Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Innledningsvis er det grunn til å understreke at vi nå behandler en tilpasning av dagens uføretrygd til ny pensjonsordning. Loven har høyst midlertidig karakter og vil bare gjelde til en ny uførepensjonsordning trer i kraft. Regjeringen har gjort det klart at forslag til ny uføretrygd tilpasset pensjonsreformen vil bli lagt fram for Stortinget i løpet av dette året. Denne proposisjonen gir ingen føringer for det videre arbeidet med ny uførepensjon. Derimot sier komiteens flertall at de bærende prinsippene i ny alderspensjon også må gjenspeiles i utformingen av en ny uførepensjon. Det gjelder både opptjening av pensjonsrettigheter, pensjonsvilkår og ytelser. I den sammenheng er det nødvendig å gi noen kommentarer til selve skjæringspunktet mellom uførepensjon og alderspensjon og spørsmålet om levealdersjustering av alderspensjonen. Under behandlingen av proposisjonen har et bredt flertall i komiteen støttet regjeringens forslag om at uførepensjonen skal gjelde fram til 67 år og deretter avløses av alderspensjon med levealdersjustering. Dette er ikke et prinsipielt standpunkt, og det betyr ikke at det samme flertallet nødvendigvis vil ha samme oppfatning i fortsettelsen. Mer er det et uttrykk for at den midlertidige ordningen Stortinget nå vedtar, har så kort levetid at levealdersjusteringen har så vidt liten betydning at flertallet ikke har funnet det bryet verdt å gå inn i en diskusjon om en kompensasjonsordning i denne omgangen. Det spørsmålet vil vi imidlertid vende tilbake til ved behandlingen av en ny uførepensjon. Regjeringen har dessuten gått inn for et annet skjæringspunkt for overgangen mellom uførepensjon og alderspensjon ved framleggelsen av lovproposisjon 107, altså tilpasningen av AFP i offentlig sektor, tjenestepensjon og alderspensjon, som komiteen nå behandler, og som Stortinget seinere vil komme tilbake til. Her er grensen mellom uførepensjon og alderspensjon trukket ved fylte 70 år, i den gode hensikt å skjerme uførepensjonister mot levealdersjustering i perioden 67–70 år. Beregningsgrunnlaget for alderspensjonen trekkes imidlertid tilbake til det tidspunkt vedkommende fylte 67 år. Årsaken er naturligvis at uføre har begrensete muligheter for å kompensere økt levealder ved å stå lenger i arbeid. Derfor er det både naturlig og nødvendig å gjøre en ny vurdering av skjæringspunktet mellom uførepensjon og alderspensjon når ny uførepensjon skal behandles, herunder også levealdersjusteringen. Jeg forutsetter også at en ny uførepensjon, i likhet med pensjonsreformen for øvrig, skal stimulere til arbeid, hvilket betyr at alle med redusert arbeidsevne også gis muligheten til arbeid og inntekt. Derfor må det bli lettere å pendle mellom trygd og arbeid uten tap av rettigheter. Det skal med andre ord lønne seg å arbeide, om det så er bare litt, samtidig som pensjonsordningen skal sikre tilværelsen for alle dem som helt har mistet eller har svært liten arbeidsevne. Jeg ønsker med andre ord en uførepensjonsordning som ikke stenger for, men faktisk åpner uføres mulighet til deltakelse i arbeidslivet – både av hensyn til de funksjonshemmede selv og av hensyn til samfunnets behov for arbeidskraft. Jeg tror vi snarest bør innse at alle som av ulike grunner har mistet noe av sin arbeidsevne, og som i dag stenges ute fra arbeidslivet, faktisk er en uutnyttet ressurs! Jeg ser at Fremskrittspartiet gjør seg lystig over at et flertall likestiller uførepensjonister med andre alderspensjonister etter fylte 67 år, i den forstand at de kan arbeide så mye de vil uten avkorting av pensjonen. Nå har jeg, i motsetning til Fremskrittspartiet, begrenset tro på at folk som i større og mindre grad har mistet arbeidsevnen, plutselig gjenvinner den straks de fyller 67 år. Men det interessante – eller avslørende – er dette partiets holdning til uføre og uførepensjonen. De mener åpenbart, og har som utgangspunkt, at et stort antall uføretrygdede egentlig er arbeidsføre, at de misbruker uførepensjonsordningen og gjerne jobber svart ved siden av.