Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2012-11-15:
La meg aller først takke utenriksministeren for hans redegjørelse, og ikke minst for at han gjennom den senere tid, senest i gårsdagens spørretime, har bidratt til å avklare regjeringens posisjon om at regjeringen fortsatt regjerer på grunnlag av EØS-avtalen. Høyre ser på EØS-avtalen som et solid fundament for den videre utvikling av det nære forholdet til våre viktigste handelspartnere og mener norske politikere bør arbeide målrettet for å bedre vår konkurransekraft, heller enn å spre usikkerhet om vår viktigste handelsavtale. Dette gjenspeiles tydelig i våre alternative statsbudsjetter. Høyres stødige kurs skaper trygghet for norsk næringsliv. Meld. St. 5 for 2012–2013, eller EØS-meldingen, viser at hele regjeringen står bak EØS-avtalen. Men det er grunn til å spørre seg om regjeringen som sådan faktisk står bak hele avtaleverket, og om den vil gjøre det fortsatt, godt etter stortingsvalget i 2013 – selv om jeg håper at det er en problemstilling vi ikke trenger å tenke for mye på. Det er tegn som tyder på at det motsatte er tilfelle. I avisene kan vi lese at det er strid innad i regjeringen, ikke bare om bruken av handlingsrommet, men også om avtalen i seg selv. Det har den siste tiden, av regjeringspartiene Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, i klare ordelag blitt hevdet ønsker om en omlegging av europapolitikken. Senterpartiet ønsker en mer EØS-kritisk tone fremover. Nei til EUs posisjon er klar, og kom til syne allerede ved fremleggingen av Alternativrapporten i mars i år. De vil ha en oppsigelse av EØS-avtalen og en inngåelse av en handelsavtale, noe som ble fastslått av landsmøtet deres forrige helg. Problemet er bare at det i realiteten ikke finnes noe alternativ for Norge. Det eneste disse to regjeringspartiene oppnår med sine utspill, er å skape usikkerhet for norsk næringsliv ved å ønske seg urealistiske samarbeidsformer med EU. Og usikkerhet er det siste norske eksportbedrifter trenger nå som Europa er preget av gjeldskrise og synkende etterspørsel. Men skepsisen til EØS er til stede også i Arbeiderpartiet og i fagbevegelsen. Nominasjonskampen i Arbeiderpartiet har vist at EØS-forkjempere risikerer å bli vraket fra listene. Et flertall av delegatene på LO-kongressen til våren kan gå inn for et krav om å fjerne arbeidslivsspørsmål fra EØS-avtalen. Arbeiderpartiets landsmøte vedtok i fjor krav om veto mot EUs tredje postdirektiv, LO gikk imot vikarbyrådirektivet, og krefter i LO er misfornøyd med regjeringens ja til direktivet. Høyre er glad for at utenriksministeren nå kommer på banen og belyser viktigheten av vår tilknytning til Europa og EU. På bakgrunn av et intervju med utenriksminister Barth Eide i Dagens Næringsliv i dag skriver avisen: «Krystallklart fra Ap: Hvis ikke Senterpartiet og SV forlater ønsket om å si opp EØS-avtalen, blir det ingen felles regjering etter valget neste år.» Lederen for EØS-utvalget i Senterpartiet uttaler i samme artikkel: «Vi erkjenner grunnlaget for denne regjeringen, men ikke den neste.» Det vil etter dette være vanskelig å ta både Senterpartiets og SVs EØS-motstand seriøst uten samtidig å legge til grunn at de to partiene ønsker seg ut av regjering. «Handlingsrom» er et ord som regjeringen bruker flittig i europadebatten. Det er viktig at EØS-avtalen er dynamisk og ensrettet, og at den gir oss et betydelig handlingsrom – handlingsrom til å legge til rette for nasjonale begrensninger på EUs lovverk, handlingsrom til på et tidlig stadium å vurdere rettsaktenes EØS-relevans, komme tidlig på banen i arbeidet med regelverksutvikling og påvirke beslutningene. Den norske offentlige utredningen Utenfor og innenfor, utarbeidet av Sejersted-utvalget, som tar for seg dette, konkluderer med det store bildet at den norske samfunnsformen er videreført etter 20 år med EØS-avtalen. Det området som har en viss grad av konflikt, er fremdeles landbruksområdet. Seks regjeringer og fem storting har styrt på grunnlag av EØS-avtalen. Det er viktig for landets innbyggere, for