trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2006-04-06:
Jeg vil takke for mange konstruktive og gode innlegg i denne vanskelige saken. Det er fint å kunne delta i en debatt der en ikke står og skyter eller kaster på hverandre, men nettopp kan få lov å reise en del spørsmål – uten å få skråsikre svar tilbake. Slik sett synes jeg denne debatten har vært veldig fin. Det er reist mange problemstillinger, og det er pekt på noen områder der vi kan gjøre noe, bl.a. styrke en rekke behandlingstiltak både i skolen, overfor familier osv. Det er bra at ingen er skråsikre på at det blir stilt for mange diagnoser, eller for få – vi vet ikke. Men jeg hører at alle er skeptiske til en utvikling i bruk av medisiner som en ikke helt vet om er på rett nivå eller ikke. Jeg har lyst til å utfordre statsråden til å søke å bringe forskningsmiljøene sammen, slik at en i hvert fall på områder der en er enig – det er noen – på en måte kan utvikle større kompetanse. Det er ingen som er tjent med forskningsmiljøer på den ene siden og forskningsmiljøer på den andre siden som på en måte er som hund og katt. Det er min utfordring til statsråden at hun gjennom departementene som denne problematikken berører, søker å få disse forskningsmiljøene sammen – slik Stortinget har sagt ved å bevilge penger til forskning, og ved å understreke at alle miljøene skal være med i dette. Dette er kanskje en god anledning til å bringe både forskere og behandlere sammen – både her i Norge og ekspertise internasjonalt. Takk for en fin og konstruktiv debatt.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-04-06:
Jeg takker statsråden for svaret. Et av problemene knyttet til spørsmålet om luftambulansetjenesten har vært diskusjonen mellom de største, tunge fagmiljøene – ikke minst i Tromsø – og primærhelsetjenesten generelt. Man har gitt en beskrivelse av virkeligheten som framstår som forskjellig, avhengig av om man befinner seg f.eks. i Tromsø eller om man befinner seg i primærkommunene. Det er et problem man er nødt til å ta alvorlig. Hvis det er slik i en kommune at legene, helsepersonellet, de pårørende og den pasienten som har behov for hjelp, ikke oppfattes å bli tatt alvorlig, hvis informasjon på en måte siles gjennom flere ledd og tilbakemeldingen kanskje blir at de krisemaksimerer eller beskriver en alvorlighet som neste ledd ikke kan si seg enig i, oppstår det uvegerlig i kjølvannet av det en tillitskrise. Jeg har sett den korrespondansen som har vært med ordførerne i Finnmark og helsepersonell i Finnmark, og jeg har registrert vedtak i Finnmark legeforening og vedtak i de nordnorske legeforeningene samlet der man roper et varsku om at dette kan være tilfellet. Jeg registrerer også at Helse Nord i en del formuleringer har trukket i tvil utviklingen når det gjelder primæroppdragene, at det er en reduksjon her. Jeg skal ikke overtolke statsråden, men man kunne kanskje fornemme at det kunne være grunn til å reise tvil ved enkelte av tallene. Jeg har gått ganske grundig gjennom dette tallmaterialet. I den grad Helse Nord trekker i tvil at det har vært en nedgang i primæroppdrag, synes jeg de må gå grundigere inn i materialet. Jeg har selv sett på tallene fra Alta-basen. Det var 945 primæroppdrag i 1998. Så har det gått suksessivt nedover, og det siste tallet jeg har fått fra 2005, var 694. Det er en ganske betydelig nedgang, på ca. 250 flygninger. Så spør man: Hva er årsaken til det? Og så beskriver man det slik at en av årsakene er at flyene blir tilgjengelige i mindre grad enn før. Dels har man oppdrag som ikke kan gjennomføres, og dels tvinges man til andre løsninger. Og det er klart at dette handler ikke bare om januar og februar i 2006, når man har tall som går tilbake til 1998. Jeg har på alle måter inntrykk av at statsråden tar dette på alvor. Men jeg synes nok at Helse Nord har havnet i en situasjon hvor de framstår som om de har behov for å forsvare seg, i stedet for at de nå bør komme i angrepsposisjon. Jeg tror det er lurt av dem å gjøre det, for jeg tror at man er nødt til å spille på det samme laget for å ta primærkommunene på alvor. Det går ikke an å neglisjere 19 ordførere og et samlet helsepersonell i Finnmark i denne saken. Det vil det ikke komme noe som helst godt ut av.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-04-06:
Jeg takker for ulike innspill, og har lyst til å kommentere noen av dem. For å ta Fredriksen først: Det har overhodet ikke vært noen regjering i dette landet som jeg har hatt større forventninger til enn akkurat den vi har nå. Men det gjør også at jeg, som tilhører et parti som er med i den regjeringen, vil stille krav til den. Jeg må si at det lover ikke godt dersom Fredriksen ser for seg at den dagen hans parti skulle komme i regjering, skal den typen debatter inn i de lukkede rom, og så skal man avklare det på tomannshånd. Det tror jeg ikke er lurt. Er det noe vi skal invitere til, er det at også opposisjonen tar del i den typen problemstillinger vi står overfor. Da vil jeg komme inn på det som Inge Lønning sa – dette har også gitt Inge Lønning rikelig anledning til å være ironisk eller sarkastisk, men kanskje i mindre grad enn han har en tilbøyelighet til å være – man kunne selvfølgelig tenkt seg at dette hadde vært et tradisjonelt spørsmål i spørretimen. Men det ligger et ganske betydelig signal fra Lønning i det: Dette er ganske smått og ubetydelig, og derfor hadde man kanskje ikke trengt denne typen interpellasjon. Det er jeg grunnleggende uenig med Lønning i. Det sier kanskje også noe om hans tilholdssted i landet. I Nord-Norge er det faktisk sånn en rekke steder at man er helt prisgitt en luftambulansetjeneste som er forsvarlig bemannet med intensivsykepleier eller anestesisykepleier og annet tilgjengelig personell – nettopp i mangel av den typen sykehus som man har her, og som man kan nå om man går en kilometer hit eller dit. Og i det øyeblikk den typen tjenester ikke lenger er på plass, oppstår det usikkerhet. Det oppstår utrygghet. Hvis man ikke får den typen tjenester, er det for en del mennesker et argument for ikke å være bosatt i de delene av landet. Der hadde representanten fra Venstre helt rett. Sikrer man ikke den tryggheten, gjør det noe med folks opplevelse av det