Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2007-06-14:
Årets jordbruksoppgjør må være en skuffelse for alle de aktørene i landbruket som trodde på de løftene som de rød-grønne partiene kom med før valget i 2005, og som de har markedsført også etter at de kom i regjeringsposisjon. Mange har trodd på løftene om at landbruket skulle få en inntektsøkning over offentlige budsjetter som nesten over natten skulle gi landbruket milliardbeløp i inntektsøkning. De må være skuffet i dag, og det har de all grunn til å være. Det er god grunn til å si at de rød-grønne partiene har ført hele næringen bak lyset. Det bevitner også den stillhet som har vært etter at årets avtale ble inngått, med et resultat på godt under 1 milliard kr. Det er grunn til å spørre seg: Hvor er det blitt av alle hurraropene over avtalen? Hvor er det blitt av alle leserinnleggene – og hyllester – som skryter av årets oppgjør? Hvor er det blitt av Lundteigen? Det har vært helt stille. Jeg synes det er betegnende, og det viser at det er stor misnøye med årets avtale. Kun noen kritikere som allerede er støtt ut i skyggen, har tort å stå frem, fordi de ikke har noe mer å risikere. Tidligere generalsekretær i Norges Bondelag, Amund Venger, og den modige, tidligere lederen i Småbrukarlaget, Anne Osland, har tort å si ifra. Når organisasjonene legger frem et krav på 2,1 milliarder kr, og får godt under halvparten, forstår jeg at skuffelsen er stor. Men Bondelaget kan ikke noen gang bryte forhandlinger i et landbruksoppgjør hvor Senterpartiet er motparten, fordi båndene er så tette. Den største feilen Regjeringen har gjort, er å ikke fortelle sannheten til bøndene. Arbeiderpartiet, som selv hevder at de har et offensivt program for offentlig sektor, trenger sårt den arbeidskraften som landbruket kan bidra med. Arbeiderpartiet kan heller ikke akseptere at det pumpes nye milliarder inn i landbruket, når utfordringene står i kø i mange andre sektorer. Derfor synes Arbeiderpartiet det er greit at landbruket avgir ca. 2 000 årsverk pr. år. Fremskrittspartiet stiller seg sterkt kritisk til den jordbrukspolitikken som har vært ført i etterkrigstiden, og som fortsatt ønskes videreført av den sittende regjeringen. Vi kan derfor ikke på noen måte stille oss bak den fremforhandlede jordbruksavtalen. Den bærer ikke bud om noen ny innretning i landbrukspolitikken – dette til tross for at både landbruket og andre aktører som er knyttet opp mot landbruket, har bedt om en kursomlegging av landbrukspolitikken. Den politikken som har vært ført mot landbruket gjennom mange år, er et sosialistisk eksperiment som har bidratt til at den norske bonden har blitt fanget inn i et nett og et system som det nå er tilnærmet umulig å komme ut av. Jordbrukspolitikken er preget av en sterk iver etter å regulere jordbruksnæringen helt ned til den minste detalj, hvor offentlige byråkrater og et særdeles detaljert regelverk har tatt over styringen av hvordan utviklingen i jordbruket skal skje. Den styringen som den enkelte bonde skal ha over sin egen eiendom og arbeidsplass, har blitt borte, og bøndene er i dag mer å anse som offentlig ansatte og utøvere av offentlig politikk enn som selvstendig næringsdrivende innenfor matproduksjonsbransjen, slik de burde ha vært. Dette har ført til at kreativitet, satsingsevne og ønske om å ta risiko nærmest har blitt fraværende i store deler av landbruket. Jordbruksavtalesystemet har blitt så innviklet og komplisert at få utenom det sentrale byråkratiet i Landbruks- og matdepartementet har mulighet til å sette seg inn i alle systemets sider og forstå det fullt ut. Det er heller ikke noe annet land i OECD-området som har funnet det formålstjenlig å praktisere et system med en jordbruksavtale. Det er god grunn til å anta at det omfattende regelverket i landbruket skaper et enormt byråkrati både i offentlig forvaltning og hos aktørene i næringen, som legger bånd på store ressurser som heller kunne ha vært benyttet til verdiskaping i landbruket og tilflytt aktørene i næringen som inntekt, fremfor som offentlige overføringer som i dag. Statsråd Terje Riis-Johansen ønsker ikke å svare på hvor mange offentlig ansatte som er knyttet til landbruket i statlig, fylkeskommunal og kommunal forvaltning, til tross for at både pressen