Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2014-06-11:
La meg benytte anledningen til å takke både saksordføreren og komiteen for et godt arbeid. Jeg synes også vi skal anerkjenne at det er holdt mange gode innlegg så langt i dagens debatt. Jeg noterer meg det jeg opplever er en enstemmig tilslutning til regjeringens ambisjon om å produsere mer fornybar energi i Norge. Det er jeg selvfølgelig glad for. Så mener jeg også det er grunn til å gi anerkjennelse til Riksrevisjonens undersøkelse og til den jobben som er gjort der. Jeg er glad for at man der anerkjenner den modellen vi har for konsesjonsbehandling, og – ikke minst – at man slutter seg til de effektiviseringstiltakene som allerede er gjennomført. Så framkommer det også merknader og forslag til justeringer, det skulle selvfølgelig bare mangle. Jeg er tilfreds med at komitéflertallet ser på en grundig og effektiv konsesjonsbehandling som et godt virkemiddel i energi. Mange har også vært inne på klimapolitikken. I store trekk finner jeg Riksrevisjonens undersøkelse nyttig, og den vil være nyttig i framtiden. Riksrevisjonen viser god forståelse for kompleksiteten i konsesjonssystemet i energi- og vassdragssektoren. Jeg mener mange av de spørsmålene revisjonen trekker opp og peker på, er relevante spørsmål tilknyttet dagens konsesjonslovgivning og konsesjonspraksis. Vi har gjennom mange tiår – faktisk over 100 år – bygget opp et komplekst lovverk for vassdrags- og energitiltak. Dette har bidratt til å gjøre konsesjonsbehandlingen tidkrevende. Mye av tidsbruken skyldes lovbestemte og ufravikelige krav til utredning, høring, uttalelser, møter, konsultasjoner og andre typer saksbehandling. Det er heller ikke til å komme bort fra at bygging av energianlegg medfører, som også mange av representantene har vært inne på, store interessemotsetninger og også gjør det nødvendig med det jeg vil kalle politiske vurderinger. Derfor har man en statsråd i Olje- og energidepartementet, og derfor har man et storting. Det mener jeg det må være rom for også i framtiden – det politiske skjønnet må noen ganger brukes for å gjøre disse viktige avveiningene. I tillegg har målet om økt fornybar energiproduksjon og innføringen av et felles sertifikatmarked med Sverige medført en kraftig økning i antall søknader om nye energitiltak. Som flere også har vært inne på, er det, til tross for en betydelig styrking av kapasiteten i konsesjonsbehandlingen, fortsatt ikke mulig – og det er kanskje heller ikke riktig ressursbruk – at man til enhver tid klarer å holde tritt med det store tilfanget av stadig nye saker de aller siste årene. Regjeringen ønsker å øke den fornybare kraftproduksjonen i Norge. Vi ønsker å redusere samlet konsesjonsbehandlingstid, og skal effektivisere konsesjonsbehandlingen enda mer. På samme tid skal vi sørge for at andre samfunnshensyn blir ivaretatt på en forsvarlig måte gjennom konsesjonsbehandlingsprosessene. Den forvaltningsrevisjonen Riksrevisjonen har gjennomført, innebærer en bred gjennomgang av myndighetenes arbeid og peker på mulige forbedringspotensialer. Samtidig vil jeg ikke unnlate å nevne at tiltakene vi allerede har gjennomført for å effektivisere konsesjonsbehandlingen, har gitt resultater i form av flere konsesjoner. Så vil jeg si litt om noen av de ulike temaene som er tatt opp i undersøkelsen. Styringssignaler er nevnt av Riksrevisjonen og av flere i komiteen. Riksrevisjonen peker på at det ikke er avklart hvor mye ny fornybar energiproduksjon det skal legges til rette for gjennom nye konsesjoner. Riksrevisjonen savner også en konkretisering av hvilken type utbygging konsesjonsmyndighetene skal stimulere til i Norge, og anbefaler at det defineres hvor mye fornybar energiproduksjon det skal legges til rette for – slik man har gjort i Sverige. Riksrevisjonen ser også behov for å utvikle styringsverktøy for å realisere disse målene. Norge og Sverige har gjennom sertifikatordningen inngått en avtale om en felles satsing på fornybar