å bo i et relativt spredt bebygd område. Det gjør at vi skal ta det på alvor, og jeg vil sterkt betone at jeg opplever at statsråden tar det på alvor. Men man måles jo i forhold til det som så skjer. De fleste ordførere i Finnmark er fra Arbeiderpartiet. Man er opptatt av at man ser resultater, man er opptatt av at det skjer noe i Helse Nord, at det blir konkrete resultater i form av at responstiden går ned. Det er uholdbart, det som det ble beskrevet i et tilfelle fra Finnmark, at en pasient med bukarterier som holdt på å sprekke, havnet på sykehus etter tre timer – og gjennom operasjon klarte de akkurat å berge livet på vedkommende. Hadde det gått galt, hadde reaksjonene vært mye kraftigere. Det er den typen situasjoner vi må hindre oppstår i framtiden. Alle har et felles ansvar for å hindre at slikt oppstår. Denne beredskapen må primært styrkes utover det som er tilfellet i dag, og vi må se at den styrkes, sånn at vi kan kvittere ut denne saken. Og det er jeg rimelig trygg på at vi skal klare å gjøre.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2006-04-06:
Jeg vil også takke interpellanten for å ha satt en veldig viktig sak på dagsordenen. Denne saken er det bred politisk enighet om, og veldig mye av de samme tingene blir gjentatt – veldig viktige ting. Man kan undre seg litt over hvorfor saken ikke har vært tatt opp tidligere. Dette er ikke noe nytt. Men det er et økende problem. Det er slik at det er et økende problem at en del av den voksne delen av befolkningen har problemer med rusmidler, problemer med økonomi og problemer med psyken. Vi får flere og flere eldre som bor alene, høyt opp i alder, som ofte har litt bedre økonomi enn de hadde tidligere, og som blir utsatt for grov vold fra barna sine. Det er veldig vondt. Det er helt naturlig at foreldre – av kjærlighet og lojalitet, men dessverre også på grunn av skam og redsel – ikke vil melde fra når det skjer alvorlige overgrep. Man slutter ikke å være glad i barna sine fordi om barna behandler en dårlig, på samme måte som barn ikke slutter å være glad i foreldre som utøver vold. Mange eldre blir utsatt for både psykisk og fysisk vold, og når den fysiske volden utøves, får man jo en like stor psykisk smerte. Det å bli behandlet dårlig av sine nærmeste, gjør vondt. Mange av de tiltakene som har vært nevnt, er vanskelige å iverksette, nettopp på grunn av at man ikke vil gå til anmeldelse, og ikke vil innrømme hvordan man har det. Mange ønsker at dette skal oppdages. Jeg tror derfor det er viktig at man får flere omsorgsboliger. Omsorgsboligene var en gang tenkt som et sted man kunne flytte til når man hadde behov. I dag er det bare de mest pleietrengende som får et slikt tilbud. Det å kunne bo et trygt sted, hvor man vet at det er noen vegg i vegg, hvor det kanskje er en fast bemanning som følger litt med når noen går ut og inn, slik at man ikke behøver å si noe eller melde fra, kan kanskje være nødvendig for mange i framtiden. Kanskje man også trenger hjelp til å flytte til et annet sted, hjelp fra kommunen, bistand til salg, eller til kjøp av en mer trygg bolig. Det med besøkstjeneste tror jeg kan være veldig viktig, det at man blir oppsøkt uten å be om det, og det som er gjort i disse forsøkene, synes jeg er flotte tiltak, som bør iverksettes i alle kommuner. Flere og flere utvikler også demens og lever med det i veldig mange år, og mange bor også hjemme. Det var et program for to–tre uker siden på TV som viste en dame med demens som var utsatt for en mann, det var ikke et familiemedlem, men han ønsket tydeligvis å bli det, og ville gjerne ta del i hennes formue. Det ble der nevnt en NOU. Det som var utredet, men som ikke var tatt til behandling, gjaldt overformynderiet og dets rolle og kompetanse. Jeg skulle ønske at den ble tatt fram igjen, så man kunne få hevet både kompetanse og sammensetning i overformynderiet, slik at de kunne trygge de eldre og også dem som ikke kan ivareta seg selv på annen måte, bedre enn det som blir gjort i dag. Jeg vil derfor bare takke for at denne saken er tatt opp, og håper at vi kan ha dette med oss videre i behandlingen av de forskjellige sakene, slik at eldre kan få en bedre og tryggere hverdag – både overfor egen familie og overfor samfunnet ellers.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2006-04-06:
Noreg er eit av verdas beste land å bu i. Det er jo noko som vi i ulike samanhengar minner kvarandre om frå denne talarstolen. Debatten i dag viser at det gjeld ikkje på alle område. Det er tankevekkjande, men heilt nødvendig å setja søkjelyset på vald mot eldre i vårt samfunn. Når kanskje 25 000 eldre i Noreg blir utsette for overgrep, og når dei fleste av desse overgrepa skjer i nære relasjonar, er det grunn til å stilla spørsmål om korleis respekten for dei eldre eigentleg blir formidla i vår kultur. Det er bra at Stortinget tek seg tid til ein eigen debatt om dette temaet, og det er òg bra at denne debatten kjem i forkant av utarbeidinga av ei stortingsmelding. Debatten vil gi verdifulle innspel til ein statsråd som sjølv tydeleg er oppteken av temaet vald mot eldre. Eg trur det er viktig å gjera kjende dei gode prosjekta og tiltaka som allereie finst. Kven er det som eigentleg veit kva Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress held på med? Kor mange ute i kommunane, anten dei er på den folkevalde sida eller dei arbeider innan hjelpeapparatet, kjenner til Vern for eldre og det verdifulle arbeidet som der blir lagt ned? I desse Internett-tider kan det ikkje kosta mykje å gjera erfaringane frå desse tiltaka kjende for alle kommunar. Det er viktig å arbeida for ein låg dørstokk, eit lyttande øyre, ein person som har tid til å vera oppmerksam når vald føregår. Det er viktig å arbeida for gode lokale møteplassar, for varierte hjelpetilbod, for ei heimehjelp og ei heimesjukepleie som har tid og kompetanse når det krevst. Det er nødvendig å lytta til dei erfaringane som både barnevern og krisesenter kan gi, ikkje minst i forhold til varsling frå andre i nærmiljøet, utanom sjølve heimen. Eg trur òg det er undervurdert, det å sjå på kva som skjer med dei pårørande ved rusmiddelmisbruk, ved arbeidsløyse, ved demens og ved annan sjukdom – at ein då ikkje berre fokuserer på den dette