trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-21:
Det er ikke noe problem å være enig i at det var et stort tilbakeskritt at man ikke fikk en avtale om de internasjonale klimaforpliktelsene, men samtidig har altså ikke Norge tatt noen grep i løpet av det siste året som peker i en sånn retning. En ting er at man skal komme med en stortingsmelding til våren der man sannsynligvis skal ha masse rosende omtale av hva man har tenkt å gjøre, men man har altså på en rekke ulike veiskiller hatt muligheter for å iverksette tiltak – som man har valgt ikke å gjøre. Det gjør jo at Norge sammen med USA og kanskje et par andre land nå er lenger unna å nå de mål som er nedfelt i Kyoto-avtalen, enn vi var da Kyoto-forhandlingene pågikk. Og det betyr at det skal dramatiske virkemidler til for den vanlige norske forbruker, for den vanlige norske industrien og for næringslivet, hvis vi skal være i nærheten av å nå Kyoto-avtalens mål som tross alt er relativt beskjedne. For den siste klimarapporten viser jo at Kyoto-avtalens mål er utilstrekkelig. I de neste hundre år vil det være mye større endringer av klimaet enn man tidligere har tenkt. Så det betyr at man faktisk må gå inn med dramatiske virkemidler. Det er ikke nok f.eks. å redusere bensinavgifter, man må rett og slett ta store, omfattende samfunnsgrep. Betyr det at denne ministeren faktisk har tenkt å foreslå for Stortinget så omfattende grep som denne klimarapporten krever?
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Klimautfordringen er vår største miljøutfordring. Derfor er signalene gjennom den forskningen som nå kommer fram internasjonalt gjennom FNs klimapanel, urovekkende, men viktige. Forskningen i seg selv vil være med på å gjøre landene mer bevisst på hvor stor og omfattende klimautfordringen er. Derfor har denne regjeringen lagt så stor vekt på arbeidet både nasjonalt og internasjonalt, først og fremst med å få på plass en internasjonal avtale på klimaområdet. Det vil være helt nødvendig fordi virkemiddelbruken på dette området vil være så omfattende at det at mange land sammen tar i bruk virkemidlene, er avgjørende for at industrien, næringslivet og de økonomiske sektorene skal kunne leve med tiltakene. Samtidig må hvert enkelt land som en del av forberedelsesarbeidet på dette området gjøre nasjonale forberedelser. Det er det arbeidet Regjeringen nå er i gang med, og som vi vil legge fram for Stortinget denne våren – en oppfølging når det gjelder våre forpliktelser av Kyoto-avtalen og hvordan vi ser for oss en virkemiddelbruk nasjonalt fram mot at avtalen skal tre i kraft, og vi vil ta utgangspunkt i at vi har en avtale på plass innen 2008.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg deler vurderingen av at det er dramatiske grep som må til for å løse klimaproblemene. Nettopp derfor er det så viktig at flere land går sammen om de utfordringene, for hvis ikke, vil ikke tiltakene kunne bæres fram i hvert enkelt land alene. Norge deler klimautfordringen med de fleste land. Forskjellen mellom dagens utslipp og de utslippene hvert enkelt land skal ned til i henhold til Kyoto-avtalen, som vil være det første skrittet i et arbeid for klimaet, er omtrent den samme for Norge som for andre land. Men Norge har noen spesielle fortrinn som vi bør legge særlig vekt på ved å legge opp til en satsing på teknologien, særlig på gasssiden, slik at vi kan ta gass i bruk på flere områder i Norge og etter hvert kan få fram en teknologi og være i front når det gjelder å få en videreforedling av gass i Norge som er CO2-fri.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg deler representanten Dørums bekymring over de radioaktive utslippene fra Sellafield-anlegget til Nordsjøen. Det har vært et sterkt engasjement i dette spørsmålet i Norge over lang tid. Det jeg har gjort de siste dagene og ukene, er å ta dette spørsmålet på nytt opp med min britiske kollega, miljøvernministeren i Storbritannia, Michael Meacher. Jeg har tatt opp at vi fra norsk side mener det er uakseptabelt dersom den britiske regjeringen nå legger seg på det forslaget som er et av de alternativene som miljømyndighetene i Storbritannia nå foreslår for Sellafield-anlegget fram til 2006. Miljøvernministeren har forsikret meg om at han arbeider for et alternativ som betyr at vi raskere kommer fram til utslipp som er langt lavere enn det alternativet de faglige miljømyndighetene i Storbritannia anbefaler. Dette vil videre bli fulgt opp. Jeg har også tatt dette spørsmålet opp på nordisk plan med miljøvernministrene i det siste, fordi det internasjonale samarbeidet på dette området, bl.a. gjennom den såkalte OSPAR-konvensjonen, vil være en viktig ramme for å arbeide for at det legges press på Storbritannia, og også på Frankrike, når det gjelder reprosessering av atomavfall, som vi i Norge mener er en dårlig måte å håndtere slikt avfall på.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det som kan påregnes, er et aktivt engasjement fra denne regjeringen når det gjelder arbeidet med å få redusert de radioaktive utslippene fra Sellafield-anlegget. Vi vet ennå ikke langtidsvirkningene av disse utslippene. Ett av de initiativene vi nå vil følge opp helt konkret, er faglige innspill fra norsk side overfor britiske myndigheter når det gjelder mulige virkninger, eksempelvis dem som representanten Dørum nevnte. Vi vil også bruke alle politiske kanaler for å arbeide videre med et så viktig spørsmål, både overfor Storbritannia og overfor andre land som er involvert i transport av atomavfall og eventuelt mottak av slikt, bl.a. Russland.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det vi nå arbeider med, er først og fremst av forebyggende karakter, ved at Regjeringen har tatt opp med russiske myndigheter at vi mener det er svært uheldig dersom Russland skal åpne for import av atomavfall fra andre land. Russland har mer enn nok med sine egne utfordringer når det gjelder å håndtere atomavfall. Dette er ett av de tiltakene vi arbeider med. Vi arbeider også med dette overfor andre land, slik at det kan legges et press for å hindre slik transport. Utover det vil det være aktuelt å arbeide med en forbedring av de avtalene som går på varsling av transporter. Vi har i dag en avtale med Russland om varsling ved ulykker. Fra norsk side ser vi behov for å utvide denne avtalen til å omfatte varsling av farlige transporter. Det vil eventuelt kunne gjelde atomavfall, men det vil også være aktuelt med slik varsling ved transporter av olje og andre miljøfarlige laster langs kysten. Så dette er en viktig del av det arbeidet vi nå driver med både forebyggende og beredskapsmessige tiltak for å hindre forurensning.