Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2021-03-09:
Grønn konkurransekraft skulle liksom være det store grepet som regjeringa skulle ta for å endre norsk næringsliv i en grønn retning, nettopp for å gi dem dette konkurransefortrinnet i en verden som stadig blir mer miljøbevisst, av ønske eller av plikt eller av avtaler. Statsministeren engasjerte seg også personlig, og derfor rettet jeg egentlig denne interpellasjonen til henne, men Rotevatn fikk jobben med å svare, og det er for så vidt greit nok. I regjeringas nye klimaplan annonseres det under overskriften Omstilling og grøn konkurransekraft at den vil sette ned et ekspertutvalg for å følge opp Stortingets anmodning om å se på de samlede rammevilkårene for å fremme klimavennlige investeringer i Norge, men jeg må jo spørre: Vet vi egentlig ikke nok nå? Hvor mye skal utredes, og hvor mange kokker skal i aksjon rundt dette spørsmålet? Jo, det nevnes at mandatet skal sette rammer for overlapping og dobbeltarbeid med andre utvalg og utredninger – men, likevel. I 2016 leverte det regjeringsoppnevnte ekspertutvalget for grønn konkurransekraft ved Connie Hedegaard og Idar Kreutzer sin rapport der drivkrefter og hindringer for å nå lavutslippssamfunnet er beskrevet i ganske god detalj. Ekspertutvalget hadde utfordret næringslivet sjøl til å utarbeide veikart, og det kom inn hele 16 veikart og 1 sjøkart. De fleste er både nyskapende og offensive. Det må jeg si som god opponent til regjeringa at dette var et bra initiativ, og det kom bra resultater og bra kart å følge. Veikartet listet opp hva myndighetene måtte bidra med for å stimulere dette grønne skiftet. Rapporten ble i 2017 fulgt opp av regjeringas strategi for grønn konkurransekraft, og i 2019 arrangerte Klima- og miljødepartementet Næringslivets klimakonferanse hvor grønn konkurransekraft og veikartene sto sentralt. Men i stedet for å bli en start på en styrking av den grønne konkurransekrafta ble konferansen et punktum. Det er leit å registrere. På klimakonferansen erkjente statsminister Erna Solberg at tempoet i det grønne skiftet var for lavt. Hun erkjente det. Dette var i tråd med en fersk rapport fra konsulentfirmaet EY. Dessverre er ekspertutvalgets rapport i liten grad fulgt opp, slik jeg ser det. Prosessindustrien, finansnæringen og nærskipsfarten er til dels unntakene. Det kan virke som om det bare er gjennom grønt skipsfartsprogram at myndighetene aktivt støtter oppfølging av veikart, men også her er det noen mangler som jeg skal komme tilbake til i debatten. Prosessindustrien har sjøl satt i gang sitt program Prosess21, og det har vi sett resultatet av. Finansnæringen er i gang på eget initiativ med bl.a. til en viss grad å ta klimarisiko på alvor. Det er bra. Styrking av grønn konkurransekraft er avgjørende for å finne ut hva vi skal leve av etter at olje- og gassutvinningen tar slutt, for det gjør den – før eller litt seinere. Et grønt skifte er selvfølgelig nødvendig for å oppnå ambisiøse klimamål og for å ta truslene fra Klimapanelet og Naturpanelet på alvor. Det kan kanskje høres litt tørt ut, men en tverrfaglig, en tverrdepartemental tilnærming er ofte grunnlaget for en helhetlig modell som grønn konkurransekraft krever. Koronapandemien er et eksempel på akkurat det. Der har det funka, og det er en betingelse for å stimulere til et høyere tempo i et helhetlig grønt skifte. Verdens største økonomier har brukt ufattelige 130 000 mrd. kr det siste året for å hjelpe landene ut av den økonomiske krisa som har fulgt i kjølvannet av koronapandemien. Det viser en rapport fra gruppa Finance For Biodiversity, og den rapporten tar for seg verdens 20 største økonomier, de såkalte G20-landene. Norge havner helt nede på 25. plass av totalt 30 land når det gjelder bruk av midler til et grønt skifte. Bare tradisjonelle klimaverstinger som Russland, Tyrkia, Saudi-Arabia gjør det verre enn Norge. EU har øremerket 37 pst. av krisepengene til grønne formål. For Tyskland er tallet 33 pst., for Frankrike 30 pst. SV har stilt spørsmål til regjeringa om hvor mye av krisepengene som går til grønn omstilling, og vi har fått svar. Svaret er 4 av 196 mrd. kr. Det utgjør 2 pst. Hvis man tar med skattesubsidiene, er tallet 1,29 pst. Til sammenlikning er tallet for de 30 landene i undersøkelsen 12 pst. I klimaplanen er økt CO 2 -avgift et hovedvirkemiddel. Det er bra. Det kan vi hylle. Men næringslivet sjøl har pekt på mange mindre hindringer som må fjernes for at de foreslåtte grønne tiltakene skal kunne gjennomføres. Om vi tar fram et av veikartene, det om et bærekraftig reiseliv, skriker veikartet på en oppfølging. Kartet er der, men skal vi ikke også bruke det? I dette veikartet skrives det bl.a. at regjeringen må «utarbeide en strategi for å ivareta natur- og kulturverdier der bærekraftig reiseliv må ses i sammenheng med veg- og energiutbygging og andre større inngrep. Strategien skal også inneholde bruk av natur og utmark som reiselivsprodukt.» Ja vel, er det blitt fulgt opp? Det har vel gått gærne veien? Sitat to: «Ytterligere inngrep og utbygginger som forringer natur- og kulturverdier må forhindres. Større sammenhengende naturområder med urørt preg må tas vare på. Den omfattende liberaliseringen av motorferdselregelverket vil true naturverdiene og bør derfor reverseres.» Ja vel, er det blitt innfridd? Tvert imot. Der skal også stortingsflertallet ta litt av skylda. Sitat tre: «I saker som gjelder nye vann- eller vindkraftprosjekter, nye kraftlinjer, store vegprosjekter, ødeleggelser av våtmarksområder og dumping av gruveavfall må reiselivsnæringen på nasjonalt nivå bli en høringspart og næringens interesser må tillegges stor vekt.» Er det noe poeng i å spørre om det er innfridd? Jeg tror ikke det. Det er en stor svakhet at det virker som om deres egen satsing i regjeringa, altså på grønn konkurransekraft, er blitt neglisjert. Det er kanskje den aller viktigste katalysatoren i det grønne skiftet som regjeringa har lagt opp til, men som altså ikke blir brukt. Hva er det da som har gjort at regjeringa har satt veikartene på vent? Det er mitt spørsmål til statsråden.