Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-11-17:
Også jeg vil takke interpellanten for initiativet til å få denne brede debatten i dag – i et nytt storting, i en ny periode. Jeg tror denne debatten passer veldig, veldig godt tidsmessig. Spørsmålet er jo også hva vi kan gjøre hjemme, på vår egen hjemmebane, for å ruste oss maksimalt til å ivareta våre interesser og vårt nærvær, militært og sivilt. Jeg tror veldig mange her hjemme, ikke minst, er opptatt av den sikkerhet som vårt personell må ha et optimalt nivå på når de er til stede og tjenestegjør for det internasjonale samfunnet under det norske flagget. Jeg synes at når forsvarsministeren i dagens debatt henviser til at situasjonen er krevende, og at situasjonen kan bli enda mer krevende, er det en betimelig understrekning. Forsvarsministeren gjentar i debatten i dag håpet og ønsket om at hvis situasjonen blir enda mer krevende i Faryab-provinsen, vil ISAF-styrken opprettholde en tilstrekkelig kapasitet til å understøtte oss i Faryab-provinsen, hvis nødvendig. Selv skulle jeg ønske at vi på dette området kanskje kunne være tydeligere under det norske flagget og kanskje gjøre oss best i stand til å ivareta våre interesser selv. Vi svarte kanskje litt unnvikende, for å si det forsiktig, på den nye generalsekretær Fogh Rasmussens ønske om at vi kanskje burde være forberedt på å stille opp mer militært hvis situasjonen skulle tilsi det – en situasjon som i dag tilsier at det kommer til å bli mer krevende. Forsvarsministeren viser også til at norske styrker er i ukentlig stridskontakt – andre ville kanskje anvendt ordet «krig» i en slik sammenheng, men det understreker bare behovet for at vi kanskje burde være litt mer parat til å stille opp militært hvis situasjonen skulle endre seg. Så bare en kort visitt til SV, som understreker i dag igjen i et veldig kryptisk innlegg at vi ikke må være til stede bare i ren NATO-solidaritet. Kanskje man ikke skal forvente noe annet av en representant for et parti som er imot NATO og det meste institusjonen står for? Men jeg tror heller ikke SV må glemme at det er et svært så tydelig FN-mandat som også er en marsjordre til Norge. Når representanten Holmås sier at «vi må gjøre det som faktisk virker», må jo motspørsmålet være – ja, er det ikke akkurat det vi gjør? Sosialistisk Venstreparti henviser også til at det er sviktende internasjonal oppslutning om tilstedeværelsen og aktiviteten i Afghanistan. På den norske hjemmebanen er bildet et helt annet. Der er det økt oppslutning om vår tilstedeværelse, og der er det økt oppslutning om NATO. Jeg er helt enig i det som understrekes om koordinering. Det er også en jobb for oss i Norge, som er en tungvekter på bistand, og som også understreker støtte og gir betydelig maksimal støtte til organisasjoner. Det må ikke være slik at nasjoner eller organisasjoner ivaretar sin egen dagsorden i større grad enn de følger den anvisningen som FN faktisk gir. Men vi må alltid – i en vanskelig politisk debatt og en situasjon som dette – stille spørsmålet: Hva er alternativet hvis vi trekker oss ut, og hvis andre trekker seg ut? Svaret gir seg selv. Det vil sannsynligvis bety at alt det vi har gjort hittil, vil være mer eller mindre bortkastet. Svaret vil være borgerkrig, ikke mellom to parter, men mellom mange, mange parter. Det blir en mer usikker verden – kaos blir sluttresultatet. Når 2,5 millioner jenter går på skolen i dag mot tilnærmet null for bare få år siden, når 85 pst. av Aghanistans befolkning nå har tilgang til helsetjeneste mot nesten ingen ved årtusenskiftet, når 200 byer i dag har tilgang til Internett og mobildekning, når barnedødeligheten er redusert med en fjerdedel i løpet av denne perioden, og det er bygd 5 000 km med vei, så må jo noe i Afghanistan i regi av det internasjonale samfunnet, med FN og NATO i spissen, ha gått svært godt. Derfor må vi alltid spørre oss: Hva er alternativet hvis vi ikke er til stede?