direkte gjeld, men òg på kva for reaksjonar som kan gjera seg gjeldande for resten av familien og i nærmiljøet. Interpellanten stilte spørsmål ved om lovverket er godt nok. Det er bra at det blir vurdert. Det er òg viktig til kvar tid, òg på dette området, å ha søkjelyset på dei midlane som kommunane disponerer, og dei midlane som frivillige organisasjonar har, både til direkte hjelpetilbod og til haldningsskapande arbeid. I alle ledd er det nok om å gjera å stressa endå meir det å ha antenner til å registrera og det å ha kunnskap for å veta kva ein skal gjera for å følgja opp. I stortingsmeldinga Omsorg 2000 vart demens vigd spesiell merksemd. Det var ikkje så spennande her på huset, det fekk ikkje så stor oppfølging her, men eg har registrert med glede at den meldinga har blitt brukt på mange utdanningsinstitusjonar. Det same kan faktisk no skje med den stortingsmeldinga som er under arbeid, viss vald mot eldre blir vigd eit eige kapittel. Det kan faktisk få ringverknader langt utover sjølve Stortinget og kommunane.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2006-04-06:
Jeg tar sikte på at dette ikke skal bli noen lang debatt – selv om en kanskje kunne ha hatt det, for det er vel en god del stortingsrepresentanter som har flybilletter med SAS Braathens, og da er det vel en grunn til å være igjen her på Stortinget. Jeg kan slutte meg til det meste saksordføreren sa når det gjelder beskrivelse av reiselivets betydning i Norge, og spesielt kanskje i Distrikts-Norge. Det jeg imidlertid ikke kjenner meg igjen i, er beskrivelsen saksordføreren gir av det arbeidet som har vært i komiteen. Det har vært en stor grad av enighet, men der man har vært uenig og der man har vært usikker, er på hvilken måte Regjeringen har tenkt å involvere Stortinget i denne saken. Det er vel også derfor at mindretallet har et forslag, og det har også vært nødvendig å sende diverse brev og spørsmål til Regjeringen for å få avklart det. For øvrig vil jeg også bare få lov til å legge til at for Fremskrittspartiet er reiselivsnæringen svært viktig, og vi har en god tradisjon for i budsjettsammenheng å fremme forslag om å øke markedsføringen i utlandet av Norge som turistmål. Vi foreslo 300 mill. kr for årets budsjett, og vi kommer nok helt sikkert til å følge det sporet videre og foreslå å bevilge mer penger. En god markedsføring av Norge i utlandet er viktig for å trekke inn turister, uansett om de kommer til landet med SAS Braathens eller på andre måter. Saksordføreren redegjorde for Regjeringens arbeid, og det er for så vidt vel og bra at man jobber mot å få en nasjonal reiselivsstrategi. Men jeg er forundret over at man ikke kan ha mer fortgang i Regjeringen når det gjelder å legge fram en stortingsmelding, og at man må vente omtrent helt fram til våren 2007 for å få denne meldingen. Bondevik II-regjeringen hadde kommet veldig langt i det arbeidet. Den hadde jobbet fram en handlingsplan for reiselivsnæringen, så det meste av arbeidet skulle være på plass. Også reiselivsorganisasjonene innehar en stor kompetanse og vet hvor de vil med reiselivet. Så at man må vente helt fram til 2007 for å få dette som sak til Stortinget, synes jeg er forunderlig. Jeg går ut fra at dette kommer som sak til Stortinget, og det forventer jeg også at statsråden kan bekrefte i sitt innlegg, for det har han delvis bekreftet i noen av de brevene som har kommet til komiteen. Det er viktig for oss å få dette som en sak i Stortinget fordi det har et bredt engasjement i hele landet. Det omfatter forskjellige departement, det berører mange statsråder, og da synes jeg også det er viktig at Stortinget får ta del i det arbeidet. Stoltenberg sa jo nettopp i sin tiltredelseserklæring at det skulle være et godt samarbeid med Stortinget, og vi utfordrer Stoltenberg-regjeringen på akkurat det. Jeg husker ikke om jeg tok opp mindretalsforslaget, men jeg gjør det iallfall nå.
Petter Løvik (Høyre), 2006-04-06:
Eg vil slutte meg til saksordføraren si beskriving av verdien av reiselivet, og eg har lyst til å leggje til to ting. Det eine er at denne næringa er ei av dei mest konkurranseutsette vi har i landet, og det andre er at dette er ei næring som er viktig ikkje berre for distrikta, men i like stor grad for dei større byane og dei større tettstadene. Den førre regjeringa la spesielt vekt på tre område. Det eine galdt konkurranseevna og den generelle næringspolitikken, det å gjere norsk konkurranseutsett næringsliv konkurransedyktig i høve til utlandet. Den politikken la vi svært stor vekt på. Det andre vi gjorde, var å få lagt fram ein handlingsplan, som også førre talar nemnde, allereie sommaren 2005. Det tredje var eit forslag om ein kraftig auke, på over 70 pst., i løyvingane til profileringa av reiselivet. Den nye regjeringa har heldigvis ikkje kutta på akkurat den siste delen, dei la seg på det same. Dermed hadde vi fleirtal i Stortinget for satsinga, og det er vi svært glade for. Men når det gjeld den generelle næringspolitikken, er eg litt meir i tvil. Og når det gjeld handlingsplanen, synest eg det er svært tvilsamt at den nye regjeringa vil trenge kanskje to år – to år! – i tillegg til den tida som den førre regjeringa planla å bruke på å kome fram med ei sak til Stortinget. Det er ikkje eingong sagt at dette skal vere i form av ei melding. Det vi treng, er å sjå ein del av desse tinga i samanheng. Vi må gjere ei analyse av dei trendane vi ser ute i verda og i Noreg, vi må skaffe oss kompetanse og kunnskap. Vi må ha evne til å lære å fortolke dei signala og gjere dei om til operative grep, altså til konkrete handlingar. Vi treng ei sterkare profilering. Vi treng også eit nærare samarbeid mellom mange viktige aktørar i næringa. Eg trudde det var brei semje om at desse fire stolpane er dei sentrale stolpane. Omkring dette er det ein må spinne ei framtidig sak overfor Stortinget, og eg synest det er heilt utruleg at ein treng to år på å få lagt fram denne saka. Når opposisjonen her står samla om å prøve å få dette raskare, er det rett og slett fordi ting skjer raskt i denne bransjen. Vi har ikkje tid til å vente så lenge som næringsministeren og Næringsdepartementet no legg opp til. Høgre støttar fullt ut det forslaget som blei lansert av førre talar.
