Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2007-05-15:
Jeg hadde gledet meg til at Regjeringen skulle legge fram en stortingsproposisjon om villaks. Jeg hadde håpet den skulle inneholde en ambisiøs satsing på å styrke villaksen. Den proposisjonen vi behandler i dag, gjør ikke det. For 150 år siden fantes atlantisk laks i rikt monn i Norge, i Nord-Amerika, på Island, på De britiske øyene, i Russland og i Sverige. Norge har alltid hatt mange sterke laksestammer, men bestandene i de fleste andre lakselandene er sterkt redusert. Dermed har bevaringen av den norske villaksen fått relativt større betydning internasjonalt. Det er imidlertid viktig å peke på at det ikke finnes belegg for å si at laksen som art er truet i Norge. Noen få av bestandene er derimot utryddet, og noen er truet. Dette har vi alle et felles ansvar for å bidra til å korrigere. Hver lakseelv har sin egen genetisk unike bestand. De aller fleste av laksebestandene i Norge har det til felles at de etter ca. et års tid som lakseyngel i en elv reiser på en flerårig næringsvandring i storhavet. Nettopp det at laksen er avhengig både av havet og av ferskvann i elv, er en medvirkende årsak til at antallet bestander av atlantisk laks internasjonalt er sterkt redusert, og at andre bestander er svekket. Det er forskjellige forhold som kan true i forskjellige vassdrag. Det er f.eks.: forsuring fra industri og fra landbruklite miljøtilpasset vassdragsreguleringoverbeskatning både i elv og i sjøkjemikalierrømt oppdrettslakslakselusog – ikke minst – lakseparasitten Gyrodactylus salaris Av disse truslene er det vassdragsutbyggingen på 1930-tallet og fram til 1960-tallet som er årsaken til langt de fleste utryddelsene, mens forsuring og gyro nok er årsaken til noen få av de mest alvorlige tilfellene. Så er jeg som representant for Fremskrittspartiet stolt over å se at den kampen mitt parti har ført i Stortinget for å øke bevilgningene til kalking av forsurede vassdrag – i tillegg til reduserte svovelutslipp fra industrien i Europa – har ført til at forsuring som årsak til tap av laksebestander nok vil kunne unngås i framtiden. Det er imidlertid grunn til å peke på at mange av de vassdragene i Agderfylkene og på Vestlandet som kalkes i dag, må kalkes ennå i mange år før de endelig kan friskmeldes. Vannkraftutbygging, slik man gjorde det i første del av det forrige århundre, er den viktigste årsaken til at bestander av villaks er utryddingstruet – eller er blitt utryddet. Disse vannkraftanleggene ble bygd i en tid da man kjente lite til hvilke økologiske konsekvenser utbyggingen ville få, og i en tid da industriens kraftbehov overskygget de fleste andre hensyn. Samtidig skjedde dette ved bruk av en helt annen teknologi enn den som er tilgjengelig i dag. I dag er kunnskapsnivået et helt annet, og utbygginger kan mange steder skje uten at det forverrer villaksens oppvekst- og gytevilkår i elva. I enkelte tilfeller kan det til og med føre til bedre vilkår for laksen. I denne sammenheng vil jeg gi min støtte til Regjeringen for at den i proposisjonen kommuniserer at den vil gi tillatelse til vassdragsutbygging, dersom det ikke vesentlig negativt påvirker laksens levevilkår i elva. Men jeg forstår ikke helt hvilke biologiske forhold som rettferdiggjør at forvaltningsregimet for laksens fødestue, elva, er mindre strengt enn forvaltningsregimet for fjordene, hvor laksen i løpet av noen få dager bare passerer. Etter min oppfatning vil et regime der en både i elv og i sjø tillater alt som ikke er til skade for laksen, være det riktige – noe som også framgår av innstillingen. Kunnskap om hvordan kraftutbyggingen påvirker laksen, og om hvordan både nye og gamle anlegg bør utformes, er viktig. Mange sterke fagmiljøer i Norge kan mye om laksens biologi. Når det gjelder kunnskap om hvordan inngrep i elv påvirker laksen, er det grunn til å trekke fram miljøene tilknyttet Vassdragslaboratoriet i Trondheim og NINAs forskningsstasjon