trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hårek Elvenes (Høyre), 2018-12-05:
Jeg vil slutte meg til det som Riksrevisjonen presiserer, at HV har en nøkkelfunksjon i objektsikringen, og at man på den bakgrunn har behov for å ha et HV som er kompetent, som har den tilstrekkelige kapasiteten, og som er i stand til å fylle det oppdraget som Stortinget har gitt HV. Og det er nettopp det denne regjeringen faktisk har gjort ved å styrke HV så mye som man har gjort – jf. mitt innlegg – ikke minst at HV nå øver mer enn de har gjort tidligere. I 2009 øvde ingen av HVs områdestyrker. Kun innsatsstyrkene øvde i 2009. Og det er klart at et HV som ikke øver, er et HV inn i solnedgangen. Det har vi også gjort noe med: HV øver langt, langt mer nå enn tidligere.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-05:
Vi diskuterer i dag Riksrevisjonens rapport om manglende objektsikring, bl.a. fra Forsvaret. Så presterer representanten Elvenes å bruke 15 minutter av sin taletid på å skryte av alt Forsvaret gjør, i stedet for å gå inn i det som er sakens kjerne, nemlig å se på Riksrevisjonens kritikk og oppfølgingen av den. Så mitt spørsmål til ham er: Er det ingenting i det Riksrevisjonen påpeker på forsvarssiden, som han kan slutte seg til, og også beklage?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-05:
Takk for svaret. Jeg skal ta selvkritikk på at jeg brukte ordet «skryt». Jeg erkjenner at representanten Elvenes ønsket å opplyse om fakta. Da går jeg til mitt andre spørsmål: Hva i Riksrevisjonens kritikk av Forsvaret vil han slutte seg til og beklage?
Nils Kristen Sandtrøen (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Trygghet mot terror og folks sikkerhet for vannforsyning og livskritisk strøm er svært alvorlige temaer. Når regjeringen svikter i å sørge for at innbyggere i Norge, folk i Norge, har denne sikkerheten, er det nettopp det Riksrevisjonen påpeker – at det er svært alvorlig. Derfor er det også et viktig poeng vi har hørt representanter fra Høyre og Fremskrittspartiet forsøke å hoppe over. Man sier at ja, det er alvorlig. Nei, det er ikke alvorlig, det er svært alvorlig. Når Riksrevisjonen sier det, betyr det følgende: «Svært alvorlig» brukes ved forhold der konsekvensene for samfunnet eller berørte borgere er svært alvorlig for f.eks. liv eller helse. I møte med dette faktumet var strategien til statsminister Erna Solberg i høringen i kontrollkomiteen å skulle framstå som ydmyk nok til å berge sin egen posisjon – framstå som ydmyk nok. Det ble skrevet om det i media etterpå at kanskje var Erna Solberg akkurat ydmyk nok til å berge sin egen posisjon. Men det er ikke det denne saken først og fremst handler om. Den handler om – som Riksrevisjonen påpeker – konsekvenser som kan ha alvorlige sider for innbyggernes liv eller helse. Det blir også utrolig paradoksalt at justisminister Tor Mikkel Wara forsøker å avlede alvoret her med en morsomhet og et sitat fra Olsen-banden, på samme måte som det er alvorlig at Per-Willy Amundsen og Sylvi Listhaug forsøkte å avlede alvoret før høringen med noe som skulle være en morsomhet – en selfie. Vi som folkevalgte her på Stortinget – uansett parti, uansett hvilke enkeltsaker vi skulle interessere oss for – må i hvert fall kunne ta de spørsmålene som handler om folks sikkerhet, på skikkelig alvor. Det er interessant at man forsøker å avlede oppmerksomheten i en så viktig sak – og i stedet hisset seg opp i høst over to flasker vin. Det sier noe om at vi fortjener en langt mer ærlig debatt. Det vi er valgt inn for å sørge for, er at folk kan være trygge på at de vedtakene som kommer ut av Norges nasjonalforsamling, er gjort på et riktig og ærlig grunnlag. Derfor er det helt åpenbart at innstillingen fra kontrollkomiteen i dag er helt riktig. Det er sterkt kritikkverdig og svært alvorlig det regjeringen og statsminister Erna Solberg har gjort. Og det er jo interessant at vi i dag får presentert at kanskje ble den feilopplevd, den informasjonen som ble presentert. Igjen er det egentlig en avsporing hva vi på Stortinget her opplever. Hvis man skulle snakke om opplevelse, ville det først og fremst være viktig å tenke på dem som faktisk har opplevd terror i Norge eller ute. Det er bakteppet og beskriver alvoret i situasjonen. Derfor er det helt klart at folk i landet vårt fortjener en bedre styring enn det vi er vitne til.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Statsråden begynte med å si at vi har ikke lyktes med å endre styresett i en del av de landene som vi har gitt utviklingshjelp til gjennom flere tiår. Nå er disse 16 partnerlandene plukket ut, og mitt spørsmål er: Er det noen av disse som ligger tynnere an når det gjelder å fortsette samarbeidet i årene som kommer, med tanke på å ta ansvar for egen utvikling, kjempe mot negativ politisk utvikling, mot korrupsjon eller minoritetsspørsmål?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Jeg synes kanskje ikke jeg fikk svar på spørsmålet. Jeg tror det er en fordel også for utviklingsministeren å ha et storting som er utålmodig med tanke på politisk utvikling i de landene vi samarbeider med. Nå forsto jeg det slik at Tanzania er et land som kanskje blir revurdert. Er det slik å forstå? Det er også andre av disse landene som har, som statsråden sier, en veldig negativ utvikling på menneskerettighetssiden. Mitt spørsmål er: Er statsråden villig til å si at man kommer tilbake til Stortinget og endrer innretningen på norsk bistand hvis det ikke skjer vesentlige endringer? Jeg synes med all respekt det blir noe ullent, og jeg tror at de mottakerlandene som man samarbeider med, ikke forstår at det er noen klar beskjed fra statsrådens side om at vi virkelig stiller krav. Skal man være partnerland, må man vise betydelig forbedring på de områdene som er prioritert fra Norge.