Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-19:
En debatt om teknologi og teknologiutvikling må ikke nødvendigvis dreie seg spesielt om teknologi. Det den primært bør dreie seg om, er samfunnsutvikling, for teknologi og samfunnsutvikling henger veldig tett sammen. Og det er riktig, som enkelte har hevdet, at politikere i mange henseende selvfølgelig vil ligge langt etter den teknologiske utvikling. Hvis en tenker tilbake til 1992-93 – en behøver ikke å gå lenger tilbake – fantes det nesten ikke en mobiltelefon i Norge. Jeg husker selv godt valgkampen i 1993, da jeg bar med meg et svært bilbatteri med en liten mobiltelefon på toppen som nesten ikke hadde rekkevidde. Det er altså bare sju år siden. Noe av det mest synlige i gatebildet hvis man går herfra og opp til Slottet, er alle de menneskene som står og prater i mobiltelefon på hvert eneste hjørne oppover. Slik kan en se at på mange områder har teknologien gått uendelig mye fortere enn, skal vi si, politiske vedtak og politikere noensinne kan gjøre, og sånn må det være. Men det betyr at en debatt om teknologi primært dreier seg om samfunnsutvikling, hvilket samfunn vi ønsker, og hvordan denne teknologien kan legges til rette og skape et bedre samfunn for oss alle. Det skaper mange ulike dilemmaer, ikke minst etiske dilemmaer. Den medisinske utviklingen fører med seg en masse ny teknologi som gjør at man nå er i stand til å gjøre inngrep og medisinske fremskritt som vi ikke var i stand til for bare få år siden. Men samtidig bringer det med seg mange etiske dilemmaer som gjør at en ved politiske vedtak, og politikerne nødvendigvis er nødt til å forholde seg til det, ikke som et ledd i teknologien, men som ledd i den samfunnsutviklingen man måtte ønske. Jeg syns at en svakhet ved den redegjørelsen som nærings- og handelsministerens holdt, var at man i veldig liten grad pekte på slike etiske dilemmaer og hvilken retning vi ønsker. Hvis vi ønsker at denne nye teknologien på et bredt felt skal komme alle til gode, er det enkelte politiske vedtak vi rett og slett er nødt til å gjøre. Det ene er dette med studieplasser, for å starte der. Det er riktig, som enkelte sier, at vi vil ha bruk for et enormt antall mennesker med IT-kompetanse i årene fremover. Jeg tror heller ikke det er realistisk å tro at denne arbeidskraften vil kunne importeres til Norge i det omfang norske bedrifter og norsk offentlig sektor vil ha bruk for. Men det er heller ikke tilstrekkelig å si at utdanningsinstitusjonene selv skal frigjøre midler, som det står i redegjørelsen, til å skaffe den typen studieplasser. Jeg tror at en kulturnasjon som Norge har bruk for at man har hovedfag i plattyske verb, religionskritikk og hva det ellers måtte være – de mange små og lite kommersielt attraktive fag som vår høyere utdanning tilbyr. Det betyr at disse fagene vil være tapere i en konkurranse med de kommersielt attraktive fagene. Stortinget er derfor nødt til å legge planer for hva vi faktisk ønsker og hvordan man skal nå målet om flere studieplasser innenfor informasjonsteknologi i en bred skala. Jeg tror at det er Stortingets ansvar. Det ligger ikke noe i revidert nasjonalbudsjett som tilsier at man ønsker å gå i en sånn retning, selv om det i alle de siste statsbudsjetter faktisk har vært et stridstema hvor mange studieplasser vi skal opprette innenfor informasjonsteknologi ved de ulike høyskolene og universitetene. Det er ikke engang en omtale av utviklingen. I enkelte aviser vises det til at Norge mangler 50 000 IT-folk og må be India og Øst-Europa om hjelp. Det er klart at dette er et nasjonalt ansvar, og Stortinget må gå foran og vise vei. Det står heller ingenting om hvordan vi skal sørge for at våre grunnskoler og videregående skoler har en teknologi som er i stand til å møte framtida. Teknologien har grenseløst mange muligheter, men også mange begrensninger. Med hensyn til skolen i dag – og skolen er arenaen for å lære dette – er kontrasten mellom det skolen har, og det vi har i våre egne hjem, uendelig stor. Mange barn har mer høyteknologiske datamaskiner enn det vi har her på Stortinget. Skolen er arenaen – fellesarenaen – når det gjelder å lære teknologien, men også når det gjelder å lære begrensningene, mulighetene, hvordan man bruker dette. Det betyr at man er nødt til å ha moderne programvare, og man må ha maskiner som faktisk fungerer. Det er et kjempestort problem, for forskjellene i norsk skole er veldig store, viser alle undersøkelser. Og jeg tror med respekt å melde, at det ikke er mulig å si at kommunene kan ta det ansvaret alene, med den anstrengte økonomien som vi har i mange norske kommuner. Det ville bety at forskjellene i norsk grunnskole vil utvikle seg videre, og det er svært bekymringsfullt med tanke på det som står i redegjørelsen, nemlig at Norge er mulighetenes samfunn, og at vi skal få hele Norge på nett, som det også stod et eller annet sted i redegjørelsen. Det betyr at det er en offensiv satsing på IT, og ikke bare fokusering på næring og næringsutvikling, som de fleste talere her har tatt til orde for. Vi må altså ikke tro at teknologi primært er næring, teknologi er så uendelig mye mer, og det bør egentlig i større grad prege Stortingets debatter rundt disse spørsmål. Teknologien klarer vi nemlig ikke å regulere, teknologien går i kvantesprang ved siden av oss, og vi må prøve å legge rammer for den politiske biten av samfunnsutviklingen.