trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erik Skutle (Høyre), 2016-05-24:
Det finnes i dag to måter Stortinget kan gi samtykke til suverenitetsavståelse på, enten ved å endre Grunnloven på ordinært vis, slik at de paragrafene som i dag begrenser denne adgangen, utgår eller endres, eller ved tre fjerdedels flertall i Stortinget. Vi i Høyre ønsker oss et tredje alternativ, som man har vært inne på, nemlig to tredjedels flertall i Stortinget dersom det på forhånd har vært flertall i en folkeavstemning. Norge har undertegnet rundt 900 internasjonale avtaler som i større eller mindre grad innsnevrer vårt nasjonale handlingsrom og vår suverenitet noe. Dette har vi gjort fordi det har vært i vår egen interesse, enten økonomisk eller for å fremme fred, for å fremme innbyggeres rettigheter eller for å fremme internasjonal rettsorden eller menneskerettigheter. I framtiden vil det helt sikkert bli aktuelt å inngå flere slike avtaler. Handel, diplomati, samarbeid mellom folk og nasjoner er den sikreste veien til fred og framgang i verden, og det er en framgang som vi som nasjon er nødt til å ta del i på en eller annen måte. Da mener vi at hindrene for å ta del i en slik framgang bør være minst mulig. Så vil jeg også si at dersom vi havner i en situasjon tilsvarende 1972 eller 1994, der vi i samfunnsdebatten diskuterer om vi skal slutte oss til f.eks. EU eller andre internasjonale sammenslutninger, er det rimelig å forutsette at det vil være aktuelt med en folkeavstemning i forkant. Da forutsetter vi at som i de årene jeg refererte til, vil utfallet av en slik folkeavstemning bli respektert av alle partier på Stortinget. Sånn sett kan man si at dette forslaget kanskje er overflødig. Problemet er bare at jeg ikke tør å være helt sikker på at den forutsetningen vil holde. Jeg tror det, jeg håper det, men jeg er ikke helt sikker. Det er en mulighet for at det vil være noen som ikke vil «belite seg», som vi sier i Bergen. Derfor mener vi at vi burde innføre denne tredje måten å gjøre det på, slik at vi er helt sikre på at den situasjonen som jeg beskriver, ikke vil oppstå – at noen ikke beliter seg. Så vil jeg avslutningsvis si at jeg synes det er litt synd at Arbeiderpartiet, som også er forslagsstiller, har konkludert med at de ikke vil stemme for forslaget. Hadde de gjort det, hadde vi vært ganske nær et grunnlovsmessig flertall i saken, og da ville kanskje også andre partier bifalt forslaget – hvem vet? Nå får forslaget trolig ikke flertall. Det mener jeg er synd, men sånn er det. Helt avslutningsvis vil jeg ta opp det forslaget som står i innstillingen.
Erik Skutle (Høyre), 2016-05-24:
Jeg vil bare kort ta ordet og vise til flertallsmerknadene som ligger i innstillingen. Bakgrunnen for saken er, som forslagsstillerne skriver, et ønske om at staten skal ha mer innflytelse over forvaltningen av Opplysningsvesenets fond. Det har sin bakgrunn i at den forrige regjeringen ønsket å instruere fondet i forbindelse med en tomtefestesak. De ønsket at fondet skulle gi gunstigere betingelser til festere av tomter enn det tomtefesteloven i utgangspunktet la opp til. Da de forsøkte å gi denne instruksjonen, ble den ikke godkjent av Høyesterett, og den måtte stoppes. Intensjonen, slik jeg leser det, med dette forslaget er å gjøre den type instruksjon som ble forsøkt initiert den gang, mulig nå – altså å få det innenfor i stedet for utenfor loven. Vi mener det er en dårlig idé. Vi anbefaler at forslaget ikke bifalles. For det første mener vi at siden Opplysningsvesenets fond er et selveiende og selvstendig rettssubjekt, må det være sånn at også eiendomsretten til fondet har fondet selv og ikke staten. Vi mener det blir feil at staten skal legge sterkere føringer på dette fondet enn andre fond i form av reguleringer, lover osv. Hvis man skal bruke måten man forvalter fondet på, til å oppnå politiske mål, blir det mindre penger igjen til det som er hovedformålet, nemlig å tilgodese opplysningens beste og geistligheten. Så mener vi også at det bør være et ganske skarpt skille i politikken mellom de verktøy som er til for å løse spesifikke politiske problemer eller utfordringer. Vi mener at Opplysningsvesenets fond er et eksempel på noe som ikke er et politisk instrument. Det er primært til for å gjøre andre ting enn å løse de utfordringer vi i denne salen mener vi skal løse. Hvis man bryter ned dette skillet, havner man i en situasjon som etter Høyres syn ikke er ønskelig. Det finnes andre og mer relevante virkemidler man kan bruke hvis man ønsker at festere av tomter skal få gunstigere vilkår. Det mest nærliggende vil være å endre tomtefesteloven, eventuelt bruke budsjettene. Men det å bruke Opplysningsvesenets fond og instruere forvaltningen av det, mener vi er en dårlig idé, og vi anbefaler, som sagt, at forslaget ikke bifalles.