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Er det slik å forstå at statsråden mener at det å stille krav står i motsetning til det å ha tilgang til myndighetene? Det kunne nemlig høres slik ut på slutten av hans innlegg. Kanskje er det motsatt, at man gjennom at man stiller krav, får ytterligere tilgang, fordi man også bidrar på en langsiktig måte?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Abortloven § 2 c er gjennomdebattert. Det er faktisk slik at hun som nå er stortingspresident, sa før valget at her er Høyre helt tydelig. Ja, til og med Kjell Magne Bondevik sa at det var såpass store etiske og juridiske betenkeligheter med å endre § 2 c at han ikke kunne gjøre det. Men det er jo nå denne debatten kommer opp, i forhandlinger, og her er Bent Høie veldig ærlig. Det kunne ikke komme overraskende på, sier han, at Kristelig Folkeparti ville bringe dette opp. Jeg vil si det slik at Høyre-kvinnene har vært klokkeklare alle andre steder enn i denne stortingssalen og i diskusjonen utad, for der tar de ikke ordet. Men her blir vi belært av Høyres menn om at det er avsporing, at det er rar debatt, at vi er usaklige, og at vi ikke tar den vanskelige diskusjonen om ny teknologi. Jo, jeg tar gjerne den vanskelige diskusjonen om ny teknologi, men ikke som en del av et maktspill, for det er på den måten denne diskusjonen nå har bragt det fram. Det synes jeg er uverdig. Vi trenger en langt mer reflektert debatt om disse vanskelige spørsmålene. Det jeg ikke har fått svar på i dag, er spørsmålet om nemnder. I løpet av denne diskusjonen har det vært mange som har tatt ordet. Jeg har snakket med leger som har sittet i nemnder, og med kvinner som har vært i nemnder, som forteller hvor vanskelig det er, og har vært, for dem. Jeg ber helseministeren svare på dette: Ser han ikke at det å gå i en nemnd og spørre om lov innebærer en belastning for hver enkelt kvinne? I dag har du rett, nå må du spørre om lov. Det er en forandring. Jeg mener også at det har vært uklart om helseministeren egentlig mener loven i dag er diskriminerende. For på den ene siden sier han at loven kan oppleves som diskriminerende – da får jeg assosiasjoner til statsministeren tidligere i dag, at det er selvopplevd, at det er slik vi opplever det – men på den andre siden sier han videre i diskusjonen at han vil endre de diskriminerende elementene i selve loven. Da konkluderer han jo med at § 2 c, slik som Høyres kvinner, Høyres landsmøte har slått ettertrykkelig fast, skal vi beholde, ergo er den ikke diskriminerende, men så bringer han selv inn et element om at § 2 c er det. Det er jeg dypt uenig i. Jeg mener at det er viktig å diskutere alle de etiske sidene som ny teknologi gir oss, men ikke som en del av et maktspill. Jeg synes at Fremskrittspartiets kvinner er forbilledlig tydelige. Jeg har ikke hørt et ord fra Høyres kvinner, og jeg håper de tør å ta ordet i denne diskusjonen, for de har vunnet gjennomslag på Høyres landsmøte. Vi fikk høre før valget at Høyre var tydelig i dette spørsmålet. Nå er det gjennomført utydelighet og en uverdig diskusjon om maktspill, og ikke om etiske dilemmaer knyttet til ny teknologi.
Hans Andreas Limi (Fremskrittspartiet), 2018-12-05:
Partnerlandsmeldingen slår fast noen grunnleggende prinsipper i norsk utviklingspolitikk. Meldingen bekrefter at det tradisjonelle skillet mellom utviklingsland og utviklede land ikke lenger er relevant. Det snakkes ikke lenger om mottakerland, men om samarbeidsland.
Steinar Ness (Senterpartiet), 2018-12-05:
Ambisjonen i denne meldinga er å mobilisere den innsatsen som er nødvendig for å utrydde fattigdom, feilernæring og svolt, sikre god helse, sikre god utdanning, redusere klimaendringane og redusere ulikskapen i verda. Det er store og krevjande mål som krev handling frå oss alle. Skal vi få til dette, må landa samarbeide meir. Sjølv om Noreg ikkje kan hjelpe alle, har vi som eit rikt land eit ansvar for å stille opp og gjere vår del og gje vårt bidrag. Det er ein politikk for internasjonal solidaritet, og eg vil understreke at ein god politikk på nettopp dette området er det beste vi kan gjere for å hjelpe folk der dei er. Og skal vi hjelpe folk der dei er, endå meir, er det på dette området vi burde setje inn auka innsats. Eg skal kommentere eit par punkt frå innstillinga. Afrika har allereie i dag store utfordringar. Dersom vi skal sjå litt inn i framtida, vil vi sjå at det er den verdsdelen som vil få sterkast vekst i folketalet i åra som kjem. Det er også den verdsdelen der klimaendringar vil føre til størst forverring av vilkåra for matproduksjon. I tillegg vil tilgang til reint drikkevatn kunne verte ei større utfordring i åra som kjem. Summen av dette er alvorleg, og vi står difor i lag med Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti om å understreke at bistand til land i Afrika sør for Sahara må aukast i åra som kjem. Desse tre partia og SV står òg i lag om ein merknad om at mattryggleik og klimatilpassa landbruk vert eit satsingsområde innanfor Kunnskapsbanken. Heilt til slutt synest eg Arbeidarpartiet har fremja tre knakande gode forslag i denne debatten, og eg vil tilrå Senterpartiet å stemme for dei. Det er òg kjekt å sitje i salen og høyre på innlegg der ein stort sett er einig i det meste som vert sagt.