Petter Løvik (Høyre), 2006-04-06:
Representanten Vaggen Malvik sa nettopp at vi må vere klar over at det var eit politisk skifte som skjedde, og at det dermed vil ta litt tid å leggje fram det som skal leggjast fram for Stortinget om reiseliv. Eg vil gjerne at statsråden utdjupar det litt: Kva er det i den handlingsplanen som for så vidt var nesten heilt klar til å leggjast fram, som må omarbeidast betydeleg før ein kan leggje han fram for Stortinget? Var det alvorlege feil og manglar ved den planen som blei utarbeidd av den førre regjeringa, slik statsråden ser det?
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2006-04-06:
Reiselivsmarkedet både i Norge og internasjonalt er i endring, spesielt med tanke på krav til tjenester. Dette er en utfordring, men det gir oss også mulighet til å dra nytte av det mangfoldige ressursgrunnlaget vi har rundt omkring i landet. Ett av trekkene vi ser, er at reisene blir hyppigere og er av kortere varighet, og det stiller et annet krav til helårsprodukt og infrastruktur. Vi har, som flere har påpekt, gode forutsetninger for å løfte norsk reiselivsnæring til internasjonalt nivå. I likhet med mange andre her mener Senterpartiet at reiseliv skal være et nasjonalt satsingsområde. Norge er faktisk ganske lite kjent ute i verden, samtidig har vi det som Europa og andre deler av verden spør etter. Vi har bl.a. natur, mystikk, opplevelser, stillhet og ro, plass nok, godt miljø, rent vann og fossefall. Men det som er viktig å få fram, er at spredt bosetting og kulturlandskap er en forutsetning for å utvikle den framtidige reiselivsnæringen i Norge. Vi vil ha en målrettet internasjonal markedsføring for å sette Norge på det internasjonale reisekartet, og vi vil bruke og utvikle de kvaliteter som jeg har nevnt her i innlegget, bedre. Vi i Senterpartiet mener det er viktig å fokusere på økt mangfold, økt kunnskapsinnhold og bruk av lokale ressurser som utgangspunkt for satsingen. Da er det også en utfordring å utvikle et bærekraftig landbruk, der gårdbrukere og kulturarbeidere sammen med reiselivsnæringen er stifinnere i utviklingen av nye kvalitetsprodukter. I mange deler av landet er det store utfordringer knyttet til å opprettholde og pleie kulturlandskapet. Det må derfor finnes nye måter å gjøre dyrehold lønnsomt på, slik at matproduksjon og levende kulturlandskap fremdeles blir et fortrinn for det norske reiselivet. Vi ser også kultur som et viktig satsingsområde i regional utvikling og internasjonal merkevarebygging. Norge bruker for lite midler til målrettet markedsføring og profilering over tid i forhold til mange andre land. Jeg er derfor svært fornøyd med at det i statsbudsjettet for 2006 ble satt av vel 70 mill. kr ekstra til profilering av norsk reiseliv i utlandet i forhold til saldert budsjett for 2005. Vi forventer at det omfattende arbeidet på reiselivsområdet som nå skjer i Næringsdepartementet og i andre departementer, og som vi er veldig fornøyd med, bl.a. resulterer i at markedsføringsbudsjettet kan økes ytterligere i samarbeid med private aktører for å sikre reiselivsnæringen den vekst som er mulig i det internasjonale markedet.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2006-04-06:
Reiselivsnæringen er en viktig del av norsk næringsliv. I Norge står reiselivsnæringen for 3,4 pst. av bruttonasjonalproduktet og knapt 7 pst. av sysselsettingen. Verdiskapingen utgjør om lag 60 milliarder kr, og sysselsettingen utgjør om lag 125 000 normalårsverk. Reiselivsnæringen er viktig for sysselsettingen i distriktene. I Soria Moria-erklæringen er det sagt at Regjeringen vil utvikle en nasjonal reiselivsstrategi som ivaretar satsingen på grønt reiseliv og reiselivsnæringen som distriktsnæring. Regjeringen vil styrke den internasjonale markedsføringen av Norge som reisemål og sikre kvaliteten på reiselivsproduktene. Vi vil også innføre en frivillig sertifiseringsordning for reiselivsbedrifter og et eget opplæringsprogram som følger opp den strategiske reiselivssatsingen. Det er allerede gjennomført tiltak som følger opp erklæringen. Den internasjonale markedsføringen er styrket med 72,5 mill. kr i årets budsjett. Innovasjon Norge har utarbeidet en strategi for sitt arbeid for reiselivsnæringen, og lanserte 3. april revidert strategi for merkevarebygging av Norge som turistreisemål i utlandet. Nærings- og handelsdepartementet har satt i gang et arbeid med utredning av en sertifiseringsordning. Jeg har også satt i gang arbeidet med en nasjonal strategi for reiselivsnæringen. Reiseliv er et vekstområde i internasjonal sammenheng. Dette potensialet må vi utnytte. Vi bør ha som ambisjon å ha en vekst i internasjonal reiselivstrafikk til Norge som minst er på nivå med veksten i reiselivstrafikken internasjonalt. Samtidig skal vi bidra til at reiselivsnæringen oppnår lønnsomhet og verdiskaping som grunnlag for denne veksten. Jeg er opptatt av å ha en bred prosess i arbeidet med en nasjonal reiselivsstrategi. Jeg har derfor gjennomført et samråd for å inkludere berørte parter i denne prosessen. Invitasjonen gikk til nærings- og arbeidslivsorganisasjonene, til deler av det politiske miljøet og til departementer som har ansvar for områder av betydning for reiselivsnæringen. Jeg vil etablere et kontaktutvalg for reiselivsnæringen. Departementet er også medarrangør i en nasjonal konferanse om morgendagens reiseliv senere i denne måneden. Jeg mottar dessuten en rekke forslag og synspunkter direkte til departementet fra organisasjoner, kommuner og enkeltpersoner. Reiselivet berører myndighetsområder som ligger under forskjellige departementer. Jeg legger derfor opp til et bredt samarbeid på myndighetssiden. Strategien vil fokusere på muligheter og utfordringer for norske reiselivsnæringer og fremme forslag til tiltak. Jeg er innstilt på å komme tilbake til Stortinget med Regjeringens sentrale strategier på dette området – formen har jeg fortsatt til vurdering. Uavhengig av dette er jeg innstilt på å bidra til at nødvendige tiltak blir satt ut i livet så snart de er klare for det.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2006-04-06:
Som jeg sa i innlegget, har jeg ambisjon om å ha en bred tilnærming til hvordan strategiene for reiselivssatsingen skal utarbeides. Derfor var det en bred invitasjon som gikk til dette samrådet, hvor nærings- og arbeidslivsorganisasjonene var godt representert og gav helt entydig uttrykk for at denne måten å jobbe på ønsket de at vi skulle fortsette med. Det var faktisk noen som sa at dette var en ny måte å forholde seg til departementet på, som de satte stor pris på. Jeg skjønner at opposisjonen i Stortinget er sulten på å få behandlet denne type saker. Jeg kan enkelt vise til at man i tidligere statsråd Brendes tid, for 2005, ikke leverte én sak til Stortinget. Denne regjeringen er godt i gang med å fremme saker. Vi har fremmet saker og vil fortsatt fremme saker av stor betydning for næringslivet. Dette legger jeg stor vekt på, men det skal skje i nær dialog med næringslivet, slik at jeg er sikker på at de tiltakene jeg foreslår, er kvalitetssikret av dem som berøres av dem.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2006-04-06:
Den handlingsplanen som den forrige næringsministeren utarbeidet, er et altfor spinkelt grunnlag å bygge en hel stortingsmelding på. De aller fleste forslag til tiltak som omhandles i handlingsplanen, konkluderer entydig med hvordan oppfølgingen skal være, og det er kortsiktige tiltak, hvor iverksettelsen er lagt til virkemiddelapparatet, i første rekke Innovasjon Norge. Det som er viktig for mitt arbeid i denne saken, er at vi knytter de mulige tiltakene nært opp til de ambisjonene man har i næringslivet, fordi næringslivet ønsker denne tette dialogen med departementet om hvordan vi skal møte utfordringene i næringen – også fordi man ser en voldsom internasjonal vekst og muligheter for norsk næringsliv til å ta del i den veksten. Derfor er det viktig å ha næringslivet med på det arbeidet som nå pågår.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2006-04-06:
I denne saken har vi opplevd en ganske merkverdig arbeidsform fra Regjeringens side. Mens Stortinget hadde dette Dokument nr. 8-forslaget til behandling, innkalte statsråden næringskomiteen til et samråd om reiselivspolitikken. Det er en høyst uvanlig form. Det vanlige er at Regjeringen presenterer sine planer overfor Stortinget, og at man får en debatt i Stortinget om temaet. Er dette en type arbeidsform som statsråden vil ha i de saker som han har under arbeid? I tillegg vil jeg spørre statsråden om når han planlegger å fremme en reiselivsmelding/reiselivsstrategi for Stortinget. Det fremkom ikke av statsrådens innlegg.
Olemic Thommessen (Høyre), 2006-05-29:
Vi har nå fokusert på reguleringer på alle bauger og kanter, og statsråden har fortalt oss mye om reguleringenes fortreffeligheter. Jeg tror vi kan konstatere at vi er i ferd med å lage en helhet hvor skjorta begynner å bli ganske trang. Hvis vi ser på mulighetene for å utvikle gode lokale eierskap og gode lokale bedrifter med den økonomiske rygg som skal til for at man skal greie å levere den kvalitet innenfor mediene som er nødvendig, er det grunn til å ta en del av de signalene vi har fått, alvorlig. Ikke minst gjelder det sentrum–periferi-dimensjonen, som Lånke var inne på. Ser statsråden at det kan bli et problem at eierskapene blir dårlig plassert, og kunne statsråden tenke seg å kompensere noe på dette ved å endre tilnærming når det gjelder radiokonsesjoner, for å ta én plattform, for å legge grunnlag for større eierskap og sterkere eierskap på det området?
Olemic Thommessen (Høyre), 2006-05-29:
Siste ærede representants ergrelse over at Fædrelandsvennen er alene på arenaen, er jo nettopp et bevis på at medieeierskapsloven ikke har fungert. Vi har altså både et lovverk og et system som faktisk ikke virker. Jeg tror det er åtte steder i Norge som har mer enn én avis, og tilveksten av nye aviser og nye mediehus er meget, meget liten. Det burde være til ettertanke. Det handler bl.a. om at vi ikke greier å plassere eierskap rasjonelt og godt. Et problem i forhold til tilveksten er nemlig det som statsråden indirekte var inne på, at det ikke er noe problem for de store å vokse seg større innenfor og i og for seg også utover rammene, så lenge de vokser for egen maskin, men det er et problem å kjøpe andre. Og da er det faktisk et problem ut fra et gründersynspunkt, når man skal dra i gang en avis eller en lokalradio, at man stenger mulige kjøpere. Det er vanskelig, og man mister da incitamentet til å få folk til å investere i den virksomheten som skal vokse til. Det er et ganske stort problem som vi kommer til å få aksentuert i årene som kommer. Konsekvensen av det systemet vi i dag har, med at vi smører de rikeste med enda mer pressestøtte, og legger alle de stengsler som fantasien kan greie å komme på i forhold til vekst og plassering av eierskap, er at vi kommer til å ha en serie mediemonopoler lokalt. Fordi vi også har et system i eierskapslovgivningen som det vi har, er det all grunn til å tvile på at konkurransemyndighetene kommer til å røre seg på den måten som de burde røre seg på. Det sporet er vi inne i – vi har vært inne i det sporet i 30 år. Hvis man etter så lang tid ikke greier å se konsekvensene av det, burde man sette seg ned og forske litt mer i denne materien, for den kursen vi er inne på, fører ingensteds hen, annet enn til monopolisering. Det vi trenger, er virkemidler som faktisk gjør det lettere å starte opp virksomhet, som istedenfor å sementere strukturer, åpner for nye initiativer. Istedenfor å ha en pressestøtte som gir penger til gamle aktører, burde vi hatt en pressestøtte som setter nye aktører i stand til å starte. Istedenfor å ha et regelverk som stenger mulighetene for oppkjøp, som stenger mulighetene for å bygge lokale mediehus, burde vi hatt et regelverk som faktisk åpnet for gode plasseringer og for gode lokale investeringer. Det ville gitt et større mediemangfold.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2006-05-29:
Det synes å være en viss enighet om at man prøver å unngå store eierkonsentrasjoner nettopp for å styrke mediemangfoldet og sikre en ytringsfrihet i samfunnet i tråd med Grunnloven. Jeg tilhører dem som synes det er positivt at man nå velger å gå ned på 1/3 eierskapsbegrensing nasjonalt. Jeg blir også litt forundret – i likhet med andre talere – når jeg samtidig registrerer at statsråden har gått ut og sagt at det er greit at vi går ned til to store medieeierselskaper i Norge. Jeg synes at det er underlig at man kan kombinere denne strategien. Mitt spørsmål til statsråd Giske går på det som jeg var inne på i mitt innlegg. Man kan se for seg – jeg vet ikke i hvor stor grad man har sett det til nå – at nasjonale selskaper kjøper opp regionale. Vi trenger jo robuste mediehus og medieselskaper i regionene, men dersom det forsterkes ved at vi får en nasjonal eier av disse, vil det skape en uheldig konsentrasjon. Hvorfor har ikke statsråden tatt opp dette?