Erik Skutle (Høyre), 2016-05-24:
Jeg skal ikke bruke veldig lang tid så sent på dagen, jeg skal bare si noe kort om flertallsmerknadene og hvorfor vi i Høyre har konkludert slik som vi har gjort. I det opprinnelige forslaget foreslås det å grunnlovfeste kroner og øre som norsk pengeenhet, med den begrunnelse at en suveren stat skal ha full råderett over penge- og myntenheten. Det kan neppe sies å være særlig provoserende å slå fast at det er hensiktsmessig med kroner og øre som valuta og pengeenhet i Norge, men det betyr ikke nødvendigvis at det er klokt å skrive det inn i Grunnloven, med alt det som det medfører. Vi mener at det ikke er klokt å gjøre det, og vi anbefaler at forslaget ikke bifalles. For det første er det ikke sånn at full råderett over penge- og myntsystem krever at en spesifiserer pengeenheten i Grunnloven. Jeg ser faktisk ikke den koblingen i det hele tatt. Vi har full råderett også i dag og ville ikke fått større råderett dersom vi hadde bifalt forslaget her i dag. For det andre er det ikke tradisjon for å grunnlovfeste pengeenheten i vår europeiske kultursfære. Forslagsstillerne henviser til USA og deres grunnlovfesting av dollar som pengeenhet, men bakgrunnen i USA var å stille minstekrav til eventuelle nye stater som ønsket å bli tatt opp i unionen, og kan på ingen måte sammenlignes med den situasjonen vi har i Norge. For det tredje er det sånn at det kan oppstå situasjoner som gjør at det kan være i vår nasjonale interesse å ha den samme fleksibiliteten som vi har i dag, altså at pengeenheten er hjemlet i sentralbankloven heller enn i Grunnloven. Så tror jeg at jeg skal komme eventuelle angrep litt i forkjøpet og si at det betyr selvfølgelig ikke at Høyre ønsker en raskest mulig innføring av euro eller en annen valuta til erstatning for kroner og øre. Det betyr akkurat det vi skriver i merknadene og det jeg sier nå, nemlig at en eventuell framtidig økonomisk krise kan ha dimensjoner og fasetter som vi gjerne ikke kan forutse i dag. Da vil det være en fordel om sentralbanken og regjeringen har flest mulig virkemidler for hånden. Det vil i alle fall ikke være en ulempe. Med den begrunnelsen vil jeg som saksordfører anbefale at forslaget ikke bifalles. Når det gjelder neste sak, om grunnlovfesting av Norges Bank, har det en annen forhistorie. Det har stått i Grunnloven tidligere. Det er også vanligere at land i vår kultursfære har en grunnlovfesting av sin nasjonale sentralbank, og vi anbefaler at det forslaget bifalles.
Tom E. B. Holthe (Fremskrittspartiet), 2016-05-24:
Jeg ba om ordet igjen på grunn av representanten Lundteigens innlegg. Jeg synes han hadde en noe lettvint inngang til sin argumentasjon når det gjelder overtakelse av odelsretten. Representanten sa at man innen familien blir enige om hvem som skal overta gården. Ja, det er i mange tilfeller riktig, men det er etter min oppfatning ikke noe argument for opprettholdelse av odelsretten. Representanten Lundteigen glemmer en ting som er vesentlig i mine øyne, og det er at det er ingen ting som har splittet flere familier enn nettopp overtakelse av odelsrett. Jeg har selv sett i flere tilfeller at enkelte odelsrettshavere har blitt tvunget til å frasi seg sin odelsrett for å opprettholde fred og ro i familien. Det er nettopp det som er noe av argumentet for at odelsretten bør oppheves, for å få bukt med en slik ukultur.
Tom E. B. Holthe (Fremskrittspartiet), 2016-05-24:
Forslagsstillerne viser til at den norske valgordningen står på skulderen til en lang historie med stadig utvidelse av stemmeretten. Fra 1814 måtte man være minst 25 år og ha eiendom for å anses som stemmeberettiget. Stemmeretten har gjennom denne tiden – fram til 1978 – blitt redusert og satt til 18 år. Forslagsstillerne viser til at stemmerettsalderen ikke er hogget i stein. Tvert imot har rammene for stemmeretten stadig vært under utvikling på to måter: ved at stadig flere mennesker får stemmerett, og ved at stemmerettsalderen stadig kryper nedover. Slik forslagsstillerne ser det, er 16-års stemmerett en naturlig fortsettelse av denne utviklingen. Spørsmålet mitt må da bli: Vil det da være naturlig å senke stemmerettsalderen ytterligere, og hvor går i så fall grensen? Fremskrittspartiet vil bemerke at forslagsstillerne viser til en valgundersøkelse fra Tyskland. Denne antyder at ungdom stemmer mer ideologisk og mindre politisk enn andre, og at dette angivelig skal være betryggende grunnlag for å delta i valg. Dette reiser spørsmålet om aldersgrupper skal få sin valgrett avgjort ut fra eventuelle utvalgsundersøkelser og motiver for sin stemmegivning – hvor myndighetene vurderer noen begrunnelser som bedre enn andre. For øvrig kan det nevnes at Tyskland har grunnlovsforbud mot folkeavstemninger, nettopp med bakgrunn i erfaring fra ideologisk motivert stemmegivning. Fremskrittspartiet er enig med Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet når disse gir forslagsstillerne rett i at det historisk har vært forskjellig stemmeretts-, valgbarhets- og myndighetsalder. Da disse aldersgrensene i sin tid ble samordnet og senket til dagens nivå, ble det begrunnet med et prinsipielt behov for samordning av aldersgrensene, noe som også løste en del inkonsekvenser og skapte klarhet i reglene. Fremskrittspartiet finner at de argumentene som påberopes for å innføre 16-års stemmerett, delvis mangler relevans og gjennomgående er lite vesentlige for utviklingen av demokratiet. Samtidig er åpenbare, motstående hensyn som kunne svekke den demokratiske legitimiteten, ikke drøftet særlig inngående. Forslagsstillerne viser i forslaget til historien om at vi har fått stadig lavere stemmerettsalder. Dette er riktig, men når en skal vise til historien, bør en ta med seg at fra 1814 og fram til i dag har samfunnet endret seg vesentlig. Vi behøver ikke gå langt tilbake i tid for å finne at ungdom var nødt til å bli tidlig voksne. Selv dro jeg til sjøs som 16-åring på begynnelsen av 1970-tallet, og da var det nødvendig å tilpasse seg det såkalte voksensamfunnet. Den gang var det helt nødvendig – hvis man ønsket en karriere til sjøs – å dra tidlig ut fordi man måtte skaffe seg fartstid før man kom inn på videregående skole. I dag går man først på videregående skole og tar deretter videre utdannelse innen maritime fag. Dermed får man kanskje også en noe annen tilnærming til voksenlivet enn man hadde på 1960–1970-tallet osv. Fremskrittspartiet mener at dagens stemmerettsalder er helt på linje med dagens samfunnsstruktur og derfor ikke bør endres.