for villaks på Ims i Rogaland. For å kunne si noe om hvordan inngrep i elv påvirker laksen, er man avhengig av to forhold. Det ene er mulighet til å modellere inngrepene, noe man kan gjøre på Vassdragslaboratoriet. Det andre er muligheten til – ved hjelp av vitenskapelige instrumenter – å studere laksen mens den opptrer i sin naturlige biotop, elva. Det er dette de gjør på forskningsstasjonen på Ims. Begge disse miljøene representerer internasjonal toppklasse og vil være viktige bidragsytere til den kunnskap villaksforvaltningen har behov for i framtiden. Kunnskap fra disse miljøene behøves for å kunne utforme treffsikre tiltak for styrking av villaksen og for å kunne legge til rette for miljøtilpasset kraftutbygging – og også i forhold til hvordan de nær forestående konsesjonsrevisjonene best kan utføres. Disse fagmiljøene er også viktige i forhold til evalueringen av Regjeringens arbeid med villaksen. La meg i den anledning peke på at jeg er mye mer komfortabel med stortingsflertallets tilnærming enn med Regjeringens tilnærming til evalueringen. I St.prp. nr. 32 gis det uttrykk for at det primært er vernet av fjorder og elver som skal evalueres. Jeg er glad for at stortingsflertallet i komiteinnstillingen gjør det klart at et samlet storting ønsker en mer ambisiøs tilnærming: «Alle villaksens trusselfaktorer må overvåkes i et tilstrekkelig antall nasjonale laksevassdrag og laksefjorder samt i et tilstrekkelig antall fjorder og vassdrag som ikke er en del av ordningen.» Dette er jeg veldig fornøyd med. Det viser at Regjeringen i hvert fall i noen grad ønsker å satse på forskning rundt villaksen. Av alle trusselfaktorene jeg så langt har nevnt, er det kun én faktor som er i nærheten av å ha et potensial til å kunne utrydde all laks i norske vassdrag. Det er lakseparasitten Gyrodactylus salaris. Det er også grunn til å minne om at parasitten ikke finnes naturlig i norsk fauna, og at det var staten, gjennom utsetting av gyroinfisert laks fra statens avlsstasjon på Sunndalsøra, som introduserte gyro til norsk natur. Fremskrittspartiet er av den klare oppfatning at dette faktum burde borge for at staten også burde sette alle ressurser inn på å få utryddet gyroen fra norsk natur. I forrige periode anklaget alle de tre dagens regjeringspartier Bondevik II-regjeringen for unnfallenhet i kampen mot gyro. Særlig var statsråd Helen Bjørnøys parti, SV, en aggressiv pådriver for å løfte bevilgningene opp mot et akseptabelt nivå. Dagens framlegging av revidert nasjonalbudsjett tyder på at løftene ikke er helt glemt, men flertallet vil i dagens votering avvise å følge opp den såkalte «ideal-planen» til Direktoratet for naturforvaltning for bekjempelse av gyro. Planen som er fra 2002, tar i stor grad hensyn til samfunnsøkonomi og fare for smittespredning. De beregninger som ligger til grunn for planen, viser at det er til dels store samfunnsøkonomiske gevinster å hente på å styrke satsingen på bekjempelse av Gyrodactylus salaris. Det er to store paradokser i forhold til gyro og dagens innstilling. Det ene paradokset er at vi nettopp har fått klarlagt fra statsråden at behandlingen av Steinkjærvassdraget av budsjettmessige årsaker ikke vil la seg sluttføre i år heller. Steinkjærvassdraget har vært infisert i mer enn 30 år. De første årene på 1970-tallet var de tre elvene i Steinkjærvassdraget blant de beste lakseelvene i landet. Elvene er nå praktisk talt tomme for laks. Paradoks nummer to er at vi i dag vil vedta å verne Vefsna. I Vefsna har det ikke på årevis vært dokumentert vellykket utvandring av smolt på grunn av gyro. Vefsna vil med dagens bevilgninger til bekjempelse av gyro, selv etter framleggelsen av revidert nasjonalbudsjett i dag, aldri noensinne kunne friskmeldes. I tillegg er det slik at gyro kan spre seg fra ett vassdrag til et annet. Med tanke på at Midt-Norge, med Helgeland, inneholder fem av de ti mest potente laksevassdragene i Norge, og at to av dem er