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det er ikke så lenge siden vi hadde en bred behandling av rovdyrproblematikken i Stortinget. Noe av det viktigste som kom fram i den debatten, er ønsket om å videreføre det ansvaret vi har i Norge for å ta vare på rovdyr som hører hjemme i norsk natur, men samtidig håndtere konflikten overfor bosetting i distriktene og overfor landbruk med dyr på utmarksbeite. Når det gjelder ulven, bygger jeg fortsatt på at en norsk målsetting er at vi skal ha åtte–ti familiegrupper av ulv i det sørskandinaviske området. Det er nå betydelig grad av sikkerhet omkring at vi har nådd dette målet i våre områder. Det er grunnen til at Direktoratet for naturforvaltning har valgt å gå til fellingsvedtak for noen ulver. Sverige arbeider med planer for sin videre forvaltning og har pekt på 200 dyr i det samme området som en aktuell målsetting. Det er ikke aktuelt fra norsk side å endre på våre målsettinger, men jeg ser fortsatt stor interesse i et samarbeid med Sverige på dette området, ikke minst når det gjelder forskningen i utviklingen av ulvestammen, i hvordan de lever, slik at vi kan få vite enda mer om de utfordringene som rovdyra representerer. Dette var det enighet om mellom min svenske kollega og meg i går, selv om vi ikke deler synet på betydningen av og nødvendigheten av å felle noen dyr i denne stammen.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det er Direktoratet for naturforvaltning som har fattet vedtaket om felling av ulv i det norske området, og det er derfor også direktoratet som har lagt til rette for den jakten som nå finner sted i Østerdalen. Jeg har tillit til at de har lagt til rette for en effektiv jakt. Vi vil måtte evaluere resultatene etter at jakten er ferdig. Jeg utelukker ikke andre former for uttak av ulv framover. Det viktigste er at vi får et effektivt uttak, og jeg vil forholde meg til fagmyndighetenes vurderinger av hvordan vi på best mulig måte kan få det til.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det som nå skjer i Østerdalen, er et uttak av ulv på bakgrunn av et vedtak fattet av Direktoratet for naturforvaltning. Det er ikke jakt i tradisjonell forstand. Derfor gjør en faglige vurderinger av hvilke metoder som egner seg best for å få gjort det uttaket som vedtaket innbefatter, og som det også foreligger en rettsavgjørelse i namsretten på at kan foregå. Jeg setter pris på innspill fra Stortinget om hvordan slik jakt best og mest effektivt kan skje, og tar det med meg i de vurderingene jeg skal gjøre, også på bakgrunn av faglige råd fra Direktoratet for naturforvaltning, som har erfaring med jakt på rovdyr. Når det gjelder stammen i Norge, kan jeg bekrefte at Regjeringen arbeider med utgangspunkt i Stortingets tall, som er åtte–ti familiegrupper av ulv, og stammen i våre områder er norsk/svensk. Den ulven vi skyter nå, er helt klart på norsk område, og kan vel sies å være norsk.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Først vil jeg peke på at det er av stor betydning for miljøvernarbeidet i Norge at vi har mange, store og sterke miljøvernorganisasjoner. Disse organisasjonene bidrar vesentlig til bevisstgjøring rundt miljøspørsmål i befolkningen, og til at debatten omkring disse spørsmålene holdes levende. Betydningen av sterke miljøorganisasjoner vil bli enda tydeligere i årene som kommer. Med økt overføring av myndighet på miljøområdet til kommunene, vil organisasjonenes rolle i kommuner og lokalsamfunn bli styrket. Kommunene på sin side bør være bevisst på organisasjonenes kompetanse, og aktivt benytte seg av den kunnskapen som disse har. Når Miljøverndepartementet oppnevner en representant til styret i WWF, har dette historiske og formelle årsaker. WWF er en stiftelse som kan motta økonomisk støtte, der bidragsyter kan kreve skattefritak for bidraget. Dette forutsetter at staten oppnevner en representant til styret, og det offentliges tilsynsansvar er lagt til det departement som faglig står den enkelte stiftelse nærmest. Det tilligger derfor Miljøverndepartementet å oppnevne den statlige representanten til WWFs styre. Jeg vil for øvrig vise til at Stortinget årlig bevilger midler til et tyvetalls organisasjoner over Miljøverndepartementets budsjett. Det stilles ikke noe krav til disse organisasjonenes faglige – eller for den del politiske – profil som forutsetning for støtte. Tilsvarende innebærer statens representasjon i WWFs styre heller ikke noen slike føringer. Generelt vil jeg si at det er viktig å skille mellom forvaltningens rolle og de frivillige organisasjonenes rolle. Det ville være betenkelig om det offentlige utnyttet styrerepresentasjon eller lignende posisjoner til å legge bånd på frivillige organisasjoners anledning til å innta standpunkter på fritt grunnlag. Dette må også være et prinsipp i kontroversielle saker, noe rovviltpolitikken er et eksempel på. Det er ikke unaturlig at en organisasjon som primært har vern som sin oppgave, kan ha et annet syn enn Regjeringen i slike spørsmål. Når dette er sagt, har jeg forståelse for at det stilles spørsmål om miljøvernforvaltningens deltakelse i styret i WWF. Jeg vil derfor gjennomgå grunnlaget for og hensiktsmessigheten av statlig representasjon i styret.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Grunnen til denne representasjonen er, som jeg sa i mitt forrige svar, først og fremst historiske og formelle, og det har sammenheng med den formen for stiftelse og organisasjon som WWF er. Jeg vil nå se på hensiktsmessigheten av en videreføring av dette, og jeg vil også se dette i sammenheng med statens representasjon i liknende organisasjoner, både på miljøområdet og på andre områder. Ellers må jeg si at jeg absolutt ikke ser det som noen naturlig sak at staten har en direkte kobling til miljøorganisasjonene, snarere tvert imot.