Abid Raja (Venstre), 2014-12-16:
Selv om kontroll- og konstitusjonskomiteen har levert en tilnærmet enstemmig innstilling i den saken vi nå behandler, har den et alvorlig bakteppe. Nær 80 000 barn lever i fattigdom i verdens rikeste land. Det er tall vi ikke kan være bekjent av, men som likevel har vært stabilt høyt de siste årene. Vi ser dessverre ingen nedgang til tross for at et tilsynelatende enstemmig storting er enig om – og har vært enig om – at dette må vi få gjort noe med. Riksrevisjonens rapport viser noen meget alvorlige funn: Flere barn vokser opp i lavinntektsfamilier. Mange kommuner gjør for lite for at fattige barn skal kunne delta sosialt. Den statlige innsatsen for å redusere konsekvensene av fattigdom blant barn og unge er for dårlig koordinert. Behovene til barna blir ikke godt nok kartlagt når foreldrene søker om sosialhjelp. Dette er ikke bra. Spørsmålet er om de tiltakene som Riksrevisjonen foreslår, er nok for å gjøre noe med de samme funnene. Jeg er redd svaret på det spørsmålet er nei. Mer kunnskap og bedre koordinering er selvfølgelig viktig, men neppe nok. Jeg vil derfor bruke noe av tiden i mitt innlegg til også å peke på tiltak jeg og Venstre mener vil være viktige for at færre barn skal vokse opp i fattigdom i Norge i framtiden. Jeg vil se framover. Vi må bruke energi på å finne gode tiltak som virker. Fattigdom i Norge handler ikke bare om å ha lavere levestandard, men at man blir stående på utsiden av samfunnet og fratatt muligheten til å delta på fellesskapets ulike arenaer. Mens pensjonister var en av de største lavinntektsgruppene tidligere, utgjør i dag ungdom, unge voksne, enslige forsørgere og særlig barnefamilier med innvandrerbakgrunn en større andel. I 2012 hadde halvparten av barna i lavinntektsfamilier i Norge innvandrerbakgrunn. Det er flere årsaker til at antallet fattige barn har økt. Inntektsutviklingen har ført til at lavinntektsgrensen er blitt høyere. Økt innvandring har medvirket til at det har blitt flere barn i lavinntektsfamilier. Det har også vært en økning i antallet enslige forsørgere med lavinntekt. Den viktigste årsaken til lavinntekt er likevel manglende yrkesdeltakelse. Arbeidsmarkedet er og blir den viktigste arenaen for fordeling av inntekter og beskyttelse mot fattigdom. Selv om det er et overordnet mål at flest mulig skal kunne forsørge seg selv gjennom arbeid, vil det alltid finnes personer som av ulike grunner ikke kan stå i ordinært arbeid. Da må vi sørge for å ha gode ordninger for personer som ikke kan forsørge seg selv. Samtidig må slik inntektssikring ikke være utformet slik at det ikke lønner seg å jobbe for dem som kan jobbe. Det er en krevende balansegang. Venstre ønsker å løfte flere av dagens fattige ut av fattigdom og samtidig forebygge framtidig fattigdom. Vi er derfor nødt til å iverksette tiltak på flere områder. Vi vil prioritere tiltak innenfor utdanning, arbeid, bolig, helse og inkludering. Noen av disse vil som følge av budsjettforliket mellom regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti heldigvis bli gjeldende politikk allerede fra neste år. For å redusere fattigdommen må skolepolitikken sørge for at alle tilegner seg grunnleggende lese- og skriveferdigheter, at sosiale utfordringer blir fulgt opp tidlig, og at flere blir kvalifisert til arbeid. Å ikke fullføre videregående skole gir en betydelig risiko for framtidig utenforskap. Personer som ikke har fullført videregående opplæring, er overrepresentert blant dem som er avhengig av offentlige stønader. Mye tyder på at frafallet starter tidlig og ofte skyldes manglende grunnleggende ferdigheter allerede fra barneskolen. I tillegg er det viktig med oppfølging på hjemmebane. For foreldre er grunnleggende språkferdigheter