Jan Tore Sanner (Høyre), 2001-12-18:
En av de store utfordringene Stortinget vil stå overfor i denne perioden, er å forvalte de store oljeinntektene på en måte som sikrer en balansert utvikling i norsk økonomi. De gode formålene og fristelsene til å bruke penger kommer ofte. Eksemplene på land som har hatt store rikdommer, og som har håndtert disse inntektene på en måte som har vært god for økonomien over tid, er dessverre færre enn eksempler på land som har mislykkes. Stortinget har etablert tre virkemidler for å sikre en forsvarlig forvaltning av de store inntektene. Vi har etablert oljefondet, vi har vedtatt et nytt budsjettsystem, og vi har vedtatt nye retningslinjer for bruk av oljeinntektene, den såkalte handlingsregelen. Men disse virkemidlene er ikke mer verdt enn vår egen evne til å respektere dem. Stortingspresident Jørgen Kosmo har selvfølgelig rett når han i Dagens Næringsliv i går uttalte at dagens debatt dreier seg om små beløp – i hvert fall i den store sammenheng. Spørsmålet er imidlertid ikke hvor stort beløpet er, men om man mener det er greit å undergrave Stortingets eget bevilgningsreglement, budsjettsystem og handlingsregel. Dette er ikke noen ny debatt. Det nye er at Arbeiderpartiet med åpne øyne nå legitimerer budsjettriksing. For en drøy uke siden kuttet Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV i bevilgningene til bl.a. studentboliger og IKT for å finansiere en høyere stipendandel i november og desember neste år. Man kan mene hva man vil om det som ble gjort i forrige uke, men det var i det minste en prioritering. Man prioriterte ned studentboliger, og man prioriterte ned IKT, for å finansiere en økt stipendandel i november og desember samme år. Nå bevilger man det samme beløp som man kuttet, til noen av disse postene – to uker før året renner ut. Ved behandlingen av nysalderingen i 1999 var Arbeiderpartiet åpenbart bekymret over at den skulle utvikle seg til en ekstra budsjettrunde. I innstillingen skrev Arbeiderpartiet: «Disse medlemmer» – Arbeiderpartiet – «mener at en nærmere vurdering av bl.a. nysalderingen bør bli et viktig tema ved evaluering av reformen.» Da Stortinget i fjor høst behandlet den såkalte utenlandsmilliarden, uttalte Arbeiderpartiet i innstillingen at «det vil åpne for en uheldig praksis, i strid med intensjoner i budsjettreformen, dersom Stortinget nå realitetsbehandler forslag som tar sikte på endringer for årets to siste måneder». Det var i fjor. Da var det to måneder igjen av året, og da var det uforsvarlig. I år er det forsvarlig, det er to uker igjen. I debatten i fjor uttalte daværende finanspolitisk rådgiver i Arbeiderpartiet, Dag Terje Andersen, at «bevilgninger for i år skal også være realistisk å bruke i år. Det går helt klart fram av det bevilgningsreglementet som gjelder for oss». Tom Thoresen understreket viktigheten av ryddighet i budsjettprosessen, og han sa at «en forutsetning for en slik ryddighet er at vi bevilger innenfor de terminene vi skal bevilge for». Jeg har registrert at verken Dag Terje Andersen eller Tom Thoresen er medlemmer av dette storting, det hadde vært interessant om de var det. Utvalget for evaluering av Stortingets budsjettprosess avgav sin innstilling 26. februar i år. Der skrev de: «I de tilfellene der det likevel vedtas bevilgninger på inneværende års budsjett som høyst sannsynlig helt eller delvis vil komme til anvendelse på neste års budsjett, vil utvalget anbefale at det først gjøres eksplisitt vedtak om å fravike bevilgningsreglementet § 4 før slikt bevilgningsvedtak fattes.» Daværende stortingsrepresentant Jørgen Kosmo var medlem av det utvalget. Det er den situasjonen som ble skissert i dette utvalgets innstilling, vi nå står overfor. Departementet og Stortingets konstitusjonelle kontor mener at forslagene strider mot bevilgningsreglementets § 4. Vi som representerer mindretallet, må ta til etterretning at flertallet likevel velger å fremme forslagene. Det naturlige i en slik situasjon ville være at Stortingets president la opp til en behandlingsform som beskrevet i den refererte innstillingen. Det var også denne behandlingsform som ble benyttet da Stortinget behandlet den såkalte utenlandsmilliarden i fjor. Da tok presidenten selv initiativ til konkret å fravike § 4, fordi det i innstillingen og i debatten var henvist til bevilgningsreglementet. I denne runden er det ikke bare henvist til bevilgningsreglementet, men departementet og Stortingets konstitusjonelle kontor har sagt at forslagene strider mot reglementet, og et ikke ubetydelig mindretall her i salen har bedt om at det gjøres unntak fra § 4. Hvorfor er dette viktig? Ganske enkelt fordi vi vil at det skal markeres at det flertallet gjør i dag, er et unntak. Dersom man lar forslagene skli igjennom, er man med på å legitimere en praksis som kan innebære at budsjettsystemet undergraves. Jeg er overrasket over at Arbeiderpartiet er med på den galeien. I debatten har stortingsrepresentant Rolf Reikvam argumentert sterkt med at pengene kan brukes i år. Jeg konstaterer at Stortingets konstitusjonelle kontor og departementet er av en annen oppfatning. Det argumenteres sterkt med at dette er nødvendig for å nå målet i år. Da kunne det være interessant å spørre representanten Sortevik, som åpenbart har vært fremme med kalkulatoren, om hvor mange studentboliger det blir ut fra det kuttet man har foretatt i bevilgningen for neste år? Blir det 800, 900 eller blir det 1 000? Og hvis det er slik at målet er det viktigste, forutsetter vi at flertallet har budsjettert for neste år slik at målet kan nås. Men det er jo ikke bare spørsmålet om studentboliger vi diskuterer i dag, men også tilskuddet til NORDUnet som flertallet øker med 13 mill. kr. Jeg registrerer at representanten Vidar Bjørnstad nå er blitt bekymret for det kuttet man har foretatt i tilskuddet til morsmålsopplæring for språklige minoriteter for neste år, og at han ber statsråden om eventuelt å komme tilbake med høyere bevilgninger hvis det ikke er nok. Representanten Bjørnstad spurte for øvrig om hvordan man kan kutte i bevilgninger til morsmålsopplæring for språklige minoriteter for 2001, og samtidig beklage kuttet for 2001. Svaret er ganske enkelt: Fordi behovene disse to årene er forskjellige, og bevilgningene skal være realistiske. Det spørsmålet som det kunne være interessant å stille flertallet, er: Når kommer forslaget om å øke bevilgningene til landslinjer som man også har kuttet i? Hvis man også putter de pengene inn, har man faktisk rettet opp alle kuttene man foretok i skolebudsjettet for neste år. Jeg registrerer at stortingspresidenten i et intervju i Dagens Næringsliv bagatelliserer de forslagene som har kommet frem i dag. Han mener at det ikke er så farlig å bryte reglementet så lenge det dreier seg om små beløp. Jeg er forundret over en slik holdning. Dersom man mener at 56 mill. kr er innenfor rammen, hvor er det da grensen går? Jeg er redd for at man gir Stortinget flere problemer når man har en slik holdning til Stortingets eget bevilgningsreglement.