Tom E. B. Holthe (Fremskrittspartiet), 2016-05-24:
Det er bred enighet i denne saken, så jeg kan vel egentlig slutte meg til det meste av det saksordføreren sa i sitt innlegg. Jeg kan også – i stort – slutte meg til Høyres representant Tetzschner og hans merknader. Samtidig synes jeg det er på sin plass å slutte meg til saksordføreren når hun takker alle som på vegne av Kongeriket Norge har bidratt til å ivareta nasjonens interesser i forskjellige utenlandsoperasjoner. Det slutter vi oss selvfølgelig fullt til. Bare en liten merknad når det gjelder tvil: Undertegnede er en av dem som er skeptiker med tanke på den lukketheten som er rundt utenlandsoperasjoner. Men samtidig er det viktig, både for meg og Fremskrittspartiet, når vi beslutter å delta i en utenlandsoperasjon, at en eventuell fiende kjenner så lite som mulig til de alliertes planer, slik at de ikke kan gjøre mottiltak som i verste fall kan gjøre sitt til at flere mister livet. Når en her veier for og imot, lander både jeg og Fremskrittspartiet på at det fortsatt vil være riktig at det er den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen som til syvende og sist tar den meget vanskelige avgjørelsen om deltakelse i utenlandsoperasjoner.
Tom E. B. Holthe (Fremskrittspartiet), 2016-05-24:
Som flere allerede har vært inne på, har politikken med forbud mot atomvåpen hatt en bred politisk oppslutning, som har vart i 60 år, også i sikkerhetspolitisk vanskelige tider. Det bør derfor ikke herske noen som helst tvil om at norsk politikk på dette feltet fremdeles ligger tydelig fast. Fremskrittspartiet – i likhet med flertallet – anser det derfor som unødvendig å opprette rettslige rammer gjennom en grunnlovsendring. Selv NATOs strategiske konsept forplikter alliansen til målet om å legge til rette for en verden uten atomvåpen. Norge har hatt et tydelig standpunkt mot atomvåpen på norsk jord. Denne politikken har ikke bare unison politisk støtte i Norge, men også tydelig aksept blant våre allierte. Et grunnlovsforbud mot atomvåpen i Norge vil kunne oppfattes som undergravende når det gjelder etablert alliansepolitikk og samtidig frata norske myndigheter sikkerhetspolitisk handlefrihet. Grunnlovsforslaget vil kunne oppfattes å være på kant med NATOs strategiske konsept, som fastslår at kjernevåpen inngår i alliansens avskrekkingsstrategi. Vi ser at flere land enten har utviklet eller forsøker å utvikle atomvåpen. Nord-Korea er et land som hevder å ha langdistanseatomvåpen. Dette er et land som store deler av verden har liten eller ingen tillit til. Det er derfor viktig at NATO-alliansen fortsetter med sin politikk, med tanke på en avskrekkingsstrategi. Men dette bør ikke endre Norges arbeid mot atomvåpen. Norge må og bør videreføre sin holdning til atomvåpen og fortsette sitt utrettelige arbeid med å endre verdens syn på atomvåpen.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-05-24:
Ifølge forslagsstillerne ligger det to prinsipper bak ønsket om å senke stemmerettsalderen til 16 år. Det ene er at 16-års stemmerett innebærer en utvidelse av det deltakende demokratiet. Det er et viktig prinsipp, fordi det betyr at flere får stemmerett, flere lærer seg å bruke stemmeretten tidlig, og flere kan avgi sin mening i et velorganisert, stemmebasert demokrati. Det andre er prinsippet om at den som er gammel nok til å ta voksne valg, også bør ha rett til å være med på å velge den lovgivende forsamling og dermed påvirke de samme lovene de plikter å følge. Det er i hovedsak tre motargumenter som gjerne trekkes fram i debatten om 16-års stemmerett, og som også har vært framme i dag. Det første er dette med modenhet for 16-åringer. Det andre er spørsmålet om dette bidrar til økt valgdeltakelse, på bakgrunn av de forsøkene som er gjort. Det siste er at myndighetsalderen og valgbarhetsalderen er 18 år, og at disse to bør henge sammen med stemmerettsalderen. Fra Kristelig Folkepartis side er ikke dette først og fremst en diskusjon om 16- og 17-åringer er modne nok – det tror vi mange kan være – og heller ikke et spørsmål om i hvilken grad dette påvirker valgdeltakelsen, men det gjelder det siste argumentet, som handler om felles myndighets- og stemmerettsalder på 18 år, slik som det også er formulert i vårt program. Vi mener at myndighets- og stemmerettsalder bør være den samme, og vi støtter derfor heller ikke det forslaget som ligger på bordet her i dag. Så skal det sies at det historisk sett har vært forskjellig stemmeretts-, valgbarhets- og myndighetsalder, men det ble i sin tid foretatt et grep for å rydde opp. Da disse aldersgrensene ble samordnet, da de ble senket til dagens nivå, ble det begrunnet med et prinsipielt behov for nettopp denne samordningen. Samtidig løste denne samordningen en hel del inkonsekvenser, og det ble mer klarhet i reglene. Sammenhengen mellom å få ansvar og muligheten til å ta ansvar gjennom å bli myndig, er et godt prinsipp ut fra Kristelig Folkepartis synspunkter. Kristelig Folkeparti mener derfor at det er disse argumentene som fortsatt har vekt. Når dette er sagt, må jeg understreke at vi er fullt ut overbevist om at mange av landets 16-åringer både er habile, godt kvalifiserte og absolutt i stand til å foreta valg i et organisert valg – både som 16- og 17-åringer. Jeg vil ikke utelukke, og derfor heller ikke avvise, at det i framtiden kan være riktig å vurdere denne saken på nytt. Men om 16-års aldersgrense skal vurderes i en ny sammenheng, mener vi da at den må vurderes inn i et bilde hvor en ser på den samme myndighetsalder og valgbarhetsalder. Så kan vi diskutere hvor langt dette ligger fram i tid, men jeg synes dette er et prinsipp som vi fortsatt bør holde på. Så på tross av den positive utviklingen vi ser i samfunnet, hvor dagens 16-åringer besitter betydelig kompetanse, er ikke tiden inne, etter vår vurdering, for å senke stemmerettsalderen til 16 år. Vi foreslår derfor, i likhet med flertallet i komiteen, at forslaget ikke bifalles.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2016-05-24:
Kristelig Folkepartis standpunkt er klart. I vårt program er det en tydelig uttrykt formulering: «Spredning av atomvåpen er en alvorlig trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. KrF mener Norge må spille en aktiv rolle som pådriver i det internasjonale arbeidet mot spredning av atomvåpen og arbeide langsiktig for et forbud mot slike våpen.» Vi støtter derfor arbeidet med balansert og gjensidig atomnedrustning innenfor rammen av Ikkespredningsavtalen, inkludert et langsiktig mål om et internasjonalt forbud mot kjernevåpen. På kort sikt er det helt avgjørende å hindre ytterligere spredning av atomvåpen. Spørsmålet her og nå er hvorvidt et forbud mot produksjon, introduksjon, utplassering og bruk av atomvåpen skal grunnlovfestes. Det spørsmålet handler like mye om Grunnlovens karakter og hva man mener er naturlig å føye til i Grunnloven. Problemstillingen som ligger til grunn for forslaget, er imidlertid viktig, nemlig hvordan vi skal få bukt med denne type masseødeleggelsesvåpen, og det de representerer. Temaet er stadig mer aktuelt, dessverre. Samtidig ligger det ikke i vår grunnlovstradisjon å skrive inn målsettinger av den art som det legges opp til her. Denne typen problemstillinger ivaretas etter vår oppfatning best ved hjelp av andre politiske virkemidler og initiativer, i tråd med det jeg har nevnt innledningsvis. Grunnlovens karakter og formål gjør det etter vårt syn ikke riktig å grunnlovfeste et forbud mot én bestemt type masseødeleggelsesvåpen. Andre våpenkategorier er heller ikke nevnt i Grunnloven, og det er etter Kristelig Folkepartis mening heller ikke riktig – ut fra vårt syn på Grunnlovens karakter og dens bestandighet – å innføre denne typen bestemmelse. Dersom en skulle innført en slik bestemmelse, presser det seg naturlig fram spørsmål om andre våpentyper. Hva da med andre kategorier våpen som er spesielt inhumane eller skadelige for sivilbefolkningen eller miljøet? Dette er helt relevante spørsmål. Imidlertid er Kristelig Folkeparti helt tydelig på at arbeidet for en atomvåpenfri verden må og skal fortsette. Dessverre har flere land skaffet seg atomvåpen etter at Ikkespredningsavtalen fra 1970 ble inngått. Det er en farlig trend som må reverseres. Vi må hindre at Iran og Nord-Korea blir atommakter, og vi må hindre at terrorgrupper skaffer seg atomvåpen eller annet kjernefysisk materiale som kan brukes i bomber. Samtidig må atommaktene intensivere arbeidet med å redusere antallet atomvåpen. Bare på den måten kan vi nå målet om en verden helt fri for atomvåpen, som er en visjon og en målsetting som vi vil arbeide for. FN har nedsatt en arbeidsgruppe som skal arbeide for dette, og der må Norge være en aktiv pådriver. Vi har som nasjon en viktig oppgave: Vi skal være aktive og offensive. Og Kristelig Folkepartis standpunkt er tydelig: Vi skal hindre ytterligere spredning av atomvåpen, og vi skal arbeide langsiktig for et forbud mot atomvåpen.
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-05-24:
Jeg må si at jeg sitter her og er litt forundret over representantene Lundteigens og Kolbergs bekymring for liberalismens frammarsj – jeg hadde nær sagt: Hadde det enda vært så vel. Hvis vi ser oss om i verden i dag, er det vel snarere det reaksjonære, nasjonalistiske og isolasjonismens frammarsj det er grunn til å være bekymret for. Er det én tid hvor man virkelig trenger å hegne om liberale prinsipper, individuelle rettigheter, universelle rettigheter, er det den tiden vi lever i nå. Grunnloven handler om overordnede prinsipper, og for et liberalt parti er det helt grunnleggende at posisjoner og rettigheter ikke skal gå i arv. Odelsretten har vært omdiskutert i flere hundre år, og i dag er den et særnorsk fenomen som ikke finnes tilsvarende i andre vestlige land. Odelsretten er mange steder et direkte hinder for utvikling av gården som næring og bosted. Dersom landbruket skal ha en viktig plass også i framtidens Norge, kreves det en modernisering. Framtidens landbruk er avhengig av at initiativrike, tiltaksomme og kreative mennesker får anledning til å bosette seg på landbrukseiendommer og utvikle disse ut fra de mulighetene de ser. For å sikre bosetting og økt mangfold på bygdene bør det bli enklere å få kjøpt småbruk, slik at de som har lyst og engasjement til å drive gårdsbruk, får mulighet til dette. En mer aktiv bosettingspolitikk for de landbrukseiendommene som i all hovedsak er et sted å bo, er mye viktigere for et levende landbruk enn å beholde odelsretten. Dessuten vil de aller, aller fleste hensyn som dagens odelsrett ivaretar, og som framholdes av tilhengerne av odelsloven, ivaretas gjennom andre virkemidler av økonomisk og lovmessig karakter, herunder konsesjonsloven. Odelsretten opptrer ofte mer som en odelsplikt enn en odelsrett. Veldig mange føler at de ikke har muligheten til å velge. Dermed kan vi få bønder som egentlig ikke er motivert for å ta jobben, men føler at de må forvalte hus og jord ut fra forfedrenes jobb. Jeg tror at norsk landbruk hadde hatt mye bedre av å få inn engasjerte bønder som har lyst til å bruke gården til noe annet enn det å føle en plikt til å ta vare på en arv. Det er spesielt at jordbruket er det eneste området der bedrifter må gå i arv til førstefødte. Det er jo ingen som i sin nærmest villeste fantasi ville foreslå at vi i Grunnloven skulle ta inn en bestemmelse om at familieeide bedrifter skal gå i arv til den førstefødte nærmest ut fra et demokratisk prinsipp. Odelsretten er foreldet og bør avskaffes. Det paradoksale er at om odelsloven oppheves, vil bønder ha akkurat de samme rettigheter som de har i dag – de får bare en til: retten til å disponere over sin eiendom på samme måte som alle andre og til selv å bestemme hvem som skal overta gården etter dem. Jeg tar derfor opp forslaget som er framsatt i dokumentet, om å oppheve Grunnloven § 117.
