Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2012-12-11:
Det er flott at vi i denne sal har fått slått fast at Marx er død. Jeg håper ikke det bare gjelder hans fysiske død, men at også hans ideer er døde – selv om det kanskje finnes spor at dem i dagens regjering. Jeg har lyst til å ta et optimistisk utgangspunkt. Norge som petroleumsnasjon gjør noe veldig viktig for verden. Vi produserer energi, og energi er grunnleggende viktig for menneskets utvikling. Den er viktig for å løfte mennesker ut av fattigdom, for å skape gode samfunn, for utdanning, for å skape demokrati og for frihet for enkeltmennesket. Vår historie har lært oss at hydrokarboner har vært en forutsetning for Vestens utvikling og for at vi er på det nivået som vår sivilisasjon er på i dag. Det hadde neppe skjedd uten hydrokarbonene – og uten av man kunne få rimelig energi ut i samfunnet. Vårt adelsmerke i denne sammenheng er en veldig god forvaltning av den enorme energien vi har tilgjengelig i Norge. Det har vært en god forvaltning i den forstand at vi har tatt vare på energien til beste for landets innbyggere. Vi har mange eksempler fra andre deler av verden der man ikke har klart dette like godt. Der har det å ha en sånn stor rikdom faktisk vært en utfordring som skaper konflikter, krig og – for å si det forsiktig – en ikke spesielt heldig utvikling. Men vi har klart, i hvert fall inntil nylig, å ha tverrpolitisk enighet om denne forvaltningen. Samtidig gjør vi noe viktig for verden. Vi skaffer verden energi. Vi forvalter det ikke bare godt til vårt eget beste, vi forvalter også denne energien til beste for verden, for vi er med på å skaffe frem den energien som hydrokarboner faktisk representerer. Vi er med på å danne et grunnlag for at andre land kan løftes ut av fattigdom og inn i demokrati og i rekken av velutviklede samfunn. Dette er på mange måter noe av vårt bidrag til verden. Det bør vi huske på når man hele tiden tar det utgangspunktet å snakke ned – som jeg dessverre ofte opplever at politikere, særlig representanter for venstresiden, er opptatt av – petroleum, som faktisk er viktig. Denne enigheten ser ut til å bli utfordret nå. Én ting er selvfølgelig at SV i regjering alltid vil representere en utfordring for de andre regjeringspartnerne. Men jeg oppfattet det slik at statsråd Ola Borten Moe i forbindelse med møtet i Svolvær kom med et signal som er en betydelig endring i den politikken som ikke minst hans medrepresentanter fra Nord-Norge har kommunisert, og som Arbeiderpartiet har kommunisert, nemlig at Lofoten, Vesterålen og Senja er aktuelle etter neste stortingsvalg. Nå hører jeg at Arbeiderpartiet tar avstand fra sin egen statsråds uttalelser i denne sammenheng. Det er veldig bra, men jeg tror at dersom dette er uttrykk for Senterpartiets standpunkt – altså fredning inn i neste stortingsperiode – bør han kanskje ta en prat med sine egne representanter fra Nord-Norge, for de kommuniserer noe helt annet i media. Dette er det springende punkt, for når man kritiserer opposisjonen for å mene ulike ting, bør man kanskje feie for sin egen dør først. Dette er en viktig sak for nasjonen, og det er en viktig sak ikke minst for Nord-Norge. Det betyr arbeidsplasser, utvikling, økonomisk vekst og også kompetansearbeidsplasser, noe som vil ha stor betydning for Nord-Norge, men man er sterkt i tvil om hva eventuelt Soria Moria III vil inneholde på dette punktet. Det er verdt å merke seg – men dobbeltkommunikasjonen bør det bli slutt på. Så til vårt budsjett. Fremskrittspartiet tar utgangspunkt i den tverrpolitiske enigheten. Vi foretar ikke de store grepene, men på noen punkter på Olje- og energidepartementets budsjett gjør vi ganske store endringer. Det gjelder først og fremst Enova, hvor vi mener at grønne sertifikater har skapt en