Harald Victor Hove (Høyre), 1998-11-23:
Som det har blitt framhevet av mange, har spørsmålet om offentlighet og åpenhet i forvaltningen en viktig side i forhold til demokrati. Det har en viktig side knyttet til at vi skal ha et åpent samfunn, og at både forvaltningen og folkevalgte organ styrer og treffer sine avgjørelser på vegne av folket. Da skal også allmennheten, folket, ha mulighet til innsyn. Dette er viktig. Når det gjelder utviklingslinjer knyttet til offentlighetsprinsippet og offentlighetslovgivningen, har vi én periode fram til 1970, da vi fikk offentlighetsloven. Det å få loven og prinsippet fastlagt på en så god måte ut fra det tidsperspektiv som da var, var et viktig resultat av regjeringen Bortens arbeid. I perioden fra 1970 og fram til vel midten på 1980-tallet gikk utviklingen stort sett i retning av større offentlighet, bl.a. gjennom lovendringer i 1982. Det vil være min påstand at fra midten av 1980-tallet/slutten av 1980-tallet og framover til den offentlighetsmeldingen som ble fremmet av Regjeringen i april, var det en utviklingslinje i retning av mindre åpenhet og flere unntak fra offentlighetsprinsippet. Bakgrunnen for dette er dels endringer i organisasjonen av offentlig forvaltning, som har gjort at organ som tidligere var to organ, og hvor det derfor var åpenhet når det gjaldt kommunikasjonen mellom organene, ble slått sammen, slik at de ble ett organ. Med andre ord: Organisasjonsendring gjorde at man uten regelendring fikk mindre offentlighet. Et veldig klart eksempel her er innenfor kommunalforvaltningen. Men også gjennom en del direkte lovvedtak ble det redusert offentlighet, og for iallfall å nevne to klare eksempler: reglene i statsforetaksloven og loven om SND om at offentlighetsloven ikke gjelder på disse områdene. Denne utviklingen i retning av mindre offentlighet, som man i hovedsak kunne se under regjeringen Harlem Brundtland, var sikkert bakgrunnen for at det ved flere anledninger i Stortinget ble fremmet forslag av ulik karakter til endringer av offentlighetsloven som ville gå i retning av større offentlighet, og som til slutt førte til at Stortinget eksplisitt bad om å få seg forelagt en melding om offentlighetsloven. Meldingen om offentlighetsloven brukte regjeringene Harlem Brundtland og Jagland godt over to år på ikke å fremme. Det kan vi i alle fall konstatere. Det at regjeringen Jagland meddelte at den ikke ville fremme denne i juni 1997, var bakgrunnen for at Venstre da fant å måtte handle, når regjeringen ikke handlet. Det var bakgrunnen for at det ble gjort et arbeid med det som ble hetende "St.meld. nr. 0". Det arbeidet Venstre der hadde gjort, var en av grunnene til at det i Voksenåserklæringen er framhevet at arbeidet med en melding om offentlighetsloven i retning av større grad av åpenhet er et prioritert arbeidsfelt for regjeringen Bondevik. Regjeringen fulgte også opp det som stod i "St.meld. nr. 0". Det er en meget klar og lett gjenkjennelig linje fra «St.meld. nr. 0» til den komiteinnstilling som foreligger fra justiskomiteen. Nå var det slik at stortingsmeldingen ble møtt med visse reservasjoner, kanskje ikke minst fra pressemiljøet, men også fra enkelte opposisjonspartier, fordi den i grunnen var litt tannløs og egentlig ikke gikk så langt. Vel, komiteinnstillingen viser at Regjeringen i hvert fall gikk lenger enn det den klarte å få Stortinget med på, så den kan ikke ha vært så tannløs som noen prøvde å gi inntrykk av. Det var snarere tvert imot en meget offensiv melding, som helt klart har betydd det viktigste nye skritt i retning av økt offentlighet i forhold til 1970, da loven kom. Viktige gjennomslag er knyttet til problemstillinger omkring offentlig eide selskap, at man foreslår å oppheve § 5 annet ledd, om underordnede organ, spørsmålet om internasjonale organisasjoner, og at man nå går fra ord til handling når det gjelder offentlighet i Stortinget. La meg bare til slutt ta opp forslag nr. 1.