Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-04-08:
De aller fleste land er hele tiden på leting etter et effektivt og godt system for å finansiere sine helsetjenester overfor sin befolkning. Så langt er trolig det perfekte system ikke oppfunnet, mens variasjonen i systemer spenner fra ensidige rammer til entydig stykkpris. En av de store utfordringene og et dilemma i helsepolitikken er nettopp å legge opp til et finansieringssystem som kombinerer nødvendig budsjettkontroll med god kvalitet på behandlingen, og incentiver til aktivitet. Norske erfaringer, slik de er beskrevet i St.meld. nr. 24 for 1996-97, «Tilgjengelighet og faglighet», lyder slik: «Rammebevilgninger har ikke gitt tilstrekkelig stimulans til høyere aktivitet innenfor helsesektoren.» «… dess færre pasienter, jo bedre sykehusøkonomi.» Og videre sies det: «Ressursinnsatsen i norske sykehus har i faste priser økt med 7,9 prosent fra 1992 til 1995». «Aldri har så mange stått i kø for å få behandling, og aldri er det registrert så mange brudd på ventetidsgarantien innen somatikken». Etter at vi i 1997 innførte et system med delvis stykkpris og delvis rammefinansiering, kalt «innsatsstyrt finansiering» – ISF – har vi sett en sammenhengende reduksjon i køene på landsbasis. ISF baserer seg på det såkalte DRG-systemet, der vi klassifiserer sykehusopphold i grupper som er medisinsk og ressursmessig tilnærmet homogene. Alle DRG-ene har en kostnadsvekt som uttrykker det relative ressursforbruket denne pasientgruppen har i forhold til gjennomsnittspasienten. Det betyr at tyngre pasienter med tunge kostnadsvekter gir høyere utbetaling til sykehuset enn pasienter med lettere sykdommer eller diagnoser. Dette betyr at den dekning sykehusene får for sin pasientbehandling, i det vesentligste påvirkes av tre forhold: antall sykehusoppholdgjennomsnittlig pasienttyngdeden såkalte enhetsprisen I prinsippet er dette et slags objektivt system som skulle gi sykehusene lik uttelling for like pasienter, men i praksis kan sykehusene påvirke den ene ovennevnte faktoren, nemlig beregning og innrapportering av pasienttyngde. Systemet forutsetter og bygger på at alle sykehusene nøye følger den samme «koding», dvs. at like behandlinger gir lik uttelling. Når jeg har reist denne interpellasjonen, er det fordi det har forekommet eksempler på at ikke alle følger lojalt dette systemet, som i sitt vesen egentlig bygger på tillit. Fra ISF-systemet ble innført i Norge og fram til utgangen av 2001, ble det praktisert en såkalt krypgrense, som i praksis var et tak for å sikre at det kun ble betalt for faktisk økning i aktiviteten og ikke for bedre eller mer kreativ registrering av pasientbehandling. Uten en slik krypgrense, eller tak, kunne en risikere at et sykehus fikk bedre betalt for behandling enn de var berettiget til. I dette bildet hører også med at slik registrering eller koding ikke nødvendigvis er en nøyaktig vitenskap, noe som betyr at en i en innkjøringsfase måtte påregne ulikheter. I et tidligere budsjettdokument ble det sagt: «Ny informasjon basert på dybdeanalyser av aktivitetsdata for 2000 gir holdepunkter for å anta at det i økende grad skjer en strategisk tilpasning av pasientbehandlingen til krypreglene med sikte på å øke ISF-refusjonene. Denne strategiske tilpasningen med sikte på å øke inntektene støtter ikke opp om helsepolitiske mål og god ressursbruk.» Nå var det også slik at disse krypreglene, eller taket, var en svært byråkratisk og ressurskrevende ordning. Ordningen var dessuten for lite forutsigbar og i noen tilfeller ikke tilpasset det faktiske behov for hvilke pasienter som burde få behandling. Hensynet til et enklere, mer forutsigbart og mer pasientrettet system gjorde at dette taket i budsjettforslaget for 2002 ble foreslått fjernet. Det ble også vedtatt av Stortinget. Det er grunn til å merke seg at det i budsjettforslaget for 2002 også ble sagt: «Dersom DRG-indeksen utvikler seg vesentlig annerledes enn det som er lagt til grunn i forslaget om å fjerne kryptaket, vil dette bli tatt hensyn til i senere budsjettframlegg.» Dette betyr at både helseministeren og Stortinget bør følge nøye med i om sykehusene forholder seg noenlunde likt og lojalt til reglene. Det vi har sett av uvanlig registrering og koding av pasienttyngde, er et kraftig varsku, og gir grunn til bekymring. Jeg er derfor spent på å høre helseministerens vurdering av om departementet føler seg noenlunde trygg på at regelverk og spilleregler følges i vårt sykehusvesen. Dersom det skulle vise seg at det jukses, undergraver det et finansieringssystem som er ment å skulle belønne sunn og god aktivitet. Siden vårt helsevesen deler en felles kake, så vil det å sikre seg mer penger enn det en har krav på, til sist gå ut over en riktig fordeling mellom våre helseforetak, og dermed en riktig fordeling mellom pasientene.