Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2007-11-06:
Først en takk til Anette Trettebergstuen, som meget fortjenstfullt tar opp temaet. Dette er et tema som vi aldri må slutte å ta opp. Vi har hatt dette på dagsordenen en rekke ganger i forbindelse med ulike land, om det nå er Vietnam, Belarus eller Burma. Det påkaller fra min side noen kanskje litt mer generelle refleksjoner om dette temaet som dukker opp med jevne mellomrom, og som vi aldri skal la hvile. Når vi som utenrikskomite får anledning til å reise en del rundt i verden, blir en slått av det som en møter i enkelte land, hvor de hevder at menneskeretter er et slags vestlig kulturbetinget påfunn som en kan reservere seg mot. Da er det viktig å se forskjell på makthaverne og på dem som bor i landet. Jeg minner igjen om, som jeg har gjort før, Arab Human Development Report fra UNDP i 2003, som påviste at det i en meningsmåling var over 60 pst. som ønsket seg demokrati i de arabiske landene, og – når man gikk dypere inn i det – representativt styre, noen som stod til ansvar overfor dem som hadde valgt dem, og rettssikkerhet. Menneskerettigheter og demokrati henger selvfølgelig sammen, men man kan ha en litt ulik tilnærming til dem. For hvis en går inn på de folkene som er svakest i vanskeligstilte land, er det vel ingen tvil om at de prioriterer mat, trygghet, kanskje skole og dernest styreform. Men det gjelder å få forklart at å få gjennomført demokrati er det som best garanterer den tryggheten som de er ute etter. Det er uholdbart når representanter for styresmaktene i diktaturer eller demokratier av ulike avskygninger og ulik modenhet bortforklarer overgrep eller avvik fra menneskerettigheter med lokal tilpasning. Da snakker vi om menneskerettigheter slik de fremgår av FNs deklarasjon og ulike traktater, politisk-sosiale rettigheter, økonomisk-kulturelle rettigheter, kvinners rettigheter eller barns rettigheter. Eller det kan være at landet har signert og eventuelt ratifisert avtalene, men mangler implementering i egen lovgivning. I enkelte land kan implementeringen være på plass, men domstolene er korrupte eller kontrollert av makthaverne. Vi finner alle varianter på skalaen av grove overgrep. Dessverre får vi regelmessig ferske eksempler, om det nå er i Iran, Pakistan, Vietnam, Midtøsten eller dagens veldig aktuelle eksempel, i Burma. Så har vi virkemidler, det var også interpellanten inne på. Ja, vi har noen, og vi har forsøkt flere. Vi har sanksjoner, som ofte rammer de svakeste, og som vi vel kanskje ikke har vært flinke nok til å utvikle slik at de rammer der de bør ramme. Hvor skjevt de kan ramme, har vi bl.a. sett i Irak. I Burma vil man dessuten være helt avhengig av medspill fra ASEAN-landene, ikke minst fra India og Kina, som flere har kommentert meget betimelig. Det andre en kan tenke seg, som også interpellanten var inne på, er intervensjon under demokratiets fane, dessverre i en del tilfeller gjort med en åpenbart vikarierende motivasjon i jakt på naturressurser, og kanskje særlig olje – noe en skal være veldig forsiktig med å bruke som virkemiddel. Vi står igjen med det som flere har pekt på, nemlig internasjonalt press og dialog for å få praktisert forventet standard i det landet det gjelder. Da må FN være det viktigste forumet. Dessverre ser det ut til at FNs Human Rights Council foreløpig vakler videre i fotsporene til sin forgjenger, Human Rights Commission, og det er tragisk. Det er tragisk for menneskene i de landene hvor overgrepene skjer, og det er tragisk for FNs omdømme og evne som tjenlig redskap for å fremme menneskerettigheter. Det kan virke som en lang og bratt bakke å gå, men som medlem av FN må det være vårt mål at FN må forutsette at medlemslandene etterlever de grunnleggende avtalene om menneskerettigheter de har sluttet seg til, at FN må forvente at de samme medlemslandene er åpne for innsyn, evaluering og rapportering for FNs egnede organer etter omforente rutiner, og at FN må utvikle et sett av reaksjonsformer overfor dem som ikke forholder seg til de forpliktelsene de har tiltrådt. Klarer ikke FN gradvis å utvikle en slik policy, er jeg redd for at vårt viktigste verdensforum vil undergrave sin egen legitimitet. For det må gjelde det samme for FN som for hver enkelt av oss: De normene vi har valgt å legge til grunn, må vi stå for, og så gjelder det å stå slik at de synes.