Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2016-01-19:
Dette er en strålende dag, med mange gode debatter. Jeg har behov for å være raus med takken, så jeg skal også starte dette innlegget med å takke. Denne gangen har jeg lyst til å takke representanten Nybakk for det engasjementet og det arbeidet hun har gjort i Nordisk råd for å finne en løsning på spørsmålet om hvordan samene skal få lov til å medvirke til å utforme sin egen framtid i et felles Norden. Det har vært et viktig bidrag til å arbeide seg fram mot en løsning. Om ikke i ekspressfart, har Nybakk i hvert fall bidratt til at det har vært bevegelse i spørsmålet, og at man beveger seg i riktig retning. Jeg har også lyst til å takke komiteen for gode tilbakemeldinger og støtte til arbeidet den arktiske delegasjonen gjør, og for at man uttrykker støtte for og synes det er positivt at man har bred kontakt med samfunnet og forsøker å reise debatter også utenfor denne salen. Det er en tilbakemelding både jeg som leder av delegasjonen og alle medlemmene av delegasjonen tar til seg. Alle som har valgt å stille til valg der og gjøre en jobb, er levende opptatt av spørsmål knyttet til nordområdene og Arktis. I 2016 er samarbeidet i Arktisk råd 20 år. Det er det grunn til å feire, for i løpet av denne tiden har samarbeidet mellom de arktiske landene utviklet seg positivt, og man har vokst med oppgavene. Helt fra starten har det blitt levert banebrytende samarbeid på miljøområdet. I løpet av disse årene har samarbeidet tatt inn nye politikkområder, som skipsfart, søk og redning, oljevernberedskap og ikke minst den menneskelige dimensjonen, i tråd med de endrede utfordringene og mulighetene i regionen. Medlemslandene har også bestemt seg for å holde det arktiske samarbeidet mest mulig uberørt av uenigheter landene måtte ha andre steder, som konflikten i Ukraina. Det er derfor god grunn til å feire Arktisk råd som en suksess, med 20 år bak seg. Arktisk råd har bidratt sterkt til at regionen i dag er preget av fred, stabilitet og utstrakt samarbeid, i tråd med visjonene og målene de involverte landene har. Jubileer er selvsagt en grunn til å feire hva man har oppnådd. Det er likevel vel så interessant å bruke anledningen til å se framover – la oss si de neste 20 årene. Hvilke utfordringer ser vi for oss at vi da vil møte i det arktiske samarbeidet etter hvert som klimaendringene slår inn? Som vi alle vet, kommer de hurtigere i nord. Vi vet at i forhold til det globale gjennomsnittet er temperaturøkningen anslått til å være ca. dobbelt så høy i Arktis. Hvordan skal vi møte det? Hvordan skal vi videreutvikle Arktisk råd som en organisasjon for å møte utfordringene og ligge i forkant av utviklingen? Det er i hvert fall et tema som vil stå på agendaen i det arktiske parlamentarikersamarbeidet i 2016. En av styrkene til Arktisk råd er strukturen og fleksibiliteten organisasjonen har vist. Involvering av regionens urfolk og det tette samarbeidet med akademia vil være basis for samarbeidet også framover. Jeg mener en av mulighetene for de neste 20 årene er å finne tematiske områder hvor man kan involvere observatørene i samarbeidet sterkere, f.eks. redusering av utslipp av klimagasser. I dag er det sånn at de åtte medlemslandene og store observatører som Kina, India og EU og med et stadig tilfang av nye observatører utgjør en veldig interessant og relevant gruppe, som gir muligheter for nye initiativ. Medlemslandene og de tolv observatørlandene, inkludert EU, står f.eks. for ca. 80 pst. av de samlede utslippene i verden i dag. Det gir muligheter for at Arktisk råd også kan ta initiativ knyttet til klimautfordringene. Et annet aspekt er samarbeidet om utviklingen av infrastruktur. Med mindre sjøis vil aktiviteten i Arktis øke. Selv om den lave oljeprisen og lave priser på andre råvarer, som mineraler, gjør at deler av den forventede aktiviteten uteblir eller kommer senere enn man så for noen år siden, er fremdeles det totale bildet fra skipsfart, fiske og turisme at den maritime aktiviteten vil øke mye i tiden som kommer. Det er bokstavelig talt et nytt hav som åpner seg opp. Da må også vi fra nasjonen Norge kjenne vår besøkelsestid og posisjonere oss som en maritim nasjon, som vi alltid har vært, og som vi også vil være i framtiden. Der har vi en unik mulighet knyttet til Svalbard, som med sin strategiske plassering ligger midt i smørøyet. Da må vi styrke Svalbard, slik det er beskrevet i gjeldende