viktig, ikke bare for at de skal få seg jobb, men for å kunne følge opp barna som er under opplæring. Slik kan vi hindre at fattigdom går i arv. Barnehagen er en viktig arena for utvikling av språk og sosiale ferdigheter som også barn av foreldre med lave inntekter bør få muligheten til å delta på. Særlig utsatt er barn bosatt på asylmottak, som i dag ikke har rett til barnehageplass. Det vil bli en utfordring for det framtidige Norge dersom mange av de barna som bor på asylmottak, ikke lærer seg norsk, og deretter starter på norsk skole, med den faren for å falle ut av skoleløpet det dessverre svært ofte har som konsekvens. Venstre vil spesielt prioritere gratis kjernetid i barnehagen for 3–5-åringer som er barn av foreldre med lav inntekt, differensiert foreldrebetaling i skolefritidsordningen/aktivitetsskolen, flere helsesøstre og spesialpedagoger og bedre rådgivningstjeneste i skolen. Venstre vil også gjennomføre en språkopplæringsreform gjennom voksenopplæringen. Alle som har barn i barnehage, eller har hatt barn i barnehage eller i skolefritidsordningen, ser at det er vesentlige fordeler ved at barn har gått i barnehage og gått på førskole før man starter på skolen. Både det å kunne samhandle med andre barn, den sosiale merverdien det å gå i barnehage gir, og også det at man oppøver evne til å kommunisere med andre barn på fellesspråket norsk, gir store fordeler. Vi vet at også helsestasjonene er underbemannet svært mange steder i Norge. Her trenger vi en opptrappingsplan for å få flere helsesøstre i skolehelsetjenesten, men også på helsestasjonene. Det henger også sammen med at vi vet at fattigdom, og særlig barnefattigdom – og undersøkelser viser dette – henger sammen med vold og vold mot barn. Og vi vet at det å avdekke risikofaktorene, å avdekke omsorgssvikt tidlig, har stor betydning for at man kan gi et tilbud og gripe inn tidlig. De høringene vi har hatt på Stortinget, viser at særlig barn mellom null og ett år i stor grad er utsatt for omsorgssvikt, og også barn fra ett til fem år. Dette er før de starter på ordinær skolegang. Dersom flere av disse barna er i barnehagen, og dersom vi har en forsterket helsestasjonstjeneste, vil vi både kunne gjøre noe med fattigdomsbiten på sikt, og samtidig også hjelpe de barna som er mest ressurssvake og mest i risikosonen for å bli utsatt for omsorgssvikt. Det aller viktigste virkemidlet for å hindre fattigdom er å sørge for at folk kommer i arbeid eller beholder arbeid. Arbeid gir den enkelte økonomisk selvstendighet og er samtidig den viktigste arenaen for sosial inkludering. Personer mellom 25 og 65 år som bor i en husholdning uten personer med varig yrkestilknytning, har fem ganger høyere sannsynlighet for å ha vedvarende lavinntekt enn alle andre i samme aldersgruppe. Nav har de senere årene fått kritikk fra flere hold for at livssituasjonen til barna ikke blir kartlagt når foreldrene søker om sosialhjelp. Det gjentas også i Riksrevisjonens undersøkelse som vi nå diskuterer. Det gjelder f.eks. barnas behov for klær, sko og utstyr samt om familien har råd til å delta på ulike aktiviteter. Det synes derfor å være behov for en presisering overfor Nav av viktigheten av å kartlegge barnas behov. Samtidig er det behov for mer rom for lokalt skjønn og handlefrihet i Nav ved oppfølging og utarbeiding av tiltak for dem som av ulike grunner står utenfor arbeidslivet. Venstre vil spesielt prioritere å senke terskelen inn i arbeidslivet ved å myke opp adgangen til midlertidige ansettelser, iverksette tiltak for å hjelpe vanskeligstilte inn i arbeidsmarkedet, øke tilskuddene til sosialt entreprenørskap og styrke ordningene med tilretteleggingstilskudd og tidsubestemt lønnstilskudd for arbeidssøkere med nedsatt arbeidsevne. Venstre vil