trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
Nei, sjølsagt ønsker vi ikke å åpne opp for alle som vil komme til Norge. Ærlig talt tror jeg heller ikke at den store strømmen for å komme til Norge er der. Poenget er at jeg kan ikke se at noen noen gang har tatt fatt i det problemet at hazaraene er et forfulgt folk. Det er mange sakkyndige som har tatt fatt i det, men fra myndighetenes side kan jeg ikke se at det er tatt fatt i dette. Når representanten Simonsen sier at det er OK å bo i Pakistan, og at ingen blir forfulgt der, må jeg si at det er klart at det er OK å bo i Pakistan. Men kan representanten Simonsen bevise for meg at hazaraene ikke er forfulgt der, at de ikke er en pariakaste, som flere sakkyndige sier? Så er det slik at disse menneskene uansett ikke klarer å hoste opp et pakistansk pass, fordi pakistanske myndigheter ikke vil godkjenne at de er pakistanske borgere. Jeg har et brev som en av advokatene til disse familiene har sendt til Justisdepartementet. Det er stor fortvilelse i miljøet, fordi de klarer ikke å hoste opp disse pakistanske passene. Det er også en kjensgjerning at familien Gholam ble avvist ved den pakistanske grensen med den forklaringen at de var afghanske statsborgere.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
Jo heldigvis har vi et godt domstolsapparat her i Norge, men det spørs jo hva slags kilder man benytter seg av. Det er også et godt rettsprinsipp at tvilen skal komme tiltalte til gode. Jeg har lyst til å returnere spørsmålet. Jeg sitter som kjent ikke i justiskomiteen, og hvis SV hadde gjort det, hadde det kanskje kommet noen andre merknader også i denne saken. Men jeg vil spørre: Har komiteen noen gang benyttet seg av de sakkyndige som finnes på dette området, og kalt inn dem til høringer, når man har behandlet saker av denne typen? Og jeg vil sitere fra et brev som en av advokatene til hazaraene har skrevet, hvor han sier: «Muntlig har i tillegg ansatte ved den Pakistanske ambassade flere ganger fastholdt at Hazaraene uansett er afghanske statsborgere fra det tidspunkt de ble godkjent som afghanere av offisielle afghanske myndigheter.»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-18:
Jeg kan trøste presidenten med at jeg ikke skal holde noe langt innlegg, til tross for at vi ikke hadde anledning til å delta i debatten den 4. mai. Jeg vil bare si at vi er uenig i signalene om at det kan bli aktuelt å heve maksimumsgrensen for den samlede straffeutmålingen når det er begått flere forbrytelser. Vi tror det er helt andre ting, helt andre tiltak, som skal til for å hindre forbrytelser. Jeg viser videre til konklusjonen i Straffelovkommisjonens delutredning, NOU 1992:23, og varsler hermed at vi ikke kommer til å stemme for endring av denne paragrafen.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-18:
Jeg vil gjerne berømme statsråden for et ryddig innlegg. Min følelse er også at statsråden både har tatt innover seg og forstår den kritikken som en samlet komite reiser. Det var likevel særlig én setning i statsrådens innlegg som jeg bet meg merke i. Jeg tror statsråden sa noe slikt som at dette vedtaket verken bør eller kan omgjøres, og jeg vil derfor knytte noen kommentarer til forskjellen på «bør» og «kan». Brevet fra Stortingets administrasjon om Stortingets formelle muligheter er krystallklart. Der står det bl.a. følgende: «Vi kan ikke se at det på dette området er særlige hensyn som tilsier at regjeringens myndighet skal utøves uavhengig av Stortinget, og vi går ut fra at det ikke er spesielle holdepunkter i utlendingsloven for å tolke den slik at Stortinget i plenum ikke kan gi instrukser om hvordan den skal praktiseres». Videre heter det: «Derfor skulle det i det konstitusjonelle forholdet mellom Stortinget og regjeringen ikke være noe til hinder for at Stortinget gjør et slikt vedtak som er foreslått i Dok. 8:25.» Det er altså adgang for Stortinget til å stemme for det forslaget som Fremskrittspartiet har tatt opp i dag. Men det er like fullt gode grunner for at vi ikke bør gjøre det, og da er vi inne på det forvaltningsrettslige. Det er klart at Regjeringen overfor disse menneskene som har fått et tilbud, også har en forvaltningsmessig forpliktelse til å stå ved det. Og det er i grunnen det Stortinget her bøyer seg for, samtidig som det er krystallklart at det neppe er en serie av hurrarop som følger med det vedtaket som Regjeringen her har gjort.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 1999-05-18:
Kristelig Folkeparti hører til flertallet i komiteen, som avviser forslaget om å etterbevilge 50 mill. kr for å styrke driftsbudsjettet for politi- og lensmannsetaten. Det blir for uryddig å gå inn i en budsjettdiskusjon på ett område innen justissektoren. Når det må strammes inn, kan mange sektorer føle behov for mer penger, og de må gjerne si ifra. Som politikere skal vi lytte og ta det med oss i de vurderinger vi skal gjøre neste gang vi har budsjett til behandling. En erfaren politiker har sagt at det er viktig å kjenne detaljene for å kunne legge de lange linjer og rammer som en skal styre etter. Noe annet er det å gå inn på detaljnivå for å overprøve de faglige vurderinger som ligger til grunn i denne saken, for fordelingen i budsjettet er ikke vårt ansvarsområde. Vi har heller ikke den nødvendige kompetanse til å gjøre det. I tillegg bør vi være ydmyke nok til å innse at vi kan ha noen huller i det helhetlige overblikk som er nødvendig, spesielt i et så stort departement som Justisdepartementet. I tillegg oppfattes det som ligger i dette Dokument nr. 8-forslaget, å være på grensen til å gi en yrkesgruppe spesielle budsjettforhandlere. Både Høyre, Fremskrittspartiet og sentrumspartiene ble invitert til departementet for å møte både politisk ledelse og embetsverk, der vi fikk en gjennomgang av hvilke vurderinger som lå bak budsjettet for politi- og lensmannsetaten for 1999. For noen av oss var det en bekreftelse på at departementet hadde tatt komiteens og Stortingets signaler om prioriteringer på alvor, og vi fant ingen grunn til å kritisere det som var gjort. Representantene Krohn Devold og Simonsen fant det likevel nødvendig å komme med et Dokument nr. 8-forslag om etterbevilgning på 50 mill. kr i tillegg til de 100 mill. kr som var øremerket til politiet i budsjettavtalen mellom sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet. Avtalen var grei nok, men det er tydelig at noen har tenkt og tatt for gitt at det lå mer inne enn det som er nedfelt skriftlig. Det kommer til syne i merknadene. Utover det har det ingen hensikt å bruke tid på å gå inn i en slik diskusjon her og nå, for vi er snart inne i en periode hvor vi skal diskutere revidert budsjett.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-05-18:
Jeg slutter meg til det som er sagt i saksordførerens redegjørelse, og vil bare kort kommentere forslaget i Dokument nr. 8:38. I disse tider bør en ikke bli overrasket over forsøk på stortingsregjereri og behov for politisk markering. Det som er nytt denne gang, er at Høyre og Fremskrittspartiet så til de grader ukritisk legger opp til en uryddig budsjetthåndtering med forslag på enkeltområder, uten å skjele nevneverdig til en helt nødvendig totalvurdering som følger gjennom en budsjettprosess. Jeg er svært overrasket over at Høyre er med på dette forslaget. Etter budsjettforliket sist høst, der departementets budsjett ble påplusset 100 mill. kr, var jeg, sammen med bl.a. Høyres og Fremskrittspartiets representanter, innkalt til et møte i Justisdepartementet, hvor statssekretær Solbakken redegjorde for bruken av disse midlene. Jeg tror ikke jeg tar feil når jeg sier at jeg oppfattet at Høyres representanter etter noen oppklaringsspørsmål sa seg tilfreds med departementets forslag til fordeling. Representanten Simonsen derimot gav, ikke overraskende, uttrykk for at den konkrete tildelingen ville han bruke til politisk markering. Når det gjelder forslaget til inndekning, er jeg ikke det minste overrasket over at Høyre og Fremskrittspartiet ønsker å svekke Regjeringens satsing på distriktene. Jeg finner det imidlertid riktig å påpeke at midlene er foreslått tatt fra posten Regionale samordningstiltak, som er et konkret tiltak i arbeidet med å forsterke den regionale dimensjonen i sektorpolitikken. Når vi også er kjent med at det er kommet inn søknad fra fylkeskommuner på i overkant av 130 mill. kr, og at det i tillegg er blitt søkt om midler til interdepartementale prosjekter for 10-20 mill. kr, er det liten tvil om at det er knyttet store forventinger til det videre arbeidet med regionale samordningstiltak. Hvis Høyre og Fremskrittspartiets forslag skulle fått flertall, ville det altså ha fått dramatiske konsekvenser for Regjeringens satsing på distriktene. Jeg finner det også riktig til slutt å minne om at vi nå snart skal behandle revidert nasjonalbudsjett for 1999. Der foreslås opprettelse av 275 nye politistillinger, noe som representerer et betydelig løft i bekjempelsen av kriminalitet. Til slutt: Ut fra en totalvurdering er jeg av den oppfatning at det ikke vil være riktig i dagens budsjettsituasjon å foreta en omdisponering av ressurser, slik forslagsstillerne foreslår.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-18:
Situasjonen rundt omkring i de forskjellige politidistriktene er prekær. Det har tidligere gått ut brev fra bl.a. politimestrene på Sunnmøre og i Ålesund om at de enkelte lensmannsdistriktene må spare penger. Det er viktig at folks tillit til politiet blir ivaretatt. Når politiet er i den situasjon at man mangler penger, slik som man er kommet opp i i dag, at man ikke ser seg tjent med eller har råd til å rykke ut ved f.eks. innbrudd, og at man har problemer med å bruke politiressurser til bl.a. å hente inn promillekjørere fordi det ikke er prekært nok ut fra budsjettsituasjonen i det enkelte lensmannsdistrikt – hvordan står det da til med folks tiltro til politiet? Man er i ferd med å skape et problem fordi det enkelte lensmannsdistrikt ikke har de midler som skal til for å ivareta folks vanlige rettsoppfatning. Det er viktig at denne sektoren får tilført de midler som her er foreslått, slik at den vanlige borger i dette landet skal kunne føle den trygghet som man virkelig har krav på, og da må pengene til driftsutgifter økes betydelig. Det er beklagelig – slik jeg ser det – at politiet ikke kan rykke ut f.eks. ved et innbrudd, fordi budsjettet ikke kan dekke dette. Da er det viktig at politiet får tilført disse midler som her er foreslått.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
La meg først få si at jeg ikke er det minste overrasket over at Fremskrittspartiet ikke er noe særlig opptatt av arbeidstakernes rettigheter. Det gjør seg også gjeldende ved behandlinga av denne saken. Arbeiderpartiet er opptatt av å tilpasse det regelverk vi til enhver tid har på alle områder, til den virkeligheten vi lever i. Det har vi også gjort ved behandlingen av denne saken. Det som jeg synes er interessant i representanten Torbjørn Andersens replikk til meg, er at når han kritiserer oss for at vi vil åpne for at det offentlige også får mulighet til å bli en betydningsfull aktør, f.eks. i forhold til å leie ut vikarer, er det galt. Da må vi konstatere at Fremskrittspartiet bare er for konkurranse så lenge det er i favør av de private. Nå åpner vi altså for privat arbeidsformidling, slik at det blir reell konkurranse mellom private og offentlige. Hvorfor skulle ikke den konkurransen også gjelde når vi snakker om utleie av vikarer? Hvorfor er det slik at Fremskrittspartiet mener at de private skal ha monopol på å drive utleie av vikarer? Jeg konstaterer at Fremskrittspartiet har den holdningen. Jeg synes den er helt merkelig. Når det så gjelder spørsmålet om speilvending av regelverk i forhold til arbeidsleie, understreket jeg i mitt innlegg at når vi nå sier ja til arbeidsleie, skal det gjelde i alle sektorer – også helsesektoren. Jeg har også redegjort for hvorfor jeg mener det er riktig. Når vi så gir Regjeringa en fullmakt til, hvis viktige samfunnshensyn skulle tilsi det, å sette ned foten i en periode, er det noe som Regjeringa må vurdere. Men dette vil jo variere over tid. For ti år siden var det bygningssektoren – om ti år kan det være helt andre sektorer. Det må altså Regjeringa vurdere. Men det ligger klare føringer i det vi har sagt: Det må være viktige samfunnshensyn, og det skal kun gjelde perioder, og ingen sektor skal unntas permanent. Arbeidsleie skal gjelde for alle i utgangspunktet, og det skal altså tungtveiende grunner til for å fravike det, men den fullmakten har altså Regjeringa fått, med noen føringer.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
