Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-04-05:
Skjemaveldet rir offentlig forvaltning og privat næringsvirksomhet som en mare. Vi er sannsynligvis verdens mest avgiftsbelagte, gebyrbelastede, skattetyngede, gjennomregulerte og gjennomkontrollerte folk, og uansett hva de ulike regjeringer sier, så blir dette bare verre og verre. Skjemabunken var enorm under Jagland, den økte under Bondevik, og under Stoltenberg ser det ut til å ta fullstendig av. Bare konsekvensen av siste helhetlige budsjettforlik mellom Arbeiderpartiet og sentrumskameratene har påført norsk næringsliv en ekstra arbeidsbelastning verdt 540 mill. kr, hvilket vil si at den totale kostnad næringslivet årlig påføres gjennom stadig nye skjemaer, er økt fra 30 til 30,5 milliarder kr – og denne økningen har kommet bare de siste tre månedene. Denne siste skjemaveksten er et direkte resultat av politiske beslutninger fattet av Arbeiderpartiet og sentrum. Og noen burde pålegges å ta ansvar for dette ved å kvittere ut de nødvendige skjemaene med sin underskrift. Skjemabunkene påfører ikke bare næringslivet store kostnader, de gir økt arbeidsmengde til det byråkrati som det er tverrpolitisk enighet om å redusere. For noen må jo utforme disse skjemabunkene, og noen må kontrollere de utfylte skjemaene. Så hvor mange ekstra byråkrattimer som trengs bare for å behandle de skjemaene som er et resultat av nevnte budsjettforlik, får vi vel aldri vite. En skulle ikke tro det var mangel på arbeidskraft i Norge med det vanvittige ressurssløseriet som ligger i et skjemabyråkrati som vokser like uhemmet som en gjærdeig i et varmeskap. Og hva er hensikten med disse skjemaene? De skjemaene som er utarbeidet etter jul, skal, etter at næringslivet har brukt 540 mill. kr på å fylle dem ut, tilføre vår statskasse noen millioner i løpet av ni måneder, og så skal akkurat disse skjemaene bort. Men jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at de da avløses av nye skjemaer, dersom vi ikke i mellomtiden har fått en mer bevisst regjering. Denne aktuelle situasjonen illustrerer behovet for å kostnadsberegne skjemaer før de vedtas. Jeg undres på om de skjemaene næringslivet nå raser over, og som velgerne ler seg skakke av, hadde vært vedtatt dersom man på forhånd hadde vært pålagt å kostnadsberegne effekten på næringslivets regnskapsavdelinger. Jeg vil i hvert fall tro at den lettsindige pengeflyttingen med påfølgende skjemabehov som ble foretatt i en sen nattetime på Hotell Oslo Plaza i november 2000, da hadde vært noe mer edruelig, for å si det sånn. Politikere ber om tillit, og de påtar seg helt frivillig det ansvar det er å representere velgerne. Da må de også med sitt navnetrekk kunne stå inne for konsekvensene av de vedtak som fattes, når disse påfører næringslivet ekstra kostnader. Det er denne ansvarsplassering dette forslaget tar sikte på å fastlegge. Egentlig burde ethvert nytt skjema overflødiggjøre to eksisterende. Da ville myndighetenes skjemabyråkrati vært målrettet. Egentlig burde alle departementer ha et skjemaregnskap, likså vel som et økonomisk regnskap, å legge fram hver høst. Alle er tilsynelatende enige om at skjemaveldet må reduseres. Likevel er det så vanskelig å få det gjennomført. Dersom den som har det øverste ansvaret for at skjemaene blir utarbeidet, også med sin underskrift måtte bekrefte dette ansvaret, da ville kanskje både politikere og byråkrater tenke seg om to ganger før de vedtar eller gir støtte til forslag som utløser nye skjema. Ja, kanskje ville det til og med føre til en innbyrdes konkurranse om hvem som i løpet av et budsjettår kunne få bort flest skjema. Et skjemaregnskap trenger altså ikke bare å være et ris bak speilet. Det kan bli en inspirasjon til virkelig å gå løs på skjemabunkene og kutte dem ned til det strengt nødvendige. Kanskje vi da også fikk bort noen av disse idiotiske forskriftene som bare er til plage for folk, og som ingen strengt tatt ser behov for, bortsett fra skjemaprodusentene og kontrollørene, men de kunne jo med hell omplasseres ut i det arbeidsliv som skriker etter arbeidskraft. Noe av det første jeg lærte som folkevalgt, var behovet for å skille mellom «need to know» og «nice to know» – ikke etterlys utredninger, ikke be om opplysninger det ikke strengt tatt er behov for, det øker byråkratiets og i vårt tilfelle arbeidslivets arbeidsmengde og bidrar til at ressurser trekkes vekk fra produktivt arbeid og tjenesteyting til ørkesløs papirbehandling. Denne enkle grunnkunnskapen var det gjerne flere her i huset og i byråkratiet som burde merke seg.