Solveig Schytz (Venstre), 2018-12-05:
Det norske bistandsengasjementet har sine røtter i det miljøet der jeg vokste opp, i misjons- og basartradisjonen på Nord-Vestlandet, der lokalsamfunnet stiller opp for dem som trenger det både i inn- og utland. Det fine med den tradisjonen er at den er bygd på frivillighet, og at den skaper bånd som binder ulike samfunnslag sammen. Samtidens bistandspolitikk har vokst ut av en sosial kontrakt som vi nordmenn har inngått. Vi har bestemt oss for at det er noen verdier vi mener vi bør stå opp for, og at menneskerettighetene er et universelt konsept. Vårt engasjement stanser ikke ved Svinesund, ei heller ved Palermo. Norges bistandsprosjekt har vært preget av de beste sidene ved vårt samfunn, men prosjektet har vokst organisk, og dagens største utfordring er at vi har ambisjoner som ikke passer med det vi realistisk kan oppnå. Derfor har det over lang tid vært behov for å konkretisere, avgrense og prioritere norsk utviklingspolitikk. Regjeringens partnerlandsmelding er et godt verktøy i så måte. Gjennom prioritering vil vi kunne gjøre mer for å sikre barn en trygg framtid, kvinner en likestilt plass i samfunnet og bærekraftig økonomisk vekst. Vi kan bidra til rettferdige skattesystemer, korrupsjonsfrie etater og demokratisk styresett, og jo mer vi klarer å prioritere, desto større er sannsynligheten for at vi kan oppnå våre målsettinger. Regjeringens prioriterte partnerland er et godt utgangspunkt for dette, og selv om lista ikke vil være statisk, er det god grunn til å tro at dette vil gjøre at vi kan fokusere mer på disse landene i et lengre perspektiv. Ordene «bistand» og «utvikling» brukes ofte som synonymer, men vi burde bruke «utviklingspolitikk» langt mer gjennomgående. Det gjør partnerlandsmeldingen fordi den ser helhetlig på utviklingspolitikk, der bistand utgjør en del, men ikke er den eneste komponenten. Framover vil Norges bidrag til antikorrupsjon, styring av justisvesen, fri presse og et rettferdig skattesystem være minst like viktig som det tradisjonelle bistandsarbeidet. Vi må forvente at partnerlandsmeldingen er en indikasjon på at regjeringen vil jobbe på en slik helhetlig måte i tilnærmingen til våre nye partnerland. Partnerlandsmeldingen er også et bidrag til å gjøre norsk utviklingspolitikk mer langsiktig. Jeg håper den bidrar til å holde mer fokus på de landene som nå er definert som partnerland, og at vi kan bidra på en måte som utgjør en forskjell for framtidige generasjoner. Til slutt ønsker jeg å gi honnør til utviklingsminister Nikolai Astrup. Med partnerlandsmeldingen og den varslede omorganiseringen av bistandssektoren har statsråden tatt modige steg som ingen før ham. Det går an å ha forskjellige meninger om de landene statsråden utpeker som partnerland, og det går an å ha andre forestillinger enn statsråden om organisering av norsk bistand, men han skal berømmes for å ha tatt det modige steget som ingen har tatt før ham.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2018-12-05:
Da eg kommenterte at eg syntest statsråden hadde opptredd klokt i situasjonen i Tanzania, var det fordi statsråden reagerte og gjekk ut og var tydeleg på at ein ikkje ønskte bistandskutt som kunne ramme homofile og lesbiske i Tanzania hardare, og det var eg glad for. Mitt spørsmål til dette går på geografisk konsentrasjon og korleis me kan få ein tydelegare geografisk konsentrasjon knytt til partnarlandskonseptet. Det eg òg sa i innlegget mitt, er at det totale talet på mottakarland ikkje er lågare i 2017 enn for 20 år sidan, men faktisk litt høgare. Med den politikken som er no, er mitt spørsmål til statsråden kvar han forventar at me vil vere om fire–fem år når det gjeld talet på mottakarland, og da tenkjer eg ikkje minst på dei som me har konsentrert bistand til, våre partnarland.
Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
Det er viktig å understreke at jeg ikke sa styresett, men at vi ikke har lyktes med å endre ting på samfunnsnivå, altså ikke lyktes godt nok med å sette landene i stand til å ta ansvar for egen utvikling. Det er store variasjoner mellom de landene som er valgt ut som partnerland. Det vi kan si, er at i mange av dem er det grunn til å være bekymret for f.eks. menneskerettighetssituasjonen. Jeg var i Tanzania i forrige uke, og det er ingen tvil om at situasjonen for sivilsamfunnet og særlig lesbiske og homofiles rettigheter er det grunn til å være veldig observant på når vi er i et partnerskap med landene. Samtidig er vi også i posisjon til å ta opp spørsmålene på en konstruktiv måte, og vi må selvfølgelig se fremgang over tid for å kunne opprettholde et partnerlandsforhold til Tanzania.
Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
Nå har jeg akkurat lagt frem en stortingsmelding med forslag til hvem som skal være Norges partnerland fremover. Da ville det være litt underlig om det første jeg gjorde når vi behandler meldingen i Stortinget, var å revurdere den listen som jeg selv har lagt frem. Jeg har lagt frem denne listen med utgangspunkt i at dette er land som vi har hatt et langvarig forhold til, som vi har forutsetninger for å bidra i, og hvor jeg har tro på at vi skal kunne bidra til en positiv utvikling fremover. Så er det slik at hvis utviklingen ikke blir slik som vi har sett for oss, vil det selvfølgelig være grunnlag for å revurdere om enkelte land fortsatt skal være partnerland, og om vi skal ta inn nye land. Det står det også redegjort for i meldingen. Stortinget har stort sett vært enig om dette med kondisjonalitet, at vi skal varsom med det, og det oppfatter jeg at Arbeiderpartiet har vært en stor eksponent for. Jeg legger merke til at gjennom forslag som er fremmet i dag, går man bort fra det prinsippet. Jeg tror at vi selvfølgelig skal fremme menneskerettighetene på en offensiv måte, men samtidig er tilgang til myndighetene viktig i dette perspektivet.
Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
Forslaget fra Arbeiderpartiet kan leses på flere måter, og hvis man med å stille krav mener at dersom man ikke umiddelbart ser en endring i de grunnleggende menneskerettighetene, skal man trekke seg ut og avslutte sitt samarbeid, mener jeg det kanskje er å trekke det for langt. Hvis man over tid derimot ser en negativ utvikling, mener jeg absolutt det er på sin plass å revurdere vårt forhold til de landene som omtales som partnerland for oss. Jeg er opptatt av at vi skal selvsagt ha høye forventninger til de landene som er våre partnerland, og det at vi har et langvarig forhold til mange av disse landene, gjør oss også i stand til å ta opp situasjonen når vi har grunn til å gjøre det. Da jeg var i Tanzania i forrige uke, f.eks., fikk jeg anledning til å ha en lang samtale med presidenten nettopp om menneskerettighetssituasjonen, om situasjonen for de lesbiske og homofile, om retten til familieplanlegging og mange andre viktige tema.
Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
Regjeringen er veldig opptatt av å fremme fornybar energi. Derfor dobler vi støtten til fornybar energi i 2019 sammenlignet med i 2017. Bevilgningene til Norfund økes også kraftig. Det er nettopp fordi vi mener at det er viktig å fremme fornybar energi, at det er gode muligheter for å gjøre det, og at det er til landenes gunst at vi får på plass moderne energiløsninger. Vi jobber også for å bidra til at så få kullprosjekter som overhodet mulig blir finansiert. Det er mange land som har prosjekter som de ønsker å realisere, men de må finansieres. Den finansieringen kommer ofte via de multilaterale investeringsbankene, gjennom Verdensbanken og Den afrikanske utviklingsbanken. Vi har i og for seg fått gjennomslag for at man ikke skal finansiere kullprosjekter gjennom disse bankene. Det mener jeg er en viktig forutsetning for å stanse byggingen av nye kullkraftverk.
Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
Som jeg også sa i mitt innlegg, er partnerlandene veldig forskjellige, og det er viktig at landstrategiene speiler den konteksten som de skal implementeres i. For veldig mange av disse landene er det helt åpenbart at fornybar energi kommer til å stå helt sentralt. Vi er selvfølgelig opptatt av å bidra til at det ikke realiseres kullkraftprosjekter i disse landene, uten at vi mener vi skal ha en kondisjonalitet knyttet til det, direkte i strategien. Når det gjelder kvinners seksuelle og reproduktive rettigheter og deres helse, er det et veldig viktig tema for regjeringen og kommer selvfølgelig også til å gjenspeiles i vår dialog med partnerland.
Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
I 2017 gikk 73 pst. av den landfordelte bistanden til de 20 største bistandsmottakerne, og det er riktig at det er et nivå vi har ligget på i noen år. Når det gjelder antall land vi gir bistand til, er det viktig å understreke at man ikke må blande sammen det totale antallet bistandsmottakere, som inkluderer sivilsamfunnene som ikke er omfattet av konsentrasjonsprinsippet, og det vi gjør direkte bilateralt fra UD. I 2013 var det 109 land som mottok bistand fra Norge bilateralt, nå er det under 85 land – en reduksjon på om lag 25 land. Jeg mener vi må ha som mål å konsentrere innsatsen ytterligere og ikke minst ta i bruk bredden i de utviklingspolitiske verktøyene i partnerlandene. Det handler ikke nødvendigvis om volumet på bistanden, men at de riktige verktøyene tas i bruk. Da snakker jeg spesielt om kapasitetsprogrammer og kompetanseoverføring.
Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
Vi gir betydelig bistand til både Afghanistan og land i Midtøsten, inklusive Palestina, og det kommer til å vedvare også i 2019, i henhold til budsjettenigheten mellom de fire partiene og budsjettet vi har lagt frem. Det er ingen tvil om at vi her snakker om land som har behov for bistand, og som ikke kommer til å klare å løse situasjonen de er i, uten ekstern hjelp. Også i et sikkerhetsperspektiv er det behov for å bidra til at disse landene får en mer positiv utvikling enn vi ser i dag.
Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
Det var representanten Aukrusts innlegg som fikk meg til å ta ordet. La meg først begynne med å si at når det gjelder fordelingen av midlene til Palestina og nærområdene der, så er det utenriksministerens konstitusjonelle ansvarsområde, og jeg er sikker på at hun vil svare utførlig på det etter hvert. Når det gjelder det som ble sagt av representanten Aukrust om satsing på klima og miljø, så er det en betydelig satsing på klima og miljø i budsjettforslaget for 2019. Det er en økning på 1,2 mrd. kr sammenlignet med 2018, og det interessante med det representanten Aukrust sier, er at han fremstiller denne pakken som han tilbyr land med faglig råd, bistandsmidler, partnerskap med privat sektor innenfor fornybar energi som noe nytt. Men dette er sånn vi jobber. Dette er jo nettopp vår tilnærming når vi bygger ut fornybar energi i utviklingsland og bidrar til å realisere viktige prosjekter bl.a. i våre partnerland. Det kommer vi til å fortsette med. I tillegg deler jeg representanten Aukrusts utålmodighet med å få bukt med kullprosjekter i utviklingsland. Det må vi absolutt jobbe for å få til. Men jeg er ikke nødvendigvis sikker på at kondisjonalitet er det beste virkemiddelet, og jeg har oppfattet tidligere at man i denne sal har vært relativt enige om at man ikke skal drive med den typen kondisjonalitet som representanten Aukrust her tar til orde for, og jeg opplever vel at det kanskje er bedre og mer effektive virkemidler, og vi jobber, som jeg også nevnte i replikkvekslingen, med finansieringsinstitusjonene som er avgjørende for å få realisert disse prosjektene for å sørge for at kullprosjekter ikke blir finansiert. Vi har lykkes med det i Den asiatiske infrastrukturinvesteringsbanken. Vi har lykkes med det i Verdensbanken, og vi har også lykkes med det i Den afrikanske utviklingsbanken, og da tenker jeg at vi i grunnen har fått til svært mye.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Jeg har et spørsmål om landene som faller inn under kategori 2 for stabilisering og konfliktforebygging, hvor Norge sier at vi skal satse mer. Der er vi i den situasjonen at når man skal vedta utenriksbudsjettet i neste uke, er det i budsjettforliket kommet et kutt på 80 mill. kr til Afghanistan, selv om det havnet på listen, og det har kommet et stort kutt til Midtøsten og Nord-Afrika. Palestinerne er nå utsatt for massive bistandskutt av amerikanerne. Vi har sett det også under denne regjeringen. Mitt spørsmål til Nikolai Astrup er om han kan bekrefte at de 25 mill. kr som er kuttet i budsjettenigheten, ikke kommer til å gå ut over støtten Norge gir til palestinerne.