situasjon som gjør at vi ikke trenger å fylle opp med så mye penger som man har gjort tidligere. Vi definerer en klarere rolle for Enova. Vi gjør noen kutt i administrasjonen. Vi mener det er naturlig at man kan forvente effektivisering også av departementet og av Oljedirektoratet. Vi ønsker å bruke mer penger, 20 mill. kr, for å skape arbeidsplasser innenlands knyttet til norsk naturgass. Vi øker tilskuddene til FME-sentre med 50 mill. kr. Det mener jeg er et viktig poeng når man går inn i klimadebatten. Man har fullt ut mulighet til å gjøre noe som ikke bare handler om vann- og vindkraft. Vi har store muligheter ikke minst når det gjelder thorium. Vi har forekomster på Fensfeltet i Telemark – som sannsynligvis er 10–100 ganger de samlede forekomster på hele norsk sokkel som vi har hentet opp – som ligger der som en reserve, og som vi antar kan finnes der i fremtiden. Dette er ganske betydelige ressurser, og det bør vi også jobbe videre med. Vi øker petroleumsforskningen med over 144 mill. kr, for her synes man også staten må stille opp og gjøre en innsats. Så til kanskje det store punktet hvor vi avviker vesentlig fra de andre partiene: Mongstad. Vi mener – og vi har alltid vært for – at vi skal finansiere testsenteret. Teknologiutviklingen er interessant, men vi må stoppe fullskalaanlegget på det punktet vi er nå, for nå begynner kostnadene å løpe dramatisk raskt. Når vi vet at andre aktører står klar, og som er villig til å utføre den samme jobben ut fra «no cure, no pay»-prinsippet, mener jeg det er lite forsvarlig bruk av skattebetalernes penger at man skal gå videre med fullskalaanlegget. Så til det store temaet som dette går rett inn i, klima. Noen av oss var på besøk i Doha i forrige uke og fikk oppleve det som ble tiljublet som en seier, ikke minst av representanter for regjeringen, nemlig Kyoto 2. Det er relativt vanskelig å forstå. Jeg vil da ta utgangspunkt i et veldig klokt utsagn, som er ett år gammelt: «En Kyotoavtale som bare omfatter 15 prosent av verdens utslipp, vil være nærmest meningsløst.» Dette sa Jens Stoltenberg for ett år siden. Nå konstaterer vi at Kyoto-avtalen omfatter 14 pst. av verdens samlede utslipp – jeg holdt på å si litt på skøy – «The 14 Percent Community». Det er omtrent der man er fordi man i realiteten legger opp til kutt som er lavere enn Kinas utslippsvekst i årene som kommer. Dette har ingen realisme, og når dette skal implementeres i Norge, vil det medføre kostnader. Det vil bety enda flere forbud, påbud, reguleringer og utgifter for norsk næringsliv, noe som det rett og slett er vanskelig å forsvare. Dersom vi tar utgangspunkt i en globalt bindende avtale som omfatter de store forurensningslandene, som f.eks. USA og Kina, kan også Fremskrittspartiet være med på å diskutere det. Men vi er i hvert fall veldig skeptiske til å innføre og gå videre på Kyoto-avtalen, all den tid den i realiteten ikke vil ha noen som helst betydning dersom man tar utgangspunkt i CO2-teorien. Det er nettopp dette som er litt av utfordringen. Man har altså et problem. Problemet er at kartet ikke stemmer med terrenget. I de siste 16 årene – det har jeg mange referanser på både internasjonalt og nasjonalt – har klimaforskere sagt at om ikke temperaturen har flatet ut, går temperaturøkningen i hvert fall dramatisk senere enn den har gjort tidligere. Det er altså en utflating av temperaturen, og så kan man diskutere nivået. Det er litt av utfordringen når CO2-konsentrasjonene i atmosfæren er høyere enn det som tidligere var forutsatt av IPCC. Det er altså en begrenset harmoni mellom CO2 i atmosfæren på den ene siden og registrert oppvarming på den andre siden. Dette er problemet til CO2-teorien, og det må adresseres. Jeg skal ikke trekke vitenskapelige konklusjoner, men det må være lov å diskutere det.