trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-03:
Det er riktig, som det er sagt av flere, at sentrumsregjeringen hadde til hensikt å legge fram en melding eller en proposisjon først, for dernest å innarbeide forslaget om moms på tjenester i statsbudsjett. Jeg mener fortsatt at det ville ha vært både den beste og den ryddigste måten å behandle momsreformen på, først og fremst for å gi Stortinget den nødvendige tid til å behandle saken. Det som er det største problemet med den måten det er lagt fram på nå, er at momsreformen må behandles parallelt med budsjettet og sluttføres samtidig som behandlingen av statsbudsjettet sluttføres i Stortinget i høst, og at man dermed får svært begrenset tid på å behandle reformen. Det er riktig, som det er framholdt av talerne både fra Høyre og Fremskrittspartiet. Til tross for det mener sentrumspartiene at det er forsvarlig å behandle momsreformen i høst i sammenheng med budsjettet, både fordi man har hatt rikelig med tid til å sette seg inn i problemstillingen rundt momsreformen, og at det også vil få omfattende implikasjoner for statsbudsjettet dersom momsreformen skal skyves ut i tid, i og med at virkningene av den er innarbeidet i statsbudsjettet på mange ulike områder. Jeg skal ikke gjøre dette til en debatt om realitetene i momsreformen, slik Per-Kristian Foss prøvde på, det skal vi få rikelig anledning til. Jeg skal heller ikke gjøre det til en høring i forhold til finansministeren om de ulike sider ved momsreformen, men bare konstatere at en del av de spørsmål Per-Kristian Foss tar opp, får vi selvsagt rikelig anledning til å drøfte også i komiteen fram mot sluttbehandling og kan ta de nødvendige forbehold i forhold til. Det er vel ikke slik at moms på advokattjenester først og fremst er et problem for små bedrifter, for små bedrifter får på linje med store bedrifter fradrag for inngående moms på advokattjenester, men det kan altså være et problem for en del andre grupper som ikke har den fradragsretten på momstjenester som næringslivet vil ha, bare for å ta ett eksempel på en feilslutning fra Per-Kristian Foss" side. Sentrumspartiene vil altså avvise forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet, og vi vil komme til å innarbeide momsreformen i statsbudsjettet i høst og sluttføre behandlingen på den måten som vi allerede har sagt at vi vil gjøre.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-03:
Jeg håper presidenten tillater meg å holde et rimelig lidenskapsløst innlegg om disse spørsmålene. Jeg er noe forundret over at Fremskrittspartiet og Høyre nærmest legger fram denne saken som om hele hovedproblemstillingen kommer som julekvelden på kjerringa. Etter åtte år i finanskomiteen, riktignok er det tre år siden, vet jeg at prinsippet om et speilvendt momssystem har vært et tema i den politiske debatten i mange år, særlig fordi vi ser at samfunnet forandrer seg, folks forbruk forandrer seg, og vi vet at en stadig større del av forbruket framover kommer til å være tjenester. Samtidig vet vi også at den største enkeltposten i statsbudsjettet er inntektene fra moms, og det handler rett og slett om hva slags føringer vi skal legge for å sikre at vi har en skikkelig finansiering av en velferdsstat. Debatten om dette prinsippet er etter vår oppfatning overmoden for en konklusjon. Det betyr også at man på en måte snur argumentasjonen og bevisbyrden i forhold til at man må argumentere for å holde enkelte tjenester utenfor en momsøkning, enten helt eller delvis med en lavere sats. Det er flere forhold som SV mener bør diskuteres nærmere, f.eks. å innføre moms på reiseliv og på kollektivtrafikk. På begge de to områdene er vi skeptiske, og vi vil heller holde dem unna en slik systemomlegging enn å ta dem med. Men debatten om prinsippet mener vi er overmoden for en konklusjon. Vi skulle selvsagt også gjerne ønsket oss at vi hadde lang tid til å gå inn i en debatt om alle ulike skiheiser, helsestudioer og andre typer næringer som også måtte komme i en spesiell klemme i denne saken, men vi tror det er riktig å konkludere når det gjelder prinsippet nå. Så får man heller legge til grunn at man er romslig når det gjelder noen overgangsordninger, og erkjenne at det er vanskelig å begrunne hvorfor ikke en rekke tjenester skal være momsbelagt på samme vis som varer, både fordi det er det generelle systemet i de fleste andre land, og fordi sammensetningen av forbruket er under forandring. Med dette lille, lidenskapsløse innlegg vil jeg anbefale vår gruppe å stemme mot forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-03:
Når det gjelder Sporveiene, viser beregninger at de bl.a. på grunn av investeringer kommer rimelig tilfredsstillende ut ved overgangen til det nye systemet, slik at det hensynet skulle være ivaretatt. Når det gjelder spørsmålet om moms på idrettsaktiviteter, må jeg få lov til å henvise representanten til en bred omtale på sidene 137-141 i proposisjonen, hvor det bl.a. omtales idrettsaktiviteter i regi av idrettslag og idrettsaktiviteter utenom idrettslag. Selvfølgelig vil ikke minst spørsmålet om kommersiell virksomhet her være helt sentralt.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-03:
Dette spørsmålet var jo et ganske annet spørsmål enn det representanten Foss stilte, og som derfor, naturlig nok, gis et ganske annet svar. Det er helt riktig at for den virksomhet som faller utenom avgiftsområdet, vil denne egenregivirksomheten selvfølgelig bli en aktuell problemstilling, ikke minst når det gjelder kommunesektoren. Det er riktig, som representanten Brende her peker på, at for kommunene vil det for de virksomhetene som det ikke er etablert momskompensasjonsordning for, være knyttet fordeler til å drive virksomheten i egen regi. Regjeringen har i tilknytning til proposisjonen ikke foreslått endringer i systemet for momskompensasjon. Vi har ingen aktuelle planer om å foreslå endringer i det, og det betyr at for de virksomhetene som i henhold til proposisjonen vil ha fordeler ved egen regi framfor kjøp av tjenester, er problemstillingen som Børge Brende reiser, høyst aktuell.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-03:
Siden representanten ikke fant det tilfredsstillende med en henvisning til sidene 137-141, må jeg få lov til å spesifisere det ytterligere. Omtalen er på side 141, første spalte, nederst, hvor det står: «I forslag til ny § 5 a annet ledd nr. 7, jf. kapittel 7.2.12.5 er det lagt til grunn at omsetning av rett til å bruke lokaler, anlegg mv. for utøvelse av idrettsaktiviteter ikke skal omfattes av avgiftsunntaket knyttet til fast eiendom. Det skal således som et utgangspunkt oppkreves avgift ved salg av billetter, årskort, heiskort, greenfee mv. til svømmehaller, treningsstudioer, slalåmbakker, tennisbaner, golfbaner mv. Departementet vil foreslå at denne avgiftsplikten ikke skal omfatte bruk av slike lokaler, anlegg mv. i regi av idrettslag og i forbindelse med aktivitetstilbud overfor medlemmer mv., men at disse skal være unntatt i henhold til forslaget til § 5 første ledd nr. 1 bokstav g ovenfor. Dette innebærer eksempelvis at en idrettsklubb ikke skal oppkreve merverdiavgift ved omsetning av retten til å benytte klubbens svømmebasseng, slalåmbakke eller tennisbane mv. Det er imidlertid en forutsetning for dette avgiftsunntaket at omsetningen ikke skjer i vesentlig konkurranse med registrerte næringsdrivende som har tilsvarende omsetning, jf. forslag til § 5 annet ledd.» Når det gjelder spørsmål om Rosenborg, følger det av etterfølgende avsnitt: «I motsetning til utvalget antar departementet at billetter til idrettsarrangementer generelt bør unntas fra avgiftsområdet, det vil si at det heller ikke skal beregnes avgift av billettomsetning til større idrettsarrangementer. Departementet har i sin vurdering lagt vekt på at det ellers vil kunne oppstå avgrensningsspørsmål og konkurransevridninger blant annet i forhold til andre fritidsaktiviteter og underholdningsarrangementer. Departementet foreslår derfor en ny bestemmelse om unntak for retten til å overvære idrettsarrangementer i merverdiavgiftsloven § 5 b første ledd nr. 5.» Jeg antar at dette skulle opplyse saken.
Børge Brende (Høyre), 2000-11-03:
For å få finansministeren til å svare på det spørsmålet som representanten Foss tok opp innledningsvis om bl.a. momskompensasjonsordningen, tror jeg spørsmålet må stilles på en litt annen måte, fordi man forsøker å forbigå realitetene i det forholdet. I vår skrev daværende statssekretær Eide i Finansdepartementet et brev hvor man fastslo at Bondevik-regjeringen selvsagt ville ta opp momskompensasjonsreglene når man kom med et nytt forslag til utvidelse av momsen. Advokater ble brukt som et eksempel. For å illustrere kan man ta et annet forhold. I dag er det massevis av IT-bedrifter som leverer tjenester til norske kommuner. Det er fornuftig også for norske kommuner på en del områder å gjøre det som privat næringsliv gjør i større og større omfang, å «outsource», dvs. at man kjøper tjenester fra bedrifter som har spesialisert seg på dette området. Det er det samme som helseministeren nå sier at man skal gjøre i Helse-Norge – at man må ha en funksjonsfordeling mellom sykehusene og spesialisere seg på enkelte områder. Det som nå vil skje, er at hvis en IT-bedrift skal kunne levere et produkt til kommunen, må de være 23 pst. rimeligere enn kommunens egenproduksjon av en slik tjeneste. Og vårt spørsmål til finansministeren er: Hvorfor har ikke Regjeringen gått dypere inn i momskompensasjonsreglene som vil oppstå i og med en ny reform? Har man gått bort fra det som var regjeringen Bondeviks forutsetning om at dette måtte ses i sammenheng, eller har man tenkt å følge opp dette i en tilleggsproposisjon – eller hvilke tanker har finansministeren på det punktet?
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-02-15:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 2000-02-15:
Jeg takker statsråden for svaret. Han sier at det i den nasjonale transportplanen som skal legges fram, vil bli satset betydelig og lagt betydelig vekt på å forbedre sikkerheten i forbindelse med transport. Da forutsetter jeg at vi ikke kan klare å få det til med de ressurser man har antydet skal være retningsgivende for neste tiårsperiode – altså at man skal starte opp med en ressursramme som er 6 milliarder kr mindre enn den vi har i dag. Det ble fra statsrådens side snakket om dette med nullvisjonen. Jeg tror ikke at det er nok bare å ha visjoner og målsettinger. Jeg tror faktisk at det er mer ressurser vi trenger, hvis vi skal få dette til. Og da har jeg lyst til å si at de fylkene som Sørlandet representerer, har i lang tid lidd under manglende stamveginvesteringer. Den dårlige vegstandarden og de mange dødsfall og alvorlige ulykker som vi har hatt langs E18 og E39, har medført at bilister faktisk er redde for å kjøre ut på veien – for ikke å snakke om de myke trafikantene, som ikke har andre alternativer over lange strekninger. Vi vet jo at selv med ubegrensede finansielle midler vil det ta mange år før tilfredsstillende vegutbygging kan ferdigstilles, og det er noe som landsdelen åpenbart vil lide smertelig under. Vi forventer derfor nå at statsråden sørger for at det i forbindelse med behandlingen av Nasjonal transportplan vedtas tilstrekkelige bevilgninger som – sammen med vår egen landsdels bidrag i form av bompenger – kan legge til rette for en raskest mulig utbygging av de prioriterte strekningene. Kan statsråden tenke seg å ta ut de mest trafikkerte strekningene i de fylkene som er hardest rammet av trafikkuhell og dødsfall i trafikken, og gi disse fylkene en spesiell oppmerksomhet?
