og busetjing i distrikta. Men då trengst det politisk vilje til å få dette til. Nøkkeltal frå Fylkesmannen viser ein drastisk nedgang i jordbruksareal i Hordaland. Frå 2000 til 2010 var nedgangen på 11 pst. – langt over landsgjennomsnittet på 2,8 pst. Tal på føretak har blitt redusert med 36 pst. på ti år. Det er ein markert tilbakegang i talet på mjølkekyr, og sauehaldet er også minkande. Dersom vi lèt denne utviklinga fortsetja, vil vestlandslandbruket i praksis kunna forsvinna innan få tiår. Eit berekraftig jordbruk i Hordaland krev nye ordningar, slik at husdyrhald vil lønna seg. Det må vera økonomi til å driva med storfe og sau. Ein må kunna leva av å vera matprodusent i Hordaland. I dag er landbruket i Hordaland prega av små gardsbruk og låg inntekt. Det er små samanhengande areal med lite rasjonell drift. Vi opplever svak rekruttering og lite foredling av landbruksprodukt. Vi har urovekkjande tal når det gjeld omdisponering av dyrka mark. Tal frå Fylkesmannen viser at det aldri har vore innrapportert så mykje omdisponering av dyrka mark i Hordaland som i 2010, altså motsett av trenden elles i landet. I 2010 stod Hordaland fylke for 10 pst. av omdisponert dyrka mark på landsbasis – dette trass i at Hordaland berre har 2,7 pst. av det totale produktive jordbruksarealet i landet. Vi treng å snu den dramatiske utviklinga som her skjer. Vi treng ein tydelegare distriktsprofil og styrking av det grasbaserte husdyrhaldet i landbrukspolitikken. Jordbruksarbeid treng eit inntektslyft, slik at det blir attraktivt for ungdom å utdanna seg for å gå inn i næringa. Inntektsgapet mellom dei som arbeidar i jordbruk og andre grupper, må tettast. Ressursane som er naudsynte for å auka matvaretryggleiken, er uerstattelege og finst spreidde over heile landet. Det er vår plikt å ha ein landbrukspolitikk som forvaltar desse ressursane deretter.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2012-04-12:
Det må jo være relativt sterk kost for landbruksministeren å sitte og høre på det siste innlegget, som i realiteten innebar at representanten Lundteigen hadde relativt liten, for ikke å si ingen, tillit til det som er lagt fram av regjeringen. Det er vel også derfor det har kommet tre forslag fra representanten Lundteigen. I løpet av denne debatten – nå nærmer vi oss, muligens i alle fall, en avslutning – har det fra rød-grønn side vært en veldig sterk bekymring for hva som ville skje etter 2013. Jeg skjønner jo at hvis man er i rød-grønne sko, har man bekymring for det. Men det kan da ikke være noen unnskyldning for ikke å gjøre mer enn man har gjort i 2012. Jeg synes man skal bruke aktivt den bekymringen man eventuelt har, til å komme lenger, slik det var mulighet for når vi nå diskuterer denne meldingen. Kristelig Folkeparti, som vår hovedtalskvinne uttrykte helt klart, har hatt tre mål: redusere inntektsforskjellene mellom bønder og andre yrkesgrupper, øke matproduksjonen og styrke jordvernet. Det var ikke mulig å komme noen vei på verken ett, to eller tre av disse punktene. Det synes vi er leit. Så til selve voteringen. Det er fremsatt ulike forslag i salen. Kristelig Folkeparti stemmer da for forslaget fra representanten Haugen på vegne av de tre partier. Det er i grunnen en oppsummering av det som står i meldingen. Når det gjelder andre forslag, som til forveksling er ganske like de Kristelig Folkeparti selv har fremmet, stemmer vi for våre forslag og står inne for dem fullt og helt, og bidrar ikke til å lage noe uklarhet om det ved eventuelt å stemme for andre forslag, selv om de er fremsatt i god tro. Selv om det ikke var godt nok for representanten Lundteigen, anerkjenner vi hans sterke engasjement for den meldingen som ligger på bordet. Vi ser jo at det er ganske stor likhet mellom mange av de forslagene han fremmer, og dem som Kristelig Folkeparti har fremmet. Men vi gjør som vi pleier, vi stemmer for det vi har sagt at vi gjør, og synes det er det ryddige i denne saken.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-04-12:
«Jordbruk er en næringsaktivitet som drives utifra en kompleks sammensetning av motiver, der mange av disse er av ikke-økonomisk art.» Dette er det Fagforbundet som skriver til oss i et innspill til ny landbruks- og matmelding. Det er godt skrevet, for det er nettopp denne kompleksiteten som gjør at landbruksdebatter er så krevende, så vanskelig å gjennomføre på en god og en forståelig måte – og så er de ikke minst særlig interessante nettopp på grunn av dette. Vi kunne ha redusert kraftig norsk landbruksproduksjon og tilhørende foredlingsindustri, for all del, og tilsvarende ha importert mer. Norge har penger og ikke minst global markedsmakt til slikt per dato. Det ville ha frigjort arbeidskraft til andre mer såkalte produktive næringer, og det ville umiddelbart ha frigjort noen milliarder fra statsbudsjettet til alternativ bruk. Er så dette Fremskrittspartiets landbrukspolitikk? Ja, jeg tror faktisk det. Høyre er noe forsiktigere. Her som på andre politikkområder for tida er de av taktiske eller faktiske grunner noe mer moderate. Dette skal iallfall ikke være SVs landbrukspolitikk. Det er vel knapt noe politikkområde som trenger rødfargen og grønnfargen mer enn landbrukspolitikken – ikke minst den norske landbrukspolitikken – ut fra følgende tankerekke: Hvis vi ønsker økt sjølforsyning basert på egne nasjonale, lokale ressurser, er ikke løsningen mindre regulering, mer marked og mer såkalt blå frihet. Nei, løsningen er en kombinasjon av solid importvern og hva man kan kalle en stimulerende nasjonalintern landbrukspolitikk. I en kapitalistisk markedsliberal samtid er det en kraftig motstrømspolitikk som må gjelde for landbrukspolitikken vår. Denne meldinga vår viser slike ambisjoner – og takk og pris for det. Så er den samtidig ikke så konkret, så detaljert og så forpliktende som man kunne ønske. Men slik er gjerne stortingsmeldinger. De er bidrag i en løpende politikkutvikling, mer enn at de liksom skal markere noen konklusjoner eller avslutninger på den samme politikkutviklinga. Derfor mener og syns jeg som SV-er og stortingsrepresentant at det er fint at vi både har gitt, har fått og kommer til å få innspill som nettopp viser hvordan vi skal gå videre når det gjelder å konkretisere på virkemiddelsida og gjerne skjerpe oss på målsettingssida. Her har det kommet mye godt undervegs i den gode prosessen som har blitt nevnt av flere. Jeg vil også si at i dag foreligger det forslag – som ikke provoserer meg, verken forslagene fra Per Olaf Lundteigen eller Kristelig Folkeparti – som nettopp er bidrag inn i det videre arbeidet som vi i SV skal delta i med glede og på en ivrig måte. For dette er viktig. Ikke minst gjelder dette sjølforsyningsfeltet, for det er globalt uetisk ikke å ta større ansvar for eget matbehov enn det vi gjør i dag.
Sylvi Graham (Høyre), 2012-04-12:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg er helt enig med henne i at problemstillingene er komplekse, og jeg er også veldig spent på hvilke innspill man vil få i høringsperioden. Jeg er helt enig i at det er et mer helhetlig perspektiv enn det jeg hadde tid til å gå inn i. Jeg vil allikevel gripe fatt i en ting som Kaasa-utvalget også har snakket om, og som jeg var så vidt innom i stad, for utvalget har satt seg som mål å skape en ordning som kan bidra til likestilling og integrering. Men akkurat det kan ikke være et felt for alle mulige andre politiske hensyn – som jeg var inne på, er det noen ganger vi må prioritere barna, ikke alle andre slags mulige politiske hensyn. Er utfordringen et sterkt pleietrengende barn, skal løsningen tilpasses det pleietrengende barnet og dets familie, ikke samfunnets behov for målstyring etter visse kriterier. Her må det være opp til hver enkelt familie å tilpasse seg som best de kan, og på den måten de mener er best for deres barn, selvsagt innenfor de grenser og innenfor de økonomiske rammer som samfunnet må sette. Jeg ønsker å sikre meg at vi går inn i denne debatten med en viss porsjon raushet. Barn med ekstra store omsorgsbehov skal ikke være en brikke i et sosialdemokratisk spill for å fremme det ene eller det andre politisk satte målet. Det gjelder uansett hvor gode målene måtte være, enten det dreier seg om likestilling, integrering eller andre prisverdige mål. Det som er viktig for meg, er at krefter som skulle vært brukt i omsorg, virkelig kan brukes i omsorg. Vi har i dag et stort omfang av søknadsbyråkrati for foreldre og foresatte, vi har store forskjeller i norske kommuner knyttet til omsorgslønn, som kan variere fra et snitt på 155 kr per innbygger brukt til dette, til 817 kr per innbygger. Vi har i praksis utbetaling av pleiepenger fra Nav i fylkene, ja også avslag, slik vi har sett