Det er ikke grunnlag for å si at Arbeiderpartiet har vært tilfreds med den tilstand som har vært på arbeidsmarkedet i forhold til arbeidsleie i de senere år. Det vi har sett, er at det til tross for at det som hovedregel har vært forbud mot dette, med noen unntak, ved en del bedrifter har skjedd i til dels stort omfang, og jeg tror også at det ved en del virksomheter er god grunn til å stille spørsmål ved om det har vært helt i tråd med det regelverket som har vært gjeldende. Men la nå det ligge. Når vi er opptatt av og glad for at vi sammen med sentrumspartiene har fått flertall for å stramme inn noe i forhold til når en må ha avtale med de tillitsvalgte, er det fordi vi ønsker ordnede forhold i arbeidslivet. Faktisk er det slik at hvis en kunne gjøre som Regjeringa foreslår, å leie inn inntil 15 pst. av arbeidsstokken over to år uten å ha avtale med tillitsvalgte, vil det på store bedrifter være svært mange folk. Vi har dessuten den tiltro til ansatte og tillitsvalgte rundt om i landet at alle sammen vil sine bedrifter vel. Derfor er det en fordel å spille på lag med de ansatte rundt om på bedriftene. Det var altså svært liberalt det som Regjeringa foreslo, og det var i tråd med det NHO tok til orde for, men det var overhodet ikke i tråd med det noen av arbeidstakerorganisasjonene mente. De tok tvert imot til orde for noe innstramming på det området. Det som også er en ny situasjon og en ny sak nå, er at vi speilvender hele regelverket, slik at det nå vil bli tillatt med arbeidsleie i et mye større omfang enn det som var tilfellet før. Det tilsier også at det er behov for å ha noen kjøreregler på dette området. Drøftingsplikten lovfestes, den skal gjelde fra person nr. 1, og det skal avtales når det er snakk om innleie utover 10 pst. Så pass mener vi faktisk at det må være. Det er viktig at arbeidsgivere og arbeidstakere spiller på lag. At Høyre heller ikke er så opptatt av arbeidstakernes rettigheter i forhold til det, konstaterer jeg, men det er ingen stor nyhet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
I Arbeiderpartiet velger vi å forholde oss til den virkeligheten som er rundt oss, både den virkeligheten som er utenfor dette huset, og den politiske virkeligheten som er i dette huset. Og der er det slik at sjøl om Arbeiderpartiet og SV primært er enig i mange av spørsmålene på dette området – dog ikke på alle – og vi hadde stått her og kjempet for det til vi var blå eller hvite i ansiktet, hadde det ikke hjulpet noen verdens ting, fordi vi dessverre ikke har flertall i denne salen. Det er flertallet i denne salen som til enhver tid bestemmer hva som blir det gjeldende regelverk. Det gjelder også på dette området. Da var Arbeiderpartiets vurdering følgende: Om vi ikke greier å få gjennomslag for alle våre primære forslag, er det tross alt mye bedre å få til noen innstramminger i forhold til Regjeringas opplegg, som vi mener var for liberalt. Vi er glad for at vi fikk til det med sentrumspartiene, og jeg føler meg også helt overbevist om at for arbeidstakerne rundt om i landet er det resultatene som teller. Da betyr det noe at vi har fått strammet inn på når det skal være avtale med de tillitsvalgte, da betyr det noe at vi får en offentlig stor aktør når det gjelder vikarformidling, det betyr noe at vi får evaluert loven etter en viss tid osv., osv. Det hjelper ikke å protestere mot hele verden når flertallet i denne salen vil noe annet, og da mener Arbeiderpartiet i likhet med LO at det er bedre med et kompromiss som betyr vesentlige innstramminger på noen områder i favør av arbeidstakernes rettigheter, enn å protestere mot hele verden og ikke få til noen verdens ting.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
La meg først få lov til å tilbakevise en påstand som jeg også har sett at Solberg har hevdet overfor Dagens Næringsliv, nemlig at Arbeiderpartiet bare halvhjertet skulle ha fremmet det syn som bl.a. LO har stått bak. Det er direkte feil, og det ville representanten Solberg ha visst dersom hun hadde lest det som var våre primære forslag. Vi har ikke nådd i mål på alle områder, men vi er kommet et godt stykke på vei på enkelte områder. Det er vi glade for, og det gir vi også ros til sentrumspartiene her i huset for. Så vil jeg si til det representanten Solberg sa om helsepersonell: Vi har hele tiden fra jeg på vegne av vårt parti la fram våre merknader, sagt at når vi nå åpner for innleie, skal det gjelde alle bransjer, også helsesektoren. Og jeg synes ikke at den merknaden som står i komiteinnstillingen fra sentrumspartiene, SV og Arbeiderpartiet, er til å misforstå: «en generell tillatelse til innleie av arbeidskraft bør gjelde for alle arbeidstakergrupper. » Det er noe annet enn det Regjeringa foreslo, og jeg siterer fra proposisjonen, Ot. prp. nr. 70 for 1998-99, hvor det står følgende: «Etter Arbeids- og administrasjonsdepartementets vurdering gjør det seg gjeldende særskilte hensyn innenfor helse- og sosialsektoren som tilsier at noen yrkes-/utdanningsgrupper i denne sektoren bør unntas adgangen til innleie. » I innstillingen fra komiteen sier flertallet noe annet enn dette, fordi vi sier at det skal gjelde innenfor alle sektorer. Jeg har også argumentert for hvorfor vi mener at det er riktig. Det er bl.a. viktig – og det viktigste – at vi får behandlet flest mulig pasienter. Jeg tror heller ikke argumentet om at det nødvendigvis er dyrere å leie inn, holder i alle sammenhenger. Derfor burde man ikke misforstå vårt budskap på det området. Så er det riktig at vi har gitt en fullmakt til Regjeringa på generelt grunnlag til å sette ned foten. Det er en generell fullmakt, men det skal være tungtveiende grunner for at den skal brukes, viktige