Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2004-03-11:
Gjennom de siste ti årene er store deler av den offentlige forvaltning fristilt og skilt ut til foretak og selskaper. Dette har vært en utvikling som det delvis har vært stor politisk enighet om og for enkelte selskaper politisk uenighet om. Det er åpenbart et ledd i omorganiseringen av offentlig virksomhet for å kunne tilpasse virksomhetene til den moderne tid. Fra 2001 til 2002 er det en økning i antall fristilte selskaper på åtte. Så vidt jeg har oversikt over ut fra de framlagte dokumenter, har vi nå 34 heleide aksjeselskaper og 37 deleide, fem regionale helseforetak, seks virksomheter organisert ved særskilt lov og 26 studentsamskipnader. Det er disse virksomhetene som danner grunnlaget for Riksrevisjonens Dokument nr. 3:2 for 2003-2004, om forvaltningen av statens interesser i selskaper, banker mv. for 2002. En forutsetning for fristilling av statlig virksomhet har vært at det ikke må svekke Stortingets og Riksrevisjonens mulighet til å føre kontroll, på mange måter samfunnets mulighet til å føre kontroll med at disse virksomhetene ivaretar de samfunnsmessige hensyn som de er satt til å forvalte. Selv om nye organer etableres utenfor det tradisjonelle forvaltningssystemet, må ikke dette føre til at betydningen av å ivareta viktige samfunnsoppgaver til beste for fellesskapet reduseres. Det kan ikke være slik at man endrer selskapsform for å unndra seg samfunnets innsyn. Åpenhet, innsyn og kontroll må ligge til grunn for enhver offentlig virksomhet, samtidig som Stortingets ansvar for den overordnede styring beholdes. Samtidig må vi være klar over at noen av disse virksomhetene befinner seg innenfor næringsvirksomhet der det helt åpenbart vil være ugunstig om kontrollen medfører at selskapets økonomiske interesser blir vesentlig svekket som grunnlag for kontroll. Dette er imidlertid en balanse som jeg synes Riksrevisjonen greier å tilpasse på en utmerket måte. Hva som skal kontrolleres, og hvorledes kontrollen skal føres, begynner vi etter hvert å få etablert rutiner på. Ifølge Riksrevisjonen er målet for revisjonens kontroll å ta standpunkt til om statsråden har utøvet sin oppgave som forvalter av statens interesser i selskaper, banker mv. i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. Dette innebærer en undersøkelse av om statsråden bruker sin innflytelse i virksomhetene til å følge opp de forutsetninger som framgår av Stortingets proposisjoner, meldinger m.m., og om forvaltningen skjer økonomisk forsvarlig og i samsvar med gjeldende lover. Frøiland-utvalget, med tilslutning fra en samlet kontroll- og konstitusjonskomité, gikk lenger enn dette og viste til at «på mange områder har imidlertid selskapene også viktige oppgaver knyttet til bredere samfunnsinteresser, sektorpolitikk mv. Slike oppgaver kan være tillagt ut fra hensynet til forvaltning av naturressurser, eller tilgang på viktige fellesgoder som infrastruktur og godt tjenestetilbud(for eksempel innen samferdsels- og kultursektoren) I disse tilfelle vil både forretningsmessige og sektorpolitiske målsettinger være sentrale for selskapene». (for eksempel innen samferdsels- og kultursektoren) De synspunktene som ble framført av Frøiland-utvalget, ble fulgt opp av kontroll- og konstitusjonskomiteen, som understreket at også andre oppgaver selskapene er pålagt av Stortinget, bør vurderes som ledd i selskapskontrollen. Jeg har med tilfredshet merket meg at Riksrevisjonen i det foreliggende dokument har tatt innover seg Stortingets signaler og i større grad enn tidligere har vurdert statsrådens oppfølging av styringssignaler av ikke-økonomisk art. Det synes jeg er bra. Også i 2002 har en rekke virksomheter, som helseforetakene, Posten osv., brutt statens regelverk for offentlige anskaffelser. Dette er svært beklagelig. Det må være mulig å få de ulike virksomhetene til å følge de spilleregler som er fastsatt. Egentlig kan jeg ikke skjønne at det skal være så vanskelig for de enkelte virksomhetsledere å kunne ta dette ansvaret. Det kan ikke skyldes mangel på kunnskap og informasjon, og ettersom det er dyktige folk, kan det heller ikke skyldes mangel på ledelse. Da må det skyldes mangel på interesse for å sette søkelys på problemstillingen i sin organisasjon. Det håper jeg etter