i TV 2 i vinter med tanke på ME-syke ungdommer med behov for pleie, der Barneombudet reagerte og henviste til FNs konvensjon for barns rettigheter, eller gutten fra Bodø med svært sjelden diagnose som i februar ble fratatt pleiepenger etter ti år. Vi har hørt om foreldrenes kamp om pleiepenger gjennom søknader, avslag og anker, f.eks. familien som først fikk saken gjennom etter mer enn ett år, og så døde barnet like etter. Mange krefter som skulle vært brukt til noe annet, gikk til kampen mot systemet. Dette er grunnen til interpellasjonen. Foreldre med barn med sterkt nedsatt funksjonsevne har meget store utfordringer, de fortjener vår oppmerksomhet, og jeg gleder meg til debatten.
Sylvi Graham (Høyre), 2012-04-12:
Jeg vil først takke statsråden for hennes svar og medrepresentantene for deres engasjement i saken. Jeg er glad for at dette er en problemstilling som med dette utvalgsarbeidet har kommet på agendaen, og jeg er glad for utålmodigheten som har kommet til uttrykk her i dag. Jeg er enig i at det kan være vanskelig å debattere en sak som er på høring, men denne saken kan ikke hvile. Jeg vil minne om at jeg pekte på mye som kunne se bra ut i Kaasa-utvalgets innstilling, f.eks. pårørendestøtte, men også at jeg satte en del spørsmålstegn. Blant annet sa jeg at likestilling er viktig, men da må det være sammen med valgfrihet. Opposisjonen har snart over to perioder bedt om endringer i reglene for omsorgslønn og pleiepenger, bl.a. gjennom flere representantforslag i forrige periode og nå, og i denne perioden har en samlet opposisjon bedt regjeringen om å åpne for at også foreldre med kronisk syke barn skulle få pleiepenger. Ja, jeg har sett med økende utålmodighet etter det arbeidet som Kaasa-utvalget er en del av, og først ble avgivelsen fra utvalget utsatt, og så tok det sin tid før utvalgets innstilling ble sendt ut på høring. Det tok faktisk fem måneder fra departementet fikk innstillingen og til den ble sendt ut på høring, og da hadde jeg i mellomtiden rukket å sende skriftlig spørsmål og etterlyse dette. Så jeg håper at statsråden vil prioritere dette arbeidet i tiden som kommer. Uansett er Kaasa-utvalget en god begynnelse, og jeg ser fram til resultatene fra høringsrunden når den er avsluttet. Det sentrale punktet er etter min mening å finne fram til en løsning som vi alle kan samles om, og da blir ordet «raushet» viktig når det settes opp mot system. For er det noe disse barna og deres foreldre har behov for, er det raushet og forutsigbarhet. Derfor har vi, når den tiden kommer, en plikt til å sette oss ned sammen og finne en modell som både posisjon og opposisjon kan leve med. Det sier jeg selv om et rollebytte kan ha funnet sted innen vi kommer dit, for vi kan ikke ha en ordning som endres hvert fjerde år. For den enkelte familie handler ikke dette om utredninger eller interpellasjoner eller saksnumre, det handler om hverdagen her og nå. Det handler om kampen for rett diagnose, kampen for de forskjellige stønadsordningene og kampen om oppmerksomhet fra saksbehandler – ja, det er ikke alle kommuner som har koordinator. Det handler om en kamp hvis man må bygge om huset for den handikappede, det handler om kampen for å kunne ivareta søsknenes behov eller for å tilfredsstille fylkeslegenes kontrollrapporter, det handler om kamp mot skjemavelde, for ikke å snakke om kamp for å få døgnets timer til å gå i hop. Disse barna fortjener bedre – fort. En gang til vil jeg takke for debatten og uttrykke et sterkt håp og en forventning overfor regjeringen om at dette arbeidet får en svært høy prioritet i tiden som kommer. Jeg oppfordrer til stor grad av romslighet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-04-12:
Det er alltid vanskelig å diskutere hvordan den endelige utformingen av de nye stønadsordningene vil bli når saken er på høring. Men jeg mener faktisk at Kaasa-utvalget har pekt på ganske viktige forhold i forbindelse med familier som yter omsorg – viktigheten av at man skal ha mulighet til å yte omsorg, og viktigheten av at man ikke skal være nødt til å gå ut av arbeidslivet for å være i stand til å yte den omsorgen. Jeg oppfatter at interpellanten er enig i at det kan være klokt å gjøre endringer, så får vi se når høringen er ferdig, hvilken retning det pekes på. Jeg oppfattet i det første innlegget at kombinasjonen omsorg og arbeid var viktig. Jeg