Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-06-16:
Alle barn i Norge bor i en kommune, og de aller, aller fleste barna våre går også i en kommunal skole. Nå skal ikke jeg bagatellisere, men hvis man gjør en feil når man bygger en vei, får det økonomiske konsekvenser, men det kan man enkelt rette opp igjen. Men hvis vi ikke gir barna våre et godt skoletilbud, får det konsekvenser som altfor ofte varer livet ut, med de utfordringene det gir i forhold til manglende tilknytning f.eks. til arbeidslivet. Forrige taler snakket om å begrave velferdsstaten. Jeg vil faktisk gå så langt som å si at hvis vi ikke lykkes i skolen, vil det også bidra til å gi velferdsstaten et skudd for baugen. Vi er helt avhengige av å lykkes med skolen. Da må kommunene også gis ressurser. 95 pst. av norske elever går på skole i kommunene. Disse kommunene må gis ressurser som setter dem i stand til å drive en god skole. Vi vet f.eks. at det som er det aller, aller viktigste om skolen skal lykkes med å nå alle barn og gi dem en best mulig utdannelse, er kompetente lærere. Kompetente lærere er det aller, aller viktigste kriteriet i skolen. Da må man ha offensive etter- og videreutdanningsprogrammer. Man må gi lærerne påfyll i pedagogikk, i fag, i didaktikk. Derfor er det svært gledelig at 4 000 lærere – 4 000 lærere – søkte om plass i etter- og videreutdanningsprogrammer som regjeringen har etablert. Det er kanskje for lite, kanskje tallet burde ha vært 6 000–7 000 hvis vi skulle ha klart å nå alle lærerne innen rimelig tid. Men da er det jo trist at kommunene bare gis ressurser til å finne plass til 1 500. De aller fleste lærerne som har vært villig til å bruke sin arbeidstid til å ta etter- og videreutdanning, får altså ikke tilbud om etter- og videreutdanning fordi kommunene ikke gis ressurser til dette. Det kan løses på to måter. Det kan løses ved å gi kommunene flere midler, men det kan, og bør, også løses ved at staten tar en større del av regningen over Kunnskapsdepartementets budsjetter. Men så er vi i denne sal enige, tror jeg, om at vi må ha en skole som ser alle barna. Jeg har også inntrykk av at vi er enige om at en av måtene å gjøre det på, er praksisretting av undervisningen i større grad enn i dag – noe kirke-, utdannings- og forskningskomiteen for tiden bruker mye tid på å diskutere. Men det blir bare festtaler og fine ord å snakke om praksisretting dersom ikke kommunene gis økonomiske muskler til faktisk å bygge den infrastrukturen som skal til for å drive med praksisrettet undervisning. Det er nesten sånn at det er de barna som er så heldige at de går på en gammel skole, som i dag har tilgang til fysikk- og kjemirom, sløydsaler og skolekjøkken. På grunn av en presset økonomisk situasjonen i kommunene bygges det stadig flere skoler uten denne typen praksisrom. Jeg vil bare avslutte med å si at mener vi noe med det å skape en skole som ser alle elevene, også dem som har behov for mer praksisrettet undervisning, er vi nødt til å gi kommunene mulighet til det gjennom et styrket kommunebudsjett. Jeg trakk fram noen tall i sted, at over 4 000 lærere ønsker å bruke sin arbeidstid på etter- og videreutdanning, men at man bare klarer å finne midler til 1 500. Da snakker vi om at vi kommer til å nå alle lærerne i løpet av noe sånt som 200 år. Vi må ha større ambisjoner enn det for skolen, som er så viktig for landets framtid.