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-05-24:
Jeg skal prøve å være kort. Jeg er enig med representanten Lundteigen i en helt grunnleggende ting, som han sa til slutt, og det er at vi må ha lover og regler i samfunnet. Det er helt opplagt, og vi må ha lover og regler som er bygget på demokratiske grunnprinsipper – at man har individuelle rettigheter. Det eneste som gjør at vi går imot odelsloven, er at dette er en lov som er bygget på privilegier, og det er privilegier til slekta, og det er ikke å ha universelle rettigheter som alle har. Da er det prinsipielt sett en feil lov å ha. Det betyr ikke at dette skal være et lovtomt rom. Det betyr at man fortsatt skal ha rettigheter som eier, eiendomsretten står fortsatt fast. Det er bare det, som også Trine Skei Grande la vekt på, at også andre skal ha større mulighet til å komme inn i en næring som de ønsker, på like vilkår – og at ikke slekt eller genene skal være et privilegium når det gjelder dette. Jeg skal ikke gå inn i hele diskusjonen omkring Europa, men jeg synes det er interessant at man i hvert fall diskuterer de liberale verdiene i Europa. Det er viktig å ivareta de liberale verdiene i Europa, og det er viktig også å bygge opp under den økonomiske veksten vi trenger, med handel og med å ha fri økonomisk utvikling, og man trenger å slåss imot de kreftene som i dag utfordrer de liberale verdiene i Europa. Jeg synes det har vært en interessant debatt, men den endrer definitivt ikke standpunktet til Venstre. Vi har alltid ment at rettigheter ikke skal bygges på privilegier. Man skal ha rettigheter som skal være universelle, og de skal gjelde alle, så vi står fast på standpunktet om at odelsloven skal ut av Grunnloven.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-05-24:
Det sentrale argumentet for SV for kvifor vi støttar og for så vidt var blant forslagsstillarane når det gjeld dette forslaget, er det enkle faktum at matjordressursar er ein heilt fundamental verdi i eit samfunn, som naturressursar er det. Det høyrer derfor naturleg heime i den grunnlovsparagrafen. Så vil eg leggje til at det i tillegg, for begge delar, openbert er ei utvikling der dei ressursane er under press, og der den sterke befolkningsveksten vi skal gjennom dei neste tiåra, kjem til å setje dei under press, mens vi på global basis har behov for å ta vare på både naturmangfaldet og matjordressursane våre. Vi synest derfor det er naturleg at det er ein del av Grunnlova. Eg må òg seie at eg ser på det som svært positivt at eit klart fleirtal i komiteen har gjeve støtte til det, og at det kjem til å få såpass betydeleg støtte i Stortinget i dag som det får. Det er viktig for å uttrykkje den politiske viljen som ligg bak dei forslaga, etter mitt syn, sjølv om dei kjem til å falle. Så skal eg berre seie at eg synest Venstre har eit for så vidt konsistent argument, for eg har lagt merke til det same, at ein går imot dei paragrafane med det argumentet at det ikkje kjem til å få praktisk betydning. Men dersom det verkeleg var konsistens, kunne ein jo kanskje spørje kvifor Venstre eigentleg er for § 112 i det heile, dersom det er slik at dei meiner at den paragrafen ikkje kan stoppe oljeboring utanfor Lofoten og derfor ikkje bør stå, og at det å ta inn matjordressursar ikkje gjer nokon forskjell. Så eg er jo litt i tvil – vi har jo den situasjonen i dag at Grunnlovas ånd, måten Grunnlova er formulert på, ikkje kan nyttast i dei fleste tilfelle i heilt konkrete saker. Idégrunnlaget er at den er «Basic Law», og gjennom å uttrykkje noko der endrar ein ikkje nødvendigvis den daglege rettspraksisen i dei enkelte sakene, men ein uttrykkjer viktigheita av noko, varigheita av noko. Derfor er det bl.a. no alle parti, utanom Venstre, dersom eg ikkje tek feil, som ønskjer å ta inn Noregs Bank. Så eg har ikkje noko imot den grunngjevinga, men eg synest kanskje ikkje den er heilt konsistent, for dersom ein verkeleg hadde eit slikt syn på Grunnlova, måtte ein nok gå litt hardare til verks med dei paragrafane som allereie finst der.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-05-24:
Ja, det var ein god idé.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-05-24:
Først skal eg berre kort referere til at SV òg støttar forslaget om å ta inn igjen eit vedtak om sentralbanken i Grunnlova. Men eg vil kort seie til det andre forslaget at eg trur representanten Lundteigen gjer ein stor feil dersom han tolkar den manglande støtta til det forslaget som manglande støtte til Senterpartiets EU-syn, fordi absolutt alle tenkjelege kombinasjonar av synspunkt på EU/EØS som finst i norsk politikk, er representerte blant dei partia som ikkje støttar det forslaget. Og det er heller ikkje sånn at forslaget lyder at Noreg skal ha ein eigen valuta. Forslaget lyder slik: «Den norske pengeeininga er ei krone. Krona er delt i hundre øre.» Det er eit anna forslag enn eit eventuelt forslag om at Noreg skal ha ein eigen valuta. Det er jo sånn at Noreg gjennom all tid – iallfall i moderne tid – har hatt ein eigen valuta, men kva pengeeininga har vore, det har vi faktisk tidlegare gjennomført endringar i i Noreg. Eg kan ikkje seie at det er særleg godt grunngjeve at vi skal ha i Grunnlova eksakt kva for pengeeining vi skal ha i Noreg. Det høyrer heime i anna lovgjeving, som i dag. At vi derimot skal ha ein sentralbank med dei oppgåvene som er, som ein av dei sentrale samfunnsinstitusjonane våre, høyrer heime i Grunnlova. Det er for så vidt òg ryddig at for alle vedtak vi skal gjere i samband med debatten om EU-medlemskap på den eine eller andre måten, skal prosedyrane på det vere som dei alltid har vore. Så i den grad nokon no inviterer til at dette har med prosedyrar å gjere: Vi gjer med dette som vi har gjort med dei tidlegare forslaga; vi bevarer dei prosedyrane vi i dag har. Derfor trur eg det er mest korrekt å tolke den manglande oppslutninga om dette forslaget i dag som at det rett og slett dreier seg om saka, om sjølve forslaget. Og då er SVs syn at det ikkje er riktig at pengeeiniga skal vere del av Grunnlova vår. Med dei korte orda gjev eg meg. Vi har sikkert irritert resten av Stortinget nok når det gjeld bruk av taletid i dag.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2016-05-24:
Det er, som eg sa i mitt første innlegg, faktisk eit ganske sterkt signal når fleirtalet i salen i dag går inn for å styrkja matjordressursane ved å leggja det inn i Grunnlova, sånn at me får endra paragrafen til at det står «Naturressursane, medrekna matjordressursane». Eg meiner det er veldig bra, og eg skulle framleis ønskja at det fekk grunnlovsmessig fleirtal. Nesten alle som har vore oppe her og snakka i dag, har sagt at dei er for matjord. Venstre har sagt at det er ein føresetnad for matproduksjon. Der er me heilt einige. Framstegspartiet sa òg at dei var positive til matjord, og dei seier at paragrafen jo står der allereie. Ja, og det er det eg meiner, paragrafen står der, men når me er opptekne av å styrkja matjorda for komande generasjonar, så styrkjer me det med å endra den paragrafen med dei to orda. Så eg oppfordrar eigentleg alle til å vera med på forslaget i dag, også Venstre, som seier dei er både miljøparti og opptekne av matjorda, sånn at me legg inn det tillegget – «medrekna matjordressursane» – sånn at me kan sikra komande generasjonar mat.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2016-05-24:
Me i Arbeidarpartiet er einige i utgangspunktet til forslagsstillarane, at flest mogleg bør ha stemmerett i eit samfunn som har demokratisk styresett som mål. Når folk gjennom val peikar ut kven som skal styra landet, understrekar dette det grunnleggjande prinsippet om at all makt går ut frå folket. Dette var eit viktig argument då stemmerettsalderen vart sett ned frå 20 år til 18 år i 1978. Det at ungdom deltek politisk og engasjerer seg i samfunnet, er eit felles mål. Sidan 1989 har det vore halde skuleval i forkant av kvart einaste lokal- og stortingsval. Skulevalet har fått, og spelar, ei sentral rolle i det valførebuande arbeidet til skulane. Landets 16-åringar er både habile og godt kvalifiserte, det er det ikkje tvil om, men det er eit godt prinsipp at myndigheitsalderen og valbarheitsalderen heng saman med stemmerettsalderen, og det prinsippet meiner me framleis må gjelda. Det er òg sånn at Vallovutvalet drøfta spørsmålet om å setja ned stemmerettsalderen til 16 år ved lokalval, men fleirtalet gjekk imot, då dei meinte at myndigheitsalder og stemmerettsalder burde vera lik. Difor kjem me i Arbeidarpartiet, iallfall delar av oss, til å gå imot forslaget, ikkje fordi me meiner at 16-åringar ikkje er kvalifiserte, men ut frå prinsippet om at myndigheitsalder og valbarheitsalder skal hengja saman med stemmerettsalderen.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2016-05-24:
Fyrst vil eg seia at det eigentleg er representanten Abid Raja frå Venstre som er saksordførar i denne saka, men då han måtte reisa i ei gravferd, har me avtalt at eg held saksordførarinnlegget for han. Det er enkelt, fordi det er ein samla komité som står bak merknadane, og det er ein samla komité som går imot forslaget. Tilsvarande forslag om endring av Grunnlova § 75 har vorte handsama to gonger tidlegare, både 10. januar i 2008 og 11. januar i 2011, og begge gongene vorte avviste, mot enkelte stemmer frå representantar frå Framstegspartiet. Eg er einig med forslagsstillarane i at føreseielege rammevilkår er viktige for norsk næringsliv. Derimot er både eg og heile komiteen ueinig med forslagsstillarane i at det er behov for å innføra nye konstitusjonelle reiskapar for å sikra langsiktigheit og låsa politiske vedtak for lengre tid enn det som i dag er mogleg gjennom vanlege fleirtalsvedtak i Stortinget. Komiteen er òg av den oppfatning at ei konstitusjonell regulering som den forslagsstillarane legg opp til, i enkelte tilfelle kan verka mot si hensikt og f.eks. vera til hinder for nye, nødvendige reformer. Komiteen støttar heller ikkje forslagsstillarane når dei meiner at gjeldande parlamentariske og konstitusjonelle verkemiddel ikkje er tilstrekkelege, og at det å innføra ei ny «semikonstitusjonell» vedtaksform vil kunna sikra behovet for langsiktigheit og stabilitet, samtidig som ein varetek den nødvendige fleksibiliteten i vedtaksprosedyrane. Omgrepet «rammevilkår for næringslivet» er ofte knytt opp til vedtak om skattesatsar og skatteformer, men det er jo meir enn det òg. For næringslivet er det viktig at den generelle økonomiske politikken alltid er tilpassa dei gjeldande konjunkturane i tida. Skulle det koma ei krise, kan det tenkjast at ein kanskje treng å setja ned skattane eller å auka skattane. Det kjem an på kva for natur krisa har. Men om ein gjennom semikonstitusjonelle vedtak då har bunde seg til ikkje å gjera det, er ein faktisk ikkje i stand til å møta ei krise. I ein global økonomi veit me at ei krise ofte kan koma raskare og vera mindre føreseieleg enn det me var vane med i den gamle, meir lukka økonomien. Difor vil semikonstitusjonelle vedtak òg på mange måtar forhindra ei regjering frå å kunna møta verkelegheita i økonomien på ein måte som gjev gode rammevilkår for næringslivet. Rammevilkår er som sagt meir enn skatte- og avgiftsvedtak. Ein samla komité tilrår at forslaget ikkje vert vedteke.
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2016-05-24:
Denne saken, som er et forslag om vern av matjordressursene, synes overflødig ettersom matjordressursene allerede har et vern i Grunnloven i § 112, som lyder: «Enhver har rett til et miljø som sikrer helsen, og til en natur der produksjonsevne og mangfold bevares. Naturens ressurser skal disponeres ut fra en langsiktig og allsidig betraktning som ivaretar denne rett også for etterslekten. Borgerne har rett til kunnskap om naturmiljøets tilstand og om virkningene av planlagte og iverksatte inngrep i naturen, slik at de kan ivareta den rett de har etter foregående ledd. Statens myndigheter skal iverksette tiltak som gjennomfører disse grunnsetninger.» Matjordressursene er en del av naturens ressurser på lik linje med andre naturgitte ressurser, og som det er nedfelt i Grunnloven, skal naturens ressurser disponeres ut fra en langsiktig og allsidig betraktning som ivaretar retten til produksjonsevne for etterslekten. Matjord er en knapp ressurs som følge av naturgitte forhold, som topografi og det faktum at vi ligger langt mot nord. Det gjør at bare 3 pst. av Norges landareal kan benyttes som dyrket mark, og at kun 30 pst. av dette igjen egner seg som kornarealer. Den beste matjorden ligger rundt tettsteder og byer, og behovet for areal til boliger, industri- og næringsutvikling, jernbane og veier har medført at dyrket mark i disse områdene har blitt redusert over mange år. Matjord har en stor verdi, men også matjorden må balanseres mot samfunnets øvrige behov. Det finnes løsninger som ivaretar flere samfunnshensyn, herunder at matjord flyttes fra anleggsområder til gårdsbruk eller til nydyrkingsområder. Fremskrittspartiet mener at en tilfredsstillende interesseavveiing ivaretas av ordinær sektorpolitikk og -lovgivning. Det er ikke ønskelig å bringe Høyesterett inn i en konkret vurdering av areal- og landbrukslovgivningen opp mot en slik bestemmelse som den foreslåtte. Med det jeg sa innledningsvis om at matjordressursene allerede i dag har et grunnlovsvern sammen med andre ressurser, og på bakgrunn av at sektorpolitikk vil kunne ivareta matjordressursene på en god måte, vil ikke Fremskrittspartiet tilrå at forslag om ekstra sterkt vern i Grunnloven bifalles, og kommer til å stemme imot forslaget.