også innføre forsøk med anonyme søknader i offentlig sektor og styrke kvaliteten på kvalifiseringsprogrammet ved å gjøre det mindre vilkårlig og mer målrettet. Forsker ved Fafo Jon Rogstad sendte i 2012 ut anonyme, eller fiktive, søknader, hele 1 800, og det eneste som skilte dem, var navnene på søkerne. Det var altså et typisk etnisk norsk navn og et typisk, hva skal man si, innvandrernavn, altså ikke et typisk etnisk norsk navn. Vi kaller dem noen ganger brune nordmenn, slike som meg – altså sånne typer navn, som er litt annerledes, som noen ganger er vanskelige å uttale. Og det disse forskerne fant, etter å ha sendt ut disse søknadene – og søknadene var likelydende ellers, med unntak av dette navnet – var at det var 25 pst. mindre sannsynlighet for at man kom til å bli kalt inn til intervju hvis man hadde dette innvandrernavnet, altså det ikke etnisk norske navnet, på søknaden. Alt annet var likt. Signifikante forskjeller på å bli kalt inn til intervju avhenger altså av hvilket navn du har. Alt annet er likt. Det er urovekkende. Du kan være født og oppvokst i Norge, men i kraft av ditt navn vil du, selv om du har en universitetsutdanning eller hva du nå har, når du søker jobb, ikke engang bli kalt inn til intervju. Dette finner de signifikante forskjeller på. Og hvis du ikke blir kalt inn til intervju, får du heller ikke jobb. Det sier seg jo selv. Så vet vi samtidig at innvandrere dessverre kommer dårlig ut i mange statistikker, særlig på arbeidssiden. Dette vil vi helt klart kunne gjøre noe med, særlig i offentlig sektor, som i sine stillingsannonser spesielt søker etter mennesker med innvandrerbakgrunn og med nedsatt funksjonsevne. Men så har vi sett at det nettopp er offentlig sektor som er dårligst til å bemanne mennesker med den bakgrunn som de aktivt søker etter. Vi i Venstre har tro på at et forsøk med anonyme søknader i offentlig sektor vil kunne bidra til å bøte på noe av denne forskjellsbehandlingen som mennesker med innvandrerbakgrunn blir utsatt for – altså den gruppen som har flest antall barn som lever i fattigdom i Norge. Dessuten må vi målrette fellesskapets mange stønader og støtteordninger bedre. Venstre vil omfordele barnetrygden slik at det blir høyere utbetaling til lavinntektsfamilier. Dette har noen partier her på Stortinget vært imot. Jeg synes det er litt rart at man ikke ønsker å foreta den sosiale omfordelingen dette er. Det er en god tanke at man skal ha likeformede stønader, f.eks. barnetrygden, som man får uavhengig av hvilken inntekt man har. Den vil kunne være med på å løfte veldig mange familier som kunne fått opp mot dobbel stønad, kontra dem som tjener over en viss sum. Og vi kan jo diskutere den summen, men mange vil sikkert være enig i at har man en samlet inntekt i familien på over flere millioner kroner, er kanskje ikke barnetrygden så veldig nødvendig å få. Men dersom en familie har veldig lav inntekt, i sum kanskje under 300 000–400 000 kr, og det er flere barn, vil det å få dobbel barnetrygd kunne bety veldig mye. Dette ønsker Venstre å gjøre, men det er ikke mange partier her på Stortinget som er interessert i det. Venstre vil fjerne kontantstøtten og erstatte den med en ventestøtte som gis til en har fått tilbud om barnehageplass, og vi ønsker også å innføre en nasjonal minstenorm for sosialhjelp til livsopphold som prisjusteres hvert år. Vi tror dette er veien å gå. En trygg og stabil boligsituasjon er avgjørende for å kunne komme seg ut av fattigdom. Gode støtteordninger og målrettet innsats mot dem som trenger det mest, må stå sentralt. Det er viktig å sikre et tilpasset boligtilbud til barnefamilier, særlig barnerike familier med innvandrerbakgrunn, i tillegg til unge voksne med barnevernserfaring, unge og voksne som har