Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
I neste uke feires 400-årsjubileum for den offentlige helsetjenesten i Norge. Gjennom den markeringen blir vi minnet om de mange viktige korsveier i helsetjenestens historie som har brakt oss framover både når det gjelder behandlingsmuligheter, når det gjelder kunnskap om sykdomsårsaker, og når det gjelder utviklingen av et tjenestetilbud for befolkningen. Jeg tror ikke jeg tar munnen for full når jeg sier at Stortingets behandling av Ot.prp. nr. 27 på mange måter vil representere, også for ettertiden, en viktig milepæl i helsetjenestens historie, både i norsk sammenheng og i nordisk sammenheng. Da Regjeringen den 13. desember i fjor la fram odelstingsproposisjonen om alternativ behandling, var dette første gang en regjering i et nordisk land presenterte et forslag til en helhetlig politikk på feltet alternativ behandling. At Stortingets behandling av denne omfattende proposisjonen skjer ganske nøyaktig et halvt år etter framleggelsen, oppfatter jeg dit hen at Stortinget ser det som viktig at helsemyndighetene har en helhetlig tilnærming til feltet, og at Norge også i framtiden bør ligge i forkant når det gjelder politikkutforming. Jeg er glad og takknemlig for at Regjeringen får tilslutning fra komiteen på alle viktige punkter, og for den anerkjennelse som er kommet til uttrykk i salen her i dag. I de senere år har det skjedd en markant utvikling på dette området. Antallet alternative behandlere har økt. Antallet personer som har prøvd alternativ behandling, øker. Flere ser på alternativ behandling som et selvstendig alternativ eller et supplement til den helsehjelp som tilbys innenfor den ordinære helsetjenesten. Innenfor helsetjenesten framheves viktigheten av å sette «pasienten i sentrum». Slik Regjeringen ser det, innebærer dette at pasienten også må ha frihet til å velge behandlingsmetoder som tradisjonelt ikke har vært en del av den alminnelige offentlige helsetjenesten. Samtidig som pasientens ønske om valgfrihet må tas på alvor, finnes det også eksempler på at alternative behandlere ikke har vært i stand til å vurdere rekkevidden av egne kvalifikasjoner eller sitt tjenestetilbud. Politikken på området må derfor også ivareta pasientens krav på beskyttelse, f.eks. mot risikofylt behandling eller uredelig markedsføring og praksis. To hovedhensyn har derfor ligget til grunn for forslagene i proposisjonen. På den ene side pasientens rett til selvbestemmelse og valgfrihet, og på den andre side pasientens behov for beskyttelse. Disse hensyn må veies mot hverandre, og langt på vei lar de seg kombinere. Der hvor de ikke fullt ut lar seg kombinere, har Regjeringen lagt til grunn at hensynet til ikke å utsette pasienter for unødvendig risiko skal være overordnet. Det er med stor tilfredshet jeg registrerer at komiteen i det alt vesentligste har sluttet seg til Regjeringens tilnærming til feltet og forslag til politikkutforming. De tiltak som er foreslått i proposisjonen, må ses som ledd i Regjeringens arbeid for å oppnå økt forståelse for og anerkjennelse av alternative behandlingsformer, og legge til rette for et godt samspill mellom den alminnelige helsetjenesten og alternative behandlere, samt ivareta forbrukerhensyn, slik at pasienter i større grad kan bli i stand til å ta trygge og reelle valg av behandling. Forslagene kan grovt sett sies å bestå av tre hovedelementer: for det første ny rettslig regulering, for det andre registerordning for alternative behandlere og for det tredje faglige utviklingstiltak. La meg si litt om forslag til ny rettslig regulering. Det foreliggende lovforslaget innebærer en mer moderne og tidsriktig regulering av alternativ behandling. Loven skal erstatte den såkalte kvakksalverloven fra 1936, en lov som mange vil hevde lenge har vært å anse for gammeldags