Annelise Høegh (Høyre), 2001-02-01:
Altfor mange unge, og særlig unge piker, rammes av spiseforstyrrelser. Det kan føre til alvorlige, livstruende tilstander, slik som vi fikk et skremmende bilde av i NRKs Brennpunkt-program på tirsdag, som tok for seg to sterkt anorektiske unge kvinner. Men heldigvis er det vel grunn til å tro at de fleste enten selv eller ved hjelp av familie, venner og hjelpeapparatet kommer seg ut av en periode med spiseforstyrrelser uten altfor store skader og psykiske men. Mange spør seg hvordan tilsynelatende vellykkede, sunne unge mennesker kan bli rammet av og ende opp med store spiseforstyrrelsesproblemer. Dessverre ligger vel – som også saksordføreren og innstillingen er inne på – mye av forklaringen i vår tids overdrevne kroppsfiksering. Ikke bare reklamens fremstilling av den tynne, ja nesten radmagre som skjønnhetsidealet, men også idretten og treningssentrene må ta sin del av ansvaret. Men vi har vel alle et ansvar for å legge bak oss den ensidige kroppsfikseringen og den tynne og radmagre som skjønnhetsideal. For det ligger faktisk, synes jeg, veldig mye visdom i det gamle romerske ord for hva vi bør strebe etter: «mens sana in corpore sano», heter det visst, «en sunn sjel i et sunt legeme». For det er jo den sunne sjelen, altså tankene, følelsene våre, som først og fremst karakteriserer oss som mennesker. Det mennesket vi er, preges først og fremst av våre holdninger, av vår evne til ansvar og omsorg for hverandre. Det er altså det innvendige, ikke det utvendige – hvordan vi ser ut, hvilken hudfarge vi har – som bør og skal gjøre oss mer eller mindre attråverdige. Det er det kanskje grunn til å minne om i dager som disse – at det er det innvendige, ikke det utvendige som vi bør legge størst vekt på. Jeg synes det er et paradoks at samtidig som vi i vårt samfunn dessverre ser at flere og flere plages med ulike grader av spiseforstyrrelser, ser vi også en skremmende tendens til at antallet overvektige, altså medisinsk sett overvektige, får en stor økning, også blant helt unge, helt ned til barnealderen. For begge ytterpunkter gjelder det at man greier, og læres opp til, å sette pris på ikke bare et sunt kosthold, men også en vettig mosjon – ingen overdrivelser i noen lei. Det er ytterpunktene vi bør unngå, enten det nå gjelder i livsførsel eller i politikken, om jeg får lov til å nevne det. Det er den gylne middelvei som bør være ledetråd i det meste av det vi foretar oss. Men tilbake til innstillingen og forslaget. Som forslagsstiller er jeg glad for at en enstemmig komite har avlevert en innstilling som jeg i det store og hele føler også gir dekning for det vi har bedt om i forslaget. Det er i dag ikke bare manglende behandlingstilbud i vårt land, men også manglende kompetanse. Dessuten er det slik at unge med spiseforstyrrelser ikke nødvendigvis hjelpes med én metode eller med én tilnærming. De er like ulike som folk flest, selv om de har et felles problem, og de må få hjelp med forskjellige metoder og fra forskjellige miljøer. Derfor er det viktig at vi som fellesskap også setter inn midler for å kunne evaluere de ulike miljøene og de ulike behandlingsmetodene. Det gav også det tankevekkende NRK-programmet et eksempel på, nemlig at oppfatningene også innenfor det offentlige helsevesenet av hva som er en god tilnærming for å hjelpe unge mennesker ut av alvorlige spiseforstyrrelser, er forskjellige. Institutt Hougen, som vi har nevnt i forslaget vårt, driver etter en utradisjonell metode som det er mange og sterke oppfatninger om. Jeg mener det er viktig at også dette tilbudet blir evaluert på en god og betryggende måte, og jeg håper derfor at departementet i samarbeid med instituttet vil bidra til dette.