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2016-05-24:
Denne saken er et forslag om å endre Grunnloven § 93 – senere endret til § 115 – med sikte på å åpne for at samtykke til suverenitetsoverføring kan gis med to tredjedels flertall forutsatt at det først er avholdt en rådgivende folkeavstemning. Jeg er blitt gjort oppmerksom på at det er en faktafeil i innstillingen, på side 3, nederst i første spalte og øverst i andre spalte. Det står: «Flertallet viser til at folkeavstemning kun har vært benyttet tre ganger i nyere tid.» Det viser seg imidlertid at vi har hatt seks landsomfattende folkeavstemninger: I august 1905 om unionsoppløsning, i november 1905 om Prins Carl, altså kong Haakon, skulle bli konge i Norge, i 1919 om brennevinsforbud, i 1926 nok en gang om brennevinsforbud, denne gang om man skulle fortsette med det, i 1972 om EF-medlemskap og i 1994 om EU-medlemskap. Faktafeilen får ingen innvirkning på saken, men jeg synes det er riktig å korrigere dette når opplysninger om dette nå foreligger. Komiteen viser til at Norge allerede har undertegnet rundt 900 internasjonale avtaler som i større eller mindre grad innsnevrer vårt eget handlingsrom, og viser til at det har vært bred enighet om de fleste av disse avtalene i Stortinget. Komiteen viser til at en allerede i dag har to ulike ordninger for suverenitetsoverføring. Den første fremgangsmåten er å gå veien om Grunnloven § 121 – tidligere § 112 – hvor forslaget fremsettes av ett storting, for så å vedtas av det neste storting med to tredjedels flertall. Den andre fremgangsmåten er etter § 115 – tidligere § 93 – som åpner for suverenitetsoverføring allerede under det samme storting, under forutsetning av at tre fjerdedeler av representantene slutter seg til forslaget. Kravet om tre fjerdedels flertall er satt for at velgerne ikke har hatt mulighet for å gi uttrykk for sitt syn i et mellomliggende valg. Det fremsatte forslaget åpner altså for en tredje mulighet for suverenitetsoverføring ved at det er tilstrekkelig med to tredjedels flertall såfremt det har vært avholdt en rådgivende folkeavstemning om spørsmålet. På denne måten har folket hatt anledning til å gi uttrykk for sitt syn, samtidig som en slipper å måtte vente over to storting med å vedta suverenitetsoverføringen. Komiteens flertall viser til at selv om folkeavstemninger konstitusjonelt sett kun er rådgivende, er det bred politisk enighet om at utfallet av denne må respekteres når en først ber om folkets råd. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Høyre, viser til at det allerede finnes to alternative måter for suverenitetsoverføring i dag, og det er etter flertallets vurdering ikke behov for å grunnlovfeste flere alternativer. Flertallet tilrår på denne bakgrunn at det fremlagte forslaget ikke bifalles. Komiteens medlemmer fra Høyre tilrår at forslaget til endring i Grunnloven § 115, alternativ 1 B, bifalles. Jeg regner med at et medlem fra Høyre selv argumenter for bakgrunnen for sitt forslag. Med dette anbefaler jeg komiteens tilråding slik den fremgår av innstillingen.
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2016-05-24:
Først vil jeg kommentere innlegget til forrige taler litt. Han kommenterte tomtefestesaken. Jeg oppfatter taleren slik at han mener at de lærde strides om den saken. Det går det vel ikke an å si nå, når Høyesterett har tatt endelig beslutning i saken. Da har Høyesterett talt. Denne saken, som innebærer forslag om å endre Grunnloven § 106, slik at man kan endre de grunnleggende statuttene for disponering av Opplysningsvesenets fond, kan anses å være i strid med forutsetningen for å opprette fondet i sin tid. Over tid har riktignok en rekke av de formål som bestemmelsene for geistlighetens benefiserte gods, som det heter, gjaldt, og som man forutsatte skulle ivaretas, blitt overtatt av stat og kommune. Imidlertid er Opplysningsvesenets fond et selveiende og selvstendig rettssubjekt. Staten har dermed ikke eiendomsrett til fondet og dets portefølje. Dersom Stortinget ønsker å nå spesifikke politiske mål, må disse primært nås ved hjelp av ordinære lovvedtak eller budsjettvedtak, ikke ved å instruere institusjoner som Opplysningsvesenets fond, som ikke har som hovedformål å være et politisk verktøy. Fremskrittspartiet vil ikke stemme for det fremsatte forslaget, og viser for øvrig til saksordførerens redegjørelse.
