Erna Solberg (Høyre), 2001-04-23:
Denne våren har det vist seg at norsk utlendingsadministrasjon er inne i en alvorlig krise. Saksbehandlingstiden for mange saker er blitt helt uakseptabel, de administrative rutinene i UDI er blitt sterkt kritisert. Informasjonsflyten til søkere og UDIs samarbeidspartnere er også blitt sterkt kritisert i en rekke avisoppslag og artikler. Avisoppslagene har vært mange denne våren, men jeg tror at mange av de stortingsrepresentantene som jobber med innvandringsspørsmål, også vet at mailene med enkeltsaker og erfaringer har vært flere enn antall avisoppslag. Det er nemlig slik at det for mange oppleves som om vi har et utlendingssystem som har gått totalt i kaos. Praktiseringen av selve asylregelverket er også blitt kritisert. Dette skjer selvfølgelig på bakgrunn av endringer som har vært gjort, og på bakgrunn av et stort inntak av flyktninger og mange asylsøkere de senere årene. Men bildet er at det er behov for å gjøre mye for å få utlendingsadministrasjonen til å fungere. Den innstillingen vi behandler i dag, tar utgangspunkt i St.meld. nr. 17, «Asyl- og flyktningpolitikken i Noreg», og Dokument nr. 8:67, et forslag fra Odd Einar Dørum om å sikre forfulgte kvinner bedre beskyttelse. Den omhandler i like stor grad en rekke saker som ikke er tatt opp i Regjeringens stortingsmelding, med adresse til den utviklingen som har vært knyttet til utlendingsadministrasjonen det siste halve året, og som i liten grad avspeiles i meldingen. I så måte blir meldingen bare én av de tre bærebjelkene som behandles i dag. Til tross for at Regjeringen før jul avgav meldingen om asyl- og flyktningpolitikken, har den samme regjeringen i løpet av de tre siste månedene på grunn av utviklingen sett seg nødt til å gjøre mange nye grep. De har foreslått store endringer i saksbehandlingsreglene i utlendingsadministrasjonen og varslet lovendringer for å få ned saksbehandlingstiden. Det er varslet en full gjennomgang av utlendingsloven, og det er varslet en full konsulentgjennomgang av hvordan Utlendingsdirektoratet fungerer. Bakgrunnen for meldingen er et vedtak gjort i Stortinget ved behandlingen av budsjettet for Kommunaldepartementet høsten 1999. Den gang bad man om en gjennomgang og en evaluering av flyktning- og integreringspolitikken, med hovedfokusering på flaskehalser når det gjaldt behandlingen av asylsaker og bosetting i kommunene, samt en gjennomgang av kommunenes kompensasjonsordninger. Den har vi til dels fått i forbindelse med budsjettet i høst, da integreringstilskuddet ble økt. Men la meg først slå fast at når det gjelder deler av St.meld. nr. 17, og store deler av innstillingen som behandles i dag, er det ganske bred politisk enighet. Først og fremst gjelder det behovet for en bedre integreringspolitikk. Komiteen ønsker å gå lenger enn Regjeringen når det gjelder å styrke de enslige asylsøkeres situasjon, både i mottak og i forhold til kommuner. Komiteen ønsker å presse på i forhold til godkjenningssystemer og den praktiske kompetansetestingen, og støtter forslaget om obligatorisk norskopplæring. På en rekke andre, mindre punkter er komiteen mer eller mindre enstemmig; på noen punkter gir ikke Fremskrittspartiet sin tilslutning. Jeg går ut fra at de kommer til å legge frem sin helhetlige innvandringspolitikk i egne innlegg. Det at det ikke er politisk konflikt knyttet til disse temaene, gjør det ikke mindre viktig. Det er et drastisk behov for å få gjort ting på dette området. Bedre integrering er bedre – og god økonomi – for Norge. Den nylig fremlagte ECON-rapporten viser til det store potensialet for gevinster i norsk økonomi ved å integrere asylsøkere og flyktninger raskere. Man opererer med så mye som 50 milliarder kr bespart, eller vunnet, i norsk økonomi de neste ti årene bare ved en raskere integrering av de asylsøkere og flyktninger som allerede er her, eller som kom til Norge i løpet av 2000. Hvis de de neste ti årene blir integrert på samme nivå som vestlige innvandrere, vil vi altså kunne tjene bortimot 50 milliarder. Dette er selvfølgelig, som mange slike beregninger, teoretiske regnestykker, men poenget med dem må jo være at de gir så klare indikasjoner på hva vi kan oppnå ved å sørge for at asylsøkere og flyktninger raskest mulig blir selvhjulpne og integrert i arbeidslivet, istedenfor å fortsette den «klientifiseringen» og passiviseringen som i dag skjer, både på asylmottak og ved etablering i kommunene. Dette opplever jeg at Stortinget gjennom en enstemmig komite i denne innstillingen mener er viktig. Det er derfor også bred tilslutning til å lage et introduksjonsprogram i kommunene, selv om det nok kan stilles spørsmål