Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Regjeringens budsjettforslag og det budsjett som blir vedtatt i kveld, betyr økt innsats på de viktige velferdsområdene. Det gjelder overfor barn og familier og overfor eldre, syke og fattige. Budsjettet er stramt og godt tilpasset den økonomiske situasjonen. I høst har arbeidsledigheten økt noe. Økningen var særlig konsentrert om tjenesteytende sektorer, spesielt IT-bransjen, i sentrale strøk på Østlandet. Den siste tiden har det også vært en økning i ledigheten i industrien i flere deler av landet. Renten i Norge er som kjent klart høyere enn internasjonalt, og kronekursen har styrket seg kraftig. Dette har rammet konkurranseutsatt næringsliv hardt. Kombinasjonen av høy lønnskostnadsvekst over flere år og en sterk styrking av kronekursen understreker viktigheten av et stramt budsjett. Kampen mot arbeidsledighet er en hovedsak for Samarbeidsregjeringen. Derfor har Regjeringen gjennom det inntektspolitiske samarbeidet satt i verk tiltak for å bidra til at neste års lønnsoppgjør skal bli mer tilpasset våre konkurrentland. Derfor er Regjeringen også opptatt av å bedre rammebetingelsene for norske bedrifter. Avviklingen av investeringsavgiften fra 1. oktober i år var en overmoden reform. Det vil forenkle hverdagen for næringsliv og myndigheter. Bortfallet av skatteinntektene fra investeringsavgiften kommer i hovedsak i 2003. Det samme gjelder den første økningen av avskrivningssatsene og fjerning av flypassasjeravgiften. I budsjettet for 2003 finansierer vi dermed viktige lettelser som er vedtatt for 2002. Innenfor et stramt budsjett iverksettes også nye tiltak for å styrke næringslivet. Fra 2003 vil skattefradragsordningen for forsknings- og utviklingskostnader gjelde alle bedrifter. I tillegg reduseres en rekke tollsatser. Gjennom budsjettavtalen øker vi dessuten avskrivningssatsen på maskiner fra 15 til 20 pst., slik næringslivet selv har lagt stor vekt på. Det viktigste bidraget for å styrke næringslivet er likevel at vi står fast ved et stramt budsjett. Det sentrale nå er at presset mot en høy rente og en sterk krone kan dempes. Hvis partene i arbeidslivet samtidig kan bidra til å få lønnsveksten ned, vil mye være gjort for å trygge arbeidsplassene også i næringer som er utsatt for internasjonal konkurranse. Et godt fungerende inntektspolitisk samarbeid er viktig for at vi skal kunne oppnå lav arbeidsledighet og et sunt og vekstkraftig næringsliv. Gjennomføringen av de enkelte inntektsoppgjør er partenes ansvar, men det er viktig at vi har en felles forståelse av de utfordringer norsk økonomi nå står overfor. Høy lønnsvekst og sterk kronekurs gjør at industrien og resten av konkurranseutsatt sektor har det vanskelig. Regjeringen har levert bidrag gjennom et stramt budsjett og med lettelser for bedriftene. Partene i arbeidslivet må sørge for at lønnsveksten reduseres slik at renten igjen kan gå ned, og styrkingen av kronekursen kan reverseres. For å styrke kontakten med partene i arbeidslivet har Regjeringen nedsatt et eget dialogforum under ledelse av arbeids- og administrasjonsministeren. Hensikten er å komme fram til en felles forståelse av utfordringene foran neste års lønnsoppgjør. I tillegg har Regjeringen satt ned et ekspertutvalg som skal vurdere utfordringene for konkurranseutsatt sektor spesielt. Høstens budsjettdebatt bør gi grunnlag for visse refleksjoner. Straks Regjeringen har presentert sitt budsjettforslag, står en rekke interesseorganisasjoner fram og uttrykker misnøye med bevilgningene på sitt område. Og for å bli hørt blir språkbruken sterkere og sterkere. Opposisjonen stiller opp og videreformidler klagene. Det dannes på denne måten et helsvart bilde hvor en knapt får øye på de mange budsjettområder hvor innsatsen faktisk økes, til beste for mange mennesker i Norge