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Da budsjettforliket kom for et par uker siden, ble det sagt at det var et stort løft for bistanden. Sannheten var at det var 5 mill. kr ekstra i bistand. Resten var finansiert med andre bistandskutt. Jeg tok nå ordet fordi jeg ikke fikk svar av statsråden på mitt klare spørsmål om palestinerne vil bli skjermet fra bistandskuttet til Nord-Afrika og Midtøsten på 25 mill. kr. Hvis Norge også kutter til palestinerne, er situasjonen for dem svært alvorlig. Vi vet at amerikanerne har fryst nesten alt sammen. Vi vet at flere organisasjoner som arbeider der, står i fare for å gå konkurs, og det vil da være alvorlig om Norge gjorde det samme. I det hele tatt synes jeg det er et godt bilde på hvordan denne regjeringen driver en form for jo-jo-politikk i utviklingspolitikken. Vi sier nå at Afghanistan skal være et hovedsamarbeidsland. Allikevel kutter vi 80 mill. kr. Vi sier at palestinerne skal være det. Vi kutter 25 mill. kr. Vi hører selvskryt fra regjeringen når det gjelder miljø. Det er litt rart å høre selvskryt fra denne regjeringen når det gjelder miljø etter at det har vært massive kutt i fem år. De sier at det har blitt en dobling siden 2017. Vel i 2018 ligger vi fortsatt under det vi gjorde under den rød-grønne regjeringen med støtten til fornybar energi. Det er bare to tredjedeler av hva Nikolai Astrup skryter av at er en dobling, det er altså bare to tredjedeler av hva Jens Stoltenberg og den rød-grønne regjeringen ga i 2013. Men bevare meg vel. Det er bra at regjeringen nå har kommet på nye tanker og bra at de har stoppet kuttene til Børge Brende. Jeg håper tiden for massive miljøkutt fra denne regjeringen er over. Denne uken startet klimatoppmøtet i Polen. Vi vet at det aller viktigste dersom vi skal nå de internasjonale klimamålene, er kampen mot kull. Det er klart at der er vår støtte til fornybar energi viktig. Men jeg og Arbeiderpartiet mener at Norge også bør se på andre områder hvor vi kan bidra i kampen mot kull. Partnerlandene til Norge har kullplaner som tilsvarer mer enn tre ganger Norges totale utslipp. Det sier noe om dimensjonene på de utfordringene vi står overfor. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet står sammen i denne saken og har lagt inn en merknad hvor vi mener at Norge skal ta et internasjonalt initiativ og tilby en pakke som kombinerer både faglige råd og bistandsmidler. Vi skal kombinere partnerskap med næringslivet og andre former for støtte fra Norge, men på den betingelsen at kullplanene blir lagt vekk. Dessverre får vi ikke flertall for disse ideene her i dag, men klimaministeren er jo også til stede i salen. Jeg håper han tar dem med seg, og at vi har satt i gang noen ideer som Norge kan jobbe videre med. Jeg mener at dette kunne være et initiativ som kunne stå seg veldig godt fra norsk side, og som kunne blitt et tverrpolitisk initiativ på norsk side på lik linje med det f.eks. regnskogsmilliardene har vært, hvor vi kombinerer innsatsen for miljø og utvikling.
Åslaug Sem-Jacobsen (Senterpartiet), 2018-12-05:
Jeg kan på vegne av komiteen si at behandlingen av Prop. 99 L for 2017–2018 har vært en kort og smertefri prosess. Det blir derfor en kort presentasjon av komiteens innstilling. Bakgrunnen for lovforslaget er at Stortinget har sluttet seg til at førstelinjeoppgaver fra kulturminnefeltet skal overføres fra Riksantikvaren til fylkeskommunene fra 1. januar 2020. I den forbindelse har departementet utarbeidet forslag til ny forskrift om myndighet mv. etter kulturminneloven. Forskriften skal altså tre i kraft 1. januar 2020. Ny forskrift innebærer bl.a. at flere førstelinjeoppgaver overføres fra Riksantikvaren til fylkeskommunene. Kulturminneloven § 28 hjemler ikke overføringer av myndighet for alle paragrafene i loven, så departementet foreslår at paragrafene i kulturminneloven som er forutsatt delegert til fylkeskommunene, blir føyd til kulturminneloven § 28 første ledd. Endringen av § 28 er en forutsetning for å kunne vedta forskriften. Forslaget innebærer innføying av §§ 10, 19, 20 og 22 i oppstillingen i § 28. En enstemmig komité gir sin tilslutning til dette lovforslaget.
Ola Elvestuen (Venstre), 2018-12-05:
Prop. 99 L for 2017–2018, Endringar i kulturminnelova(kven er rette mynde etter lova) (kven er rette mynde etter lova) Fylkeskommunens rolle som regional kulturminnemyndighet styrkes ved reformen. Stortinget har sluttet seg til at førstelinjeoppgaver på kulturminneområdet skal overføres fra Riksantikvaren til fylkeskommunen, jf. Meld. St. 22 for 2015–2016, Nye folkevalgte regioner – rolle, struktur og oppgaver, og Prop. 84 S for 2016–2017, Ny inndeling av regionalt folkevalt nivå. Departementet har fulgt opp dette ved å utarbeide forslag til ny forskrift om myndighet etter kulturminneloven. Forskriften skal tre i kraft 1. januar 2020. Gjeldende forskrift om faglig ansvarsfordeling mv. etter kulturminneloven vil bli opphevet. Enhetsprinsippet i forvaltningen innebærer at staten ikke uten hjemmel delegerer myndighet til fylkeskommunene som et autonomt folkevalgt organ. Myndighet til fylkeskommunene etter kulturminneloven skal derved «direkteplasseres» i fylkeskommunene og ikke delegeres til dem. Etter kulturminneloven § 28 første ledd fastsetter Kongen hvem som er rett myndighet i medhold av kompetansebestemmelsene i loven. Noen av disse bestemmelsene er listet opp i § 28, men ikke alle. For at myndighet skal kunne overføres til fylkeskommunene slik regionreformen forutsetter, må opplistingen i § 28 derfor utvides med flere kompetansebestemmelser. Bestemmelsene det gjelder, er kulturminneloven §§ 10, 19, 20 og 22. Etter lovendringen vil disse fire paragrafene inngå i listen i § 28 over bestemmelser der Kongen kan fastsette hvem som er rett myndighet etter loven. Lovendringen er en forutsetning for at Klima- og miljødepartementet kan vedta ny forskrift om myndighet etter kulturminneloven, som skal overføre myndighet og oppgaver til fylkeskommunene i forbindelse med regionreformen. For å gjennomføre prinsippet om at oppgavetildeling til folkevalgte organer skal ha tilstrekkelig lovhjemmel, må de respektive kompetansebestemmelsene tas inn i opplistingen i kulturminneloven § 28 første ledd.