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 2000-02-15:
Det har vært en for så vidt interessant debatt, og selv om den har vært sørlandspreget, mener jeg allikevel at flere har tatt opp mer nasjonale hensyn og problemstillinger. Kristin Halvorsen berømmet statsråden for nullvisjonen, og mente det var dristig. Jeg kan i hvert fall anbefale Kristin Halvorsen å lese TØIs rapport om nullvisjonen og kostnadene. Det ville bli himmerike hvis vi fikk til nullvisjonen, men den er faktisk så kostbar at jeg tror nok det vil bli rabalder. Men jeg har ingen ting imot visjonen, men TØIs rapport viser klart at det er den mest kostbare å gå inn for. Woie Duesund hevder at vi har prioritert sikkerhet. Det kan godt være vi har gjort det, man la oss i hvert fall være enige om én ting: Det har ikke vært nok satsing, for ellers hadde vi faktisk hatt færre ulykker. Statsråden stilte spørsmål om vi så på ulykker på vegene med andre øyne enn vi ser på samfunnsulykker i andre sektorer. Det tror jeg faktisk vi gjør. De kommer en og en, og så er de glemt. Men allikevel er det 300 personer som mister livet sitt på vegene i Norge, og det er altså altfor mange. Statsråden sa i et svar til Myrvoll for en tid tilbake at han måtte forholde seg til 300 dødsfall årlig på vegnettet. La meg understreke at jeg ønsker ikke å forholde meg til en sånt tall, for det er vi politikere og de politiske myndighetene som har ansvaret for å gjøre noe med det, og da skal en ikke forholde seg til det, da skal en gjøre noe med det. Og jeg vil gjenta det jeg sa innledningsvis: Politikk er å prioritere. Jeg vet at det er vanskelig, men vi kan ikke skyve disse problemene foran oss lenger. Vi sitter med ansvaret for å gjøre noe med det, vi sitter med ansvaret for å gi tilstrekkelige rammer for at tiltak kan gjennomføres som reduserer tap av menneskeliv. Og jeg vil gjenta spørsmålet jeg stilte: Kan statsråden tenke seg å ta ut de mest trafikkfarlige strekningene i de fylkene som er hardest rammet av trafikkuhell og dødsfall i trafikken, og gi disse en spesiell oppmerksomhet?
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-15:
Som jeg har nevnt en gang før i denne sal, vil mitt utgangspunkt for Nasjonal transportplan, som vil bli lagt fram for Stortinget i løpet av noen uker, være at trafikksikkerhet skal ligge i bunnen – det er utgangspunktet for prioriteringene. Innenfor de rammene som til enhver tid er til rådighet, skal trafikksikkerhet i luft, på sjø, på veg og på jernbane prioriteres. Så spør interpellanten: Er det nok med en visjon? Nei, det er det ikke. Men en visjon må man ha for å handle, og visjonen er altså at vi skal ned med ulykkene i trafikken, vi skal ned med dødsulykkene – vi skal ha en visjon om at det skal være null drepte og livsvarig skadde. Vi har brukt året 2030 som utgangspunkt for visjonen; vi har et mål å arbeide mot. For meg er det et etisk spørsmål at vi stadig lettere ser ut til å akseptere antall drepte i biltrafikken. Hvordan er det mulig at vi bare kan registrere én drept, pluss én drept, pluss én drept uten å handle? Det er utfordringen vår. Når de store ulykkene skjer, samler vi oss som nasjon, da handler vi, da agerer vi, da setter vi ned granskingskommisjoner – og det er viktig og riktig. Men jeg er opptatt av de enkelte ulykkene, der det sitter noen igjen som ikke får noen oppbakking, som ikke får noen støtte, og som heller ikke får noen oppfølging. Når man summerer dette over et år, blir det flere hundre. Er det etisk forsvarlig å ikke fokusere sterkere på det? Jeg er derfor innstilt på å bruke ressursene, også når det gjelder investeringer, på en slik måte at vi kan få ned dødsulykkene og ulykkene som er av alvorlig art. Jeg nevnte for et øyeblikk siden dette med kommisjonen på jernbanesiden som ble vurdert i 1993. Det er nok riktig av meg å føye til at det i den forbindelse ble konkludert med at det på bakgrunn av få ulykker sett i forhold til de administrative og kostnadsmessige sider ved saken ikke var tilrådelig å opprette en slik kommisjon. Spørsmålet om hvordan sjøulykker skal undersøkes, har nylig vært gjenstand for en vurdering gjennom Sjølovkomiteens arbeid for Justisdepartementet. Komiteen går i NOU 1999: 30 inn for å etablere en havarikommisjon for sjøulykker. Jeg nevner dette spesielt i oppfølgingssvaret fordi vi på de ulike transportområdene er nødt til å ta et tak, vi er nødt til gjøre noe. Vi skal granske, ikke for granskingens egen del, men for at vi skal lære av dette i senere sammenhenger, høste erfaringer og hindre at nye ulykker skjer – og på den måten sette inn ressursene på det mest riktige stedet.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 2000-02-15:
Dette har vært en viktig interpellasjon, og det har i debatten kommet mange, nyttige og viktige innspill. Jeg tar det med tilbake igjen, og vil følge det opp. Det betyr med andre ord at jeg også kan svare på det siste spørsmålet, at jeg vil se konkret på de mest ulykkesbelastede områder for å bruke innsatsen vår der. Så har det vært spurt: Er Sørlandets situasjon slik at de trenger et ekstra løft? Det er noe av det som vurderes i forhold til Nasjonal transportplan. Så får vi da se når Stortinget behandler den, om vi er enige om vegen videre. La meg også nevne at innenfor tilsynsområdet har det de senere år vært opprettet nye tilsyn for å følge med på sikkerhetsområdet. Jeg mener de har gjort en god innsats, en god jobb, og det er viktig å påpeke også det. Det har vært snakket veldig mye om sikkerhet på landevegen, og jeg vil berøre det før jeg avslutter mitt innlegg. Men la meg understreke at her er det sikkerhet både i luft, på sjø, på bane og på veg som det er viktig å se i sammenheng og satse på. Som jeg nevnte i mitt innledende svar, vil Regjeringen samtidig med Nasjonal transportplan legge fram Nasjonal trafikksikkerhetsplan. Det er første gang det legges fram noe slikt her i landet. Førstkommende torsdag har jeg invitert alle etatene under Samferdselsdepartementet og andre departementer med underliggende organer som arbeider med sikkerhetsspørsmål i vid forstand. Da vil vi drøfte om det sikkerhetsarbeidet som drives i de ulike etatene, kan gi de andre etatene nye innfallsvinkler, ideer, eller andre forhold, som kan styrke sikkerhetsarbeidet i disse etatene. Vi vil også vurdere sikkerhetsarbeidet