trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Svein Abrahamsen (Venstre), 2015-11-10:
Jeg vil også takke interpellanten for å ta opp frafall i videregående opplæring, som er et stort samfunnsproblem. Ungdom som ikke fullfører videregående opplæring, klarer seg generelt mye dårligere på arbeidsmarkedet enn de som har fullført, og de er overrepresentert blant brukerne av trygde- og stønadsordninger. Innenfor kunnskapspolitikken har det lenge vært et av hovedmålene at flest mulig skal fullføre videregående opplæring. Skiftende regjeringer har hatt sine tiltak for å få ned frafallet. Men til tross for dette har andelen som fullfører videregående opplæring, vært stabil over tid. Som interpellanten viser til, er satsing på tidlig innsats, tilpasset opplæring og grunnleggende ferdigheter det viktigste for å få ned frafallet. Det er velkjent at det er en sammenheng mellom frafall og et svakt faglig grunnlag fra grunnskolen. Mange nok kvalifiserte lærere med høy faglig og pedagogisk kompetanse er derfor det aller viktigste tiltaket for å få ned frafallet. Jeg vil også vise spesielt til behovet for å styrke skolehelsetjenesten. Elevene bør ha en kompetent voksen å snakke med før problemene blir for store og gjør at elevene dropper ut av skolen. Det er dessverre ikke slik at alle elever har det tilbudet per i dag. Samtidig er det viktig, som interpellanten etterlyser, med en god oppfølging når elever er i ferd med å droppe ut eller har droppet ut mens skolene fortsatt har kontakt med dem. Her kan vi lære av erfaringene fra oppfølgingsprosjektet i Ny GIV, som nettopp skulle styrke innsatsen overfor ungdom i denne situasjonen. Novas evaluering av oppfølgingsprosjektet fra 2015 viste klare tegn på en bedre oppfølging av ungdom som har falt ut, og bedre samarbeid mellom ulike involverte aktører. Samtidig viste evalueringen at en i mindre grad har greid å treffe de mest risikoutsatte gruppene, ungdom som har vært lenge ute av arbeid og skole. I evalueringen blir det også etterlyst større bruk av alternative opplæringstiltak, med stort innslag av arbeidspraksis. Dette er forhold som bør følges opp. Interpellanten viser spesielt til at ordningen med praksisbrev i liten grad blir brukt. Som statsråden viste til, har departementet nå sendt på høring et forslag om at denne ordningen skal bli et tilbud i alle landets fylker, som et supplement til den ordinære yrkesfaglige opplæringen. Mitt hjemfylke, Rogaland, er et av fylkene som har vært med på forsøksordningen med praksisbrev. NIFUs evaluering av denne ordningen viste en overraskende god gjennomføring blant elevene som var med i den, tatt i betraktning at mange av de som deltok, hadde et svakt karaktergrunnlag fra grunnskolen og høyt fravær, og dermed sto i fare for å falle ut av videregående opplæring. Venstre har for vår del programfestet at vi vil øke bruken både av praksisbrev og lærekandidatordningen for å få en mer skreddersydd videregående opplæring. Det er positivt å ha ordninger innenfor fag- og yrkesopplæringen som gir fleksibilitet, slik at de kan tilpasses den enkelte elev og dermed bidra til redusert frafall.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Eit enkelt spørsmål til kunnskapsministeren: I budsjettforliket fekk ein på plass fleire lærarar på skular der det er låg lærartettleik. Trur statsråden at det vil ha nokon effekt?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
SV meiner at om ein har færre elevar per lærar, kan ein verkeleg gi lærarane den fridomen til å tilpasse undervisninga kvar enkelt. Det er heile poenget vårt. Og da er eit verktøy for å sikre at det blir færrast mogleg elevar per lærar, å etablere ei nasjonal norm, som Røe Isaksen tidlegare har gått imot fordi ein ikkje trur noko på effekten av dette. Likevel har ein da akseptert at det blir vesentleg fleire lærarar gjennom budsjettforliket, der Kristeleg Folkeparti fekk gjennom si sak. Eg la merke til at i det store læraropprøret var pappa Isaksen, altså far til statsråden, som er lærar i skulen, veldig ivrig tilhengar av – som dei fleste lærarar faktisk er – at ein bør få fleire lærarar fordi det vil ha ein effekt. Så spørsmålet er: Nå går vi inn i ei ny budsjettforhandling. Ein skal følgjeforske, forsøk med fleire lærarar skal bli følgjeforska. Hindrar det da at det kjem på plass enda fleire lærarar i dette budsjettforliket, fordi vi må vente på at forskinga er ferdig?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Statsråden er også forskingsminister og har ansvar for forsking, og desse forsøka skal jo bli følgjeforska. Eg synest det er ein god tradisjon at alle forsøk blir følgjeforska. Det som ofte er med forsking, er at dersom feltet, altså kjeldene til forskinga – i dette tilfellet lærarane – meiner noko heilt anna enn det dei kvantitative dataa har kome fram til, da bruker ofte forskarane å seie at da har vi problem med våre data. For kjeldene har ein alltid stor tiltru til, så om det er stor forskjell mellom kva dei som er på golvet, meiner er verkelegheita – kva dei på golvet meiner er viktig for å bevege skulen vidare – og det den kvantitative metaforskinga viser, har ein eit problem. Men det verkar på meg som om statsråden her legg seg utelukkande på linje med dei kvantitative dataa, trass i at det store, breie fleirtalet av lærarar faktisk meiner at det viktigaste tiltaket ein kan gjere for tidleg innsats, er fleire lærarar. Så spørsmålet mitt er: Har statsråden på nokon som helst måte kome i bevegelse på grunn av at feltet her er så unisont for fleire lærarar?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Der er vi jo heilt einige. Det er inga enkel løysing på dette. Men talet på lærarar har mykje å seie. Det har også statsråden innrømt sjølv. I ein debatt med Trond Giske tidlegare i haust uttalte ministeren at 30 elevar per lærar var altfor mykje. Så spørsmålet mitt er: Kva er da den optimale mengda elevar, sidan 30 er for mykje? Er det 29, er det 28, er det 27? Kva er det statsråden har kome fram til når han har konkludert med at 30 er for mykje?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Representanten tar opp dei forslaga som er refererte i innstillinga.