fra komiteens side ved om rammene rundt det på dette tidspunktet er klare nok i forhold til samarbeidet mellom kommuner og Aetat, og på andre områder. Det er også sånn at problemene med bosetting blir mindre hvis man får til en rask inntreden i arbeidslivet. Det er ingen tvil om at personer som allerede er i arbeid når de bosettes, eller som raskt blir det etterpå, gir kommunen en økonomisk gevinst, slik som integreringstilskuddet i dag er utformet. Når det likevel i innstillingen i hovedsak fokuseres på andre deler, og jeg i resten av mitt innlegg kommer til å gjøre det, er det på grunn av den kritiske situasjonen vi er i i forhold til utlendingsadministrasjonen. I november i fjor var det 25 000 saker som ventet på behandling. Pr. 1. april i år er det litt over 25 000 enkeltsaker som venter på behandling. De siste fem månedene har altså ikke medført mindre restanser, dette til tross for at overføringsproblemene knyttet til asylavhørene nå bør være over, og til tross for at omorganiseringen som Statskonsult anbefalte i begynnelsen av fjoråret, burde vært gjennomført, slik at man kunne fungere bedre etter de prinsippene. Likevel har man ikke sett en nedgang i restansene. Og det er viktig å huske at det er menneskeskjebner disse bunkene med saker dreier seg om. Det gjelder barn som har ventet i over et år – ja bortimot et og et halvt – på å få se igjen sin mor som har giftet seg og reist til Norge, det gjelder besteforeldre som ikke har fått sett barnebarna sine, og det gjelder asylsøkere som kom før asylintervjuene ble overført til UDI, slik at sakene har fått lav prioritet. Nå har jeg bevisst unngått å nevne de enkelteksemplene som virkelig er rystende, nemlig barn i utlandet som er alvorlig syke – saker som vi altså har fått dokumentert i enkelte av oppslagene – og som venter, eller som faktisk har dødd. Det er vanskelige og enkle saker om hverandre i disse bunkene. Prioriteringsprinsippene virker ikke særlig gjennomsiktige. Da Stortinget behandlet meldingen om menneskerettigheter i høst, sa jeg at for en del personer oppleves møtet med UDI som Kafkas beskrivelse av byråkratiet i «Slottet»: Man får liksom aldri en beskjed eller en avgjørelse. Selv om UDI nå har prioritert bedre telefontjeneste, oppleves det fortsatt slik for mange. For meg er det et tankekors at svært mange av dem som tar kontakt med oss, er nordmenn som gifter seg med utlendinger, mens vi vet at veldig mange av dem som har like store problemer, er ikke-norske statsborgere som bor i Norge, og som venter besøk og familiegjenforening. De klager ikke på samme måten, men har nok vel så store problemer og har kanskje hatt det i mye lengre tid enn mange av dem som tar kontakt. Derfor er det å få saksbehandlingstiden ned det viktigste vi kan gjøre for å forbedre asyl- og integreringspolitikken, men også for å gjøre Norge til et bedre land å leve i som et flerkulturelt samfunn. Det er nemlig slik at det finnes massevis av norske ungdommer som hvert år reiser ut og studerer i den – som jeg sier – mest kjærlighetsutsatte tiden av sitt liv, den tiden man treffer andre som man kanskje ønsker å ha et varig forhold til, men som opplever møtet med Utlendingsdirektoratet og våre utlendingsregler som svært vanskelig. Det er slik at vi er en del av et mer globalt samfunn, og folk forventer at et norsk byråkrati skal fungere mer effektivt enn det gjør i dag. Derfor er noe av det viktigste vi gjør, å få ned saksbehandlingstiden overalt. Selv om Regjeringen har hatt helt klar ryggdekning i Stortinget for at asyl- og arbeidsinnvandringssaker skal ha prioritet, vil jeg si at det også var i et bilde hvor familiegjenforeningssakene tok fem måneder, ikke 15 måneder. Det har jo nesten vært slik at for hver måned som har gått, har behandlingstiden for familiegjenforeningssaker også økt med en måned. Derfor er det også forskjell i komiteen i synet på hvor hardt man ønsker å presse på for å få gjort noe. Forskjellen går mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, som ønsker å få en gjennomgang av kortsiktige tiltak i revidert nasjonalbudsjett, og de øvrige partier, som ønsker at Regjeringen skal legge frem en noe større gjennomgang i revidert nasjonalbudsjett, og fremmer forslag om det. Det man ønsker fra et mindretall, er en gjennomgang av de tiltakene som er iverksatt for å få UDI til å fungere, samt en tidsplan for videre arbeid med langsiktige endringer av UDI, strakstiltak for å få avviklet restansene, prioriteringsprinsipper mellom saker, andre kortsiktige avhjelpingstiltak og en gjennomgang av ressursbehovet for å nå dette. Mindretallet ber ikke om å få en konklusjon på konsulentgjennomgangen og