på tvers av sektorene. Men siden det har vært drøftet og sagt mye om veg, har jeg behov for å lekke litt av det som er nødvendig å gjøre for å komme videre mot en nullvisjon. Det er nemlig slik at det er ingen trafikksikkerhetstiltak som alene kan gi en vesentlig reduksjon i antall skadde og drepte. Hva må vi da gjøre? Jo, vi må styrke samordning av trafikksikkerhetsarbeidet. Vi må sikre at vegene gjøres bedre ved bl.a. vegutbygging, fjerning av skadegivende hindringer langs vegbanen, kurveutbedringer, profilerte midtlinjer, høy standard på vinterdrift og høy standard på vedlikehold. Men det kreves noe av oss alle: det vi kaller atferdsregulerende tiltak. Det kan bety senket fartsgrense. Det kan bety og skal bety forbud mot førers bruk av håndholdt mobiltelefon under kjøring – det innføres 5. mars. Promillegrensen senkes til 0,2 pst., ikke av alkoholpolitiske grunner, men av trafikksikkerhetsgrunner, forslaget ligger i Stortinget. Prikkbelastning av førerkort blir innført. Vi må innføre kontroll og sanksjoner, økt teknisk utekontroll av tunge kjøretøyer, økt kontroll av verneutstyr, automatisk trafikkontroll, ulykkesanalysegrupper, trafikksikkerhetsforskning, ulykkesanalyse av hele vegnettet. Summen av disse aktivitetene og av disse handlingene skal gi oss økt trafikksikkerhet og gi visjonen en mening. Jeg håper inderlig at Stortinget når de får Nasjonal transportplan, kan gi den sin tilslutning.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2000-02-15:
Det er en viktig interpellasjon som representanten Blattmann reiser her i dag. Jeg vil bruke mitt innlegg til å snakke om ulykker på veinettet, og spesielt på Sørlandet. Ulykker skyldes minst tre faktorer: sjåføren, bilen og veien. Det er kanskje sjåførens holdning, reaksjonsmønster og oppfatning som kunne ha gitt best resultat gjennom informasjon, men samtidig er menneskets atferd vanskelig å forandre. Derfor er det viktig at politi og biltilsyn holder høy standard på kontroll av biler og sjåfører. Det som blir mer og mer klart, er at standarden på våre stamveier ikke holder mål med dagens trafikk. Norges viktigste transportkorridor Oslo–Stavanger – og av den veien ligger 40 pst. i Agder – har så dårlig standard og ulykkene er så alvorlige at sindige sørlendinger nå protesterer på veistandard og dødsulykker som rammer så hardt. I 1999 ble 39 mennesker drept, og antall meget alvorlig skadde er over dobbelt så høyt som på andre stamveier. Det er kanskje ingen tilfeldighet at veistandarden i Aust-Agder er halvparten så tilfredsstillende som den på øvrige stamveier, og man har altså dobbelt så høyt antall ulykker. I går skjedde det en ny tragisk dødsulykke på E18 i Aust-Agder. To mennesker ble dessverre drept og tre hardt skadd. Dette kan ikke fortsette. Både statsministeren og samferdselsministeren har befart E18 og E39, og har erkjent behovet for utbygging på Sørlandet. Lokale politikere har nå gått sammen om prosjektet Bedre stamvei på Sørlandet. En underskriftskampanje viser stor oppslutning, ikke bare fra bilister, men fra sørlendinger som vil bekjempe dødsulykkene. Aust-Agder har også gått til det skritt å søke om bompengefinansiering selv om dette blir en ekstra skatt for innbyggerne. Det er et faktum at det er 30 ganger større fare for å bli drept på E18 i Aust-Agder enn på E18 i Oslo og Akershus. Jeg er derfor av den oppfatning at vi bevilger for lite penger til veibygging i Norge i dag. Til slutt et spørsmål til samferdselsministeren: Er Sørlandets veistandard og ulykker av en slik karakter at man der, etter samferdselsministerens vurdering, bør gi et ekstra løft i Norsk transportplan, utover det andre landsdeler får?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-02-15:
Denne viktige interpellasjonen om ulykker, også trafikkulykker, kunne neppe fått en mer tragisk opptakt. I går skjedde det altså igjen, en frontkollisjon på E18 ved Risør i Aust-Agder, ytterligere to mennesker omkom og tre ble skadet. Det står her i avisen, og det viser hvor dramatisk det som nå skjer på veiene i Agder, virkelig er. Og nettopp E18 i Agder er blitt en av landets verste dødsveier, men ingenting som virkelig monner, er hittil blitt gjort. Jeg har selv i mange år bodd tett ved det som jeg vil kalle «dødsveien», E18 i Agder. Og det er lenge siden jeg for min del sluttet å telle dødsulykkene på de få kilometerne av E18 som går forbi mitt eget bosted. Bare i min barndoms lille hjembygd, Rygene, som bare har noen få hundre innbyggere og som ligger tett ved E18 mellom Arendal og Grimstad, har ni, eller er det ti, ungdommer omkommet i trafikkulykker bare de siste 10-15 årene. 18. september 1998 var kirken i min lille hjembygd fylt til randen av sørgende mennesker. Det var begravelse, og en 16 år gammel jente i min egen familie ble lagt i jorden. Og absolutt hele bygda var samlet for å ta et siste farvel med en kjekk ungdom som ble revet bort før hun ble voksen. Jenta omkom i en brutal og meningsløs trafikkulykke på E18 ved Grimstad, og var blitt nok et nummer i en grotesk og ufattelig lang dødsstatistikk i dette fylket. Og mindre enn ni måneder senere, den 9. juli 1999, står jeg igjen på den samme kirkegården i min gamle, lille hjembygd. En 18 år gammel jente denne gangen, datter av en gammel kamerat, ble stedt til den siste hvile på den samme kirkegården i den vesle bygda Rygene ved Arendal. Hun er nr. 10 i rekken av ungdommer som er drept i trafikkulykker bare fra denne lille bygda Rygene i løpet av de siste 10-15 årene. I 1998 ble 22 mennesker drept på veiene i Aust-Agder, i 1999 20 mennesker, og hittil i år to mennesker. Hvordan i all verden kan vi i dette landet akseptere at slikt skjer uten av vi gjør noe som virkelig monner? Jeg vet at Agderrådets leder, Jan Helland-Olsen fra Arbeiderpartiet, uttalte følgende i desember i fjor: «Nå må sentrale myndigheter skjønne at de dårlige veiene i Agder bidrar til dødsulykker på E18 …» Jeg deler dette syn, og jeg er overbevist om at en bedre veistandard er blant de mest virkningsfulle tiltakene for å redusere ulykkene betraktelig på denne veien og andre veier i vårt land. Og det er etter mitt syn ren og skjær skam at ikke trafikkdøden ofres mer oppmerksomhet av ansvarlige myndigheter, i et land som har ressurser mer enn nok til virkelig å gjøre noe med dette samfunnsondet nr. 1 i vårt land.