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Skulen er ei nasjonal ordning som famnar alle i utgangspunktet. Mitt spørsmål er av meir prinsipiell karakter. Vi er einige om at skulen er ein viktig folkehelsearena. Vi er einige om at skulen har ei rolle når det gjeld å fremme folkehelse for elevane. Men ein set ei eller anna form for skilje med mat, det skal ikkje vere innanfor den prinsipielle grensa. Ein har fysisk aktivitet, det er grunngitt med folkehelse – det er viktig å halde barn og unge i aktivitet, for det er bra for helsa. Ein har ein eigen skulehelseteneste som skal ta seg av barn og unge dersom dei får ulike problem med helsa eller treng oppfølging, vaksine osv. Skulen tar ansvar for folkehelse – men ikkje for mat. Der går eit guddommeleg skilje som ein ikkje har klart å finne i naboland som Finland, som er borgarleg styrt, eller Sverige, som lenge har vore borgarleg styrt. Spørsmålet mitt til statsråden er: Kva er det med skulemat som gjer at det er utanfor den prinsipielle grensa?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Ein kan jo ha fleire tankar i hovudet på ein gong – det er fullt mogleg – kanskje til og med tre–fire tankar. Kven veit kor mykje ein kan få til med hjernen sin med nok mat i kroppen. Eg synest det var eit ganske ærleg svar: Regjeringa vil altså ikkje gjere dette. Ein ser at det kan vere lurt og bra for folkehelsa og læring, men ein vil ikkje prioritere det. Det er jo det som kanskje er det besynderlege med denne regjeringa, at ein gjennomfører omfattande kutt i formuesskatten, som det er ein autostrada av økonomar som seier at ein ikkje kan påvise positiv effekt av når det gjeld vekst og utvikling av dette samfunnet. Men dette tiltaket, som er uendeleg mykje billegare, som Helsedirektoratet og forskarar på rad og rekkje peikar på, og som andre land med vesentleg dårlegare økonomi og med eit mye trongare rom for å prioritere, har klart å få til. Men vi andre får berre vente på at det kjem ei guddommeleg erkjenning frå statsråden og andre, og så innfører ein skulemat til slutt.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Siste spørsmål, slik at vi ikkje drar dette altfor mykje ut i tid: Kva fekk vi til, kva fekk vi som samfunn igjen for det, og kva var den store gevinsten av å fjerne frukt- og grøntordninga?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
I prioriteringsverda til Høgre flagrar milliardane med ein gong ein snakkar om skattekutt, men med ein gong ein snakkar om milliardar i skuleverket, er det plutseleg altfor, altfor mykje. Det minner meg om George Orwell sin setning frå «Animal Farm» om at nokre dyr er likare enn andre. Born er i alle fall ikkje ein del av den øvste kategorien der. Tala seier veldig klart: Det er blitt vesentleg færre elevar som får frukt og grønt i dag – vesentleg færre. Og det er avhengig av ein kommuneøkonomi som er – for å seie det veldig enkelt – utfordra i den situasjonen Noreg er i i dag. Det å fjerne frukt- og grøntordninga har altså gjort at færre elevar har fått tilbod om det. Vi snakkar her altså ikkje om noko initiativ. Ein snakkar om ei delvis utfasing av heile ordninga. Det overraskar meg viss dette stemmer: Har det verkeleg ikkje blitt påvist nokon som helst positiv helseeffekt av frukt- og grøntordninga?
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Berre ein liten kommentar til slutt til noko som også kom opp som ein del av replikkvekslinga – alle replikkane var etne opp, så eg fekk ikkje moglegheit til å kome inn på det. Den flyktningkrisa som Noreg er inne i no, der det etter kvart kjem til å kome mange unge menneske, barn og unge, inn i norske skular som følgje av ho, er ikkje eit argument mot å styrkje innsatsen for å redusere sosiale forskjellar, det er ikkje eit argument mot tiltak som gjer at heimesituasjonen skal bety mindre, det er ikkje eit argument mot tiltak som styrkjer tilpassa opplæring – snarare tvert om. Viss ikkje denne flyktningkrisa om nokre år skal føre til store sosiale forskjellar, store klasseskilje, i dette landet, er nettopp skulen ein veldig viktig arena, både for helse og for moglegheiter til å lære seg språk og få seg ei utdanning, få like moglegheiter i samfunnet. Å bruke flyktningkrisa som argument for at ein ikkje skal gjere noko i skuleverket, meiner eg er ein veldig defensiv – og kanskje det også avslørar ein kortsiktig – måte å tenkje skule på, kanskje ein kortsiktig måte å tenkje politikk på, som eg meiner er alarmerande. Det er det kortsiktige versus det langsiktige som her kanskje krasjar med kvarandre. Der vi opplever skulemat som eit verktøy for rett og slett å oppnå store gevinstar for samfunnet og for den enkelte på sikt, gjennom store innsparingar for helsesystemet, for velferdssystemet generelt – store innsparingar for den enkelte ved at ein ikkje droppar ut, at ein kan fortsetje vidare – ser regjeringspartia ikkje den typen lange linjer, men held seg til budsjettet for dette året. Derimot har ein eit langt perspektiv på andre område, som ikkje handlar om barn og unge, men som handlar om heilt andre grupper i samfunnet. Eg trur at når det kjem til stykket, er skule og elevar langt, langt nede på prioriteringslista til Høgre og Framstegspartiet. Det er jo denne debatten eit ganske sterkt bevis på.
Lasse Nordmelan Juliussen (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Statsråden har flere ganger i denne salen uttrykt at han er opptatt av at skolen skal bidra til sosial utjevning. I dag er kanskje helse det området der vi aller tydeligst ser utslaget av sosiale forskjeller. Helse har betydning for både skoleprestasjoner og gjennomføring – og dermed langsiktige arbeidsmuligheter. Flere forskningsmiljøer peker på at skolemat er et viktig bidrag til å forebygge sosiale forskjeller, noe som også har positive ringvirkninger for elevenes prestasjoner. Mener statsråden at elevenes helse ikke har en betydning for å lære godt?
Lasse Nordmelan Juliussen (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Da har vi i hvert fall etablert enighet om at god helse er viktig for skoleprestasjoner. Når vi ser de gode effektene av ordningen med gratis skolefrukt da den var tilgjengelig for alle, sett opp mot bruken av den abonnementsordningen som finnes i dag, mener ikke statsråden da at en felles skolemåltidsordning ville ha hatt positiv helseeffekt for norske elever?
