Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2012-06-12:
Det er stor enighet om veldig mange ting i denne saken. Det synes jeg er positivt. Det er viktig at det er klare politiske signal til en så viktig næring, og det er også viktig at det er enighet om virkelighetsbildet på dette området. Finansbransjen og banknæringen er en sentral del av en velfungerende økonomi. Det er viktig for en moderne økonomi å ha et kredittmarked som faktisk fungerer, som har tillit blant folk, og som har tillit blant investorer. Det muliggjør å ha trygg sparing og effektive lånemuligheter. Det er igjen viktig for at mange folk kan realisere sine boligdrømmer, sine drømmer om egen bil, at næringslivet kan ha muligheter til å investere i næringsvirksomhet både lokalt og globalt, og for folk med penger i hånden er det mulig å spare for framtiden. Alt dette er viktig for at vi skal ha det best mulig. De siste årene har vi opplevd uro i finansmarkedene. Vi har hatt gjeldsboble, og vi har hatt boligboble. Det resulterte først i en finanskrise og nå i en gjeldskrise. Det er trolig fordi vi har opplevd en avstand mellom de pengeverdiene som har vært ute, og de reelle verdiene som har ligget til grunn. Man har altså trodd at ting var verdt mer i kroner og øre, eller dollar, pund – avhengig av hvilken valuta man vil bruke – enn det som markedet i dag faktisk er villig til å betale for det. Tilgang på billig kreditt har vært en av disse tingene, men det er også andre årsaker. Vi opplever nå en tøff periode, hvor denne enorme gjelden som har blitt opparbeidet, skal rebalanseres, sånn at de verdiene som ligger i bunn, korresponderer med de pengeverdiene som man er villig til å betale for. Det pågår en ganske tung og dramatisk kamp i mange land, der långivere ser at de vil tape penger, låntakere vil tape penger, eller tape de realverdiene de sitter på, og i mange land vil også skattebetalerne tape litt penger. Denne situasjonen er ikke ensartet. Det er ulike situasjoner i de fleste land. I noen land er det bankvesenet som holdt på å kollapse, som har gjort at skattebetalerne må betale en pris, i andre land er det politikerne som selv har vært uansvarlige. Dette har skjedd på tvers av politiske skillelinjer og på tvers av geografi. Men denne konflikten vil vi oppleve at spiller seg videre mellom de ulike interesseaktørene i et samfunn som selvsagt ønsker å tape minst mulig og påføre andre det tapet istedenfor. Så får vi håpe at de krisepakkene som EU nå jobber med – senest i går når det gjaldt Spania, men tidligere for Hellas – blir så gode som mulig og får en tillit i markedet som gjør at ro gjenopprettes, og en kan begynne å fokusere på framtiden og nye investeringer framfor hvordan en skal balansere ut gamle tap. Årsakene til skjevhetene er, som jeg nevnte, tilgang på billig kreditt, men det er også delvis politiske vedtak i enkelte land som har gjort at dette har sklidd ut, ved at en har ønsket at folk som ikke har betalingsevne, likevel skulle bli boligeiere. Ved å forskyve avdragsperioden og kun ha rentebetalinger har folk tatt opp mer lån enn det de reelt sett ville betjene når tiden for å betale avdrag oppsto. I noen land har en også mulighet til bare å gå fra all gjeld ved å gå fra det en eier – som i USA: Går en fra huset, slipper en å ta gjelden med seg. Det gjør at det er mer interessant å gamble i et marked – en slipper å ta nedturen selv. Det eneste en taper, er de pengene en eventuelt har betalt inn i mellomtiden. I Norge er jo dette helt annerledes. Det tror jeg også er bra – det gjør at en tenker seg om to ganger før en tar opp store lån, for gjelden vil vedvare en stund. Så må vi sørge for at det ikke betyr at en er i en gjeldssituasjon resten av livet hvis det går galt. I andre land er det et marked som har kommet skjevt ut, et marked som bevisst eller ubevisst har misbrukt hull i regelverket, og som gjør at den politiske reguleringen må bli bedre enn den har vært. Alt i alt gjør dette at finansprodukter er blitt feilpriset. Det har vært en mangel på transparens. Det har medført at gode og dårlige lån er blitt blandet sammen, og folk har betalt for disse lånene som om alle var gode. Dermed har en priset risiko feil. Det er en viktig oppgave for politiske myndigheter å bidra til at det ikke skjer. Vi må bidra til å sikre transparens i markedet, slik at folk tar beslutninger basert på et reelt grunnlag og ikke på et tåkelagt grunnlag. Et annet område der politikken har