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg vil gjerne si at også med dagens praksis ligger det overhodet ikke an til at staten vil bruke sin representasjon i organisasjoner til å hindre et miljøengasjement som denne organisasjonen ønsker å videreføre. Men det vil også være statens representant sitt ansvar å bringe fram synspunkter på vegne av det man er oppnevnt fra. Det er altså denne praksisen jeg vil se på, som er formell i utgangspunktet, men spørsmålet om den kan ha uheldige koblinger, vil bli tatt opp.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Siden 1991 har det pågått et systematisk arbeid med å skaffe oversikt over forurensningspotensialet fra skipsvrak langs norskekysten. Statens forurensningstilsyn har sammen med Bergens Sjøfartsmuseum registrert nærmere 2 600 skipsvrak langs norskekysten og kartlagt vrakenes forurensningspotensial. Undersøkelsene som ble foretatt i 1993 og 1996 av de 30 vrakene med antatt høyt forurensningspotensial, viste bl.a. at det var behov for ytterligere fysiske undersøkelser av seks vrak, som alle er vrak fra krigen. Fire av disse vrakene ligger i Narvik-området og ble undersøkt i 1999. Undersøkelsene viste at kun vraket av den tyske jageren «Erich Giese» inneholder oljemengder av betydning. De to øvrige vrakene, «Boardale» og «Holmengraa», ligger utenfor henholdsvis Vesterålen og Borre i Oslofjorden. De ble undersøkt i fjor, og undersøkelsene viste at det kun er olje av betydning om bord i «Boardale». Tømming av skipsvrak er teknisk kompliserte og kostbare operasjoner. Det er derfor viktig at tiltakene er prioritert og settes inn der miljøgevinsten er størst. Også andre tiltak enn tømming kan være aktuelle, f.eks. styrking av oljevernberedskapen, slik det allerede er gjort i Narvik. Ut fra foreløpige vurderinger anser ikke Statens forurensningstilsyn at faren for omfattende akutte oljeutslipp medfører behov for umiddelbare tiltak. SFT vil imidlertid i løpet av våren komme med anbefalinger på bakgrunn av undersøkelsene om hva som eventuelt bør gjøres med oljen om bord i «Erich Giese» og «Boardale». Jeg mener det er viktig å forhindre at det oppstår skader som følge av oljen om bord i vrakene, og vil på bakgrunn av tilrådingen fra SFT ta stilling til hvilke tiltak som eventuelt bør iverksettes. Skipsvrak kan også representere et forsøplingsproblem. I påvente av SFTs vurderinger av de to vrakene som inneholder olje, tar vi i løpet av året sikte på å fjerne vraket av den sovjetiske jageren «Boiky», som ligger ved Skogsøya i Vesterålen.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg vil ta tak i disse problemene ved å starte med dem som gir størst miljøgevinst, og jeg vil gjøre det i forhold til de budsjettene som Stortinget har lagt til rette for. Når det gjelder «Erich Giese»-skipet, vil det være behov for tiltak, og de tiltakene vil bli satt i verk på bakgrunn av de faglige tilrådingene om hva slags tiltak som best lar seg gjennomføre i praksis. Ellers går vi altså videre generelt i arbeidet med å fjerne skipsvrak. Jeg er fornøyd med at vi i år får muligheten til å fjerne et skipsvrak som ligger i et annet område enn det representanten er opptatt av – ikke desto mindre representerer det et forsøplingsproblem – nemlig vraket «Boiky».
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det er også Regjeringens oppfatning at det viktigste vi kan gjøre når det gjelder å bedre beredskapen langs kysten, er forebyggende tiltak. Derfor har vi satt i gang et viktig arbeid på dette området. Det vil også være viktig å ha en god beredskap hvis ulykken er ute, og for å rydde opp etter tidligere ulykker. Men dette arbeidet må prioriteres i henhold til de vedtatte budsjettene og selvsagt gjøres i den rekkefølge som gjør at miljøgevinstene blir størst.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
La meg først slå fast at det ikke er noen uenighet mellom Bredvold og meg når det gjelder Øvrebyen og de viktige kulturhistoriske verdiene og kvalitetene som finnes der. Meg bekjent er Øvrebyen blant de første trehusmiljøene som ble regulert til spesialområde bevaring. Miljøverndepartementet arbeider med en opptrappingsplan for hele kulturminnefeltet som vi viderefører i budsjettarbeidet også framover. Som en del av sitt innspill til departementets arbeid med denne satsingen har Riksantikvaren foretatt beregninger som viser at for 70 mill. kr kan 12 av Norges mest verdifulle trehusbyer sikres. Riksantikvaren har ikke utarbeidet noen planer eller liste over hvilke byer som skal med i et eventuelt sikringsprosjekt. De 12 byene som ble listet opp i Aftenposten, hvor jeg antar at Bredvold har hentet deler av sine opplysninger fra, er byer hvor det har vært dialog om sikring mellom kommunen og Riksantikvaren, eller hvor det har vært et særlig lokalt engasjement på sikringssiden. At Kongsvinger etter dette avisoppslaget også har meldt sin interesse og vist engasjement i saken, er positivt, og jeg er overbevist om at Riksantikvaren ikke vil ha noen motforestillinger mot å gå inn i en tilsvarende dialog med Kongsvinger. Vi har 54 bevaringsverdige trebymiljøer – om lag 13 000 hus. Bare et fåtall av disse er fredet, og bare en liten prosent er regulert til spesialområde bevaring. Riksantikvaren kan gi tilskudd til brannsikring av enkeltbygninger, slik de f.eks. har gjort til stavkirkene og middelalderbygningene. Det som er viktig i tilknytning til å brannsikre trehusbyene, er ikke den enkelte bygning, fredet eller ikke, men å se på helheten. Riksantikvaren har i de siste 15 årene engasjert seg i problematikken knyttet til brannsikring av trehusbyer, og Riksantikvarens engasjement er ikke begrunnet i at en eller flere av disse bygningene er vernet – det er ikke enkeltstående verneverdige bygninger som er i fokus, men den kulturhistoriske verdien som helheten i hver av disse trehusbyene representerer. Slik Riksantikvaren ser det, vil det være lite hensiktsmessig for dem å gi brannsikringstilskudd til enkeltstående vernede bygninger i trehusbyene uten samtidig å vurdere brannsikkerheten til omkringliggende bebyggelse.