Leif Frode Onarheim (Høyre), 2003-02-25:
Vi vil i dag vedta en rekke tiltak for å verne villaksen. Jeg er veldig glad for at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet fant frem til et forlik for å sikre at de gjenværende norske villaksstammer kan videreføres. Bakgrunnen for forslagene i St.prp. nr. 79 og i innstillingen fra regjeringspartiene og Arbeiderpartiet er at om lag 50 laksebestander er utryddet, og at en tredjedel av de gjenværende 525 norske bestander er truet eller sårbare. Utryddelsen har skjedd fra 1800-tallet og frem til i dag og skyldes bl.a. sur nedbør, vassdragsregulering og lakseparasitten Gyrodactylus salaris. Villaksen representerer store nasjonale verdier, både som næringsgrunnlag i distriktene og som genetisk ressurs for oppdrettsnæringen. Dessuten har vi i Norge et spesielt ansvar for å bevare de norske laksestammene fordi de atlantiske laksestammer som hadde sine hjemstedselver i andre land, er vesentlig redusert og til dels utryddet. Selv om det er klart påvist at det er mange forhold som i dag påvirker villaksen, med til dels naturlige variasjoner, er det klart påvist at oppdrettsnæringen kan ha stor negativ påvirkning på villaksens utvikling. Når man derfor skal vurdere tiltak for å sikre de gjenværende norske villaksstammer, er det nødvendig å se på villaksens levevilkår, samtidig som vi skal sikre at oppdrettsnæringen kan utvikle seg videre til å være en betydelig produsent av mat til en stadig voksende verdensbefolkning og gi mulighet til stor og lønnsom næringsvirksomhet langs vår langstrakte kyst. St.prp. nr. 79 har med dette utgangspunkt foreslått å opprette 37 nasjonale laksevassdrag og 21 nasjonale laksefjorder. Jeg vil vise til at Villaksutvalget i 1999 la frem en NOU, «Til laks åt alle kan ingen gjera?» – riktignok med spørsmålstegn – bl.a. med forslag om opprettelse av 50 laksevassdrag og 9 nasjonale laksefjorder. Regjeringen Stoltenberg la deretter frem et høringsnotat om spørsmålet. Denne saken har således vært grundig utredet i flere omganger når vi nå behandler denne stortingsproposisjonen. Komiteens flertall peker på at bekjempelsen av Gyrodactylus salaris må ha høy prioritet. Det er enighet om at gyro ikke har sammenheng med oppdrettsnæringen, og at smitte overføres både ved utsetting av fisk fra vassdrag som er infisert, og ved bruk av redskaper som også har vært benyttet i vassdrag med gyrosmitte. Bekjempelse av gyro må ha høy prioritet fremover, og jeg viser til at et flertall foreslo økt innsats mot gyro i statsbudsjettet for 2003. Samtidig ble det pekt på at bekjempelse av gyro må ses i et langsiktig perspektiv. Oppdrettsnæringen er imidlertid ansvarlig for to forhold som truer villaksen. Dette er spredning av lakselus, og det er rømming av oppdrettsfisk som truer gyting i lakseelvene. La meg først si noe om lakselus. Det er et faktum at utvandrende villakssmolt som blir påført store mengder lus når den går ut i havet, vil ha meget stor dødelighet – dette fordi lakselus trives og utvikler seg best i saltvann og eter på smoltens hud, noe som fører til problemer med saltbalanse, nedsatt immunforsvar og derav død. Samtidig er det slik at hvis oppdrettsanleggene blir skjøvet langt ut og blir liggende i fjordmunningene, så vil luseplagen bli større enn om anleggene ligger i fjorder med brakkvann med lavt saltinnhold. Det er derfor ikke tilstrekkelig å verne de innerste deler av fjordene som ligger utenfor laksevassdrag. Det må arbeides målbevisst for å redusere lusebestanden på oppdrettsfisken. Oppdrettsnæringen har selv tatt tak i dette problemet. Blant annet har det vært gjennomført prosjekter i Trøndelagsfjordene som har redusert luseplagen vesentlig. Komiteflertallet peker derfor på at tilsvarende prosjekter må gjennomføres i alle fjorder med oppdrettsanlegg som truer villaksen. Oppdrettsnæringen gjorde i 1990-årene en flott jobb med å få ned bruken av antibiotika for å bekjempe sykdom i oppdrett; en tilsvarende jobb må nå gjøres for å redusere luseplagen fra oppdrettsanleggene. Det andre store problemet med oppdrettsanlegg i nærheten av lakseelver er rømming. Det er en uakseptabel stor mengde oppdrettsfisk som rømmer hvert år. Ofte kan det også være vanskelig å finne hvilke oppdrettsanlegg fisken har rømt fra. Rømt oppdrettsfisk som går ut i havet, for i neste omgang å komme tilbake til elver ved fjorden den har rømt fra, kan være svært skadelig for villlaksen. Undersøkelser tyder på at lokale tilpasninger hos villlaksen påvirkes ved genetisk innblanding av oppdrettslaks i de ville bestander. Ved kontinuerlig innkryssing av rømt oppdrettsfisk over flere generasjoner vil derfor oppdrettslaksen og dens egenskaper prege de ville bestandene. Dette kan bidra til å svekke de ville bestandene og deres produktivitet og reproduksjonsevne. Igjen er det slik at rømmingsproblemene løses ikke ved å flytte anleggene ut i åpent