Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2003-05-13:
Kritiske analyser av vårt offentlige velferdsapparat har gjennom en årrekke fokusert på kasteballproblematikken. Det man har vært opptatt av, er klienter som har fått mangelfull eller lite relevant hjelp fra velferdsapparatet. Det er klienter som til dels har vært i kontakt med Aetat, trygdeetaten og sosialkontor. De ulike instansene har stilt opp med det som deres etat har kunnet hjelpe med, eller de har sendt klientene videre til et annet kontor som har vært bedre rustet til å hjelpe. Kasteballklientene er gjerne personer med sammensatte behov og problemer, noe som ofte innebærer en kombinasjon av sosiale, økonomiske og medisinske problemer. Måten vårt hjelpeapparat er organisert på, innebærer at klientene bare får løst deler av sitt problem. Organiseringen gir ikke muligheter for å sette klientene i sentrum, slik at man dermed kan finne en helhetlig løsning. Resultatet for den enkelte blir ofte at en hangler videre og forblir i en klientsituasjon. Når velferdsklientene ikke får nødvendig hjelp til å løse sine problemer, blir det samfunnsmessige resultat at antall klienter stiger, det være seg uføretrygdede eller sosialklienter. Det er dette en samlet komite har uttrykt sin bekymring for i forbindelse med behandlingen av diverse velferdsmeldinger og budsjetter. Jeg tror således at jeg kan si at komiteen er ganske enstemmig når det gjelder problembeskrivelsen og intensjonene som lå bak det enstemmige vedtaket som ble gjort i Stortinget i forbindelse med budsjettbehandlingen høsten 2001. Forslaget hadde følgende ordlyd: «Stortinget ber Regjeringen utrede spørsmålet om én felles etat for sosial-, arbeidsmarkeds- og trygdeetaten og legge saken frem for Stortinget på egnet måte i løpet av 2002.» Vedtaket og Regjeringens umiddelbare igangsetting av utredningsarbeid skapte en stor entusiasme, både i de to statlige etatene og i den kommunale forvaltningen. Brukerorganisasjonene uttrykte også store forventninger om en reform som skulle løse problemer og vanskeligheter de hadde hatt gjennom flere år. Mange var så optimistiske at de faktisk så for seg muligheten for en samlende, enhetlig velferdslov i framtiden, og at en kanskje burde tenke i retning av en velferdsrett som kunne avløse den mer begrensede trygderetten av i dag. Jeg nevner dette fordi det forteller noe om hvilke muligheter og perspektiver mange så for seg gjennom en velferdsreform som innebar en helhetlig og enhetlig velferdsforvaltning. Mange ble derfor skuffet og i beste fall overrasket over Regjeringens forslag, som ikke la grunnlag for noen beslutning om eller en beskrivelse av hvordan en enhetlig forvaltning kunne se ut. Forslaget fra Regjeringen innebærer tvert imot at en opprettholder prinsippet om tre selvstendige etater, noe flertallet i komiteen mener vil innebære at kasteballproblematikken ikke blir løst. Det kan nok være at forslaget vil kunne gi bedre løsninger på noen problemer, men samtidig vil det skape nye skillelinjer, nye gråsoner, og dermed nye klienter som opplever kasteballeffekten. Skal vil få til en reell enhetlig forvaltning, kan ikke den kommunale sosialetaten utelukkes eller baseres på frivillighet. Flertallet i komiteen viser til at det er brukerne av de sosiale ytelsene som i stor utstrekning også er de som har behov for sammensatte tjenester, og som derfor må forholde seg til så vel trygdeetaten som Aetat og det kommunale tjenesteapparatet. Komiteen har, som sagt, i sine vedtak tidligere vært enstemmig når det gjelder problembeskrivelsen, og så vidt jeg forstår, ligger den fortsatt fast. Men komiteen er delt i sine vurderinger om hvorvidt Regjeringens forslag gir en adekvat løsning på dette problemet. Flertallet er av den oppfatning at Regjeringens forslag ikke gjør det, og at det heller ikke er i samsvar med det vedtaket Stortinget tidligere har gjort. Flertallet mener også at den framstillingen som gis i meldingen, ikke gir et tilstrekkelig beslutningsgrunnlag for vedtak om en så stor reform. Det er bakgrunnen for forslaget om en tilbakesending av meldingen til Regjeringen, og det er bakgrunnen for forslaget om en ny utredning om ulike modeller for én felles velferdsetat, bestående av dagens Aetat, trygdeetaten og sosialetaten. En sammenslåing av disse etatene vil være en av de største sosiale reformene i norsk velferdshistorie. Den vil omfatte flere hundre tusen brukere og ca. 15 000 ansatte, både med erfaringer og synspunkter på løsninger. Det er derfor viktig at brukerorganisasjonene og ansattes organisasjoner tas med i arbeidet med reformen. På samme måte er det viktig at så vel trygdeetat som Aetat, kommunene og KS er med i det videre arbeidet. Spørsmålet om en samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten er ikke av ny dato, men har stått på dagsordenen helt fra frikommuneprosjektene på 1970-tallet. Noen fellestrekk ved disse prosjektene er at vi gjennom prosjektorganisering har fått muligheter til å ta i bruk flere virkemidler enn det som tilligger den enkelte etat. Utgangspunktet for organiseringen har vært at Aetats, trygdeetatens og sosialkontorets virkemidler er blitt overført til prosjektet sammen med økonomiske ressurser og personell. Det er sosialtjenesten som i størst grad har drevet fram disse forsøkene. Bakgrunnen for det har nok sammenheng med at det er her vi finner de fleste klienter med behov for tverretatlig hjelp, og de som sterkest har opplevd konsekvensene av å være kasteballer i systemet. Under behandlingen av denne meldingen har jeg hatt kontakt med mange kommuner, mange lokale Aetat-er og trygdeforvaltninger. Det er tydelig at det bedrives en enorm forsøksvirksomhet på dette området. Det er ulike modeller av samordning og ulike grader av enhetsforvaltning. Det som videre har slått meg, er at arbeidet preges av en enorm entusiasme og en stor tro på at dette er framtiden for velferdsforvaltningen. Og det som har slått meg etter at Regjeringen har kommet med sitt forslag, er at det synes som om det lokale engasjementet og den lokale tenkningen omkring enhetsforvaltningen har kommet mye lenger ute i lokalmiljøene enn det meldingen har greid å komme fram med, og at meldingen i liten utstrekning har gjort bruk av disse erfaringene. Regjeringen får jo nå et nytt oppdrag. Det innebærer også at et vedtak om en større reform må utsettes. Det er imidlertid viktig at den entusiasmen som nå er knyttet til forsøksvirksomheten på dette området, stimuleres, og at departementet aktivt legger til rette for økt forsøksvirksomhet parallelt med det arbeidet som nå skal gjøres med en ny utredning.