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2016-05-24:
Denne saken er et tverrpolitisk forslag om grunnlovfesting av Norges Bank som Norges sentralbank. En slik grunnlovfesting er ikke nytt. Allerede i 1814 ble banken skrevet inn i Grunnloven, og § 110 slo den gang fast: «Norge beholder sin egen Bank og sit eget Penge- og Myntvæsen». Ordlyden i § 110 lå fast helt frem til 1911 da denne paragrafen ble benyttet til grunnlovfesting av statens reservefond i stedet for Norges Bank. Og Norges Bank har etter dette ikke vært grunnlovfestet. Norges Bank er en av de eldste sentralbankene i verden og ble stiftet i 1816. I Sverige har de på sin side den eldste sentralbanken i verden, helt fra 1668. Sveriges Riksbank har vært grunnlovfestet og omtalt i regjeringsformen i flere hundre år. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmet fra Venstre, viser til at flere av de øvrige overordnede samfunnsinstitusjoner i Norge er grunnlovfestet, og det er etter flertallets vurdering naturlig at også Norges Bank, som en av de viktige samfunnsinstitusjonene, blir omtalt i Grunnloven. Flertallet viser til at Norges Bank er nærmere regulert i sentralbankloven, og at grunnlovfestingen derfor ikke får noen konsekvenser for funksjonen eller rollen til Norges Bank som sentralbank. Denne forblir uendret. Komiteens flertall tilrår på denne bakgrunn at forslaget til ny § 33 bifalles, slik at bestemmelsen på bokmål og nynorsk lyder henholdsvis: «Norges Bank er landets sentralbank. – Noregs Bank er sentralbanken i landet.» Det antas at komiteens medlem fra Venstre selv vil argumentere for at Venstre ikke bifaller forslaget om grunnlovfesting av Norges Bank. Med dette anbefaler jeg komiteens tilråding slik den fremgår av innstillingen i saken.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-05-24:
For Venstre er jordvern en forutsetning for framtidig matproduksjon. Venstre jobber aktivt på alle fronter for et styrket jordvern og for å sikre vern av produktiv matjord mot irreversible endringer. I så måte er det naturlig å vise til Dokument 8:13 S for 2013–2014, om en helhetlig jordvernplan, der et enstemmig storting etter forslag fra Venstre vedtok å be regjeringa i egnet form fremme forslag for Stortinget om en jordvernstrategi. Vi har imidlertid ingen tro på at forslaget om en presisering eller utvidelse av Grunnloven § 112 vil ha noen som helst betydning for jordvern og dyrket mark, det framstår mer i kategorien «kjekt å ha». Under samme begrunnelse stemmer vi også imot å ta inn nye bestemmelser i Grunnloven om Norges Bank som sentralbank og kroner og øre som pengeenhet, forslag som skal behandles senere i dag. Det er forslag om å endre Grunnloven som ikke vil ha noen praktisk betydning. Dette standpunktet kan egentlig underbygges ved å se på den aktuelle formuleringen i § 112 i dagens grunnlov, der det står: «Naturens ressurser skal disponeres ut fra en langsiktig og allsidig betraktning som ivaretar denne rett også for etterslekten.» Det flertallet i kontrollkomiteen vil, er å sette inn et lite tillegg etter «Naturens ressurser», nærmere bestemt: «herunder matjordressurser». Skulle dagens § 112 hatt noen reell betydning, burde man med Grunnloven i hånden kunnet stoppe oljeboring i sårbare områder eller dumping av gruveavfall i fjordene våre – saker som flere av de samme partiene som i dag ivrer for å utvide § 112 med en formulering om matjord, absurd nok er tilhengere av. Venstre mener på prinsipielt grunnlag at Grunnloven skal være en lov der de ulike paragrafene og formuleringene skal ha en reell betydning, og vil således gå imot forslaget om å endre § 112 og senere i dag også gå imot forslagene om ny § 33, om Norges Bank som sentralbank, og ny § 38, om kroner og øre som norsk pengeenhet.
Michael Tetzschner (Høyre), 2016-05-24:
Mye av debatten har forløpt nokså forutsigelig, men det har også kommet et par paralleller som jeg med all respekt må si var nokså selsomme. Jeg tenker på den sammenligningen at man kan velge gud når man er under 18, men ikke stortingsrepresentant. Hvis jeg bare i all vennskapelighet kan si at det er kanskje to forskjellige valgkretser vi snakker om, og at når det gjelder den mer sekulære valgkretsen som vi arbeider i til daglig, er det også til syvende og sist snakk om at man gjennom en felles beslutning hvor vi deltar som aktive borgere, faktisk er med på å utøve makt, makt over andre, makt over veivalg, over lovgivning, selv om ikke alle valg avgjøres med så små marginer som i Østerrike. Det bringer meg over til et annet ‒ jeg vil si selsomt ‒ argument som er brukt her. Fordi man har en antagelse om velgerbefolkningen i Østerrike i det uhyre spennende, nervepirrende valget de har hatt der ‒ begge kanslerkandidatene sto med 50,0 pst. på skjermen, og fintellingen var avgjørende ‒ er det allikevel et fullstendig prinsippløst argument at man vil ha inn en ny aldersgruppe fordi man har formodning om at de lar seg påvirke enten av det ene eller andre standpunktet. Det er dessverre i denne sammenheng når vi snakker om grunnlovsbestemmelse, et helt ubrukelig eller ‒ for å si det mer forsiktig ‒ et irrelevant argument når vi skal vurdere å skrive inn noe nytt i Grunnloven. Jeg synes en gjenganger i dette er argumentet om at vi er så opplyste i dag, og skolen er blitt så mye bedre, og så mange tar videregående utdannelse. Når det gjelder gruppen man nå skal innrette valgordningen etter, vil det jo fange opp dem som har fullført godt og vel ungdomsskolen, så de har da angivelig store sjanser til å gå videre og bli enda klokere i videregående skole. Den fanges nettopp ikke opp av en 16-års grense, den fanges noe bedre opp av en 18-årsgrense ved valgene. Dessuten kan man jo også trekke inn den pussigheten at det samlede antallet undervisningstimer i den gamle syvårige skolen er på nivå med det man har i niårig skole. Så er det annet forhold man ikke skal se helt bort fra når man hyller den moderne teoretiske opplæringen, at tidligere aldersklasser hadde ofte et nærmere forhold til arbeids- og yrkesliv, til verdiskapning. Så hvis man først begynner å kvalifisere og si at her er det nærmest en darwinistisk utvikling, og at det er et historiens hjul som gjør det helt nødvendig å senke stemmerettsalderen med tid og stunder, er det en meget svak argumentasjon, og den vil ikke holde. Jeg er i hvert fall glad for at det er et så klart flertall bak innstillingen. Jeg forsømte meg i sted. Jeg inkluderte ikke Senterpartiet i det brede flertallet. Det er hermed gjort. Så fornuften råder ennå en stund. Vi kan leve svært godt med 18-års stemmerettsalder, fordi det er til syvende og sist en oppfatning av når man ut fra livets alminnelig erfaring er i stand til å overskue handlinger som får konsekvenser for andre. Det er ikke å sette seg på sin høye hest. Det er en jobb som den lovgivende forsamling må ta på seg. Det er derfor vi har disse diskusjonene.