Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-04-26:
Norsk Europa-politikk bygger på resultatet av folkeavstemningen, dvs. at vi ikke er medlem av EU. Men uavhengig av om vi sa ja eller nei, eller hvilke framtidige ambisjoner vi har i forhold til EU, må vi føre en aktiv Europa-politikk og ta høyde for at EU i overskuelig framtid blir utvidet med elleve land fra Sentral- og Øst-Europa. Vi må kort og godt være med og sette dagsorden, så vi ikke hele tiden risikerer å bli stilt overfor fullbyrdede kjensgjerninger. Det inkluderer mellomstatlige og institusjonelle avtaler med EU. I sum tar EØS-avtalen, med veterinæravtalen og Schengen-avtalen, vare på våre konkurransemuligheter, eksportadgangen til EU for norsk fisk, opprettholdelse av den norske passfriheten osv. Disse avtalene er dynamiske og fleksible, de har institusjonelle løsninger, et beslutningsapparat og tvisteløsninger. Vi avgir ingen selvråderett, og selv om vi ikke har full stemmerett, har vi betydelig innflytelse innenfor avtalenes virkeområde. I dag sluttfører Stortinget behandlingen av Schengen-avtalen. 9. juni 1997 sluttet Stortinget seg til samarbeidsavtalen mellom Norge og Schengen om det materielle virkeområdet for deltakelsen i Schengen. Flertallet begrunnet behovet for norsk deltakelse bl.a. med fortsettelsen av den nordiske passunionen og styrking av det europeiske justissamarbeidet for å bekjempe narkotikaforbrytelser og annen grenseoverskridende kriminalitet. På toppmøtet i Amsterdam 17. juni samme år ble Schengen-samarbeidet integrert i EU. Komiteens flertall, alle unntatt Senterpartiet og SV, er enig med Regjeringen i at en forutsetning for videreføring av den nordiske passunionen er en institusjonell avtale mellom Norge, Island og EU om deltakelse i Schengen etter EU-integreringen med det samme anvendelsesområdet som samarbeidsavtalen. Flertallet slutter seg til alle Regjeringens vurderinger og konklusjoner, bl.a. at den absolutte oppsigelsesadgangen gjør avtalen bedre enn samarbeidsavtalen. Samarbeidet skal skje på folkerettslig grunnlag. Samarbeidet gir ikke EUs organer myndighet i Norge, og Norges og Islands deltakelse i beslutningsprosessen om utvikling av Schengens videre regelverk skal foregå i et fellesorgan med de enkelte EU-land og kommisjonen. Samarbeidet skal foregå på minister-, embetsmanns- og ekspertnivå. I tillegg åpner avtalen for parlamentarikersamarbeid. Vi har fått bekreftet fra Regjeringen at ingen av reglene vedtatt etter samarbeidsavtalen innebærer noen utvidelse av anvendelsesområdet, og at det ikke krever lovendringer. Mange av de nye bestemmelsene er oppdatering eller presisering av eldre Schengen-regler. Regjeringen understreker også at Norge gjennom sin observatørstatus på alle nivåer har hatt betydelig innflytelse på reglene vedtatt etter inngåelse av forrige avtale. Kan jeg få understreke at jeg har respekt for dem som på prinsipielt grunnlag ikke ønsker å inngå mellomstatlige og institusjonelle avtaler med EU om samarbeid på ulike sektorer. Det er helt greit. Men det blir ikke greit når noen tar i bruk vikarierende argumenter, skremselspropaganda eller direkte usannheter for å kjempe for sitt syn. Blant de mer kuriøse innslagene i denne runden er Nei til EUs løpeseddel, delt ut i Oslo lørdag 10. april, der det blir hevdet at Schengen-avtalen betyr at vi alle må bære Schengen-ID-kort i Norge. Nå ser jeg at Nei til EUs leder er representant i dag, og hun kan kanskje forklare hvorfor den løpeseddelen ble delt ut. Et av de mest brukte argumentene er at det tar fra oss vår nasjonale rett til å føre vår egen asyl- og flyktningpolitikk. Dette er positivt feil. Både formelt og reelt kan vi ta imot akkurat så mange flyktninger og asylsøkere vi vil, og vi kan ta imot hvem vi vil. Både EU-landene og Norge og Island er part i FNs flyktningkonvensjon og Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og forplikter seg til å ta imot mennesker som forfølges og undertrykkes i sitt hjemland. Menneskerettighetskonvensjonen har for øvrig Stortinget for få dager siden vedtatt å innlemme i norsk lovgivning. Jeg vil også vise til justisministerens brev til Stortingets utenrikskomite, datert 21. april, der han understreker at i «asyl- eller flyktningerelaterte spørsmål er Schengenkonvensjonen begrenset til å fastlegge prosedyrene for å klargjøre hvilket land som har plikt til å behandle en søknad om asyl». Det omfattende samarbeidet som EU-landene har når det gjelder samarbeid om flyktning- og asylspørsmål og definisjonen av begrepet «flyktning», faller altså utenfor Schengen-samarbeidet. Det har også vært en debatt om hvorvidt det blir vanskeligere å komme inn i Norge legalt med Schengen-avtalen. Bortsett fra at vi nå får et samarbeid i Europa om grensekontroll mot tredjeland, vil bestemmelsene stort sett bli de samme som i dag. § 27 i utlendingsloven om at utlendinger som f.eks. mangler midler til opphold i Norge, kan utvises, vil f.eks. bli opprettholdt. En utlending skal også i dag ved innreise medvirke til å klargjøre innholdet. Schengen-samarbeidet dreier seg om yttergrensekontroll – om å stoppe dem som prøver å komme inn ulovlig. Ved siden av den omfattende narkotikahandelen er organisert menneskesmugling og illegal innvandring kanskje den viktigste årsaken til behovet for et økt europeisk samarbeid på justissektoren. Bare i Italia har det de siste årene kommet flere hundre mennesker ulovlig hver eneste natt, og det er mektige mafianett som styrer, organiserer og håver inn store pengesummer på den moderne menneskesmuglingen, som også inkluderer smugling av kvinner og barn fra Asia til europeiske bordeller. Når det gjelder Schengens informasjonssystem, SIS, for utveksling av informasjon i henhold til Schengenkonvensjonen, er det et svært restriktivt system hva angår hva slags opplysninger som kan legges inn. Og bare de opplysningene som er nødvendige for formålet med registreringen, skal tas inn. Men ethvert register med personopplysninger, det være seg norsk, nordisk eller europisk, kan true personvernet, og det er viktig å trå varsomt. EU har også et personverndirektiv, som bl.a. forbyr registrering av politisk tilhørighet, seksuell legning, religions- og fagforeningstilknytning, bare for å nevne noen områder. Europarådet har også en personvernkonvensjon som alle landene i Schengen er bundet av. Komiteen har spurt justisministeren om Norge selv står fritt til å bestemme antallet kontrollpunkter ved grense mot tredjeland eller om Schengenkonvensjonen legger begrensninger på Norges selvbestemmelsesrett. Svaret er krystallklart: Det ligger ingen hjemmel i konvensjonen for noe Schengen- eller EU-organ til å bestemme antallet og beliggenheten for grensepasseringssteder for yttergrensekontroll på norsk territorium. Det har vært knyttet en del usikkerhet til spørsmålet om kontroll med fiskefartøy fra tredjeland. For Norges vedkommende gjelder dette bl.a. russiske fisketrålere som frakter råvarer til norsk fiskeforedlingsindustri. Justisministeren har gjort det klart at dette i hovedsak blir som i dag, i henhold til norsk lovgivning. Det er Norge selv som avgjør hvor de godkjente grensestedene skal være. For Arbeiderpartiet har det vært viktig å sikre at det ikke legges hindringer i veien for utøvelse av næringsvirksomhet, og jeg er glad for at Regjeringen har lagt det samme prinsippet til grunn. Helt til slutt: Enhver avtale mellom flere parter må nødvendigvis også bære preg av kompromisser. Det gjelder også denne avtalen. Men det er bedre å ha en institusjonell avtale med EU om justissamarbeid med relativt stor innflytelse enn å stå utenfor og måtte forholde seg til regelverk som likevel er der. Med dette anbefaler jeg komiteens flertallsinnstilling.