farvann. Høststormene og generelt røft vær kan øke faren for havari av oppdrettsanleggene. Det er langt viktigere å vurdere hvordan anleggene kan sikres mot rømming på en mye bedre måte. Komiteens flertall peker derfor på en del tiltak for å redusere rømming fra oppdrettsanlegg. Vi er meget fornøyd med at Fiskeridepartementet arbeider med en kravspesifikasjon til anlegg for oppdrett, og at det tas sikte på at et nytt regelverk blir gjort gjeldende fra 1. januar 2004. Komiteen peker videre på at en rekke havarier som medfører rømming, skyldes at propellen på båter som benyttes i forbindelse med oppdrettsanleggene, kan ødelegge merdene. Komiteen foreslår derfor at det påbys propellbeskyttelse på båter som benyttes i tilknytning til anleggene. Komiteens flertall mener at merking av oppdrettslaks både kan ha en preventiv effekt ved at rømt fisk kan oppspores, og kan bidra i markedsføring av fisken. Det vil, slik jeg ser det, bli et stadig sterkere krav fra forbrukere i mange land å få vite hvor laksen kommer fra, produsent og oppvekstvilkår, for å føle trygghet for den mat vi spiser. Merking av oppdrettsfisk må imidlertid gjøres kostnadseffektivt og dyreetisk forsvarlig. Det er et omfattende arbeid på gang for å utrede slike forslag. I tillegg til de konkrete tiltak som jeg har nevnt, og som uansett må gjennomføres for å få en bærekraftig oppdrettsnæring, er komiteens flertall enig i behovet for etablering av laksevassdrag hvor vern står sentralt, og laksefjorder hvor oppdrett av anadrome fiskeslag enten ikke blir tillatt eller underlagt sterke restriksjoner. Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet har gått grundig gjennom forslag til grenser for de foreslåtte laksefjorder og har fremmet et flertallsforslag med enkelte grensejusteringer. Dette er gjort med sikte på å få til et godt vern for villaksen, samtidig som det skal være mulig å sikre havbruksnæringen utviklingsmuligheter. For hver av disse grensejusteringer har faglige vurderinger blitt tillagt vekt. Det er også slik at i de fjorder hvor flertallet har justert grensene, vil det ikke være tillatt å ha matfiskanlegg for laksefisk – jeg kaller det ikke forbudssoner, og det er fordi det kan være aktuelt med andre fiskesorter i disse områdene. Dette gjelder også noen fjorder hvor grensene ikke er justert. For ikke å skape for store problemer for de matfiskanlegg som ligger innenfor slike grenser, gis det en frist på åtte år for å flytte anleggene, og flertallet peker på at det bør gis en rimelig økonomisk kompensasjon i forbindelse med slik flytting. For å sikre fortsatt kompetanseoppbygging innenfor havbruksnæringen vil forsknings- og utdanningsanlegg fortsatt kunne operere innenfor disse grenser. I 1989 ble det opprettet en del midlertidige sikringssoner som opprinnelig var ment å skulle vedvare noen få år. Disse midlertidige sikringssoner, som altså snart er 14 år gamle, er nå tenkt avløst ved den endelige vurdering av laksevassdrag og laksefjorder. Regjeringspartiene og Arbeiderpartiet foreslår at de midlertidige sikringssoner som begrep nå avvikles, dog slik at nye laksekonsesjoner ikke tildeles innenfor disse områder før Stortinget har ferdigbehandlet forslag til supplering og ferdigstillelse av ordningen med nasjonale laksevassdrag og laksefjorder. Vi forutsetter at dette kan skje i 2004–2005. Grunnen til at vi har tatt vekk begrepet «sikringssoner» er at vi ikke skal få nye 13 år med midlertidighet. I den forbindelse fremmer regjeringspartiene og Arbeiderpartiet også et forslag som ikke er inntatt i innstillingen: «Stortinget ber Regjeringen holde av et rimelig antall av de planlagte 50 nye konsesjonene for matfiskoppdrett av laks inntil videre i påvente av at tidligere midlertidige sikringssoner for laks frigis for lakseoppdrett i forbindelse med supplering og ferdigstillelse av ordningen med nasjonale laksevassdrag og laksefjorder i 2004/2005, slik at det kan bli mulig å benytte noen av de nye konsesjonene i disse områdene.» Det er meget tilfredsstillende at flertallet i dag sikrer at tiltak settes inn for å bevare de laksestammer vi har i Norge. Samtidig er det meget tilfredsstillende at det samme flertall sikrer utviklingsmuligheter for norsk havbruk, under forutsetning av at næringen selv aktivt går inn for å løse luse- og rømmingsproblemene vi i dag har. Begge næringer, både fiske og turisme i forbindelse med våre laksevassdrag og oppdrettsnæringen, er bærebjelker i verdiskapingen i distriktene. Derfor er det så viktig å finne en god balanse mellom vern og næring. Det er ikke alle partier i denne sal som er opptatt av det. Derfor er jeg glad for at flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, har funnet frem til en slik god balanse. Jeg tar med dette opp det forslag som er fremmet av regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i denne saken, og som ligger på representantenes plasser.