Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Jeg har med denne interpellasjonen satt de kjempende barna på dagsordenen. De har lenge vært en glemt gruppe – stort sett usynlige i det offentlige landskap. Når det er sagt, vil jeg gi honnør til justisminister Storberget for det fokus han har hatt på barn og pårørende. Det har skjedd en humanisering i kriminalomsorgen som har lyktes, til tross for høyrøstede stemmer som forfekter at det eneste saliggjørende er lengre og strengere straffer. Jeg ser også at justisministeren er opptatt av kontinuerlig å utvikle kriminalomsorgen, og jeg mener min interpellasjon er et bidrag i den retning. Barn av straffedømte er små, få, men utholdende og kjempende mennesker, som ut fra sine forutsetninger gjør en bedre jobb enn de fleste av oss når det gjelder å klare seg i livet. Å bli voksen er ikke en enkel reise. Veien fram til voksenlivet har vært ulik for oss og er forskjellig for dem som er barn i dag. De fleste barn i Norge i dag har en hverdag millioner av barn i andre deler av verden bare kan drømme om. De fleste har god helse, går på skole, lever et hverdagsliv fullt av muligheter og har gode voksenkontakter. Barn og unge skal møte motstand i barndommen. De skal lære å tape, de skal takle sinne og redsel, de skal lære å miste noe og noen, og de skal oppleve ensomhet og kjærlighetssorg. Læringen det gir dem å komme gjennom slike situasjoner, gjør dem i stand til å møte livets utfordringer. Men noen barn opplever tap, ensomhet, frykt og sorg så ofte at de sjelden opplever slik læring. De lærer tvert imot at de vonde situasjonene bare repeteres. De må klatre over store steiner, gå på veier med mye grus som gir såre føtter, eller forsere store rasområder der de ikke vet om veien fortsetter på den andre siden. Dette er kjempende barn, fulle av ressurser. De bruker sine krefter, evner og vilje til å finne fotfeste, forsere stein, hindringer og ras de selv ikke er skyld i. Det er ofte vi voksne som mangler ressurser. Vi våger ikke nok, vi hjelper dem for sjelden med både stein, grus og ras. Vi gir dem få og ofte gale redskaper, slik at veien deres blir kronglete. Barna bor kanskje i nabolaget vårt, eller var klassekamerater til barna våre, men vi vet det sjelden. Det er ofte en godt bevart hemmelighet å ha mamma eller pappa i fengsel. Ellen, svigerdatteren min, er lærer, og hun fortalte meg om en gang hun var assistent i en 5. klasse. Det var en av de første dagene etter sommerferien. Læreren fortalte om hva han hadde gjort i sommer. Han hadde vært i fengsel! Å, stor spenning! Ungene var spente og nysgjerrige. På slutten av timen avslørte læreren at han hadde hatt sommerjobb. Å, det var stor lettelse! I friminuttet kom en gutt bort til Ellen, tok hånden hennes og sa: Ellen, min far er i fengsel. Ingen visste dette. For ca. ti år siden, da Sveriges regjering tok initiativ til kunnskapsinnhenting på området, fant den at det var lite forskning nasjonalt og internasjonalt, og at barn av straffedømte foreldre har større risiko for selv å begå kriminalitet. Tendensen var sterkere i Storbritannia enn i Sverige, noe som ble knyttet til mindre stigmatisering, mer humane straffeforhold og bedre velferdstjenester i Sverige enn i Storbritannia. I Norge har foreningen For Fangers Pårørende vært en spydspiss både i kunnskapsinnhenting og tiltak. De, og Fafo, har undersøkt forholdene til fengslede og pårørende. Mellom 6 000 og 9 000 barn har straffedømte foreldre. To tredjedeler av innsatte har hatt flere problemer i egen barndom, de har gjennomgående svak tilknytning til arbeidslivet, høy andel psykisk sykdom, og ca. 60 pst. hadde rusproblematikk. Vi vet noe om generasjonsregnskapet når det gjelder rus og psykisk sykdom, og vi vet at tidlig innsats virker. Mer enn en tredjedel av dem som satt i fengsel i 2004, har i sin barndom hatt nære pårørende i fengsel. Vi vet at familiene til dem som sitter inne, har dårlig råd. Det forsterker barnas isolasjon. Pårørende og barn til fengslede inviteres sjelden til samtaler om egen situasjon. De bærer flere stigma, og barn av kriminelle har de tyngste ryggsekkene å bære. Vi må sørge for at noen spør dem og deres pårørende: Trenger