samfunnshensyn, og det skal i så fall bare gjelde for perioder. Representanten Solberg representerer et parti som er veldig for konkurranse, og som har vært et av dem som har vært pådriver for å oppheve forbudet mot privat arbeidsformidling, bl.a. ut fra argumentasjonen om at det er viktig å få en konkurranse mellom offentlige og private aktører. Men når vi kommer til spørsmålet om det er riktig å opprette et statlig utleieselskap, sier Høyre og Fremskrittspartiet at de «ser ingen grunn til å starte med å opprette et offentlig utleiebyrå for å konkurrere med private aktører som en konsekvens av liberaliseringen av formidlings- og utleiereglene ». Mitt spørsmål blir: Hvorfor er Høyre bare opptatt av konkurranse når det går i favør av de private? Hvorfor bør det ikke være en rimelig konsekvens av det som står i innstillingen, at også det offentlige får en rimelig mulighet – slik også NHO har anbefalt – til å drive med utleie av vikarer, og at de også får en mulighet til å konkurrere på like vilkår med de private?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-12-17:
La meg først få gjenta at jeg er glad for det forliket som vi har inngått med sentrumspartiene, som innebærer en del endringer i forhold til Regjeringas opprinnelige forslag. Jeg vil først gjerne bare kommentere det som statsråden var inne på til slutt, nemlig det nye statlige utleieselskapet som vi er enige om skal opprettes. Regjeringa kommer tilbake med en egen sak om det. Men jeg har hørt representanter for regjeringspartiene si også her i dag at Regjeringa nå kan starte med «relativt blanke ark ». Jeg finner grunn til å understreke det vi har sagt i en felles merknad – og det er ikke tilfeldig – nemlig følgende: «utvikle det tjenestetilbud som arbeidsmarkedsetaten i dag gir ». Det betyr at det er ikke helt blanke ark når Regjeringa nå skal gå til den jobben, og så komme tilbake med et forslag til Stortinget. Men la meg stille et annet spørsmål. Det dreier seg om det jeg oppfatter som litt mistenksomhet i forhold til arbeidstakerne og tro på at arbeidstakere skulle misbruke sine fullmakter/rettigheter. Når jeg sier det, er det fordi jeg er litt forundret over at Regjeringa og regjeringspartiene ikke har vært villig f.eks. til å utvide det med søksmålskompetanse også til å dreie seg om fagforening. Jeg synes det kunne ha vært et rimelig krav. Jeg er noe forundret over at Regjeringa ikke synes det, og jeg skulle gjerne ha hørt en litt nærmere begrunnelse når det gjelder det. Jeg er også forundret over at Regjeringa ikke foreslo at det kunne inngås avtale i hvert enkelt tilfelle når vi snakker om innleie mellom ordinære bedrifter, men i stedet la seg på den meget liberale linja som NHO gikk inn for i Blaalid-utvalget, nemlig 15 pst. og to år, som var stikk i strid med det alle arbeidstakerrepresentantene gikk inn for i Blaalid-utvalgets innstilling. Så mitt spørsmål blir: Tror ikke statsråden at også arbeidstakerne vil sine bedrifter vel og ikke har noe ønske om å misbruke sine rettigheter eller eventuelle fullmakter?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Jeg merket meg at Sylvia Brustad i sitt innlegg redegjorde for det som Arbeiderpartiet hadde gjort i denne sak, og skrøt av at de hadde klart å begrense og innstramme Regjeringens forslag. Men uansett må det jo være lov å antyde at det har skjedd en liten revolusjon over meget kort tid i Arbeiderpartiet når det gjelder synet på privat arbeidsformidling og privat utleie av arbeidskraft. Arbeiderpartiet har altså nå bidratt til at det i dag er bred politisk enighet om at privat arbeidsformidling og private vikarbyråer er et positivt supplement for å skape et fleksibelt og godt fungerende norsk arbeidsmarked. Men Arbeiderpartiets nyvunne aksept av en liberalisering av lovverket for formidling av utleie har neppe skjedd helt uten kvaler, partiet har da også gått inn for en del merkelige særordninger og begrensninger på en rekke områder. Blant annet vil Arbeiderpartiet ha statlige vikarbyråer. Partiet vil ha en seks måneders karantene før en person kan bli innleid til samme bedrift man tidligere har vært ansatt i. Videre vil Arbeiderpartiet innskrenke innleien til bare 10 pst. av de tilsatte før man må spørre fagforeningen om lov. Til sist, men kanskje aller verst, ønsker Arbeiderpartiet å gi Regjeringen fullmakt til å kunne unnta visse yrkesgrupper fra arbeidsleie dersom «viktige samfunnshensyn og situasjonen ellers krever det », som det heter i innstillingen, og som Sylvia Brustad refererte til i sitt innlegg. Da er det jo interessant å spørre om hvilke yrkesgrupper man først og fremst tenker på i denne sammenhengen, og hva som er fornuften i at selve kjernen i loven skal kunne oppheves av en forskrift hver gang Regjeringen finner det for godt. Komiteleder Sylvia Brustad bør som sakens ordfører kunne svare på hvilke yrkesgrupper det først og fremst siktes til her når det gjelder unntak, og samtidig svare på hvilke viktige samfunnshensyn og situasjoner Arbeiderpartiet sikter til, som gjør at Regjeringen skal kunne tilsidesette loven og unnta visse yrkesgrupper fra hovedregelen om et fritt arbeidsmarked for utleie.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Representanten Inga Kvalbukt skal ha honnør for å være med på Senterpartiets kullkasting av sine tidligere posisjoner i denne saken om formidling og utleie av arbeidskraft. Nye tanker og nye holdninger er tillatt – til og med her på Stortinget. Men det er jo slik at regjeringspartiene her på Stortinget kunne fått gjennomslag for det som var Regjeringens utgangspunkt i saken. Når det gjelder det en nå har måttet godta, og ikke hadde behøvd å godta dersom en hadde valgt å samarbeid med Høyre og Fremskrittspartiet, fikk en den saken på kjøpet at en må ha seks måneders karantene dersom en skal leies inn av en bedrift som en tidligere har vært ansatt i. Det kan være et problem, spesielt i de strøk av landet hvor Senterpartiet har sitt hjerte, nemlig i grisgrendte strøk, hvor jeg vet at tilbudet på arbeidsplasser og antall bedrifter ikke er av et slikt omfang at det kanskje er så mye å velge mellom. Det vil etter mitt syn være en hemsko i de grisgrendte strøk av landet. Det kunne være interessant å høre representanten Inga Kvalbukts syn på akkurat dette. Føler hun ikke at det er litt beklemmende å ha vært med på et forlik som faktisk kan ramme Senterpartiets kjerneområder i landet?