hvert blir bedre. Som det framgår av innstillingen, har det vært behov for å komme med særlige merknader til noen av kapitlene. Jeg skal ikke gjenta disse, men nøye meg med noen kommentarer. Når det gjelder Helsedepartementet, har man tatt utgangspunkt i den omstillings- og oppbyggingsperioden som helseforetakene har vært inne i, men her ligger flere av de disposisjonene som Riksrevisjonen tar opp, utenfor akseptable grenser. Det gjelder først og fremst kodepraksisen i Helse Sør, hvor det faktisk var forslag om at den medisinske kodingen i prosjektet skulle kobles direkte opp mot en resultatavhengig godtgjøring. En slik form for «kreativ koding» er svært betenkelig og vil kunne svekke tilliten både til innsatsstyrt finansiering som finansieringssystem og til det offentlige helsesystem. Jeg er også overrasket over departementets vurdering av egen posisjon i forhold til helseforetakene. Når Helsedepartementet i sitt svar til Riksrevisjonen opplyser at det ikke har noen posisjon som konsernledelse for de fem regionale helseforetakene og derfor ikke kan gi noe direktiv vedrørende årsregnskapsrapporteringen, er det, etter mitt syn, helt feil. Jeg er glad for at en enstemmig komite støtter Riksrevisjonens vurdering av at departementet etter helseforetaksloven § 16 annet ledd kan knytte vilkår, f.eks. om rapportering, til bevilgningene. Det skulle da også bare mangle. Jeg forutsetter at vi ved neste korsvei blir presentert for sammenliknbare tall fra samtlige fem helseforetak. I flere departementer har vi sett at det har vært tendenser til sammenblanding av roller. Dette spørsmålet om sammenblanding av roller er et tema vi møter i mange sammenhenger. Fra mitt ståsted vil jeg understreke det prinsipielt uheldige i at ansatte i et departement eller annet statlig organ som forvalter statens interesser i et selskap som driver næringsvirksomhet, er direkte representert i selskapets styre. Bruk av styremedlemmer til konsulentoppdrag mv. for selskaper de sitter i styret for – slik Norfund – som riktignok ligger under Utenriksdepartementet – praktiserer, er etter min oppfatning uakseptabelt og bør omgående bringes til opphør. Jeg forutsetter at en gjennomgang i tråd med retningslinjene i Statens personalhåndbok blir foretatt, og at samtlige departementer praktiserer en restriktiv linje i disse spørsmålene. Jeg vil minne om at bakgrunnen for utskillelsen av Entra Eiendom AS fra Statsbygg var at man ønsket et klarere skille mellom den konkurranseutsatte delen av eiendomsmarkedet og de rene formålsbyggene. Dette var Stortingets klare forutsetning, og det ble også forutsatt at Stortinget skulle bli orientert dersom det skjedde vesentlige endringer i premissene for selskapene. Etter hvert som tiden har gått, er dette skillet mellom de to aktørene i praksis blitt, slik jeg forstår det, nokså uklart. Det er derfor nødvendig, som komiteflertallet gjør, å be om en egen sak til Stortinget om funksjonsfordelingen. For min egen del vil jeg gjerne legge til at det vil være problematisk dersom Entra Eiendom som et selskap som skal ivareta statens interesser for å skaffe gode kontorlokaler og funksjonelle bygg til sine ulike enheter, blir en gigantisk operatør på det private markedet. Med den porteføljen som Entra Eiendom har som statsselskap, vil de bli en unødig stor markedsaktør i det private markedet hvis det ikke trekkes opp klare retningslinjer for skillet mellom Statsbygg og Entra Eiendom og det private markedet. Det siste punktet jeg vil si litt om, er Norfunds engasjement i Statkraft Norfund Power Invest AS. Dette selskapet skal investere i energisektoren i utviklingsland. Som Riksrevisjonen påpeker er det klare begrensninger i hvor stor andel av risikokapitalen i et selskap Norfund kan ha, nemlig normalt ikke over 35 pst. og ikke under noen omstendighet over 49 pst. Dette framgår klart av instruksen, slik flertallsmerknaden viser. Forsøk fra departementet og andre på å bortforklare at instruksen også skal gjelde i dette tilfellet, virker etter min mening lite troverdig. Det står, så vidt jeg kan se, ingenting om at midler til såkalte strategiske investeringer er unntatt fra instruksen. En orientering utover de svar som er gitt til Riksrevisjonen fra departementet på dette punktet, er etter min mening derfor på sin plass.