Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-11-22:
Jeg vil først rette en stor takk til interpellanten for å ta opp et svært viktig tema til diskusjon, på et viktig tidspunkt. Som flere har vært inne på, har jo Burma over lang tid vært et av de verste og mest brutale militærdiktaturer i verden. Nå er vi inne i en veldig spennende utvikling: Regjeringen har i prinsippet blitt en sivil regjering, vi har sett en viss åpenhet mot omverdenen, vi har sett betydelige lettelser i sensuren, det er etablert en dialog med Aung San Suu Kyi, det er frigitt noen politiske fanger, og vi har sett en del svært viktige og positive lovendringer på ulike områder. Samtidig har vi fortsatt et styre som ikke er demokratisk valgt. De er tvert imot ansvarlige for grove brudd på menneskerettighetene, både før fjorårets valg og etterpå. De har en udemokratisk grunnlov. De fleste politiske fanger sitter fortsatt i fengsel, sannsynligvis et firesifret antall, og det drives aggressiv krigføring mot egen befolkning. Likevel må vi oppsummere med at det er grunn til – la meg kalle det – en forsiktig begeistring og stor optimisme etter lang tids stillstand i Burma, samtidig som vi skal ha en nøkternhet med oss. Statsråden er veldig tydelig på at han oppfatter det slik at president Thein Sein mener alvor. Ja, det vil jeg være enig i, men jeg vil stille et spørsmål som ingen av de andre tidligere har vært inne på, nemlig: Hva er presidentens mål med denne utviklingen, og hvor langt vil hans generalvenner tillate ham å gå? Det er et viktig element i diskusjonen her at når folk i ulike deler av verden rister av seg autoritære regimer, slik vi f.eks. nå ser i Midtøsten, har vi i Norge en tendens til å tro at de har vestlige demokratier som forbilder. Det er nødvendigvis slett ikke tilfellet. Det er kanskje mer sannsynlig at Burma ser hen til sine naboland i ASEAN-området som er langt åpnere regimer enn Burma. De har ulike varianter av valgordninger og demokratiske ordninger, men få kan kalles velfungerende demokratier. Vietnam, f.eks., er et mer åpent og stabilt land, det handler med omverdenen og er langt mindre brutalt enn det burmesiske regimet. De har ikke demokrati; de tillater ikke reell opposisjon, de har ikke reell ytringsfrihet og trosfrihet. Kina er en annen variant som har valgordninger og sivilt styre, men med store begrensninger på demokrati og ytringsfrihet. Hva er president Thein Seins referanseramme i denne utviklingen, og hva er målet for den prosessen han har satt i gang? Det er et viktig spørsmål å stille seg. Derfor skal vi være positive til den utviklingen som skjer, men vi skal samtidig stille kritiske spørsmål, vi skal utfordre regimet til fortsatt framgang. Og vi skal ha med oss at det er en reell fare for tilbakeslag gjennom kupp fra «hardliners», som fortsatt kan ha sentrale posisjoner. Når det gjelder virkemidlene fra Norges side i tiden framover, er gulrot og pisk-politikken fortsatt oppskriften, og det har statsråden og interpellanten vært inne på. Da er det helt grunnleggende for en effektiv gulrot-og-pisk-politikk at man sikrer seg at man fortsatt har gulrøtter å gi for å skape fortsatt bevegelse. Hvis man deler ut gulrøttene for tidlig, har man gitt fra seg muligheten til å gi incentiver til fortsatt bevegelse. Det er nøkkelen til forståelsen av situasjonen. Det er naturlig å stille krav når det gjelder både frigivelse av politiske fanger, stopp i krigføringen mot egen befolkning og våpenhvile i øst. Det er viktig at Norge her koordinerer sin stemme med EU, og det er viktig at man har en tett dialog med opposisjonen, Aung San Suu Kyi, for å sørge for at de virkemidlene vi bruker, er koordinerte, effektive og kan føre med seg utvikling. Hovedspørsmålet her vil være dosering og timing. Der vil vi følge nøye med i regjeringens bruk av virkemidlene, og jeg slutter meg til at vi skal gi regjeringen positiv tilbakemelding på de endringene som har vært gjort, samtidig som vi ikke gir fra oss muligheten til fortsatt å stimulere til en videre utvikling.