Erling Sande (Senterpartiet), 2006-05-29:
Det ligg til grunn for Senterpartiet sin mediepolitikk at vi ynskjer å sikre ei fri og uavhengig presse, ta vare på mangfaldet og ha ein spreidd eigarskap i media. Målsetjinga er etter vårt syn ei god skildring av korleis medielandskapet i Noreg faktisk ser ut i dag. Senterpartiet ynskjer å halde på og styrkje denne strukturen. Ein god måte å medverke til det på er å sikre eit godt lovverk som støttar opp om den målsetjinga. Endringsforslaga som Regjeringa fremmar til medieeigarskapslova i dag, er eit godt verkemiddel i så måte. Det er med på å hindre at ein aktør får ein for stor dominans i medie- og annonsemarknaden. Endringa har støtte både frå Eigarskapsutvalet i NOU 1995:3 og blant fleirtalet av høyringsinstansane. Vi veit òg at endringa på ein god måte samsvarar med det som er oppfatta som vanleg praksis på europeisk nivå. Ei endring frå 40 pst. til 1/3 som øvre eigarskapsgrense nasjonalt er såleis på ingen måte eit uttrykk for mistillit mot dei noverande eigarane, men eit ynske om å styrkje den spreidde eigarskapen vi har. Dette er òg i tråd med det standpunktet som Senterpartiet har hatt tidlegare i denne saka. I merknadene vel Høgre å forlate den plattforma som den tidlegare regjeringa stod på i denne saka, og tek i lag med Framstegspartiet eit prinsipielt standpunkt mot regelverket. Kristeleg Folkeparti er med på å støtte regjeringspartia i endringa, medan Venstre vel å ta den eksisterande eigardelregelen i forsvar. Argumentasjonen til Venstre byggjer m.a. på at det er viktig å gje nødvendig rom for utvikling òg på eigarsida. Sidan Venstre skal ha ordet ganske snart, tillèt eg meg å spørje Venstre om dei kjem til å føre den same argumentasjonen for ei ytterlegare endring i retning av ein større eigardel dersom ein av dei største aktørane skulle nå ei 40 pst.-grense. Og dersom ikkje, kva argumentasjon vil ein då føre for å leggje til grunn ei grense på 40 pst.? Lat meg berre kort nemne Redaktørplakaten. Frå Senterpartiet si side er vi glade for det arbeidet departementet er i gang med når det gjeld lovfesting av prinsippa i Redaktørplakaten. Tidlegare vedtak i denne sal og debatten her i dag viser at Regjeringa har stor støtte for det arbeidet. Den støtta vel opposisjonen å vise gjennom eit eige framlegg, og det har vi vanskeleg for å tolke som noko anna enn ein gledeleg entusiasme og ei synleg støtte til det arbeidet Regjeringa allereie er i gang med.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2006-05-29:
Det er klart at når vi diskuterer eierskapsloven, får vi veldig mye fokusering på grensen for hvor mye en aktør kan eie. Det er viktig å understreke at eierskapsbegrensningene ikke gjelder et mediekonserns mulighet til å vokse. Man kan gjerne vokse utover 1/3, og utover 40 pst. for den saks skyld, men den regulerer erverv. Den regulerer muligheten for et stort konsern til å bli veldig dominerende ved hjelp av å kjøpe andre mediebedrifter. Jeg er egentlig først og fremst opptatt av godt eierskap. Vi har gode mediekonsern i Norge. Både Schibsted, Orkla og A-pressen har solide publisistiske tradisjoner og målsettinger. Sånn sett er vi privilegerte. Men vi vet ikke om det gjelder for all evig framtid. Vi vet at store konsern skifter eiere, og akkurat i disse dager ser vi at det nest største er til salgs. At de ulike konsernene lokalt utvikler multimedieegenskaper og publiserer sine nyheter i forskjellige medier, er en utvikling som kommer til å forsterkes, og som vi er nødt til å legge til rette for. Om det skal gjøres gjennom en annen praksis – ved radiokonsesjoner, eller hvordan vi skal gjøre det – har jeg ikke tenkt å ta her. Men jeg er enig med spørsmålsstilleren i at det er en viktig dimensjon i utviklingen i Medie-Norge.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2006-05-29:
Det ligger jo i sakens natur når vi reduserer den nasjonale eierskapsgrensen, at det blir litt mindre mulighet for de store til å kjøpe opp små mediebedrifter rundt omkring. Jeg synes f.eks. at lokalt eierskap til mange mediebedrifter er en veldig positiv ting. Det kjenner vi fra den regionen som jeg og representanten Lånke er fra: gode eiere som har en langsiktig og publisistisk visjon med sitt eierskap. Eierskapsbegrensinger vil til en viss grad også kunne støtte opp under det lokale eierskap ved at de store konsernene ikke ubegrenset kan kjøpe seg opp i de små mediebedriftene. Nå vet vi at de allerede er inne i mange av de små mediebedriftene med mindre eierandeler, og det tror jeg ofte gir et positivt samspill mellom lokalt eierskap og den kompetansen som konsernene innehar. I det hele tatt vil jeg understreke at lovendringen ikke er et resultat av en misnøye med de medieeierne vi har i Norge i dag. Tvert imot vil jeg understreke at vi har gode medieeiere i Norge.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2006-05-29:
Det er en veldig viktig sak som i dag blir behandlet her i salen, for egentlig er diskusjonen den tradisjonelle, mellom dem som tror på markedskreftene, og dem som har behov for at politikere er noe mer enn det Fremskrittspartiet kalte «selgere» tidligere her i salen. Jeg er overrasket over at et parti som er stiftet for nedsettelse av skatter, og som er imot offentlige reguleringer, er med på de forslagene som ligger i dagens innstilling, og jeg har lyst til å begrunne det lite grann. Det er særdeles viktig for samfunnet, for media og for politikerne at vi har en presse som er fri, som skriver fritt, og som også er aktivt kritisk i forhold til makten. Det er viktig internasjonalt, nasjonalt og lokalt. Jeg har ikke registrert at noen fra den borgerlige siden f.eks. har stilt spørsmål ved at vi på Sørlandet i hovedsak har én avis som er markedsledende, der