synes det er viktig at Kaasa-utvalget har vært veldig tydelig på at de som yter omsorg, ikke skal være – som det også står i overskriften til NOU-en – usynlige, men skal være verdsatt og inkludert. Det betyr at kommunen på en mye sterkere måte enn tidligere skal kunne både styre og støtte den enkelte som yter omsorg. Så er jeg veldig enig i at det ofte kan være vanskelig å ha kompetanse i alle kommuner på alle typer diagnoser. Derfor er det veldig viktig at det sentrale kompetansesenteret vi har, også kan gi informasjon og kunnskap ut i landet. Vi ser det i mange typer nyere diagnoser – vi ser det på ME, og vi ser det også på en del sjeldne diagnoser som kommer opp, og som har gjort det i den senere tid. Så må jeg si at jeg kanskje reagerer litt på at ikke likestilling skal være en målsetting. Det er klart at det er den som trenger omsorgen, som skal stå i sentrum. Men det er faktisk ganske viktig at man klarer å ha to tanker i hodet og ivareta den som yter omsorgen. Veldig mange kvinner gir tilbakemelding om at de ønsker å ha en tilknytning til arbeidslivet, i tillegg til at man skal kunne være i stand til å yte den omsorgen. Det er nettopp denne kombinasjonen som Kaasa-utvalget har sett på og kommet med forslag til, som skal gi en forutsigbarhet, og som også skal ha en målsetting om å forenkle byråkratiet og forhåpentligvis få et mer enhetlig regelverk i hele landet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-04-12:
Det er klart at de eksemplene som har kommet frem i media om familier som faller utenfor de ordningene som er, gjør inntrykk på alle. At disse familiene har en vanskelig hverdag, er ikke veldig vanskelig å forstå – det tror jeg alle som har vært oppe her, har gitt uttrykk for. Jeg er veldig enig med representanten Graham i at vi skal vise både raushet og en stor grad av imøtekommenhet når det gjelder de ulike behovene. Det er også slik at jeg hadde vært veldig bekymret hvis vi ikke hadde noen ordninger i Norge, men vi har ganske mange ordninger sånn som det er. Så sier ikke jeg at det nødvendigvis hjelper de familiene som sliter i hverdagen, men vi har altså ganske mange ordninger også på kommunalt nivå nettopp for å kunne ivareta familier som trenger det. Noe av det viktigste som Kaasa-utvalget har foreslått, er nettopp den utvidede pleiepengeordningen, som ikke er tidsbegrenset i forhold til en sykdomstilstand, det er den nye omsorgsstønaden, og så er det selvfølgelig også dette som gjelder omsorgsyter, at man skal kunne få støtte, veiledning og avlastning som ansvarlig for omsorgen, og at kommunen skal gå inn i et større samarbeid. For det er nok sånn at veldig mange som yter omsorg, gjør det i en veldig ensomhet, og det er i hvert fall ikke alltid til barnets beste. Så mener jeg at de som trenger omsorg, de som kommer i en situasjon der de trenger omsorg, de må selvfølgelig få det i vårt samfunn. Og de som yter omsorg, skal også vite at samfunnet stiller opp for dem den dagen de trenger det. Jeg har jo lagt merke til engasjementet fra Fremskrittspartiet og fra alle andre som har vært oppe her. Jeg har bare lyst til å si at når det gjelder veiledende satser, ligger jo nettopp nasjonale satser til grunn i forslaget fra Kaasa-utvalget, altså at man skal ta utgangspunkt i nasjonale satser. Så vil det være avhengig av den enkelte, sånn som forslaget foreligger, hvor stor grad av f.eks. pleiepenger – den utvidede pleiepengeordningen – man vil gå inn i, som familie, og kombinere med yrkesaktivitet, hvis man ønsker det. Det må hele tiden legges vekt på hva den enkelte ønsker, som Kari Henriksen på slutten sa, at det må tas utgangspunkt i de pårørendes opplevelser og behov. Så var det spørsmål om når vi kan legge frem en sak for Stortinget. Jeg har ingen interesse av at dette skal ta lengre tid enn det må, men vi må ha noe tid på å gå gjennom disse høringsuttalelsene, når de kommer, og konkludere på forslag. Men jeg må si at ut fra det jeg hører her, ser jeg ikke at det skal være så veldig vanskelig å kunne bli enige om tiltak. Jeg tror alle er enige om at vi trenger en forenkling i regelverket, og et regelverk som kan håndteres mer likt i hele landet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2012-02-28:
På vegne av Ib Thomsen, Øyvind Korsberg og meg selv vil jeg framsette et forslag om å opprette en uavhengig tilsynsfunksjon for barnehagene.
