Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2019-12-05:
Dette er det sjuende statsbudsjettet som Solberg-regjeringa legger fram. Et uttrykk som går igjen i budsjettforslagene fra denne regjeringa, og som vi også hørte fra talerstolen her i stad, helt fra regjeringa besto av to partier, via tre og til slutt fire partier, handler om velferdsstatens bærekraft – i utgangspunktet et flott begrep som beskriver viktige kvaliteter ved det norske samfunnet som det er viktig å ta vare på. Ifølge folketrygdens formålsparagraf handler det bl.a. om å gi økonomisk trygghet ved arbeidsløshet, aleneomsorg for barn, ved sykdom og skade, uførhet og alderdom, hjelp til selvhjelp og utjevning av inntekt mellom grupper. Men summen av Solberg-regjeringas sju budsjetter er en annen. De med de laveste inntektene sakker akterut. Det omfordeles ikke fra dem med høye til dem med lave inntekter, men motsatt. Som vi påpeker i Arbeiderpartiets alternative budsjett: Summen av regjeringas politikk har gjort det vanskeligere for vanlige folk å leve livet sitt. De har gitt skattelette til dem på toppen og kuttet overfor svake grupper. De sosiale forskjellene øker. Pensjonistene har de siste fire årene gått i minus, mens andre har gått i pluss. Mange, særlig enslige minstepensjonister, har det vanskelig. Barnefattigdommen øker. Regjeringspartiene gjemmer seg bak innvandring, men det er bare halve sannheten. Barn av enslige forsørgere er omtrent halvparten av dem. Solberg-regjeringa kutter konsekvent langs to linjer – i skatten til de rikeste, i stønaden til de svakeste. Inntekten går opp i toppen av skalaen og ned i bunnen. Saken om arbeidsavklaringspenger er et godt eksempel på hvordan regjeringspartiene tenker. Arbeidslinja er for Arbeiderpartiet en mulighet, men for høyrefolk en pisk. De styrer etter en underlig mangel på logikk – de med minst motiveres av å få mindre, de med mest motiveres av å få mer. Resultatet ser vi. Flere skyves ut av folketrygden og over til sosialhjelp eller privat forsørging. De med arbeidsavklaringspenger er dessverre ikke alene om det. Det ser ikke ut til å ha noen ende, hvilke kreative kuttforslag det er mulig å finne på. Bare i neste års budsjett skal det kuttes enda mer i arbeidsavklaringspenger. Ungdommen står nå for tur. Til og med tillegget som ung ufør skal bort. Det kuttes i tannregulering til barn og i briller til barn. Barn i fattige familier får svi mest. Det kuttes i støtten til folk med cøliaki og glutenintoleranse. Det kuttes til noen av de mest sårbare, de som er innvilget flyktningstatus i Norge. Det er mennesker i nød, allerede overrepresentert i fattigdomsstatistikken. De fortjener ikke å få det verre. Botidskravet i folketrygden skal økes fra tre til fem år. Det vil ramme alle med så kort botid. Så har vi alle de skjulte kuttene, i form av manglende prisjustering av stønadssatser i folketrygden. Det har pågått lenge og utgjør til nå nesten en halv milliard i kutt i ulike stønader. Ifølge Høyres Nordby Lunde er altså barnebriller og tannregulering såkalte ikke-relevante ordninger, og det nye slagordet til Fremskrittspartiet, ifølge Erlend Wiborg, er: styrke, redusere, endre, innføre. Det tyder kanskje på at han er enig med Høyres representant i at i ikke-relevante ordninger kutter man i vei. Så er spørsmålet om de som opplever disse kuttene, er enig i at det var ikke-relevante ordninger. Om et år skal regjeringa fremme sitt åttende, og forhåpentligvis siste, budsjett. Da får vi vel en slags form for status etter åtte år med høyrestyre. Som en liten gest fra oss i Arbeiderpartiet, har vi startet på den jobben. Vi går tilbake til 2014: Da ble kutt i overgangsstønaden til enslige forsørgere forhindret av budsjettforlik med Kristelig Folkeparti og Venstre, men det ble strammet inn i lønnsgarantiordningen for personer som mistet jobben etter konkurs, det ble kuttet i permitteringsregelverket og i arbeidsmarkedstiltak for ledige. I tillegg kuttet man i satsen for bilstønad til funksjonshemmede, og man kuttet i områdesatsing i områder med høy grad av innbyggere med utenlandsk bakgrunn. Av de mer smålige kuttene – men som kanskje kan være til å leve med – er at man i praksis omtrent nullet ut boliglånsordningen i Statens pensjonskasse. Igjen: Om enslige forsørgere og arbeidsledige mener at dette var ikke-relevante ordninger, er jeg ikke helt sikker på. Det fortsatte i 2015: Igjen ble Kristelig Folkeparti redningen for noen. De store kuttene i barnetillegget