Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-05-27:
Odelstinget behandler i dag en sak som betyr mye for mange mennesker i hverdagslivet. De aller fleste får kontakt med hunder, enten det er som eier av en av landets nesten 400 000 hunder, eller ved å treffe dem utendørs. Hundeholdet er til stor glede for svært mange – for noen mennesker er det nærmest slik at det er hunden som holder dem oppe. Men det er dessverre også mange eksempler på hundehold som volder ulempe, enten det er naboer eller forbipasserende som blir forulempet eller angrepet av en hund. Som kjent har vi dessverre hatt tragedier som har reist alvorlige spørsmål om barns sikkerhet i forhold til hunder. Vi har lenge hatt strenge regler og en vid adgang til å avlive hunder som angriper bufe, fjørfe og tamrein. Det har ikke vært like enkelt å gripe inn mot en hund som har angrepet et menneske. Dette er en viktig del av bakgrunnen for at Stortinget etter justiskomiteens innstilling for fem år siden bad Regjeringen gjennomgå praksis rundt bestemmelsene om avliving av hund, og eventuelt fremme forslag til lovendringer, bl.a. for å sikre at reglene i kamphundloven fra 1991 blir effektive. Det er videre en kjensgjerning at lovverket om hunder i dag er svært spredt, og Stortinget bad derfor Regjeringen vurdere å få samordnet reglene. Det er en slik samlet lov om et sikkert hundehold som Odelstinget har til debatt i dag. De særskilte reglene om hunder i fem ulike lover bortfaller. Men det vil fortsatt være slik at enkelte andre lover har betydning for vårt forhold til hunder, og jeg vil særlig peke på dyrevernslovens regler. Det har vært et bredt engasjement under lovforberedelsen og stor offentlig debatt om Regjeringens forslag. Den som tror at det skulle være enkelt å samle alle bredt i denne saken, burde gå tilbake og lese debattene gjennom årene om denne type spørsmål. En vil finne mange av de samme argumentene, man møter dem hele tiden, og så må noen da til syvende og sist bruke skjønn og behandle saken, enten det er et departement eller slik Stortinget nå har gjort. Jeg synes engasjementet og den offentlige debatten er positiv, for det er slik at en samlet lov gir mer synlige regler, og det kan nok også ha kommet som en overraskelse på noen hvor strenge regler vi faktisk har fra før på noen viktige områder. Jeg er glad for at komiteen slutter seg til de hovedmål som ligger bak Regjeringens lovforslag. Jeg merker meg også med tilfredshet at komiteen er enig i at det er behov for å styrke regelverket mot problematisk hundehold. Jeg er enig med komiteen i at regler som sikrer en trygghet for alle, vil fremme forståelsen for det gode hundeholdet. Denne lovsaken har vist at det kan by på dilemmaer å utarbeide en lov som er klar og opplysende for folk på et felt som mange har behov for å kjenne til. Det høringsutkastet som i sin tid ble sendt ut fra Justisdepartementet, hadde bestemmelser som var knappe i formen, og ble kritisert fordi det gav for lite konkret veiledning. Regjeringens lovforslag i Ot.prp. nr. 48 er derfor fyldigere og mer konkret og presist for å gi bedre veiledning i de mange forskjellige situasjoner som kan oppstå med hunder, men har ikke unngått kritikk av den grunn. For å unngå at lo-ven blir misforstått, er jeg derfor på flere punkter enig i de forslag til justeringer som komiteen har gjort. Dette gjelder f.eks. definisjonen av hva som regnes som vesentlig skade på person, og at hunden fortsatt må utgjøre en klar fare før enhver kan avlive en hund som har påført en person vesentlig skade. På andre punkter mener jeg derimot at komiteen ikke har lyktes helt i å realisere de intensjoner som komiteen og departementet har felles. Regjeringen har som utgangspunkt at hundehold er en naturlig del og – i all hovedsak – en positiv del av norsk tradisjon og hverdagsliv. Hundeloven må nødvendigvis fokusere på konfliktflatene. Det er imidlertid ikke slik at alle ulemper er av en slik karakter eller av en slik art at de skal reguleres i lovs form. Det er særlig to spørsmål som har preget debatten etter at proposisjonen ble lagt fram. Det ene er spørsmålet om avliving av hund etter konkrete situasjoner der hunden har angrepet eller bitt mennesker eller dyr. Hundeeiere som erfarer at deres hund er aggressiv, tar ofte selv ansvar på en slik måte at det ikke er behov for innblanding fra myndighetenes side. Men noen hundeeiere tar ikke dette ansvaret på alvor, og da er det behov for reguleringer. I dag må en person som er blitt bitt, selv reise sak for domstolene og begjære en hund avlivet. Dette er en uholdbar tilleggsbyrde. Lovforslaget legger opp til at det er politiet som beslutter avliving, og så vil det være opp til eieren å påklage dette. Det er § 18 om avliving i ettertid som særlig tar sikte på denne situasjonen. Etter Regjeringens forslag vil hovedregelen etter § 18 første ledd være at politiet har en skjønnsmessig adgang til å beslutte avliving når det ikke framstår som et uforholdsmessig tiltak, dersom hunden har angrepet eller skadet et menneske eller hjortevilt, tamrein, husdyr eller annen hund. I tillegg foreslår Regjeringen