trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
Både sosialministeren og representanten Røbekk Nørve viste til at omsorgsboliger ikke skulle være for friske 60-åringer. Men det viser jo at man ikke helt har forstått det som nettopp er problemstillingen i denne saken, for problemstillingen er nemlig den – og det er helt korrekt at det ikke er friske 60-åringer som i dag blir plassert i omsorgsboliger – at det er sterkt pleietrengende eldre, som skulle hatt en sykehjemsplass, som blir lagt inn dit fordi det er ikke et tilstrekkelig antall sykehjemsplasser i den enkelte kommune. Det viser seg at det fortsatt står bortimot like mange pasienter i kø og eldre pleietrengende i kø for å få sykehjemsplass nå som det gjorde f.eks. i 1997 og i 1996, så behovet er enormt. Jeg tror at vi er nødt til å ta innover oss at det er den store skilnaden mellom de faktiske kostnadene ved både investering i og drift av et sykehjem og det tilskuddet som gis fra statens side, som gjør at kommunene prioriterer nettopp slik som de har gjort. Og man kan jo begynne å lure på om man har mistet den kontrollen over utbyggingen i eldreomsorgen som man burde ha. Vi kjører oss fast i definisjoner og måter vi definerer oss vekk fra de enkelte institusjonsplassene på. Vi roter mellom sykehjemsplasser og omsorgsboliger med heldøgnspleie og omsorg. Vi må se på hva som er forskjellen. Hvis hjemmebasert omsorg skal stå for tilsyn og hjelp innenfor det som går på omsorgsboliger med heldøgnspleie og omsorg, kan ikke det bli det samme tilbudet som det som skal gis til en sykehjemsplass. Det er også sterkt alarmerende det som har kommet fram de siste dagene når det gjelder tilbudet til demente pasienter i kommunene. Det er et enormt behov. Det viser seg at så å si ingen kommuner i dette land har et tilfredsstillende tilbud til demente pasienter, og da kan man begynne å bli sterkt bekymret. Jeg vil utfordre sosialministeren på ett område, og det går på tilsynsordningen, tilsynsordningen for bl.a. sykehjemsplasser og også for omsorgsboliger: Hvem er det som skal stå for tilsynet når det gjelder omsorgsboligene, og hvilke virkemidler vil tilsynsfunksjonen ha? Og et annet spørsmål til sosialministeren er som følger: Vil man nå vurdere å la tilsynsmyndighetene få et større sett av virkemidler overfor de kommunene som ikke yter den hjelp som skal til for våre pleietrengende eldre?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-19:
Foregående taler var inne på et kjerneargument i forhold til hvordan eldreomsorgen og utbyggingen av sykehjem og omsorgsboliger har virket i perioden, nemlig at det vil være en tett sammenheng mellom statens tilskudd og kommunens tiltak. Og det er kanskje noe av det mest meningsløse med kritikken fra John I. Alvheim, som man stadig hører han framfører, nemlig at kommunene har sviktet sitt ansvar for utbyggingen av sykehjem og omsorgsboliger. Det er helt åpenbart at kommunene vil være avhengig av de midlene som staten tilfører, og vil være underlagt de premisser man har lagt for bruken av de midlene. Da man startet i forhold til eldreomsorgen og bygging av omsorgsboliger og sykehjem, var intensjonen at man skulle få til sammen 24 400 sykehjemsplasser og vel 12 000 nye årsverk i kommunenes pleie- og omsorgstjeneste. Det ble beregnet et behov for til sammen 10 800 nye omsorgsboliger og sykehjemsplasser for å møte behovet for enerom i institusjon og til utskiftning og sanering av gammel og uhensiktsmessig bygningsmasse, og 13 600 nye plasser og boliger ble beregnet med sikte på å øke kapasiteten i pleie- og omsorgstjenestens botilbud. Heri la man at det skulle bygges 10 400 nye omsorgsboliger og 3 200 nye sykehjemsplasser. På mange måter har jo regjering og storting oppnådd akkurat det man var på jakt etter. Man har fått en veldig stor grad av utbygging av omsorgsboliger, mens man ikke i samme grad har fått nye plasser i sykehjem. Og det er vel en av de erfaringene vi er nødt til å ta med oss videre, at det er en underkapasitet når det gjelder sykehjem i dag, som vi er nødt til å gjøre noe med. Det betyr at man ikke kan avslutte i forhold til satsingen på eldrereformen nå. Man er nødt til å forlenge den, og SV vil satse på en forlengelse som i hvert fall bør ha en varighet på to år. Man er også nødt til å se på de tilskuddsordningene man har overfor kommunene. Når sykehjemmene blir større som en konsekvens av at enhver skal bo på enerom, gir det også ringvirkninger med hensyn til bemanningen. Derfor bør man også ha krav knyttet til denne. Og i stedet for å gjøre norske kommuner til en skyteskive for Stortingets kritikk må man ta innover seg at man ikke har fått det nødvendige handlingsrom i kommunene for å sikre utviklingen av eldreomsorgen på en forsvarlig måte. Man har rett og slett ikke hatt de ressursene man er i behov av for å kunne gjøre det. Så ser man i en ECON-rapport allerede fra 1999 at Kommunal- og regionaldepartementet den gang fikk seg forelagt at det forelå overinvesteringer i omsorgsboliger. Det forelå negative implikasjoner i det lokale boligmarkedet. Man så hvordan markedsmakten begynte å styre med hensyn til bruken av de boligene, og man så at det var undervurderte utgifter til drift av omsorgsboliger. Alle de erfaringene kunne daværende regjering ha tatt innover seg, og man kunne ha korrigert kursen, men man valgte å ikke gjøre det. Da blir Alvheims kritikk av kommunene ganske meningsløs, fordi kommunene har jo fulgt opp nettopp ut fra de premissene som regjering og storting har lagt til grunn.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2002-02-19:
Eldrereformen har vært nødvendig fordi antall eldre over 80 år har økt betydelig de siste årene. Ifølge demografiske prognoser vil denne tendensen først avta etter 2007. En vet også at veksten i antall 80-åringer vil variere fra kommune til kommune. Oslo og Sogn og Fjordane har en svært lav vekst, mens f.eks. Akershus fylke har et behov langt over gjennomsnittet. Denne variasjonen gjør at det nødvendigvis er ulike behov. Stortinget har gitt kommunene mulighet til selv å prioritere boligtyper tilpasset dette behovet. Ved revideringen av eldrereformen delte Kristelig Folkeparti interpellantens bekymring over tendensen til å satse for lite på sykehjemsplasser. Dette er nå forbedret ved at en etter 2001 har prioritert utbygging av sykehjemsplasser og omsorgsboliger tilrettelagt for heldøgns tjenestetilbud. Det hjelper lite med en fin bolig eller enerom dersom en mangler personell til å betjene disse. Kompensasjonstilskuddet kan brukes til å styrke drift, kompetanse og bemanning. Jeg mener det er en god måte å bruke tilskuddet på. Da unngår en at eldrereformen blir en boligreform. Det er gledelig at personelldekningen ifølge Statistisk sentralbyrå har økt fra 43 til 44,5 årsverk pr. 100 innbygger over 80 år. Samtidig kunne Dagbladet i går melde om underbemanning, overbelegg og at grunnleggende behov ikke blir dekket. Det er uverdig og viser at vi fremdeles har en vei å gå. Mange pensjonister har etter hvert mulighet og egenkapital til å kjøpe egen omsorgsbolig selv. Kristelig Folkeparti synes det er bra at både kommuner og private aktører kan tilby slike. For denne gruppen eldre er det viktigste at kommunen kan tilby gode hjemmetjenester. En del pensjonister vil foretrekke å leie omsorgsbolig av kommuner eller av private utbyggere. Jeg regner med at utbyggerne har trukket fra statlige subsidier før husleien er beregnet, og at de kommer leietakerne til gode, slik at de ikke trenger bostøtte i tillegg. Kommunene skal ifølge Husbankens regler ha et godt kontrollopplegg som sikrer dem som leier bolig. Kommunene må også kontrollere at det ikke er friske seniorer som opptar plass i nye omsorgsboliger. For Kristelig Folkeparti står målet om 25 pst. dekningsgrad til alle over 80 år fast. Vi kan ikke slutte reformen før dette målet er nådd. Dette er mitt svar og signal til representanten Alvheim. Kristelig Folkeparti har ikke gitt opp eldresatsingen. Sosialministeren har varslet en stortingsmelding om innhold og kvalitet i eldreomsorgen. Kristelig Folkeparti ser behovet for dette, og at kravet til kvalitet må bli endret til en mer forpliktende forskrift.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-02-19:
Det er riktig at det ved starten av eldrereformen ble slått fast at flest mulig skulle ha mulighet til å bo i egen bolig så lenge som mulig. Der kom både privat egeneid bolig gjennom livsløpet inn, og dette med å etablere omsorgsboliger, slik at man kunne ha en boligstandard som var mest mulig lik sin egen. Men den åpne og hjemmebaserte omsorgen skulle utbygges og styrkes for at så skulle kunne skje. Det står vel igjen en del på det området også, men vi ser nå at de fleste bor i egen bolig så lenge at når de først må flytte, er behovet for sykehjemsplass der først og fremst – en sykehjemsplass der det gis god omsorg og forsvarlig helsefaglig behandling og pleie. I den sammenheng skal jeg være litt enig med interpellanten John I. Alvheim i at det er sykehjemsplasser vi først og fremst trenger. Men så kan vi ta andre sider ved denne saken. Alvheim sier at de andre partiene, de regjeringene som har sittet i den senere tid, og de fleste av oss, kanskje bortsett fra ham selv og Fremskrittspartiet, har sviktet. Og kommunene har sviktet. Men min påstand er at Fremskrittspartiet har i hvert fall også sviktet, særlig når det gjelder kommunene, for det går ikke an å legge skylden på kommunene når kommunene ikke får ressurser og rammevilkår til å oppfylle det som er intensjonen i eldrereformen: en god, forsvarlig og verdig eldreomsorg. Tilskuddsordningene til utbygging av plasser er ikke nok, vil jeg si til John Alvheim. Representanten John Alvheim påpeker dette, men dette er ikke nok. Vi må ha en generell økonomi hos dem som har driftsansvar og omsorgsansvar, slik at vi kan legge inn god nok omsorg, bl.a. med tilstrekkelig bemanning og ressurser for øvrig. Så stiller Alvheim spørsmålet om det har gått for langt med utnyttelsen av disse virkemidlene. Jeg synes det er en viktig erkjennelse fra Fremskrittspartiet når representanten Alvheim sier at særlig der det brukes private utbyggere, må brukerne betale mye i form av renter og dekning av utgifter til utbygging. Det er en interessant erkjennelse i forhold til privatisering, og jeg synes at det er godt hvis Fremskrittspartiet kommer med flere slike erkjennelser etter hvert. Vi synes at sosialministeren sier det for svakt når hun sier at den statlige subsidieringen bør komme leietakeren til gode. Den statlige subsidieringen og tilskuddene skal komme leietakeren til gode. Så vil jeg spørre sosialministeren til slutt: Vil sosialministeren ordne med at vi får en økt kompensasjon til kommunene for økt sykehjemsutbygging? Vil sosialministeren se på bemanningsbehovet, og om vi skal ha bemanningskrav med egne bemanningsfaktorer? Og kan vi få en endring av regelverket når det gjelder trygderefusjon, slik at det blir likhet med hensyn til egenbetaling for medisiner og medisinsk behandling for folk som bor i omsorgsbolig, og dem som bor på sykehjem?