til uføre med opptil 28 000 kr per barn ble stoppet av Kristelig Folkeparti ved at de stemte sammen med oss, men et kutt ble likevel gjort for dem med de aller laveste inntektene. Så ble det kuttet i bevilgningen til arbeid mot ufrivillig deltid. Normerte sykmeldingsperioder skulle gjelde, basert på diagnose, ikke den enkeltes situasjon. Kuttene i arbeidsmarkedstiltak fortsatte, nå til personer med nedsatt arbeidsevne. Forslag om oppheving av ventelønn ble sendt på høring, og man fortsatte angrepet på funksjonshemmedes rettigheter ved at hele stønaden til gruppe 1-bil forsvant. Samme år forsvant feriepengene til de arbeidsledige og forsørgingstillegget og barnetillegget for personer på supplerende stønad. Irrelevante ordninger, urettferdige ordninger – jeg er ikke så sikker. I 2016 ble det kuttet både i tilretteleggingstilskuddet og i arbeids- og utdanningsreiser for arbeidstakere med nedsatt arbeidsevne. Partiet til nedsettelse av skatter og avgifter innførte skatt på sluttvederlaget til folk som mister jobben på grunn av innskrenking, nedbemanning, avvikling, konkurs, og karantenetida for dagpenger økte fra åtte til tolv uker. Forslaget om å overføre varig tilrettelagt arbeid til kommunene ble heldigvis stoppet i Stortinget, men det ble kuttet i aktivitetsmidler til funksjonshemmede over 26 år, i «Raskere tilbake» og i overgangsstønaden. De som kommer til Norge på familiegjenforening, mistet retten til supplerende stønad. I stedet ble folk over 67 år lempet over på sosialhjelp eller privat forsørging. Det småligste av alt var at man fratok personer på supplerende stønad midler til eget forbruk ved opphold i alders- og sykehjem. Er det rettferdig? Hvorfor skal ikke alle da ha det samme? I 2017 svekket man bevilgningene til Arbeidstilsynet og Petroleumstilsynet, og det kom ingen nye satsinger til bekjempelse av arbeidslivskriminalitet. Det er kanskje irrelevante problemstillinger? På spørsmål fra Arbeiderpartiet oppga regjeringa at kutt i stønader som følge av manglende årlige prisjusteringer av satser fra 2014 på det tidspunktet lå på 281 mill. kr. Nå er det altså det dobbelte. De reelle kuttene fortsatte i 2017. Det ble innført en såkalt omdisponeringsfullmakt fra varig tilrettelagt arbeid til tiltak for ordinære arbeidssøkere. I 2018 kom det forslag til kutt i bidragsforskudd til enslige forsørgere og forslag til kutt i deler av pleiepengeordningen, men det siste måtte regjeringa gi seg på, for stortingsflertallet sa heldigvis nei. Men regjeringa har fortsatt ikke oppfylt Stortingets vedtak om at fosterforeldre med trygd ikke skal tape på å være fosterforeldre, og de har nektet å oppfylle Stortingets vedtak om at sluttvederlag ikke skal gi avkorting i trygd. Praksisen med ikke å prisjustere folketrygdens stønader har bare fortsatt. Regjeringa foreslo også kutt i grunnlaget for dagpenger, men måtte gi seg på det i budsjettforhandlingene i Stortinget. Et nytt forslag om å lempe folk og utgifter ut av folketrygden og over til kommunene, denne gangen retten til hjelpemidler, ble heldigvis også nedstemt i Stortinget. Nå i 2019 har virkelig virkningene av kutt i arbeidsavklaringspenger begynt å vise seg – til og med for Nav har det vært en overraskende sterk nedgang. Mange mister stønaden til tross for manglende avklaring. Barnetrygden er økt – fint, men sosialhjelpsmottakere fikk ingen glede av det. Nye tall fra Nav viser at flere enslige forsørgere etter innstrammingene i overgangsstønaden må ha sosialhjelp i tillegg for å klare seg. Nye tall viser at 122 800 uføre har fått redusert netto inntekt, men ingen tiltak mot det er foreslått. Manglende prisjustering av stønadssatser fortsetter. Forskjellene øker. De med lite opplever kutt på kutt i stønader og satser, mens de rike får skattekutt. Regjeringspartiene er tilsynelatende stolte av det de har fått til. Det mange lurer på, er om det er den gjengse oppfatningen blant alle de fire regjeringspartiene. Jeg skjønte i hvert fall på innlegget til Erlend Wiborg at alle disse kuttene er helt i tråd med Fremskrittspartiets syn på hvordan velferden skal være i årene framover. Han kalte det justeringer. Vi kaller det noe annet. Jeg tror ikke at de funksjonshemmede som mistet bilstønaden, er enig i at det bare var en justering. Jeg tror ikke at syke folk som kastes ut av arbeidsavklaringspenger og over på sosialhjelp, er enig i at dette bare er justeringer eller såkalte ikke-relevante ordninger, som Nordby Lunde kalte det.