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Temaet for denne debatten – tidlig innsats for sunt kosthold og god ernæring – har stor plass i Arbeiderpartiets folkehelsepolitikk. Derfor vil vi at alle elever skal ha tilbud om frukt og mat i skolen. Dersom vi lykkes med at både voksne og barn spiser mer frukt og grønt, vil det være en stor gevinst for folkehelsa. Mat i skolen har både ernæringsmessige, sosiale og læringsmessige fordeler. Forskning om sosial ulikhet peker på at et sunt skolemåltid vil være et viktig bidrag til å hindre helseforskjeller knyttet opp mot nettopp sosiale forhold. Det er dette alle folkehelseforskerne peker på når de ber oss om å gjøre en innsats som duger. De skolene som har denne typen ordninger, har også erfart at det har god innvirkning på skolemiljø og trivsel å samle elevene rundt et skolemåltid. Arbeiderpartiet vil gjeninnføre ordninga med frukt og grønt og starte arbeidet med innføring av skolemat for alle elever i norsk skole – hvor det for øvrig er fullt mulig med lokale tilpasninger og lokale veivalg. Regjeringa fjernet ordninga med gratis frukt og grønt da de kom til makta. Vi ser nå at antallet elever som spiser frukt og grønt daglig, synker ganske dramatisk. Regjeringa begrunner sin politikk med at det er foreldrenes ansvar å sørge for at ungene får god og sunn mat. Det kan jo de fleste være enig i, men familier er ulike. Noen barn kommer til skolen med sunne matpakker, mens andre i høyden har fått med seg noen kroner hjemmefra – som kanskje like ofte brukes på usunn kost. Som regel er det barn av foreldre med høy lønn eller høyere utdannelse som har de gode og vellagde matpakkene med seg på skolen, og slik skapes ulikhet i helse på et tidlig tidspunkt i barns liv, noe som bare forsterker seg seinere i livet. Dette ser vi faktisk i alle kommuner. Arbeiderpartiet vil hindre en sånn utvikling og har derfor lagt inn en halv milliard i vårt alternative budsjett til ulike tiltak for forebygging og tidlig innsats blant barn og unge i kommunene, bl.a. innenfor psykisk helse og skolehelsetjenesten, som statsråden nevnte. Regjeringspartiene gjentar til stadighet at de heller vil prioritere skolefagene og bedre lærere enn skolemat, men det er en slett forklaring på et heller dårlig begrunnet standpunkt. Arbeiderpartiet bevilger minst like mye til læring og faglig utvikling i skolen som det regjeringa gjør. Det er ikke skolebudsjettet som skal finansiere frukt, grønt og skolemat, men helsebudsjettet. Satsinga skal komme fra den potten vi har satt av til forebyggende og helsefremmende tiltak som lønner seg, og som er i tråd med de rådene vi som politikere får fra dem som har aller mest kunnskap om dette – og som for øvrig er vanlig og absolutt praktisk overkommelig i våre naboland som har skolematordninger. Dette er råd som vi i Arbeiderpartiet kan tillate oss å følge fordi vi ikke skal bruke milliarder på skattelette til en håndfull mennesker som sitter veldig godt i det fra før. Det kalles å prioritere.
Benjamin Grønvold (Høyre), 2015-11-10:
Politikk handler om å prioritere. Det handler om å sette mål, lage tiltak for å nå de målene og så gjøre det som er viktigst først. Målet med skolepolitikken må jo være å få høyest mulig kunnskap. I representanten Juliussens innlegg tidligere i dag påpekte han at han var noe usikker på om det var en direkte sammenheng mellom mat og kvalitet, eller om det var en del andre faktorer som spilte inn. Vi vet også at gratis skolemat – eller skattefinansiert skolemat, som det egentlig er – koster mellom 1,5 og 3,5 mrd. kr, hvis man ignorerer alle investeringskostnadene som også kommer på toppen. Det er en høy prislapp på noe som kanskje vil fungere, på noe som ikke tar høyde for lokale forskjeller, på noe som egentlig er foreldrenes ansvar – når vi vet at vi har ting som er viktigere. For hva er de viktigste prioriteringene i skolen? For Høyre er det å satse på lærere og tidlig innsats, å ha et lærerløft, en lese- og regnestrategi, en bedre skole–hjem-oppfølging og en god oppfølging generelt av elevene. Derfor er det viktig for oss å gjøre det viktigste først. Det handler ikke om å gi gratis skolemat til alle.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Bare noen korte betraktninger fra meg i denne saken. Jeg viser til innstillingen og slutter meg til de kloke ord som er sagt fra denne talerstolen fra flere som har holdt innlegg, både om viktigheten av arbeidet som freds- og menneskerettighetssentrene gjør, og ikke minst om at staten utarbeider en strategi for sin innsats på dette området. Jeg skal ikke gjenta alt det som er sagt, annet enn å understreke at arbeidet som gjøres ved disse sentrene, er av uvurderlig betydning, både for å forstå vår felles historie og ikke minst for hvordan vi skal håndtere viktige og vanskelige spørsmål i vår samtid – og i vår framtid. Jeg vil også understreke at ambisjonen med forslaget ikke har vært å gripe inn i hverdagen og måten disse sentrene jobber på – de skal selvsagt beholde sin autonomi – men å understreke at dette er det et felles ansvar å sikre: både formidlingen av historien, som er grunnleggende for å forstå samtiden, og å jobbe aktivt opp mot dagens barn og unge for å sikre at flere får muligheten til å forstå ting som skjer rundt oss, og håndtere de mange vanskelige spørsmålene som kommer i vårt samfunn. Derfor er jeg også veldig glad for at en samlet komité står bak innstillingen som i dag behandles, og at man på det viset understreker at vi har et felles ansvar for å løfte et område som i aller høyeste grad er viktig historisk, og ikke minst dagsaktuelt. Jeg kunne bare tenke meg helt på tampen å utfordre statsråden til å si litt om tidsperspektivet når det gjelder en slik samlet plan. Det sies ikke noe om forventninger til det i forslaget til vedtak, men vi mener jo at dette arbeidet bør gjennomføres ganske raskt, da det både er dagsaktuelt og ikke minst viktig at vi får en samlet strategi for statens innsats for dette, som sikrer forutsigbarhet og langsiktighet for freds- og menneskerettighetssentrene i framtiden.