Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-11-23:
I 2009 kunne en rapport fra to NOVA-forskere påvise at andelen av årskullene som fikk uføreytelser, holdt seg stabilt i ganske mange tiår i Norge frem til begynnelsen av 1990-tallet. Da begynte det å øke. Antallet unge uføre har økt med 24 pst. de siste fire årene og utgjør nå nesten 10 000 personer. Mellom 2001 og 2011 steg antallet uføre under 25 år med 50 pst., mens antallet under 20 år steg med 76 pst. Det behøver ikke å være et problem i seg selv. Fra naturens side, fra fødselen av er det en del som har så store skader eller sykdommer at de rett og slett ikke med rimelighet kan forventes å jobbe. Høyre mener det er en selvfølge at det i et velferdssamfunn skal være slik at de som er født med skader, har fått skader eller pådratt seg skader som er så store og alvorlige at de ikke med rimelighet kan sies å kunne delta i arbeidslivet, også skal ha en god og anstendig inntektssikring. Det er også rimelig og en selvfølge at hvis man ikke har vært i arbeidslivet, men blir ufør i ung alder og ikke har tjent opp noen rettigheter, må man ha en ekstra kompensasjon for å sikre at den inntekten man skal ha resten av livet, ikke blir så lav at den ikke er mulig å leve av. Jeg har lyst til å gjenta det: Er du for syk til å jobbe, skal du heller ikke jobbe. Du skal få uføreytelse, og du skal slippe å skamme deg over at du lener deg på det velferdssamfunnet som vi alle sammen er med på å bygge opp, og som vi alle sammen, på et aller annet punkt, bruker. Hvorfor er det allikevel slik at Høyre mener at økningen i andelen og antallet unge uføre er et problem? Det kunne jo dreid seg om økonomi, f.eks. Men det er ikke primært det. De store utgiftene på uføreområdet kommer ikke fra de unge uføre. De kommer fra de store kullene som nå er 50 +, og som går ut av arbeidslivet tidligere enn ved pensjonsalder. Det kunne ha vært på grunn av fremtidsutsikter. Man kunne sett for seg et eller annet scenario hvor, fordi andelen unge uføre i hvert årskull øker, den utviklingen vil fortsette. Ergo burde vi være bekymret over fremtiden og for at uføretallene kommer til å øke framover. Men Høyre er ikke primært bekymret for det av den grunn heller. Grunnen til at Høyre er bekymret, er at vi mistenker at det for en del av de unge uføre-tilfellene ikke bare handler om at man fra naturens side, fra fødselen av eller etter en ulykke er så syk eller skadet at man ikke kan bidra i arbeidslivet, men at det på en eller annen måte dreier seg om et velferdssamfunn som gir folk opp, slik at en del mennesker – ikke alle – som går over på uføretrygd i ung alder, havner der fordi vi ikke klarer å hjelpe dem på andre måter, at uføretrygden blir den late velferdsstatens sikkerhetsventil, en måte å betale seg ut av problemet på med en månedlig sjekk istedenfor å adressere de grunnleggende problemene. Kort sagt mistenker vi at en del unge blir uføretrygdet, og at man dermed gir dem opp, fordi det er enkelt, istedenfor å adressere de grunnleggende problemene og hjelpe dem videre. Det er noe spesielt ved å bli uføretrygdet i ung alder. Hvis du f.eks. går på en psykisk smell og blir så dårlig at du knapt kan stå opp om morgenen i en alder av 25 år, finner vi at du fyller de medisinske kriteriene for uførhet. Du har altså en så sterkt redusert arbeidsevne at du er ufør som 25-åring. Det systemet sier da, er at vi forventer at du skal være ufør også som 30-åring, som 35-åring, som 40-åring, som 50-åring og som 60-åring. Som ung ufør vet du at du får penger resten av livet, men det er også alt du får. Det er tre ting vi vet helt sikkert. For det første vet vi at uføretrygd i utgangspunktet er for livet. Det andre vi vet, er at bare 1 pst. av unge uføre er tilbake i jobb etter fem år. Det tredje vi vet helt sikkert, er at langt flere enn den ene prosenten ønsker å være i arbeid, helt eller delvis, ønsker å være i aktivitet. Det er mange og kompliserte årsaker til at andelen og antallet unge uføre øker. Jeg har lyst til å peke på to, fordi jeg mener at det er de to tingene som det er mulig å adressere politisk. Det første kommer tydelig frem i en kvalitativ undersøkelse i Agder-fylkene som kom for et par år