Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Problemstillingane i denne innstillinga er alvorlege. Dei har med unge menneskes fridom, integritet og menneskeverd å gjera. Eg trur at Noreg må verta tøffare. Vi må setja nokre grenser for valfridom. Menneskerettar, demokrati og universelle verdinormer set nemleg grenser for kva val og handlingar som kan aksepterast. Slike grenser er nødvendige for å sikra reell fridom. Utan språk og samfunnskunnskap har ein person busett i Noreg ikkje eit reelt val i forhold til deltaking i arbeidsliv, politikk, organisasjonsliv og daglegliv. Valmoglegheitene er då minimale, og ein er i stor grad prisgjeven sine næraste. Fridom er å ha reell og avgjerande innverknad på sitt eige liv. Eg er derfor glad for at komiteen presiserer at opplæring i norsk og samfunnskunnskap skal vera eit krav før utanlandske statsborgarar vert innvilga permanent busetjingsløyve i Noreg. Før eg tek ein gjennomgang av det som det faktisk er politisk vilje til å gjennomføra, har eg eit lite hjartesukk. Minoritetsbefolkninga i Noreg er mangearta. Svært mange er alt integrerte og ein del av det norske nærmiljøet. Slett ikkje alle personar med minoritetsbakgrunn treng å verta integrerte. Slett ikkje alle har eit behov for eit særskilt og samfunnsmessig tryggingsnett. Kristeleg Folkeparti har forståing for den frustrasjonen minoritetsgrupper som ikkje er utsette for korkje vald, tvang eller overgrep, føler når dei likevel vert stigmatiserte på grunn av etnisk tilhøyrsle. Og at minoritetsungdom også oftast har kloke, forstandige og kjærlege foreldre, veit vi. Innsats for å motverka rasisme, diskriminering og framandfrykt er, om mogleg, endå viktigare enn før. Men vår kunnskap om mangfald må ikkje hindra at vi gjer alt for dei som er ramma av kulturell eller religiøs uforstand. Lat oss innrømma at jobben med integrering ikkje er gjord. Men vi har sett i gang mykje, og i denne innstillinga er det fleirtal for ei rekkje synspunkt og tiltak. Til dømes støttar alle Regjeringa sitt mål om å ta ungdommen si side i kultur- eller generasjonskonflikten i innvandrarmiljøa. Og Noreg må jobba internasjonalt, er det semje om, for å kjempa mot tvangsekteskap. Bistandspolitisk må vi jobba mot kjønnslemlesting, for dette er ikkje fyrst og fremst eit norsk problem. Komiteen meiner også at det er viktig å syta for at helsestasjonar og skulehelsetenesta prioriterer oppsøkjande arbeid i utsette grupper, og at helsepersonell har tilstrekkeleg kunnskap om dette saksfeltet. Komiteen seier i tillegg at der ein har ein «kvalifisert mistanke om at kjønnslemlestelse vil bli begått», må nødvendige tiltak setjast i verk for å forhindra overgrep. Komiteen ber også Regjeringa om å vurdera behovet for eventuelle lov- eller forskriftsendringar for å klargjera varslingsplikt. Men dette er eit vanskeleg område, for varslingsplikt må avvegast mot barn og unge sine behov for bistand og hjelp i ein krisesituasjon. Fleirtalet ber Regjeringa om å vurdera ordninga med dobbelt statsborgarskap i sitt forslag til ny statsborgarlov. Og fleirtalet støttar Regjeringa sin intensjon om å stramma inn på kravet om forsytingsevne i samband med familiegjenforeining. Dette er for å hindra at unge innvandrarjenter vert hindra i å fullføra studium eller halda fram i arbeid. Fleirtalet meiner også at det må strammast inn på dispensasjonsadgangen for å få familiegjenforeining når ektefellane er under 18 år. Men å heva alderen til 24 år vil utvilsamt opplevast som underleg for myndige menneske som ynskjer å gifta seg. Derfor støttar ikkje Kristeleg Folkeparti det forslaget. Ei viktig sak for fleirtalet er å gje barnevernet myndigheit til å følgja opp unge menneske til dei er 23 år, når vedtak er fatta før fylte 18 år. Dette er viktig for å kunna tilby unge vern