infisert av gyro, er det grunn til å være urolig. Skulle gyroen spre seg fra Vefsnavassdraget og Steinkjærvassdraget til Namsen eller Gaula, kan det ikke være tvil om hvor ansvaret ligger. Flertallets manglende ambisjoner og vilje til satsing er etter min oppfatning et sjansespill og står i kontrast til det samme flertallets klokkertro på passivt arealvern som et miljøpolitisk virkemiddel. Kanskje hadde norsk villaks vært bedre tjent med en skikkelig gyrobehandling i Vefsna enn at man verner den. Kraftsituasjonen i Midt-Norge og norsk fornybar energiproduksjon hadde i hvert fall vært bedre tjent med gyrobekjempelse enn med vern. Jeg skal bruke resten av innlegget mitt til å snakke om fjordvernet. Jeg må få begynne med å peke på at i forhold til de fjordene Direktoratet for naturforvaltning utredet, valgte Regjeringen i hovedsak å skåne de fjordområdene som har størst verdi for oppdrettsnæringen. Faktum er at vi etter dagen i dag får mindre arealvern enn vi hadde før, og det er bra. Regjeringen gikk imidlertid inn for å verne to fjordområder hvor vern ville gitt særdeles uheldige konsekvenser for oppdrettsnæringen. En av disse fjordområdene er Førdefjorden. Jeg vil berømme saksordføreren og flertallet for at et enstemmig storting i dag vil gå inn for å trekke grensen innover i fjorden, slik at Flokenes Fiskefarm blir liggende utenfor verneområdet. Det andre området som blir rammet, er Sandsfjorden i Rogaland. Etter dagen i dag blir størstedelen av kysten i Rogaland vernet. Det vil fra i dag av være et svært begrenset vekstpotensial for oppdrettsnæringen i fylket. Et av de firmaene som blir rammet, er Erfjord Stamfisk. Selskapet produserer rogn og yngel for oppdrettsnæringen på hele Vestlandet. Fremskrittspartiet fremmer i dag et forslag vi dessverre ikke kunne spille inn i komiteens arbeid. Dersom forslaget får flertall i dag, vil det medføre at Sandsfjorden, pluss noen få mål utenfor fjorden, ikke blir vernet. Nettopp i dette lille området ligger en av Erfjord Stamfisks stamfisklokaliteter. Dersom vårt forslag ikke blir vedtatt, vil det medføre at produksjonen av rogn fra Erfjord Stamfisk blir mer sårbar, og sjansen for svikt i produksjonen øker. Å flytte grensen slik vi foreslår i dag, vil ikke ha noen negative konsekvenser verken for villaksen eller når det gjelder andre miljøhensyn. Stamfisklokaliteter drives som kjent etter langt strengere regler enn vanlige matfisklokaliteter. Samtidig er det en kjensgjerning at næringen har vært rammet av mangel på smolt. Med tanke på at representantene Tore Nordtun og Magnhild Meltveit Kleppa i valgkampen i 2005 lovte at oppdrettsnæringen i Rogaland ikke skulle utsettes for ytterligere vern, er vårt forslag et bitte lite plaster på såret for dem som nå får sine arbeidsplasser vernet. De øvrige fjordvernene medfører, med unntak av et og annet område, ingen større negative konsekvenser for eksisterende lokalt næringsliv, og det er bra. De aller fleste vernede fjordområdene har vært vernet siden 1989. Da innførte Regjeringen midlertidige sikringssoner for laksefisk, mens enkelte andre områder ble vernet for første gang i 2002 gjennom Stortingets behandling av nasjonale laksefjorder. I denne perioden har det aldri blitt dokumentert at passivt arealvern er et treffsikkert virkemiddel. Til tross for dette dundrer flertallet i dag i vei med et forslag om å båndlegge store deler av norsk kyst mot oppdrett av anadrom laksefisk. Direktoratet for naturforvaltning peker på at havbruk er en trussel mot enkelte laksestammer på bakgrunn av to faktorer: rømning og spredning av lakselus. Rømning har vært et stort problem de siste årene. Riktignok er trenden at en stadig lavere andel av fisken som produseres, rømmer, men på grunn av stor produksjonsøkning har ikke de totale rømningstallene gått særlig ned. Dessverre har rømningstallene for de to siste årene vært langt over normalen, og det er ikke heldig. Dermed er det viktig at både Stortinget og