Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2008-05-22:
Komiteen viser i sine merknader til at vernet mot diskriminering på grunn av kjønn og diskriminering av minoriteter er nedfelt i Den europeiske menneskerettskonvensjon, i FNs menneskerettighetserklæring og i FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter, men ikke i Grunnloven. I FNs menneskerettighetserklæring av 1948 slås det i artikkel 1 første punktum fast: «Alle mennesker er født frie og med samme menneskeverd og menneskerettigheter.» I artikkel 2 første punktum står det: «Enhver har krav på alle de rettigheter og friheter som er nevnt i denne erklæring, uten forskjell av noen art, for eksempel på grunn av rase, farge, kjønn, språk, religion, politisk eller annen oppfatning, nasjonal eller sosial opprinnelse, eiendom, fødsel eller annet forhold.» Komiteen viser til at FNs menneskerettighetserklæring ikke er rettslig bindende, men at den legger grunnlaget for senere bindende FN-konvensjoner som verner mot diskriminering, bl.a. på grunnlag av nedsatt funksjonsevne. Prinsippet om alle menneskers likeverd er utgangspunktet for regelverk som tar sikte på å verne mot diskriminering. Grunnlovsforslaget vi i dag debatterer, tar sikte på å innføre en egen grunnlovsbestemmelse, § 110d, om vern mot diskriminering på grunn av kjønn og diskriminering av minoriteter. Forslagsstillerne viser til at selv om formell likestilling langt på vei er på plass i den ordinære lovgivningen, skjer diskriminering fortsatt. De understreker at vernet mot diskriminering på grunn av kjønn, hudfarge, nasjonal eller etnisk opprinnelse, språklig eller religiøs tilhørighet, funksjonshemning, seksuell legning, leveform eller orientering, alder eller annet forhold, slik det er formulert i FNs mennskerettighetserklæring og FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter, ikke er nedfelt i Grunnloven. Forslagsstillerne anser det som mest praktisk at diskriminering av minoriteter og diskriminering på grunn av kjønn reguleres i samme bestemmelse, slik som de ovennevnte konvensjoner gjør, og slik det er gjort i grunnlovene for Sverige, Finland og Island. Da FNs menneskerettigheterklæring ble vedtatt, var det et poeng å gjøre en rekke av de diskrimineringsgrunnlag som skulle beskyttes og omfattes av artikkel 2, utvidende i sin tolkning, slik at artikkelen også ville omfatte samfunnsutvikling fram i tid. Det ble derfor på slutten av den oppramsende første setningen i artikkel 2 inkludert formuleringen «eller annet forhold». I løpet av de siste 20-25 årene har man således også i FN-sammenheng hatt en økt fokusering på lesbiske og homofile og diskriminering på grunn av seksuell legning. I en avgjørelse fra 1994 fra FNs menneskerettighetskomite, som ivaretar klager i forhold til FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter, i saken Toonen mot Australia bekreftet Menneskerettighetskomiteen formelt for første gang at definisjonen også omfattet diskriminering på grunn av seksuell legning. Senere har komiteen også behandlet saken Young mot Australia, som stadfester at familiebegrepet også omfatter par av samme kjønn. I tillegg har flere av FNs Special Rapporteurs til ulike komiteer, bl.a. Menneskerettighetskommisjonen - som fra 2006 har navnet Menneskerettighetsrådet - rapportørene når det gjelder helse, tortur, menneskerettighetsforsvarere m.fl. fokusert på den utstrakte diskriminering og de overgrep som finner sted i mange land på grunnlag av seksuell orientering, og på behovet for å styrke vernet også for denne gruppen. Det har også i tillegg, siden den første dommen i 1981 i Den europeiske menneskerettighetsdomstolen, blitt opparbeidet en bred rettspraksis på ulike områder, som privatliv, familie, arbeidsliv og barn, knyttet til terminologien seksuell orientering. Et økende antall land i flere verdensdeler har gått foran Norge i å inkludere seksuell orientering i grunnlovsbestemmelser. Disse inkluderer bl.a. Sverige, Sør-Afrika, Portugal, Fiji og Ecuador. Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, er enig i at det kan være ønskelig med en mer detaljert grunnlovsbestemmelse når det gjelder menneskerettighetene og det vern disse gir mot diskriminering, men dette flertallet vil avvente innstillingen fra Diskrimineringslovutvalget og foreta en samlet vurdering av menneskerettighetenes plass i Grunnloven før det tas stilling til om og hvorledes et eventuelt vern mot diskriminering skal komme til uttrykk. Et annet flertall, komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, viser til at selv om formell likestilling langt på vei er på plass i den ordinære lovgivningen, skjer diskriminering fortsatt. Vern mot diskriminering på grunn av kjønn og vern mot diskriminering av minoriteter, slik det er formulert i Den europeiske menneskerettskonvensjon, i FNs menneskerettighetserklæring og i FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter, er ikke nedfelt i Grunnloven. Dette flertallet mener det er en svakhet ved Grunnloven at diskriminering av minoriteter og diskriminering på grunn av kjønn ikke er nedfelt, slik det er gjort i grunnlovene for Sverige, Finland og Island. Dette flertallet påpeker videre at Likestillingsombudet finner det naturlig at prinsippet om likestilling mellom kjønnene blir nedfelt i Grunnloven, og viser til at flere internasjonale organisasjoner har understreket overfor Norge at det ville være hensiktsmessig å gi grunnlovsmessig vern mot etnisk diskriminering, noe som også blir støttet av Senter mot etnisk diskriminering. Dette flertallet viser videre til at Norges Handikapforbund støtter en grunnlovfesting av forbud mot diskriminering av funksjonshemmede. Dette flertallet trekker også fram at flere FN-organer har fokusert på den utstrakte diskriminering og de overgrep som finner sted i mange land på grunn av seksuell orientering, og på behovet for å styrke vernet også for denne gruppen. Det påpekes at et økende antall land i flere verdensdeler har gått foran Norge ved å inkludere bestemmelser om vern mot diskriminering på grunn av seksuell orientering i sine grunnlovsbestemmelser. Komiteens mindretall, medlemmene fra Sosialistisk Venstreparti og Senterparitet, viser til at det er fremmet to alternative forslag til ny § 110 i Grunnloven. Disse medlemmer viser for øvrig til forslagsstillernes begrunnelse og anbefaler at forslaget i Dokument nr. 12:16 for 2003-2004 - alternativ 1 - bifalles. Forslaget lyder: «Ingen maa udsettes for usagelig Forskjællsbehandling paa Grund af Kjøn, Hudfarve, national eller etnisk Oprindelse, spraaglig eller religiøs Tilhørighed, Funktionshemning, seksuell Lægning, Leveform eller Orientering, Alder eller Status for øvrig.» Disse medlemmer finner det naturlig at grunnlovsbestemmelsen plasseres i en ny § 110d etter menneskerettighetsbestemmelsen i § 110c, og som en viktig utdyping og presisering av § 110c. Jeg tar hermed opp mindretallets forslag.