Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2007-10-08:
Nylig gikk det et tankevekkende program på tv – det hender det gjør det. Det handlet om PCB – først den eventyrlige suksessen som åpnet et hav av muligheter til å utvikle nye, gode produkter på en billigere måte, så katastrofen da man skjønte hva det dreide seg om, både for miljøet og for de menneskene som var utsatt for produktet. Dette var historien om et produkt som ble utviklet, som vi tok i bruk, og som vi var glade for alle sammen. Spørsmålet er da: Hvor mange potensielle historier ligger i de 8 000–10 000 stoffene i de 50 000–100 000 produktene som jeg har hørt vi i dag har i bruk i arbeidslivet, i private husholdninger, osv.? Hvor mange historier skal vi høre om at vi har omgitt oss med helseskadelige kjemikalier? Det er åpenbart at vi kommer til å høre slike historier også i framtiden. Det ligger en dramatikk i dette som gjør det vel verdt å reise en interpellasjon om saken her i Stortinget, og som gjør det vel verdt å ha en reflektert diskusjon om hvordan vi kan være føre var. Forskning er nevnt. Forskning i denne sammenheng er absolutt nødvendig, men representerer to alternativer. Det ene er forskning på skader forårsaket av de produkter vi omgir oss med. Det andre er forskning for å utvikle nye produkter som vi skal omgi oss med, og som vi ikke er sikre på hvordan vil virke i praksis. Det er nok i den sammenheng viktig at det offentlige engasjerer seg sterkt i den første biten, altså forskning på å få kunnskap om hva vi omgir oss med. Samtidig vil jeg understreke, som andre har gjort her før, at de som tar i bruk kjemikalier, må stilles direkte til ansvar når det viser seg at man ikke har vært sikker på verken hva man utsetter sine medarbeidere for, eller hva slags produkter man egentlig produserer. Både interpellanten og statsråden var inne på det arbeidet som gjøres i EU. Det er godt at EU gjør et arbeid her, sier EU-motstanderen Dagfinn Sundsbø. Det er bra at EU engasjerer seg i dette. Men vi vet også at REACH-prosessen ikke er en entydig prosess i retning av føre var-prinsippet. Den er et kompromiss, hvor føre var-tenkingen har slåss mot kommersielle hensyn. Da er det viktig at vi har en stat her hjemme som går inn i dette arbeidet med det siktemål at hos oss skal føre var-prinsippet gjelde, og at vi ikke bare implementerer EUs kjemikaliedirektiv i norsk lovgivning og sier at nå er alt bra. Jeg går ut fra at statsråden også tar med seg at føre var-prinsippet skal gjelde her, selv om det ikke gjelder fullt ut hos andre. Vi vet at det har pågått en debatt om REACH som på ingen måte betyr at alle føre var-holdninger som har vært representert – det være seg i Europa eller her – har blitt tatt vare på i den prosessen som har vært så langt. Vi kommer helt sikkert tilbake til dette, men det viktige er at vi både gjennom forskningsinnsats, gjennom tilsynsinnsats og gjennom alvorlig å rette pekefingeren mot alle som arbeider med disse spørsmål, har et høyt ambisjonsnivå på vegne av alle dem som så langt har unngått å bli utsatt for kjemikalier, slik at de også skal unngå det i framtiden. Vi har en historie som har lært oss ganske mye om hvilke feller vi kan gå i, og som vi må se til at vi i hvert fall ikke går i alle sammen nok en gang.