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Jeg vil takke statsråden for et godt og operativt innlegg. Det er veldig positivt at statsråden vil foreslå at praksisbrev blir en permanent ordning, og at det blir etablert i skoleverket. Da jeg fikk Stortingets utredningsseksjon til å gå igjennom hvor mange fylker som hadde det nå, og hvor mange plasser det var, tror jeg det egentlig bare var i fem fylker ordningen fungerte, og det var et lite antall der også. Jeg nevnte seks plasser i hovedstaden, der det åpenbart kunne vært behov for veldig mange flere. Jeg synes det er veldig fint at regjeringen skal fremme det, og at vi kan få etablert det innenfor skoleverket på en annen og mer stabil måte. Jeg tror at det i det hele tatt å ha flere tiltak å spille på overfor denne gruppen er det avgjørende. Jeg kan bare nevne noe så konkret som at i en bydel jeg kjenner godt, er det ca. 50 ungdommer som er i en slags krisesituasjon, i en livssituasjon som er veldig vanskelig på grunn av konflikter, de har droppet ut av skolen, og de bor ikke hjemme. Det kan være forskjellige ting å ta tak i for forskjellige grupper, men for deres del gjelder det å få et stabilt bosted og et mer stabilt liv for å kunne konsentrere seg om skolen. Der må man lete etter systemer når det gjelder kriseleiligheter eller annet for ungdom, for å kunne komme inn og gjøre noe. Det som statsråden nevnte om at det er veldig forskjellig fra fylkeskommune til fylkeskommune – og fra bydel til bydel, for den saks skyld – hvordan dette praktiseres, og hvor godt det jobbes med dette, er åpenbart riktig, men noe er felles. Jeg har sett på en rapport som fortalte om dette med oppsamlingsdatoer, altså at man rapporterer inn på to–tre tidspunkter i året. Det hadde vel alle fylkene. Noen hadde to datoer i året, og noen hadde tre, og det blir jo da lett en impuls til å vente med å melde inn til den datoen kommer. Selvsagt er det viktig å jobbe best mulig med elevene, men når ikke noe skjer, er det jo ikke et godt alternativ å vente. Og når det er koblet opp mot at det er en stykkprisfinansiering – jeg tror det var enten 12 eller 14 fylkeskommuner som hadde en stykkprisfinansiering av elevene – så ligger det jo der, jeg skal ikke si en impuls til å vente, men når skolen venter til neste dato med å melde inn, så beholder den også stykkprisfinansieringen i den perioden. Så det er noe felles ved det som kan bremse en god oppfølging, bremse tett kontakt, som jeg mener det er viktig å se på og løse opp i for å få systemet til å gå mer på skinner, som statsråden var inne på. Det er jo ikke normalt eller nødvendig at frafallet skal være så høyt som det er hos oss og i en del andre land. Irland er vel stjerneeksemplet, der ni av ti gjennomfører, og én av ti faller fra. Så vi har noe å strekke oss etter og bør kunne komme lengre med en bedre innsats.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-11-10:
Jeg vil takke for en interessant debatt og mange gode innlegg som har gått konkret inn på hva som faktisk gjøres når en elev er kommet dit at han eller hun faller fra. Jeg vil nevne et blogginnlegg som en som heter André Askeland, nylig skrev. Det ble slått opp i media at det var utrolig mange som leste det, og det fikk utrolig mange «likes». Jeg tror det var minst 200 000 lesere. Han skrev noe som vi også bør tenke over: Selv om mange kommer tilbake etter noen år, altså at de har droppet utdanning og kommet tilbake kanskje 5–10 år senere og greid å gjenoppta noen fag, beskriver han hvor tungt det er, hvor forferdelig dumt og håpløst det var at han falt fra, hvor vondt det har gjort i de årene, og hvor mange muligheter han har kunnet gå glipp av. Derfor må vi også tenke på de tapte årene når vi kanskje trøster oss med at frafallet til syvende og sist ikke blir 30 pst. Det er mange som sliter unødvendig i mange år. En av de videregående skolene som jeg har besøkt for å snakke om dette, er en skole som må ta imot alle uansett karakterer, fordi karaktersnittet er slik ved skolen. Det vil si at man også tar opp elever som har rett til å gå på videregående, men som ikke har karakterer fra ungdomsskolen osv., og som er svake, f.eks. i norsk. Det denne videregående skolen sier, er at de ønsker å etablere et mye tettere samarbeid med ungdomsskolene som disse elevene kommer fra, for å kunne sette inn tiltak der. De etterspør også muligheten for å kunne ha et år ekstra, slik at elevene kan bli i stand til å begynne på videregående skole, for de er rett og slett ikke i stand til det. Det er nødt til å ende med frafall. Så et større handlingsrom mellom ungdomsskole og videregående skole peker seg ut. En av de skolene jeg vet om som er mest i ildlinjen og mest utsatt for frafall og dette problemet, har nå valgt å la være å melde frafall på 70–80 elever som egentlig er drop-out-elever, men fordi de har fått Nav-kontakt og har bygd opp et apparat, har de valgt å jobbe med disse elevene ut ifra skolen. De sier at det er veldig ressurskrevende, men de tror at det er større håp om at de da vil kunne komme tilbake, at de hele tiden vil ha muligheten til å få nye sjanser, at det kan sys bedre pakker, og at man er sikret et bedre samarbeid rundt elevene. Så jeg tror det er fint at vi skal få et arbeid fra statsråden, med en gjennomføringsplan eller -strategi. Jeg husker ikke nå akkurat hva statsråden kalte det. Alt som er sagt her om at det må bygges opp særlige innsatser rundt den enkelte elev, er veldig nyttig, fordi de vil ha forskjellige behov.