Borghild Tenden (Venstre), 2012-02-28:
Jeg har den glede å fremme et representantforslag fra representantene Trine Skei Grande og meg selv om en forpliktende opptrappingsplan for nye rekrutteringsstillinger i FoU-systemet.
Henning Warloe (Høyre), 2012-02-28:
Jeg takker for svaret. I dette bildet ligger altså en underliggende trend, gjennom flere år, som av mange forskjellige grunner tilsier et fortsatt økt behov for personer med utdanning på et stadig høyere nivå – altså i dette tilfellet på det høyeste nivået, doktorgradsnivået. I tillegg, som også statsråden var inne på i sitt svar, er det et internasjonalt bilde hvor man ser at Norge nok henger noe etter bl.a. sine nordiske naboland når det gjelder antall personer med denne utdanningen, som da skulle tilsi at utviklingen vil fortsette i retning av vekst i flere år fremover. Mitt poeng i interpellasjonen var for så vidt at det etter mitt skjønn kanskje ikke ligger noe vesentlig nytt i den rapporten som ble offentliggjort for et par uker siden, men at rapporten – skal vi si – bekrefter den utviklingen som vi har sett. Så nevnte statsråden i sitt svar at flere stipendiatstillinger ikke sto øverst på prioriteringslisten, ifølge sektoren. Samtidig viste hun til at de siste årenes budsjettinnspill nettopp hadde inneholdt forslag om flere stipendiatstillinger. Jeg vil trekke inn det momentet at det i de siste årene også har vært et stort fokus på midlertidighet innenfor akademia. Det har vært presentert som et stort problem. Statsråden har selv tatt dette temaet opp og gjort noe i forhold til det. Universitets- og høgskolerådet uttalte på et møte med kirke-, utdannings- og forskningskomiteen i januar at færre stipendiatstillinger, altså en nullvekst i stipendiat-postdokstillinger, i seg selv var med på å øke midlertidigheten i sektoren, fordi det la et større press på sektoren når man ikke hadde disse stillingene å spille på. Derfor tror jeg at det vil være nødvendig – også for å kunne redusere midlertidighet i akademia – at man kommer med flere øremerkede stillinger på dette nivået. Det er iallfall det sektoren selv sier. Dypest sett handler dette kanskje litt om hvor attraktivt vi ønsker å gjøre akademia og forskeryrket i fremtiden. Vil vi at de beste talentene og de beste hodene – som det så ofte heter – skal satse på en forskerkarriere, skal satse på stilling i akademia? Hvis vi bare kan tilby midlertidighet, hvis vi bare kan tilby kortsiktige stillinger, hvis det ikke er lovende karrieremuligheter eller karriereplanlegging innenfor sektoren, som er et stort problem, vil vi neppe kunne få det til. Jeg tror statsråden også er opptatt av dette, men jeg savner på en måte en klarere strategi fra regjeringen på dette feltet, for det viser seg jo at de strategiene man opererer med, kanskje ikke varer lenge nok til å kunne gi resultater. Jeg vil også nevne til slutt at opposisjonen hadde et forslag da Stortinget i forrige periode behandlet gjeldende forskningsmelding, nemlig at man ønsket at regjeringen skulle legge frem en forpliktende og forutsigbar rekrutteringsstrategi for universitets- og høyskolesektoren. Dette forslaget ble altså nedstemt.