redaktøren kåres til «Sørlandets mektigste mann» og stort sett skriver akkurat det han vil. Journalistene møter opp på det som har interesse for avisen, og ut fra det bestemmer avisen mye av dagsordenen politisk på Sørlandet. Jeg tror f.eks. at Fædrelandsvennen er i ferd med å få gjennomslag for at fylkespolitikere ikke har noen virkning, og at stortingspolitikere fra Agder egentlig bare er noen latsabber som ikke gidder å gjøre noe. Derfor er det viktig å ha flere modeller, nasjonalt, regionalt og lokalt, der en gir mulighet for at det kan starte nye medier. Og heller ikke i den situasjonen er det slik at å gi skatteletter til dem som allerede er etablert, vil føre til at det vil blomstre nye aviser. Da er det slik at det er verktøykassen og de virkemidlene som er målrettede, som vil føre til at vi får det, og det håper jeg at Regjeringen vil legge vekt på i sitt videre arbeid.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
Det er ikke et problem for regjeringspartiene dersom Eva Joly tar feil i at «forsvarlig varsling» ikke er det samme som «lojal varsling». Jeg har registrert i debatten omkring den nye arbeidsmiljøloven at begrepet «forsvarlig varsling», som står i den nye lovparagrafen, har vært koblet intimt sammen med den tidligere lovparagrafen som Stortinget i fjor avviste. Jeg ber om at en husker den debatten som var omkring dette i høringsrunden, hvor det fra samtlige arbeidstakerorganisasjoner ble sagt at det mindretallet foreslår, altså den opplisting av forslag som mindretallet foreslår, vil skape usikkerhet og utrygghet for varslere som vurderer om de våger å gi seg inn på det. Derfor har vi lagt stor vekt på å ramme inn begrepet «forsvarlighet» på en slik måte at det ikke skal kunne kobles sammen med det tidligere begrepet «lojal varsling». Jeg er trygg på at det er et bedre alternativ enn det mindretallet legger opp til i denne sammenhengen.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
Når det gjelder historie og behandling av varslersaken, har mindretallet her heldigvis forlatt hele den plattform de hadde da vi behandlet saken for ett år siden, ved å stryke begrepet «lojal varsling». De mener nå, sammen med flertallet, at det er et dårlig begrep for å uttrykke det grunnlaget varsleren skal ha. Så vi er enige om det. Vi vedtok det allerede i fjor. Når vi rammer inn forsvarlighetsbegrepet, er ikke det for å sette til side den argumentasjonen som ligger i odelstingsproposisjonen, men det er for å tydeliggjøre det ytterligere, fordi «forsvarlig» er et generelt begrep. En trenger derfor å beskrive det ganske nøye når det gjelder hvilken retning man mener det skal forstås i. Vi understreker at det ikke er virksomhetens interesser som er det primære i denne sammenhengen, men hensynet til helse, miljø, sikkerhet, brukere/mottakere av virksomhetens tjenester og samfunnets interesser. Det tror jeg er en trygg og god måte å skape varslervern på.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
Det ligger selvsagt solid juridisk kompetanse bak det lovforarbeidet som vi nå behandler. Komiteen som sådan sitter ikke inne med solid juridisk kompetanse – i hvert fall ikke dette medlem. Men det må være lov til å registrere, til og med registrere med interesse, at samtlige arbeidstakerorganisasjoner som deltok i den høringen vi var sammen om, mente at begrepet «forsvarlig» sett fra deres side – sett fra arbeidstakernes side – gav en bedre innramming av de begrensninger som skal ligge i varslervernet, enn den opplistingen som mindretallet har, og som knytter ansvaret ensidig opp mot virksomhetens interesser. Jeg synes det er synd at mindretallet ikke har gått nærmere inn i den diskusjonen og de argumentene som arbeidstakerne der fremmet, men ser fullstendig bort fra det i innstillingen.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
Nettopp det forhold at varsleren varsler i nåtid, mens vurderingen av om den er forsvarlig, eller om den er i henhold til lovverket, skjer i ettertid, gjør at jeg forstår dem som reagerer på den opplistingen mindretallet tillater seg. Vi er enige om at det skal være visse rammer. Men jeg forstår at det er stor grad av usikkerhet knyttet til om varslingen ikke kan skje i skadehensikt, om arbeidstakerne ikke urettmessig må røpe bedriftshemmeligheter og forretningsforhold av konkurransemessig betydning – det gir signaler og skaper uklarhet som gjør at det er veldig vanskelig å vite hvordan man skal gå fram. «Skadehensikt» og «urettmessig» er neimen ikke begreper å være veldig trygg på at man ikke overtrår, når man våger å varsle. Så jeg er overrasket over at man her snakker om at flertallet trår vannet, når vi faktisk er ganske sikre på at vi står på trygg grunn, og at vi i tillegg har de ansatte i landets virksomheter bak oss i at vi står på trygg grunn.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
I lovteksten i Ot.prp. nr. 84 heter det i § 2-4 andre ledd: «Arbeidstaker har uansett rett til å varsle i samsvar med varslingsplikt eller virksomhetens rutiner for varsling. Det samme gjelder varsling til tilsynsmyndigheter eller andre offentlige myndigheter.» Dette er strøket av mindretallet, til fordel for: «Arbeidstaker skal først ha varslet internt, med mindre forholdene for arbeidstaker har fremstått slik at intern varsling ikke vil ha noen hensikt.» Ser representanten at det at det skal varsles internt, vil oppleves som en begrensning i varslerretten og føre til at færre varsler enn hva som ellers ville vært tilfellet? Vi har hatt mye diskusjon, og det diskuteres også en god del i odelstingsproposisjonen omkring det problematiske med intern varsling som regel, selv om vi alle er enige om at det er det man bør gjøre først. Men her sier man at det skal gjøres først.