Bent Høie (Høyre), 2002-02-19:
Jeg er enig med interpellanten i at det er behov for sterkere kontroll og retningslinjer i forhold til bruken av de statlige midlene. Det har også sosialministeren gitt en rimelig klar tilbakemelding på. Da er det spesielt viktig at en nå i større grad prioriterer de kommunene som har en reell underdekning, at en går vekk fra førstemann til mølla-prinsippet. Det andre er at en også i større grad får en dreining over til sykehjem. Jeg er ikke enig i det klare skillet som representantene Alvheim og Nesvik setter mellom sykehjem og omsorgsboliger, fordi den gruppe som har behov for et tilbud, har like mange personlige preferanser og ønsker som andre grupper i samfunnet. Det er behov for et variert tilbud, og jeg tror at kommunene kanskje er de som er nærmest til å se hva som er den beste fordelingen i sitt lokalmiljø. Det har, som sagt, vært en overprioritering av omsorgsboliger. Men det er viktig at en i de omsorgsboligene som har blitt etablert, legger til rette for å få et heldøgns omsorgstilbud. Det neste som overrasker meg litt, er den voldsomme fokuseringen en har i forhold til den forsvinnende lille delen som har gått til private utbygginger. Veldig mange av dem som har bygd ut i privat regi, f.eks. Nasjonalforeningen og andre ideelle organisasjoner, har ønsket å videreføre sitt arbeid gjennom å legge til rette for bygging av omsorgsboliger, der en i tilknytning til omsorgsboligen får et tilbud gjennom at frivillige gjør en betydelig innsats. Dette var noe jeg trodde Fremskrittspartiet – på lik linje med Høyre – syntes var positivt, og at en var glad for at en statlig ordning var såpass fleksibel at man også lot f.eks. frivillige organisasjoner være med på å bidra til å løse problemene. Det er viktig i den debatten som en nå går inn i, at en får lagt opp til en varig ordning, en ordning som også er så fleksibel at kommunene har mulighet til å legge til rette for det som passer best i de lokalmiljøene som de kjenner.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
I sluttfasen av denne handlingsplanen er det bedrøvelige resultatet at vi knapt er kommet et skritt lenger hvis målet var å skaffe flere plasser til dem som trenger plasser med heldøgns kontinuerlig tilsyn og pleie. Vi har faktisk ikke fått stort flere plasser i det hele tatt. Vi har fått en boligreform, en masse nye rom og en masse nye bygninger. Vi har fortsatt et stort udekket behov for sykehjemsplasser med heldøgns tilsyn. Jeg har litt erfaring fra en kommune med navn Bergen, hvor vi altså i minst tolv år har slitt med lange ventelister, hvor vi fortsatt har lange venteliser, og hvor folk fortsatt dør i køen for å få en sykehjemsplass. Min erfaring er dessverre at den statlige satsingen til dels har vært en sovepute for en del kommuner, som utelukkende velger å bruke statlige tilskuddsmidler og ikke legger inn egne midler. Det er et spørsmål om prioritering i Kommune-Norge også. Min erfaring er dessverre også at en del kommuner er opptatt av å stenge ute private, spesielt når det gjelder sykehjemsbygging, og ønsker å bevare eierskap og drift selv. Til alle dem som nå står frem og tilkjennegir at man er så overrasket over den manglende kvaliteten, har jeg først og fremst lyst til å si at den viktige våren – for å replisere til en av de foregående talerne – faktisk var våren 1997. Den 1. mai 1997 kom forskriftene for kvaliteten i pleie- og omsorgstjenestene. Hvis tilsynet hadde tatt de forskriftene fra 1997 på alvor, ville vi aldri hatt denne storstilte utbyggingen av såkalte omsorgsboliger, som er så fjernt fra omsorg for en god del beboere som man overhodet kan tenke seg. Hvis forskriftene var blitt tatt på alvor – og de er meget detaljerte – om det pleietilbudet man skal gi, ville ikke denne retningen på utbyggingen kommet. Da ville vi fått en langt mer offensiv bygging av sykehjemsplasser i stedet for omsorgsboligplasser. Jeg håper at statsråden nå vil se på den gjeldende forskrift, og sette kraft bak den gjeldende forskrift, slik at de som har tilsynsansvaret bruker det virkemidlet de har fått for lengst, men som de åpenbart ikke har tatt på alvor.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-19:
SV er sterkt opptatt av at eldrereformen ikke bare må bli en bolig- og bygningsreform. Det er like viktig å være opptatt av selve innholdet i reformen, hva slags tilbud får de eldre og syke i kommunene både i omsorgsboliger, i de hjemmebaserte tjenestene og i sykehjemmene. Den nye satsinga i pleie- og omsorgssektoren må etter SVs oppfatning komme på dette området, samtidig som kapasitetsutbygginga fortsetter. Regjeringa har varslet at det skal innføres minstestandarder og krav til kvalitet i norske kommuner når det gjelder pleie og omsorg for eldre. SV er svært opptatt av dette og vil være med på å sette klare og strenge krav både når det gjelder ernæring, stell, pleie og omsorg for eldre og syke. Men da støter man på en stor utfordring både i norske kommuner og her i Stortinget: Hvem skal gjøre disse jobbene? Hvem skal sørge for denne kvalitetshevinga? Hvem skal sørge for at eldre og pleietrengende får nok mat og drikke til rett tid? Hvem skal sørge for at de får kommet seg opp, får dusjet, bli vasket og stelt? Og hvem skal være der og ha tid til å prate med dem og gi menneskelig varme og omsorg? De aller, aller fleste som gjør disse viktige jobbene i norske kommuner i dag, gjør en veldig god jobb, men de er i ferd med å bli utslitte. Vi ser stort sykefravær, og at mange slutter. Den dårlige økonomien i svært mange norske kommuner har ført til en så lav grunnbemanning i pleie- og omsorgssektoren at folk rett og slett ikke holder ut. I tillegg er disse uhyre viktige yrkene blant de aller dårligst betalte i vårt samfunn, og rekrutteringen blir deretter. Norsk ungdom velger andre bedre betalte og mindre slitsomme yrker. Søkninga til pleie- og omsorgsfagene i den videregående skole har falt sterkt de senere årene. Den nye eldrebølge som kommer om noen år, kan føre oss ut i en kritisk situasjon. Derfor er det ikke nok med minstestandarder og kvalitetskrav. Alle vet at kvalitet koster, og slik er det også i eldreomsorgen. Og dersom vi her i Stortinget mener noe med høyere kvalitet, forventer SV at dette følges opp med penger til norske kommuner. Dette regner jeg med at både interpellanten og Regjeringa er enige i. Dette er helt nødvendig både for å kunne gi et kraftig lønnsløft til pleie- og omsorgsarbeidere og til å ha en tilstrekkelig bemanning som gjør at folk blir satt i stand til å gjøre den gode jobben som de ønsker å gjøre, uten å bli utslitt både fysisk og psykisk, og for å sikre framtidig rekruttering. SV forventer derfor at Regjeringa kommer til Stortinget med en prislapp på den økte kvaliteten i eldreomsorgen sammen med en erklært politisk vilje til å betale denne prislappen gjennom en styrket kommuneøkonomi.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
