Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-06-13:
Det er nå mer enn 27 år siden fiskefartøyet «Utvik Senior» forliste og en besetning på ni mann omkom. Forliset har vært gransket to ganger. Den første granskingskommisjonen, som avgav sin rapport i januar 1979, konkluderte med som sannsynlige årsaker til forliset at fartøyet kunne ha kantret etter nedising og deretter gått på grunn, eller gått på grunn etter feilnavigering. De etterlatte kunne aldri akseptere konklusjonen om at sannsynlig havariårsak var feilnavigering med etterfølgende grunnstøting. De etterlatte følte det som krenkende at det derfor ble lagt til grunn at mannskapet kunne ha utvist dårlig sjømannskap, og de arbeidet i alle år for å få undersøkelsene av forliset gjenopptatt. Forliset og håndteringen av dette var en stor belastning for de etterlatte og et lite lokalsamfunn. Etter søk i regi av «NRK Brennpunkt» ble «Utvik Senior»s hovedmotor lokalisert i april 2002. Funnet medførte krav fra de etterlatte om opprettelse av en undersøkelseskommisjon, og i samråd med Fiskeridepartementet oppnevnte Justisdepartementet i mai 2002 en ny og uavhengig undersøkelseskommisjon etter «Utvik Senior»s forlis. Kommisjonen avgav sin rapport i april 2004 og konkluderte med at sannsynlig forlisårsak var kollisjon. Det var nå klart at mannskapet på «Utvik Senior» ikke hadde feilnavigert, men hadde valgt en fornuftig kurslinje inn mot land da forliset inntraff. I lys av denne nye konklusjonen har Justisdepartementet, etter krav fra bl.a. de etterlatte, gått igjennom myndighetenes håndtering av forliset. Departementet legger til grunn at flere av de vurderinger som myndighetene gjorde, både i forbindelse med gransking og i forbindelse med oppfølging av nye funn, i ettertid framstår som uheldige. På grunn av den usikkerheten som rådet om forlisets årsak og mulighetene for å kunne komme videre i saken, er det grunn til å reise spørsmål om departementet burde ha gjenoppnevnt kommisjonen i 1979. I ettertid kan man mene at Justisdepartementet burde ha vært mer kritisk, og lyttet mer til de etterlatte. Det foreligger etter min oppfatning ingen dokumentasjon som gir grunnlag for å hevde at noen bevisst har ønsket å forlede, eller faktisk har forledet, allmennheten – og de etterlatte – i arbeidet med å klarlegge årsaken til «Utvik Senior»s forlis. Det er imidlertid klart at de etterlatte har blitt utsatt for en merbelastning, ved at granskingen i 1978–1979 kom fram til en feilaktig konklusjon. Saken har gjennom mange år vært en påkjenning for de etterlatte som mistet sine nærmeste i forliset. Den siste kommisjonens konklusjon er atskillig mer i samsvar med hva de etterlatte hele tiden har hevdet. Dette er også noe av bakgrunnen for at jeg har anbefalt at de etterlatte bør tilkjennes billighetserstatning. Jeg har under arbeidet med å nedsette den nye kommisjonen og under oppfølgingen av den nye kommisjonens arbeid og konklusjoner vært svært opptatt av å ta hensyn til de pårørende og etterlatte etter forliset. På denne bakgrunn så jeg det som viktig at det ved opprettelsen av den nye undersøkelseskommisjonen også ble plass til en uavhengig og faglig kyndig person som de etterlatte kunne ha tillit til, og uten at dette skapte avgjørende habilitetsproblemer i forhold til den uavhengige og selvstendige stilling en slik undersøkelseskommisjon skal og bør ha. For at de etterlatte også skulle kunne følge det arbeid den nye kommisjonen utførte, fant jeg i denne saken det som viktig at Justisdepartementet gav økonomisk tilskudd til de etterlattes organisasjon og arbeid, slik at de også kunne følge granskingskommisjonens arbeid. Jeg har også møtt de etterlatte ved flere anledninger. Jeg ser det som svært viktig for de etterlatte at saken nå kan finne sin avslutning. I oppfølgingen av Stortingets vedtak vil jeg gjøre mitt ytterste for at det så raskt som mulig etableres en særskilt erstatningsordning for de etterlatte, og at det opprettes en egen nemnd som skal fastsette erstatningsbeløp og definere hvem som skal omfattes av ordningen. I forbindelse med denne saken er det blitt vist til et brev fra Berg kommune. Jeg vil her bare sitere hva komiteen selv faktisk sier: «Komiteen har merket seg at det i den offentlige debatt har blitt drøftet hvorvidt Justisdepartementet har gjennomgått en henvendelse gjort fra Berg kommune datert 15. mars 2004 som ble videresendt fra Stortinget den 22. april 2004. Komiteen forutsetter at departementet ved å ha gått igjennom alle primærkildene som dette brevet omhandlet, har klarlagt hvorvidt den oversendte dokumentasjon var av nytte for statsrådens videre arbeid, jf. komiteens påtegning i oversendelsesbrevet.» Jeg kan bekrefte at departementet også har vurdert henvendelsen fra Berg kommune datert 15. mars 2004, som ble videresendt fra Stortinget 22. april 2004. Brevet omhandler forhold som i det vesentligste er drøftet i stortingsmeldingen, selv om meldingen ikke viser til dette brevet. Stortingsmeldingen tar også for seg forhold knyttet til den første kommisjonens arbeid og spørsmålet rundt eventuell gjenopptakelse av undersøkelsen i 1979–1980, som er hovedtemaet i brevet fra Berg kommune. Justisdepartementet har valgt å referere til originalkildene i arkivene – noe komiteen viser til – og ikke til de henvendelser som er innkommet i ettertid. Jeg synes det er viktig bare å stadfeste den forutsetning og den antakelse som komiteen har gjort på dette punkt. For øvrig vil jeg kanskje – med en litt stille ettertanke – si følgende: Jeg skulle vel ikke ha noen spesiell grunn til å dekke over noe som fant sted for 27 år siden? Hvilken grunn skulle jeg ha til å gjøre det? Hvilken grunn skulle jeg ha til å gå igjennom arkiver på en slik måte at jeg skulle gjøre det? Jeg lar disse spørsmålene bli stående. Jeg kjenner ikke til noen slik grunn. Jeg har i oppriktighet gått igjennom de kilder som finnes, og lagt dette fram med åpent visir for Stortinget. Jeg er glad for den nøkterne og rolige tonen man har hatt i denne debatten, og jeg vil gjerne kvittere tilbake at jeg selv har valgt en slik tone fordi jeg føler at de etterlatte er kommet i en utrolig vanskelig situasjon. Det mener jeg at komiteen også har prøvd å løse. Da jeg foreslo billighetserstatningsordning, med en tillempning av denne, er det fordi det også finnes hjemler for dette i Stortingets tidligere behandlinger. Men jeg konstaterer og tar til etterretning at komiteen i sitt arbeid med denne saken og ut fra den begrunnelsen den har, har bedt om at vi skal nedsette en egen nemnd og vurdere en særskilt erstatning. Jeg har derfor i mitt innlegg sagt at det selvfølgelig vil bli fulgt opp. Jeg vil bare si at saken etterlater veldig mange vanskelige avveininger, og jeg har med interesse lyttet til de ulike innlegg, og de vil, til liks med den komiteinnstilling som foreligger, være den referanse jeg har når jeg går videre med mitt arbeid.