Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-05-27:
Det er veldig hyggelig å kunne stå her i dag og diskutere et forslag som har fått tilslutning fra hele Stortinget. Det er et veldig viktig forslag, som de foregående talerne har vært inne på. Når det er en flertallsregjering, og partier som ikke tilhører Regjeringen, fremmer forslag, er det ikke ofte forslagene går igjennom. Jeg vil derfor gi ros til regjeringspartiene og til saksordføreren for at vi får et vedtak her i dag som alle parter er godt fornøyd med. For et par år siden fikk jeg besøk på mitt kontor av Hanne. Hanne er ikke her i dag, men Hannes mamma er her i dag – hun sitter på galleriet. Hanne tok altså med seg sin mamma. De kom inn på kontoret mitt og hadde lyst til å fortelle meg litt om Hannes måte å kommunisere på. Det var imponerende saker! Det hadde selvfølgelig aldri blitt slik hadde det ikke vært for at Hannas mamma også var veldig engasjert og bidro til at Hanne hadde et språk å kommunisere med. For det er det dette handler om. Det handler om språk. Det er veldig mange som tror at alternativ og supplerende kommunikasjon først og fremst handler om spesialundervisning. Men det er ikke det det er snakk om, det er snakk om språk. Og alle vi som snakker – og snakker mye, vil mange hevde – er klar over hvor viktig språket vårt er for vår evne til å kommunisere, for vår evne til å være sosiale og delta i samfunnet og for å skape identitet. Da er det bare rett og rimelig at alle skal ha den samme muligheten til å kommunisere, til å ha et språk, til å kunne delta i samfunnet og skape en identitet. Vi tenker at det er en selvfølge at alle har de samme rettighetene. Men det er beregnet i studier at 6 500 barn og unge mellom 1 år og 18 år i dag har behov for ulike kommunikasjonsformer som skiller seg fra talespråk, som også skiller seg fra f.eks. tegnspråk. Dette er en veldig sammensatt gruppe. Veldig mange har gode fysiske og ikke minst psykiske evner, mens andre bare kan kommunisere med øynene. Det er den eneste kroppsdelen de har mulighet til å kommunisere med omverdenen med. Det er mangel på undervisningsmateriell. Det er lite koordinert og kvalitetssikret tilbud, og ofte er det basert på tilfeldigheter hva slags tilbud disse barna får. Høyres stortingsgruppe arrangerte et seminar i begynnelsen av januar, og vi inviterte fagpersoner, foreldre og andre med interesse for problemstillingen. Det ble et veldig godt seminar. Noe av det vi trakk ut av det seminaret, og som var bakgrunnen for at vi valgte å fremme dette forslaget, var at nesten samtlige som var der, kunne fortelle at de hver eneste gang de møtte nye mennesker i hjelpeapparatet, i helsevesenet og i skolen, måtte begynne på nytt. Hver eneste gang måtte de fortelle historien en gang til, de måtte forklare en gang til. De brukte enormt med ressurser på å få det som burde være en selvfølge for deres barn, nemlig muligheten til å kommunisere, muligheten til å utvikle et språk. Vi utarbeidet derfor et representantforslag i nært samarbeid med de fagpersonene, de engasjerte foreldrene, de interesserte som var på seminaret. Ut fra den kommunikasjonen vi har hatt i ettertid, tyder det på at de også er godt fornøyd med at Stortinget nå fatter dette vedtaket. De føler at det betyr at rettighetene ivaretas på en helt annen måte enn tidligere. Så er det én viktig ting som jeg vil nevne helt til slutt. Når vi snakker om muligheten til å kommunisere, muligheten til å utvikle et språk for barn som av ulike årsaker har behov for alternativ og supplerende kommunikasjon, må vi også huske på nærstående, nærpersoner – foreldrene og de rundt. De må også lære språket. De må også lære å kommunisere på en annen måte. I dag er det slik at de aller fleste foreldre gjør det, fordi det er de sjøl som står for språkopplæringa og kommunikasjonen med sine barn. Men det skulle bare mangle at ikke foreldrene også fikk tilbud om alternativ og supplerende kommunikasjon og opplæring i det. Som både saksordføreren og Gerd Janne Kristoffersen var inne på i tilknytning til hjelpeapparatet, skolen, de som skal lære opp lærerne, og de som skal møte barna i skolehverdagen, er det viktig at alle har kompetanse på dette feltet, slik at alle barn og unge i Norge får den samme rettigheten og den samme muligheten til å utvikle et språk, til å kommunisere, til å utvikle identitet og til å delta i samfunnslivet.