dere hjelp? Det siste jeg gjorde i min sivile jobb var å arbeide ut prosjektet som ble BarnsBeste. Så kom jeg til daværende helseminister Sylvia Brustad, som statssekretær i Helse- og omsorgsdepartementet. Der fikk jeg gleden av å være med på å jobbe fram lovforslagene om barn i helsepersonelloven og spesialisthelsetjenesteloven – et arbeid jeg i ettertid har hatt gleden av å følge fra utsiden, og som jeg ser bærer frukter. Barnekontakter opprettes på sykehus og i kommuner, og det er bra! Jeg er sikker på at en ordning med barneansvarlige i fengsler, lagt opp etter samme lest som i helsetjenesten, men tilpasset behovene for barn og pårørende til innsatte, vil bli en stor forbedring. Gode tiltak blir det først når vi får helhetlige og sømløse ordninger, tilpasset det enkelte barn og dets familie. Det vil være en mer krevende oppgave enn det som er iverksatt på sykehusene. Barna bor ofte ikke der mor eller far plasseres for soning. Det betyr at det vil være utfordringer for å få hjelpetiltak til å henge sammen. En slik ordning må – hvis den blir iverksatt – innebære plikt til utstrakt samarbeid mellom instanser i kommunene, der familiene bor. I fjor vedtok Stortinget lov om sosiale tjenester i Nav – en sak jeg var saksordfører for. La meg si det sånn: Loven var uten barn da den kom til Stortinget, men med barn da den reiste herfra. Ideelt ville det være om vi fikk en gjennomgående ordning med barnekontakter i alle kommunene, i Nav og på sykehus. Ordningen med barnekontakter ville da bli en helhetlig kjede med barne- og ungdomsperspektiv og sikre at tiltakene til de mest utsatte gruppene henger sammen. Å ha fokus på barn innebærer også å ha fokus på foreldrene. Disse vil bli trukket inn i samtaler, og det er en forutsetning for gode tiltak at det er et godt samarbeid. Familienes dårlige levekår gjør at det sannsynligvis vil være behov for flere og koordinerte tiltak for mange. Mitt forslag om pårørende- og barnefokus ble enstemmig vedtatt på Arbeiderpartiets landsmøte. Den rød-grønne regjeringen har satset tungt på å øke kunnskap og sørge for mer ressurser til barnevernet. Barnehage til alle er viktig for å gi alle barn gode voksenkontakter. Stortinget har bevilget godt over 100 mill. kr til kvalitetsutvikling i barnehagene. Den rød-grønne regjeringen vil gjøre mer av det som virker. God kunnskap må samles og spres, og vi må sørge for sømløse tiltakskjeder for disse barna og deres familier. Å bruke erfaringene fra kompetansenettverket BarnsBeste vil være bra, og det er viktig å bygge på de gode, frivillige tiltakene. Blant annet Kirkens Bymisjon, Wayback og selvfølgelig foreningen For Fangers Pårørende vil være helt avgjørende for å få dette realisert på best mulig måte. Noen barn kjemper en ensom kamp for å bli sett, bli trygge, få hvile, bli elsket for den de er, og kjenne på trygge grenser. Men den viktigste lærdommen jeg mener vi kan trekke av vår kunnskap om barn, er at de aldri bare er det vi ser, vi som står rundt og har hver vår puslespillbrikke i barnas store puslespill: MEG. I vår streben etter å hjelpe må vi framfor alt forstå at det å bygge på barnas egne ressurser og muligheter er det som best knuser stein, fjerner grus og sikrer nye ras. Jeg flyr jo mye – fram og tilbake til Kristiansand. En gang satt jeg ved siden av en gutt som reiste alene. Han var ti år, og jeg spurte om han hadde vært på besøk hos noen. Han fortalte at han hadde vært på leir: Jeg har vært på ADHD-leir. Vi snakket sammen hele turen – eller for å være ærlig, så sto han for det meste av snakkingen. Men han spurte og grov og delte villig vekk sine goder med meg: Skal du ha? Jeg fikk spørsmålet hver gang han puttet sjokolade eller sukkertøy i munnen. Da turen var slutt, sa jeg: Du må ha takk for turen, da, det var jammen hyggelig for meg å få sitte ved siden av en så kjekk, omtenksom og grei gutt! Det er det ikke ofte jeg opplever, sa jeg. Han ble stille. Så snudde han seg mot meg, så på meg og sa: Å, det har ingen sagt til meg før, at jeg er kjekk og grei, synes du det? «Barn pleier leve opp til det du tror om dem», sa Lady B. Johnson. Vi må tro godt om barna og deres foreldre, selv om omsorgspersonene sitter i fengsel.