Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-01-08:
Det er selvfølgelig slik at statsråden må forholde seg til de råd som han får fra sine fagmiljøer i forbindelse med at han skal svare Stortinget på en slik interpellasjon. Det er helt åpenbart, noe annet ville selvfølgelig være underlig. Representanten Fredriksen tar opp noen problemstillinger som det er viktig at vi tar med oss videre. Statsråden var selv inne på at her er det selvfølgelig uenighet mellom pasientgruppene og ekspertene knyttet til den behandlingen som gis, og ikke minst at man nærmest kan se for seg at det er en praksis knyttet til forsikringssaker ved disse skadene og det behandlingsmessige. Derfor er det viktig at man tar denne gjennomgangen. Statsråden har sagt at man vil invitere bl.a. Whiplashforbundet, pasientorganisasjonen, til samtale mellom direktoratet og denne gruppen. Det er viktig. Det er viktig først å få klarlagt hva man er uenig om, hva slags tilbud vi har i Norge, hva er det vi gjør som er ulikt det våre naboland og andre land gjør, og ikke minst: Hvorfor har vi lagt oss på den linjen vi har gjort? Det er nok litt viktig at man i hvert fall får en konsensus om den behandlingen som gis bl.a. i Sverige og Danmark, og at man også skjeler litt til Tyskland. Jeg tror nok ikke det er slik at landene rundt oss, som vi normalt sett sammenlikner oss med, nødvendigvis har et noe dårligere behandlingstilbud, og at de holder på å skalte og valte med pasientene og kjører risikosport med behandlingene. Derfor er det viktig at vi skaffer oss den oversikten. Min utfordring til statsråden er – for det kan statsråden gjøre uten noen videre problemer – at han også vil skjele til utlandet i forbindelse med den gjennomgangen og det møtet man nå skal ha, for å gjøre seg opp en mening eller i hvert fall for å få innspill til hva man gjør f.eks. i Tyskland. Hva er det som gjør at man der har lagt seg på én linje, mens vi i Norge har lagt oss på en annen linje? Vil man se også til Sverige og Danmark? Vil man i hvert fall se på den registreringspraksis og den diagnosepraksis som vi har lagt oss på når det gjelder denne pasientgruppen? Jeg tar inn over meg at dette er svært vanskelige saker. Det ser man også i forsikringssaker i forbindelse med dette, og derfor er det viktig at vi i hvert fall gjør vårt ytterste for å se på hva det er vi tilbyr som er forskjellig fra våre naboland. Hva er den store forskjellen på den registreringspraksisen som vi har i Norge, og den man har i andre land? For jeg tror vi har mye å lære, og det skal vi ta inn over oss. Vi er et relativt lite miljø, som statsråden har påpekt. Jeg setter ikke spørsmålstegn ved fagmiljøene, men vi kan ha forskjellig tilnærming til saken, og da er det viktig at vi får på plass mest mulig kunnskap, slik at vi også kan se og lære av hva andre land gjør, og ikke minst ha en dialog med dem som føler at behandlingen som blir gitt dem, ikke er adekvat. Når man ser på praksisen i andre land og ser at der gjøres andre ting, ja, da kan det også medføre at man blir usikker på hvorfor man ikke får det samme tilbudet. Så derfor bør i hvert fall den dialogen komme på plass og kunnskapen komme enda bedre på plass. Det sies at man ikke har kunnskap, men da er det av og til greit å hente inn informasjon og kompetanse også fra andre steder enn sitt eget fagmiljø. Så spørsmålet mitt til statsråden er: Vil statsråden sørge for at man henter inn informasjon, ser på praksis i andre land, på registreringspraksisen, om vi har noe å lære der – ikke nødvendigvis at man skal være enig i alt – men i hvert fall at dialogen kommer raskt i gang, slik at denne pasientgruppen føler seg ivaretatt på en skikkelig måte.