Ingebjørg Amanda Godskesen (Fremskrittspartiet), 2015-11-10:
Vi har alle hørt om tilfeller der enkeltmennesker stanger hodet i en byråkratisk vegg – ja, mange av oss kjenner folk som har stanget hodet i den byråkratiske veggen. Noen av oss har også selv stanget hodet i samme vegg. Det er uheldigvis ofte slik at enkeltmennesker opplever at regler for utbetaling av støtte er så kompliserte at de selv gjør feil uten å ville det. Noen ganger skjønner man ikke hva som egentlig kreves, noen ganger skjønner man ikke hvordan man skal informere om egen situasjon, og noen ganger har man kanskje prøvd å få hjelp og fått veiledning, men så har veiledningen blitt til villedning, og man har gjort feil. Saken vi behandler i dag, er egentlig en klassisk sak om hvordan vi bør gjøre det enklest mulig for enkeltmennesker som blir rammet. Faktisk blir noen også straffet for at de ikke har forstått kompliserte regler. Jeg ser at representantforslagets bærende idé kunne ha kommet fra Fremskrittspartiet. At det er kommet fra et annet parti, og at en samlet stortingskomité stiller seg bak mye av innholdet, forteller at vi alle har et hjerte for enkeltmennesker. Vi skjønner at det er urimelig å måtte betale tilbake penger når det hele skyldes hendelige feil eller misforståelser som er av den art at man ikke har kunnet forstå at det var feil. Heldigvis finnes det allerede i dag hjemler for Nav til å vise skjønn i de fleste slike tilfeller, og da er det kanskje mest et spørsmål om Nav er flinke nok til å bruke disse hjemlene. Mye tyder vel på at de kunne brukt dem oftere eller tørre å gjøre det oftere. De ansatte burde kanskje stole på sin egen fornuftige innstilling. Det bør oftere bli slik at folk møtes med en positiv og åpen holdning uten mistanke om at de har gjort feil med vilje når noe slikt har skjedd. Vi vet jo at man er uskyldig inntil det motsatte er bevist. Når det er sagt, er det dessverre også tilfeller der det er berettiget mistanke om forsøk på svindel. I noen tilfeller er det tydelig at den enkelte burde ha forstått det selv og stilt spørsmål om hva som skjer om f.eks. utbetalinger er for store. Det er i slike tilfeller feil fortsatt må og skal føre til sanksjoner. Egentlig burde Nav bli flinkere til å sette inn ressurser mot dem som faktisk forsøker å svindle systemene, mens de som uforvarende gjør feil, må slippe unødvendige sanksjoner. Å utvise godt skjønn i begge disse tilfellene vil gjøre livet lettere både for de ansatte og for de enkeltpersonene saken gjelder. Til slutt: Fremskrittspartiet kan ikke bli med på SVs forslag om ytterligere hjemmel for skjønn i slike saker. SVs forslag er åpenbart populistisk, all den tid det allerede er tilstrekkelig hjemmel i lov og forskrift for å utvise skjønn.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-11-10:
Jeg vil starte med å takke for debatten så langt, og for at komiteen deler SVs problembeskrivelse, om vi ikke nødvendigvis deler syn på løsningene. Jeg vil også ta opp SVs forslag i saken. Vi får alle henvendelser fra enkeltpersoner, som flere har referert til, og jeg opplever at mange av de henvendelsene man får, kommer etter møte med et system som forvalter regelverk, ofte Nav. Gjennomgangstonen er at enkeltmennesker gjerne har forståelse for regelverket, men likevel vanskelig for å forstå anvendelsen av dem i sin spesielle situasjon fordi man opplever at det får urimelige utslag. Det representantforslaget som vi behandler i dag, har sin bakgrunn i en person som tapte stort økonomisk, og som opplevde seg stemplet som trygdesnylter uten å ha hatt til hensikt å være det. Historien er på ingen måte unik, og den forteller noe om den rigiditeten et lovverk kan møte mennesker med. Derfor har vi valgt å løfte saken gjennom forslaget. Nav har i dag en praksis som gjør at små feil som åpenbart ikke er trygdejuks eller forsøk på det, kan gi brukere av Nav store økonomiske tap og skape unødvendig arbeid for både Nav, klageinstanser og Trygderetten. Forslaget vi diskuterer i dag, har som mål å få en politisk presisering av at Nav i disse tilfellene skal ha rammer for å kunne bruke skjønn som er til det beste for brukere av etaten. Det mener vi er viktig for tilliten til Nav. Målet er også at Nav frafaller krav av denne typen saker for dem som er omfattet av det tidligere regelverket for uførepensjon før innføringen av ny uføretrygd i 2015. Vi mener fra SVs side at det er mer rimelig at noen får rettferdig behandling enn at alle opplever å få urettferdig behandling i lignende situasjoner. Så ser jeg at komiteens flertall ikke ser det samme behovet for mer skjønn for enkelt å kunne rydde opp i saker som åpenbart ikke er trygdesvindel, men feil, feilberegninger eller mangel på informasjon eller veiledning. Det er leit, fordi etter SVs syn er det fremdeles behov for en opprydning. I Navs rundskriv til § 12-12 Revurdering av uføregraden, som sist ble endret 20. mai 2014 av Arbeids- og velferdsdirektoratet, vises det til to ulike rettsavgjørelser om lignende saker. Det ulike utfallet av sakene viser at det ikke nødvendigvis er en entydig juridisk oppfatning av hvordan slike saker skal behandles. Nav velger å forholde seg til en rettsavgjørelse som ikke gir rom for å bruke muligheten som ligger i begrepet revurdering. Vi mener at rommet for skjønn burde vært større. Vi mener at det ville sikret en bedre ressursbruk, en mer effektiv forvaltning og bedret mange menneskers møte med Nav.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-20:
På vegne av representanten Karin Andersen og meg selv har jeg den glede å fremme et forslag om barnefattigdom.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2015-05-20:
For første gang er arbeidsledigheten over 4 pst. Det er alvorlig for den enkelte, og det er alvorlig for samfunnet. Arbeidsledighet er sløseri med vår mest verdifulle ressurs, og arbeid til alle er og har alltid vært Arbeiderpartiets jobb nr. 1. Regjeringens anslag i revidert nasjonalbudsjett er at ledigheten vil stabilisere seg på dagens nivå. Det er ikke et betryggende anslag. 112 000 er ledige, og tallet stiger. All erfaring tilsier at vi må bekjempe ledigheten før den rekker å stige til uakseptable nivåer. Håndteringen av den stigende ledigheten forteller historien om en regjering på etterskudd. Vi så den samme langsomheten i sene og mangelfulle tiltak for å avhjelpe kommunenes pressede økonomi, der seks av ti skoleledere nå meddeler at de sier opp lærere. Vi ser en regjering på etterskudd overfor den økende ledigheten. Ingen kan holde en norsk regjering ansvarlig for at oljeprisene faller. Vår kritikk retter seg mot passivitet og valg av gal strategi over lang tid, ikke minst fravær av en aktiv næringspolitikk. Slik politikk har virket før. Da lavkonjunkturen traff etter finanskrisen i 2008, klarte vi å holde Europas laveste ledighet på grunn av tilpasset økonomisk politikk, men også gjennom en aktiv næringspolitikk for å skape flere arbeidsplasser. Den omstillingen Norge trenger, krever aktiv handling – mer enn de store og usosiale skattekuttene som ikke har noen påviselig effekt på aktiviteten, men synes å være regjeringens viktigste strategi. Til nå mangler denne regjeringen en ambisjon for hvordan næringspolitikken skal bidra til økt sysselsetting. Den stortingsmeldingen vi laget for en næringspolitikk for omstilling, ble lagt i skuffen. Ingen ny er kommet i stedet. Hvorfor har ikke regjeringen benyttet anledningen til å ta noen nye næringspolitiske initiativer i det reviderte budsjettet?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2015-05-20:
Ikke for å drive flisespikkeri, men dette var en interessant beretning om infrastruktur og andre tiltak – og ikke noe svar om næringspolitikken. Og det er symptomatisk, for det er ingen aktiv næringspolitikk å fortelle om. Det andre spørsmålet det er naturlig å følge opp med her, er vente-og-se-holdningen i forhold til arbeidsmarkedet: Regjeringen burde ha lyttet i fjor til stemmene, partene i arbeidslivet, som advarte og innstendig ba om reversering av endringene i permitteringsregelverket allerede ved behandlingen av revidert budsjett for ett år siden. Nå kommer det endringer, men de kommer mer enn ett år for sent. Antall tiltaksplasser er noe av det samme: Vi foreslo i fjor å øke antall plasser, når vi så den utviklingen som var på gang. Nå sier regjeringen at de vil øke antall plasser med 1 000. Det er bra, og vi vil støtte det, men med vårt opplegg kunne vi altså hatt 3 000 flere tiltaksplasser allerede i januar. Spørsmålet mitt er da: Hvis ledigheten skulle fortsette å stige, eller holde seg på dette nivået: Hvilke tiltak i arbeidsmarkedet ser statsministeren for seg for å møte den utviklingen – med tanke på dem som opplever den vanskelige situasjonen det er å miste jobben eller bli permittert?
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Ikke for å drive med flisespikkeri, men jeg er helt enig i at det nivået vi har på arbeidsledigheten i dag, er for høyt – altfor høyt – og vi bør for fremtiden absolutt ha ambisjon om at arbeidsledigheten skal være lav. Det er grunnleggende urettferdig og grunnleggende vanskelig for en familie å leve i den usikkerheten det å miste jobben er. Vi har i perioder hatt arbeidsledighet på over 4 pst. før. Det er en stund siden, men vi har vært der tidligere. Det regjeringen har gjort, er fra dag én å forberede og arbeide med en endring i norsk økonomi, som vi over lang tid så ville komme. Vi ville ha en situasjon med lavere investeringstakt i olje- og gassnæringene. Vi visste at årene 2013 og 2012 kunne være blant de høyeste på olje- og gassinvesteringer. En av de største utfordringene vi hadde overfor den forrige regjeringen, var: Hvordan jobber vi med konkurransekraften på lang sikt? Derfor har regjeringen vært opptatt av den omstillingen, ikke bare i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, men fra revideringen av budsjettet som ble lagt frem høsten 2013. Vi har nå rekordhøy investering i infrastruktur, og derfor er det første gang vi ikke har en økning i, men faktisk en nedgang i etterslepet på veivedlikehold og vedlikehold på tog – noe som faktisk bidrar til sysselsetting i den sektoren. Derfor planlegger vi nå ekstraordinært mye for å sikre at vi har veiprosjekter i årene fremover. Derfor sørger vi for bedre rammebetingelser rundt norsk næringsliv på skatte- og avgiftssiden. Derfor sørger vi for bedre rammebetingelser for fornybarsektoren under denne regjeringen – noe den forrige regjeringen ikke gjorde – nettopp for å få realisert de store prosjektene som skal til for at vi skal kunne videreutvikle. Å si at vi bare mangler en pakke i revidert nasjonalbudsjett når hele regjeringens arbeid nettopp har dreid seg om konkurransekraft, blir egentlig å komme veldig sent fra Arbeiderpartiets side.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Jeg synes det er interessant hvis Arbeiderpartiet mener at økte bevilgninger til veivedlikehold og togvedlikehold ikke har en virkning i arbeidsmarkedet. Det var et stort og viktig tiltak i tiltakspakken til den forrige regjeringen, i 2009. Når vi gjør det, har det altså ingen betydning. Det er også interessant å spørre: Hva er en aktiv næringspolitikk for en regjering fra Arbeiderpartiet, hvis det ikke er å satse på bedre infrastruktur, hvis det ikke er å satse på forskning og utvikling, hvis det ikke er å satse på alle de forskningsnære og bedriftsnære områdene, slik som denne regjeringen har gjort: BIA, FORNY 2020, klima- og miljøteknologifondene – hele den rekken. Det er jo det som skaper omstilling og de nye arbeidsplassene. Hva er egentlig aktiv næringspolitikk? Er det å lage spesielle subsidieordninger for enkelte næringer? Vi bidrar til det som skaper de solide nye arbeidsplassene, bidrar til at vi har en mer robust norsk økonomi, og vi bidrar med tiltak som i dag skaper større aktivitet, nettopp innenfor veivedlikeholdssektoren, innenfor togvedlikeholdssektoren. Derfor virker det både på kort og på lang sikt, og det er påfallende … Nå har jeg ikke mer tid, så da tar jeg det i neste replikk, tror jeg.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Revidert nasjonalbudsjett er nettopp et svar på den situasjonen som vi følger nøye. Derfor har vi sagt, som vi har sagt hele tiden, at hvis arbeidsmarkedet endrer seg, vil vi også endre permitteringsreglene. Permitteringsreglene er et godt instrument å bruke opp og ned, slik arbeidsmarkedet er, for i visse perioder må man bidra til omstillingen sånn at man ikke låser arbeidskraft inne og nye vekstbedrifter ikke får arbeidskraften. I andre perioder er det viktig å sørge for at man, når det ikke er nye arbeidsplasser som står der, kan ha kompetanseheving og ha tilknytning til de bedriftene som er. Men det er et grunnleggende spørsmål som jeg synes Arbeiderpartiet må begynne å svare på i debattene rundt disse spørsmålene: Hva er deres alternativer? Er det bare litt flere arbeidsmarkedstiltak? Vi har økt antallet arbeidsmarkedstiltak. Men i fjor sa Arbeiderpartiets finanspolitiske talsmann at vi viste manglende måtehold med det budsjettet vi la frem, og foreslo 2 mrd. kr mindre og en litt lavere budsjettimpuls. Er det sånn at man fortsatt mener at det budsjettet holder, eller vil man nå øke budsjettimpulsene og dermed stimulere norsk økonomi mer?