Henning Warloe (Høyre), 2012-02-28:
For å følge opp sistnevnte taler: Også jeg er litt forvirret med hensyn til hva som er regjeringens gjeldende strategi. For øvrig må jeg gratulere Venstre med et godt representantforslag. Det var synd de kom oss i forkjøpet, hadde jeg nær sagt. Vi hadde tenkt å fremme noe tilsvarende fra Høyre, men vi hadde tenkt å ta denne interpellasjonsdebatten først. Jeg ser frem til en videre debatt når representantforslaget fra Venstre skal tas opp til behandling i komiteen. La meg forsøke å sammenfatte noe, sett fra Høyres side, når det gjelder dette temaet og denne debatten. Vi forholder oss til gjeldende forskningsmelding. Det er riktignok en forskningsmelding som regjeringen – naturligvis – har lagt frem, og som et stortingsflertall har vedtatt. En rekke mindretallsforslag ble nedstemt, bl.a. det forslaget jeg refererte til i mitt første innlegg, og som for så vidt Venstres representantforslag følger opp. Regjeringen skriver f.eks. i gjeldende forskningsmelding: «Økt rekruttering til forskning og en styrking av doktorgradsutdanningen er en forutsetning for å videreutvikle Norge som kunnskapssamfunn.» Og videre: «Andelen ansatte med forskerkompetanse i helseforetakene, i instituttsektoren og i næringslivet har de senere årene økt jevnt, og det er all grunn til å tro at etterspørselen etter doktorgradsutdannede vil fortsette å stige. Holder vi denne etterspørselen sammen med universitetenes og høgskolenes erstatningsbehov, ser vi at dette tilsier en økning i doktorgradsutdanningen.» Det er altså det som er grunnlaget for tiltakene man utvikler. Regjeringens svar på denne ganske klart formulerte utfordringen er altså stillingsstopp når det gjelder de faste, øremerkede stillingene, henholdsvis stipendiatstillinger og postdokstillinger. Det virker underlig. Så svarer statsråden og representanter fra regjeringspartiene her i debatten at man må se det større bildet. Man må se på satsingen gjennom Forskningsrådet, man må se på nærings-ph.d., osv. Da får man en vekst. Det er for så vidt helt riktig, men det er samtidig en litt problematisk vekst, fordi sektoren selv viser til en økt andel eksternt finansierte stillinger av denne typen som en viktig forklaring på at midlertidigheten i akademia øker. Og midlertidighet er et problem, det har statsråden selv sagt, men det oppfattes kanskje ikke like viktig i denne sammenhengen. Når regjeringen i statsbudsjettet i fjor kuttet i nærings-ph.d.-ordningen, med henvisning til at etterspørselen fra næringslivet var for lav, må man jo tenke gjennom – som vi fra opposisjonen advarte om – hva slags signaleffekt man da sender ut til næringslivet, som har gjort seg kjent med en ordning, har begynt å ta den i bruk. Man sier den er viktig, også fra regjeringens side, og så kutter man i den samtidig. Det blir i verste fall dobbeltkommunikasjon og vanskelig å oppfatte en strategi.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-28:
Vi har kanskje litt ulik virkelighetsoppfatning av hvordan regjeringens strategier fungerer eller ikke fungerer, men jeg slo jo fast i mitt innlegg at den strategien vi har hatt, som stort sett består av å ha måltall for antall doktorgradsutdannede, har vi faktisk overoppfylt. Vekkeren i den rapporten som vi fikk utarbeidet av ekspertgruppen, er at det er ikke alle fagområder som har tilfredsstillende antall doktorgradsutdannede. De områdene hvor det er tilfredsstillende – hvor behovet er noenlunde dekket og vil komme til å være det i nærmeste framtid – er dem jeg nevnte flere ganger i innlegget, nemlig humaniora, samfunnsvitenskap og medisin/helsefag. Der vi virkelig trenger en satsing, er innenfor de matematisk/naturvitenskapelige fagene og de teknologiske fagene. Det er der behovet vil være framover, og det er det denne ekspertgruppen peker på. Dette er jeg selvfølgelig villig til å ta på alvor. Her går man dypere inn. Man registrerer ikke bare at det er kommet en rapport som sier at strategien har fungert noenlunde etter formålet, men at den sier noe om hvor det er nødvendig å satse, og gir oss et riktig og viktig bilde av hvordan dekningen på de forskjellige områder er. Jeg har, som sagt, stor tro på at den fortsatte økningen i næringsdoktorgradene, nærings-ph.d.