Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2007-06-11:
Kredittmeldinga for 2006 gir en orientering om situasjonen i norsk økonomi gjennom generell informasjon om finansinstitusjonene og utviklinga i finansmarkedet samtidig som finansiell stabilitet blir omtalt både nasjonalt og internasjonalt. Det var høy temperatur i norsk økonomi i 2006, og situasjonen er ikke annerledes i 2007. Også internasjonalt er det sterk økonomisk vekst, der spesielt Kina de siste årene har medvirket til økt råvareetterspørsel, noe som Norge har hatt fordel av gjennom høyere priser på salg av olje, gass og andre råvarer. Med hensyn til finansiell stabilitet er det for Norge spesielt grunn til å følge utviklinga i USA nøye. USA er en av våre største handelspartnere, og har en brutto samla ekstern gjeld tilsvarende 80 pst. av bruttonasjonalproduktet. Videre har USA økende underskudd på driftsbalansen på grunn av en negativ handelsbalanse. I tillegg er det nå varslet økt underskudd på investeringer i USA. Disse forholdene kan utgjøre en fare for stabiliteten, som må få økt oppmerksomhet også i vår debatt her hjemme. Dette er et tema som en bør gå grundig inn i, seinest i samband med neste års kredittmelding. Mange yrkesgrupper i Norge har de siste årene fått økt kjøpekraft på grunn av lav inflasjon og god lønns- og inntektsvekst. Jeg nevnte «mange». Det er ikke alle som har det. De grupper som har svak fagorganisering eller svak politisk forståelse, har i mange tilfeller lav reallønnsvekst sjøl under dagens forhold. Det er en stor utfordring for en regjering som har fordeling og ujamning som et sentralt varemerke. Likevel – de som har stor reallønnsvekst medvirker til at vi har en stor negativ sparerate for husholdningene også i andre halvår 2006. Vi er inne i en situasjon med eksponentiell gjeldsvekst for privat forbruk, anslagsvis 12 pst., over flere år, og det er bekymringsfullt. For å kunne låne mye, må man kunne tjene mye. Det er et klart samsvar. De som tjener mest, kan låne mest. Det har vært riktig å heve renten for å gjøre det dyrere å lånefinansiere privat forbruk og private investeringer. Framtida er langt mer krevende. Vi må ha et enda nøyere samspill med finanspolitikken for å unngå uheldig økning av kronekursen. Men dette er noe langt mer enn statsbudsjettets størrelse. Det er svært viktig med innretninga for å ivareta fordelingshensyn mellom sosiale grupper og geografiske områder og for å ivareta realisering av nødvendige investeringer på statens hånd, slik at Norge blir billigere å drifte, og systematisk medvirke til satsing på fornybar energi og dermed utfasing av ikke-fornybar energi: olje, gass og kull. Det trengs et fast politisk lederskap for ikke å få det historiske stempel «de tapte sjansers tid». Som sagt, det er en svært krevende utfordring. Opposisjonen har ikke noen alternativ økonomisk politikk på tross av mange ord. De tidligere regjeringspartienes forslag er bare kosmetisk forskjellig fra dem som den regjeringa vi har i dag, har, mens Fremskrittspartiet kjører bil uten bremser. Det er svært uvanlig også i privatlivet å utstyre seg med slike regler. Det er ikke knapphet på fellesskapsressurser i form av penger, men det er knapphet på arbeidskraft. Det er svært viktig med en økende innsats fra Regjeringa si side for å legge til rette for økt arbeidsinnsats for personer med arbeidsevne som altså ønsker å delta mer, enten de da er pensjonister eller personer som på annen måte er avhengig av sosial bistand. Her må man tørre å tenke nytt, i kombinasjon med stimulans og innstramminger som i sum må føre til en forbedring av disse personenes livssituasjon. Til slutt: Det internasjonale pengefondet er bygd på ideologien om fri flyt av kapital. Det er et risikoprosjekt hvor man forsøker å dempe risikoen, bl.a. gjennom slagordene «Full transparency» og «Early Warning», altså full åpenhet og tidlig varsling. Historisk veit vi at varslingsmekanismene har vært for svake i forhold til å avverge internasjonale negative stabilitetssituasjoner, jf. 1990-tallets krakk på tigerstatenes økonomi i Asia. Norge har ved sin deltakelse i IMF et ansvar for å medvirke til å dempe den enøyde fokuseringa på denne fri flyt-ideologien. Det er derfor svært positivt at alle partier, minus Høyre og Fremskrittspartiet, i innstillinga sier at Norge må arbeide for å forhindre at IMF skal bruke kondisjonalitet for tvangsprivatisering og liberalisering. Det er viktig å følge opp på dette punktet – enda viktigere i tida som kommer.