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Vi øker antall tiltaksplasser i revidert nasjonalbudsjett i det ordinære arbeidsmarkedet, der arbeidsledigheten nå kommer. Så er det da en propp i Nav når det gjelder å få nok tiltak på de andre områdene, og da er tiltaksplasser viktige. Og jeg er enig i at det er viktigst for dem som er svakest i arbeidsmarkedet, for det er de som trenger kompetansepåfyllet. Mange av dem som blir ledige nå, kommer med høy kompetanse og trenger å se en ny jobb. Og det er klart at for ingeniører som blir ledige, som har jobbet med store oljeanlegg, er det faktisk viktigere at vi nå har rekordhøye investeringer i samferdsel, og at vi etterspør flere ingeniører til å bygge de store, flotte broanleggene vi har tenkt å bygge på Vestlandet, f.eks. Sotrabroen, som vi nå forserer med penger på OPS-prosjektet, som vil gjøre at etterspørselen etter den typen arbeidskraft øker. Derfor er vårt budsjettopplegg godt tilpasset; det er tilpasset den typen arbeidsledighet vi ser fremover. Men vi klarer ikke å produsere flere arbeidsmarkedstiltak for de svakeste enn det Nav faktisk klarer å etterspørre og lage.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Vi følger nøye med på konsekvensene av de ulike typer prosesser vi har, og flere av de prosessene som nå nevnes, er jo ikke prosesser som politisk er ferdigbehandlet. Å legge til grunn de ulike etatenes forslag til fordeling av arbeidsplasser, er ikke å si hva regjeringen gjør. Regjeringen har altså ikke besluttet noe. Og jeg tror vi kommer til å få gode nyheter for mange distriktsarbeidsplasser, også knyttet til det samarbeidet vi har med samarbeidspartiene på Stortinget, f.eks. når det gjelder Fiskeridirektoratets arbeidsplasser – på samme måte som regjeringen ikke fulgte Mattilsynets anbefalinger om regionstruktur, men valgte f.eks. å opprettholde regionkontoret på Sortland, gjennom en politisk beslutning, fordi vi mener at det er riktig plassering av arbeidsplassene. Senterpartiet driver nå og forskutterer beslutninger på mange områder der regjeringen ikke har besluttet noe. Jeg mener at vi skal passe på hvor vi plasserer arbeidsplasser. Det skal gjøres på basis av at det skal være gode tjenester, men arbeidsplasser skal selvfølgelig primært plasseres der det er behov for dem, hvis de kan fylles med gode, kvalifiserte søkere.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Jeg har lyst å minne om at hovedgrunnen til at de offentlige utgiftene vokser mer enn veksten for øvrig, er et fall i veksten. Den andre hovedgrunnen er at man i budsjettforliket som de fire partiene inngikk på Stortinget, reduserte en del av skattelettelsene og økte de offentlige utgiftene for å finansiere det. Så jeg tror Venstre skal være med og ta en del av æren for den økte veksten i offentlige utgifter gjennom det forliket vi har inngått sammen. Basisen som ligger i budsjettet, er hoveddelen av det som bidrar til at vi skal få flere grønne arbeidsplasser. Det er alle de økningene vi har lagt inn på de næringsrettede forskningsområdene, til Klimateknologifondet og til Miljøteknologiordningen. I tillegg ligger det i revidert nasjonalbudsjett f.eks. bedre rammebetingelser for datasentraler for fremtiden. Vi har lagt opp til et revidert nasjonalbudsjett som skal bygge på det budsjettet og det budsjettforliket vi har, og ikke ha mange nye tiltak, for vi mener at budsjettet som ligger i bunnen, er et godt budsjett – også for det grønne skiftet.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Det er helt riktig at det å tilby mer utdanning kan være et godt virkemiddel, men noe av det viktigste vi gjør, er å analysere hvilke behov den delen av arbeidskraften som nå blir arbeidsledig, har. Trenger den en ny utdanning for å gjøre noe annet? Trenger ingeniørene fra oljebransjen å utdanne seg til å bli sykepleiere? Nei, jeg tror ikke det. Jeg tror de trenger å være ingeniører i fremtiden, for vi vil i det lange løp fortsatt trenge ingeniører. Derfor får vi nå for første gang fulldekket behovene våre for ingeniører innenfor samferdselsetatene våre. Derfor opplever kommunene nå at de får nok bygningsingeniører, etter at byggekøen har økt. Jeg er ikke sikker på at et tilbud om sykepleierutdanning til oljeingeniører er det som er svaret i dag. Tvert imot, det vil ikke bidra til det grønne skiftet. Det som virkelig bidrar til det grønne skiftet, er at vi nå utvikler nye arbeidsplasser. Derfor har denne regjeringen foretatt et taktskifte – i motsetning til den rød-grønne regjeringen – for stimulering av næringsrettet forskning på de ordningene som bidrar til de nye arbeidsplassene, sånn at vi kan bruke den kompetansen som blir ledig, f.eks. på ingeniørsiden og IT-siden.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Ut fra den replikken tror jeg at jeg vil si meg grunnleggende uenig i en premiss – at vi bare skal lete i fornybarsektoren eller bare i naturressurssektorer etter hvor de nye arbeidsplassene skal komme. Jeg tror ikke at det er det vi først og fremst skal leve av i dette landet. Jeg tror det er kompetansen vi først og fremst skal leve av. Jeg tror f.eks. at det er innenfor helseteknologi og medisinsk forskning – mange ting som er spennende, og som vi driver mye med i Norge – at mange av de nye arbeidsplassene vil komme. Vi må ikke bli så blinde at vi fortsatt bare tenker at energi er det eneste Norge skal leve av – selv om denne regjeringen har gjort store ting knyttet til fornybar energi. Vi har laget bedre avskrivningsregler, som sørger for at vi får flere investeringer i dette i Norge, gjennom elsertifikatmarkedet vi har sammen med Sverige. Vi har bidratt ved påfyll av kapital til Statkraft, som gjør at det er større sannsynlighet for at vi kan realisere noen av de store vindparkene som er planlagt. Det var nødvendig og er blant de offensive grepene regjeringen gjør, for å ha nettopp den typen næring i Norge også fremover.