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg tror det vil være en utfordring framover å finne de best egnede samarbeidsformene mellom kommunal brannberedskap og et engasjementet for brannsikring, bl.a. fra Riksantikvarens side. På dette området har det vært ordninger i gang, og det vil være et prioritert arbeid også framover, så jeg er overbevist om at det med et samarbeid fra lokalt hold, både privat og kommunalt, opp mot Riksantikvaren vil være mulig å finne gode ordninger innenfor de budsjettene som er vedtatt.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg bare bekrefter at dette er et prioritert område, at Riksantikvaren har i gang et arbeid, og at vi fra departementets side vil følge dette opp.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det historiske sentrum er kjernen i en miljøvennlig bystruktur og gir byer og tettsteder sin identitet. Det er viktig å ta godt vare på de store kulturelle og økonomiske verdiene som bysentrene representerer. Dette må skje ved aktiv bruk og vedlikehold av sentrumsområdene gjennom tilrettelegging for handel, kulturaktiviteter, offentlig og privat service og for boliger. Miljøverndepartementet har gjennom Miljøbyprogrammet innhentet erfaringer med planlegging og utvikling av sentrum i norske byer, og har sett på hva man gjør i utlandet. Som representanten Dørum viser til, er en av erfaringene at det bør etableres et forpliktende samarbeid mellom offentlige myndigheter, grunneiere og lokalt næringsliv både for å planlegge, gjennomføre tiltak og forestå driften av bysentrum. Jeg mener at staten skal være en viktig part i dette. Som gård- og grunneier har staten betydelige eierinteresser og dermed ansvar for viktige sider av bymiljøet, særlig i sentrum av de større byene. Jeg følger opp dette spørsmålet gjennom en tverrdepartemental arbeidsgruppe som Miljøverndepartementet nettopp har nedsatt for å konkretisere statlig politikk for miljøvennlig storbyutvikling, som bl.a. vil dreie seg om oppfølging av erfaringene fra Miljøbyprogrammet. Som ledd i dette vil utfordringene i bykjernene drøftes også i Samarbeidsforum for storbyutvikling, der seks byer og flere departementer deltar. Gjennom dette forum inviteres også næringslivet, fagmiljøer og organisasjoner til dialog om politikk og virkemidler.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg tar gjerne med meg Dørums innspill i vårt videre arbeid med disse spørsmålene. Jeg ser det som svært viktig at vi arbeider med en konkretisering av det tverrdepartementale samarbeidet i dette området. Like viktig er det å samarbeide tett opp mot de byene det her er snakk om, og endelig er det viktig at vi får med oss det private næringsliv i et nettverkssamarbeid med offentlige myndigheter, både på kommunalt og nasjonalt plan. Her vil Regjeringen komme tilbake til konkrete forslag, hvorav Dørums innspill kan være ett.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg bekrefter Regjeringens ønske om å følge opp på dette området, og slår igjen fast at statens betydelige eierinteresser i sentrumsområdene vil være et viktig utgangspunkt for den videre satsingen, og at det må skje gjennom et samarbeid, som jeg bl.a. har nevnt her i dette svaret.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Nedbeitingen av tareskog foregår fra deler av Trøndelagskysten og langs store kyststrekninger nordover til Vest-Finnmark. Helgelandskysten representerer det området der nedbeitingen er sterkest. Grovt sett er ca. 50 pst. av tareskogen i de tre nordligste fylkene nedbeitet. Situasjonen har vært relativt stabil siden slutten av 1970-årene, og forskningsresultater tyder på at en slik nedbeiting kan være svært langvarig. Det finnes imidlertid også eksempler på det motsatte. I Canada, hvor en lignende nedbeiting av tareskogen pågikk på 1960- og 1970-tallet, døde praktisk talt alle kråkebollene ut i løpet av relativt kort tid etter at de var blitt infisert av en amøbe. Tareskogen etablerte seg da igjen etter relativ kort tid. Det har vært framsatt ulike teorier om grunnen til denne endringen, uten at man har kunnet fastslå noen enkelt årsak. En teori går ut på at endringene skyldes lange, naturlige svingninger i økosystemet. En annen teori er at nedgangen i fiskebestander som bl.a. steinbit, som lever av kråkeboller, har bidratt til at kråkebollene har fått overtaket i de utsatte områdene. Myndighetene har de siste ti–femten årene bidratt til å belyse disse problemstillingene, bl.a. gjennom kartlegging av utbredelsen av kråkebollene og ved forskning på forholdet mellom tare og kråkeboller. Resultatet av dette arbeidet viser at tareskogen representerer et meget produktivt system med stort biologisk mangfold. Når den blir borte over større områder, gir det negative ringvirkninger – også for de lokale fiskeriene. Det er ikke mulig å forutse utviklingen av de nedbeitede områdene. Derfor er det viktig å videreføre overvåkingen. I dag foregår det overvåking av sørgrensen for utbredelsen av kråkeboller i Sør-Trøndelag i forbindelse med taretrålingen i området. I den forbindelse vil jeg nevne at det i enkelte områder med stor kråkebolleproduksjon er satt i gang en storstilt høsting av kråkeboller. Da disse tas opp før de gyter, bidrar høstingen til å holde populasjonen nede lokalt. Om dette kan hjelpe på utviklingen tilbake til tareskog, står igjen å se. Regjeringen viser til at marin forskning er utpekt som et av hovedsatsingsområdene framover, og at Forskningsrådet prioriterer midler bl.a. fra sitt forskningsfond til dette. Forskning rundt tare-/kråkebolleproblematikken langs kysten hører hjemme som en viktig del av denne satsingen. Jeg har merket meg at dette er et stort problem i de berørte områdene, og vil drøfte nærmere med Forskningsrådet og Fiskeridepartementet hvordan man bør gå videre på bakgrunn av den kunnskapen vi i dag har.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Steinbitteorien er en blant flere teorier på dette området og viser at det fortsatt er stor usikkerhet. Derfor er jeg enig med representanten i at det er viktig å prioritere forskningen. Det er store muligheter for at en innenfor hovedfeltet marin forskning i framtiden kan få mer konkrete forskningsprosjekter på dette området, som også kan lede fram til konkrete tiltak.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-21:
Jeg har et spørsmål til miljøvernministeren. Statsråden og Venstre har tidligere hatt et felles engasjement når det gjelder utslippene fra Sellafield. Som de fleste vet, vil bl.a. utslippet av det radioaktive stoffet technetium – etter de informasjoner jeg har fra miljøbevegelsen – kunne føre til at om fem–ti år vil bl.a. krabbe og hummer ikke kunne være spiselig på sørlandskysten hvis man ikke får stoppet dette. Så mitt spørsmål til statsråden er – siden hun sist hadde dette spørsmålet i Stortinget, bl.a. fra representanten Kvassheim: Hva har hun gjort overfor britene og spesielt overfor sin britiske kollega for å framføre de norske reaksjoner og den norske protesten på de utslippene som finner sted?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-21:
Jeg synes statsråden har vært aktiv, og det er positivt. Jeg synes også det er rosverdig det som har skjedd i forhold til nordiske kollegaer. Jeg registrerer også at nordiske miljøvernministre har reagert med protest mot de russiske planene om atomavfallstransport langs våre kyster. Men jeg vil følge opp med følgende resonnement: Arbeiderpartiet legger jo ofte veldig stor vekt på at de har tett kontakt med søsterpartier i andre land. Man har ofte vist til Tony Blairs Storbritannia som et spennende land som Det norske Arbeiderparti kan ta etter. Jeg tror det er ganske avgjørende for denne saken – og jeg har all respekt for miljøvernministerens innsats og engasjement – at det også blir tatt opp fra statsminister til statsminister, med andre ord at statsminister Jens Stoltenberg tar dette opp med Tony Blair i tillegg til det utmerkede initiativ miljøvernministeren nå har fremmet. Så mitt spørsmål er: Kan vi påregne at dette vil bli tatt opp på en slik måte at det også blir en direkte statsministerkontakt for å få fram alvoret i denne saken?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-21:
Jeg har dette spørsmålet til miljøvernministeren: «I miljøbyprogrammets anbefalinger og i Miljøverndepartementets rådgivningsdokument om sentrumsutvikling legges det vekt på forpliktende samarbeid mellom grunneier, næringsliv, offentlige etater og kommunene. I sentrumsområder der staten er stor grunneier, innebærer dette også statlig deltakelse i samarbeidet. Hvilke initiativ vil bli tatt for å iverksette en slik forpliktende bykjernepolitikk, i første omgang i de fire største norske byene?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-21:
Jeg takker statsråden for et svar med mange positive føringer. Jeg er spesielt glad for det hun sier om at staten er en viktig part i kraft av det å være eiendomsbesitter, og også at det framgår av statsrådens svar at det er statens ansvar. At det også jobbes tverrdepartementalt, synes jeg er positivt. Utgangspunktet for å gjøre noe kan jo f.eks. være Oslo sentrum fram mot unionsjubileet i 2005. Vi har et utmerket eksempel i Oslo sentrum, der kommunale bidrag på 28 mill. kr til Karl Johans gate utløste 67 mill. kr fra private, slik at man fikk fornyet gategulvet og fasaden og fikk en lyssetting. Hvis f.eks. signalet fra Statsbygg, som har vært interessert i å delta på lignende vis, også kan føre til at man gir signal fra Regjeringens side, tror jeg at man, ved å ta med seg dette Oslo-eksemplet, kan bygge på det både i Oslo og i andre byer. Så jeg vil spørre om statsråden vil medvirke til en slik politikk fram mot unionsjubileet i 2005.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-21:
Vi står faktisk på et område som gir en historisk mulighet. Herfra mot Slottet, med Studenterlunden og Spikersuppa, eier staten grunnen. Staten får inntektene av utleievirksomheten, mens Oslo kommune betaler alle kostnader til vedlikehold. Dette skyldes et makeskifte som skjedde i 1939, da Oslo kommune skulle få rett til å legge en vei over Nationaltheatret stasjon. Det ble det heldigvis ikke noe av. Men det har ofte ført til mange rare former for tilbakespill mellom stat og kommune. Jeg tror at en måte å bryte det på – på samme måte som kommunen har gått inn når det gjelder Karl Johans gate – er at staten går inn, for da vil man i fellesskap utløse en vesentlig privat innsats. Det å få til nettopp denne – skal vi kalle det – spleise- og dugnadsmentaliteten, som jeg også oppfatter at statsråden er positiv til, lå i kjernen av min tenkning. Det fins historiske muligheter til svarteperspill mellom stat og kommune, men det fins også muligheter for å snu det. Jeg oppfattet statsrådens tenkning slik. Så jeg vil bare oppfordre henne til å sette seg inn i Karl Johan-eksemplet, ta med seg det gode som er skapt fra Karl Johan-eksemplet, og unngå det som kan være et historisk svarteperspill – når vi ser fra denne siden av Stortinget mot Slottet.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-02-21:
Jeg har et tilleggsspørsmål til miljøvernministeren. At utslipp fra Sellafield forurenser Norskekysten, er et gammelt og kjent problem. Det bør det ikke være noen tvil om. I tillegg vil jeg i likhet med Dørum, rette oppmerksomheten mot den planlagte frakt av atomavfall til Russland. Faren for at et skip kan forlise på Norskekysten, er overhengende. Hva slags tiltak har miljøvernministeren tenkt å iverksette for å forhindre at skip som transporterer atomavfall til Russland, forliser på norskekysten?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-02-21:
Jeg har følgende spørsmål til forsvarsministeren: «Regjeringen antyder at en utvidelse av territorialgrensen fra 4 til 12 nautiske mil kan være et virkemiddel for å øke kystberedskapen. En slik utvidelse medfører at Forsvaret må tilføres ytterligere ressurser. Som et minimum, og sannsynligvis det mest effektive virkemiddel, er det vel radarovervåking kombinert med annen informasjon som kan bidra til en effektiv håndhevelse av norsk suverenitet i området. Kan statsråden redegjøre for hva som må til for å sikre en helhetlig sjøovervåking?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-02-21:
Jeg takker statsråden for svaret. I St.prp. nr. 45 for 2000-2001 beskrives behovet for overvåking av våre områder, og Forsvaret må ha effektive og troverdige kapasiteter forbundet med ressurs- og miljøkontroll. Effektiv og troverdig suverenitetshevdelse forutsetter tilstrekkelige ressurser til å overvåke aktiviteten i våre områder. Å være til stede på kort varsel med egnet materiell og personell, tilstrekkelig overvåking, en forsterking av styrkenes anvendelighet og reaksjonstid og grenseoppsynet langs den norsk-russiske grensen nevnes som viktige oppgaver, men ikke grenseoppsynet langs kysten. Til slutt fremgår det at Forsvaret har en viktig rolle i forbindelse med kystberedskapen. Til tross for dette nevnes ikke Forsvarets kystradar og manglende ressurser for overvåking med ett ord. Er det slik å forstå at dette ikke er å anse som strukturavhengige ressurser, og at en utvidelse ligger inne i planverket, uavhengig av St.prp. nr. 45?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-02-21:
Jeg takker for svaret. Jeg har et tilleggsspørsmål. Den 14. februar hevdet kystdirektøren i en kronikk at Kystverket er ansvarlig for overvåking av kysten i fredstid, og Forsvaret primært i krigstid. Han sier videre at Kystverket må ha den sentrale rollen innenfor dette området, med støtte fra Sjøforsvaret. Dette samsvarer med de signaler Stortinget har mottatt, hvor Fiskeridepartementet har utredet muligheten for å koordinere eksisterende overvåkingsressurser. Med bakgrunn i forsvarsministerens tidligere uttalelse, innholdet i St.prp. nr. 45 og det at Forsvaret allerede har utredet de tekniske løsninger og de økonomiske konsekvenser, virker det noe underlig – det er kanskje på tide å fremme behovet og gi en anbefalt løsning. Har ministeren noen kommentar til det?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg vil gjerne få stille miljøvernministeren et spørsmål. I går fant det sted et møte mellom den norske og den svenske miljøvernminister for å drøfte forvaltningen av den sørskandinaviske ulvestammen. Fra før av har vi en overenskomst om at åtte–ti familiegrupper vil være nok i grensestrøkene mellom Sverige og Norge. Svenskene vil nå gå fra denne avtalen. Det ble antydet at man har et delmål på 200 ulver i området, som skal økes til 500 i løpet av en viss periode. Når vi vet at hvert dyr spiser ca. 10 kg kjøtt pr. dag, betyr det at storvilt, småvilt og eventuelt sau som måtte forville seg inn i dette området, vil forsvinne ganske raskt. Med en forringelse av den livskvaliteten som dette området tross alt har, vil det bli store vanskeligheter for Norge å ha en slik ulvestamme. Hva kan miljøvernministeren gjøre for å hindre at svenskene gjennomfører sine mål for ulvestammen?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg takker for den klare avstandstaken som miljøvernministeren her har til de planene som Sverige har på dette området. En økning opp til 500 dyr vil bety en tilvekst på ca. 250 ulver pr. år. Dette vil være ganske vanskelig å håndtere, når vi ser at det jaktlaget som nå er i gang i de nordlige deler av Hedmark, i løpet av tolv dager har klart å skyte én ulv. Jeg har stor tiltro til at jaktlaget vil gjøre jobben sin, men det er en vanskelig jakt, og med en tilvekst på 250 ulver pr. år vil det være en umulighet. Jeg har foreslått at elgjegerne kan overta jakten på ulv utenfor soneringsområdet. Det er billig og effektivt, det er gode jegere, som kan være ute i skogen, det er på samme måte som bjørnejakten foregår i Sverige i disse dager. Hvordan ser miljøvernministeren på en slik framtidig avskyting av ulv utenfor soneringsområdene?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «WWF(World Wildlife Fund) har i den senere tid vært svært aktive i en kampanje mot Norges ulveforvaltning, og har til dels forsøkt å sverte Norges rykte som miljønasjon i utlandet. Miljøverndepartementet oppnevner en representant til styret i WWF. (World Wildlife Fund) Hva er bakgrunnen for at Miljøverndepartementet ønsker å ha en representant i styret i en forening som lager hetspropaganda mot Norge i utlandet?»
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg takker statsråden for svaret, og er helt enig i at vi bør ha sterke og selvstendige miljøorganisasjoner som på eget initiativ tar standpunkt både for og imot den politikken som den til enhver tid sittende regjering fører. Det selvstendige ivaretas aller best ved statlige overføringer uten krav om gjenytelser fra verken Regjeringens eller organisasjonenes side. Men det oppfattes faktisk som en honnør at staten er representert i styret. Det er et kvalitetstegn for enkelte organisasjoner. Og det synes derfor noe underlig at man velger å sitte i styret i en organisasjon hvis politikk i utgangspunktet er rimelig lik Regjeringens politikk, mens man ikke har representanter i den delen av miljøorganisasjonene som har en annen tilnærming til rovdyrpolitikken. Hvor viktig er det egentlig for Miljøverndepartementet å ha en representant i WWF?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg takker statsråden igjen for svaret, som jeg synes er prinsipielt riktig. For her blir man sittende i en organisasjon, og det blir oppfattet som en styrke for den organisasjonen, og det synes jeg ikke at staten skal gi den. Men hvis det nå skulle være slik at representanten for Miljøverndepartementet fortsatte å sitte i WWFs styre, hva slags rolle mener man at den representanten skal ha? Vil man ta noen skritt for at denne historiske praksisen skal opphøre?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-02-21:
Jeg ønsker å stille et tilleggsspørsmål som også omfatter ulvejakt. Det er mange måter å drive ulvejakt på. Mitt spørsmål er om det kanskje kan brukes helikopter, på samme måte som når man skal merke ulv. Dette er ganske effektivt, det er raskt, og jeg tror også at det er billig. Ved bruk av bedøvelsesmidler i tillegg har man også mulighet til å velge ut hvilke ulver man skal drepe og hvilke man ikke skal drepe. Det er veldig viktig at man ikke dreper lederulven, for dersom flokken ikke har noen lederulv, kan den spre seg og spre uhygge og lidelse videre. Et annet spørsmål: Jeg går ut fra at det antall som er opplyst, opprettholdes, uansett hvor lang tid jakten tar. Og litt humoristisk til det som miljøvernministeren fra Sverige sa i går: Var det en norsk eller svensk ulv, hvilken nasjonaliteten hadde den egentlig?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-02-21:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Kongsvingers trehusbebyggelse i Øvrebyen er ikke omfattet av Riksantikvarens plan i forbindelse med vern av landets trehusbyer mot brann. Når staten pålegger boliger vern eller fredning, bør da ikke staten også være økonomisk behjelpelig med tiltak mot, i dette tilfelle, en eventuell brann også?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-02-21:
Jeg takker statsråden for et omfattende og godt svar,. og statsrådens kjennskap til Kongsvinger i dette tilfellet vil jeg ta med meg videre. Det som har fått denne debatten, spesielt i Kongsvinger, til å blusse opp – hvis en kan bruke det ordet i en positiv betydning her – er den store trehusbrannen som var i Jönköping for en kort tid tilbake. Det er klart at de som bor i et slikt miljø som består av gamle trehus, lever i en konstant frykt for brann, og de som eier disse husene, gjør hva de kan ut fra de kostnader de har mulighet til å påta seg. De er òg takknemlige for de kontroller som blir utført, bl.a. av Hedmark Energi A/S – HEAS – i dette tilfellet. Men når det gjelder mer omfattende tiltak, f.eks. sprinkleranlegg i disse husene, fins det ikke økonomi hos de private til det. Og når staten pålegger enten fredning eller verning av ett eller flere hus, så er det ikke mer penger til å ivareta det. Det er det som er det store problemet.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-02-21:
Jeg takker nok en gang for svaret og de positive signaler som statsråden her gir, og jeg tror at et samarbeid vil være løsningen på dette, så jeg ser positivt på denne saken framover.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-02-21:
Jeg har følgende spørsmål til utenriksministeren: «Vinneren av Nobels fredspris 2000, Sør-Koreas president Kim Dae Jung, har anbefalt Norge å opprette ambassade i Nord-Korea. Vil Regjeringen opprette en utenriksstasjon i Nord-Korea i lys av den senere tids utvikling?»
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-02-21:
Jeg takker utenriksministeren for svaret, men jeg synes det var for defensivt og statisk. Tilnærmingen mellom Nord- og Sør-Korea er noe av det mest løfterike som nå skjer i forhold til regionale konflikter som vi har hatt i verden de senere år. Det er bra at Norge engasjerer seg når det gjelder humanitær bistand, men det er også viktig at Norge vurderer hva vi kan gjøre for politisk å stimulere den prosessen som er på gang. Og når Sør-Koreas president, som jo er den mest sentrale figuren i dette, mener at Norge også bør gjøre noe når det gjelder diplomatisk representasjon, bør det fortjene en grundig overveielse fra norsk side. Vi ser nå at flere land endrer sine diplomatiske forbindelser i forhold til Nord-Korea. Storbritannia har vedtatt å etablere en ambassade i Nord-Koreas hovedstad. Land som Nederland og Belgia endrer nå sin representasjon ved å sideakkreditere til Nord-Korea fra Seoul i Sør-Korea. Det virker også som at det har skjedd en endring i Nord-Koreas holdning når det gjelder sideakkrediteringen, at de nå politisk aksepterer at det kan skje fra Seoul i Sør-Korea. Hvis en ikke vil opprette en egen utenriksstasjon i nord, vil jeg be utenriksministeren overveie å spørre ham om en vil overveie en sideakkreditering fra Sør-Korea.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-02-21:
Jeg synes fortsatt utenriksministeren har en altfor defensiv holdning til dette. Selvsagt skal ikke Norge spre seg for mye, og vi kan ikke være med og løse all verdens konflikter. Men når Sør-Koreas president ber oss om noe, så fortjener det å bli tatt med større alvor enn det utenriksministerens svar nå bar bud om. Når det gjelder et budsjett, er det ikke sagt at en trenger å gjøre noe i inneværende år som har budsjettmessige konsekvenser, men hvis en skal gjøre noe f.eks. med tanke på neste år, bør det planlegges og forberedes nå. Hvis en har kommet til at en på dette stadium ikke vil opprette en egen utenriksstasjon i Nord-Korea, vil det vi kan bidra med politisk og på annen måte, kanskje lettere kunne håndteres dersom det skjer ved en sideakkreditering fra Sør-Korea. Jeg vil derfor igjen anmode utenriksministeren om at han ser nøyere på dette spørsmålet, og ikke slår seg til ro med at alt er vel slik det er nå.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Først vil jeg si at Norge støtter aktivt opp om tilnærmingsprosessen mellom Nord- og Sør-Korea, som skjøt fart under toppmøtet i Pyongyang i fjor. Nobelprisvinner president Kim Dae Jung, har som vi alle vet, vært en aktiv drivkraft i denne prosessen. Norges engasjement i Nord-Korea skjer primært gjennom humanitær bistand. I fjor bidrog Norge med om lag 30 mill. kr til ulike hjelpetiltak. Forholdet til Nord-Korea skjøttes i dag gjennom vår ambassade i Beijing, som løpende følger utviklingen i landet. Den norske ambassadøren besøker også jevnlig Nord-Korea. I lys av tilnærmingsprosessen mellom de to koreanske stater tar vi sikte på å øke vårt engasjement overfor Nord-Korea. Det er derfor Regjeringens syn at kontaktene med Nord-Korea bør utbygges. Vi ser det imidlertid slik at dette kan skje gjennom hyppigere besøksvirksomhet til Nord-Korea fra vår ambassade i Beijing, og dermed innen gjeldende budsjettrammer. Dette er vi innstilt på.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