og forskere har kunnet påvise at antallet ligger på 5 000–10 000. Lite gjøres for å redusere et så stort antall. Det vil bli et sterkt redusert importvern i kjølvannet av den internasjonale utviklingen gjennom WTO-forhandlingene. Mitt inntrykk er at Norge og G10-landene får liten sympati for sine ønsker om å verne sitt nasjonale landbruk. Dette er ressurssterke land som skyver u-landene foran seg. Det er umoralsk av den rike verden å stenge sine grenser for produkter fra u-land, for å verne et nasjonalt landbruk som egentlig er av liten betydning sysselsettingsmessig. Fremskrittspartiet mener at vi må benytte den tiden vi nå har, til å omstille både landbruket og næringsmiddelindustrien til en hverdag med langt tøffere konkurranse fra utlandet. Vi må bruke den tiden vi nå har, for å unngå for store omveltninger når en avtale er på plass. Robust produksjon basert på markedsøkonomiske kriterier må ha topp prioritet og må utvikles før importvernet faller. Den norske næringsmiddelindustrien er under press fra utlandet, og det er viktig at den norske landbrukspolitikken sikrer at industrien får råvarer til en konkurransedyktig pris. For å oppnå dette er det nødvendig med en strukturrasjonalisering av landbruket, slik at enhetskostnadene går ned. Industrien er konkurransedyktig i forhold til utenlandske aktører når det gjelder foredling og industriell produksjon, men råvarekostnadene er for høye i forhold til kostnadene i våre naboland og kan med økt import true viktige arbeidsplasser og verdiskaping i industrien. Industrien kan også utnytte sin kapasitet bedre, slik at kostnadene også der går betydelig ned. Næringsmiddelindustrien står for om lag 20 pst. av sysselsetting og verdiskaping i industrien. Regjeringen må derfor ha en aktiv holdning til dette og ikke, som i dag, forholde seg helt passiv til den utvikling som gradvis skjer. Resultatet av en slik politikk vil gjøre stor skade i næringsmiddelindustrien. Landbrukspolitikken medfører betydelige kostnader i form av offentlige utgifter, høye matvarepriser og innskrenket næringsfrihet for bøndene. Alle de begrensninger og hindringer som er lagt gjennom konsesjonsbegrensninger, administrative priser, produksjonskvoter og selektive støtteordninger, har vært ødeleggende for bøndene. Fremskrittspartiet vil derfor prioritere kraftfull omlegging, der deregulering, avbyråkratisering og konkurranse settes i høysetet. I 2004 utarbeidet analyseselskapet ECON en rapport på vegne av Landbruks- og matdepartementet som konkluderer med at mange reguleringer i landbruket med fordel kan oppheves, da de først og fremst legger en vesentlig begrensning på utviklingen av næringen og virker negativt med tanke på verdiskapingen. Det som fremkommer i denne rapporten, bør gjennomføres snarest, slik at ny vekst og optimisme i landbruket kan sikres. Vi ser i denne stortingsperioden, med den sittende statsråden, at det på alle områder er en reversering av landbrukspolitikken. Vi ser bl.a. at det skal bli vanskeligere å få fradelt areal fra landbrukseiendommer, det skal bli vanskelig å bygge kårboliger, osv. Det er bare én part som vil lide for dette, og det er bøndene. Med Regjeringens politikk vil avgangen fra landbruket og avbefolkningen av Distrikts-Norge fortsette. Vi er også blitt invitert til å si noen ord om reindriftsavtalen. Fremskrittspartiet er imot reindriftsavtalen, fordi vi mener det er feil å kanalisere offentlige midler inn i en næring som må slankes betydelig. Det er enighet i Stortinget om at situasjonen i deler av Finnmark er uholdbar, og at vi står overfor en økologisk katastrofe med mange dyretragedier som resultat. Vi mener at antall rein må reduseres. Da må midlene over reindriftsavtalen betydelig ned. Vi har liten tro på at de virkemidler som blir lagt inn i den nye reindriftsloven, vil gi oss den reduksjonen i antall rein som er nødvendig, og at staten derfor må benytte alle virkemidler som den har tilgjengelig, for å nå dette målet. Jeg viser for øvrig til Fremskrittspartiets merknader og innlegg i Stortingets nylige behandling av reindriftsloven. Det vil kreve betydelig mot og handlekraft dersom man skal få reindriften inn på rett kjøl. Jeg vil til slutt få ta opp de forslag som Fremskrittspartiet står sammen med andre partier eller alene om.