Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2009-06-18:
Jeg ser i proposisjonen at foruten noen endringer er det reindriftsavtalen med produksjonsavhengige tilskudd fra 2003–2004 som er videreført. For øvrig har Regjeringen innført en særskilt ordning for Vest-Finnmark, et tilskudd som skal erstatte kalveslakte- og tidligslaktetilskuddet – dette for å prøve å redusere antallet dyr. Det er en så storstilt satsing at den går over et helt år. I innstillingen konkretiseres målsettingene for reindriftspolitikken, og man velger å kalle det en bærekraftig reindrift som tar utgangspunkt i økologisk bærekraft, økonomisk bærekraft og kulturell bærekraft. Det er lett å omgi seg med store, fine ord, men er et forherligende ord som «bærekraft» i samsvar med virkeligheten? Da vil jeg påpeke at jeg vet at det er store lokale og regionale forskjeller på hvordan utøvelsen av reindrift faktisk foregår. Økologisk bærekraft for reindrift innebærer at man i all hovedsak forholder seg til det som naturen er i stand til å frambringe av beiteressursgrunnlag. I Vest-Finnmark er det – og det har i lang tid vært – over 30 000 dyr for mye, med det resultat at beiteressursgrunnlaget forsvinner. Vestvidda står i fare for å bli en høyfjellsørken, samtidig som Regjeringen hevder at økologisk bærekraft skal være utgangspunktet. Jeg vet ikke hvor Regjeringen vil, men det å bruke ord som «økologisk bærekraft» samtidig som Regjeringen ikke evner å rydde opp i en situasjon der hele økologien står i fare for å bryte sammen på vestvidda, er tragisk – både for økologien og for næringen. Økonomisk bærekraft skal være et annet bærende element. Økonomisk bærekraft innebærer at en næring er i stand til å stå på egne ben og drive lønnsomt. Er dette tilfellet i reindriftsnæringen? Næringen som sådan har en årlig brutto omsetning på ca. 320 mill. kr. Halvparten av dette, eller ca. 160 mill. kr, er verdier i form av kjøttpris, foredling m.m. Det resterende er statssubsidier som er drivende, og øker antall dyr, dette gjør Regjeringen samtidig som helheten i økologien forsvinner, og den siste biten er erstatningsutbetalinger ved tap av dyr. Svake simler får for svake kalver, som igjen har små sjanser til å vokse opp, og erstatningene øker. Dette kaller man økonomisk bærekraft. Jeg må nesten spørre: Er det slik at Stortinget skal ta sin rolle seriøst, eller skal vi forholde oss til tilnærmede parodier? Det kunne vært interessant om vi forholdt oss til virkeligheten og de reelle problemene som næringen har, og med et utgangspunkt i de områdene der næringen sliter tyngst. I et område som har et altfor høyt antall dyr, er det økologisk og økonomisk galskap å videreføre ordninger som direkte forårsaker at det blir flere dyr. Denne typen politikk vil ende opp med at ingen kan leve av reindrift på vestvidda i rimelig nær framtid. Dagens regime og politikk er med på å øke problemene i næringen framfor å løse dem. Hva gjelder vestvidda, bør man legge om til mer stasjonær reindrift framfor den nomadiske som vi har i dag. Se litt på hva Sverige og Finland har gjort, og se på slaktevekten der, så skal det ikke så mye til for å forstå at en reformering av dagens regime er helt nødvendig. Da blir spørsmålet: Vil næringen og de som har omstilt seg for å tjene penger på dagens feilslåtte subsidierte ordninger, være de rette til å stå for en slik omlegging? Svaret blir vel det samme som det ville blitt i fiskeriene. Skal hver enkelt fisker selv bestemme sine kvoter, tømmer vi havet. Det samme gjelder for reindriftsnæringen, ikke slik å forstå at havet blir tømt, men vestvidda vil kunne bli tom for dyr og bli en ødemark om vi ikke endrer politikken på disse områdene.