Som enkeltsak kan denne saken se veldig liten og enkel ut, men konsekvensene kan dessverre bli store for den vanlige bilist dersom denne saken skal legge malen for alle de bomringene vi skal ha i fremtiden. Da jeg sammen med Øystein Hedstrøm skrev dette Dokument nr. 8-forslaget, rant det meg i hu hvordan sånt foregikk før i tiden. Nå skal ikke jeg komme med noen historiske beskrivelser i salen her, men jeg har alltid vært opptatt av historie, og har ofte lest om noe som het landeveisrøvere. Nå vil jeg ikke si at man har det i denne saken. Men det rant meg i hu da jeg skrev dette dokumentet, at vi da hadde såkalte landeveisrøvere som krevde en liten toll eller en avgift av ryttere eller vognførere når de skulle passere et område, eller de tok beslag i alt det godset de hadde. Det var på land. Til sjøs var det slik at en hel del regjeringer utstedte noe som het kaperbrev, både i England og i Frankrike, slik at de som førte kaperbåter, og hadde dette kaperbrevet, hadde rett til å innkreve avgift, eller de tok hele lasten. I moderne tid har de blitt omdøpt til sjørøvere, men i gammel tid het det kapere. Nå skal ikke jeg si at disse bomringene i Østfold er det samme som det var i historien, men sammenlikningen kom bare inn i mitt hode. Bare så det er sagt, så jeg ikke blir klubbet for å si «kapere» og «landeveisrøvere». I andre land skjer bompengeinnkrevingen alltid i ettertid. Veien bygges først, og deretter starter man bompengeinnkrevingen. Bompengenes avvisningseffekt, at folk da kjører sideveiene for å unngå å betale disse 20, 30 eller 40 kr, blir liten, for trafikantene foretrekker å kjøre på en ny, moderne og bra vei. Det ligger i vår natur. Da har vi moderne motorvei med høy trafikksikkerhet og fremkommelighet, og det betaler vi for. Det normale i Norge er det motsatte. Vi begynner innkrevingen på forhånd. Vi setter opp en bom og begynner å kreve inn pengene før man har fått veien. Og det er da problemene begynner. I enkelte tilfeller blir problemene så store at man også begynner å sette opp bommer på alle mulige sideveier, slik man har gjort i forbindelse med E6 i Vestby. Dette har gitt en hel del urimeligheter, som vi skriver i dokumentet, nemlig at lokalbefolkningen i nærheten av denne bommen, f.eks. i Kambo-området, i mange tilfeller må betale 15 kr i avgift hver vei for å hente posten eller handle i dagligvarebutikken. De må betale flere ganger daglig selv om det lokalt ikke skal bygges noen vei der. Dette synes vi er en veldig stor urimelighet for dem som bor i dette området, så derfor har vi da lagt fram følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen organisere en ordning som gir lokalbefolkningen unntak fra bompengeordninger når de trafikkerer lokale veier i sitt nærmiljø.»
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
Jeg synes nok det var en litt underlig måte å gjøre dette på: Når vi først har laget et Dokument nr. 8-forslag, får vi ikke forslaget til behandling i komiteen, enda komiteen ikke har en eneste sak til behandling. Vi går rett og slett på dødtid, vi har det stille og rolig og kunne behandlet saken der. Så skal da Presidentskapet ha saken inn her – og så avvises den nær sagt her i salen, slik at vi ikke får den grundig debattert. Det er da jeg spør meg om det vil bli vanlig praksis fra Presidentskapet at de sender våre Dokument nr. 8-forslag direkte inn her, og om det vil bli vanlig praksis fra Arbeiderpartiet og de andre partiene at de bare går opp på talerstolen og sier at dette er noe Fremskrittspartiet har fremmet, så det tar vi ikke opp til behandling. For det vil komme mange bomprosjektsaker til dette hus – det ligger mange i direktoratet, og det er mange kommuner som har dem på beddingen og skal sende dem inn. Og hvis vi ikke i denne salen skal få lov til å ha noe som helst skjønn i disse sakene og diskutere dem, da lurer jeg på hva vi i det hele tatt skal ha dem inn for. Så jeg bare spør, hr. president, om Arbeiderpartiet og andre bare har tenkt å avvise alt sammen. Da er jo alt bortkastet.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2002-02-19:
Eg vil på vegner av Arbeidarpartiet foreslå at saka vert avvist, for den har ikkje noko i denne salen å gjera. Det er ei sak som bør avgjerast i Vegdirektoratet og ikkje i Stortinget. Det må vera grenser for stortingsregjereri. Eg har grunn til å tru at fleire av partia vil røysta for å avvisa saka. Dersom eg ikkje ville ha avvist ho, kunna eg hatt lyst til å spørja representanten Nistad om han ser på ferjebillettar som sjørøveri. Men eg skal sjølvsagt ikkje spørja om det, sidan eg foreslo å avvisa saka.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2002-02-19:
Det er naudsynt å presisera at eg trur fleirtalet vil stemma mot forslaget fordi ein avviser forslaget som ei sak for Stortinget, ikkje fordi ein stemmer mot realiteten i forslaget.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
Til forslaget: Representanten Starrfelt har tidligere sammen med andre kollegaer fra Arbeiderpartiet i spontanspørretimen gått i «clinch» med vår samferdselsminister. Hun har vært opptatt av å ville hindre irritasjon og hindre at utvekstene i bompengeinnkrevingen bidrar til politikerforakt. Slik jeg har forstått dette, har verken veikontorene eller direktoratet noen mulighet til å innvilge dispensasjon ved åpenbare urimeligheter. Det jeg har blitt konfrontert med, er nettopp den problematikken at det er Stortinget som har foretatt avgjørelsene, og at direktoratet og veikontorene ikke har noen myndighet til å kunne gripe inn og gi dispensasjoner eller på annen måte tilgodese de tilfellene hvor det er åpenbare urimeligheter som vi sikkert alle sammen er enige om. Så jeg vil stille spørsmål til samferdselsminister Skogsholm: Har jeg misforstått dette? Er det slik i dag at man har mulighet til å kunne gi dispensasjon? Er det ikke klinkende klart at det kun er begravelsesfølge, utrykningskjøretøyer og i enkelte tilfeller funksjonshemmede som kan gis dispensasjon?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
Når det gjelder såkalte Dokument nr. 8-forslag som oversendes direkte til behandling i denne sal, håper jeg at det i fortsettelsen ikke skal bli praksis at de på denne måten stanses i forhold til å ha en skikkelig debatt omkring viktige problemstillinger. Saken gjelder f. eks. disse ca. 20 familiene ute på Kambo. Ved å passere én gang pr. dag, uten å benytte seg av E6, men for å gjøre helt nødvendige gjøremål, vil det i nedbetalingstiden bety 130 000 kr pr. kjøretøy! Og jeg har liten tro på, etter det samferdselsministeren her uttalte, at det vil bli noen særlig større muligheter for dispensasjon. Hun uttrykte veldig klart at det skulle gis minst mulig fritak. Jeg forstår heller ikke argumentasjonen. Her dreier det seg om rundt 20 familier. Det ville jo ikke ha noen som helst betydning for betalingen og innkrevingen for E6. Det ville være en liten dråpe i havet! Men tenk hvilken goodwill og hvilken annen anseelse Stortinget ville ha fått hvis man klarte å luke bort denne utveksten! Allikevel er det ingen fra andre partier som kommer med konstruktive forslag om hvordan man skal gå videre med dette. Men det vil i hvert fall være et klart signal til det norske folk og alle som må være med og betale for landeveiens kemnerkontorer, hvilket parti som har frontet dette, og som ønsker rettferdighet!