siden og heter Et liv jeg ikke valgte. Der kommer det frem at en del av de som er unge uføre, har lidelser som ikke er dem vi snakker om, altså skader fra naturens side, fra fødselen av eller annen fysisk skade, men sammensatte, kompliserte lidelser som blir verre fordi de år etter år går gjennom systemet uten at de egentlig får hjelp. Det er typisk mennesker som kommer til Nav-kontoret og oppdager at ja, man kan få en sjekk, men det tar lang tid å få psykologhjelp. Så får de kanskje etter hvert psykologhjelp. Da får de en time hos psykologen hver uke, men alle de andre dagene har de ingen ting å fylle med, rett og slett fordi systemet ikke klarer å koordinere innsatsen. Det er veldig mange som kommer fra familier som har problemer. Som vi vet, er noe av det mest arvelige i Norge ikke formue, men en vanskelig situasjon hjemme. Den andre gruppen ble beskrevet ganske godt i en kronikk i Dagbladet for noen måneder siden som fikk mye oppmerksomhet. Den het En «trygdesnylters» bekjennelser. Den fikk mye kjeft, for det er ikke så mange som tør å stå frem og si at de er trygdesnyltere, men sannheten er at vedkommende som hadde skrevet den, sannsynligvis ikke var en trygdesnylter som sådan. Han representerte kanskje en litt større gruppe enn det mange i politikken liker å tenke, nemlig den gruppen som havner i Nav-systemet fordi de ikke helt takler hverdagen, har en lettere psykisk lidelse og på en eller annen måte ikke klarer å få adressert det i helsevesenet. Og så har man et system hvor Nav ikke snakker med helsevesenet, helsevesenet ikke snakker med Nav, og det er ikke noen som snakker med deg. Det finnes ingen enkle løsninger på disse problemstillingene, men la meg likevel skissere fire innfallsvinkler: For det første må vi bryte koblingen mellom det å komme inn i systemet og bli passivisert, og det at uføretrygd for en del er den eneste utvei. Jeg er nesten fristet til å si – og det er også forskningsmessig belegg for å hevde at det er tilfellet noen ganger – at for en del mennesker er det sånn at de ikke blir friske av å gå i systemet, det er faktisk systemet som gjør dem sykere. For noen, hvis du f.eks. er frisk og ung og kommer til Nav-kontoret for å få sosialhjelp, som altså ikke er en helseytelse, innebærer det å stille klare og tydelige krav. Det at man har aktivitet tidlig er viktig for mange. Punkt nr. 2: Bjarne Håkon Hanssen sa i sin tid som minister at man skulle «stå opp om morran». Jeg synes det er veldig fint sagt. Jeg er enig i det. Samtidig: Hvis grunnen til at du ikke kommer deg opp om morgenen er fordi du hver eneste dag møter et mørke inni deg som er stå stort og altoppslukende at det er helt umulig for deg å takle hverdagen. Det handler ikke om at du har «vondt i vilja», men at du har så vondt inni deg at det å møte verden utenfor er umulig. Eller: Hvis grunnen til at du ikke kan «stå opp om morran» ikke er at du er lat, men rett og slett at du har et så stort rusproblem at du ikke klarer å komme deg opp, hjelper det ikke bare å si: Stå opp! Da må også ungdomspsykiatrien og rusbehandlingen være god. Begge de områdene er områder som har blitt stemoderlig behandlet i politikken. Punkt 3: Vi burde ikke godta at uføretrygd er for resten av livet automatisk. Med det mener jeg at i det øyeblikket du har blitt ung ufør, er det slik at Nav aldri lar høre fra seg igjen. Du får penger, men det er også alt du får. Vi burde ha en mulighet til systematisk å følge opp også de som er blitt unge uføre. Det er en av grunnene til at Høyre har satt av penger til det i sitt budsjett. Punkt 4: Tiltakssystemet vårt fungerer ikke bra nok. I de beste fylkene, f.eks. i mitt hjemfylke Telemark, klarer man i noen av formidlingstiltakene å få åtte av ti ut i jobb. I de dårligste fylkene får man knapt to av ti ut i jobb. Da er ikke mer penger løsningen. I går møtte jeg en ung mann som kunne blitt ufør. Han beskrev et Nav-system hvor han møtte mange flinke ansatte, men selv etter mange år kjente ingen navnet hans. I stedet ble hans løsning et lite prosjekt i Bamble kommune som gjorde det Nav-reformen egentlig skulle bidratt til, nemlig så ham som enkeltmenneske og bidro til skreddersøm av velferdsløsningene. Han er i dag i jobb.