Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Som interpellanten sa, får man en følelse av dakapo noen ganger, og det gjør jeg for så vidt litt nå også. Vi har jo diskutert OUS- og Ahus-problematikken flere ganger. Det er ikke dermed sagt at det er feil å diskutere det igjen, for sykehus er jo av de mest kompliserte strukturene vi har i samfunnet, og det er vårt lodd som politikere å styre helsetilbudet gjennom den strukturen man har. Det er sånn at de to sykehusene man her snakker om, OUS og Ahus, til sammen har 30 000 ansatte. Man skal serve over 800 000 innbyggere, og man har et budsjett i år på drøyt 24 mrd. kr. Så det er klart at det er kompliserte strukturer, og det blir fort spørsmål om liv og død i debattene. Omstilling er som kjent krevende i små strukturer, og det er definitivt krevende i store strukturer, spesielt når omstillinger skal foregå mens det er normal drift underveis. Da man startet prosessen, visste man jo at dette var vanskelig, man visste også at det kom til å ta tid, og man forutså at det kom til å bli mye debatt. Jeg mener – for å ha sagt det – at mye av debatten har vært riktig. Man har sett underveis at ting ikke har gått helt som planlagt, man har sett underveis at ting har vært mer komplisert en forutsatt, og man har ikke lyktes med alle de grep man skulle ta og hadde planlagt for. Et eksempel på det er jo at da man flyttet pasienter og skulle ta ned bemanningen på OUS, var det mer komplisert enn man hadde trodd. Folk søkte ikke jobb på Ahus, noe som skapte problemer, både på Ahus, i forhold til kompetanse, og på OUS, fordi man da brukte for mye penger. Man fikk ikke budsjettet godt nok ned. Så er det sånn at i slike prosesser er det også mange agendaer. Når pasientombudet ved Ahus er bekymret, er det grunn til å lytte som politiker, men det er ikke dermed sagt at pasientombudet i seg selv alltid har rett, men han er jo selvfølgelig gjennom sitt mandat forpliktet til å være bekymret på pasientenes vegne. Når leger er bekymret for sin situasjon, skal man selvfølgelig lytte, men det er ikke alltid gitt at legene snakker objektivt i forhold til pasientens situasjon. Noen ganger kan man også tro at de snakker for sin egen situasjon. Og når ledelsen snakker, må man vekte det ledelsen sier, opp mot alle de andre virkelighetsbildene man får, og så må man som politiker finne en balanse for hvordan man skal håndtere de utfordringene som beskrives. Og media har jo som kjent sin egen dynamikk i sånne saker. Det som har overrasket meg mest i de to årene man nå har diskutert dette ganske jevnlig i Stortinget, er at når man begynner å gå inn i materien, i de faktiske, påståtte forhold som kommer fram i media, blir det veldig ofte lite igjen når tilsynene våre har undersøkt og gransket. Da vil jeg i hvert fall ved denne anledningen få lov til å si at jeg på bakgrunn av den erfaringen man har gjort over to år, og der tilsynet har gransket, mener at sykehusene har vært for lite offensive med hensyn til å komme ut og forklare pasientene at ting ikke er så ille som man kan få inntrykk av i oppslag. Vi hørte i går på høringen i helsekomiteen om en episode der en lege kunne referere til en mor som hadde mistet sin sønn ved Ahus – en tragisk historie – og som hadde gått rundt i to år og trodd at det skyldtes en sykehustabbe. Så viste det seg når hun endelig torde å adressere denne problemstillingen til legen, at det slett ikke var tilfellet. – Og dette fordi det da hadde vært mye støy rundt sykehustabber ved Ahus. Så hun hadde da i en veldig vanskelig situasjon fått en tilleggsbelastning over to år som burde vært unngått. Der har selvfølgelig ledelsen et ansvar, media har et etisk ansvar, men også vi har et ansvar for ikke å overdramatisere situasjonen. Det er fortsatt sånn at ingen av tilsynene har avdekket at kvalitetsforholdene er verre ved de to sykehusene vi nå diskuterer, enn ved øvrige sykehus i landet. Og vi er alle opptatt av at kvaliteten skal økes ved alle sykehus. Vi har en felles interesse uttalt fra denne talerstol, fra alle partier, om at man ønsker å drive kvalitetsheving. Da gjenstår det tunge og kanskje vanskelige ansvaret: Hvordan skal man adressere disse utfordringene? Slik jeg ser det, er de svarene interpellanten kommer med i sin nye politikk, det motsatte av hjelp. Det vil bare gjøre omstillingstakten enda høyere og situasjonen enda vanskeligere for de offentlige sykehusene fordi man da skal finansiere det private helsevesenets oppbygging.