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Jeg satt og hørte på representanten Karin Andersens innlegg, og hadde for så vidt ikke tenkt å ta noen replikk dersom hun kom med noe positivt. Men Karin Andersens innlegg bar preg av massiv skepsis til den liberaliseringen av lovverket som vi behandler i dag. I denne saken har SV markert seg som en skikkelig vokter av de seiglivete statlige monopoler. Heldigvis står de alene om sitt noe spesielle syn. Er det ikke slik at SV ser det som viktig at flest mulig aktører bidrar til å hjelpe folk i arbeid? SV vil ikke ha privat arbeidsformidling, de vil heller ikke ha noen liberalisering med hensyn til arbeidsutleie, så vidt jeg forstår. Alt skal liksom være et statlig angrep, med mest mulig offentlige monopoler og mest mulig byråkratisering. SV har med sin holdning i denne saken nok en gang levd opp til sitt ry som voktere av svunne tider – et annet uttrykk behaget ikke presidenten, så det skal jeg ikke gjenta. Da vi var hos LO i Sverige under forarbeidet til denne saken, fikk vi høre at svensk LO, så vidt jeg kan huske, ikke hadde mye positivt å si om formidling og utleie av arbeidskraft. Jeg spurte svensk LO om de kunne si en eneste positiv ting om privat utleie og formidling, og svensk LO svarte nei, ikke en eneste positiv ting. Da kunne mitt spørsmål bli: Ser heller ikke representanten Andersen en eneste fordel med privat arbeidsformidling og privat utleie av arbeidskraft?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-17:
Selv med de beklagelige begrensninger som flertallet har lagt inn i lovarbeidet, er den vesentlige liberaliseringen som vi i dag foretar i lovverket for formidling og utleie, et positivt fremskritt, både for vanlige arbeidsfolk, for det norske næringsliv og for arbeidsmarkedet sett under ett. Det har lenge vært på høy tid å foreta en radikal oppmykning av det gammeldagse norske lovverket, som altså forbyr privat engasjement for noe så fundamentalt som det å hjelpe mennesker ut i lønnet arbeid. Det er imidlertid noe uforståelig at LO har satt seg så konsekvent imot denne liberaliseringen, for jeg tror den vil være en klar fordel for de aller fleste yrkesaktive, enten de er organiserte eller uorganiserte. Det er en klar menneskerett å kunne leve av sitt eget arbeid. I denne sammenheng fremstår det som logisk at det er en fordel med et mangfold av aktører som steller med arbeidsformidling, og som kan bidra til å koble arbeidssøkende opp mot de ledige stillingene som finnes i arbeidsmarkedet. Privat arbeidsformidling vil trolig bli et mindre, men likevel positivt supplement i en prosess der flest mulig skal kunne få best mulig hjelp til å skaffe seg et arbeid i et stadig mer komplisert og kompetansekrevende arbeidsmarked. Når det så gjelder oppmykningen av utleievirksomheten for arbeidskraft, er det interessant å merke seg at mange som leies ut gjennom vikarbyråene i ulike bedrifter, etter en stund faktisk blir fast ansatt i de bedriftene som de leies ut til. Det vil ofte være en fordel at flere får prøve seg ved ulike arbeidsplasser med et noe løsere tilsettingsforhold for å finne ut om de trives på denne arbeidsplassen, slik at en får en bedre anledning til å vurdere om en eventuelt i fremtiden kan tenke seg et fast ansettelsesforhold der man er innleid. Det er også et positivt element ved vikarbyråvirksomheten at de ansatte kan styre sin egen daglige tilværelse noe annerledes enn ved en ordinær fast ansettelse. Jeg tror at den fleksibiliteten for den enkelte som ligger i en slik tilknytning til arbeidsmarkedet, for noen er kjærkommen og attraktiv. Et større marked for vikarbyråer kan altså føre til at flere kan delta i arbeidslivet på en måte der en selv føler at en har bedre kontroll over sin egen tid, og vi får en deltagelse i verdiskapningen i samfunnet som er mer individuelt tilpasset. Alt i alt er det som vi i dag gjør i denne saken, et absolutt positivt bidrag til å bedre vilkårene for arbeidslivet, bedre forholdene på norske arbeidsplasser og styrke norsk næringsliv. At vi som politikere av og til kan gjøre noe riktig, bør vi ikke skamme oss over.
Erna Solberg (Høyre), 1999-12-17:
La meg få begynne med å innrømme at jeg har en ganske god dag i dag. Jeg opplever at forslag vi har fremmet gjentatte ganger, og som av arbeiderpartitalsmenn for fire år siden ble kalt nok et eksempel på at høyrekreftene gikk til angrep på velferdsordningene i Norge, i dag faktisk blir vedtatt med ganske bredt flertall. Det er likevel noe som forbauser meg i forhold til Arbeiderpartiet: Jeg syns første del av Sylvia Brustads innlegg var som å høre det vi har argumentert for i mange år, og som både Rune E. Kristiansen og Gunnar Berge sa ikke var sant i en debatt for fire år siden, nemlig at man fikk lettere jobb hvis man f.eks. gikk via en vikarrunde. Det som forbauser meg, er at det området man har valgt å gå til innstramninger på, er det området som kommunalminister Gunnar Berge mente fungerte så bra i debatten for fire år siden, nemlig utleie mellom produksjonsbedrifter. På det området sa Gunnar Berge i 1995: «Gjennom de krav som stilles til produksjonsbedriftene som søker om adgang til utleie av arbeidskraft, sikres arbeidstakernes rettigheter, og en unngår useriøse bedrifter som primært ønsker å tjene penger på å leie ut andre menneskers arbeidskraft. Med andre ord: Denne poolordningen ivaretar arbeidstakernes rettigheter på en tilfredsstillende og betryggende måte. » Det forslaget Regjeringen har fremmet, oppfatter jeg som å stadfeste den praksis som faktisk har vært på det området i mange år. Så hvorfor er det slik at man gjør helomvending på det ene området i forhold til hovedprinsippene i loven, mens man tar innstramningen på det området som Arbeiderpartiet faktisk for fire år siden i denne sal var fornøyd med med hensyn til praksis og regelverk?
