Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-02-04:
Humanitær bistand og nødhjelp er blitt et betydelig vekstområde. Behovene synes uendelige. Et viktig utviklingstrekk er at 1990-årenes konflikter og kriger først og fremst rammer sivile. 80 pst. av ofrene i konfliktene det siste tiåret er sivile. Antall naturkatastrofer har også økt de siste tiårene. Vi vet at mange av disse er menneskeskapt. Samtidig ser vi at de som står for og har ansvaret for humanitær innsats, opererer under stadig vanskeligere og farligere forhold. Humanitær bistand er ubetinget hjelp fra det internasjonale samfunn som ytes i særlig to typer av situasjoner, for det første til nødstilte etter ulike former for naturkatastrofer, og for det andre til ofrene i ulike former for væpnet konflikt. Det er både likheter og store forskjeller i forholdene humanitære hjelpearbeidere skal arbeide under i de ulike formene for hjelpeoperasjoner. Men utviklingen i konfliktbildet de senere årene har kanskje i særlig grad utfordret bistandsarbeidernes betingelser i konfliktsituasjoner. Det er blitt stadig tydeligere at humanitær hjelp ikke i seg selv løser konflikter. Det å yte humanitær bistand kan ikke bli en erstatning for politisk press i konfliktsituasjonene. På samme måte bidrar humanitær innsats ikke alltid til at brudd på menneskerettighetene opphører. Derfor må vi aldri frita land fra ansvaret de har overfor egen befolkning og overfor de internasjonale reglene som de er forpliktet til å følge. Akutt humanitær bistand er med andre ord svært viktig, men sjelden nok. Derfor må det skapes sammenheng mellom det akutte hjelpearbeidet i krigs- og katastrofeområder og andre deler av utviklingspolitikken. Vi må samordne vår innsats med andres, slik at ressursene totalt sett blir utnyttet på den best mulige måte, og vi må bli flinkere til å se sammenhengen mellom humanitære kriser og det politiske arbeidet på den internasjonale arena. Høyre mener en fornyet strategi for den humanitære bistanden med vekt på langsiktighet, koordinering og forebygging er riktig vei å gå. Jeg vil imidlertid komme inn på et par områder som statsråden i liten grad berørte i sin redegjørelse. Betingelsene for å yte humanitær hjelp i væpnede konflikter har forverret seg de siste årene. Som statsråden selv redegjorde for, er 1990-tallets konflikter særdeles voldelige. De rammer først og fremst sivilbefolkningen og ikke minst, de følger ikke lenger nasjonale grenser. Etniske motsetninger blant mennesker som lever svært tett på hverandre til daglig, gjør hatet sterkt når det først får feste. Det internasjonale samfunn sliter daglig med hvordan det skal møte denne type konflikter. Men det blir klarere for flere at det å utelukke bruk av militære maktmidler fra det internasjonale samfunn for å forhindre humanitære katastrofer, ikke er mulig. Spørsmålet er likevel hvor beredt vi er til å handle i tide. Det preger flere av 1990-tallets konflikter at det internasjonale samfunn har handlet for sent og også på feil måte. Erfaringer fra bl.a. Bosnia og Somalia har med all mulig tydelighet vist oss behovet for klarere roller og koordinering mellom de ulike aktører fra det internasjonale samfunns side. I begge konfliktene ble FN tillagt nye oppgaver som organisasjonen tidligere ikke hadde hatt. Operasjonene har vært langt større i omfang, og styrkene har vært utstyrt med større militær kapasitet enn tidligere. FN hadde tidligere aldri hatt som mandat å yte humanitær assistanse, slik tilfellet var i Somalia, heller ikke å sikre sivile, slik oppdraget var i Bosnia. I Bosnia fikk FN rollen som beskytter av «safe areas», som er en erstatning for såkalte nøytrale soner, noe Genève-konvensjonen gir grunnlag for. Disse såkalte trygge områdene skulle være et ledd i å støtte det humanitære arbeidet i Bosnia, men områdene ble aldri helt demilitarisert. Like lite som det internasjonale Røde Kors kunne garantere