Morten Lund (Senterpartiet), 2004-03-05:
Vår aller største politiske utfordring i dag er alle de som mangler mat. For fire år siden fikk jeg lov til å besøke Malawi sammen med stortingspresidenten. Det var utrolig sterke kontraster i forhold til vår hverdag. Malawi dukket opp i norske nyheter igjen i forrige måned. Malawi er et bitte lite land i Sør-Afrika med 10 millioner innbyggere. De hører til blant de ti fattigste i verden. Levealderen er 39 år, og den går nedover. 22 pst. av barna dør før de fyller 4 år, og 16 pst. av alle mellom 14 og 49 år har hiv-smitte. 29 av 193 i parlamentet døde eller måtte slutte på grunn av aids i den perioden. Vi møtte en kvinnelig lege som var mor til én, men hun hadde ansvaret for 19 som hun var tante til. Foreldrene deres var døde. Det var to store lyspunkt – de hadde nok mat, og det var ingen krig der – i tillegg til at de så så fornøyde ut. Det var 85 pst. som levde av jordbruk, det var hakkejordbruk, og det var svært primitivt. De hadde vann nok, men de kunne ikke vanning. I noen år hadde myndighetene hatt et program for gratis gjødsel og såkorn til bøndene. Nyhetene nå var at en tredjedel av innbyggerne i Malawi sulter. 3 millioner kan dø av sult, stod det i avisene våre. Det de ikke fortalte, var at Verdensbanken og IMF hadde stoppet den gratis såfrø- og gjødselhjelpen som gjorde at de hadde nok mat da vi var der. Inflasjonen var for høy, budsjettet måtte kuttes, slik er reglene som de skal følge. Samtidig var det en global overproduksjon av det som de kunne selge, nemlig tobakk, og som hadde gjort at prisen på den hadde falt rett ned. Dette er så feil som det går an, for akkurat dem. Matmangel gjør at smitten blir sterkere og sykdommene blir farligere. Flere voksne kommer til å dø tidligere fra barna sine. Det er bedre ernæring som trengs i et slikt land. Men så tøffe krav stilles i globaliseringens navn. Tidligere i dag har jeg nevnt en ny rapport fra Universitetet i Oslo, som sier at det ikke finnes eksempler på at råvareeksport hjelper bønder ut av fattigdom – man hadde foretatt studier i 23 land i tre verdensdeler, fra 1980 til 2000 – en rapport som også sier at vi, i-land, har blitt rike fordi vi har tatt i bruk beskyttende paraplyer, noe som IMF forbyr dem som er utviklingsland i dag, å bruke. I Malawi fikk vi høre at hvis de ville ha en foredlingsindustri dit, måtte de gis skattefritak i mange, mange år. De fikk ikke skatteinntekter av den industrien til å begynne med. Senterpartiet vil at WTO, Verdensbanken og IMF skal bruke makten sin på en annen måte, og at de skal ha som mål det som jeg sier må være den største politiske utfordringen, en bedre ernæring og at de fattigste i verden skal få det bedre. WTO har også, på sitt møte i Marrakech en del år tilbake, vedtatt at vi skal ha konsekvensutredninger for å finne ut hvordan vår politikk virker for de aller fattigste. Jeg håper at Norge fortsatt støtter en slik ordning, og at vi tenker tilbake på hva som er grunnen til at vi i dag ønsker beskyttelse for norske fiskerier ved at fiskeressursene skal være under vår kontroll, hvorfor vi har stilt krav når det gjelder oljevirksomheten, til at det er norske virksomheter som skal prioriteres, hvorfor vi har stilt krav når det gjelder kraftkrevende industri, altså hvem som skal få nytte av rimelige strømpriser i Norge. Resultatet av den politikken er de industrilokomotivene vi har i dag. Det er den velferden som vi alle sammen i dag kan dele. Jeg vil til slutt i innlegget sitere Aslak Bonde i Aftenposten fra 2. april 1996: «Om hundre år er det ikke sikkert at historikerne vil fremstille Berlin-murens fall som den største begivenhet på 1980-tallet. Kanskje vil de fokusere oppmerksomheten om Ronald Reagan og USAs initiativ i GATT-forhandlingene for å få full frihandel med matvarer. Var det starten på en prosess der menneskene – i naiv tro på fremskrittet og vitenskapen – ødela sitt eget livsgrunnlag?»