Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-10-12:
Ifølge SIRUS er det mellom 8 600 og 12 600 sprøyteavhengige i Norge. Heroin er det vanligste stoffet å injisere. Sammenliknet med andre europeiske land ligger Norge høyt på statistikken over overdosedødsfall i befolkningen: I 2008 var det 263 narkotikadødsfall i Norge. Undersøkelser viser at den typiske, mest hjelpetrengende rusavhengige har langvarige og omfattende problemer forbundet med sin avhengighet. De har dårlig fysisk og psykisk helsetilstand. De aller fleste startet sin ruskarriere i tenårene, og noen av årsakene til at de endte opp i rusavhengighet kan føres tilbake til oppveksten. Rundt en tredjedel har ikke vokst opp sammen med sine foreldre. 70 pst. av dem har hatt lærings- og mestringsproblemer i skolen, og nesten 40 pst. har opplevd seg selv som mobbeoffer mens de gikk på skolen. Psykiske skader er også utbredt. Relasjonen til familie og slekt er ofte ødelagt. Mange har mistet omsorgen for og kontakten med egne barn. De har få eller ingen erfaringer fra arbeidslivet, og de har gjennomgående lav eller mangelfull utdanning. Mange av menneskene i denne gruppen lever uten et fast bosted. Majoriteten av bostedsløse, ja så mye som 59 pst., er avhengig av rusmidler. Mange sterkt hjelpetrengende rusavhengige opplever en gjensidig «trøtthet» i sitt møte med hjelpeapparatet. Sosialtjenesten og spesialisthelsetjenesten prioriterer dem ofte ikke, og selv har de få eller ingen forventninger til systemet. Deres liv preges av kaos og et stadig jag etter penger og rusmidler, og de har vanskelig for å forholde seg til timeavtaler og kommunale åpningstider. Flere av de eksisterende hjelpetilbudene greier ikke i tilstrekkelig grad å tilrettelegge for den enkelte rusavhengige. Kravspesifikasjonssystemet ved innkjøp av plasser låser hjelpetilbudene og særlig behandlingstilbudene, slik at de preges i for stor grad av rigiditet og generelle innfallsvinkler. Tilbudet blir gitt på bakgrunn av ledig kapasitet, generelle avgjørelser eller akseptert kostnadsnivå, noe som ofte fører til et mindre tilfredsstillende tilbud for den enkelte. Jeg må også i denne sammenhengen få nevne at dagens regjering faktisk tillater at behandlingsplasser i private, ideelle institusjoner står ubrukt mens køene vokser. Dette rammer først og fremst rusavhengige. Men det rammer selvsagt også de frivillige organisasjonene som driver institusjonene. Holdningen at det offentlige helst skal produsere alle tjenester selv, hindrer ideelle aktører fra å bidra med tjenester. Eksempler på det er avrusing og LAR-tjenester. I tillegg hindrer anbudskonkurransene kontinuitet, det gir lite forutsigbarhet, og langsiktige investeringer i kvalitetstiltak og bygninger blir for risikabelt. Solide og tunge kompetansemiljøer går i oppløsning. Dette er ingen ny debatt i Stortinget. Vi vet at situasjonen i denne sektoren er kritisk. Kristelig Folkeparti har tatt initiativ til et forlik i Stortinget som vi håper alle de andre partiene ønsker å være med på. I så måte hadde vi en fin debatt forleden. Vi tror vi alle er enige om at ideelle aktører må sikres forutsigbare og gode rammevilkår til beste for pasientene. Stoltenberg-utvalget skulle vurdere hvordan de mest hjelpetrengende rusmiddelavhengige kunne få bedre hjelp. De skulle også vurdere om heroinstøttet behandling kunne være en del av tilbudet. I rapporten skriver utvalget følgende: «Metadon, buprenorfin og heroin er alle avhengighetsdannende stoffer. De kurerer ikke avhengighet.» Likevel foreslår et flertall i utvalget at staten skal inkludere overvåket inntak av heroin i legemiddelassistert rehabilitering av heroinavhengige, altså i LAR-systemet. For meg er det rett og slett uforståelig at utvalget velger å fremme et tiltak som ikke oppnår det som bør være det endelige målet, nemlig rusfrihet. Regjeringen har ikke konkludert i denne saken på det nåværende tidspunkt. LAR er i dag det mest omfattende enkelte tiltaket i rusbehandlingen og omfatter over 5 000 klienter. Jeg er bekymret over det stigende antallet avhengige som omfattes av LAR-ordningen, og jeg frykter at LAR overtar for medikamentfrie behandlingsmetoder. Det er viktig at LAR-ordningen også skal tilby en helhetlig behandling utover selve medikamenteringen, og at LAR-programmene ses på som virkemidler for å gjøre brukeren bedre i stand til å motta behandling. Det er svært mange, inkludert en del organisasjoner som jobber med rusavhengige, som fremdeles sier at den medikamentelle behandlingen i LAR er det fremtredende, og at svært mange ikke får annen oppfølging enn at de får medikamentet. Etter min mening bør LAR primært tilbys når medikamentfri behandling over lengre tid har vist seg nytteløst. Rusfrihet bør gjeninnføres som hovedmålsetting i LAR, mener Kristelig Folkeparti. Det er nødvendig å reformere behandlingsopplegget knyttet til LAR med bl.a. et helhetlig sosialfaglig opplegg og sterkere oppfølging. Man burde etter min mening ikke sette i gang uten at dette var på plass. For rusavhengige som kommer med i LAR-programmet, må det også gis tilbud om egnet bolig, en form for aktivitet med bakgrunn i egne ressurser og interesser og også økonomisk rådgivning. Personer som kommer med i LAR-programmet, bør etter min mening være på institusjon i oppstart av programmet. Det er nødvendig med en strengere kontroll med LAR-brukernes sidemisbruk og legers utskriving av medikamenter til LAR-brukere. Vi vet også at blandingsmisbruk er et problem i LAR-ordningen ved at brukeren supplerer metadon med andre rusmidler. Slikt blandingsmisbruk vanskeliggjør selvsagt oppnåelsen av formålet med ordningen. Kristelig Folkepartis syn er at kvinner som blir gravide mens de er under LAR-behandling, må følges opp tett både medisinsk og sosialt. Av hensyn til barnet må tvangsbehandling kunne tas i bruk på samme måte som overfor gravide som går på narkotiske stoffer. Poenget mitt med bl.a. å ta opp denne interpellasjonen er at formålet med rusbehandling, også med LAR, må være rehabilitering og rusfrihet. I regjeringens nye forskrift om LAR, som trådte i kraft 1. januar i år, er ikke lenger behandling og rusfrihet nevnt blant formålene med ordningen. Det som står der, er at «økt livskvalitet» er et mål. Et annet mål er «bedring av vedkommendes optimale mestrings- og funksjonsnivå» samt reduksjon av skader og overdosetall. Jeg mener selvfølgelig at disse formålene også er viktige effekter av LAR, men jeg mener at samfunnet har en plikt til å hjelpe sterkt rusavhengige ut i rusfrihet, ikke bare i kontrollert rusavhengighet. Selv har jeg den senere tid hørt om rusavhengige som får avslag på rusbehandling fordi de ikke vil ta imot LAR-behandling. Med andre ord: De kan ikke velge å bli rusfrie. Derfor er mitt hovedspørsmål til statsråden i dag: Mener statsråden at rusfrihet fortsatt skal være/bør være et hovedmål i ruspolitikken I Norge? I så fall: På hvilken måte vil regjeringen synliggjøre dette formålet i de ulike tiltakene på feltet?