Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Før trontalen som Kongen leste opp på lørdag, hadde jeg, som leder av nominasjonskomiteen i Arbeiderpartiet i min hjemby, den glede å presentere nytt forslag til Arbeiderpartiets kandidater til neste periode i bystyret i Drammen. På toppen av den listen, som vår ordførerkandidat – riktignok skal nominasjonsmøtet si sitt – står en mann som heter Masud Gharahkhani. Han er en ung mann, oppvokst i Skotselv, men født i Iran. Han står øverst på listen – ikke på grunn av hudfarge, ikke på grunn av kvotering, men på grunn av at han er den han er, på grunn av de kvaliteter og det potensialet han besitter, og på grunn av den troen vi har på at han er rett mann til å lede Drammen inn i framtiden. Hans nominasjon er et gjennombrudd for det nye Norge og for Arbeiderpartiet. For første gang kan vi oppleve at vi får en ordfører med flerkulturell bakgrunn. At det skjer i en stor by som Drammen, viser at integreringen i Norge er på rett vei. Da Masuds foreldre valgte å flykte fra Iran som ganske unge foreldre, var det for å gi trygghet til sitt barn. De ville ikke at han skulle leve i en verden og i et land preget av krig, ufrihet, undertrykkelse og mangel på demokrati. De søkte trygghet, og opplevde å bli tatt imot med åpne armer i Norge og i Skotselv. Masud elsker landet sitt, sier han selv. Han sier han er evig takknemlig for måten han ble tatt imot på, og for at han har vokst opp i et land som stiller krav, men som også gir muligheter. Det at han, som er født i Iran og har vokst opp i fellesskapssamfunnet Norge, har muligheten til å bli ordfører for landets største parti i en av landets største byer, er et sterkt og levende bevis på at alt er mulig i Norge. Noen spør oss om hva som er prosjektet vårt i regjering. Vel, svaret er nettopp det Masuds historie representerer: et land der alt skal være mulig, et land der alt er mulig gjennom innsats, men også gjennom støtte fra et sterkt fellesskap der alle skal ha muligheten til å lykkes. Det norske samfunnet skal gi grunnlag for folks framtidstro, enten en vil bli frisør, snekker, lærer, lege, forsker, advokat eller ordfører. Målet er at alle skal kunne leve gode og meningsfylte liv. Det gjelder også dem som innvandrer til Norge, som trues av krig, tortur, forfølgelse og undertrykkelse i sine hjemland, og som oppfyller vilkårene for opphold i Norge. Regjeringen varslet i trontalen at vi fortsatt skal føre en streng, konsekvent og rettferdig innvandringspolitikk som tar vare på dem som kommer hit med et reelt behov for beskyttelse, som Masuds foreldre som flyktet fra et av verdens verste regimer. Og de som får bli, skal ha krav på de samme mulighetene som alle andre. Gjennom krav til egeninnsats skal de få ta del i den tryggheten og den framtidstroen som fellesskapet gir. For når vi lykkes med integreringen, blir de som kommer hit utenfra, en ressurs og ikke et problem, som enkelte andre partier omtaler disse menneskene som. Men et slikt samfunn kommer ikke av seg selv. Som politikere har vi hver eneste dag ansvar for å gjøre vedtak som bidrar til å bygge landet videre i riktig retning. Hvordan vi legger stein på stein i dag, handler om hva slags byggverk vi vil sitte igjen med i framtiden – hva slags samfunn vi skal ha. Vi som politikere kan gjøre mye. Vi kan bevilge penger, vi kan lage gode strukturer og systemer, og vi skal legge fram et statsbudsjett i morgen som blir helt fantastisk. Men det løser likevel ikke alt. Vi kan ikke vedta mer medmenneskelighet i Stortinget. Vi kan ikke vedta naboskap og dugnadsånd. Det må hvert enkelt voksent menneske i dette landet ta sin del av ansvaret for. Jeg tror vi må gjenreise fanen for samholdet – også i et land som flyter over av melk og honning. Folk må bry seg når ungen i nabohuset åpenbart ikke har det bra og sitter alene på trappen ute om vinteren. Folk må bry seg når alle vet at mannfolket denger kona si – men ingen sier fra – eller når tenåringen i gata er på full fart utpå skråplanet – uten at noen tar affære. Vi må tørre å bry oss. Jeg har tro på Norge – tro på at dette landet skal bli enda bedre. Klarer vi å skape trygghet gjennom et fellesskapsbasert samfunn, har vi også et godt grunnlag for at folk skal ha troen på framtiden. Et lands og et samfunns potensial er summen av alle dem av oss som bor her. Dermed blir også et land der alt er mulig, et land med alle muligheter. Jeg er lei av å høre om hva som er prosjektet til denne regjeringen. Dette er prosjektet vårt, verken mer eller mindre. Til slutt må jeg si at jeg håper igjen at det må være mulig at denne regjeringen, som vant valget i 2005, som ble gjenvalgt i 2009, nå snart kan få et reelt alternativ å diskutere med – ikke et drømmebilde av alt som vi ikke vet hva er, ikke en opposisjon som ikke vet hvem de skal samarbeide med. Vi har vårt prosjekt. Vi har fortsatt til gode i løpet av denne debatten å få øye på hva opposisjonens prosjekt samlet sett er.