Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2011-05-31:
Denne debatten om en – hva skal vi si – ganske stor sak som burde ha mye oppmerksomhet, og som har fått oppmerksomhet i dag, viser jo at i det store og hele er det ganske bred enighet rundt hva Stortinget vedtok i 2006, tilbake til 1992, og at resultatene viser at det Stortinget gjorde, var bra. Resultatene viser jo ganske klart at inntektene til fellesskapet – felleskassen – har økt kraftig. Samtidig har vi fått bredere skattegrunnlag, relativt lave satser, fordelingen har økt; i det hele tatt er det, etter det jeg oppfatter, ganske bred enighet om at dette har vært bra. Da blir jo ofte debatten sånn som den har blitt i dag, at vi tar utgangspunkt i to – hva skal vi si – mindre deler av skattesystemet: Det ene er det jeg vil kalle et litt spesielt tema som i stor grad handler om om skattelettelser eller andre utgifter over statsbudsjettet er selvfinansierende, altså i hva slags grad man har det – og så er det selvfølgelig formuesskatten. Jeg skal bare ta noen korte betraktninger rundt de to siste som har vært mest fremme i debatten. For det første, formuesskatten: Er det sånn at man fra høyresiden har dekning for å si: I en periode vi nå har bak oss, med stor jobbkraft, mange nye arbeidsplasser, Europas laveste arbeidsledighet, den tredje høyeste sysselsettingsgraden i Europa – i en tid hvor vi har hatt formuesskatt – kan det forsvares å bruke såpass sterke ord som enkelte gjør, å kalle det næringsfiendtlig, osv.? Jeg tilhører ikke dem som mener at formuesskatten, som mange andre skatter og avgifter, er perfekt. Selvfølgelig har også formuesskatten sine skyggesider, men jeg mener det er urimelig når både resultatene tilsier det og norsk økonomi, hvis man bare kan gå og titte på det og peke på at her er det fullt mulig å drive god næringsvirksomhet med eller uten formuesskatt. Vi kommer jo heller ikke utenom det fundamentale spørsmålet som vi ikke får noe svar på. Jeg er av dem som forsvarer bl.a. inntektene til fellesskapet, at de er på 13–14 mrd. kr, selv om jeg får kjeft her og der for det. Jeg sier at det er nå en gang det, og vi bruker det til veldig gode formål. Men vi har altså de store opposisjonspartiene i denne salen som sier de vil fjerne den, og som ikke forteller hvordan de har tenkt å dekke det inn, som ikke forteller hvordan de har tenkt å møte debatten om at vi igjen kan få nullskattytere i Norge. Jeg bare minner om at 7 mrd. av de 14 mrd. kr vi får inn på formuesskatten betales altså av de 2,5 pst. rikeste i Norge. Når representanten Sanner, som jeg forstår har ordet etter meg, påpeker gjentatte ganger at skatten på såkalt arbeidende kapital er doblet, så er problemet bare at en del av det som representanten sammenlignet med, var jo – hva skal vi si – objekter som hadde enten rabatt, egne regler, som gjorde at man selvfølgelig hadde lavere beskatning enn mange andre – aksjerabatt, skattebegrensningsregler, regler som vanlige folk ikke er i nærheten av å drømme om å få som spesialbehandling. Det er det vi har gjort. Selvfølgelig får jo det da noen effekter, men de pengene har vi altså kunnet bruke til å ta formuesskatten vekk fra – hva skal vi si – vanlige folk. Jeg ser gjerne både næringslivsledere, fagbevegelsen, norsk økonomi og norske bedriftsledere i øynene og sier at her i Norge har dere vist gjennom resultatene at det er godt å drive næringsvirksomhet i Norge – også med formuesskatt. Så til denne diskusjonen om dynamiske effekter, som vi kaller det – det er politikerspråk. Det det handler om, er: Når man gir ut én krone, enten over statsbudsjettet til en offentlig utgift eller en skattelettelse, hvor mye penger er det du da kan se for deg at du får tilbake? Det er egentlig det det koker ned til. Jeg kan gjerne ta en ny diskusjon om dette, men det som var det helt nye i fjor høst, var ikke om det finnes den typen effekter – selvfølgelig gjør det det – men det var at Fremskrittspartiet, basert på én enkelt artikkel fra noen forskere i SSB, selv definerte hva de kunne regne med å få tilbake når man ga ut én krone i skattelette. Det var noe helt nytt. Jeg skrev til og med et brev til disse forskerne og spurte: Er det tilfellet at landets største opposisjonsparti kan bruke disse tallene på den måten de gjør? De svarte selvfølgelig tilbake at det kan de ikke – det har man ikke dekning for. Jan Tore Sanner og Høyre har vært patent i dette spørsmålet tidligere, og er vanligvis meget glad i å være konservative og ordentlige med tall. Jeg utfordrer han igjen til å bekrefte at det er mitt inntrykk og ikke Christian Tybring-Gjeddes inntrykk som er det riktige.