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Jeg har lyst til å begynne med å si at jeg er helt enig i at en av de viktige fokuseringene vi må ha i ruspolitikken, er konsekvensene for barn, konsekvensene for familien rundt den som misbruker alkohol. For det første vet vi at det gir store skader – store følelsesmessige skader, store psykiske problemer. Kanskje har vi altfor lenge valgt å behandle bare den ene som har et misbruk, og ikke sett hele familien i en sammenheng. Det må vi bli flinkere til. Det er blant de – synes jeg – bredere strategiene som det legges opp til innenfor behandlingsinnsatsen. Vi øker nå midlene til rusomsorg i Norge betydelig. Vi har bl.a. varslet om – i den kommuneproposisjonen som ligger til behandling her – 400 mill. kr til kommunenes inntekter, som skal styrke tjenestene til personer med rusproblemer. Det gjelder selvfølgelig først og fremst å hjelpe de enkelte, men her vil det også være rom for kommuner og andre som kan jobbe med større og bredere støttetiltak. Vi har en ambisjon om å redusere alkoholforbruket i Norge. Vi har en ambisjon om at vi skal redusere skadene knyttet til dette, og vi har sagt i den plattformen denne regjeringen styrer på, at hovedgrepene i ruspolitikken og i alkoholpolitikken skal ligge fast. Så er det slik at alkohol også er en del av det sosiale livet vi har i Norge. Jeg mener vi kan være moraliserende når det gjelder mange folks alkoholforbruk. Jeg tror ikke vi kan regne med at vi klarer å fjerne det, men jeg tror vi skal jobbe mye mer for å lage alkoholfrie tidspunkter og alkoholfrie områder, særlig der hvor barn er til stede, slik at voksne også tenker over hvordan deres alkoholforbruk påvirker barna rundt seg.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Når vi tilfører kommunene mer penger til nettopp arbeidet med rusrehabilitering, blir det større mulighet for den enkelte som ikke er innenfor spesialisthelsetjenesten, til å få et bedre oppfølgingstilbud og annet, og for å lage mindre hull mellom tilbudene. Noe av det rusmisbrukerne selv sier til oss veldig tydelig, er at vi kaster vekk mye penger på denne sektoren fordi det er for mange hull mellom de ulike kjedene. Vår utfordring må da være å sørge for at kommunene er med på den planen. Jeg tror ikke at det skal gjøres bare gjennom øremerkede ordninger eller å vedta retningslinjer over hodet på kommunene. Jeg tror faktisk på de engasjerte kommunepolitikerne. Jeg tror på alle KrF-ere rundt omkring i kommunestyrene som slåss for et bedre rustilbud også der. Jeg har selv opplevd som kommunestyrerepresentant at engasjementet for en god politikk på disse områdene faktisk blir mye større hvis det er et eget initiativ enn hvis staten skal detaljstyre alt. Jeg tror litt på engasjerte kommunepolitikere.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Det er fullt mulig at vi må jobbe mer med å informere kommunene om de ulike øremerkede ordningene. Det er også sånn at for noen øremerkede ordninger, er det en utfordring at det oppleves som et byråkrati å søke på dem. Derfor har vi valgt å plassere de 400 mill. kr på en synbar overføringsmekanisme, men ikke øremerke dem. Det er vårt forslag til Stortinget nå. Da vil de ligge i kommunene, og det vil være synlig hvor mye som er gitt til den enkelte kommune gjennom den tildelingsmetoden. Det betyr at man lokalt kan etterspørre om de brukes på den riktige måten. Jeg er fullstendig klar over at det kommer til å bli en diskusjon i Stortinget om de skal være øremerket eller ikke, men det er noen kostnader ved øremerkede ordninger som man ikke skal glemme, som går på byråkrati, og som gjør at en del kommuner vegrer seg for å søke, særlig hvis det er små tiltak. Derfor tror jeg kanskje at vi skal være flinkere til å tro på de lokale politikerne og det engasjementet de har, ved å tilføre disse pengene på den måten vi gjør nå, fremfor å øremerke for mye i detalj.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Jeg er helt sikker på at vi kunne hatt bedre statistikk på disse områdene. Jeg tror ikke vi har grunnlag for å si at det er mer uregulert kjøp og salg av alkohol nå enn det var tidligere. De sporadiske undersøkelsene som har vært gjort, har vist at det har vært ganske stort. Tvert imot har en av effektene av å etablere polutsalg rundt omkring i landet vært at det har blitt mindre kreativ lokal produksjon og mindre smugling av alkohol i de områdene. Å slå fast at vi i dag forbruker mer fra andre kilder enn de lovlige, vet jeg ikke om vi har noe grunnlag for. Det er også veldig vanskelig å spørre folk om de gjør ulovligheter, og dermed kunne få en ærlig statistikk over det. Jeg tror at det viktigste vi gjør, er ikke å lete etter statistikken. Det viktigste er faktisk at vi alle er normgivere for mindre alkoholbruk, særlig der barn er til stede.
Erna Solberg (Høyre), 2015-05-20:
Jeg er ikke enig i at vi har liberalisert felt etter felt, og jeg synes det er alltid like påfallende å høre hvor moralsk forarget rød-grønne politikere er over at vår regjering har gjort en liten endring i taxfree-ordningen, mens de samtidig roste seg selv for å gjøre en annen endring i taxfree-ordningen i 2006. Da var det til det beste for folk – nå er det til det verste for folk. Jeg tror at det er bedre å være moralsk forarget over seg selv enn over andre. Å lage nye regler knyttet til kommunenes behandling dreier seg om rettssikkerhet, og det dreier seg om faktisk prøving i retten av de sakene vi har hatt fordi de gamle reglene ikke var rettssikre nok. Vi oppjusterer lovverket knyttet til det. Så har vi vært opptatt av at det skal være en viss forutsigbarhet, og at det ikke skal være for byråkratisk for dem som er næringsutøvere på dette området. Det er fullt mulig for norske politikere å gjøre endringer i alkoholpolitikken og til å ha en lokal alkoholpolitikk slik som den er forankret, men det må også være en rettssikkerhet for dem som selger. Det har vi fått påpakning om at det ikke er, og da må vi gjøre endringer. Stortinget må også sørge for rettssikkerhet.