bedrifter og deres ansatte at vi skaper forutsigbarhet når det kommer til våre avtaler med EU. Spørsmålet er hva regjeringen legger i begrepet «handlingsrom». Det vil jeg be utenriksministeren om å utdype i sitt svar senere. Det synes krystallklart at begrepet tolkes ulikt av de tre regjeringspartiene. Da Stortinget behandlet europameldingen i 2006, var det tverrpolitisk enighet om at man skulle komme tidlig inn i EUs ulike prosesser for å påvirke. Problemet er at listen over eksempler der det ikke har skjedd, er faretruende lang. Norge kommer med få innspill, og de innspillene vi kommer med, kommer ofte sent i prosessen. Norge er ikke den pådriveren vi burde være, vi er en passiv tilskuer, og vi venter så lenge at vi til syvende og sist har ett svar som må gis: ja eller veto. Martin Kolberg tar feil. Regjeringen er ikke bare regjeringsudyktig dersom Senterpartiet og SV fortsetter sine angrep på EØS-avtalen. Passiviteten, unnfallenheten og den interne uenigheten har allerede gjort den rød-grønne regjeringen regjeringsudyktig i europaspørsmål. Det er viktig med debatt om Norges avtaler og samhandling med EU. Høyre er glad for at den nå kommer, men skulle ønske at denne debatten hadde skjedd kontinuerlig fra januar, da Sejersted-utvalgets rapport ble presentert, og fremover. Vi ser frem til å diskutere de viktige prioriteringene og virkemidlene i norsk europapolitikk på grunnlag av Sejersted-utvalgets rapport, de mange høringsutspillene og den påfølgende meldingen. Høyre er glad for at utenriksministeren tar opp problemer med menneskerettigheter og demokratiske svakheter i flere europeiske land. I Hviterussland undertrykker Lukasjenkos diktatur systematisk all politisk opposisjon og viser manglende eller ingen vilje til å respektere grunnleggende menneskerettigheter. Dette Europas siste diktatur står dessverre i fare for å få selskap. I sin redegjørelse konkluderer utenriksministeren med at valget i Ukraina i oktober i hovedsak fulgte internasjonale standarder, men at landet fremdeles har store demokratiske utfordringer. Det er ikke et godt utgangspunkt for å beskrive situasjonen. På dette punktet mener Høyre at Norge skal rette et krassere søkelys mot et av det europeiske kontinents største land. Sjefen for OSSEs observatørkorps sa at den demokratiske progresjonen i Ukraina er blitt reversert. Europarådet konkluderte med at det ukrainske folk fortjener bedre. Høyre savner at Norge også retter en sterkere kritikk mot mangelen på politisk åpenhet, samrøre med oligarker, myndighetenes pengebruk, medienes rolle og opposisjonens elendige kår. Jeg er samtidig glad for at Utenriksdepartementet beklager at de ukrainske opposisjonspolitikerne Julia Timosjenko og Jurij Lutsenko ikke fikk delta i valget. Høyre beklager også at de fortsatt er fengslet, og at de ikke har fått anledning til å anke sine saker. Det blir viktig fortsatt å fokusere på forholdene i Ukraina og det videre arbeidet med assosieringsavtalen med EU. Samme dag som regjeringen avga sin melding til Stortinget om Norges avtaleverk med EU, kom nyheten om at Nobelkomiteen ga EU årets fredspris. Det er Høyre glad for. Prisen er en hyllest til grunntankene som har styrt europeisk politikk gjennom 60 år – frihet, rettsstat og menneskerettigheter. EU som fredsprosjekt i etterkrigstidens Europa er uten historiske paralleller. EU var et sentralt element i gjenforeningen av Europa etter den kalde krigen og kommunismens fall. I dag fungerer EU som en magnet på landene på Balkan, som ser på sikkerhet som den viktigste drivkraften for medlemskap i unionen. Tildelingen er også et viktig signal til dem som ønsker å bryte ned verdiene som er blitt bygget opp over tid, til dem som ønsker å renasjonalisere og lukke Europa. Jeg stiller meg undrende til at regjeringspartiet Senterpartiet boikotter en slik pris og lar sine tilegnede seter stå tomme under årets tildeling. Samtidig er jeg glad for at så mange fra Europa og andre steder i verden kommer til Oslo for å fylle Oslo Rådhus. Det er all grunn til å feire også årets Nobels fredspris.