nøytralitet i de enkelte soner i Bosnia, kunne FN beskytte innbyggerne i disse enklavene. Vi kjenner alle utfallet: Tusener av muslimer ble drept av bosnisk-serbiske styrker og begravet i massegraver. Vi har også sett andre eksempler på situasjoner hvor de humanitære hjelpearbeiderne har blitt dratt inn i konfliktene. Både i Somalia og i Sierra Leone har hjelpearbeidere fra Røde Kors dessverre blitt utpekt som mål for volds- og terrorhandlinger. Statsråden berørte i liten grad forholdet mellom de ulike humanitære hjelpeorganisasjoner, FN og f.eks. NATO i konflikter hvor alle disse organisasjonene er involvert. Disse organisasjonene har svært ulike roller i en konflikt. Humanitære hjelpearbeidere kan komme til å være avhengige av militær beskyttelse for å kunne utføre de oppgavene de har. Hvordan kan de samtidig ivareta sine forpliktelser til å opptre upartisk og nøytralt? Vi vet at det kan bli behov for at det internasjonale samfunn stiller makt bak sine krav i form av militære trusler også i fremtiden. Vi kan ikke utelukke at NATO vil måtte iverksette den militære trusselen mot Slobodan Milosevic i Kosovo-konflikten. Hvilket arbeid pågår for å klargjøre ulike roller og forbedre samarbeidet mellom de ulike aktørene i denne type konflikter? Høyre er opptatt av de humanitære utfordringene i vårt eget nærområde. Jeg tenker da først og fremst på situasjonen i Nordvest-Russland. De fleste bør ha fått med seg at denne delen av Russland, som klimamessig er særlig utsatt, sliter med store sosiale problemer. Særlig utsatt er de som er syke, eldre og barn i barneinstitusjoner. Oppslagene i nyhetene i går var et hjerterått eksempel på hvordan situasjonen kan være i institusjoner i Nordvest-Russland. Funksjonshemmede synes å være de som kommer i aller siste rekke i det russiske samfunnet. Vi kan selvfølgelig avfeie dette, slik Fremskrittspartiet gjør, med å si at dette er Russlands eget ansvar. Men Høyre mener det internasjonale samfunn har en moralsk plikt til å bekjempe nød. Og det er nød det vi ser i Russland. Høyre foreslo i 1997 og i 1998 å bevilge 80 mill. kr til en bistandspakke til Nordvest-Russland, rettet mot bl.a. sykehus, tiltak overfor barn, ikke minst i barneinstitusjoner og overfor psykisk utviklingshemmede. Vi foreslo at bistandspakken også skulle inneholde støtte til oppbygging av humanitære organisasjoner i hele Nordvest-Russland. Når jeg trekker frem dette, er det nettopp fordi et slikt prosjekt vil ivareta alle de kriterier Regjeringen setter opp for en fornyet strategi for humanitær bistand. Prosjektet ville hatt et langsiktig perspektiv. Å bygge opp lokale frivillige organisasjoner er ikke gjort på en dag, enn si på et år. Ved å basere arbeidet på den lokale kompetansen og de lokale ressurser kan vi bidra til å bygge opp organisasjoner som på sikt vil være i stand til å iverksette den type humanitære hjelpeaksjoner som f.eks. Norges Røde Kors står for i dag. Det ville være hjelp til selvhjelp, fordi området må ventes å kunne bli rammet av ulike kriser i lang tid fremover. Det ville være et demokratibyggingsprosjekt, fordi det å bygge opp sivile og ikke minst frivillige organisasjoner i Russland er helt nødvendig for at det skal kunne bli et velfungerende demokrati. På sikt kunne kanskje de lokale og regionale organisasjonene i Russland selv stå for mye av det forebyggende arbeidet, slik at vi ikke fikk de akutte behovene for hjelpesendinger med mat og klær fra Norge. Et slikt prosjekt ville passet som hånd i hanske med alt det bistandsministeren har sagt om humanitært arbeid i sin redegjørelse. Derfor forundrer det oss stadig mer at Regjeringen ikke er villig til å se mulighetene i en slik satsing. Jeg ser derfor frem til den debatten som vil følge av interpellasjonen som Høyres Svein Ludvigsen har anmeldt til utenriksministeren om humanitær bistand til Nordvest-Russland. Denne debatten vil som kjent komme den 3. mars.