Mudassar Kapur (Høyre), 2015-01-29:
Jeg vil starte med å takke kollega og medrepresentant Helga Pedersen for å ha tatt opp et viktig tema i dag. Jeg synes det er nyttig noen ganger å få opp denne typen tema som interpellasjoner, fordi det gir litt rom for å reflektere, tenke litt, og ikke bare nødvendigvis krangle om hvem som har sagt hva, selv om noen har gjort det også nå. Jeg vil også gi honnør til statsråden for å trekke fram det viktige arbeidet som nå gjøres for kvinner, og det arbeidet som det legges opp til gjennom statsbudsjettet, men også i de prosjektene som nå varsles framover. Jeg vil gjerne knytte noen refleksjoner til integrering av kvinner med minoritetsbakgrunn særlig inn i arbeidslivet. Akkurat som skolen er en viktig arena for å integrere barn, mener jeg at arbeid og arbeidsplassen er den viktigste arenaen for integrering av voksne med minoritetsbakgrunn. Vi ser dessverre at i mange innvandrerfamilier er det kun far som jobber. Hvis hans inntekt ikke er høy, blir det vanskelig økonomisk, særlig hvis man har mange barn. Så ser vi samtidig at kvinnens rolle sementeres ytterligere ved å være utenfor arbeidslivet. Det betyr noen ganger det samme som å være utenfor samfunnet. Vi ser også at mange barn med minoritetsbakgrunn begynner på skole uten å kunne språket godt nok. Det at kvinner ikke er i arbeid, handler ikke bare om at kvinnene ikke blir integrert, det betyr også noen ganger at familien ikke blir integrert. La meg trekke fram tre gode eksempler på arbeidet som gjøres, og som jeg også mener at vi må satse videre på. Det ene er at vi må prioritere de organisasjonene som spesielt jobber med integrering av kvinner med minoritetsbakgrunn, særlig med fokus på å hjelpe dem inn i arbeidslivet. Der mener jeg rett og slett at den veien man nå har valgt, hvor man styrker arbeidet og forsterker innretningen mot kvinner, er helt riktig. Jeg synes også at vi må se på ytterligere styrking av tiltak som gratis kjernetid i barnehage, og kanskje også se på SFO. Men vi må kunne knytte det opp mot en form for aktivitet, et aktivitetstilbud – jeg vil ikke bruke ordet «aktivitetsplikt» nødvendigvis. Det viktigste er at kvinnene får et tilbud om f.eks. norskkurs, jobbsøkerkurs eller jobbtrening mens barna er i barnehagen. På denne måten vil barna få den viktige opplæringen de trenger i norsk for å kunne starte på skolen på en god måte, og deres mødre vil bli bedre i stand til å gå inn i arbeidslivet. Vi må også styrke introduksjonsordningen, som det har vært snakk om i dag. I dag er det slik at hvis en kvinne kommer til Norge gjennom familiegjenforening, får hun et annet opplegg enn de kvinnene som er i den tradisjonelle introduksjonsordningen. Det å synkronisere disse bedre med hverandre kan også være en god idé. Jeg har en veldig god dialog med statsråden om akkurat dette temaet. Til slutt må jeg allikevel få lov til å peke på et paradoks, for vi står her i dag og diskuterer kvinner og arbeidsliv dagen etter at vi har hatt en diskusjon om midlertidige ansettelser. Jeg har snakket med mange kvinner med minoritetsbakgrunn, både ved å dra på husbesøk hjem til dem og gjennom å treffe dem i forskjellige sammenhenger i organisasjonslivet. Når vi begynner å snakke om jobb, er noe av det viktigste som kommer opp – en fellesnevner som kommer opp: Gi meg en sjanse! Gi meg en mulighet til å vise hva jeg er god for! La meg heller få én fot innenfor arbeidslivet enn å ha begge utenfor – CV-en min blir bedre av å kunne vise til tre jobber enn tre jobbsøkerkurs! Jeg vil si at det blir litt paradoksalt å snakke så varmt om kvinner inn i arbeidslivet når man samtidig ikke er villig til å gi dem den viktigste sjansen: den første.