Erna Solberg (Høyre), 1999-12-17:
Begrunnelsen min for å mene at det virker som om Arbeiderpartiet bare halvhjertet gikk inn for sine mindretallsforslag, er at det er svært påfallende at de droppet disse forslagene, slik som Arbeiderpartiet faktisk har gjort i innstillingen, og ikke fremmet dem og fått dem stemt over for å vise sine synspunkter også gjennom Stortingets behandling. Det forbauset meg storlig at de ikke gjorde det, for det er det vanlig å gjøre. Men Arbeiderpartiet har nå lagt seg på en linje hvor de på en måte ikke skal vise sin faktiske politikk gjennom stortingsbehandlingen. Det gjelder også budsjettbehandlingen, hvor de står helt og fullt bak budsjettet. Jeg er glad for at Sylvia Brustad nå klart konkretiserer at vi mener at helsepersonell ikke skal unntas fra lovverket. Det jeg vil få lov til å replisere – som et spørsmål som en sikkert har mulighet til å svare på senere – enten representanten Sylvia Brustad eller andre arbeiderpartirepresentanter – er følgende: Vil det være slik ut fra det kompromisset Arbeiderpartiet og regjeringspartiene har gjort, at hvis statsråden før evalueringen kommer til Stortinget, faktisk velger å bruke fullmakten hun har til f.eks. å stoppe innleie av sykepleiere eller andre i denne perioden, gitt alt vi vet om hvordan situasjonen er på helsefronten i Norge i dag, vil det være å oppfatte som å bryte en avtale man har mellom Arbeiderpartiet og Regjeringen og den forståelsen man har lagt inn i denne fullmakten? Det synes jeg vi kan få et konkret svar på, for da vet vi hvordan Regjeringen kan opptre i forhold til å bruke den fullmakten fremover. Når det gjelder spørsmålet knyttet til aksjeselskapet, skal jeg gjerne komme tilbake til det, men jeg ser at jeg nå har ti sekunder igjen, så jeg kommer ikke til å kunne gi et fyllestgjørende svar. Vi har argumentert prinsipielt i innstillingen. Det er ikke noe problem med konkurranse i markedet når det gjelder utleie. Jeg tror det er 171 registrerte utleievirksomheter, hvis jeg ikke tar feil, på ulike nivå i Norge, slik at det er mye konkurranse. Det er ikke for å få konkurranse at det offentlige trenger å gå inn, for konkurransen eksisterer og vil eksistere helt uavhengig av det offentlige. Men det prinsipielle synet får jeg komme tilbake til senere i debatten.
Erna Solberg (Høyre), 1999-12-17:
La meg få begynne med det siste, for det har blitt sagt et par ting i salen tidligere som ikke stemmer når det gjelder utleie mellom produksjonsbedrifter. Man har sagt at dette gjelder innleie som ikke overstiger 10 pst. Ellers kan man inngå avtale med fag foreningen, men det er under én gitt forutsetning, som står i loven, og det er at det skal inngås avtale med tillitsvalgte som representerer et flertall av den arbeidskategori innleien gjelder. Sannsynligheten er da at hvis det finnes kategorier hvor det er lav organisasjonsprosent, vil man ikke kunne gå over 10 pst. Det er f.eks. en forskjell i forhold til forslaget som gjør at for en del bedrifter hvor organisasjonsprosenten er lav, vil faktisk ikke dette nødvendigvis gjelde. Dermed har man fjernet muligheten for en del bedrifter, på begge områdene når det gjelder utleie, til i det hele tatt å bruke den andre avtaleveien gjennom fagforeningen. Vi har ment at dette er regler hvor rettighetene er helt klare. Arbeidstakerrettighetene ligger i det firmaet som leier ut, og det er forskjellen mellom denne type utleie og utleie knyttet til vikarbyråer, hvor man får et trepartsforhold hvor arbeidstakerrettighetene blir delt på en annen måte, og hvor man har andre typer tilknytning i forhold til ansettelsesforholdene. Så til spørsmålet om et offentlig vikarbyrå. For det første oppfatter jeg det slik at dette byrået ikke bare skal drive med vikarvirksomhet. Det er snakk om fire betalingstjenesteelementer ifølge det som står i proposisjonen. En del av disse betalingstjenesteelementene er de facto å overta personalfunksjoner for en del bedrifter. Jeg skjønner godt at NHO og bedrifter vil være glad for at arbeidsmarkedsetaten kan overta personalfunksjoner for dem og få ned kostnadene. Får man noe billigere enn det man selv kan gjøre, vil man ofte synes at det er greit. Vi synes at det som man skisserer skal gjennomføres gjennom vikarbyrået, sannsynligvis bedre kan gjennomføres gjennom en partnerskapsmodell. Manpower har innbydd til en slik partnerskapsmodell. Vi synes at man kan gjøre dette i forhold både til private og til offentlige etater, og finne bedre løsninger på disse ordningene enn å etablere et vikarbyrå, som vi tror tar fokuseringen vekk fra de svakeste, som først og fremst er arbeidsmarkedsetatens ansvar.
Erna Solberg (Høyre), 1999-12-17:
Jeg har ikke misforstått det som står i loven, men jeg tror hr. Gjedrem har misforstått hva jeg sa. Jeg sa at muligheten til å gå utover 10 pst. ikke eksisterer for de bedrifter hvor ikke et flertall innenfor arbeidstakerkategorien er organisert. Det er slik loven faktisk er formulert. Også ved innleie fra vikarbyråer gjelder den samme type regler, det er avhengig av det. Jeg tror nok at det heller var Gjedrem som hadde en ekstra misforståelse her.
