Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2004-03-05:
Globaliseringens tidsalder innebærer store muligheter for at menneskene på jorda skal få utvikle sine evner og leve gode liv. Globaliseringen innebærer et stort potensial for fremme av åpne samfunn og åpne økonomier, av friere utveksling, ikke bare av varer, men også av kunnskaper og ideer, og derved også grunnlag for større vidsyn. Men det er altfor mange mennesker i verden som globaliseringens velsignelser ikke har nådd fram til. Siden 1990 har den globale veksten vært lavere enn i tidligere årtier, og veksten i den globale økonomien har stygge slagsider som verken er etisk akseptable eller politisk bærekraftige. Forskjellen i inntekter mellom folk i de rikeste og fattigste landene har vokst betydelig og har aldri vært større enn i dag. Arbeidsledigheten har aldri noensinne vært større globalt. Mer enn 1 milliard mennesker er enten arbeidsledige, undersysselsatt eller tjener bare marginalt til livets opphold. I tillegg kommer den utrygghet som svært mange arbeidstakere opplever i de fleste land, som skyldes raske omstillinger og utflytting av arbeidsplasser. Marked og samfunn har blitt globalisert, men våre evner til å styre disse kreftene har blitt hengende etter. Det må starte på hjemmebane, i den enkelte stat. Hvert enkelt land er viktige aktører for å skape rettferdighet. Mange problemer knytter seg til dårlig styresett, korrupsjon, skjev fordeling, ikke bare av penger, men også av innflytelse, arbeid, sosial beskyttelse og muligheter. En aktiv nærings- og sysselsettingspolitikk, god utdanning for alle og respekt for arbeidsstandarder er viktige politiske strategier nasjonalt. Men det kreves en ny internasjonal politikk for å utjevne de enorme økonomiske og sosiale forskjellene i verden. Ikke minst er det behov for endrede mønstre i investeringer og nye og bedre regler for verdenshandelen. En urettferdig handelspolitikk, som hindrer u-landenes adgang til de rike lands markeder, og endog utkonkurrerer u-landene på deres egne hjemmemarkeder, kan rett og slett ikke fortsette. Det er derfor, slik utviklingslandene også selv ser det, av avgjørende betydning at forhandlingene i WTO snart kan nå fram til et vellykket resultat, som kan tjene disse landenes grunnleggende interesser. Jeg mener at WTO, tross svakheter, kan bli en viktig aktør for økonomisk vekst og sosial framgang i sør. Det forutsetter at utviklingslandene får økt innflytelse. I tillegg må bistanden bli mer effektiv og tilføres mer ressurser. En skatt på uheldige sider av globaliseringen, som f.eks. våpenhandel, valutaspekulasjon og/eller bruk av globale naturressurser, ville ha gitt FN mer forutsigbare inntekter, men også mye større muligheter til en høyst tiltrengt global omfordeling. Nå har Regjeringen i innstillingen gitt en liten åpning på dette punkt, og det er positivt. Det var også positivt å høre Kristelig Folkepartis representant Ingebrigt Sørfonns synspunkter på dette spørsmålet. Globaliseringen på nær sagt alle områder innebærer et stadig større behov for samarbeid og felles løsninger. Det gjelder regionalt, slik vi ser det i EU, og det gjelder globalt. Vi trenger et reformert, mer demokratisk og økonomisk styrket FN, som kan møte verdens utfordringer på en mer offensiv måte. Det er særlig innenfor tre krevende områder: global fordelingspolitikk, miljøpolitikk og sikkerhetspolitikk. Men også når det gjelder det viktige reformarbeidet i FN, inntar Regjeringen en avventende holdning. Skal globaliseringen bidra til vekst og utvikling for mennesker i alle land, må de politisk gode ønsker følges opp med konkrete politiske handlinger. Da trengs et handlekraftig FN. Det er gjennom vilje til styring og en bevisst solidarisk fordelingspolitikk, nasjonalt og globalt, at de fattige landene kan arbeide seg ut av fattigdommen.