Inge Lønning (Høyre), 2000-12-12:
La meg begynne med å slutte meg til den kompliment som representanten Lyngstad i dagens debatt startet ut med å gi til komiteens leder for hennes måte å holde styr på komiteen på. Det har seg slik at ved et tilfeldighetenes spill er det usedvanlig mange vestlendinger i denne komiteen. Det gjør at jeg som bergenser føler trang til å utforme denne kompliment på en spesiell måte som bergensere gjerne tyr til når de er i det tolerante hjørne – det hender det også. Da pleier de å si: Vi får huske at vi er alle striler for Vårherre. Det kan jo passe spesielt godt i en kirkekomite – selvfølgelig – å ytre det på den måten. Komiteens leder sa i et replikkordskifte tidligere i debatten at Regjeringens innsats for forskningen er imponerende. For å underbygge det viste hun til at Regjeringen hadde videreført det forslaget som lå klart da den overtok, om å øke Forskningsfondet med 1 milliard kr i revidert nasjonalbudsjett, og at den også har trappet opp Forskningsfondet med ytterligere 3 milliarder kr, og gjennom budsjettforliket med en halv milliard til. Det er det elementet som er positivt i bildet. Men det må straks føyes til at det er det enkleste i budsjettsammenheng å parkere noen milliarder i et fond. Virkningen av det kommer først på lengre sikt, og selv om man skulle regne med en avkastning på 6–7 pst., blir det ikke all verdens bidrag til den løpende drift av forskning og høyere utdanning. Det som var problemet med Regjeringens budsjettforslag når det gjelder høyere utdanning, var at den gjorde den samme feil som regjeringen Jagland i sin tid gjorde, da den plutselig – over natten – påførte universitetssektoren et kutt på 2 000 studieplasser. Det påførte Stortinget mye besvær å rette opp igjen i etterkant, da det ble klart for alle at virkningene av dette var ganske ødeleggende for universitetssektoren. Denne gang gjentok man et ganske drastisk kutt nettopp i bevilgningen til universitetene. I den utstrekning statsråden gjennom sin statssekretær begrunnet dette i den offentlige debatt, lød det ganske enkelt slik: Dette er man nødt til å gjøre fordi antall studenter som søker til universitetene, har gått noe ned. Det er en eiendommelig logikk. Våren 1998 påla Stortinget enstemmig Regjeringen å komme tilbake til Stortinget med forslag om en ny måte å tildele ressurser til universitetene på. Den uttrykkelige bestilling fra Stortinget var at man skulle skjerme forskningsdelen av universitetenes virke mot tilfeldige svingninger i studenttallet. Foreløpig er denne bestillingen ikke innfridd, og det er blitt overtydelig gjennom det budsjettforslaget som Regjeringen fremmet i år. Derfor har Høyre funnet det nødvendig i budsjettinnstillingen å minne om dette stortingsvedtaket, som står ved lag. Budsjettforliket har nå rettet opp de verste virkningene av Regjeringens forslag for universitetenes vedkommende. Men la meg understreke: Det er heller ikke gjort mer enn å gjenopprette den skaden som ville ha fulgt dersom Regjeringens forslag hadde blitt gjennomført. Det er fremdeles et godt stykke igjen til man virkelig er på offensiven, i samsvar med den opptrappingsplan som Stortinget har sagt at man ønsker for forskningens vedkommende for de neste fem år. Det er gledelig at komiteen som helhet har fornyet bestillingen til Regjeringen, denne gang med sikte på i revidert nasjonalbudsjett 2001 å komme tilbake med den forpliktende opptrappingsplan. I det ligger det indirekte en bekreftelse på det Høyre sa, nemlig at det vi fikk i revidert nasjonalbudsjett i år, verken var forpliktende eller en opptrappingsplan, det var utelukkende en avskrift av den stortingsmelding daværende statsråd Lilletun hadde fremlagt, og den komiteinnstilling Stortinget avgav til den. Jeg regner med at når vi skal debattere revidert