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
President! Til en åpenbar misforståelse!
Petter Løvik (Høyre), 2002-02-19:
Ein kunne seie mykje om denne saka, men med det forslaget som no har kome frå Arbeidarpartiet, skal eg avgrense meg til det eine punktet. Når det gjeld unntaksordningar, vurderer samarbeidspartia det slik at urimelege forhold som kan dukke opp, blir vurderte i samband med godkjenning av det enkelte bompengeprosjektet, altså i forkant av prosjektet. Skulle det likevel oppstå heilt spesielle situasjonar i ettertid, har trafikantane høve til å søkje Vegdirektoratet, som er takstmyndigheit, om fritak. Samarbeidspartia, Kristeleg Folkeparti, Venstre og Høgre, støttar dermed Arbeidarpartiet sitt forslag om å avvise Dokument nr. 8-forslaget, ut frå at dette er ei sak som ligg til Vegdirektoratet og ikkje til Stortinget.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-02-19:
For å besvare det konkrete spørsmålet: Det er slik at det finnes takstretningslinjer som er laget på grunnlag av konkrete prosjekter som har vært oppe til behandling i Stortinget, og Stortinget har hatt muligheten til å påvirke utformingen av disse retningslinjene. Vegdirektoratet har i helt spesielle tilfeller anledning til å gjøre noen unntak. Men det er et rådende prinsipp at når man skal finansiere veianlegg gjennom bompenger, gjøres det med minst mulig fritak, ellers mister man inntekter. Derfor er det viktig at vi har slike retningslinjer. Disse er til revurdering i Vegdirektoratet i dag, og det er anledning til å gi helt spesielle fritak i helt spesielle situasjoner.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-02-19:
Eg vil starte med å gi full tilslutning til forslaget frå Oddbjørg Ausdal Starrfelt om å avvise saka. Mi grunngjeving er den same som fleire har vore inne på, nemleg at dette må vere ei sak som i fyrste omgang er ein avtale mellom lokale fylkeskommunale myndigheiter og vegmyndigheitene. Eg kjem sjølv frå eit fylke der vi i lang tid har hatt fleire bompengeprosjekt. Der har vi òg unntak for ein del av lokalbefolkninga i eitt spesielt område, men det var ein avtale som var gjord på førehand, slik at det var ein del av grunnlaget for heile prosjektet. Men vi kan vel alle innrømme at det alltid vil følast urettvist å måtte betale for å trafikkere ein veg, på same måten som Oddbjørg Ausdal Starrfelt også var inne på: Mange føler det òg urettvist å måtte betale for å krysse ein fjord. Så eg trur ikkje vi med eit enkelt pennestrøk greier å lage ordningar som dekkjer alle situasjonar og alle dei tilfella som vi har. Dette er berre eitt konkret tilfelle. Eg føler òg at det ikkje er rett å ta dette opp som ei sak i Stortinget.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 2002-02-19:
Ja, helt kort: Selv om komiteens leder har vært inne på at avvisningen av dette Dokument nr. 8-forslaget støttes av Kristelig Folkeparti, vil jeg på vegne av Kristelig Folkeparti gi klart uttrykk for at vi gir vår tilslutning til det forslag som nå foreligger fra Arbeiderpartiet, nemlig å avvise saken. Alle slike prosjekter har jo selvfølgelig en utgiftsside og en inntektsside, og det er behov for å ha balanse i disse regnskapene. Men eventuelle endringer og justeringer må skje via Vegdirektoratet.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-19:
Jeg ønsker ordet til oppfølging, og det føles nesten litt rart, for jeg kjenner meg nærmest som en «fremskrittspartist» her jeg står og preker om nulltoleranse, at vi skal slå hardt ned – «hard on crime» og slike ting. Men her føler jeg altså at tida har løpt lenge og vel. Jeg har lyst til å sitere – det er i og for seg hva statsråden sjøl sa fra talerstolen her for få minutter siden, men som også står i dette brevet, et par setninger: «Dette vil, avhengig av trusselbildet, kunne omfatte bistand til skifte av telefonnummer, opprettelse av postboksadresser, skifte av bankkontonummer, endring av navn, endring av rutiner eller vaner som er kjent av den truende person, o.l.» Det er altså et massivt fokus på hvordan ofrene skal oppføre seg, og hvordan de skal leve for å forhindre at en annen person skal bruke vold mot dem og i verste fall ta livet av dem. Jeg må si at jeg er ikke fornøyd med det svaret jeg fikk, for disse setningene er på en måte representative for den jobben som departementet hittil har gjort, slik jeg ser det – at det har vært veldig sterkt fokusert på nettopp hvordan vi kan gjemme bort ofrene, og ikke tilsvarende sterkt fokusert på hva vi kan gjøre med gjerningsmannen. Jeg er veldig glad for at statsråden har sett ATVs betydning, hvor viktig det er at vi har slike tilbud, ikke minst i ei tid da psykiatrien nærmest er nede i knestående. Men problemet er at vi ikke har muligheten til å dømme disse mennene til et tilstrekkelig opplegg, eller at det ikke blir en rettssak i utgangspunktet. For det skal ikke være noe alternativ til en rettssak å utstede et besøksforbud og gi ut voldsalarmer – mobile eller ikke mobile. Her trengs det faktisk rettssaker, vi må kjøre det for retten, og da mener jeg at statsråden bør ta initiativ til en uavhengig gjennomgang av sakene til dem som lever på flukt i dag, for å vise at han ønsker å gjøre noe her og nå for å hjelpe dem ut av en akutt situasjon. For de kan altså ikke sitte og vente på at kompetansen skal økes i hvert politidistrikt.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-19:
La meg først beklage det som ble oppfattet som et overtramp mot Fremskrittspartiet i stad, sjøl om jeg tror de ville være fornøyd med å bli karakterisert på den måten som jeg karakteriserte dem. Men jeg har uansett lyst til å påpeke, hvis det er lov, at det er ett parti som ikke er til stede her, og det er et parti som vanligvis pleier å være ekstremt i front i kriminalitetsdebatten. Alle de andre partiene har vært oppe på denne talerstolen, og jeg vil si at jeg er rimelig sikker på at Fremskrittspartiet hadde vært til stede dersom det hadde vært muslimske menns vold vi hadde diskutert. Men la nå det være en digresjon. Jeg er opptatt av besøksforbudet, og jeg er veldig fornøyd med at dette nå også skal gjelde felles hjem, og at statsråden vurderer om dette skal gjelde innenfor et helt fylke. Det er også SVs forslag i utgangspunktet at man skal kunne fjerne voldsmannen fra hjemmet. Men det jeg ikke vil akseptere, er at besøksforbudet blir et alternativ til en straffeforfølgelse. Vi skal ha straffeforfølgelse av menn som truer med å drepe et annet menneske. Jeg er selvfølgelig helt enig med representanten Hove når han påpeker at barna er en selvstendig størrelse. Problemet har jo nettopp vært at vi ikke har skjøvet barna foran oss og sagt: Se hvordan disse ungene lider. Så blir det på en måte, slik som jeg ser det, en slags dobbelt straff når en del av disse ungene som har vært forsømt og oversett hele livet, ender opp som voldsmenn seinere på grunn av alle problemene de har opplevd, alle hendelsene som aldri blir tatt på alvor av hjelpeapparatet, og så har vi da kanskje fått på plass et apparat som gjør at de straffes. Spørsmålet er jo hva slags straff de i så fall får, om de får et behandlingstilbud i tillegg som gjør at de kan bearbeide de hendelsene som de har opplevd opp gjennom barndommen sin. Jeg spør da direkte, og jeg kommer til å fortsette å gjøre det til krampa tar meg, sjøl om det kanskje ikke er et parlamentarisk uttrykk: Hva vil statsråden gjøre her og nå for de kvinnene og barna som lever på flukt – det er altså mellom 500 og 1 000 mennesker – annet enn de forslagene som allerede er ramset opp? Hva vil man gjøre for å få fakket gjerningsmannen og få satt ham bak lås og slå og gitt ham et behandlingstilbud?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-19:
Jeg tror det er et tilstrekkelig utgangspunkt for å ha et engasjement i denne saken at man bryr seg om de menneskene som er utsatt for overgrep, og at man deretter er villig til å handle. Og det er jo nettopp denne handlingslinjen som har vært min linje siden jeg første gang kom i kontakt med dette – også sist jeg var justisminister – og som førte til handlingsplanen mot vold. Det er den handlingslinjen som har ført til en utvidelse av tiltakene. Og når det har stått i fokus, har det selvfølgelig stått i fokus fordi man ikke har vært i stand til å levere dette godt nok, verken på beskyttelsessiden eller på den siden som representanten Thorkildsen nå tok opp, nemlig at politi og påtalemyndighet har hatt saker. Det er jo derfor vi har hatt disse prosjektene i Bergen og på Stovner, for nettopp å vite hvordan bevis skal sikres tidlig nok, at bevisene er gode, og at man har saker som holder i retten. Det er nettopp derfor man har sett på hele rettsapparatet, for at man skal få saker og ikke bare noe som bare blir liggende. Og det er jo ingen tvil om at det å få saker som holder i retten, fordi det er gjort et godt arbeid i alle ledd av straffesakskjeden som fører fram til det, er helt avgjørende. Jeg har over lengre tid vært opptatt av de hjelpetiltakene som representanten etterlyste, derfor nevnte jeg det. Men jeg gikk også et skritt videre. Jeg har tidligere fått kritikk for at jeg stod fast på den linjen som Hanne Harlem så positivt initierte, nemlig om å skjerpe besøksforbudet ved å nekte en mann tilgang til felles hjem. Og representanten var tydeligvis nå så ivrig opptatt av å oppfatte meg som en slags passiv, ikke-handlende person at hun heller ikke fikk med seg det poenget hvor jeg sa at jeg synes det er nødvendig å se på og utvide det geografiske virkefeltet for besøksforbudet. Og når jeg sa det, er det jo nettopp for i sterkere grad å rette fokus mot overgriperen. Men det må også være slik at de tiltakene vi satser på, som tiltak for den som er i krise og trenger hjelp – og det vet vi at folk trenger, og at det skal holde – er tiltak som gjør at den som er utsatt for dette, skal få saken tatt på alvor hos politi og påtalemyndighet. Så er det selvfølgelig like viktig å få gjennomført de tiltakene som gjør at man kan reagere. Og det har i løpet av de senere årene skjedd slike skjerpelser, både en skjerpelse ved besøksforbudet som gir hjemmel til å sette folk i varetekt, og den linjen som jeg nå har pekt på, som går ut på å se på det geografiske virkeområdet for besøksforbudet. Og det er fordi vi etter hvert som vi får vite mer og mer om disse sakene, er nødt til å reagere. Det har alltid vært mitt utgangspunkt, og det kommer til å fortsette å være mitt utgangspunkt i arbeidet med disse sakene. Vold er vold uansett, og det er helt klart at den situasjonen og den terroren man her er utsatt for, vil ingen som har vært i møte med noen av de menneskene som har vært utsatt for det, glemme. Og der har representanten Thorkildsen og jeg det til felles at vi har møtt dem.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-02-19:
Det er som kjent slik i en rettsstat at for å ha en straffesak, må man ha minst ett vitne, og man må i tillegg ha bevis. Hvis man skulle se bort fra det, ville vi verken ha en rettsstat eller noe som helst av rettigheter og plikter. Min hovedlinje har i lang tid vært, også før denne interpellasjonen, å gjøre det som er mulig for at den som har noe å anmelde, blir tatt på alvor, at bevis sikres, og at saker kan føres med styrke og kraft. Da settes den normen fast overfor en overgriper at overgrepet ikke aksepteres. Det har vært min hovedlinje. Når jeg ikke la vekt på denne hovedlinjen i dag, var det fordi interpellanten spurte hva jeg ville gjøre akutt i forhold til ekstremsituasjoner hvor folk er på flukt, og hvor hun for det første med rette pekte på at er man på flukt, må man selvfølgelig få hjelp, og videre spurte hva man vil gjøre når det foreligger en fluktsituasjon. Det jeg har forholdt meg til, er for det første besøksforbud – håndhevelse av besøksforbud, besøksforbud som er underveis, der man kan nekte en mann besøk i felles hjem. Og så har jeg sagt at jeg syns det er rimelig å vurdere om besøksforbudet skal utvides geografisk, uten å gå inn på den geografiske utstrekning. Da syns jeg ikke det er helt rimelig at jeg får tilbake at jeg ikke i denne interpellasjonen hadde med straffeforfølgelsen, som har vært tema hele tiden. Men det er jo spekteret av disse tiltakene som gjelder: straffeforfølgelsen, med kvalitet, sikring i eget hjem for den det gjelder, med besøksforbud og alle andre