og umoderne. Som påpekt må det på dette området gjøres en avveining mellom ulike hensyn. Selv om det i lovforslaget er lagt opp til større valgfrihet og selvbestemmelse for den enkelte, er det likevel foreslått enkelte begrensninger i retten til å drive behandling. Det er også foreslått regler for hvilken adgang alternative behandlere skal ha til å markedsføre sin virksomhet. Tilsyn på dette området vil bli fulgt opp gjennom et mer overordnet og aktivt tilsyn fra Forbrukerombudet. Et slikt aktivt tilsyn tror jeg kan bidra til at de mest useriøse utøverne blir luket ut, og at det på sikt kan gi større sikkerhet for forbrukerne. Etter hvert som forskning eller samarbeidsprosjekter frambringer mer kunnskap, kan det være nødvendig å vurdere behov for endringer i lovverket. Det vil jeg følge med på, og slik sett anser jeg dette lovforslaget som en «førstegenerasjonslovgivning» på dette feltet. Tiden får så vise om loven gir det nødvendige rammeverk for alternativ behandling på lengre sikt, eller om det er nødvendig å ta ytterligere skritt i lovreguleringssammenheng. Så litt om registerordning for alternative behandlere. Det tiltak som særlig kan bidra til å oppnå et skille mellom seriøse og useriøse utøvere, er forslaget om opprettelse av en egen registerordning for alternative behandlere. Et hovedformål med registerordningen er at den skal bidra til seriøsitet og profesjonalitet når det gjelder den enkeltes yrkesutøvelse, samtidig som ordningen skal sikre ivaretakelse av forbrukerhensyn. En samlet sosialkomite har sluttet seg til forslaget om opprettelse av en registerordning, og det er et viktig signal både til helsemyndighetene og til utøverorganisasjonene og deres medlemmer om at registerordningen må bli et tungt bidrag i arbeidet med å oppnå et skille mellom de seriøse og de useriøse på dette feltet. Det tredje elementet i proposisjonen består av ulike faglige utviklingstiltak. Jeg har merket meg at sosialkomiteens flertall har sluttet seg til Regjeringens forslag om å utrede nærmere bestemte terapiformer og i tillegg bedt om at også manuelle terapeuter utredes. Videre har jeg merket meg understrekningen fra en samlet komite når det gjelder behovet for forbedret informasjonsvirksomhet, og komiteens påpekning av behovet for økt forskningsinnsats. Jeg kan forsikre om at Nasjonalt Forskningssenter innen komplementær og alternativ medisin i Tromsø – NAFKAM – fortsatt vil bli tillagt en sentral rolle på disse områdene. Jeg mener at tiden er inne for en ny og moderne tilnærming fra offentlige myndigheters side overfor alternative behandlere. Tiden er inne for at skolemedisinere inntar en mer ydmyk holdning til det som folk flest oppfatter som et viktig bidrag til ivaretakelsen av sine helsemessige behov. Tiden er inne for at alternative behandlere inntar en åpen og konstruktiv holdning til hva som skal til for at samarbeidet med den offentlige helsetjenesten skal fungere bedre. Jeg tror den viktigste nøkkelen til et bedre samarbeid og etter hvert en gradvis økt integrering av alternative behandlingsformer i en offentlig og alminnelig helsetjeneste er å utvide området for dokumentert effekt. Plattformen for skolemedisinen er dokumentert effekt, og plattformen for et samspill mellom alternativ behandling og skolemedisin er etter mitt syn begrepet «dokumentert effekt». Hvordan utvides den dokumenterte effekt? Jo, den utvides gjennom forskning, gjennom samarbeidsprosjekter og gjennom utvikling av relasjoner. Jeg vil mene at vi gjennom dette lovforslaget og de utenomrettslige tiltak som vi foreslår, bidrar sterkt til en slik tilnærming. Det kommer ikke til å bli lett. Det er et uryddig landskap. Det er et uoversiktlig landskap. Men jeg tror at vi med det vi her gjør, bidrar til større orden i dette hus, og at det vil være til pasientenes beste.