slått feil, ser en nå i EU, der en har innført en felles valuta, som har gjort at politiske myndigheter i noen land har kunnet få låne til en langt lavere rente enn det de tidligere har fått. Spesielt i en del søreuropeiske land har en brukt pengepressen til å betale for tidligere lån. Dermed har en hatt en høy inflasjonsrate, men også høye renter. Fordi renten har vært så høy, har folk vært villige til å låne penger til disse landene, for det er realrenten til slutt som gjelder. Denne gamle oppskriften fungerer ikke når en er med i et eurosamarbeid, for da kan en ikke lenger trykke sine egne penger. Men en har hatt veldig god tilgang til billig kreditt på grunn av at en har hatt en EU-rentefot istedenfor individuelle nasjonsrenter. Dermed har mange av disse landene tatt opp store lån, men når de skal betale tilbake, har de ikke mulighet til å trykke penger og fjerne dem ved inflasjon. Dermed får man en global gjelds- og finanskrise – av ulike årsaker, men som likevel rammer oss alle. Den situasjonen vi nå opplever, understreker viktigheten av å ha en forutsigbar og god regulering av markedene. Det er viktig både for kundene og for bankene, og det er viktig at den reguleringen sikrer tilliten. Fremskrittspartiet vil advare mot å si at nå går ting så godt i Norge. I forrige debatt vektla en at det er oljenæringen som er en av hovedgrunnene til at det går godt i Norge. Vi må unngå illusjonen om at nå går det så godt i Norge at vi kan begynne å stramme inn på enkeltnæringer og tro at det fortsatt vil gå dem vel. Vi må sikre at næringene i Norge har gode konkurransevilkår mot sine konkurrenter i utlandet. Vi må unngå at norske institusjoner behandles dårligere enn sine konkurrenter. Det er uheldig med de signalene som har kommet i denne saken om strengere regulering av norske banker sammenlignet med utenlandske banker, ikke minst fordi mange av de norske bankene konkurrerer direkte med sine skandinaviske venner i det norske markedet. Svenske og danske banker har ca. 30 pst. markedsandel, og det sier seg selv at hvis svenske og danske banker kan hente inn kapital billigere og enklere enn de norske, vil de kunne tilby lån til norske kunder i Norge billigere enn sine norske konkurrenter. Det er ikke heldig. Vi må sørge for at risikovektingen og kapitaldekningskravene en har, må koordineres over landegrensene. Ved det som regjeringen nå legger opp til, frykter jeg at norske banker vil betale en høyere pris i markedet. Det gjør at marginene deres må krympes hvis de skal opprettholde sin markedsandel, og det gjør igjen at man på sikt vil få en dårligere konkurransesituasjon. På sikt lever bankene også av marginene som de har på sine lån – innlån og utlån – og da må ikke vi ødelegge for norske banker, slik at de mister de marginene de kunne hatt. La meg likevel understreke at bankene har et tungt ansvar for å opptre ansvarlig, både når det gjelder «normale» lån til bolig og bil, og når det gjelder salg av finansprodukter. Spesielt det siste har det vært en del problemstillinger rundt. Summen for bankene er at gode reguleringer og tilsyn er en del av helheten som de må leve med. Jeg argumenterer ikke for at vi skal slippe opp på det, men vi må sikre likeverdighet og like vilkår som konkurrentlandene. Det er viktig av konkurransehensyn, men reguleringen er som sagt også viktig fordi konsekvensene av en kollaps i banknæringen påvirker samfunnet for øvrig og kan påvirke skattebetalerne og statsbudsjettet. La meg likevel si at vi er skeptiske til måten Finanstilsynet har lagt om sin politikk på det siste året. De har i praksis gjort innstramninger i boliglånspolitikken. At de nå stiller krav om at en skal ha 15 pst. egenkapital, anser vi som uheldig. Mye tyder på at vi – egentlig på tvers av det som var målsettingen – har fått uhensiktsmessige resultater. Det vi ser, er at så lenge Finanstilsynet regulerer boliglån grundig, men forbrukerlån mye mindre grundig, får man en spillovereffekt, ved at en del unge kunder går i forbrukerlånsmarkedet og får tak i den egenkapitalen de trenger. Det er dyrere lån, de er mindre regulert, og det er et dårligere kundeforhold mellom låntaker og långiver. Derfor ville det vært en fordel om bankene kunne fått opptre som før, vurdert den enkelte grundig, sett på betalingsevnen og gitt dem lån når de syntes det var ansvarlig. Det er spesielt når Husbanken kan stå på utsiden av Finanstilsynets domene og gi de lånene som private banker ikke