problemer med rus eller psykiske lidelser og mindreårige flyktninger. I dag er det for lite kontinuitet i den sosiale boligbyggingen, og den kommunale boligmassen er for konsentrert. Venstre vil spesielt prioritere å målrette Husbankens innsats inn mot økonomisk vanskeligstilte og la kommunene få tilgang til flere virkemidler i boligpolitikken gjennom Husbanken. Vi vil også innføre en norsk modell for hjemkjøp av bolig, der leid kommunal bolig kan nedbetales over tid gjennom innbetaling av husleie, slik at leietaker til slutt blir eier. Vi må også legge til rette for flere og bedre utleieboliger. En god helse er kanskje det viktigste tiltaket for å forebygge fattigdom ved at man kommer i arbeid og blir i stand til å forsørge seg selv. Utfordringene på det psykiske helseområdet er særlig store, og andelen unge som står utenfor arbeidsmarkedet på grunn av psykiske helseplager, øker. En sterk satsing på et godt psykisk helsetilbud, hvor barn og unge får tilbud om behandling tidlig i sykdomsforløpet, er viktig for å forhindre at unge med psykiske helseproblemer faller ut av utdanning og arbeidsliv. Dette forutsetter god samhandling mellom helsesektoren, kunnskapssektoren og arbeids- og velferdsforvaltningen. Venstre vil her spesielt prioritere å utvide ordningen med gratis helsetjenester for barn fra 16 til 18 år, som sagt styrke helsestasjonene som barnefamilienes viktigste lavterskeltilbud og gjennomføre en opptrappingsplan for psykisk helsearbeid i kommunene, med særlig prioritering av barn og unge. Av de 78 200 barna i Norge som vokser opp i en lavinntektsfamilie, som Riksrevisjonen peker på, har 47 pst. innvandrerbakgrunn, altså har ca. halvparten av alle fattige barn i Norge innvandrerbakgrunn. Mens bare 11 pst. av alle barn i Norge har innvandrerbakgrunn, utgjør de altså halvparten av fattige barn under 18 år. Det er en stor og grov overrepresentasjon. Det er også store forskjeller blant ulike nasjonalitetsgrupper, men felles for fattige innvandrerfamilier er ofte at de har mange barn å forsørge, og de har ofte lav yrkesaktivitet. Jeg stiller spørsmål ved om vi bryr oss nok om de fattige innvandrerbarna. Det er ikke nok å ha en god vilje om vi ikke følger opp. Det er ikke lett bare å fjerne fattigdommen med et pennestrøk. Jeg har sagt det før fra denne talerstolen, og jeg sier det igjen: Jeg er i tvil om vi bryr oss nok om fattige innvandrerbarn. Jeg er i tvil fordi vi snakker mye, men vi handler ikke deretter når det gjelder å følge opp dette i budsjettene. Fattige barn er utsatt for sosial ekskludering og utenforskap. Fattigdom er skam- og tabubelagt, og barn går ofte langt for å skjule den, gjerne på bekostning av egen livsutfoldelse og inkludering. Det handler bl.a. om manglende mulighet til å delta på ulike fritidsaktiviteter eller kulturopplevelser, feire egen og andres bursdag eller å gå på kino og kafé. Men like alvorlig er den følelsen barn får når de ikke får ta del i et fellesskap, og opplever at de ikke er likeverdige. I tillegg til langsiktig satsing på utdanning, arbeid, bolig og helse er det viktig med konkrete og målrettede tiltak som gjør hverdagen enklere for det enkelte barn i den enkelte kommune. Derfor vil Venstre samordne og styrke statlige tilskuddsordninger til barn i lavinntektsfamilier og forenkle og avbyråkratisere tilskuddsordningene ved kanalisering gjennom eksempelvis fylkesmennene og Frivillighet Norge. Dersom de fleste av de forslagene jeg nå har skissert, blir en realitet, er jeg helt sikker på at vi ved neste korsvei får en langt mer oppløftende rapport fra Riksrevisjonen knyttet til fattigdom blant barn og unge. Det er i grunnen ikke bare et ønske, men en plikt vi som representanter har. Færre barn skal vokse opp i fattigdom i framtiden.