kraftproduksjon fram mot 2020, med et felles produksjonsmål på 26,4 TWh normalårsproduksjon i 2020, men uavhengig av i hvilket land produksjonen blir bygget. Norge og Sverige er hver ansvarlig for å finansiere halvparten av produksjonen. Mange har vært inne på det, men jeg finner allikevel grunn til å si det: Sertifikatordningen er både teknologinøytral og markedsbasert. Den er satt opp for å stimulere til utbygging av de mest lønnsomme – konsesjonsgitte, vel å merke – prosjektene. Energimyndighetene gir konsesjoner og setter rammene for virksomheten, men det er investorene som fatter beslutningen om hva som skal bygges. Jeg har lyst til å sitere fra Stortingets forhandlinger om sertifikatmarkedet, Innst. 379 L for 2010–2011, kapitlet Premisser for et felles marked: «Finansieringsforpliktelsen som er satt for Norge, påvirker ikke hvordan produksjonsøkningen fordeler seg mellom Sverige og Norge. Hvor stor faktisk økning av fornybar produksjon det blir i hvert land avhenger av faktorer som konsesjonspolitikken, tilgangen på overføringsnett, utbyggingskostnader, kostnader ved nettilknytning og prisforventninger. Men departementet viser til at utforming av den generelle energipolitikken som påvirker utbyggingstakten, vil være opp til det enkelte land. Det er lagt opp til at landene skal orientere hverandre ved endringer i de generelle rammebetingelsene som kan påvirke konkurranseforholdet vesentlig.» Dette hadde oppslutning fra et enstemmig storting den gangen. Med dette utgangspunktet har det ikke vært aktuelt for departementet å definere nærmere hvor mye fornybar energiproduksjon det skal legges til rette for i Norge, men utviklingen i konsesjonsbehandlingen følger vi selvfølgelig kontinuerlig opp. Innen utgangen av 2015 skal det gjennomføres en kontrollstasjon for sertifikatordningen. NVE har utarbeidet en grunnlagsrapport for kontrollstasjonen, hvor det bl.a. er vurdert om det er tilstrekkelig tilgang på realiserbare prosjekter i Norge og i Sverige til å nå produksjonsmålet på 26,4 TWh. NVE konkluderer med at det er god tilgang på prosjekter i både Norge og Sverige, og at det derfor ligger godt til rette for at målet i 2020 kan nås. Det er allikevel fortsatt sånn at det er opp til investorene å realisere prosjektene. Riksrevisjonen peker også på at det er nødvendig å opprettholde tilstrekkelig saksbehandlingskapasitet for å kunne sluttbehandle konsesjonssaker som kan inngå i sertifikatordningen, innen konsesjonsmyndighetenes tidsfrist i 2017. Jeg er enig i Riksrevisjonens vurdering, og vil sikre at tempoet i konsesjonsbehandlingen opprettholdes i denne perioden. Vi er allerede i gang med å se på konsekvensene av å delegere myndighet til NVE for vannkraftverk med mindre reguleringer. Tiltaket krever imidlertid endring av vassdragsreguleringsloven. Departementet vil se en sånn lovendring i sammenheng med en rekke andre tiltak som kan være aktuelle, i lys av oppfølging av regjeringsplattformen. Regjeringen har allerede oversendt lovforslag til Stortinget om forenklinger i reglene om fordeling av konsesjonsavgiften, noe som – dersom det blir vedtatt i Stortinget – vil frigjøre saksbehandlingskapasitet i NVE. Når det gjelder innsigelser, har vi rutiner for hvordan dette skal praktiseres i energisaker. Departementet skal sørge for at rutinene gjøres bedre kjent, og at de følges opp. Jeg ser at det er en del ting jeg ikke kommer gjennom. Men jeg har lyst til å si at jeg egentlig synes dagens debatt har vært god. Jeg har til hensikt å adressere mange av de tingene komiteen tar opp, og gi Stortinget mulighet til å diskutere disse tingene videre i forbindelse med framleggelsen av energimeldingen som vi kommer med til neste år. Så vil jeg si at jeg er helt enig med de mange som har sagt at det også er noen konfliktsaker. Men jeg har lyst til å minne om at vindkonsesjoner ikke produserer vindkraft. Det er det vindmøller som gjør. Det er gitt mange konsesjoner allerede, men det er ikke bygget riktig like mange vindmøller.