Inge Lønning (Høyre), 2000-05-30:
Det er to grunner til at jeg har reist denne interpellasjonen. Den ene er av generell art og henger sammen med de fremtidsutfordringene det norske samfunnet står overfor, og som det er tverrpolitisk enighet om at vi står overfor. Det gjelder norsk næringslivs fremtid, og det gjelder dermed også pr. definisjon det norske utdanningssystemets fremtid. Hvis vi skal lykkes med å hevde oss i en stadig sterkere internasjonal konkurranse på alle områder, er det helt klart at det norske utdanningssystemet også må tilpasse seg en ny internasjonal virkelighet. Jeg registrerte også med glede at statsråden i sin utdanningspolitiske redegjørelse for Stortinget for en tid siden, la betydelig vekt på at utdanningspolitikken må sees i et internasjonalt perspektiv og ikke bare i et innadvendt norsk perspektiv. Dette er den generelle bakgrunnen, men det er også en mer spesifikk grunn til at jeg fant tiden inne til å reise en slik interpellasjon, og det er at jeg kjenner til at det er en del skoler som har søknader liggende i departementet om godkjenning i henhold til dels privatskoleloven og dels opplæringsloven, for å kunne fortsette med å gi tilbud til elever. Dette gjelder både på videregående skoles nivå og på grunnskolens nivå. Problemet vi står overfor, er at verken den ene eller den andre lov er utformet med dette for øye. Både privathøyskoleloven og privatskoleloven bærer preg av at de er formulert i en tid hvor dette var en problemstilling som ikke ble opplevd som aktuell. Problemet er videre at det av samme grunn ikke finnes noen etablert praksis som forvaltningen kan holde seg til når det gjelder å håndtere søknader av denne typen. La meg nevne nok et eksempel på at vi derfor er i en situasjon hvor vi stort sett forholder oss defensivt og problemorientert til denne type utfordringer, istedenfor offensivt og mulighetsorientert: Departementet har allerede tapt én rettstvist når det gjelder tolkningen av privathøyskoleloven. Det dreide seg om hvorvidt privathøyskoleloven også omfatter utdanningstilbud som gis utenfor kongerikets grenser. Departementets tolkning av loven var at slike tilbud pr. definisjon faller utenfor. Domstolen gav ikke departementet medhold. Allerede det burde være et varsku om at vi følger en altfor defensiv linje når det gjelder å forholde oss til utfordringene fra det internasjonale samfunn. I øyeblikket er det tre grunnskolesøknader som ligger i departementet. Den ene er fra Skagerak International School i Sandefjord som har søkt om adgang til, og godkjennelse for, en international baccalaureate-linje på grunnskolenivå. Skolen har drevet i mange år med gode resultater med IB-tilbud på videregående skoles nivå. Det er et sterkt ønske fra det lokale næringsliv, fra kommunen og også fra nabokommunene i Vestfold om at det kan etableres et slikt engelskspråklig tilbud på grunnskolenivå. Det er altså ingen strid lokalt om behovet for et slikt skoletilbud. De to andre sakene er søknader fra Den Franske Skolen og fra Den Tyske Skole her i Oslo. Det dreier seg begge deler om veletablerte skoler med lange pedagogiske tradisjoner med solide kvalitetskontrollordninger fra de opprinnelige hjemland, henholdsvis Tyskland og Frankrike. Det som er det nye i senere år, er at et økende antall elever i disse skolene har enten en eller begge foreldre som er norske, dvs. det er norske foreldre som av ulike grunner anser dette som et spesielt interessant skoletilbud å sende sine barn til. Det kan heller ikke være noen tvil om at dette ut fra Norges utenrikspolitikk er et særdeles kjærkomment tilskudd til å styrke samarbeidet med de landene det dreier seg om, respektive Tyskland og Frankrike. Utenriksdepartementet har nettopp utarbeidet en omfattende strategiplan for å styrke Norges samarbeidsforhold til Tyskland. Vi har tidligere lagt planer for omfattende kultursamarbeid med Frankrike i forbindelse med norsk næringslivssamarbeid med Frankrike. La meg også nevne at det burde være et tilleggsargument at vi i mange år har slitt i vårt norske skolesystem med opplæringen i annet fremmedspråk. Alle norske barn som gjennomgår den offentlige skolen, lærer på rimelig godt vis å beherske engelsk. Men det er åpenbart ikke tilstrekkelig i den fremtid vi går inn i, at unge nordmenn er i stand til å gjøre seg forstått på engelsk. Vi vil i fremtiden ha et økende behov for at nordmenn også behersker andre hovedspråk, både i vår egen verdensdel og i andre verdensdeler. Etter mitt skjønn kan det ikke være noen tvil om at disse skolene faller inn under det kriterium som privatskoleloven opererer med når den taler om pedagogisk alternativ. Men jeg har forstått at det som gjør at behandlingenav disse søknadene trekker i langdrag – den franske skolen sendte sin søknad i mars i fjor, det har altså gått vesentlig mer enn ett år uten at det er kommet noe resultat, den tyske sendte sin søknad i juni i fjor, det nærmer seg altså ettårsjubileum også der – er at departementet har problemer med å få regnestykket til å gå i hop, nærmere bestemt på den ene siden hvorvidt dette er forskjellig nok i forhold til den offentlige skolens tilbud til at det kan kalles et pedagogisk alternativ, og på den annen side hvorvidt det er likt nok, dvs. hvorvidt det tilfredsstiller de læreplankrav som man ellers opererer med i den offentlige norske skolen. Det er ikke lett for institusjoner som ønsker godkjennelse å forholde seg til så motstridende forventninger – på den ene siden at man skal dokumentere at man er tilstrekkelig forskjellig, og på den annen side at man samtidig skal dokumentere at man er tilstrekkelig lik den vanlige norske skolen. Det er mitt håp, og det er bakgrunnen for at jeg har levert interpellasjonen, at den nye statsråd vil følge opp den overordnede profil som regjeringen Stoltenberg presenterte seg med overfor Stortinget da den la frem sin regjeringserklæring. Der het gjennomgangsmelodien «Norge er mulighetenes samfunn». Etter mitt skjønn er muligheten for å ta inn et mer mangfoldig både språklig og kulturelt tilbud i det norske skolebildet en av de mest positive mulighetene for å lykkes i internasjonaliseringen av det norske samfunn. Jeg håper at statsråden i sitt svar vil velge å se mulighetene og dermed skjære gjennom når det gjelder problemene. Det er mitt håp at statsråden når det gjelder denne utfordring, ikke vil tolke dette inn i den tradisjonelle innadvendte diskusjonen om private skoler som fenomen, for det er ikke det denne saken dreier seg om. Denne saken dreier seg om hvorvidt vi ønsker å bruke det eksisterende lovverk til å løse problemer som det ikke opprinnelig var laget med sikte på å løse. Etter mitt skjønn gir både opplæringsloven og privatskoleloven mulighet for dette. Det eneste det står på, er politisk vilje. Det er mitt håp at den politiske viljen er til stede.