Marianne Synnes Emblemsvåg (Høyre), 2018-12-05:
Takk til komiteen for godt samarbeid. I representantforslaget fra representantene Henriksen, Aasrud, Torve, Sandberg og Grande fremmes forslag om bedre tilrettelegging for toppidrettsutøvere og utdanning. Komiteen holdt åpen høring i saken den 25. oktober, hvor NISO og Olympiatoppen deltok. NISO ønsker bl.a. at det skal etableres felles nasjonale retningslinjer for tilrettelegging av studiet, tilpasset en toppidrettsutøvers hverdag, og at samtlige norske høyskoler og universitet skal forplikte seg til disse. Olympiatoppen ønsker at studenter med toppidrettsstatus skal få en lovpålagt rett til å få studiene tilrettelagt. Olympiatoppen ønsker også at kravet om 50 pst. studieprogresjon endres, slik at utøvere som studerer med lavere progresjon, kan søke om studiestøtte i henhold til den studieprogresjonen de har. Olympiatoppen ønsker videre at makstiden på åtte års studiestøtte fjernes. Komiteen er kjent med at toppidrettsutøvere er en gruppe som kan ha særskilte utfordringer med å kombinere yrkesutøvelse og utdanning og mener det må være et mål for utdannings- og kompetansepolitikken å sikre alle tilgang og muligheter til å skaffe seg en utdanning. Komiteen mener det er viktig at ikke bare utdanningsinstitusjoner, men også idrettsforbundene, tilrettelegger for at toppidrettsutøvere kan ta høyere utdanning og fullføre en grad. Komiteen viser til at Olympiatoppen allerede i dag har spesielle avtaler med 18 ulike utdanningsinstitusjoner for studieåret 2018–2019, hvor deler av det er nettstudier. Komiteen vil understreke at slike individuelle tilpasninger ikke må gå på bekostning av den faglige kvaliteten på opplæringen eller ved å redusere kompetansekravene. Tilpasninger for den enkelte må heller ikke gå på bekostning av fellesskapets behov eller svekke kvaliteten på opplæringstilbudet. Komiteens flertall, medlemmene fra Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti, viser til statsrådens uttalelse 22. august 2018, hvor det framkommer at regjeringen er i gang med en større kompetansereform, hvor en del av arbeidet er å utrede tiltak som kan gjøre utdanningsstøtteordningene mer fleksible og dermed mer relevante for dem som ikke er tradisjonelle heltidsstudenter. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet, understreker likevel at andre grupper også har tilsvarende utfordringer. Hvis en ordning innføres særskilt for toppidrettsutøvere, kan det tenkes at flere grupper støttemottakere også vil be om lignende ordninger. Flertallet viser til at også personer med nedsatt funksjonsevne i dag har spesielle rettigheter ved manglende tilrettelegging av studier og vil kunne ha nytte av en mer generell ordning som innbefatter redusert krav til studiebelastning for å kunne få støtte fra Lånekassen.
Marianne Synnes Emblemsvåg (Høyre), 2018-12-05:
Jeg vil gjerne takke statsråden for gode svar. Jeg er veldig glad for alle momentene som ble lagt fram om hva som vil bli behandlet i den nye meldingen. Spesielt tror jeg det er viktig at vi gir institusjonene et push for at de skal jobbe mer strategisk for å legge til rette for at studentene skal få lov til å reise ut og på en enkel måte få se hva tilbudene er. Da er jeg enig med statsråden i at strategisk samarbeid med gode institusjoner gjør det enklere ikke bare for studenten å finne fram, men også for institusjonene å kunne godkjenne emnene som studenten har avlagt ute, etter at han kommer hjem. Så takk for det.
Marianne Synnes Emblemsvåg (Høyre), 2018-12-05:
Representanten Sandberg mener at løsningen for å få flere studenter til å reise ut bare er å øke bevilgningene, så jeg skjønner at Sandberg selv ikke har hatt mye dialog med studentene om hvorfor de ikke reiser ut. Realiteten er at det aldri har vært så mange midler å søke på for studenter som vil reise ut, og spesielt Erasmus har rekordstore bevilgninger til studenter som vil ut på utveksling. Sandberg sier også at vi får færre studenter fra land i sør på grunn av endringen av kvoteordningen. Da kan man spørre seg: Er det utveksling og internasjonalisering for enhver pris – eller hva vil vi oppnå med det? Evalueringen av kvoteordningen viste jo at ordningen ikke fungerte godt nok. Selv om den har bidratt til at den enkelte student fikk hevet sin kompetanse, så var det ikke nok systematisk arbeid for å heve kompetansen på samfunnsnivå eller for å styrke samarbeidet mellom fagmiljøet i Norge og de involverte landene. Kvoteordningen ble erstattet av mer treffsikre tiltak. Samarbeidet med utviklingsland har blitt videreført gjennom NORPART-programmet. Målet med det nye partnerskapsprogrammet er nettopp at norske og utenlandske universiteter skal samarbeide tettere og på den måten bidra til å bygge kapasitet i utviklingsland. Det blir et mer likeverdig samarbeid, der studieprogrammene skal utvikles i fellesskap. En tilleggsverdi er at ikke bare de mobile studentene skal nyte godt av kvalitetshevingen av undervisningen, men at dette også skal komme andre studenter ved institusjonene til gode og gi varige effekter på undervisningskvaliteten. På den måten sikter man gjennom NORPART mot større ringvirkninger enn man oppnådde i kvoteordningen. Det bør bli minst like mange studenter fra utviklingsland til Norge som før, men de vil komme på kortere opphold. Oppholdet i Norge blir en integrert del av utdanningen de tar i hjemlandet, og vi vil være vesentlig tryggere på at studentene faktisk reiser hjem og bidrar til sitt lands utvikling. For vi så at spesielt innenfor de teknologiske fagene ble svært mange av studentene igjen i Norge, der arbeidsmarkedet hadde behov for deres kompetanse, og fikk seg jobb her. Bistandseffekten ble dermed vesentlig redusert, og innslaget av «brain drain» ble mer påtakelig. Det er likevel grunn til å være oppmerksom på at det fortsatt i 2018 er betydelige midler bundet opp i kvoteordninger, slik at NORPART har ikke fått nådd sine høyder. Per i dag opererer NORPART i realiteten for halv maskin, og det er grunn til å tro at NORPART vil oppnå mye større resultater når bare kvoteordningen er rutet ut. Til slutt vil jeg bare spørre statsråden om man i den nye meldingen vil se på ansvaret som Lånekassen har, og de anbefalende institusjonene som sier hvor studentene skal reise ut, og legge sterkere føringer for hvor de kan dra?