kan. Fremskrittspartiet har ingen tro på at Husbanken er bedre egnet enn vanlige, private banker til å vurdere kredittevnen og betalingsevnen til den enkelte. Det vi trenger i denne saken, er en ny boligpolitikk, ikke en ny politikk fra Finanstilsynet. Vi må sørge for bedre tilgang til areal, bedre forskrifter som er mindre krevende, og en bedre BSU-ordning. Det er ikke Finanstilsynet som skal styre boligpolitikken i Norge, som det nå gjør. Det burde vært storting og regjering. Vi fra Fremskrittspartiet konstaterer – men på vegne av alle opposisjonspartiene, tror jeg – at til tross for mange bidrag fra Stortinget gjennom forslag, har dagens regjering ikke vært villig til å gjøre en eneste endring av relevans for å bedre boligmarkedet. Og det må være måte på hvor lenge en regjering skal kunne sitte, før den fremmer en boligmelding for Stortinget. Det som også er en konsekvens av det som Finanstilsynet har gjort, er at folk som har egenkapital, som kan gå inn i boligmarkedet, nå kan spekulere i å kjøpe boliger til utleie. De vet at leiemarkedet vil øke som følge av at unge folk i etableringsfasen ikke kommer inn i dette markedet. Dette forverrer faktisk situasjonen – gir den motsatte effekten. Bolighaiene har gode tider fordi leieprisene går opp og renten fortsatt er lav. Det gjør at det egentlig blir enda dyrere for unge førstegangsetablerere, som blir tvunget til å sitte på utsiden. De får ikke spare i egen bolig med rekordbillig rente, men må ut i et leiemarked som, relativt sett, er rekorddyrt. Det vil spise av den egenkapitalen som de egentlig burde brukt til å betale ned på egen bolig. Så om kompliserte spareprodukter. Det går flere saker for retten, og vi skal ikke prosedere her. Folk bør ikke kjøpe produkter som de ikke forstår. Det bør være en tommelfingerregel. Når folk kommer til en bank og blir tilbudt et produkt som de ikke helt skjønner noe av, bør ryggmargsrefleksen være at de sier nei takk. Samtidig vet vi at det har vært tilfeller der ivrige bankfolk har forledet folk til å tro at risikoen er mindre enn den er, at produktet er enklere enn det er. En ser at folk pantsetter både hus og bil for å kjøpe det produktet som virker for godt til å være sant. Og det er det som regel også. Derfor er det viktig at vi griper inn og griper fatt i de useriøse aktørene, som lurer folk til å kjøpe produkter og ta en risiko som er mye større enn det de selv er klar over. Det arbeidet som Kristelig Folkeparti i sitt representantforslag har tatt initiativ til – selv om Fremskrittspartiet ikke støtter alle forslagene – må fortsette, igjen fordi det er viktig å sikre tilliten i markedet. Til slutt: Det går veldig godt i Norge. Oljeindustrien har tredoblet sine investeringer i løpet av ti år. I innstillingen vektlegger en hvor viktig finanskrisepakken fra regjeringen, som Stortinget vedtok for noen år siden, var. Det ga en veldig «boost» i norsk økonomi, som alle synes er positivt. Men vi skal huske at bare i år bidrar oljeindustrien med seks finanskrisepakker inn i norsk økonomi, utover det de gjorde for ti år siden – seks finanskrisepakker. Det bør si litt om hvor mye vi burde takke oljenæringen for, men også om hvilke bekymringer vi bør ha hvis oljeprisen går ned og oljeinvesteringene stopper opp – hvilke konsekvenser det vil få for norsk økonomi. Da tror jeg vi vil se at mye av det som har skjedd i Norge de siste årene, ikke handler om rød-grønn politikk, men om oljepris. Regjeringen burde vært litt mer jordnær og realitetsorientert med hensyn til å se hva som er de faktiske årsakene til dagens situasjon, istedenfor å gjøre dette til politikk. Det som gjør meg spesielt bekymret, er at vi ser at statens formue i utlandet stadig øker, mens gjeldsgraden til kommunene og de private husholdningene i Norge øker tilsvarende. Det vil være et stadig større gjeldstrykk. Det betyr at hvis rentene begynner å gå opp, samtidig som oljeprisen går ned, vil det være vanskeligere for folk å betjene denne gjelden. Kommunene vil få problemer. Da får vi plutselig en helt annen situasjon. Da må vi være flinkere til å stimulere næringslivet og annen økonomisk aktivitet i Norge – ikke si at Norge hele tiden skal gå foran fordi vi har råd til det, og fordi vi har strammere reguleringer, strammere lovverk, enn det våre konkurrenter har. Alt i alt: Mye er bra, la meg til slutt understreke det. Derfor håper jeg at vi får et godt samarbeid videre om hvordan en best mulig kan regulere banknæringen.