neste år. Nå har dette vært tilfellet under ulike regjeringer, men tendensen er økende. Noen tar kanskje dette som en klagesang fra en sittende statsminister, men det er faktisk mer alvorlig enn som så: Jeg mener det er et problem for informasjonen og samfunnsdebatten når framstillingene blir så ensidige. Tidligere statsminister Thorbjørn Jagland har da også påpekt noe av det samme. Jeg tror også at den overdrevne turbulensen omkring budsjettet svekker viljen til å finne fram til løsninger på et tidligere tidspunkt. Dermed får vi mer og mer den situasjonen at de første budsjettforhandlingene ikke blir reelle nok, og at løsningen gjerne kommer på overtid. Jeg mener både vi på regjeringssiden og partiene på Stortinget bør gjennomdrøfte denne situasjonen med tanke på senere år. Noen har luftet tanker om endringer i budsjettsystemet hvor partiene til slutt skal tvinges til å stemme på ett av to budsjettalternativer for å sikre en avklaring. Men dette ville være litt av et nederlag og i strid med det som har vært hovedtanken i Stortinget, nemlig at ingen skal tvinges til å stemme for noe en er imot. Vi bør derfor fortsatt prøve om det ikke er mulig å få bedre budsjettbehandlinger uten slike grep. Det krever noe av oss alle. Samarbeidsregjeringens budsjettforslag hadde en profil som var klar og balansert mellom de tre regjeringspartiene: skatte- og avgiftslettelser, særlig for bedriftene for å styrke konkurranseevne og arbeidsplassersterk satsing på familiepolitikken gjennom flere og billigere barnehageplasser og fortsatt kontantstøttebekjempelse av fattigdom både hjemme og ute, ved en kraftig økning av bistanden til de fattigste og en egen handlingsplan overfor fattige i Norgeen betydelig økning av helsebudsjettet, med særlig vekt på psykiatrien og kreftomsorgenen forlengelse av den ekstraordinære eldrereformenen klar satsing på kollektivtrafikken Samarbeidsregjeringens vilje til å drøfte budsjettløsninger med ulike partier viser at det viktigste faktisk ikke er hvem man samarbeider med, men hva man samarbeider om. Arbeiderpartiet satte seg selv utenfor innflytelse ved manglende vilje til å komme regjeringspartiene nok i møte. I stedet foreslår Arbeiderpartiet å ødelegge småbarnsforeldrenes valgfrihet ved å halvere kontantstøtten, og partiet foreslår skatter på bedrifter så høye at arbeidsplasser kan komme i fare. Til slutt var det Fremskrittspartiet som viste størst vilje til kompromiss innenfor de samme ansvarlige rammer som Regjeringen foreslo. Det er vi glad for. Men det betyr selvsagt ikke at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet dermed utgjør en fast koalisjon. Det har for øvrig Carl I. Hagen understreket ved straks å uttale at Fremskrittspartiet skal være det han kalte «et knallhardt opposisjonsparti». Sentrumsregjeringen inngikk også to budsjettforlik med subsidiær tilslutning fra Fremskrittspartiet, uten av vi derved var en fast koalisjon. Og innholdet i avtalen med Fremskrittspartiet er faktisk preget av gode saker også for sentrumspartiene: 1 milliard kr ekstra til kommunene, 1,5 milliarder kr ekstra til bedrifter og sysselsetting, over 600 mill. kr ekstra til ulike helsetiltak og redusert avkorting av pensjon for pensjonistpar. Og siden jeg tilhører det partiet jeg nå gjør: Dette er faktisk også en god Kristelig Folkeparti-profil. Samarbeidsregjeringen har igjen greid å få et budsjett igjennom i Stortinget med bibehold av hovedlinjene i vårt opprinnelige forslag. Vi har derfor et godt grunnlag for å styre den økonomiske politikk videre. Og vi er i de ulike sakene som etter hvert kommer, fortsatt innstilt på et konstruktivt samarbeid med de partier i Stortinget som vil komme oss i møte. Den politiske situasjonen krever vilje og evne til samarbeid, og at noen tar ansvar. Det har folket rett til å forvente av oss.