Siri A. Meling (Høyre), 2009-06-02:
Det er et viktig tema som representanten Syversen tar opp i sin interpellasjon. Burma er et lukket land, et land hvor det lille som kommer ut av informasjon, nesten utelukkende er negativt. En åpen debatt om Norges politikk overfor landet er derfor desto mer nødvendig. I jungelen øst i landet pågår en av verdens lengste og mest grusomme interne konflikter. Hundretusener er drevet på flukt over grensene til nabolandene. Enda flere er fordrevet internt, og hvor mange som er drept, er det i realiteten ingen som vet. Fra Høyres side ville man sett ensidig positiv på eventuelle initiativ og bidrag fra Regjeringen med hensyn til å få en ny internasjonal granskning av disse forholdene, slik interpellanten også har tatt opp. Samtidig med at konflikten fortsetter, sitter Burmas demokratisk valgte leder fortsatt innesperret, nå på det 14. året. Juntaens liksom-rettssak mot Aung San Suu Kyi over de siste ukene viser at det er små, om noen, tegn til endring – heller er det en ytterligere forverring gjennom fengsling. På den anerkjente rangeringen over politiske rettigheter og sivile friheter fra Freedom House kommer Burma som vanlig helt sist, og selv om man nesten ikke skulle tro at det var mulig, har altså trenden vært nedadgående de siste årene. Det er altså mot denne bakgrunnen man må vurdere dagens og framtidens politikk overfor Burma og juntaregimet. Utviklingsminister Solheim har ved flere anledninger signalisert at han ønsker en endring av dagens politiske linje. Dette skjedde bl.a. i 2007 og ved hans besøk i Burma nå i vinter, og det er betimelig at også utenriksministeren nå debatterer dette her i Stortinget. Hovedformålet med utviklingsministerens besøk i Burma synes å ha vært en oppfølging av den humanitære bistanden etter syklonen Nargis. Norsk nødhjelp i et slikt tilfelle er en selvfølge, men juntaens reaksjon på det internasjonale hjelpearbeidet viser litt av dilemmaet med å forholde seg til dette regimet. I en lang periode nektet de selv basal tilgang på nødhjelp – av frykt for utenlandsk påvirkning. Å kanalisere bistand på en måte som ikke styrker og legitimerer verdens kanskje mest undertrykkende regime, forblir en utfordring. Dette dilemmaet forsterkes ytterligere dersom Regjeringen skulle legge opp til en mer omfattende endring av burmapolitikken. Økonomisk åpenhet for å styrke middelklassen, for gjennom den å bygge opp en demokratisk anlagt offentlighet, er et verdig mål, men hvor realistisk er det? Burmakomiteens leder skrev som en reaksjon på utviklingsministerens initiativ: «Problemet er at landets militærjunta ikke ønsker endring.» Videre: «Det er allerede en middelklasse i Burma og den er gjennomkorrupt. Om de er demokratisk fortropp, hvorfor har vi ikke hørt fra dem tidligere?» Ifølge Transparency International er Burma, sammen med Somalia, verdens aller mest korrupte land. I diskusjonene om Burma må man ta inn i vurderingene at i et land som er så korrupt, er det svært krevende, kanskje umulig, å drive noen omfattende økonomisk virksomhet uten at man kommer i strid med det som bør være grunnleggende etiske normer og menneskerettigheter. Innenfor områder som regnskogtømmer, mineraler og olje og gass er denne virksomheten organisert i karteller og monopoler, som det kun er generalene og ikke befolkningen som tjener på. På denne bakgrunn synes det derfor naturlig å be utenriksministeren redegjøre noe bredere for hvordan man vil møte de dilemmaene en eventuell norsk politikkendring vil medføre.