Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-10-18:
Jeg vet ikke om representanten Dørum tåler mer honnør nå, men det skal han få også herfra. Dette er, som representanten Giltun nevnte, en debatt som Stortinget har hatt tidligere, på sett og vis. Det er vel ikke godt å si hvordan man skal få et perfekt system på dette feltet. Vi vet at psykiatrien har sine oppgaver, og at politiet har sine. Men av og til er det faktisk slik at noen av dem blir kontaktet og kommer først til et sted hvor noen trenger bistand, enten det skulle være fra psykiatrien eller fra politiet. Jeg tror vi må erkjenne at da gjelder det å gjøre en så god jobb som mulig, uavhengig av hvem som kommer til stedet for å bistå. Så vel i helsesektoren som ellers er vel en av de største utfordringene samhandling – mellom nivåer og mellom avdelinger. Her snakker vi også om samhandling mellom ulike sektorer og tjenester. Lovverket er klart. Loven om psykisk helsevern gir klare føringer på hvordan dette skal skje. I tillegg står det i politiloven at politiet skal bistå dersom det er nødvendig. Det er pekt på i debatten at det å bli hentet av uniformert politi i en gitt situasjon kan være en tilleggskrenkelse. Det er jeg helt enig i. Nå er det vist til det som har vært et prosjekt i Bergen. Der var nettopp ett av poengene at bistand fra politiet skulle skje sivilt, altså at sivilt politi bistod psykiatrien. Det tror jeg er et viktig poeng. For vi må vel erkjenne at det eksisterer både gode og dårlige erfaringer når det gjelder samarbeidet mellom helsevesen og politi. Alle som har hatt ordet før meg, har bedt helseministeren om å bibringe de gode resultatene av et slikt samarbeid til øvrige steder i landet, og det kan jeg bare slutte meg til. Jeg har likevel lyst til å si når representanten Bøhler var inne på politiet og deres utdannelse, at jeg har vel det inntrykk at norsk politi har god erfaringsbakgrunn til å takle mange ulike situasjoner. Det er ikke for ingenting at norsk politi internasjonalt står så høyt som de gjør, nettopp fordi man har en annen bakgrunn enn det som er normalt i nasjonalt politi når det gjelder menneskekunnskap og menneskeforståelse. Men alt kan selvsagt bli bedre. Det tviler jeg ikke på. Jeg er også opptatt av et annet aspekt, nemlig at helsetjenesten blir mer tilgjengelig. Nå skal jeg ta ett eksempel: Når en 14-åring er psykisk syk, sier skolen: Dere får henvende dere til BUP. Ikke vet foreldrene hva BUP er, og ikke vet de hvordan man går fram for å få hjelp der. Til syvende og sist kan det bety at det er politiet, fordi det ikke blir noe ut av den hjelpen, som får vedkommende i fanget. Dette med tilgjengeligheten til psykiatrien og ikke minst det å få distriktspsykiatriske sentre mer inn i førstelinjetjenesten, tror jeg er en utfordring som man fortsatt trenger å jobbe med, slik at ønsket om hjelp blir møtt av psykiatrien og ikke av politiet – at det er en tilgjengelig psykiatri vi opplever. Vi deler absolutt forslagsstillerens intensjon. Jeg er glad for at psykiatriplanen fullfinansieres for neste år. Det er faktisk nesten 1 milliard kr mer bare det. Det behøver ikke å bety annet enn at det gis muligheter også til å arbeide ytterligere på dette feltet. Erfaringsoverføring er viktig – det at vi ikke sier at dette er mitt eller ditt bord, men at det faktisk er vårt felles bord.