La meg ta tre punkter. Punkt én er at Norge er svært involvert i mange fredsprosesser verden over. Vi har en stor utenrikspolitisk byrde nå ved at vi er medlem i Sikkerhetsrådet, vi leder sanksjonskomiteen mot Irak, vi skal ta over lederskapet i KFOR om en måneds tid og vi leder donorgruppen for de palestinske områdene. Det er altså en meget krevende utenrikspolitisk situasjon, og vi anser ikke at vi kan spre oss mye mer enn det vi nå har gjort. Vi må løse de oppgavene vi allerede har tatt på oss. Punkt to: Andre land har allerede engasjert seg i det koreanske spørsmålet på en god måte. De kan fortsette med det. Jeg ser ikke at Norge kan gjøre noe ytterligere. Punkt tre: Det forelå ikke noe forslag da vi behandlet budsjettet om at man skulle utvide Utenriksdepartementets budsjett til også å ha en representasjon i Nord-Korea. Spørsmålet om å sideakkreditere fra Sør-Korea har vi ikke vurdert, men det kan selvfølgelig tas opp til vurdering.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Jeg må bare si at Utenriksdepartementet må ta seg av de oppgavene vihar tatt på oss, og som vi har budsjettrammer for å kunne gjennomføre. Denne henvendelsen fra Kim Dae Jung kom jo før budsjettet for i år ble diskutert, og hvis Kjell Magne Bondevik hadde et sterkt ønske om å få gjennomført dette, kunne man ha tatt det opp i budsjettdrøftingene med Arbeiderpartiet. Jeg kan si at Utenriksdepartementet ikke uten videre hadde stilt seg negativt til det. Men det kom ikke noe signal om at man ønsket å få dette inn i budsjettrammene. Når det gjelder å dekke dette fra Sør-Korea, så tror jeg kanskje at Utenriksdepartementet kan gå gjennom det. Jeg føler at dette ikke nødvendigvis er et spørsmål man må drøfte i Stortinget, men vi skal selvfølgelig se på hensiktsmessigheten av det. Men det viktigste er at vi må ta oss av de utenrikspolitiske oppgavene vi faktisk har tatt på oss. Andre land gjør en svært god jobb når det gjelder det koreanske spørsmål. Vi skal engasjere oss, men jeg må bare konstatere at det ikke kan være en topprioritert oppgave for oss nå.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Colombia er et av verdens mest voldelige samfunn. Norge har engasjert seg i fredsprosessen i landet og har på oppfordring fra landets regjering og ELN-geriljaen blitt med i en vennelandsgruppe sammen med Spania, Frankrike, Sveits og Cuba. Det pågår en dialog mellom regjeringen og de to store geriljaorganisasjonene. For å legge forholdene til rette for forhandlinger ble FARC, en av dem, av regjeringen for to år siden tildelt en frisone på 41 000 km2 i den sørlige delen av landet. Partene er foreløpig ikke kommet særlig nærmere en fredsløsning. Det er heller ikke åpnet for en formalisert internasjonal rolle i dialogen mellom regjeringen og FARC. Regjeringen og ELN har med bistand fra vennelandsgruppen nylig kommet fram til enighet om etablering av en mindre frisone for ELN. Den påtenkte sonen ligger i et meget konfliktfylt område som kalles Magdalena Medio i den nordlige del av Colombia. Hendelsen som representanten Rugtvedt tar utgangspunkt i, fant sted nettopp der. Den væpnede konflikt i Colombia har pågått i 40 år. Det mest skremmende ved utviklingen de siste årene har vært fremveksten av paramilitære grupper. I likhet med geriljaen finansierer de sin virksomhet gjennom innkreving av beskyttelsespenger fra narkotikatrafikken og løsepenger for kidnappingsofre. De har etter hvert fått en utbredelse og en slagkraft som gjør at de kan foreta aksjoner over hele Colombia. Massakre av hva de selv betegner som «geriljasympatisører», er deres metode. Gjennom engasjementet i vennelandsgruppen er vi fra norsk side spesielt opptatt av at det i Magdalena Medio gjennomføres konfliktdempende tiltak som kan bidra til at ELNs påtenkte frisone kan fungere som et slags «fredslaboratorium», og derved konsolidere den allmenne fredsprosessen. Ved møter i vennelandssammenheng som Norge deltar i, blir det alltid henstilt til partene i konflikten om å respektere internasjonal humanitær rett og redusere befolkningens lidelser. Som en direkte konsekvens av den angjeldende episoden som involverte et svensk medlem av PBI, har jeg skrevet et brev til min kollega i Colombia og gitt uttrykk for Norges bekymring over hendelsen. Jeg bad samtidig om at den colombianske regjering gjør alt som står i dens makt for å stoppe voldsutviklingen. Uten på noen måte å bagatellisere den siste hendelsen vil jeg likevel nevne at de to paramilitære som truet den svenske observatøren, senere kom tilbake for å be om unnskyldning, samtidig som de fremholdt at PBI ikke ble ansett som et militært mål. Ikke desto mindre betrakter vi episoden som meget alvorlig. Den illustrerer behovet for at regjeringen rensker Magdalena Medio for paramilitære. Samtidig har Utenriksdepartementet gjort det klart overfor PBI at dersom observatørenes liv og helse står på spill, må de treffe en beslutning om å trekke dem ut. Gjennom sin ledsagerrolle i fredsprosessen håper Norge å kunne bidra til fred og forsoning i Colombia. Det norske engasjement anses som betydningsfullt og konstruktivt av regjeringen, geriljaen og ikke minst det sivile samfunn i Colombia. Men vi er forberedt på at veien kan bli lang og vanskelig.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det er vanskelig å si at colombianske myndigheter har gjort nok for å bekjempe paramilitære grupper, men samtidig vil jeg si at det gjøres klare forsøk på å få det under kontroll. Jeg kan bl.a. nevne at Norge har bidratt ved at vi har tatt folk hit til landet for å trene militære opp i hvordan man driver en militær organisasjon ut fra demokratiske prinsipper. Men det er nok en lang vei å gå, og Norge har hele tiden kontakt med colombianske myndigheter om dette svært alvorlige spørsmål, som jo er et viktig hinder for hele fredsprosessen i Colombia.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-02-21:
Det spørsmålet kan jeg ikke gå konkret inn på nå, men jeg er redd for at det ikke har så veldig mye med saken å gjøre – hvordan man beskytter fredsaktivister i landet. Og der må vi fortsette å ha kontakt med colombianske myndigheter, i tillegg til at de som aktiviserer seg i dette området, må være klar over hvilke farer man utsetter seg selv og andre for. Det er dessverre ikke slik at Norge har virkemidler for å kunne beskytte de som i dette området ønsker å engasjere seg, men vi gjør absolutt hva vi kan. Spørsmålet om flyktninger og om norsk visumpolitikk føler jeg er et annet spørsmål.