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Arbeiderpartiet fremmer, sammen med Senterpartiet og SV, forslag om bedre tilrettelegging for toppidrettsutøvere og utdanning. Vi gjør det fordi lik rett til utdanning skal gjelde alle, og fordi Norge er en idrettsnasjon. I dag har toppidrettsutøvere veldig varierende muligheter til å studere, og Norge går glipp av en hel del idrettstalent. Dette skyldes regelverk og støtteordninger som ikke fungerer godt nok. Det vil vi rette opp i. Toppidrettsutøvere kan ikke forventes å gjennomføre med full studiebelastning. Lærestedene skal tilrettelegge, men praktiserer regelverket ulikt – noen ganger avhengig av enkeltpersoners velvilje. Dermed tvinges mange toppidrettsutøvere til å velge mellom å drive idretten sin og å studere. Begge deler går ikke. Det er vilkårlig om og i hvilken grad de får tilrettelegging, og studiestøtten er ikke fleksibel nok. Definisjonen på en toppidrettsutøver er en idrettsutøver på høyeste nasjonale eller internasjonale nivå. Det finnes ca. 550 av dem i Norge i dag, inkludert utøvere med nedsatt funksjonsevne. Når toppidrettsutøvere tar medaljer, er politikere ofte på pletten og tvitrer, gratulerer og er stolte på nasjonens vegne. I dag håper jeg salen erkjenner at vi har et ansvar for å legge bedre til rette for idrettsutøverne. De ofrer mye mens de er aktive og bør ikke måtte rykke helt tilbake til start når idrettskarrieren er over. Toppidrettsutøvere er innstilt på å endre yrke i ung alder. Derfor er det både for utøveren og for samfunnet viktig å kunne kombinere toppidrett med utdanning. Norske Idrettsutøveres Sentralorganisasjon har tatt opp saken på vegne av sine medlemmer, og både Idrettsforbundet og Olympiatoppen understreker utøvernes behov for mer tilrettelegging, særlig når det gjelder fleksibilitet i studiegjennomføringen og finansieringen. Arbeiderpartiet tar utøvernes organisasjoner på alvor og håper med dette å bedre mulighetene for å kombinere toppidrett og utdanning. Saken ble reist for de politiske partiene sommeren 2017, og med unntak av Miljøpartiet De Grønne, som sa nei, og Kristelig Folkeparti, som ikke svarte, var det gjennomgående positive og tydelige programerklæringer fra alle partier. Derfor håper vi på flertall i denne saken, og med det tar jeg opp Arbeiderpartiets forslag som vi har alene og sammen med andre.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Det er allerede et krav om å legge til rette for studenter med særskilte behov i universitets- og høyskoleloven og fagskoleloven. Arbeiderpartiets forslag her i dag innebærer ikke krav om lovfesting. De er et svar på det faktum at reglene vi har, ikke fungerer. Institusjonene følger ulik praksis. Noen toppidrettsutøvere får tilrettelegging, andre får ikke. Statsråden svarte først at dette også i framtiden skal være opp til lærestedene. Men så kalte kulturministeren inn berørte organisasjoner til møte og antydet at det måtte tilrettelegges bedre. De grepene som Trine Skei Grande skisserte, ligner veldig på dem vi har foreslått. Arbeiderpartiet hadde derfor håpet at det selverklærte studentpartiet Venstre var i bevegelse i saken, men så ender altså statsråd Nybø med å videreføre en dårlig status quo. Kan statsråden forklare hva det er statsråd Skei Grande ikke forstår?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Jeg tror de siste argumentene hadde vært veldig vanskelige å bruke overfor studenter med nedsatt funksjonsevne, f.eks. Nå har jo statsråden sagt seg enig i at toppidrettsutøvere kan ha særskilte utfordringer, men hun argumenterer med at andre grupper også kan møte utfordringer, og nevner spesielt voksne som ønsker etter- og videreutdanning og personer med nedsatt funksjonsevne som vil kunne be om lignende ordninger. Ja, statsråden bør være kjent med at tilbudet til begge disse gruppene er for dårlig. Regjeringen snakker jo selv om en kompetansereform, at man skal komme med strategi for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Arbeiderpartiet har utviklet en bred kompetansereform der tiltakene som vi foreslår her i dag, passer helt utmerket inn. De kommer til å gjøre utdanning mulig for flere – det er jo hele poenget – ikke bare toppidrettsutøvere. Hvordan kan statsråden på den bakgrunn som jeg nå refererte, stå inne for at det at mange trenger tilrettelegging, er et argument for ikke å tilrettelegge?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-12-05:
Jeg må få lov til å avrunde debatten med å si at jeg synes det er leit å høre de samme partiene som har lovt å legge til rette – at når man først kommer i stortingssalen og har muligheten, svarer man at dette er et viktig tema, man er opptatt av dialog, man er opptatt av samarbeid. Her er det slik at idrettsutøverne ønsker ikke lettere krav. De ber bare om litt bedre tilrettelegging. Den muligheten har vi til å få til i dag, men det velger regjeringspartiene ikke å gjøre. Jeg forstår ikke at det skal være så vanskelig.