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
Representanten Engeset mente vi både for med bløff og ikke sannsynliggjorde våre intensjoner. Jeg skal få lov til å sitere fra innstillingen. Der står det: «Flertallet understreker at formålet med § 2-4 er å lovfeste arbeidstakers rett til å varsle om kritikkverdige forhold i virksomheten og at forsvarlighetsbegrepet i denne sammenheng ikke må tolkes strengt og begrensende.» Så sier vi også: «Flertallet mener i denne sammenheng at når forsvarligheten … skal vurderes, må hensynet til helse, miljø og sikkerhet i virksomheten, til bruker/mottakere av virksomhetens tjenester og til samfunnets interesser av at varsling finner sted, gis større vekt enn hensynet til virksomhetenes interne interesser.» Arbeidstakere – samtlige som uttalte seg i vår høring – var meget tilfreds med denne innrammingen av forsvarlighetsbegrepet, og mente at det var langt å foretrekke framfor mindretallets formuleringer. Er det ikke da litt dristig av representanten Engeset å si til det norske folk og til varslere: Dere blir latt i stikken av Regjeringen og stortingsflertallet?
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
Representanten Woie Duesund sier at flertallet flytter fokus fra det forhold det varsles om, til formen det varsles i. Det er, med respekt å melde, langt fra det vi har sagt, og langt fra det som framgår av flertallets merknader, enn si fra departementets forslag til odelstingsproposisjon, hvor nettopp utgangspunktet er retten til å varsle. Den ligger fast. Jeg håper vi ikke nå begynner å så tvil om at varslervernet styrkes gjennom denne lovgivningen. Representanten Woie Duesund sier at det er viktig at vi spiller på lag med de ansatte og deres tillitsvalgte når det gjelder å sikre varslervernet. Vi deltok altså i samme høring, hvor en lang rekke organisasjoner, arbeidsgivere og arbeidstakere var til stede, og hvor alle arbeidstakerorganisasjonene sa at de foretrakk den formulering som flertallet gav, framfor den formulering som mindretallet gav. Hvordan kan representanten Woie Duesund da si at man spiller på lag med de ansatte?
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
Først en åpenbar misforståelse som Skjelstad har gjort seg skyldig i. Han sier at flertallet går imot og hindrer anonym varsling. Realiteten er at flertallet stemmer for § 2-4(2) (2) «Arbeidsgiver kan ikke iverksette undersøkelser eller andre tiltak for å bringe på det rene hvem som står bak en varsling» – Men dere har hele tiden underslått det som står etterpå, nemlig «med mindre arbeidsgiver kan godtgjøre at det er grunn til å anta at ytringen eller varslingen går ut over de rammer som følger av denne bestemmelse». Hva er da forskjellen i forhold til tredje ledd, der det står: «Arbeidsgiver har bevisbyrden for at varsling har skjedd i strid med denne bestemmelsen.» Hadde det ikke vært bedre å stoppe der, slik at man slapp enda mer forvirring om hva man egentlig vil, og hvor man skal?
Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2006-11-16:
Når jeg hører de to innleggene fra Venstres representanter, Solum Larsen og Lysklett, må jeg virkelig undres på om man har sovet en tornerosesøvn eller vært i en lykkerus det siste året, fra deres egen regjering la fram en arbeidsmiljølov med en varslerparagraf som ingen i dag vil vedkjenne seg, til i dag, hvor vi får en varslerparagraf som på en langt bedre måte styrker både de ansattes ytringsfrihet, de ansattes interesser og de ansattes rettssikkerhet dersom de varsler. Man har sett fullstendig bort fra sin egen deltakelse i arbeidet med dette tidligere. Solum Larsen henviste til at man var så glad for at man hadde fått inn begrepet «offentligheten» i mindretallets formulering. Vi har med vilje ikke gjort det, og det er drøftet nøye i odelstingsproposisjonen hvorfor man ikke gjør det. For varsleren skal ha rett til å varsle, det være seg internt, anonymt eller offentlig. Mindretallet sier først at man skal kunne varsle offentlig, og så sier man i en senere paragraf at det først skal varsles internt. Det er direkte uheldig og må skape en grad av usikkerhet hos dem som skal tolke lovverket, lese det og forholde seg til det. Så til anonymitet: Man burde i hvert fall ha tatt seg tid til å lese flertallets kommentarer om anonymitet på side 11 i innstillingen. Flertallet viser til Arbeidstilsynet og arbeidsmiljøloven § 18-2. Det har vi hentet fra odelstingsproposisjonen, hvor det vises til den rett man har til å varsle anonymt gjennom Arbeidstilsynet. Så sier vi: «Flertallet mener det er viktig at dette» – denne beskyttelsen av anonymiteten – «også legges til grunn i eventuelle straffesaker. Flertallet vil peke på at det også er andre tilsyn det kan være aktuelt å varsle til, så som Kredittilsynet, Helsetilsynet, Statens forurensningstilsyn og Petroleumstilsynet. Flertallet mener de samme krav til behandling av anonyme varslere som gjelder for Arbeidstilsynet, også bør gjelde disse tilsynene.» Mindretallet har valgt å skrive seg ut av formuleringer knyttet til dette, og så kommer man her i salen og sier at flertallet ikke tar hensyn til muligheten for anonym varsling. Jeg er glad for den entydighet som synes å være til stede om at vi skal styrke varslervernet. Jeg er forundret over at man da bruker debatten til å skulle svekke det som blir den lovformulering og de premisser som ligger til grunn for at vi skal gjøre det. Det kan være en misforståelse fra personer som ikke har tatt seg tid til å gå grundig nok inn i de dokumentene som foreligger. Det kan også være at en har glede ved en debatt som ikke i seg selv i hvert fall vil styrke varslervernet, men som vil skape forvirring om hva man egentlig her legger til grunn. Men varslervernet skal styrkes. Slik sett er dette en god dag både for ytringsfriheten og for varslervernet.