Nasjonal transportplan. Det var også derfor Arbeiderpartiet foreslo å forsere havneutbyggingen ut fra den økonomiske situasjonen vi er i nå, med behov og mulighet for tunge infrastrukturinvesteringer og med mulighet for å styrke Svalbard-samfunnet og begynne å videreutvikle en av føttene vi skal stå på på Svalbard etter at kullet forsvinner. En av de siste nyskapingene i den arktiske familien er Arktisk kystvaktforum, hvor kystvaktsjefene møtes hver sjette måned for å diskutere samarbeid og utvikling i regionen. La meg minne om at Arktisk råds ministermøte finner sted annethvert år, og at vi i det arktiske parlamentarikersamarbeidet lenge har ment at utviklingen i Arktis krever årlige ministermøter. Det etablerte kystvaktforumet vil være et viktig element i en bedret sikkerhet, da det i stor grad er Kystvakten rundt omkring vi har å stole på. Det understreker og beviser også at dette er en fredfull og stabil region, der de ulike aktørene evner å samarbeide der vi har felles interesser, også til tross for at vi har ganske sterke uenigheter andre steder i verden. Det er en sterk kvalitet ved Arktisk råd. Det er selvfølgelig også utfordrende å klare å fordømme Russlands handlinger i Ukraina samtidig som vi skal samarbeide om felles interesser i nord. En konsekvens av økt maritim aktivitet er at vi sammen må arbeide for å bedre infrastrukturen i forbindelse med havner og sikkerhet. Satellittdekning er også viktig, for å få rask og korrekt kommunikasjon om isforhold, værvarsel osv. I dag er det en utfordring med satellittdekning langt nord, i praksis fra rundt 70 grader nord og lenger nordover. 80 pst. av den maritime aktiviteten i det sirkumpolare området foregår i det vi kan beskrive som norsk senter. Derfor har Norge som nasjon en strategisk interesse av å få på plass bredbåndsdatakommunikasjon i området. Det kan gjøres med satellitter. Dette initiativet bør regjeringen følge opp, og de bør lage en ordning der vi er åpne for finansiering og organisering med andre nasjoner – og for den saks skyld private aktører. Men Norge som en maritim nasjon og som en arktisk nasjon og polarnasjon bør gå foran. Jeg tror også den regionale dimensjonen i det arktiske samarbeidet bør styrkes. Allerede i dag har vi flere regionale samarbeid i Arktis, og for oss er det mest nærliggende å tenke på Barentssamarbeidet, selv om det finnes flere grenseregionale samarbeider i ulike deler av Arktis. Jeg tror erfaringene som ligger i disse samarbeidene, bør kanaliseres på en bedre måte inn i det arktiske samarbeidet. Sånn kan vi også bidra til å styrke den folkelige dimensjonen og med innspill fra mennesker som faktisk bor der. I en tid da mange store land blir med som observatører, er det viktig å huske rollen til observatørene i Arktisk råd som representerer folkene som bor i regionen, som Verdens reindriftsforbund og University of the Arctic og andre. For selv om havet – for Norge både marint og maritimt, fra rommet, på overflaten, i vannsøylen, på bunnen og for så vidt under bunnen – utgjør en av de viktigste mulighetene, er det tross alt folkene som bor i nord, de fire millioner menneskene som bor i arktiske strøk, 10 pst. av Norges befolkning, som er det viktigste. Da må vi legge til rette og styrke muligheten for å leve i nord for folkene som bor i nord, og av ressursene og mulighetene som ligger i nord. Det er oppgaven til norske politikere og andre aktører som opererer i nordområdene, og må også være oppgaven til Arktisk råd og observatørene som velger å søke seg dit. Avslutningsvis mener jeg Norge de siste 20 årene har vært en arktisk stormakt – ikke fordi vi disponerer enorme militære ressurser, ikke fordi vi er den største økonomien i nordområdene eller for den saks skyld på kloden, og ikke fordi vi har flest folk, men fordi det har vært en politisk vilje og evne til å sette dagsorden, fordi vi har hatt noen visjoner og en idé om hvor vi skulle. Med det trykket og den økende interessen som finnes fra andre aktører, er det mer krevende å hevde seg i denne konkurransen – det er åpenbart. Men det kan virke som om vi er i ferd med å miste nettopp det som var vår største styrke: Det var vi som satte dagsordenen, det var vi som løftet de store ideene. Det tror jeg vil være en av utfordringene det politiske Norge må gripe fatt i framover og si noe om – at dette vil Norge, nå er det dette spørsmålet som er det viktigste i nord, og det skal vi som nasjon sette på dagsordenen.