Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-05-29:
§ 3 i dagens beredskapslov er en konkretisering av konstitusjonell nødrett som bare gjelder ved særdeles alvorlige hendelser. Det er bare når riket er i krig, er truet av krig, eller det er alvorlige trusler mot rikets trygghet og selvstendighet, at regjeringen kan avvike fra loven eller selv gi bestemmelser med lovinnhold. Regjeringen ønsker nå å vurdere en utvidelse av både virkeområdet og terskelen for denne loven, og de har satt ned et mye omdiskutert utvalg som skal vurdere og gi regjeringen tverrsektorielle fullmakter som vil gi dem langt lavere terskel for å tilsidesette Stortingets vedtak i tilfeller som ikke er omfattet av beredskapsloven. Jeg forstår ønsket om at man vil sørge for raske løsninger når det oppstår vanskelige situasjoner, men Senterpartiet mener at regjeringen ikke har dokumentert eller godtgjort behovet for at regjeringen skal kunne gjøre vedtak med lovinnhold eller se bort fra lovene Stortinget har gitt, i de tilfellene de har nevnt. Jeg forstår også tanken om å ville tenke sektorovergripende, men jeg mener at i denne saken legger regjeringen opp til altfor vide fullmakter til seg selv på bekostning av Stortinget. Det finnes visse skranker som regjeringen er nødt til å respektere. Man kan gjerne si at dette er en vanskelig debatt på beredskapsfeltet som man må ta når vi ikke står midt oppe i en krise. Men jeg kan ikke se at dette forslaget vil bedre beredskapen og samtidig være innenfor det som burde være maktforholdet mellom storting og regjering. Jeg har særlig merket meg at regjeringspartiene – for å begrunne utvidede fullmakter til seg selv – viser til asylsituasjonen i 2015 og det presset som oppsto på forvaltningen og velferdstjenestene den gangen. Det var ikke mangler i lovverket som var det store problemet da, men at regjeringen ikke forsto alvoret tidlig nok og heller ikke satte i gang tiltak når de burde ha gjort det. At Stortingets håndtering den gangen skal begrunne at regjeringen skal få makt til å sette til side Stortingets lovvedtak, kan jeg vanskelig se gode grunner til. Stortinget viste handlekraft og stor samarbeidsvilje. Erfaringen viste at det er fullt mulig å treffe raske og fornuftige beslutninger i Stortinget når en presset situasjon oppstår. Det er vanskelig å forstå at dette skal være en god grunn til å endre den delen av lovverket som i dag bare brukes i krig, om krig truer, eller når det er alvorlige trusler mot rikets trygghet og selvstendighet, slik at regjeringen i praksis får fullmakter langt utover det den har i dag. Det er vesentlig forskjell på den ordinære forskriftskompetansen Stortinget gir regjeringen, og en generell tverrsektoriell fullmaktsbestemmelse som regjeringen ønsker seg. Handlingsrommet for den utøvende makt vil bli langt større, på bekostning av Stortinget, legalitetsprinsippet og ikke minst innbyggerne. En vid fullmaktsbestemmelse er spesielt problematisk når det er snakk om å gjøre inngrep i individenes rettigheter. Det bør ikke være opp til den til enhver tid sittende regjering å bestemme hvilke rettigheter individer skal ha, eller å se bort fra hva Stortinget har vedtatt på området. Faren for misbruk ved en vid fullmaktsbestemmelse er stor, spesielt når det gjelder et saksområde som asylfeltet, som lett politiseres. Frykt og politisk press kan føre til uheldige avgjørelser som går drastisk ut over individets rettigheter, uten at det er demokratisk behandlet i Stortinget. Det er et grunnleggende prinsipp i et demokrati at rettsstillingen til individene blir avgjort i lov vedtatt av Stortinget, ikke i forskrifter basert på åpne fullmakter. Stortinget må være svært varsom med å overlate for mye av avgjørelsene på dette feltet til regjeringen og forvaltningen alene, og dermed åpne for bakveier for å kutte individenes rettigheter. At utvalget skal holde seg innenfor Grunnloven og de folkerettslige forpliktelsene, skulle egentlig bare mangle, så jeg ser ingen grunn til at regjeringen kan skryte av at dette er tatt med i mandatet. Men selv om et eventuelt forslag holder seg innenfor Grunnloven og folkerettslige forpliktelser, vil det likevel harmonere dårlig med legalitetsprinsippet. Regjeringen har allerede fått tydelige signaler fra både nåværende og forrige flertall i justiskomiteen om at endringer i beredskapsloven ikke er ønskelig. Sammensetningen i komiteen har endret seg siden valget, men flertallet i komiteen står fortsatt fast på budskapet om at man ikke ønsker forslag i tråd med det som er mandatet til beredskapslovutvalget. Når alle partiene, flertallet i justiskomiteen og flertallet i Stortinget har uttalt seg så klart som man har gjort, har ikke regjeringen stortingsflertallet bak seg til å endre beredskapsloven i tråd med det de skisserer, og de forslagene bør ikke fremmes.