tiltak, om nødvendig beskyttelse ved flukt, men også en reaksjon mot overgriperen. Da har vi en serie tiltak, og det er den serien av tiltak jeg er opptatt av å ha trykk på og levere. Så må jeg si, uten at det skal bli noe annet enn det det er, at når vi snakker om vitner, er det ikke bare vitner i rettslig forstand. Vitner er også mennesker som i den offentlige debatt – enten ved fullt navn og med ansikt, som noen har gjort, eller anonymt – forteller om en virkelighet som har vært skjult. Uten disse vitnene, som flere her har omtalt, ville vi heller ikke hatt den debatten som gjør at vi presses til å velge mellom det som er rett og galt. Så spurte representanten Skjælaaen meg om konvensjoner. Jeg har vært opptatt av en tanke som jeg vil undersøke, for det er blitt meg fortalt at vi internasjonalt ikke har noen generell konvensjon mot det vi kan kalle «gendercide». «Gendercide» vil si retten til å ta livet av noen på grunn av deres kjønn. Det rammer i det alt vesentlige kvinner, og vi vet om steder på kloden hvor det er slik. Jeg er helt overbevist om at hvis man skal lage et rettsvern som også er internasjonalt, ikke til fortrengsel for et eneste nasjonalt tiltak, så hører det også med. Når jeg tok med Bokollektivet, som også handler om kvinner med minoritetsbakgrunn, var det for å ta interpellanten på ordet med hensyn til at vi heller ikke skal være blinde for dem som tilhører minoriteter, og som utsettes for vold og forfølgelse.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-02-19:
Jeg synes det er et meget viktig område interpellanten tar opp, og interpellanten har gitt en beskrivelse av dramatiske liv og forhold som mange av oss vil stille oss bak, fordi vi gjennom livet i de yrkesmessige sammenhenger vi har vært, har opplevd å møte det samme. Det har også nåværende justisminister. Nåværende justisminister og også mange andre, ikke minst nåværende statssekretær, kjenner problemene. Det forhindrer ikke at vi ikke kan lære mer, og at vi ut fra vår lærdom og kunnskap om disse tingene kan bidra til å finne fram til løsninger som kan gi bedre liv for dem som har vært utsatt, og forhindre at nye kommer inn i den situasjonen som mennesker før dem har opplevd. Jeg synes imidlertid det er litt rart å få en beskrivelse som om nåværende regjering ikke gjør noe, og at den forrige Bondevik-regjeringen heller ikke gjorde noe. Representanten Storbergets beskrivelse harmonerer ikke med virkeligheten. Da den forrige regjeringen Bondevik la fram regjeringens handlingsplan «Vold mot kvinner», gikk man også inn på årsakene til at vold utøves, og det var mange forskjellige ting, som jeg ikke har tid til å ta opp nå. Så stiller man også spørsmålet: Hva skal man så gjøre for å motvirke dette? Eller: Hva skal man gjøre for å sørge for at det som nå avdekkes som årsaksforhold, kan oppveies gjennom handlingstiltak? Da er det klart at man kan ha tro på lovverket, og man kan ha tro på mange forskjellige slags fysiske tiltak, og jeg håper at mange av disse vil virke og gi de nødvendige resultater. Men jeg tror at i stor grad vil det fortsatt handle om holdninger og verdier hos mennesker som gjør at det bør være et viktig anliggende for Stortinget samlet å gå inn for en opprusting i synet på mennesket, hva og hvem vi er, at vi ikke har et eierforhold til hverandre, at jeg kan gjøre med mitt som jeg vil og andre skal ikke blande seg borti det. Jeg synes det er viktig å understreke når vi snakker om disse tingene, at vi må kunne både forebygge og bøte på skaden. Jeg synes det er nødvendig i denne sammenhengen også å peke på at det vi gjør, er det viktig vi gjør på en slik måte at vi kan etterprøve om det har virket, og virker det ikke etter sin intensjon, får vi prøve å finne fram til nye tiltak. Vi kan alle sammen jobbe sammen for å oppnå det resultatet jeg tror det er tverrpolitisk enighet om.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-02-19:
Det er en viktig interpellasjon som reises av representanten Inga Marte Thorkildsen. Vold mot kvinner er et stort problem, og det er et konstant problem for dem det gjelder. Jeg har sjøl i mitt sivile yrke fulgt mange kvinner på den strevsomme veien det er å skulle gå til anmeldelse, å bringe noe fra det private rom og ut i det offentlige rom. Da forventes det med rette at samfunnet skal beskytte dem som er utsatt for vold. I dag er det offeret som må rømme og som må stikke seg bort, flytte fra hjemmet for å verne seg. Det er offeret som må bære byrdene ved å flykte unna en overgriper. Det er ikke vanskelig å forstå at kvinner opplever det som et nytt overgrep. Tidligere stortingsrepresentant Tor Nymo fremmet 29. november 1999 et forslag om å styrke voldsofrenes rettigheter, Dokument nr. 8:22 for 1999-2000. Senterpartiet tok til orde for en helhetlig gjennomgang av tiltak for å styrke voldsofrenes rettigheter, herunder å arbeide for en tilleggsprotokoll til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen for å styrke voldsofrenes vern. For paradokset er jo faktisk det at gjerningsmenn i dag har et praktisk og håndhevbart menneskerettslig vern etter konvensjonen, mens voldsofre ikke har et tilsvarende vern. Senterpartiet fikk faktisk flertall for forslaget i Stortinget. Daværende justisminister Dørum mente på den tid at forslaget var unødvendig, det var dyrt, og det var svekkende for domstolen. Han ble sterkt imøtegått av førstestatsadvokat Morten Eriksen, som var leder for statsadvokatenes menneskerettighetsutvalg, som mente at dette var en viktig sak, fordi Norge alltid hadde gått i front i det internasjonale arbeidet for å styrke menneskerettighetene. Da saken ble behandlet i Stortinget, fikk Senterpartiet med seg det store flertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet, på å styrke voldsofrenes rettigheter. Vi synes derfor det er bra at Regjeringen arbeider med tiltak for å bekjempe vold mot kvinner og slik styrke offerets situasjon. Spørsmålet mitt til justisministeren er om Regjeringen, som en del av tiltakene, vil arbeide for en tilleggsprotokoll til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen for nettopp å gi voldsutsatte kvinner et håndhevbart og menneskerettslig vern.
