Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-10-04:
Flere talere har i denne trontaledebatten vært inne på kampen mot kriminalitet. Jeg vet vel knapt om en debatt i Stortinget som er mer egnet for nettopp å diskutere kampen mot kriminalitet enn trontaledebatten, først og fremst fordi det er særdeles viktig og vi står i en vanskelig situasjon. Alt er ikke svart i forhold til kriminalitetsutviklingen i Norge. Vi ligger lavt i forhold til sammenlignbare land i den vestlige verden, men vi har sett utslag av kriminalitetsbildet som i aller høyeste grad bør bidra til å øke oppmerksomheten og skjerpe innsatsen i forhold til kriminalitet. For Arbeiderpartiet har det vært maktpåliggende – og det var bakgrunnen for at man også reiser det i denne debatten – nettopp å vise at her dreier det seg om å kunne ha flere tanker i hodet på en gang. Jeg har lyst til å nevne særlig to felt som jeg vel på mange måter savner i Regjeringas forsterkede innsats i kampen mot kriminalitet. Det første er jo det klassisk forebyggende som man ofte glemmer i forhold til spørsmålet om kriminalitet, at ting henger sammen. Vi er nødt til å satse på andre tiltak enn de rene strafferettskjedemessige tiltak, som vi i Norge har vært gode på i mange år. Det er trist å se at mange norske kommuner faktisk salderer sine budsjetter med nettopp de tiltakene som bl.a. gir ungdom andre tilbud enn det som kan bidra til å skape nye kriminelle karrierer, og som faktisk også er en viktig forutsetning for de internasjonale krefter som presser på i Norge i forhold til det å skape ganske alvorlig kriminalitet i Norge. Fattige kommuner er på mange måter kriminalitetens beste venn – nedlagte fritidsklubber, dårlig barnevern og kommuner som på mange måter ikke har råd til å videreføre tiltak som ikke er umiddelbart lovpålagte, og som heller ikke bør være det, men som i stor grad bidrar til å skape det sosiale sikkerhetsnettet som for mange gjennom historien faktisk har bidratt til at Norge har holdt et veldig lavt kriminalitetsnivå. Den andre utfordringen vi har i forhold til det å bekjempe kriminalitet, er å styrke selve strafferettskjeden. Jeg må si at jeg er overrasket over at vi i denne stortingsperioden har hatt såpass mange debatter rundt strafferettskjeden uten at Regjeringen har valgt å levere i forhold til dette. Det er åpenbart at politiet i Norge sliter med få ressurser, men det vil være meningsløst om vi nå velger å ta avgjørende og viktige skritt i forhold til politiet uten å satse på de øvrige elementene i strafferettskjeden. Da får vi ytterligere køer. Vi lever i en tid da under 10 pst. av dem som anmelder voldtekt i Norge, opplever å se noen som helst dom i enden av strafferettskjeden. En slik situasjon kan ikke de kvinnene leve med som i stor grad blir utsatt for voldtekt, og en slik situasjon kan heller ikke vi finne oss i. Det betyr at vi må styrke politiet, men vi må i stor grad også styrke hele strafferettskjeden for å se til at man faktisk får en dom i enden for så alvorlige forbrytelser. Under 10 pst. av de kvinnene som anmelder voldtekt i Norge, opplever altså å få en rettskraftig dom i andre enden. Vi kan heller ikke, etter Arbeiderpartiets mening, leve med en situasjon hvor man faktisk nå har 14 000 saker som venter foran norske domstoler. Halvparten av dem er straffesaker. Og det er åpenbart at mange av dem som venter både på dom og etter hvert, når de har fått dom, også på soning, er av dem som vi opplever ute som gjengangere som faktisk begår ny, alvorlig kriminalitet. Det er etter Arbeiderpartiets mening nærmest ulogisk å fundamentere hele strafferettspolitikken på bare å kreve strengere straffer, som vi ser at Fremskrittspartiet tyr til i enhver sammenheng, når vi har såpass få endelige rettskraftige dommer for så alvorlige forbrytelser som jeg har vært inne på, og når man må stå såpass lenge i kø for å få oppleve å få behandling i domstolene. Og endelig, det som har vært Arbeiderpartiets viktigste strategi i forhold til strafferettskjeden i løpet av de to siste årene: Jeg beklager veldig at vi ikke har klart å få gjennomslag for å gjøre noe i forhold til soningskøene i Norge. At det i dag i forhold til den kriminalpolitiske utfordringa vi har, fortsatt står over 2 000 mennesker i kø – og mange står der veldig lenge – for i det hele tatt å få en reaksjon, er en situasjon vi ikke kan leve med hvis vi ønsker å ha en aktiv holdning til og en økt satsing på det å bekjempe alvorlig kriminalitet. Her er det bare å ønske at Regjeringa i større grad kommer på banen.