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 2000-02-15:
De store ulykkene i den senere tid, både på sjøen og i forbindelse med jernbanen, gjør noe med oss alle. Det er et viktig område som interpellanten tar opp i dag, og jeg synes hun hadde et engasjert og godt innlegg her i begynnelsen. Det er tragisk at bortimot 300 mennesker ble drept i trafikken på veiene i fjor, og det er tragisk for de familiene som står rundt. I tillegg har vi alle dem som sitter igjen som uføre, og de som er rundt disse igjen. Det er så mange som blir berørt av de ulykkene som skjer på veiene. Derfor synes jeg at den visjonen om null drepte, som statsråden var inne på, er den vi må ha, og vi må holde den høyt. Jeg er glad for at Regjeringen vil arbeide aktivt for trafikksikringstiltak: rassikring, nedsatte fartsgrenser, mer politi, promillegrense – det koster forholdsvis lite og har effekt. Statsråden har i dag også sagt at han vil legge fram en egen trafikksikkerhetsplan i Nasjonal transportplan, og det er jeg veldig glad for. Han har sagt at ressursene skal settes inn der de får mest effekt, og det høres fornuftig ut. Regjeringen og Kristelig Folkeparti må holde en høy profil. De gjør det, de skal gjøre det, og de må gjøre det i disse spørsmålene framover. Statsråden sa også at han vil komme med ulike tiltak, han vil prioritere tiltak mot ulykker og sette inn ressurser for å unngå drepte og alvorlig skadde. Det er også svært viktig å minne om brukernes eget ansvar. Jeg mener at vi, som trafikanter, må være med og bygge opp gode holdninger i trafikken, vi må vise i praksis at vi tar disse tingene på alvor og lærer våre barn – de som kommer etter oss – en god trafikkultur. Det handler om opplæring, det handler om holdninger og om hvordan vi tenker. Jeg har til slutt lyst til å si noe om situasjonen i Agder. Antall ulykker på stamveiene i Agder-fylkene er dobbelt så høyt som ellers i landet. Og når det gjelder standarden på stamveien gjennom Agder, ligger den betydelig under landsgjennomsnittet. Vi trenger midler i Agder til bedre vei. Ulykkestallene på veiene i Agder må ned. Den Lister-pakken og E39 som nå ligger inne i forslaget til Nasjonal transportplan, må fastholdes. Vi trenger mer midler til utbedring av veiene for å unngå ulykker på E39 i Aust-Agder.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 2000-02-15:
Siden samferdselskomiteens medlemmer er ute på reise, er det andre som må overta i interpellasjonsdebatten. Man kan aldri gardere seg 100 pst. mot at ulykker kan skje – på vei som på jernbane, på sjøen som i luften. Men det er mulig å minimalisere mulighetene for at ulykkene skjer langt mer enn vi har gjort fram til i dag. Behovet for å sette søkelyset på trafikksikkerheten er stort, og vil fortsatt være det. Vi vil ikke akseptere alle de bilulykkene som skjer på vei, og at man har liten oppmerksomhet rettet mot det. Men man må også se på trafikkbildet på veiene. Det er mange steder meget uryddig og til dels forvirrende for bilistene. På en vanlig riksvei, sågar på veiene med europaveistatus, ferdes digre vogntog, skolebusser, turistbusser, gående med barnevogner, folk som lufter hunder, bilister som ikke er vant til å ha campingvogner på slep, syklister, motorsyklister med gassen i bunn – så det er ikke rart at det skjer ulykker. Høyre har flere ganger påpekt det økende misforholdet som er mellom utført trafikkarbeid og statlige bevilgninger. Og det er en sammenheng mellom ulykker og veistandard og det å separere veitrafikk. Det er den nye E6-en, som går fra Østfolds grense gjennom Akershus, et godt bevis på. Siden den veien ble åpnet, har det ikke skjedd en eneste alvorlig ulykke der. Trafikken er separert, og det er atskilte veibaner, og det er nok et bevis på at med god veistandard vil man kunne unngå trafikkulykker. Overvåking fra politipatruljene gikk Høyre i bresjen for og bevilget ekstra midler til i revidert nasjonalbudsjett i fjor. Det samme vil vi gjøre i år. Det er viktig at politiet er ute på veiene i de mest trafikkerte tidene, slik at man kan se at trafikken overvåkes. Nå har man de samme tragiske ulykkene på E18 på Sørlandet som man i Vestfold og på E6 i Østfold har hatt i lengre tid. Det bevilges ikke nok penger. Hvorfor tror man at østfoldingene nå går inn for bompengefinansiering? – Jo, simpelthen fordi de ikke orker flere tragiske trafikkulykker. Det må være en fallitterklæring fra Regjeringen når man ikke kan opprettholde bevilgningsnivået for perioden, slik man gikk inn for. Man må også se nærmere på hvordan man bruker de pengene man har. Nå har vi brukt 55 mill. kr på et båtregister til ingen verdens nytte. Hva kunne vi ikke ha utrettet med de 55 mill. kr i stedet? Vi kunne f.eks. ha merket farledene langs kysten.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-02-15:
Det er et viktig og alvorlig saksområde som vi nå behandler. Jeg har selv tatt opp et forhold ved dette i brev til statsråden, det gjelder framtid og sikkerhet for Rørosbanen. Interpellanten, Aud Blattmann, snakker om at ressursrammene må være større, og det er jeg for så vidt enig i. Men vi må ikke bli så etterpåkloke at vi ikke kan innrømme at her har flere av oss kanskje gjort feil, og at det er en del ting vi har liten grunn til å være stolte av. Blant annet hadde vi oppe et forslag for noen år tilbake om en større bevilgning for å øke sikkerheten på Rørosbanen. Det fikk ikke flertall da, og er heller ikke fulgt opp senere, slik at det er ingen som kan smykke seg noe særlig med den saken. Vi tar altfor lite hensyn til sikkerhet, også sikkerhet i forbindelse med utbygging av et mer framtidsrettet og tidsmessig kommunikasjonssystem. Vi har som brukere av veg- og transportsystemet vårt alle et ønske om et sikkert system, et raskest mulig system og et billigst mulig system. Og det er spørsmål om ikke professor Jan Hovden, som