Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2008-11-03:
Jeg vil først få lov å takke forslagsstillerne for å holde fokus på barnevernet. Det er viktig, og vi kan ikke tillate oss å la det surre og gå for egen maskin. Altfor mange enkeltsaker som vi stortingsrepresentanter får kjennskap til, viser at det fremdeles slett ikke fungerer som det skal i barnevernet i Norge. Den store barnevernsreformen er nå inne i sitt femte år. Det skulle tilsi at man har fått en viss oversikt over hvorvidt reformen er vellykket eller ikke. Man har siden reformen trådte i kraft 1. januar 2004 tilført det statlige barnevernet en økning i budsjettene på over 1 milliard kr. Det arbeider 5 000 mennesker i det statlige barnevernet, og stadig flere av de private institusjonene legges ned. Vi hører historier om barn som sendes langt av gårde for å bo på institusjon. Vi hører om barn og unge som ikke får bo på de institusjonene de har funnet seg til rette på, fordi de er private og derfor ikke på listen av de institusjonene fylkene og kommunene har fått beskjed fra det statlige barnevernet om å bruke. Jeg skal ikke svartmale, for jeg vet at det gjøres et formidabelt arbeid i barnevernstjenesten ute i kommunene. Svært mange barn får hjelp og oppfølging; det er ikke det kommunale barnevernet jeg vil til livs. Det som bekymrer meg, er at fagteamene ikke fungerer tilfredsstillende og slett ikke tilbyr hjelp til de små kommunene som de var ment å hjelpe. De regionale statlige barnevernskontorene kommer med uttalelser i enkeltsaker som gjør at uansett hvor godt kjennskap det kommunale barnevernet har til det enkelte barn, blir de overkjørt av det statlige barnevernet. Hvor mange av de 5 000 som arbeider i det statlige barnevernet det er som har direkte kontakt med barn, vites ikke, men at en del av problemet kan ligge her, er helt sikkert. Fremdeles kan vi lese i Riksrevisjonens rapport at det statlige barnevernet sliter med økonomisk styring. Når man hører om enkeltsakene rundt om i landet, kan det være liten tvil om at likebehandling er det slett ikke, selv om dette var en av hovedgrunnene for reformen, i tillegg til den økonomiske styringen og et godt samarbeid med kommunene. De rapportene vi får tilbake, viser at ingen av de intensjonene er oppfylt. Det er barna som rammes. Ja, det er de mest sårbare av alle barn som rammes. De flyttes, og de feilplasseres. De oppfatter at de ikke har noen egenverdi, de transporteres fra det ene stedet til det andre. Ofte har disse barna hatt uforutsigbare liv før staten fikk omsorgen for dem, og jammen ser det ut som om staten ikke har annet å tilby enn uforutsigbarhet den heller. Vi er enig med representantene som foreslår å gi kommunene mer ansvar, men vi har en helt annen tilnærming til dette. Vi ønsker at pengene skal følge barnet, men at det er kommunene som bestemmer hvilke løsninger som skal velges for det enkelte barn. Men like fullt skal barnevernet være et statlig ansvar. Derfor har vi forslag om dette. Fremskrittspartiet ønsker å reformere barnevernet fullstendig, og det er gledelig at Regjeringen delvis er på den linjen vi har lagt oss på. Men fremdeles er det langt igjen. Det som kanskje frustrerer meg aller mest, er hvordan statsråden de siste ukene har uttalt i media at det kommunale barnevernet skal få mer makt, at fosterforeldre skal få bedre oppfølging osv., samtidig som hun i brevet som ligger i saken, er bekymret for at representantforslaget kan gi inntrykk av å svekke reformen, mens statsråden stadig endrer både innhold og intensjon i den samme reformen. Det kan oppfattes som selvmotsigende, særlig med tanke på at i alle fall ett av forslagene som statsråden nå kommer med, ble behandlet i Stortinget i 2007–2008 og da ikke fikk noen støtte fra regjeringspartiene. Så hva som har skjedd i løpet av et halvt års tid, vet ikke jeg, men noe er det. Jeg håper bare at Regjeringen nå også ser på alle de andre forslagene fremmet av opposisjonen i denne perioden om tilsyn, om ettervern, om avvikling av fylkesnemndene osv. Jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets forslag.