Regjeringen fokuserer sterkt på kampen mot rømning. Jeg forventer at denne regjeringens sterke retorikk rundt dette blir å finne igjen i budsjettet for 2008, i form av økte bevilgninger til statens rømningskommisjon. Det er imidlertid grunn til å peke på at det ikke er noe som tyder på at vern av fjordene fører til færre rømninger, snarere tvert imot. Likeens er det viktig å peke på at lakselus på laks er helt naturlig. Men når konsentrasjonen av lakselus på utvandrende smolt blir for stor, vil den få redusert overlevelsesevne. Men så er det slik at vill smolt forlater elvene samtidig med vårløsningen og når vannføringen i elvene er på sitt største. Dette gjør at saltinnholdet i mange av de vernede og planlagt vernede fjordene på dette tidspunktet av året er så lavt at lusa rett og slett dør, og der er det praktisk talt ikke lakselus i merdene. Men noen ganger vet vi allikevel at smolt møter anlegg med forholdsvis høye konsentrasjoner av lakselus. Derfor mener Fremskrittspartiet at istedenfor å legge hindringer i veien for oppdrettsvirksomheten, bør man heller stille strengere krav til bekjempelse av lakselus i den perioden vill smolt passerer oppdrettsanleggene. Det forslaget vi fremmer om nettopp dette i dag, blir jo ikke vedtatt, men jeg håper at statsråden vil ta med seg dette forslaget når hun skal arbeide videre med forskriften rundt fjordvernet. Så vil jeg avslutte med å si at norsk havbruksnæring er i vekst, stikk i strid med de ønskene Regjeringen tilsynelatende – hadde jeg nær sagt – har. Det produseres stadig mer fisk med stadig høyere lønnsomhet. Samtidig er det en næring som i sin natur er distriktsvennlig. Det går ikke an å sentralisere en oppdrettsmerd. Skal næringen kunne fortsette å vokse som en lønnsom distriktsnæring, må den ha plass til å vokse. Gode lokaliteter er den viktigste faktoren for å sikre videre vekst og lønnsomhet. Mange av de beste lokalitetene ligger inne i fjordene, beskyttet mot vær og vind og med høyt ferskvannsinnhold i vannet. Nesten 50 000 mennesker har sin inntekt knyttet til havbruk i Norge, og hver av disse står for et bidrag til verdiskapingen på mer enn 600 000 kr. Når det gjelder matproduksjon, er havbruket dobbelt så stort som landbruket, uten at en eneste krone i subsidier er blitt innvilget. Havbruksnæringen kan bli en av arvtakerne etter oljenæringen dersom vi gir den mulighet til det. I den anledning er det viktig for meg å peke på at norsk havbruksnæring etter hvert handler om mye mer enn oppdrett av anadrom laksefisk. Jeg håper vi i løpet av dagen kan få avklart at oppdrett av marinfisk og landbaserte smoltanlegg skal få utvikle seg fritt innenfor begrensningene i akvakulturloven, selv om de ligger innenfor nasjonale laksefjorder. Når det gjelder bevaring av villaksen, er det det å si at den saken vi behandler her i dag, ikke dreier seg om en ambisiøs satsing på å berge villaksen. Det vi behandler her i dag, er derimot en illustrasjon på at Regjeringen mener at det fremste miljøpolitiske virkemiddelet er passivt arealvern. Etter Fremskrittspartiets mening er dette feil. Når regjeringspartiene kategorisk slår fast at vernene som blir vedtatt, skal være permanente – nå modifiserte jo saksordføreren dette noe – er det lett å forstå hvorfor Regjeringen ikke var veldig interessert i en grundig evaluering av de forskjellige trusselfaktorenes innvirkning på villaksen. Regjeringen velger i dag nok en gang å ofre oppdrettsnæringen i et spill for å framstå som handlekraftig i arbeidet med å redde villaksen og å gjenreise Norge som miljønasjon. Jeg må si at jeg hadde blitt mer imponert om Regjeringen og flertallet hadde vært mer konkret i forhold til hvilke aktive virkemidler Regjeringen selv skal ta i bruk for å styrke villaksen. Derfor fremmer jeg herved de forslagene i innstillingen som Fremskrittspartiet er medforslagsstiller til, de forslagene vi står alene om, og det forslaget som er omdelt på representantenes plasser.