er professor i sikkerhetsledelse ved NTNU, har noe rett når han sier følgende i et notat jeg har fått, som visstnok bygger på et intervju i Verdens Gang: «Det norske samfunn har gått inn i en tut og kjør-periode. Tidspress og profittjag truer tryggheten.» Og det er et spørsmål om krengetogene, om hurtigbåtene og store og raske biler kanskje ikke er sikre og trygge nok i den sammenhengen. Jeg tror f.eks. at satsingen innenfor sjøfarten, som har vært nevnt her, må følges opp med tryggere farleder. Jeg tror også at man må trygge hurtigtogene ved å sikre kjøreveien og sikre planoverganger, og, som en tidligere samferdselsminister har sagt, det er også et spørsmål om pukk og sviller. Det er altså et spørsmål om skinnegangen er god nok i forhold til det som bare går raskere og raskere på denne skinnegangen. Det må også være et overordnet mål at en del av sikkerhetsopplegget innenfor samferdsel nå går på at mer av trafikken, ikke minst tungtrafikken, skal over fra veg til jernbane, og da mener jeg en sikker jernbane. Jeg tror at vi har mange utfordringer her, og jeg håper at vi kan komme fram til mer omforente vedtak og slutninger når det gjelder Nasjonal transportplan, om at dette er noe vi må prioritere mye sterkere for framtiden og satse på, hvis vi skal kunne ta hele dette langstrakte landet vårt i bruk på en riktig og trygg måte når det gjelder samferdsel.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-15:
Når samferdselsminister Fjærvoll varsler en nullvisjon for dødsulykker på vei, er det et dramatisk forslag, som må følges opp med meget kontroversielle virkemidler. La oss bare innse det når vi slutter oss til den visjonen. Jeg har ikke noen tro på, som flere talere før meg har tatt fram, at den store løsningen bare er å bygge flere og bedre veier, selv om jeg ser at på enkelte veistrekninger er separering av trafikk et viktig virkemiddel. Men vi kommer ikke utenom at dette dreier seg om hva slags restriksjoner vi selv vil godta for vår egen bilkjøring. Da man gjennomførte 70 km fartsgrense på E18 gjennom Vestfold, sammen med systematiske kontroller over strekningen, så fikk man antall ulykker ned i null. Det betyr at hver og en av oss må være innstilt på å kjøre med lavere hastighet enn det vi gjør i dag, dersom en faktisk skal ha en nullvisjon framover. Det er jo faktisk sånn at hvis hver og en av oss bare holder fartsgrensene, så går antall dødsulykker ned til det halve. Såpass ubehagelig er dette. Det er egentlig rart at det ikke har vært mye større politisk press i en sak der altså antall trafikkulykker tar livet av ti skoleklasser hvert eneste år, og mange flere blir skadd og opplever katastrofale hendelser som preger dem for livet. Jeg syns at det er dristig og modig av Fjærvoll å sette en nullvisjon for dødsulykker på veiene, og jeg håper at vi, i flertall, klarer og tør å følge opp. Så til noen enkeltproblemstillinger. Det er veldig viktig å ha et overordnet perspektiv når det gjelder sikkerhet i transport. Det er f.eks. ikke klokt å la jernbanen fortsette innenfor rammer med såpass små budsjetter som nå, og skrape de midlene som er for å gjøre noen enkelte sikkerhetstiltak. Den store utfordringen for å få større sikkerhet når det gjelder transport, er å få flere av oss til å ta tog og la bilen stå. Der spares flest menneskeliv. Men da må man altså ha en visjon for jernbanen som gjør at vi kommer oss kjapt, greit og hurtig fram og innen de tidsfristene vi selv ønsker. Så her er det veldig vesentlig at Nasjonal transportplan har et helhetlig syn på hva som er sikkerhetstankegangen når det gjelder transportsektoren, og at man ikke lager båser hvor det dreier seg om enkelte sikkerhetstiltak på de enkelte typer transportmidler, men hvor man ser hele transportsektoren i sammenheng. Jeg gratulerer Fjærvoll med en dristig visjon, og regner med at det kan bli mye spetakkel rundt de virkemidlene som må følge av en sånn visjon.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-15:
Dette er en sak som det har vært mye interesse rundt og mye pågang om, og som pressen også har diskutert, både i det offentlige rom og i forbindelse med dette forslaget. Men jeg tror at en av grunnene til at presselosjen er tom her i dag, er at de puster lettet ut. Dette slipper de jo å gjøre noe mer med! For det første provoseres pressen alltid hvis man lager noen forslag om hvordan deres mulighet til å gripe inn i andre menneskers liv skal begrenses. Men dette forslaget innebærer jo ikke den type lovregulering. Dette er et slags motmakt-forslag. Det er et forslag for å gi større mulighet, større kjennskap, større tyngde i å håndtere et mediepress for dem som uforvarende opplever en sånn type situasjon. Men når justiskomiteen er såpass bleike som de er her i dag, da har jo pressen ingenting å frykte. De kan fortsette akkurat som før, i trygg forvissing om at justiskomiteen holder på med noe annet. Så det var den! Tenk dere møtet mellom en pårørende i en straffesak, som ikke har vært i avisene siden dåpsannonsen stod der – det er jo dét vanlige mennesker stort sett har av kontakt med medier og aviser – og på den andre siden, den som oppleves som en – hva skal en si – motpart kanskje, eller en medhjelper, men som er en av Norges mest drevne kriminalreportere. Dette kan være små lokalsamfunn som plutselig får riksmedienes kjempeinteresse. Og det er ikke alle som har naboer som setter opp telt og holder vakt. Hvor fins det da hjelp? Hvor fins det da mulighet for å gjøre det som statsråd Dørum sier, å tenke gjennom ting? Hva tenker jeg så om dette i morgen? Hvis jeg sier noe i dag, hvordan tenker jeg om dette i morgen? Vil det ha noen virkninger på sikt? Hvordan skal man ordne det? Da hjelper det ikke å ha et kontor i Oslo som du kan tusle ned til etter 14 dager. For de som har vært i disse situasjonene, sier jo at det går fem minutter etter at man har varslet om en ulykke som har skjedd, før riksmediene er på mobiltelefonen. Det er jo det som er situasjonen. De i pressen som har vært interessert i dette, og som har viet det en del oppmerksomhet, burde ha visst at det var mye større årvåkenhet fra et stortingsflertall om hvordan man kunne bistå i det som er en veldig skjev maktbalanse pr. i dag. Derfor syns jeg det er merkelig hvor lite engasjert justiskomiteen er i disse spørsmålene, for dette oppleves i enkeltsituasjoner selvsagt som like store overgrep som noe annet. Den enkelte representant kan jo tenke gjennom hvor stor fortvilelsen er hvis man feilrefereres i en setning eller to i en avis. Det er altså bare noe «pilemitt» og blåbær i forhold til en sånn storm som uforberedte og ubeskyttede mennesker plutselig kan oppleve.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-15:
Jeg tror faktisk at det folk som kommer i denne type situasjoner, trenger, er helt konkrete råd. Kristin Krohn Devold beskriver en situasjon hvor man har behov for å samle sammen sine nærmeste og alt det der, men fryktelig mange opplever å bli invadert nettopp på det tidspunktet. Bare det å vite at man har rett til å holde pågående journalister på avstand, ikke å føle seg forpliktet til å la seg invadere i den typen situasjoner – det er dette det ofte dreier seg om. Det er det man burde fått bistand til i en sånn situasjon. Jeg tror ikke at man i denne diskusjonen skal komme med generelle besvergelser mot pressen. Vi skal komme med en helt kald og kynisk vurdering. I en sånn type situasjon, hvem er det da som har makt? Hvem er det som har overtaket? Hvem er det som har rutinen? Hvem er det som skal skrive stoff som selger aviser? Det er pressen. På den andre siden er det helt uforberedte mennesker, og det er bare hvis man er villig til å gjøre noe med den maktbalansen, man kan finne noe som faktisk fungerer.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2000-02-15:
Jeg vil gjerne takke Aud Blattmann for at hun har tatt opp den interpellasjonen som vi nå diskuterer, for det er et kjempestort problem. Mens vi snakker, så dør mennesker rundt om i vårt langstrakte land. I Vestfold har det nå blitt arbeidet i en årrekke med ny E18. Men mens arbeidene har pågått, ble 138 mennesker skadet i trafikken i Vestfold bare i 1999, 23 av dem ble drept. I min hjemkommune, Larvik, skjedde det 80 ulykker i fjor, fire dødsulykker. Og på en vei som brukes som avlastningsvei for E18 – en veistrekning som bare er to mil – mistet vi to unge jenter, begge under 30 år, og et barn under ett år, og hans mor kommer antakelig aldri til å våkne opp slik hun var før ulykken. Disse tre ulykkene skjedde på glatt føre. Alle som bor der, vet at her er det glatt når det er mulig å være glatt, men det visste ikke de som ikke var kjent og kom på tvers i svingene. I januar i år ble ytterligere to drept. Disse tragiske hendelsene omtales i avisene en dag, kanskje dagen etter, og siden er det bare statistikk. Men for dem det gjelder, er disse menneskene like umistelige som alle andre. Det er like vondt, like ufattelig og føles utrolig urettferdig – akkurat på samme måte som ved alle andre ulykker der menneskeliv går tapt. Problemet må tas på alvor. Menneskenes liv og helse må nå få første prioritet. Fartsgrensen ble satt ned til 70 km på E18 i Vestfold. Det var ikke én ulykke, og folk trodde at nå hadde man lært. Det hadde man ikke, for det eneste som gjorde at det ikke skjedde en ulykke, var massiv kontroll fra politiet. Det var slik at man nesten kjørte fra politibil til politibil, eller man hadde politiet på veien foran seg eller bak seg. Da greide vi å holde antallet ulykker nede. Jeg er veldig glad for at det bygges veier, men kan vi ikke prøve å få mer politi ut på veien mens de bygges. I tillegg er jeg fryktelig skuffet over at det prøveprosjektet med politihelikopter som vi satte i gang, og som vi bare holdt på med i halvannet år, ble stoppet av Regjeringen. Det var faktisk én av de tingene vi kunne ha brukt til å henge over råkjørerne på E18, så vi kanskje hadde holdt dem igjen, slik at det ikke gikk for sakte for dem så de kjører ut av køen og treffer en annen midt foran.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2000-02-15:
Kristelig Folkeparti har som mål at det ikke skal skje ulykker verken på land eller sjø. Derfor har Regjeringen prioritert trafikksikkerhet. Flere tiltak er fremmet for å forebygge ulykker. Det siste forslaget er å sette ned promillegrensen fra 0,5 til 0,2. Stadig flere respekterer at alkohol og bilkjøring ikke hører sammen, så jeg håper det blir flertall for forslaget. Forbud mot å bruke mobiltelefon som ikke er fastmontert, er også et godt tiltak. Regjeringen har prioritert økt vedlikehold av veiene våre. God snøbrøyting på denne tiden av året gir bedre sikkerhet. Sist sommer ble det gjort forsøk med lavere fartsgrense. Erfaringene viser at ulykkestallene gikk mest ned der kontrollen økte. Trafikksikkerhetsarbeid handler mye om holdninger. I Aust-Agder ble det i fjor gjennomført en aksjon som het «Krafttak mot trafikkdøden» i de høyeste klassetrinnene. I tillegg økte kontrollen av bilbeltebruk, fart og promille. Fylket har sammenhengende veilys gjennom hele fylket. Etter at disse er kommet, er nattulykkene redusert, likedan viltulykkene. Tross dette topper Aust-Agder statistikken over antall drepte og alvorlig skadde i trafikken. Ulykkesbelastningen er nesten dobbelt så høy som landsgjennomsnittet. Den samme veistrekningen har størst trafikkøkning i Norge. Dessverre er veistandarden dårligst i landet. Andel med tilfredsstillende veistandard ligger bare på det halve av landsgjennomsnittet. Eget bomselskap er dannet, og nå venter sørlendingene utålmodig på et klarsignal. I bompengeprosjektet ligger det forslag om strakstiltak som vil bedre trafikksikkerheten. Utålmodigheten er også slutt når det gjelder forventninger til Nasjonal transportplan. Ingen landsdel får så lite penger i forhold til innbyggertallet. En sum på 36 mill. kr pr. år til Aust-Agder står ikke i stil med de 250 mill. kr en har beregnet som merkostnader til transport og trafikkulykker pr. år. Sist helg var det en stor underskriftskampanje for økte statlige midler til stamveien i Agder-fylkene. Neste tirsdag blir disse levert i Oslo. En stor delegasjon fra næringsliv, shipping, høyskole og politikere vil understreke at nå er det Sørlandet som må bli prioritert. En rask utbygging vil redusere ulykkesnivået, redusere transportkostnadene og løse miljøproblemene. Det vil gi store gevinster for velferden både for oss som bor der fast, og for dem som besøker eller reiser gjennom vår flotte landsdel.