Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-04-05:
Den saken som Stortinget nå behandler, har en lang forhistorie, og spørsmålet knyttet til svangerskapsavbrudd er fortsatt gjenstand for stort politisk engasjement, over 20 år etter at kvinner fikk lovfestet rett til selvbestemt abort i Norge. Det finnes i dag ikke retningslinjer på dette området, og praksis varierer mellom sykehusene. Det er opp til sykehuseier å finne fram til metoder for forsvarlig håndtering. Kvinner som har fått utført svangerskapsavbrudd, har vanligvis ikke fått spørsmål om eller på annen måte måttet forholde seg til håndteringen av aborterte fostre. Vev fra tidlige svangerskapsavbrudd blir vanligvis håndtert som biologisk avfall. Fostre fra sene svangerskapsavbrudd og spontanaborter blir i mange tilfeller begravd på tilsvarende måte som dødfødte barn, enten i minnelund, i familiegrav eller i egen grav. I januar 1998 foreslo en arbeidsgruppe nedsatt av Statens helsetilsyn at alt fostermateriale og aborterte fostre skulle nedsettes i minnelund uten kvinnens samtykke. Samme regler skulle legges til grunn uavhengig av om svangerskapsavbruddet hadde skjedd tidlig eller sent i svangerskapet. Forslaget ble sterkt kritisert for å bryte med forutsetningene for lov om svangerskapsavbrudd. Særlig var reaksjonene sterke mot at abortmateriale fra fostre før 12. svangerskapsuke ble sidestilt med dødfødte barn og fostre fra senaborter. Samme år bad flertallet i sosialkomiteen regjeringen om å fremme sak for Stortinget slik at Stortinget kunne få anledning til å drøfte det politiske grunnlaget for utarbeidelse av retningslinjer for behandling av abortmateriale. Stortingets flertall ønsket gjennom komiteinnstillingen at saken skulle forelegges Stortinget på nytt. Forrige regjering fremmet forslag til slike retningslinjer to ganger; først i statsbudsjettet for 1999 og senere som meldingsdel i en odelstingsproposisjon om endringer i transplantasjonsloven. Ingen av disse forslagene har imidlertid vært drøftet i Stortinget. Etter mitt syn bør retningslinjene være knyttet til når i svangerskapet aborten finner sted. WHO setter grensen mellom abort og dødfødsel ved 22 fullgåtte svangerskapsuker. Det innebærer at ved abort etter 22. uke, vil håndteringen av fostre skje etter gravferdslovens bestemmelser. Når det gjelder aborter før 22. uke, bør det være et skille ved utløpet av 12. svangerskapsuke, i tråd med graderingen i lov om svangerskapsavbrudd. Materiale fra abort før 12. svangerskapsuke bør behandles på samme måte som annet biologisk materiale fra sykehus. Respekt for kvinner og de valg kvinner gjør i sårbare og vanskelige livssituasjoner, har vært grunnleggende for de prinsipper som nå er lagt fram. Det har vært lagt vekt på ikke å gi kvinner større belastning enn det et svangerskapsavbrudd i seg selv kan medføre. I likhet med komiteens flertall ønsker Regjeringen derfor at det bare er for aborter som finner sted mellom 12. og 22. svangerskapsuke, det bør utformes retningslinjer med det formål å sikre en likeartet og respektfull håndtering av fostre. Det er da svært viktig at slike retningslinjer sikrer respekt for kvinner i en sårbar og vanskelig situasjon. Retningslinjene bør gjøres kjent for kvinnen på en nøytral måte. Kvinnen bør selv kunne velge håndteringsform. Det kan innebære en ekstra belastning for en kvinne å måtte ta standpunkt til håndteringsformen. Det foreslås derfor at kvinner som begjærer svangerskapsavbrudd etter utgangen av 12. svangerskapsuke, skal informeres gjennom standardisert skriftlig informasjon, men ikke spørres. Hvis kvinnen ikke gir uttrykk for at hun ønsker håndtering etter samme retningslinjer som for annet biologisk materiale, vil fostret bli nedsatt på kirkegård eller minnelund. Videre foreslås at Statens helsetilsyn, i kraft av sin tilsynsmyndighet, utarbeider og formidler de endelige retningslinjene i tråd med Stortingets anbefalinger. Siden det også i denne debatten er blitt antydet at saken dreier seg om jus, vil jeg minne om at det på dette følsomme området er foreslått retningslinjer som verken gir kvinnen juridiske rettigheter eller pålegger bestemte løsninger. Dette innebærer at en kvinne som foretar svangerskapsavbrudd før utgangen av 12. uke, kan velge en annen løsning dersom hun ønsker dette. Slik sett er det ikke snakk om å frata kvinner noen rettigheter når det gjelder behandlingsformen. Regjeringen blir i forslaget til vedtak bedt om å sørge for at praktiseringen av de nye retningslinjene blir evaluert. Komiteen ønsker at retningslinjene skal evalueres etter en treårsperiode. Forslaget vil bli fulgt opp i tråd med Stortingets ønske. Resultatet av evalueringen vil bli meddelt Stortinget ved en passende anledning.