Hans Andreas Limi (Fremskrittspartiet), 2016-06-13:
EØS-avtalen ble ratifisert av Stortinget 16. oktober 1992. Etter to dagers intens debatt og sterke motsetninger ble det et overveldende flertall for å knytte Norge til det indre marked i Europa. Det var en langt mer omfattende overføring av kompetanse til EFTAs organ enn realitetene i de saker som Stortinget i dag behandler, om felles regelverk for finansmarkedet i Europa. Helt til det siste ble det også den gang fremmet forslag om nye utredninger og vurderinger, men Stortinget konkluderte med at alle sider ved EØS-avtalen var utredet grundig nok til at det var riktig å ta beslutningen om å sikre norske interesser knyttet til det europeiske fellesskapet, som også var i sterk utvikling. Noen hevdet den gang at Stortinget sa ja til «varenes og tjenestenes» Europa ved å akseptere de fire friheter som absolutt forutsetning for et europeisk økonomisk samarbeid. I 1994 sa Norge i realiteten nei til det politiske Europa, og et flertall i folket ønsket ikke at Norge skulle bli medlem av EU. Nå har Norge mer enn 20 års erfaring med EØS-avtalen, og erfaringene tilsier at denne avtalen har tjent Norges interesser meget bra. Den sikrer i dag norske bedrifter og forbrukere tilgang til et marked som er mange ganger større enn i 1992 – nå med over en halv milliard innbyggere. Usikkerhet om fremtiden og utviklingen innenfor EØS var fremtredende i debatten for snart 24 år siden fordi avtalen ikke kunne være statisk, men tvert imot forutsatte en dynamisk tilpasning til utvikling av nytt EU-regelverk, og ikke minst kunne Norge bli stilt overfor krav fra EU som ikke til enhver tid ville være fullt ut forenlige med egne norske interesser. De utfordringene har kommet, og de har blitt løst fortløpende gjennom politiske prosesser og påvirkning til Norges fordel. EØS-avtalen har klausuler om at nye områder kan bringes inn i avtalen, på samme måte som områder kan gå ut. Avtalens innretning åpner for tilpasning i de rettslige forpliktelsene som skal gjelde for EØS/EFTA-landene, og det er etablerte prosedyrer for hvordan slike spørsmål behandles. EØS-avtalen har sikret norsk industri og norsk næringsliv generelt forutsigbarhet og likebehandling i det europeiske markedet. I 1992 vedtok Stortinget å avgi suverenitet til EFTAs tilsynsorgan ESA og EFTA-domstolen for å sikre tilsyn og kontroll med konkurranseregler, regler for offentlige anbud og regler for statsstøtte. ESA ble gitt anledning til å utøve direkte myndighet overfor private rettssubjekter i Norge for å ivareta kravene til fri konkurranse både for norske og utenlandske aktører – selvfølgelig en stor utfordring for dem som ønsker proteksjonisme og regulering fremfor fri og dynamisk konkurranse på like vilkår. De sakene Stortinget behandler i dag, gjelder ikke EU-medlemskap eller overføring av det norske finanstilsynet til EU, slik det forsøkes fremstilt i mindre nyanserte meningsytringer på nett og i media. Det gjelder heller ikke for eller imot EØS-avtalen, selv om et nei kan bli en alvorlig utfordring for avtalen. Det dreier seg i realiteten om hvordan Norge skal overholde sine EØS-rettslige forpliktelser innenfor prinsippene for samarbeidet. Det er et komplekst og omfattende område vi nå behandler, og jeg har stor respekt for det sterke engasjementet i mange miljø, også hos dem som er veldig avhengig av at Norge slutter seg til et felles regelverk for finansmarkedet i Europa. Både Finans Norge og Finansforbundet har uttrykt tydelig støtte til den løsningen som er fremforhandlet av regjeringen, og viser samtidig til de uheldige sidene ved å si nei til felles regelverk. Det er grunn til å understreke at ingen påstår at det indre marked stenges for norske