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-02-15:
Eg vågar å blanda meg litt inn i denne sørlandsdebatten. Det er ein viktig interpellasjon, som gjeld ulykker både på veg og sjø, og den er viktig for heile landet. Og eg må seia at det å ha ein nullvisjon er dristig, det er eg einig i. Det vil krevja veldig mykje av oss alle når det kjem til Stortinget, for å kunne setja i verk det som må gjerast dersom vi skal kunna oppfylla den visjonen som statsråden har varsla at han skal koma med i Nasjonal transportplan. Det er slik at ingen av oss aksepterer noka dødsulykke, det er heilt klart. Men vi må gjera noko. Og om vi er einige om kanskje ein visjon, er einige om at vi ikkje aksepterer dødsulykker, så er det altså 320 menneske kvart år som tapar livet. Vi veit òg veldig mykje om at det er ein samanheng mellom vegstandarden t.d. og talet på ulykker. Derfor dreiar det seg òg om pengar i tillegg til andre ting vi må gjera, og då snakkar vi faktisk om å auka løyvingane til heile samferdselssektoren vår. Eg har òg lyst til å ta med litt om skipsleia vår. Vi veit jo faktisk at for nokre år sidan vart det i budsjettet reist åtvaringar mot kva som kunne skje om vi ikkje gjorde noko med merking av fyrleia. Så kutta vi på løyvingane, og så skjedde den dramatiske ulykka med «Sleipner». Pengar er komne inn igjen i budsjettet, og det er vonleg førebyggjande mot framtidige ulykker. Men eg trur det er viktig at vi har tryggleiken i fokus. Og eg trur òg at vi må sjå på det med tida, som nokon var inne på, at alt skal gå så fort, alt skal vera så kjapt, og båtane våre skal lagast så smekre at det skal nesten ikkje visast igjen at dei går på sjøen. Vi må òg sjå på at det er tryggleik knytt til alle desse nyvinningane. Det må vi ta på alvor. Det er klart at det er viktig med ein handlingsplan. Eg trur òg at det er viktig at vi no får ei oversikt over heile tryggleiken i samferdselssektoren vår. Vi har ulykkeskommisjonar i ettertid, men vi må få ei oversikt over kva som må gjerast på dei ulike sektorane, og så må vi gjennomføra det. Eg må seia at å ha ein visjon på null er greitt. Men i det tidsperspektivet, altså i tida fram til år 2020, er det mange liv som kjem til å gå tapt, noko som vi ikkje kan akseptera. Derfor må vi leggja vekt på tryggleiken for folk, slik at dei kan føla at kvardagen deira kan verta sikkert ivareteken når det gjeld samferdsel. Då er det viktig å prioritera, og eg vil i alle fall åtvara mot at det skal smørjast litt lett utover fordi ein skal ta omsyn til alt. No må ein sjå kvar vi har dei store ulykkene, og prioritera der først.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2000-02-15:
Det var et par ord fra en av forslagsstillerne som fikk meg til å ta ordet for andre gang. Det ene var mangelfull innlevelse fra komiteens medlemmer, det andre var ordet «bleik» justiskomite. Jeg tror vi her gjør klokt i å holde oss til realitetene i det som ligger i forslaget, og om selve forslagsteksten vil hjelpe på det som Kristin Halvorsen ønsker å få løst. Først til beskyldningene om at justiskomiteen ikke har innlevelsesevne. Selvfølgelig kan vi alle sette oss inn i hvordan det føltes for den nevnte søsteren, som Kristin Halvorsen var inne på, da hennes søster ble drept og pressen ringte fem minutter etterpå. Men ville Kristin Halvorsens forslag løst problemet for den søsteren? Ville hun klart å bringe en medierådgiver på plass i det hjemmet i løpet av de fem minuttene? Nettopp fordi jeg har innlevelsesevne i enkeltskjebner, for vi møter dem hele tiden i justiskomiteen – er det en komite ofrene tar kontakt med, så er det oss – så skjønner jeg også litt av de realitetene vi snakker om. Det viktigste for et offer de første fem minuttene kan være å få snakke med sykehuset. Det kan være å få snakke med politiet og i enda større grad å snakke med sine egne familiemedlemmer, komme sammen. Det er verken å snakke med pressen eller å snakke med medierådgiver. Men det er klart at når det har gått en tid og man har fått gjort unna de viktigste samtalene, vil det være behov for også å få hjelp til å holde pressen på avstand. Da tror jeg at både informasjon tilgjengelig på det enkelte politikammer og en bistandsadvokat som kan håndtere dette profesjonelt, er den eneste praktiske måten virkelig å kunne hjelpe offeret på. Men kom ikke og si at manglende innlevelsesevne er problemet her. Problemet er en presse som går over streken hver eneste dag, som kommer til å fortsette å gå over streken, og som kommer til å ringe fem minutter etter at det har vært begått et drap. Det var de som burde vært på tiltalebenken her, ikke justiskomiteen. Dette er realitetene, og jeg tror og håper at med en samlet innsats fra oss og en samlet kritikk fra oss mot Redaktørforeningen, mot dem i pressemiljøet som har ansvar for å behandle offer på en skikkelig måte, vil vi i hvert fall oppnå langt mer enn et velment forslag som aldri vil gi som resultat at det står en medierådgiver ved sengekanten fem minutter etter at hendelsen har skjedd, uansett.