Erna Solberg (Høyre), 1999-12-17:
Jeg er klar over at det er store forskjeller mellom svensk og norsk arbeidsliv, ikke minst i forhold til organisasjonsprosenten, som er langt høyere i Sverige enn i Norge, som selvfølgelig også gjør at noen forhold blir annerledes. Men så er også loven i Sverige helt annerledes enn selv det som vi går inn for her i dag knyttet til dette, for den er jo helt liberal. Den er noe av det korteste jeg har sett når det gjelder en lovtekst, og har f.eks. veldig mange også av de bitene som vi har vært med på knyttet til regelverket her, som gir noen ekstragarantier – ikke mer. Men det som er hovedpoenget med erfaringen fra Sverige er at f.eks. regelen om seks måneders karantene ikke eksisterer, som gjør at en person kan leies tilbake til den bedriften han har vært på før. Det har vist seg at det ikke er noen store problemer knyttet til det, med ett unntak kanskje: Innenfor helsesektoren har man erfart at sykepleierne har kunnet bruke den ordningen som er der, til å presse opp lønnsnivået for sykepleierne. Noen vil vel kanskje synes at det er negativt, andre vil kanskje synes det er greit at man bruker markedsmekanismene. For min del synes jeg det er greit. Jeg synes det er bedre at man bruker markedsmekanismene i en tilbuds- og etterspørselssituasjon for å få opp lønnsnivået for den type yrkesgrupper, enn at man tror at man skal kunne heve det gjennom store forhandlinger, spesielle offentlige lavlønnspotter eller andre ting. Jeg tror fremdeles at hvis man går til Sverige og ser i hvilken grad man i det hele tatt har måttet bruke trusler i det svenske arbeidslivet, er det ingen eksempler på at noe av det regelverket som finnes i Sverige, f.eks. når det gjelder sanksjoner, noen gang har vært tatt opp for å kunne stoppe bruk av innleid personell eller utleie. Slik sett tror jeg at man har en for stor frykt i Norge for konsekvensene av å liberalisere på dette området. Men nå får vi se hva som skjer og hvilke erfaringer vi får. Det vil komme en evaluering tilbake til Stortinget, og kanskje man da kan være modig nok til å ta vekk de ekstrastengslene som er satt inn, hvis det viser seg at det ikke har vært behov for dem i det hele tatt, om tre år.
Erna Solberg (Høyre), 1999-12-17:
Da jeg nå hørte på representanten Kongshaugs svar til Lodve Solholm, begynte jeg å lure på om han har fulgt med i hva som har vært den faktiske prosessen. Regjeringspartiene trengte ikke å samarbeide med Arbeiderpartiet for å få Regjeringens forslag gjennom, de hadde allerede garanti fra Høyre og Fremskrittspartiet om at det forslaget ville bli vedtatt gjennom subsidiær votering. Den har de hatt fra Arbeiderpartiet la frem sine merknader. Man valgte å ikke få gjennomslag for Regjeringens forslag og å gå til Arbeiderpartiet og bli enige om endringer i Regjeringens forslag. Det var altså ikke behov for å få flertall for det. Og det er det som er spesielt i denne saken. Vanligvis må nok denne mindretallsregjeringen inngå langt større kompromisser for å få til et flertall, enn da vi faktisk veldig raskt strakk ut hånden til regjeringspartiene og sa klart at slik som den politiske situasjonen var i denne saken, ville vi subsidiært stemme for alt det Regjeringen hadde foreslått. Derfor trengs det nok etter hvert en bedre forklaring fra representanten Kongshaug på hvorfor det ikke var så viktig å få flertall for Regjeringens opplegg, for det man har gjort, er at man har valgt å gå vekk fra det. Det trengs også en forklaring fra Venstre på hva som er deres prinsipielle holdning til offentlig engasjement. Arbeiderpartiet har nå fått gjennomslag for en annen ting, nemlig at denne loven ikke skal tre i kraft før et vikarbyrå er oppe og går i regi i arbeidsmarkedsetaten. Det er å trekke det Regjeringen hadde foreslått, mye lenger, og det er også å forsinke – sannsynligvis – prosessen. Tradisjonelt sett har Venstre hatt en mer restriktiv holdning til offentlig engasjement på disse områdene og lagt vekt på bl.a. Konkurransetilsynets innstillinger når det gjelder behovet for ryddighet i forhold til ulike konkurransevilkår. I denne saken har Konkurransetilsynet gitt klar beskjed om at her vil det bli veldig vanskelig å få ryddige konkurransevilkår. Hvorfor skal Venstre da gå inn for å etablere et offentlig vikarbyrå og gi fullmakt til at den etableringen skal skje, før vi ser reglene for hvordan det skal fungere?
Erna Solberg (Høyre), 1999-12-17:
Begrepet «revolusjon » var knyttet til en kommentar jeg hadde i media, men den dreide seg ikke om det kompromisset som var gjennomført – det er lite revolusjonerende i og for seg – snarere om den voldsomme endringen som har skjedd i Arbeiderpartiets tankegang i løpet av de siste fire årene. Det synes jeg selvfølgelig er positivt. Jeg har merket meg at representanten Rune Kristiansen ikke har innlegg i denne debatten, selv om han hører på. Han burde kanskje gått gjennom sine gamle synspunkter knyttet til det. Jeg har to spørsmål til statsråden. Vi kan konstatere at Arbeiderpartiet ganske klart har signalisert at man nå har lagt føringer som gjør at helsepersonell ikke skal unntas etter de nye forskriftene. Jeg har tidligere i debatten bedt Arbeiderpartiet om å klargjøre spørsmålet knyttet til dette i forhold til dagens situasjon i helsesektoren. Innebærer det da at det ikke er grunnlag for å ta et unntak for yrkene i helsesektoren inn i forskriftene? Jeg vil gjerne høre statsrådens oppfattelse av de merknadene som foreligger, og som etter min mening er litt vanskelige å lese. Vil statsråden legge til grunn at det i den prøveperioden vi har nå, ikke skal foretas innstramninger i forhold til at helsepersonell av ulike typer ikke skal møtes med et forbud? Det er mitt ene spørsmål. Mitt andre spørsmål gjelder et tema som ikke har vært tatt opp i debatten hittil. Vi har ett område som dreier seg om muligheter for unntak fra garantikravene knyttet til privat formidling, hvor Fremskrittspartiet og Høyre hadde ønsket å gi Regjeringen en større fullmakt til å gi forskrifter. Vi vet at det, selv om det ofte ikke blir sagt, finnes en svart økonomi, eller en gråsoneøkonomi ikke minst knyttet til tjenesteyting i private hjem. Det dreier seg om barneomsorg, f.eks. praktikantformidling. Dette skjer. Vi vet at det er mange praktikanter som kommer fra Danmark og Sverige, både gjennom direkteoppsøk fra arbeidsgivere og gjennom folk som formidler kontakt. Vi vet at hvis vi skal kreve 100 000 kr i egenkapital, eller en garanti fra selskapet om å gjøre dette, så blir dette aldri hvitt. Vi hadde ønsket oss en adgang til å kunne senke kravene overfor spesielle grupper. Har statsråden noen kommentarer til det?