regler i § 18 fjerde ledd om at avliving i noen situasjoner normalt bør skje, selv om det på ingen måte er tale om en absolutt regel. Dette er først og fremst situasjoner hvor hunden har påført barn vesentlig skade eller skadet tamrein og husdyr. Jeg har merket meg at flertallet ikke foreslår å lovfeste det forholdsmessighetskravet som det understreker i merknadene til § 18 fjerde ledd. Jeg oppfatter derfor flertallet slik at det understreker at heller ikke avliving etter § 18 fjerde ledd skal skje automatisk, men forutsette en konkret vurdering. Det andre spørsmålet som har skapt stor debatt, er om enkelte typer hunder er mer farlige enn andre. Hunder blir avlet og holdt for forskjellige formål. Enkelte hundetyper har dessverre en forhistorie der de er blitt avlet og trent for kamp, mot hverandre, andre dyr eller mot mennesker. Da forbudet mot pitbullterrieren kom i 1991, var det bred enighet – også i hundeorganisasjonene – om at denne rasen hadde slike egenskaper at den ikke var ønsket i Norge. Allerede da ble det advart mot amerikansk staffordshire terrier, som kan forveksles med pitbullterrier. Noen av de samme synspunktene gjør seg gjeldende i forhold til staffordshire bullterrier. I enkelte miljøer blir disse hundetypene og blandinger der disse inngår, holdt og trent for forsvar og angrep. Disse hundene sprer frykt i sine nærområder og utsettes også selv for lidelser. Jeg konstaterer at komiteens flertall gjennom det som er avklart i debatten, ikke ønsker å lovfeste noe forbud, men at et forbud må fastsettes i forskrift. Regjeringen vil derfor sende på høring forslag til en slik forskrift på bakgrunn av komiteens synspunkter. Men for å sikre at loven kan tre i kraft uten at det oppstår noe tomrom, er det nødvendig at forskriften etter kamphundloven kan fortsette å gjelde inntil en ny forskrift er vedtatt, og jeg oppfatter også at det er flertall i salen for det tilleggsforslag som er framsatt for å ivareta akkurat det formålet. Regjeringen har i sitt lovforslag lagt vekt på å samle myndigheten etter hundeloven hos kommunen og politiet. Konflikter som følge av hundehold er i stor grad av lokal art. Spørsmålet om båndtvang egner seg derfor i stor grad for kommunale regler. Kommunalt selvstyre er som kjent Regjeringens grunnholdning i en rekke saker. Jeg konstaterer at flertallet ønsker at det skal være adgang til å klage over slike forskrifter til fylkesmannen. Jeg vil bare bemerke at en klageadgang over forskrifter er noe spesielt i norsk forvaltningstradisjon. Når det gjelder regler om båndtvang, foreslår komiteflertallet et nytt unntak i § 9 første ledd bokstav f. Forslaget vil gjøre at en hund fritt kan brukes til jakt, jakthundtrening og jaktprøver mellom 20. august og 1. april, og at båndtvang som kommunen har innført i frilufts- og rekreasjonsområder eller av hensyn til husdyr på beite, ikke vil gjelde for slik bruk av en jakthund. Dette kan nok skape økte konflikter mellom hundeeiere på den ene siden og landbruksnæringen og turfolk på den annen. Det gjelder her spørsmål som kommunene etter mitt syn har de beste forutsetninger for å kunne vurdere. Komiteflertallets forslag vil samlet sett kunne medføre en økt administrativ belastning på politiet og Politidirektoratet. Det vil i praksis kunne bety en mulig svekkelse av innsatsen til andre politiformål. Når komiteen i sine merknader uttaler at det bør være klageadgang til overordnet påtalemyndighet over umiddelbare polititiltak etter § 17, forstår jeg det slik at det er tale om klage til Politidirektoratet, siden det her er tale om politimessige forvaltningsvedtak som ikke har noe å gjøre med utøvelsen av påtalemyndighet. Men den justering som komiteen har gjort i innledningen til § 17 annet ledd, legger jeg ellers til grunn at politiloven vil kunne brukes som selvstendig hjemmel for umiddelbare inngrep. Helt til slutt skal jeg si noe kort om de forslag til stortingsvedtak som komiteen eller dens flertall står bak. Dersom forslaget om å påby merking av hunder blir vedtatt, vil dette selvsagt bli fulgt opp av Regjeringen. Jeg vil derimot signalisere noen betenkeligheter ved forslaget om meldeplikt for helsepersonell og offentlige tjenestemenn som kommer over uforsvarlig hundehold i forhold til hvor de ellers ville ha lovbestemt taushetsplikt. Særlig når det gjelder helsepersonell, kan det være grunn til å advare mot uthuling av taushetsplikten, for at folk ikke skal la være å søke helsehjelp fordi de frykter at noe da vil komme til å skje med deres hund. Det var dette som gjorde at jeg – som det går fram av proposisjonen, side 155 – ikke ville foreslå en plikt for leger til å melde fra til politiet om hundebitt. Jeg har selvfølgelig merket meg det forslaget som er fremmet, og at det forslaget vil få flertall her i salen i dag. Til slutt vil jeg si følgende: Alt i alt vil komiteens forslag til ny hundelov, som i all hovedsak bygger på proposisjonen, gi et bedre regelverk for å forebygge og håndtere uheldige og farlige situasjoner, særlig mellom hund og menneske. Lovforslaget og komiteens innstilling viser at det er et stort ansvar å være hundeeier.