Erna Solberg (Høyre), 2011-03-29:
La meg også få takke statsministeren for redegjørelsen og understreke at det er selvfølgelig ingen hverdagslig opplevelse at Norge sender militære styrker til oppdrag som også medfører at man bomber på andre lands territorier. Det har vært tverrpolitisk støtte demonstrert i Stortinget bak dette – tverrpolitisk støtte til å stille opp for dette FN-mandatet for å beskytte sivile, og det er i en god, norsk tradisjon, hvor Norge har vært opptatt av at menneskerettighetene, enkeltmenneskets rettigheter opp mot nasjonalitetssuverenitet, skal styrkes internasjonalt. Mange stiller seg spørsmålet: Står vi, med tanke på det som foregår i Midtøsten, overfor en situasjon som ligner på Iran i 1979, eller en situasjon som ligner på Øst-Europa i 1989? Noen av dem som frykter islamistene, er redde for at det ligner Iran i 1979, og mange av oss som er opptatt av å være optimistiske i forhold til frihetskjempere, ytringsfrihet og et annet styresett i mange land i Midtøsten, håper på at vi står overfor noe som ligner det som skjedde i Øst-Europa i 1989. Mange av spørsmålene om hvor det ender, handler også om hvordan vi agerer, hvilke handlinger vi gjør. Derfor mener jeg det har vært viktig at Vesten faktisk har vært med på – til tross for den krigstrettheten som jeg tror veldig mange europeiske land, USA og Canada opplever – å stille militært personell disponibelt for å gjennomføre et FN-mandat for å beskytte sivile i Libya. Hadde vi ikke gjort det, tror jeg faktisk at reaksjonene hadde blitt enda større i opprørsmassene, som ville sett på at folk som ønsket seg frihet, ble drept av deres tyrann, slik som det så ut til i Libya. Jeg er opptatt av at vi må stå bak prinsippet om ansvar for å beskytte, for 1990-tallets utvikling fra Srebrenica og Rwanda til Kosovo viste hvor vanskelig det var å få til denne typen vedtak i FN, og viste hvor ofte man trakk seg tilbake og ikke stilte opp for rettighetene. Nå har vi fått dette mer regulert i FN-systemet, og fått det første vedtaket knyttet til det. Det betyr ikke at vi alltid vil kunne klare å stille opp, at det alltid vil være mulig. Men jeg har lyst til å advare mot den passiviteten som kommer av at man blir så redd for at man ikke ser at man når det endelige, et annet mål, at man ikke vinner en form for krig, at man lar være å gå inn og beskytte sivile på det tidspunktet det er mulig. Det er mange som kan argumentere med at vi ikke er sikre på hva løsningen i Libya blir, men betyr det at vi skal la være å agere, la være å stille opp for å beskytte sivile på det tidspunktet? Men det er også farlig å la seg rive med av den logikk at fordi vi har begynt der, må vi videre. Den krigslogikken skal vi ikke la oss rive med av. Vi skal alltid huske at det viktigste mandatet vi har fått, er å beskytte sivile i denne sammenhengen. Jeg er derfor glad for at regjeringen har reagert raskt. Jeg er glad for at vi har hatt disponibelt, hurtigreagerende personell. Jeg er enig med statsministeren i at dette er en bekreftelse på at de omdisponeringer og endringer som har vært gjort i Forsvaret slik at vi har mye raskere reaksjonsevne, nå viser seg å fungere. Jeg er opptatt av at vi i hvert steg fremover skal ha is i magen og huske hva mandatet er. Men jeg må si at jeg blir litt skuffet – og skal derfor bruke mitt siste minutt på det – over å oppleve at den enstemmige, store og brede støtten som vi faktisk har gitt fra Stortingets side, ikke ser ut til å gi seg samme utslag i regjeringens egne, indre kretser. Jeg må få lov til å spørre statsministeren om det er helt kurant for en regjering, etter en kgl. resolusjon om deltakelse, å ha en statssekretær i Utenriksdepartementet som på Dagsrevyen den ene kvelden sier at det er uklart hvilket oppdrag det er, man er skeptisk til norsk deltakelse, og som neste kveld sier: Det som skjer nå, ser for meg ut til å være en vestlig militær aksjon, som går veldig langt i tolkningen av det som er et mandat fra FN. Er det slik at regjeringen har privatisert beslutningene og ageringene i utenrikspolitikken, eller er det slik at statssekretærer og statsråder, som Erik Solheim, faktisk representerer en praksis som er riktig? Det synes jeg er feil, for et enstemmig storting har ment noe annet.