Erna Solberg (Høyre), 1999-12-17:
Jeg vil bare få lov å klargjøre vårt forhold til spørsmålet knyttet til vikarpooler og eksemp let i Ringsaker kommune. Vi synes det er et veldig positivt tiltak. Vi har også rost det i våre egne merknader. Vi tror ikke at det er arbeidsmarkedsetatens oppgave i fremtiden å drive alt dette, men vi synes det er veldig positivt at de bidrar i et utviklingsarbeid. Vi tror det naturlige ville være at den delen av vikarpoolen som går på den vanlige driftingen, etter hvert blir ført tilbake til kommunene, fordi det er en funksjon som kommunene selv burde kunne drive med den programvaren som er utviklet for statens penger, og som derfor burde kunne overleveres gratis til kommunesektoren, men at man opprettholder et partnerskap på et sånt område. For det å kvalifisere personer til en sånn vikarpool er arbeidsmarkedsetatens bit av ansvarsområdet. Det er midt i hjertet av det som er arbeidsmarkedsetatens oppgaver allerede i dag, å inngå et partnerskap med en sånn pool, som i fremtiden bør driftes av de enkelte kommuner. Det ville være helt feil hvis staten skulle overta den typen personalfunksjoner som dette faktisk er, fra hele kommunesektoren, og overføre det til statlig ansvar.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Dette er den største endringen i norsk arbeidsliv på svært mange år, sier Sylvia Brustad, og i den saken er Arbeiderpartiet blitt til forveksling lik Høyre og har rotet seg langt inn i sentrum. Kan Arbeiderpartiet forklare hvorfor dette knefallet har skjedd i tolvte time? Og hva sa egentlig Yngve Hågensen til Arbeiderpartiet som fikk det til å snu? Så sier Sylvia Brustad at hun er opptatt av ordnede arbeidsforhold i arbeidslivet. Ja, det trodde jeg også at Arbeiderpartiet var. Men hvordan skal man sikre ordnede arbeidsforhold når det nå ikke blir gitt noen rettigheter til fagbevegelsen, og når utleie nå kommer til å øke vesentlig? For det er jo ikke omfanget i seg sjøl som er det mest alvorlige, men det er at nå er det ingen her til å kontrollere. Nå blir det ingen skikkelig kontrollvirksomhet verken av fagbevegelsen eller myndighetene. Hvem er det da som skal kontrollere at disse ordnede forholdene faktisk fortsetter å eksistere? Hvordan kan man tenke seg at situasjonen i norsk arbeidsliv blir framover når det ikke er slik kontroll? Vil det ikke da bli flere som må gå i vikarstillinger i år etter år etter år? Er det ikke flere som vil bli ut- og innleid mellom bedrifter over lang tid og det etter hvert blir slik at forholdene på disse arbeidsplassene blir veldig uoversiktlige, og at det blir slik som bl.a. skattedirektøren frykter, at dette kommer til å fremme svart økonomi ganske kraftig? Jeg syns det er bekymringsfullt, og jeg kunne tenke meg å høre hva det er som egentlig er Arbeiderpartiets grunn til å gå inn for dette. Er det slik at Arbeiderpartiet egentlig syns at det er greit?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
I motsetning til representanten Solholm fra Fremskrittspartiet tror jeg at noe av SVs politikk er svært moderne, for den politikken som Fremskrittspartiet står for, er jo en politikk som for så vidt har vært prøvd lang tid tilbake i historien. Det var en tid da det ikke var organisert arbeidsliv, det var ikke lover som beskyttet arbeidstakerne, det var i det hele tatt ikke noe som fratok dem som hadde penger og makt, all myndighet. Det har man altså prøvd, så arbeidslivet sånn som det fremstår i Norge i dag, er et moderne prosjekt. Alle økonomiske rapporter verden rundt viser at de land som har organiserte samfunn, som har ordnede, gode lønns- og arbeidsforhold for arbeidstakerne, er de landene som er mest effektive og som har størst økonomisk vekst. OECD har lagt fram en rapport som viser at det norske arbeidslivet slett ikke er så strengt regulert som Solholm vil ha det til, at det er fleksibelt og godt, men det er noen spilleregler her som gjelder, som gjør at dette fungerer bra. Så mitt spørsmål er: Hvorfor tror Solholm at det å gå tilbake til gamle dager vil være bra, og kan han i så fall beskrive hvem det er bra for? Er det bra for dem som aldri får fast jobb og må jobbe på McDonald"s i evig tid for 25 kr timen? Og hvor går grensen for Fremskrittspartiet når de mener at noen skal kunne få lov til å bestemme mye mer? Og ser ikke Fremskrittspartiet at det er behov for litt jevnstore muskler på de ulike sidene av bordet, også i arbeidsmarkedet, for at dette ikke skal bli den sterkestes rett?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-17:
Jeg tror nok vi skal merke oss at det er Høyre som smiler bredt i dag, og at de faktisk har forstått hvor lite dette kompromisset betyr. Det er alvorlig for oss som er uenig i det, men jeg skjønner at Høyre smiler. Høyre trekker fram en sammenligning med Sverige når de skal ufarliggjøre det som skjer nå, og det blir feil hvis man ikke vet hvor store forskjeller det er i svensk og norsk arbeidsliv – og nå snakker jeg ikke om Telia og Telenor. I svensk arbeidsliv har arbeidstakerorganisasjonene en helt annen sterk stilling enn de har i norsk arbeidsliv. Der har de klausuler gjennom sine kollektivavtaler som gjør at de skal inngå avtale når det er utleie og innleie. Og de har også klausuler som gjør det mulig for dem å stenge både innleie- og utleiebedrift hvis det blir konflikt. Det betyr jo at det er noen jevnstore muskler i det systemet som blir totalt fraværende i det norske, for problemet i det norske systemet blir jo ikke at det skal være ut- og innleie mellom bedrifter, eller at noen skal være vikarer. Det er jo ikke noe problem. Men problemet er at man ikke skal ha kontroll på dette, verken kontroll gjennom fagforeningene eller at myndighetene skal settes i stand til å kontrollere det, for på det området har man jo ikke tenkt å gjøre noen forandringer. Det betyr at uansett hvor strengt regelverket er i seg sjøl, vil det ikke få noen som helst betydning i Norge, fordi det ikke vil være noen som sitter der og kan finne ut om det er en midlertidig jobb, eller om det er en måte å omgå det å ansette folk på, slik som det er i Sverige. Så der tror jeg representanten Erna Solberg må ha misforstått hvordan det svenske arbeidslivet fungerer.