og hjelp i kritiske ungdomsår, når brotet med familien er absolutt og det er nødvendig å verna liv og helse. Det er tragisk at det er behov for slikt, men det er altså nødvendig. Komiteen ber også Regjeringa om å iverksetja tiltak for å hjelpa norske barn med innvandrarbakgrunn som mot sin vilje vert forlètne i utlandet. Dette skjer kvar sommar og kan ikkje neglisjerast. Handlingsplan mot kjønnslemlesting er nær foreståande frå Regjeringa, og Regjeringa har foreslått 30 tiltak mot tvangsekteskap. Tiltaksplanen inneheld krisetiltak, tiltak for å avsløra tvang, tiltak for kompetanseheving i hjelpeapparatet og informasjon og haldningsskapande arbeid. Det er også føreslått auka strafferammer i saker som gjeld vald og trugslar mot eigne familiemedlemmer. I tillegg påpeikar Stortinget i dag at dei strafferammene som finst, ikkje vert bruka av domstolane, og at dette er uakseptabelt, fordi det er med på å signalisera at slik vald ikkje vert teken på alvor. Regjeringa vil også innføra ein systematisk bruk av intervju ved norske utanriksstasjonar ved søknader om familiegjenforeining. Er ekteskapet inngått i utlandet, kan den unge på norsk jord, med norsk vern, avsløra sviket dersom det er tvang med i biletet. Ungdommen er dermed ikkje overlaten fullstendig til ein framand kultur, eit framandt land og familien si overmakt. Det vil overgriparane vita. Eg trur at dette kan eliminera eller i det minste redusera problemet med tvangsekteskap. Fleirtalet meiner også at ein offentleg instans skal ha ansvaret for å godkjenna ekteskapsvilkåra, men heldigvis er det berre SV som vil ta frå kyrkjer og trussamfunn vigselsretten. Fleirtalet vil åtvara mot å forby ekteskap mellom fetter og kusine. Det er jo nærmast umogleg å kontrollera, og i tillegg vil det vera uheldig i forhold til dei som faktisk i dag er gift nettopp med eit syskenbarn. Som eit apropos vil eg seia at fleire norske berømte personar var gift nettopp med eit syskenbarn. Det er eit sjukdomsteikn, synest eg, at vi i Noreg har ei så vidt krisefokusert tilnærming til integreringsproblematikken. For det er ikkje til å underslå at utgangspunktet for denne innstillinga er media sin dokumentasjon av vald og tvang, av omskjering og skammelege æresdrap. Dette er problemstillingar som noko på veg var kjende. Men snart er kameralinsene vende ein annan veg. Då er det viktig at Regjeringa sikrar at arbeidet for ei betre integrering også vert prioritert i månader der media ikkje tvingar oss til korkje handling eller haldning. Integrering inneber å gje menneske ein plass i samfunnet. Det inneber rettar og plikter. Unni Wikan seier det slik: Vi må ha ein sosial kontrakt som forpliktar alle: myndigheiter, innvandrarar, andre borgarar. Eg trur også det er viktig å skapa ein felles plattform som er forpliktande. Og Kristeleg Folkeparti og Regjeringa meiner at vi treng ein heilskapleg politikk, som gjev innvandrarar moglegheit for sjølvrespekt, noko som oftast fører med seg sosial respekt. Alternativet er marginalisering og stigmatisering. Det er respektlaust ikkje å stilla krav til medmenneske. Å vera dumsnille, som vi ofte vert skulda for å vera, er ikkje snilt, det er berre dumt. Storsamfunnet må aldri godta at mannssamfunnet i innvandrarmiljø får lov til å marginalisera sine kvinner. Sterke, modige, tøffe og velorienterte innvandrarjenter har tatt opp kampen, og dei fortener vern og støtte frå storsamfunnet, utan atterhald. Dei fortener positive resultat og ei trygg framtid utan vald og tvang. Utfordringane er store. Når befolkninga består av menneske med ulik etnisk, nasjonal, kulturell og religiøs bakgrunn, trengst det ein medveten politikk for å sikra alle like moglegheiter til deltaking i samfunnet, likeverdige levevilkår, tryggleik og vern mot overgrep, og det er målsetjinga.