Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Denne debatten og dette temaet viser hvordan også de rød-grønne partiene er opptatt av å kunne samarbeide godt med private og ideelle eiere av institusjoner, og det handler vel om over 60 pst. av institusjonene på dette området. Det er mye godt engasjement, mye erfaring og mye kunnskap som ligger i disse institusjonene, og vi – de rød-grønne partiene her på Stortinget – har også flere ganger når vi har ønsket å satse mer innenfor rusomsorgen, henvendt oss den veien med bevilgningene våre. Men det er ett spørsmål som jeg synes er viktig i samarbeidsformen og i hvordan man legger opp avtalene og samspillet, som særlig representanten Nesvik, og også representanten Lønning, var inne på i sine innlegg, som jeg kunne tenke meg å gå litt videre på. Det gjelder debattene vi har om at vi møter rusavhengige hvor pasienthistorien er sånn at de har hatt fem, seks, åtte, ti, tolv opphold på institusjon, enten det har vært private, ideelle eller offentlige, som ikke har gitt resultater, og det har også på den andre siden ført til debatter om vi skal gå andre veier, apropos debatten om utdeling av heroin eller heroinassistert behandling og andre alternativer. Jeg synes det er et viktig spørsmål også når vi har dette temaet til interpellasjon her i dag. Jeg for min del har ved flere av besøkene vi har hatt med komiteen, og som jeg har hatt på egenhånd, spurt mange av disse institusjonene: Vet dere hva resultatene deres er? Vet dere hvordan det går med de rusavhengige som har vært hos dere, etter én måned, etter et halvt år, etter ett år? Jeg har fått få svar på det noe sted. Selvsagt har det på den ene siden verdi i seg selv å få komme et sted, få roet seg ned og få pleie og omsorg sånn at man er bedre rustet til å komme ut i det harde livet som rusavhengig igjen. Men hovedspørsmålet må jo være: Hvor mange greier å komme seg ut av rusavhengigheten gjennom opphold på institusjonene? Når vi tenker på avtaleform, samarbeidsform mellom alle typer institusjoner, enten vi kaller det private, ideelle eller offentlige, mener jeg det er viktig at vi ikke stivner i gamle arbeidsformer og behandlingsideologier som har vist seg ikke å gi gode nok resultater og ikke forbedret situasjonen for rusavhengige nok. Jeg synes det er en viktig avveining når vi her diskuterer forholdet mellom forutsigbarhet og det å stille krav om forbedring. Jeg mener ikke at det nødvendigvis er en motsetning, men jeg mener at vi må unngå at våre krav om forutsigbarhet blir en sovepute, at vi må kombinere det å kunne ha langsiktige avtaler og mulighet til å bygge opp kvalitet med å stille klare krav, og at det må bli et sterkere innslag i avtalen og i forhandlingene. Jeg mener at avtaler og forhandlinger også i større grad bør omhandle samarbeidet etter institusjonsoppholdet, altså hvordan man utformer samarbeid om ettervern og om oppfølging etter oppholdet, og hvordan forbedringspotensialet er, evaluering av resultater, hvordan det går med de rusavhengige både på kort og lang sikt etter oppholdet på institusjonene, må være en del av vurderingen av hvordan man skal samarbeide videre. Det er klart at dette er vanskeligere når det gjelder rusavhengige, enn i andre deler av somatikken og andre behandlingsområder, fordi det er mye mer sammensatt og vanskeligere å oppnå så håndfaste resultater. Men vi er likevel helt avhengig av at vi får bedre tak på den delen av samarbeidet med alle typer institusjoner. Jeg tror den eneste måten alle, enten det er offentlige eller private, ideelle institusjoner, kan sikre seg på lang sikt, er å konsentrere seg aller mest om å forbedre seg, gjøre en best mulig jobb og legge større vekt på resultater. Jeg mener at vi skal passe oss for å ha ideologiske sperrer på dette området med hensyn til hvem vi samarbeider med osv. Den eneste sperren jeg mener vi bør ha, er å ikke konservere arbeidsformer, behandlingsideologer osv. der det er vanskelig å få øye på at det har gitt gode nok resultater for pasientene og de rusavhengige.