Harald Victor Hove (Høyre), 2002-02-19:
Som de fleste som har vært på talerstolen i dag, har sagt, er det viktig å hindre vold, og det er viktig å verne mot vold og andre overgrep. Det er klart at det er særlig alvorlig når dette er en systematisk del av hverdagen, og hvor man hele tiden står overfor konstant usikkerhet om hva som kan skje. Det er på mange måter en vanvittig måte å leve på. Slik sett er den konkrete voldsutøvelsen i og for seg bare en del av belastningen, det som er det ille livet, fordi trusselen og frykten for hva som kan skje, blir en del av dette. At dette kan oppleves som noe som godt kunne kalles hverdagsterrorisme, tror jeg vi absolutt skal være oss bevisst. Så er det litt farlig med en debatt som blir en slags konkurranse om vitnemål med hensyn til hvem det er som har truffet personer som har vært utsatt for de vanskeligste situasjonene. Jeg tror det er litt farlig å gå inn i en debatt hvor det liksom blir en del av problemstillingen. Jeg har også vært i den situasjonen at jeg – både yrkesmessig og i andre sammenhenger – har møtt en del som absolutt har levd vanskelige og ille liv. Men man kan aldri si om det ikke er andre som har hatt det enda mye verre. Det er ett perspektiv jeg har litt lyst til å fremheve. Det er at vold i familiesammenheng også i veldig stor grad rammer barn. Det står også noe om barn i interpellasjonen. Men det er noe med at barn blir – slik dette stort sett har vært snakket om i denne debatten – på en måte bipersoner ved siden av gjerne moren. Selvfølgelig er det veldig ofte nettopp moren som i en slik situasjon må verne barna, og som vil være den som kan gjøre det. Men jeg tror faktisk det er litt viktig å fokusere på barna som selvstendige vesener og som selvstendige personer. Og skulle jeg komme med noe vitnemål, må jeg si at noe av det sterkeste jeg har opplevd i yrkessammenheng, er å høre det som man her kanskje ville kalle vitnemål fra barn som faktisk har en ødelagt barndom på grunn av vold, enten det nå måtte være i hjemmesituasjonen eller også i andre sammenhenger. Det å holde fast ved barnet også som en selvstendig person i denne sammenheng, tror jeg er viktig. Ellers må jeg bare si at i likhet med andre stiller jeg meg litt spørrende til at justisministeren nærmest oppfattes som at han kun er opptatt av å bringe offeret vekk fra voldspersonen. Jeg har faktisk oppfattet at den nåværende justisministeren i mange sammenhenger har hatt et veldig sterkt engasjement nettopp for å sikre den volds- og trusselutsatte i hverdagssituasjonen og forhindre at den blir rammet. Der synes jeg faktisk ikke at virkelighetsbeskrivelsen blir særlig treffende.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-02-19:
Jeg hadde tenkt å be om ordet i forhold til forretningsordenens § 37 a for å påpeke feil i saksbehandlingen tidligere i dag, men når representanten Starrfelt på nytt bekrefter den feilen som er gjort, kan jeg like gjerne gjøre det nå. Stortinget har tidligere tatt stilling til behandlingsmåten av dette Dokumentet nr. 8-forslaget. Det ble behandlet som referatsak på normal måte, og Stortinget besluttet uten innsigelser at det skulle behandles etter § 28 punkt c, om at saken legges ut til gjennomsyn for tinget og så føres opp til behandling. Hvis man ønsker at et forslag skal avvises fra behandling i Stortinget, er det slik, som presidenten sikkert utmerket godt vet, at det er under referatsaksbehandlingen man skal ta opp forslag om det. Når Stortinget enstemmig har vedtatt å føre saken opp til behandling som egen sak, er det både feil av stortingsrepresentanter å prøve å få saken avvist fra behandling, og det er – som presidenten vel egentlig vet – helt feil av presidenten å prøve å avskjære representanter fra å gå inn i sakens realiteter, for det er sakens realiteter som er til behandling i Stortinget. Spørsmålet om avvisning eller ikke er avgjort tidligere av Stortinget. I dag ble det forsøkt å avvise representanter fra å gå inn på realiteten i en sak som var til behandling i Stortinget etter en enstemmig stortingsbeslutning. Presidenten blandet seg også opp i innholdet i det som ble sagt fra representantene som gikk på realiteten, altså en meget feil saksbehandling fra presidentens side. Det som er til behandling, er forslaget slik det foreligger i Dokument nr. 8-forslaget, og som Stortinget enstemmig tidligere har akseptert til behandling etter § 28 punkt c. Så jeg vil gi råd både til representantene og til presidenten om å skille mellom tidspunktet for når man eventuelt kan avvise en sak og når den er satt opp til realitetsbehandling. Det er selvsagt fullt mulig for flertallet å stemme mot forslaget, men man kan ikke skjule seg bak at det ikke angår Stortinget, når Stortinget enstemmig har besluttet at det er en sak til behandling. At man er uenig i forslaget, er greit, men da får man stå på det politisk at man er uenig i innholdet, og ikke prøve på noen andre bortforklaringer.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-03-21:
Jeg vil foreslå Marit Nybakk.