-ene, også vil være med på å hjelpe her, men det kreves helt opplagt noe mer enn det. Jeg registrerer også at interpellanten bringer på banen spørsmålet om midlertidighet. Om det er en direkte sammenheng mellom antall stipendiatstillinger og midlertidighet, kan vi sikkert diskutere ved flere anledninger. Jeg velger å konsentrere meg om antall doktorgradsutdannede og de helt klare signalene som de høyere utdanningsinstitusjonene har gitt tilbake. Der er det en meget tydelig forskjell. De mindre institusjonene, ikke minst de nye universitetene, vil svært gjerne ha flere stipendiatstillinger. Det er en viktig måte for dem å bygge opp sin forskerbase på. Men de store universitetene har ikke brukt de stipendiatstillingene som de har fått tildelt, og signaliserer tilbake at de dekker sine behov på andre måter enn å få øremerkede stillinger eller rekrutteringsstillinger i forbindelse med doktorgradsutdanning. Så her har vi litt ulike behov, som vi selvfølgelig må prøve å balansere så godt vi kan. Jeg er helt enig med interpellanten i at behovet for kunnskap øker, også på doktorgradsnivå. Det er vårt ansvar, i godt fellesskap med universitetene og høyskolene, å legge til rette slik at vi har et tilstrekkelig antall folk med høyest mulig kompetanse, og at vi har en god rekruttering.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-28:
Det var et godt sitat representanten Warloe hadde fra forskningsmeldingen. Jeg slutter meg selvfølgelig helt og fullt til det. Vår strategi er ikke så smal at den bare handler om rene rekrutteringsstillinger til universitetene, den er atskillig bredere, som både jeg og andre har vært inne på. Når man skal legge en strategi for forskning og høyere utdanning, bør man finne det beste balansepunktet mellom det som utvikles av allerede eksisterende mekanismer, f.eks. gjennom sentre for fremragende forskning, gjennom forskningssentre for miljøvennlig energi, og alt som har med forskningssatsing å gjøre, som veldig ofte bringer med seg ytterligere rekruttering, altså stipendiater. Jeg sa i mitt innlegg at Norges forskningsråds andel av stipendiatene har vokst fra 1 300 til 1 800 på kort tid. Men balansepunktet i tenkningen omkring strategi må ligge mellom det som da skjer på grunn av mekanismene i seg selv, og det som er direkte styrt ovenfra, og som kanskje da er representantens viktigste tema her, nemlig hva statsråden vil gjøre direkte overfor institusjonene for å øremerke stillinger. Mitt viktigste svar på det er at det ser ut som om vi er ganske godt dekket, med den naturlige utviklingen som er, av folk med doktorgradskompetanse i ganske mange av våre viktige fagområder. Men vi har noen utfordringer, spesielt på det matematiske, naturvitenskapelige og teknologiske området. Jeg har også sagt at dette selvsagt ikke bare vil være en del av arbeidet med kommende forskningsmelding, men det er ikke minst en viktig del av andre sentrale dokumenter som Stortinget får fra regjeringen innenfor dette området, nemlig budsjettdokumentene. Jeg har også registrert at behovet for stipendiater er noe forskjellig mellom f.eks. de store, gamle universitetene og de nye universitetene. Jeg er veldig klar over det, og jeg ser også at en interessant og spennende økning i interessen for næringsdoktorgrader er noe som også de nye universitetene – kanskje i enda større grad – bør benytte seg av. Jeg registrerer også med en viss interesse at ingen i debatten har vært inne på et av de temaene som bekymret meg noe, nemlig frafallet og den lange tiden mange bruker på å ta sin doktorgrad, og det krevende arbeidet dette er for dem som skal veilede doktorgradsstudentene. Jeg håper at satsingen på tenkningen omkring kvalitet vil være like framtredende som tenkningen omkring kvantitet når vi kommer til neste korsvei og behandler representantforslag osv., for her må det være god kvalitet i oppfølgingen av doktorgradsstudenter. Uansett er vi alle enige om at dette er noe landet trenger.