Trine Skei Grande (Venstre), 2012-12-13:
Dette er et av de områdene hvor vi i Venstre har mest endringer i vårt alternative statsbudsjett. Det er en av våre store satsinger, og det handler om fattige barn: de 102 000 barna som ifølge statistikken i 2010 vokste opp i lavinntektsfamilier. Grunnen til at vi løfter det, er at sjøl i regjeringas skrytealbum av en oversikt over alle pressemeldingene der regjeringa får lov til å framstille statsbudsjettet på regjeringas måte, er ikke ordet «fattigdom» nevnt en eneste gang. Det vi har gjort i statsbudsjettet, er å komme med en rekke forslag, på over 2,3 mrd. kr; vi snakker om å få til en reell fordeling mellom lavinntekts- og høyinntektsfamilier. Venstre mener at det er vår jobb å fordele inntekter mellom rike og fattige. Vi mener at statsbudsjettet skal utligne forskjeller. Det rare er at man i denne salen på den ene sida tror at alle inntektsforskjeller kan utlignes via skatteseddelen, og på den andre sida bare på tilskuddssida. Vi mener at man trenger både å bruke skatteseddelen og bruke måten man fordeler goder i samfunnet på, for å klare å nå fram til akkurat dem man ønsker. Det er en stor omfordeling i Venstres alternative budsjett. Som jeg forsto det av opplegget for dagen – det var ikke sjekket med Venstre om vi var bekvem med det – så er vårt Dokumet 8-forslag om differensiering av barnetrygden også lagt inn i denne debatten. Hele Venstres argumentasjon på denne sida henger sammen. Vi ønsker både et løft på skattesida til dem med aller lavest inntekt, og vi ønsker å gjøre noe med SIFO-satsene når det gjelder dem som mottar sosialhjelp. Vi ønsker å gjøre det som forskerne sier vi bør gjøre, nemlig tilstrebe å komme på SIFO-nivå når det gjelder tilskudd til sosialhjelp. I tillegg differensierer vi SFO-, barnehage- og barnetrygdsatser i forhold til inntekt. Jeg må bare si – når komiteen er her, og jeg tror faktisk noen hører etter – at jeg er ganske skuffet over behandlinga av vårt Dokument 8-forslag om barnetrygd. Ut fra det jeg leser i innstillinga, er det bare ett reelt argument som brukes, og det er det som statsråden bruker, nemlig at dette er litt mer byråkrati. Det mener jeg er reelt, det er litt mer byråkratisk å lage en inntektsdifferensiert barnetrygd. Det er det argumentet som statsråden framfører i sitt dokument. Ellers må jeg bare si at jeg ser ingen argumenter mot å gjøre det, annet enn at det er litt mer byråkrati. Da får man vurdere hvorvidt det å ha litt mer byråkrati, veies opp mot at man får til en mye mer målrettet ordning. Når Fremskrittspartiet i sine merknader viser til at de har økt barnetrygden med hele 20 kr i halvårseffekt, altså en tier i måneden, tror jeg kanskje ikke at det helt kan måles – den effekten i all beskjedenhet, som vi her snakker om. Vi har fått simulert hva dette ville ha betydd for familier – det å få til den type differensiering som vi her snakker om. Hvis vi tar et eksempel med en dame jeg møtte i Gamlebyen i Oslo, med to barn – ett i barnehage og ett i skole – og 300 00 kr i inntekt, hadde dette betydd over 22 000 i året. Hvis vi hadde fått gjort alle de grepene som det her er snakk om på skatt og differensiering, hadde det betydd noe. 22 000 kr hadde i all beskjedenhet i hvert fall betydd ganske mye mer enn en tier i måneden. Hvis vi skal nå de aller fattigste barna, er det viktig å få gjort sånne store grep som gjør at det blir forskjell i hverdagen for dem som sliter aller mest. Jeg vil bruke de siste 20 sekundene til å si at representanten Grøtting holdt et veldig bra innlegg. Jeg tror at hun peker på noen av de aller viktigste utfordringene vi har innenfor barnevernet; det at vi må flytte mer ressurser til dem som faktisk ser ungene i øynene. Vi må ha mer kompetanse i førstelinjetjenesten, for det er der ungene faktisk finnes. Så vil jeg påpeke at vi har fremmet en rekke forslag. Vi gir oss ikke når det gjelder ensliges situasjon, og mener at vi burde hatt en stortingsmelding for å gå gjennom akkurat det.