Stine Margrethe Knutsdatter Olsen (Fremskrittspartiet), 2018-12-05:
Det er viktig at toppidrettsutøvere har mulighet til å ta utdanning, slik at de er rustet for arbeidslivet når idrettskarrieren tar slutt. Det er positivt at mange av våre fremste idrettsutøvere vil utdanne seg parallelt med toppidrettskarrieren. For noen kan det være utfordrende å kombinere yrkesutøvelse og utdanning. Derfor er det bra at Olympiatoppen har inngått avtaler med en rekke høyere utdanningsinstitusjoner om tilrettelegging av studier for toppidrettsutøvere. Vi vet at studentene blir en stadig mer mangfoldig gruppe, og derfor kan det være nyttig å vurdere noen justeringer av ordningene som eksisterer for studentene i dag. Fremskrittspartiet er opptatt av at utdanningsinstitusjonene har vilje til å samarbeide og finne løsninger for studenter som trenger ulike tilpassinger for å gjennomføre utdanningen sin, uten at det går på bekostning av faglig kvalitet. Olympiatoppen har for dette studieåret spesielle avtaler med 18 utdanningsinstitusjoner, der deler av utdanningen f.eks. gis som nettstudier. Det er bra, og jeg vil gjerne oppfordre flere universiteter, høyskoler og fagskoler til å inngå liknende avtaler for å gi toppidrettsstudenter den fleksibiliteten de trenger for å kombinere idrett og studier. Men også andre grupper har tilsvarende utfordringer og vil kunne be om liknende endringer dersom en ordning innføres spesielt for toppidrettsutøvere. Personer med nedsatt funksjonsevne kan f.eks. tenkes å ha nytte av en mer generell ordning med redusert krav til studiebelastning for å få støtte fra Lånekassen, og også andre grupper vil ha bedre muligheter til å fullføre en utdanning med litt større fleksibilitet i studiehverdagen. Derfor er det gledelig at regjeringen er i gang med en større kompetansereform der en del av arbeidet er å utrede nettopp tiltak som kan gjøre utdanningsstøtteordningene mer fleksible og dermed mer relevant for dem som ikke er tradisjonelle heltidsstudenter. Fremskrittspartiet ser fram til resultatene av dette arbeidet og støtter komiteens innstilling.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-12-05:
Dette handler om toppidrett, utøvere og høyere utdanning, tre ulike områder der vi ønsker å ligge i verdenstoppen på resultater og oppfølging. Senterpartiet mener tilrettelegging for ulike grupper som trenger tilrettelegging i høyere utdanning, må være i fokus. Målet må være å unngå et for firkantet system med begrensende finansiering. Institusjonene må ha holdbare rammer for å kunne legge til rette for de studentene som trenger det. Dette bidrar til at et større mangfold av studenter kan fullføre sine studier. Toppidrettsutøvere er en gruppe som kan ha særlige utfordringer med å kombinere yrket sitt med utdanning. Senterpartiet mener det er viktig at toppidrettsutøvere har en reell mulighet til å ta utdanning slik at de er rustet for arbeidslivet når idrettskarrieren er over. De legger ned en enorm innsats i sitt virke og bør ikke bli begrenset videre i utdanning og yrkesliv av det de ofrer underveis. Olympiatoppen har inngått avtale med en rekke institusjoner i høyere utdanning om tilrettelegging av studier for toppidrettsutøvere. Flere universiteter og høyskoler er villig til å finne løsninger for at studenter som trenger tilpasning for å gjennomføre, får det. Dette bidrar til rekruttering til disse institusjonene. Da er det synd at Kunnskapsdepartementet vil innskrenke gruppen av studenter som kan få tilrettelegging, slik jeg leser forslaget til forskriftsendring. Vi vil understreke at andre grupper, kanskje mindre ressurssterke grupper, også har tilsvarende utfordringer. Hvis en ordning innføres særskilt for toppidrettsutøverne, kan flere grupper også ville be om slike ordninger. I lys av kompetansereformen hele samfunnet står overfor, ønsker Senterpartiet en mer generell tilnærming til tilrettelegging. Personer med nedsatt funksjonsevne har ekstra rettigheter i dag og vil kunne ha nytte av en mer generell ordning som inkluderer redusert krav til studiebelastning for å kunne få støtte fra Lånekassen. Derfor fremmer vi forslag om det. Senterpartiet mener det er viktig at utdanning ikke skal være forbeholdt utøvere innen store idretter med stor markedsverdi og gode sponsoravtaler, slik også saksordføreren trekker fram. Derfor bør regelverket i Lånekassen bli tilpasset situasjonen toppidrettsutøverne og andre grupper med særskilte behov står i når det gjelder behov for utvidet tid til studiestøtte. Derfor fremmer vi forslag om det.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-12-05:
Jeg opplever at statsråden tar inn over seg utfordringen, og så kan vi være enige om å være uenige om hvordan man skal legge til rette. Men jeg har noen helt konkrete spørsmål basert på det statsråden skriver i sine brev til komiteen. Det er to poenger. Det ene er at statsråden peker på at for at universiteter og høyskoler skal kunne opprette særskilt tilrettelagte deltidsutdanninger, må de være sikre på at de har nok studenter som vil ta samme studieprogram i samme tempo. Da lurer jeg rett og slett på om det ikke da i utgangspunktet hadde vært formålstjenlig om en slik tilrettelegging kunne vært tilgjengelig for flere, for da å kunne få en større studentgruppe. Det andre poenget er at statsråden legger vekt på at Lånekassens primære målgruppe er unge førstegangsstudenter. Da lurer jeg på: Er ikke det også nettopp en del av de sårbare toppidrettsutøverne som forslagsstillerne her retter seg mot?
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-12-05:
Å drive med idrett er viktig i et folkehelseperspektiv. Det er viktig for den enkeltes helse og trivsel, og det er viktig for å skape gode lokalsamfunn. Alle som følger med på håndballjentene i EM, eller gleder seg til Johnsrud Sundby skal gå VM i Seefeld i februar, vet at idrett også er viktig for nasjonen Norge. Jeg kunne ha startet denne debatten med også å vise til vedtaket om å innføre én time fysisk aktivitet i skolen, og at det også er viktig i denne sammenhengen, men jeg lar det ligge. SV anerkjenner i likhet med Norske Idrettsutøveres Sentralorganisasjon og Norges idrettsforbund og olympiske og paraolympiske komité at idrettsutøvere er en gruppe som har særskilte behov for tilrettelegging av studier. SV er opptatt av at universiteter og høyskoler viser vilje til å finne hensiktsmessige løsninger for at studenter som trenger særskilte tilpasninger for å gjennomføre ønsket studievalg, får det. Jeg vil likevel understreke at slike individuelle tilpasninger ikke må gå på bekostning av den faglige kvaliteten på opplæringen eller ved å redusere kompetansekravene. Tilpasninger for den enkelte må dessuten ikke gå på bekostning av fellesskapets behov eller svekke kvaliteten på opplæringstilbudet. Universiteter og høyskoler må sikres et faglig og økonomisk handlingsrom som gjør det mulig å ivareta disse studentene. SV er kritisk til de endringene regjeringen har foreslått i forbindelse med statsbudsjettet for 2019 vedrørende stipendordningen for studenter. Vi tror det vil svekke studenters mulighet til å få et tilpasset studieløp etter deres individuelle behov. Dette vil ramme studenter med toppidrettskarriere og andre som av ulike grunner trenger lengre tid på å gjennomføre studiene sine. Jeg har lyst til å presisere at utdanning ikke skal være forbeholdt utøvere innenfor store idretter med stor markedsverdi og gode sponsoravtaler. Husker dere hvor fantastisk det var å bli kjent med en ny idrettsgren da brødrene Rønningen vant OL i både Seoul og Barcelona, eller da Pål Trulsen rulet curlingbanen i Salt Lake City, hvordan man satt oppe hele natten for å følge med på curling? Hele Norge sto på hodet, og den siste måneden er det sjakk som har holdt oss i ånde. Det er derfor gode grunner for at regelverket i Statens lånekasse for utdanning bør tilpasses for å imøtekomme situasjonen for toppidrettsutøvere og andre grupper som har særskilte behov når det gjelder å utvide tid til studier.