Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Trontaledebatten signaliserer et skifte i norsk politikk. Etter to år med høyre- og fremskrittspartipolitikk kan vi nå få et budsjett for neste år i retning av sosialdemokratisk politikk, en politikk hvor rettferdig fordeling står sentralt, en politikk for satsing på utdanning og ikke minst en bedre politikk for barnefamiliene. Sentrumsregjeringen signaliserer nå en større vilje til samarbeid med Arbeiderpartiet. Det kan virke som om sentrumspartiene har erfart at utviklingen på mange måter bærer galt av sted med Høyre og Fremskrittspartiet. Men selv om det er grunn til å være optimistisk, gjenstår det vanskelige og tøffe forhandlinger. For Regjeringens budsjettforslag er langt fra godt nok. Ett eksempel på dette er barne- og familiepolitikken. Sentrumsregjeringen ville gi småbarnsforeldrene valgfrihet. Jeg vil spørre om det store flertallet av småbarnsforeldrene i dag faktisk føler at de har fått det. Valgfrihet har en kun når det finnes flere valgmuligheter, og mange småbarnsforeldre opplever ikke at de har noen valgmulighet, fordi det ikke finnes noen mulighet til å velge barnehageplass. Vi ser at det er flere tusen barn som står i kø og venter på en barnehageplass. Vi må konstatere at det under sentrumsregjeringen er bygd færre barnehager, og målet om full barnehagedekning i år 2000 er det dessverre umulig å nå. I tillegg ser vi også at prisen for en barnehageplass har økt betydelig. Mange betaler i dag langt over 3 000 kr i måneden for en barnehageplass, og vi ser samtidig at skolefritidsordningen også har blitt dyrere. Jeg lurer på om statsråden virkelig er bekvem med denne situasjonen, om det ikke er slik at også statsråden selv og Regjeringen mener at dette er en litt for defensiv satsing i forhold til det barnehagene faktisk har behov for. En har altså økt prisene på tjenester småbarnsforeldrene er helt avhengige av. Samtidig vet vi at dette er en av de mange gruppene som sliter hardt økonomisk. Det som skjer på boligmarkedet, forsterker dette bildet. Boligprisene øker, og høye boligpriser rammer unge og småbarnsforeldre i mye større grad enn de veletablerte i det noe høyere alderssjiktet. Regjeringens forslag til budsjett fortsetter i gal retning. Forsørgerfradraget foreslås fjernet, noe som betyr en forverring av barnefamiliers økonomi. For Arbeiderpartiet er det helt avgjørende å forbedre småbarnsforeldrenes situasjon. Et budsjettkompromiss må vri politikken på dette området. Det må bygges flere barnehager, og driftstilskuddet må økes, slik at vi på den måten kan få prisene ned. Samtidig må vi også få til et løft for skolefritidsordningen. Kontantstøtten er for Arbeiderpartiet en like dårlig ordning nå som den har vært det de to siste årene, men det er et flertall på Stortinget for denne ordningen. Dette flertallet kan det ikke endres på før neste valg tidligst. Vi kommer nok aldri i den situasjon at Arbeiderpartiet vil forsvare kontantstøtten, men vi er opptatt av å forbedre barne- og familiepolitikken på andre områder. Aftenposten presenterte for noen dager siden en undersøkelse om tidsbruk i familien, og ikke oppsiktsvekkende var konklusjonen at vi bruker mindre tid sammen nå enn tidligere. De eneste som kom ut på pluss, var fedrene. At fedre bruker mer tid sammen med barna, er positivt, og det er en villet politisk utvikling. Fedrekvoten, som Arbeiderpartiet innførte, er en viktig årsak til at tiden far og barn har sammen, øker. Jeg mener at tiden er overmoden for at menn får egne opptjeningsrettigheter. Dette har vi i vårt program. Det er derfor svært positivt at Regjeringen tar skritt i retning av at fedre får en større mulighet til tid sammen med sine barn. Bedre arbeidsdeling mellom kvinner og menn i hjemmet er en forutsetning for bedre likestilling i arbeidslivet og samfunnet vårt for øvrig. I Norge liker vi å skryte av at vi har kommet langt når det gjelder likestilling, men vi har fortsatt et stykke igjen. Vi kunne i Dagbladet nettopp lese om bedriftsledernes svarteliste. Å være gravid kom på tredje plass, lenger ned kom aleneforsørgere og småbarnsforeldrene. Dette mener jeg vitner om forferdelig gammeldagse holdninger blant dagens ledere. Å få barn er en av de mest naturlige ting i verden. Ja, faktisk er samfunnet vårt helt avhengig av at kvinner reproduserer seg. I tider med lave fødselstall har det vært fremholdt som et problem at kvinner ikke føder nok barn. De siste årene har vi sett at fødselstallene har steget. At kvinner diskrimineres i arbeidslivet fordi de venter barn, bør være helt uakseptabelt. Like ille er det at aleneforsørgere også utsettes for dette. 40 pst. av alle ekteskap går i oppløsning, og dette er ingen liten gruppe. Hvis alle som ble ramset opp på denne på svartelisten, skal utelukkes fra arbeidslivet, synes jeg det er grunn til å stille spørsmål om hvem det er som skal jobbe i framtiden. Arbeiderpartiet mener at fra politisk hold må vi ta tak i dette. Lovverket vårt burde være godt nok, men vi kan ikke utelukke at det kan gjøres enda bedre og strengere. Vi må få en dialog med partene i arbeidslivet. Vi kan ikke gå inn i et nytt årtusen med denne type holdninger blant sjefssjiktet i norsk næringsliv. Dette er ikke det eneste eksemplet på at næringslivet henger etter når det gjelder likestilling. Kvinnerepresentasjon i styrer til bedrifter og kvinnelige ledere er andre områder. Og når det gjelder det siste, hadde Dagbladet også et oppslag som synliggjør svært konservative, ja, jeg vil si rett og slett gammelmannsholdninger. Kvinnelige sjefer er hekser, var overskriften. Jeg skulle gjerne sett dokumentasjon for en slik generell påstand om kvinnelige sjefer. Det finnes selvfølgelig dårlige sjefer representert av begge kjønn, men å generalisere og si at det ene kjønnet er bedre til å lede enn det andre, det er galt. Jeg mener at den beste ledelsen og den beste utnyttelsen vi kan få av menneskelige resursser, får vi når både kvinner og menn tar ansvar for ledelsen av ulike deler av samfunnet vårt. Og jeg vet hvilken betydning det har fått i det politiske miljø. Et mye mer alvorlig tema som har preget nyhetsbildet vårt de siste dagene, er tvangsekteskap. Historiene vi har fått høre, er fra jenter som har vært eller er i tvangsekteskap, og dette er alvorlig lesning. Det blir forklart med kultur, men det er ikke akseptabelt. Da Arbeiderpartiet var i Regjering, ble lovforbud mot tvangsekteskap innført, men lover er ikke nok dersom de ikke aksepteres og respekteres. Et strakstiltak vi må vurdere, er å etablere et sentralt krisemottak, hvor det kan finnes kompetanse og språkkunnskap for denne gruppen. Helt til slutt: Kvinneundertrykking har gjennom hele historien og over hele verden blitt begrunnet med religion og kultur. Vi kan forstå det, men vi kan aldri tillate oss å akseptere det.