Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-01:
Det fullstendige fravær av kjøreregler for den internasjonale pengeflyten har blitt et betydelig problem for stabiliteten i verdensøkonomien og nasjoners mulighet til å føre en selvstendig politikk. Dette er et av de mest synlige trekk ved den internasjonale kapitalismen som har vokst fram særlig de siste to tiår – penger i flyt, penger ikke som betaling for handel eller investeringer, men store summer som krysser landegrensene for å hente fortjeneste i svingninger i valuta, rente eller andre verdipapirer. Dette er ikke penger som bidrar til verdiskaping eller positive ringvirkninger for nasjoner, men spekulasjonskapital som har ett formål: å gå dit forventningene om fortjeneste er størst. Grunnen til at dette har blitt et betydelig stabilitetsproblem, er at det har et så ufattelig omfang. De siste tall jeg har funnet – med noen forbehold – er 1 600 milliarder dollar om dagen. Uansett er omfanget ganske utrolig. Dette omfanget er så ufattelig at det er mulig selv for sterke nasjoner som har sitt hushold i orden, å bli tvunget i kne hvis disse pengestrømmene kommer i bevegelse. Dette har vi sett en rekke steder i verden de siste årene. Når spekulantene setter inn sine angrep, må selv den sterkeste valuta bukke under. Hovedtyngden av disse transaksjonene over landegrensene er spekulasjonsmotiverte. Det betyr at de ikke er ute etter langsiktighet, men kortsiktighet. Det er også sagt at nesten halvparten av disse store summene går fram og tilbake over landegrensene i løpet av 48 timer. Det er dette spillet som er en trussel mot demokratiet – der det lukkede styrerom i finansforetak har større innflytelse på et lands framtid enn både regjeringer og parlamenter. Dette har særlig vokst fram de siste to tiår etter den nyliberalistiske revolusjonen på 1980-tallet med Margaret Thatcher og Ronald Reagan i spissen, og her hjemme også Kåre Willoch, da man gradvis avskaffet alle restriksjoner på kapitalbevegelser. Det er dette som har gjort at omfanget har akselerert så voldsomt gjennom de siste to tiår. For industrilandene har spekulasjonskapitalismen medført betydelige problemer. I Norge så vi dette klarest høsten 1998, da både norske og internasjonale finansakrobater startet et storstilt salg av norsk valuta i forventning om gevinst, som ganske riktig også kom noe senere. Dette påførte oss et rentehopp vi fremdeles sliter med, og det påførte oss en innstramming i statsbudsjettet den høsten som vel bare høyresiden i norsk politikk var fornøyd med. Det samme mønsteret har vi sett i mange andre industriland, kanskje særlig i England, som er det mest kjente eksempelet, der pundet ble presset ut av EUs valutasamarbeid i 1992 med ufattelige gevinster for spekulantene som resultat. Vi har også sett det i Sverige, vi har sett det i Danmark, og vi har sett det i mange andre industriland i Europa. Norge måtte gi opp fastkursregimet i desember 1992. Dette var bl.a. betinget av en etterdønning etter raidet mot det engelske pund, en operasjon som gjorde George Soros herostratisk berømt – mannen som startet raidet, og som senere håvet inn den største gevinsten. George Soros uttalte i den forbindelse: «Dersom en mann som meg kan tyne en valuta, så er det fordi et eller annet i systemet er perverst.» Den senere presidenten i Frankrike, Jacques Chirac, uttalte i den forbindelse at disse spekulasjonsstrømmene var verdensøkonomiens aids. Millioner av mennesker må betale prisen for spekulasjonen, med arbeidsledighet, rentestigning, inflasjon og kutt i offentlige utgifter som resultat. Men u-landene rammes enda hardere, både fordi de i liten grad er mottakere av langsiktige investeringer og fordi de i begrenset grad deltar i det internasjonale varebyttet. Det betyr mindre finansiell styrke til å kunne motstå angrep fra disse store pengestrømmene, og, kanskje viktigst, begrensede muligheter til å kunne tilby sine innbyggere stabilitet og framgang. I dette spillet er det som sagt mange tapere og kun et fåtall vinnere. Etter den annen verdenskrig ble det bygd opp to institusjoner for å avhjelpe land i finansiell uorden og bidra til økonomisk vekst – Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet. Begge disse institusjonene er dominert av tradisjonell liberalistisk tankegang og har ikke bidratt til vekst og framgang for de land de er satt til å hjelpe. Snarere har de sementert fattigdom og gjeld, og de har i tillegg vært eksportør av det politiske tankesettet som har preget USA og ikke minst vår del av verden. Den som klarest har uttrykt dette, er Verdensbankens nylig avgåtte sjeføkonom, Joseph Stiglitz, som nylig var på besøk i Sverige og avfyrte følgende breiside mot økonomene i disse institusjonene: Dette er tredjerangs økonomer fra førsterangs universiteter. Og han gikk faktisk mye lenger, han sa