Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2011-03-28:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen er en sak kjent fra Finnmark i februar i år. En 65 år gammel mann fra Vadsø er pasient ved Hammerfest sykehus. Pasienten har diagnosen kreft, og har etter et forholdsvis kort sykeleie fått beskjed om at alt håp om å bli kurert er ute. Sykdommen er også så langt fremskreden at han ikke har mange dagene igjen. Pasienten og hans familie har da bare ett ønske. Det er at han skal få reise hjem, slik at han kan tilbringe sine siste dager der han har levd sitt liv sammen med sine kjæreste. Det skal ta hele fire dager fra man avtaler hjemreise med sykehuset, til den blir effektuert. I NRK Nordnytt kan man den 22. februar se innslag med familien der de beskriver hvordan de opplevde disse dagene, og hvilket inntrykk de har av helsevesenet etter denne opplevelsen. Vi ser her en familie som gjennomlever noen av de vanskeligste dagene en familie kan komme opp i. Mange elementer har vært oppe i debatten i etterkant av medieoppslagene. Hvilken prioritet skal disse pasientene ha? Hvilke prioriteringer gjelder for ambulansetransport? Har helseforetakene eller kommunene ansvaret for disse pasientene? Hvor klar er rollefordelingen mellom AMK-sentralen, sykehuset og helseforetakets reisekontor? Skyldtes problemene rett og slett klima, uvær eller forholdene ved Hammerfest lufthavn? Spørsmålene har vært mange – noen har også vært meget gode – mens man stort sett har manglet gode svar. Deltagere i debatten har også vært sognepresten i Vadsø og en rekke mennesker som kan fortelle at dette ikke kan avfeies som et enkeltstående tilfelle. Sognepresten forteller at han ofte møter mennesker som mener at de har opplevd uverdige forhold i møte med helsevesenet. Etter at saken ble belyst i media, har også en rekke mennesker, både pasienter og pårørende, med like og lignende opplevelser, tatt kontakt for å fortelle sin historie. Det gjør at jeg er ganske sikker på at dette ikke er et enkeltstående tilfelle, men noe man bør se grundigere på. I hovedsak retter helsepolitikken seg mot det å redde liv og å sikre bedre helse og livskvalitet. Når dette er utelukket, står man ofte igjen med lindrende behandling som alternativ. Da settes vårt effektive og behandlingsorienterte helsevesen på prøve. Det er også i omsorgen for de alvorlig syke og døende, samt hvordan helsevesenet ser de pårørende, samfunnet viser noen av sine kvaliteter. Lindrende behandling krever et helhetsperspektiv på menneskets fysiske, sosiale, emosjonelle og åndelige behov. Dette setter krav til særlig kompetanse, klokskap og ansvarlighet hos de ansatte. Lindrende behandling tar sikte på å gi pasienten og de pårørende best mulig livskvalitet i pasientens siste levetid. Dette kan oppnås gjennom forebygging og lindring av fysiske symptomer, sammen med informasjon, samtaler og tiltak rettet mot psykiske, sosiale og eksistensielle problemer. Tilbudet om lindrende behandling er variert, og omfatter både enkeltsenger for palliasjon i sykehus og kommuner, palliative enheter i sykehus og sykehjem, ambulante team og enkelte hospice. Om lag 40 pst. av alle som dør, avslutter livet på sykehus. Det er ca. 38 pst. som dør i sykehjem, mens antallet som dør i sitt eget hjem, er under halvparten av dette – rundt 19 pst. Det er altså ca. 60 pst. som velger et alternativ utenfor sykehus. Da problemene som er beskrevet i innledningen, også bunner i at det er lang geografisk avstand mellom sykehus og hjemkommune, og at dette er et bilde som stemmer i de minst folkerike fylkene, vil man kunne skyte inn at problemstillingen ikke vil være relevant for særlig mange av pasientene. Dette kan nok medføre riktighet, men problemet er likevel like stort for dem det gjelder. Det grunnleggende problemet i saken fra Hammerfest er også at det ikke ble gitt gode svar på spørsmål stilt av pasient og pårørende, og enda viktigere: Det ble uklart hvilke spørsmål helseforetakene skulle svare på. Hvilken tjeneste mente man at man var forpliktet til å gi? Her blir det altså et spørsmål hvordan helseforetakene skal opptre i vanskelige situasjoner. Dette er et spørsmål der svaret kan gis uavhengig av geografi og befolkningstetthet. I St.meld. nr. 26 for 1999–2000, Om verdiar i den norske helsetenesta, ble det foreslått å opprette kliniske etikkkomiteer ved de største sykehusene. Det står i meldingen at sentralt for disse komiteene er arbeidet med å øke den etiske kompetansen og styrke den etiske refleksjonen i det kliniske arbeidet, gjennom å gi råd ved løsning av konkrete etiske dilemmaer ved sykehuset. Det skal også legges til at Stortinget sluttet seg til forslaget om å opprette slike komiteer. Slike komiteer kunne ha vært et nyttig redskap også i dette tilfellet, da man heller enn å vedta hvordan tjenestene skal leveres, setter søkelyset på hva som skal leveres. Det er et paradoks at et så alvorlig tilfelle som det som er beskrevet innledningsvis, koker ned til helsevesenets vilje til i første omgang å prioritere transport, deretter til hvilket etisk rammeverk man har, slik at foretakene gir pasient og pårørende gode svar i en vanskelig situasjon. Jeg vil derfor stille to spørsmål til statsråden. Det første er: Er det etablert kliniske etikkomiteer ved alle sykehus, og hvordan jobber man f.eks. i forhold til å diskutere saker som den vi drøfter her? Det andre spørsmålet er kanskje litt mer konkret: Hva gjør statsråden for at helseforetakene legger til rette for rask hjemtransport og oppfølging når pasienten ønsker å avslutte livet i sitt eget hjem?