nasjonalbudsjett til våren, vil vi ha noe reelt og substansielt fra Regjeringens side å holde oss til. OECD har flere ganger påpekt at den norske utdanningspolitikk skiller seg fra gjennomsnittet av OECD-landenes ved at profilen er ulik. Vi bruker i Norge relativt mer på grunnskolen enn de fleste OECD-land gjør, vi bruker omtrent som gjennomsnittet når det gjelder videregående opplæring, mens vi bruker markert mindre enn det OECD-landene gjør, på universitets- og høyskolenivået. Det kan tenkes å være mange grunner til dette, men det er i hvert fall svært mye som taler for at dersom Norge i fremtiden skal kunne høste det utbytte av våre grunnforskningsmiljøer og våre høyere utdanningsmiljøer som vi bør høste, er vi nødt til å følge opp mer ambisiøst når det gjelder å sikre kvaliteten ved våre universiteter og høyskoler. Når det gjelder videregående opplæring, konstaterer jeg at budsjettforliket ikke er spesielt positivt, idet flertallet kutter både i utstyrsbevilgningen, 10 mill. kr, og man kutter i Regjeringens forslag til kvalitetsutvikling i videregående opplæring. Jeg har ikke sett noen begrunnelse for noen av disse kuttene, og det kan jeg meget vel forstå, for det er ikke mulig å begrunne dem, slik situasjonen i videregående skole er. Høyre har også når det gjelder grunnskolen, markert at vi mener det er behov for å satse ytterligere på etterutdanningstilbud for lærere. VG hadde for halvannen uke siden en oversikt som viste at det står katastrofalt dårlig til når det gjelder faglig kompetanse hos de lærere som underviser i nøkkelfag på ungdomstrinnet. Det gjelder fag som matematikk, engelsk og norsk, og det gjelder så menn også det nye KRL-faget, hvor forsvinnende få lærere har fordypning i det faget de underviser i. Internasjonalisering er en viktig utfordring også i skole- og utdanningspolitikken. Derfor er det forbløffende at Regjeringen i år 2000 presenterer for Stortinget et budsjettforslag hvor man kutter dramatisk på gebyrstipendordningen for norske studenter som ønsker å hente impulser utenlands. Det er enda mer uforståelig at man fremmer et budsjettforslag som foreslår å ta bort støtten til kompletterende undervisning for norske barn som i kortere eller lengre tid bor med sine foreldre utenlands. På dette punkt har budsjettforliket rettet opp et lite stykke vei når det gjelder gebyrstipendordningen, og heldigvis har man berget det kompletterende undervisningstilbudet. La meg i parentes bemerke at dette for så vidt faller godt inn i et mønster. Det har gått 1 ¾ år uten at statsråden har vært i stand til å gi et svar på søknaden om godkjenning for Den Franske Skolen her i Oslo, som er et tilsvarende tilbud i internasjonaliseringssammenheng. Man kan vanskelig si at dette er en ambisiøs og fremtidsrettet form for utdanningspolitikk. Til sist noen merknader om kirkekapitlet i budsjettet. En samlet komite konstaterte med noen undring at statsråden noen uker før han la frem den lovede melding om Kirkens økonomi i fremtiden, hadde trukket konklusjonene av den melding Stortinget ennå ikke hadde fått, ved å foreta ganske friske nydisponeringer når det gjelder avkastningen av Opplysningsvesenets Fond. På dette punkt må jeg si meg tilfreds med at man gjennom budsjettforliket og arbeidet i komiteen har nullstilt denne eiendommelige forskuttering av en stortingsmelding Stortinget ennå ikke har tatt stilling til, og at man har funnet andre måter å dekke inn de postene på. Helt til sist et lite hjertesukk. Hvis statsråden og regjeringspartiet på Kirkens vegne hadde hatt et like høyt ambisjonsnivå når det gjelder å sikre den brukbare økonomiske arbeidsvilkår, som den har når det gjelder å styre en kirke som den ikke anser myndig nok til å styre seg selv, tror jeg folkekirken i dette land kunne ha sett fremtiden lyst i møte.