finansinstitusjoner med umiddelbar virkning dersom vi ikke slutter oss til dette regelverket. Men 180 nye rettsakter venter på implementering i EØS-avtalen. Hvis det ikke finnes en løsning på finanstilsynssaken, slik at disse rettsaktene kan tas inn i EØS-avtalen, kan vi risikere at den etter hvert blir satt ut av spill på finansområdet. Norske finansinstitusjoner vil tjene på fortsatt adgang til det europeiske markedet, og norske forbrukere vil tjene på at norske finansinstitusjoner utsettes for konkurranse i Norge. Norges tilslutning til EUs nye tilsynsorgan for finansmarkedet har en lang historikk, og det er jevnlig rapportert tilbake til Stortinget om forhandlingene med EU. Prosessen startet i realiteten i 2009, og det har vært et uttrykt ønske fra norsk ståsted at det ville være riktig å etablere en tilpasning i tråd med to-pilarstrukturen mellom EU og EFTA/EØS-landene. Direkte medlemskap og stemmerett i EUs tilsynsorgan har blitt avvist av EU fordi vi ikke er medlem. Regjeringens forslag innebærer ikke avgivelse av myndighet til EU, men avgivelse av begrenset forvaltnings- og vedtakskompetanse til organer i EFTA, hvor Norge er dominerende medlem. Vedtakskompetansen er sekundær og kan kun benyttes på visse vilkår og i særlige situasjoner der nasjonale tilsynsmyndigheter ikke har oppfylt sine forpliktelser under tilsynsforordningen. Utkast til beslutninger fra EUs tilsynsorgan skal formelt behandles og vedtas av ESA, men ESA er ikke rettslig forpliktet til å slutte seg til enhver beslutning. Uenighet må drøftes i EØS-komiteen mellom representanter for EFTA-landene og Europakommisjonen, og beslutninger forankres i enighet i EØS-komiteen. Det er altså ESA som skal gjøre de formelle vedtakene rettet mot nasjonale myndigheter og mot foretak i EØS/EFTA-området, basert på utkast fra de relevante tilsynsmyndigheter i EU, og Norge medvirker i deres beslutningsprosess og forarbeider. Fortsatt vil det være det norske finanstilsynet som fører tilsyn og kontroll med norske finansinstitusjoner og det norske markedet, men innenfor noen avgrensede områder vil ESA bli gitt myndighet til å fatte beslutninger med direkte konsekvens for norske aktører. Motstanderne av EØS-avtalen, og derved mot regjeringens forslag om tilslutning til felles regler for finansmarkedet, trykker mange jurister og professorer til sitt bryst. Vi skal selvfølgelig lytte til ekspertisen, men det er også betydelig ekspertise – ikke minst juridisk – som har utformet den løsningen som nå anbefales av flertallet i komiteen. Professor Eivind Smith uttalte til Nationen 24. mai i år at regjeringens forslag til behandling etter Grunnloven § 115 er en «omgåing av krava i Grunnlova». Den samme professoren har karakterisert EØS-avtalen som en «konstitusjonell katastrofe», til tross for at Stortinget har ratifisert avtalen med tre fjerdedels flertall. Fremskrittspartiet er for EØS-avtalen, og vi er derfor for den løsningen som nå foreligger fra regjeringen. Det er viktig med grenseoverskridende tilsyn og kontroll med finansmarkedene, og det er viktig med lik praktisering av regelverket for å sikre finansiell stabilitet, beskytte norske forbrukere og gi norsk finansnæring fortsatt tilgang til det europeiske markedet. Økonomiene blir stadig mer globale. Med det må også finansinstitusjonene bli mer globale. Dette gjør også at problemer i et finansselskap eller finansmarked kan ha negative konsekvenser i mange land. Det er derfor behov for samarbeid over landegrensene om regulering av sektoren – det viste finanskrisen. Manglende internasjonalt samarbeid kan lett bety dårlig eller ingen regulering av sektoren, og da vet vi av erfaring at regningen lett kan bli sendt til skattebetalerne, også i Norge.