de langsiktige endringene, men det vi ber om, er å få på bordet de kortsiktige tiltakene og tidsplanen for de langsiktige endringene. I tillegg har man ønsket å fastsette en målsetting om at restansene skal være bygd ned innen 1. januar 2002. Jeg ser at flertallet på Stortinget ikke har det samme behovet for tempo i disse sakene, men jeg har lyst til å minne dem om at de personene som er i saksbunkene, sannsynligvis føler at det er nødvendig å få tempoet opp – og få det raskt opp. I tillegg til spørsmålene om UDIs funksjoner når det gjelder saksbehandlingstiden, er det også erklært fra Regjeringen at man skal ha en full gjennomgang av utlendingsloven. I den forbindelse har også komiteen i innstillingen lagt visse føringer for gjennomgangen av utlendingsloven. Det gjelder to spesielle forhold. Det ene gjelder spørsmålet om grensegangen mellom beskyttelsesbehov og flyktningkonvensjonens asylgrunner og en gjennomgang av praktiseringen av grensegangene her. Det er et tema som er tatt opp med komiteen av flere organisasjoner. Det er tatt opp av Flyktningerådet, det er tatt opp av NOAS, og det er tatt opp av Amnesty International. De mener at det er et behov for å få en utlendingslov som faktisk gir opphold som flyktning for dem som har beskyttelsesbehov, og ikke for en snever konvensjonsbegrunnelse, og også et pedagogisk behov som jeg kan se av enkelte av de forslagene som er lagt ut i salen, nemlig at det er personer som har beskyttelsesbehov, som faktisk får opphold på humanitært grunnlag. Det er ikke slik at alle som får opphold i dette landet på humanitært grunnlag, får det fordi de er innvandrere, eller økonomiske flyktninger. Det er også slik etter dagens lov at et beskyttelsesbehov kan gi grunnlag for humanitært opphold. Derfor har vi også lansert spørsmålet om vi burde hatt en mellomkategori for å løse noe av det pedagogiske problemet. Den andre føringen som er lagt i forhold til endringer i utlendingsloven, og hvor komiteen ønsker et hurtigere tempo enn «en gjennomgang av hele utlendingsloven», gjelder spørsmålet om kjønnsbasert forfølgelse. Det er kommet ganske mange klare signaler om at de endringene som ble gjort i 1998 for å verne om kvinner som blir forfulgt av kjønnsbaserte grunner – først og fremst er det jo kvinner – ikke fungerer godt nok, og at man ønsker en gjennomgang av både lov og praksis. Det er også dette som ligger i forslaget fra Odd Einar Dørum. Komiteen gir ikke tilslutning til Odd Einar Dørums forslag som sådant, eller de premisser som er lagt der, bl. a. om gjenopptakelse av samtlige saker. Det er det ikke flertall for. Men vi ønsker å ha gjennomgang av lovene, regelverket og praksisen, og at det skal komme som en selvstendig sak eller integrert i en annen sak, men i et betraktelig raskere tempo enn «en gjennomgang av hele utlendingsloven». Hvis det er riktig, som det kan tyde på av enkelte av de sakene som har vært fremme, at man her er for snever i forhold til det som er politisk ønskelig, bør dette raskest mulig kunne ryddes opp i. I tillegg er det viktig på dette området å følge med i den internasjonale utviklingen. Det er flere land som de senere årene har beveget seg i retning av å gi bedre beskyttelse for kvinner som bl. a. blir forfulgt av tidligere ektefellers familier med trusler for utroskap, hvor det er klart at statene ikke vil klare å beskytte dem mot eventuell hevn, eller hvor staten i seg selv sanksjonerer disse hevnaksjonene, som man ser i enkelte land. Så til integreringspolitikken. Det er viktig for komiteen at integreringspolitikken begynner når man kommer i mottak, og at man ikke venter med integreringspolitikken til det øyeblikket man får bosetting i en kommune. Derfor har man også lagt stor vekt på hvordan utformingen av mottakene skal være i årene fremover. Vi har gitt tilslutning til – og kanskje utdypet – tankene knyttet til organiseringen av mottak i årene fremover, nemlig at man må ha noen mottak som har større forutsigbarhet enn de har i dag, som har større kompetanse, og som kan brukes som kompetansebase i tilfelle av rask oppbygging eller rask nedbygging. Noen av disse mottakene bør også etter flertallets mening ha en forsterket funksjon i forhold til personer som har store psykiske problemer. Det er et behov for å ha noen mottak innenfor en ramme som gjør det mulig å gi et forsterket tilbud. I tillegg til alle disse temaene har vi tatt opp en rekke spørsmål knyttet til enslige asylsøkere og andre ting som har vært debattert i Stortinget tidligere. Jeg har ikke mer tid til å gå inn på de enkelte tingene, men jeg vil få lov å ta opp de forslag som Høyre står som medforslagsstiller til i innstillingen.