at disse økonomene, som skal gi råd til fattige u-land, har mer forstand på femstjerners hotell i landene de besøker, enn på landsbyene der. Kritikken mot disse institusjonene er massiv fra en rekke ulike hold, faktisk så ulike som Financial Times og FN. For erfaringer fra krisene disse institusjonene er satt til å løse – i Sørøst-Asia, Brasil, Malaysia, Mexico, Russland og det sørlige Afrika – er at disse landene ikke har kommet ut av krisen, men snarere har fått den forsterket. Videre er disse to institusjonene med rette blitt kritisert for at de er frikoplet fra demokratiet, ved at sentralbanksjefene som sitter der, i mange tilfeller er uavhengige av sitt lands regjeringer og derfor ikke trenger å stå til ansvar for sine anbefalinger. Flere og flere ser nå behovet for reguleringer av de internasjonale pengestrømmene, rett og slett fordi de verken gagner enkeltmennesker, bedrifter eller nasjoner. Og flere forslag er lansert. Det mest omtalte er den såkalte Tobin-skatten og reformer innenfor Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet. Tobin-skatten er en avgift som er tenkt lagt på alle transaksjoner over landegrensene for å dempe hastigheten av pengestrømmene – rett og slett en fartsdump. Forslaget har etter hvert bred internasjonal støtte på det verbale plan – senest uttalt av utenriksministeren i Stortingets spørretime til meg for et par uker siden. Utfordringen blir å reise forslaget i internasjonale organisasjoner. Det er jo ikke vanskelig å finne motforestillinger mot en sånn Tobin-avgift, og mange av disse motforestillingene er også svært relevante, men alternativet er å tillate at disse store pengestrømmene undergraver stabiliteten i verden. Tobin selv mente at omtrent halvparten av de internasjonale pengestrømmene aldri vil kunne komme til beskatning, rett og slett fordi det bestandig vil være en eller annen smarting som vil finne en måte å holde dette utenfor på. I seg selv kan ikke dette være et argument for at ikke Norge og også andre land går foran og prøver å realisere dette med litt sand i maskineriet for at det skal gå litt saktere rundt. Tobin selv antydet tre formål med en slik avgift, som da er tenkt på valutatransaksjoner: Det skulle være som litt sand i maskineriet, det skulle bidra til at det gikk litt saktere rundt, og, ikke minst viktig, han så for seg at denne avgiften skulle finansiere FN, som jo i seg selv er et svært prisverdig formål. Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet trenger også sterkt til reformer, de må både demokratiseres og gis et innhold som ikke forsterker de problemene de er satt til å løse, men det motsatte. Et forslag er at det opprettes et økonomisk sikkerhetsråd under FN-paraplyen, som bedre og mer demokratisk kan overta deler av disse oppgavene. FNs sikkerhetsråd er i dag ikke tillagt denne typen oppgaver. Et annet forslag, som ikke minst er lansert av Sveriges tidligere statsminister Ingvar Carlsson, er at det bør avholdes en internasjonal konferanse i regi av FN som debatterer hvordan verdenssamfunnet i større grad enn i dag skal kunne hive litt sand i maskineriet og prøve å få bremset de mest skadelige, spekulative pengestrømmene. Det er også tatt initiativ fra FN i forbindelse med konferansen som skal være i 2002, som heter «Financing for Development», og som også skal se på denne Tobin-avgiften under ledelse av Mexicos tidligere president Ernesto Zedillio. Norge har en plass i Sikkerhetsrådet i denne perioden, og det er vi glad for. Denne plassen er primært ikke tenkt for å ta opp denne type spørsmål, men Sikkerhetsrådet kan utmerket godt være en arena for også det. Norge vil i så måte være et naturlig land til å ta det opp, rett og slett fordi vi som en liten nasjon har denne muligheten i større grad enn andre nasjoner, som kanskje har sterkere bindinger. Min utfordring til den norske regjering er, siden denne en rekke ganger har uttalt seg positivt om denne avgiften og disse pengestrømmene og i substans, tror jeg, er enig i den analysen som jeg nå har gitt uttrykk for, og som svært mange mennesker i verden er svært bekymret for: Hvordan kan vår regjering og Norge som nasjon gå foran i å prøve å anvise en vei som gjør at verden ikke bare ligger helt åpen for spekulantene? For det er det mest skadelige trekk. Det sementerer fattigdom, det sementerer arbeidsledighet, det sementerer mangel på handlingsrom, og, ikke minst viktig, det sementerer en urettferdig verden som ikke bare vi i den vestlige del av verden merker, men kanskje særlig u-landene, som kommer dypere ned i fattigdom og gjeld, og ikke ut av den gjeldskrisen som de nå er inne i. Min utfordring til finansministeren, på vegne av den norske regjering er at disse spørsmål reises i alle internasjonale organ der Norge har en stemme, og mitt håp er at finansministeren i så måte svarer positivt.