Michael Tetzschner (Høyre), 2014-06-19:
Det har jo i og for seg vært interessant – som et fenomen – å høre de to første innleggene. Først hørte vi saksordføreren, som vel er en av reguleringsøkonomiens største tilhengere, og jeg ser ikke bort fra at den underliggende holdningen til det å skulle regulere – i dette tilfellet pris på landbrukseiendommer – kan ha smittet over på den juridiske utlegningen vi fikk. På tross av at den juridiske utlegningen umiddelbart fikk tilslutning fra leder av kontrollkomiteen, vil jeg likevel driste meg til å si at det er noen sviktende premisser i argumentasjonen her. Vi står fortsatt på at man ikke har klart å gjengi gjeldende rett verken i merknadene eller ved den utlegningen som har kommet her i dag. Det skyldes rett og slett at loven selv gir en anvisning på at det er fem forhold som det kan legges særlig vekt på etter konsesjonsloven § 9 første ledd. Avgjørelsen av hvorvidt man skal godkjenne overføring av eiendom, vil altså bero på en prøving av hvorvidt disse fem hensynene er til stede – om de er til stede i den enkelte sak, og med hvilken tyngde de er til stede i den saken som ligger på bordet. Så treffer man en beslutning etter en helhetsvurdering. Disse hensynene er altså, slik det har vært referert, ønsket om en samfunnsmessig forsvarlig prisutvikling, hensynet til bosettingen i området, driftsmessige forhold, egnethet til erverver, hensynet til en generelt forsvarlig ressursforvaltning, f.eks. vern av kulturlandskapet, og så finnes det andre momenter i annet og tredje ledd som også kan tillegges vekt. Når lovgiver, det vil si Stortinget, tidligere har brukt uttrykket «blant annet», er det et varsel om at de hensynene som er nevnt, skal tilgodeses og vurderes skikkelig. Men det betyr ikke at det er foretatt noen uttømmende oppregning en gang for alle av de hensyn som kan tillegges vekt. Det kan altså legges vekt på andre momenter når de er relevante med tanke på å oppfylle konsesjonslovens formål. Det har vært praksis at varierende landbruks- og matministere har sendt ut rundskriv for å hjelpe til med en enhetlig administrasjon av loven hos konsesjonsmyndighetene. Blant annet heter det i et rundskriv fra 2009: «Konsesjonsmyndighetene må ta stilling til i hvilken grad de ulike hensynene gjør seg gjeldende, dvs. om de er relevante i saken, og med hvilken vekt de opptrer i saken. Hensyn det etter loven skal legges særlig vekt på, har stor vekt. Ved en totalvurdering hvor slike hensyn skal vurderes i forhold til andre relevante momenter, er det likevel ikke alltid at slike momenter får avgjørende betydning for resultatet i saken. Det kan være ulike grunner til dette, for eksempel at de øvrige momentene samlet trekker i retning av en annen løsning, eller at hensynet som etter loven skal tillegges særlig vekt ikke gjør seg gjeldende med særlig styrke i den konkrete saken. Et eksempel på det siste er erverv av eiendommer i områder hvor bosettingshensynet ikke, eller bare i liten grad gjør seg gjeldende. I slike tilfeller kan det etter omstendighetene legges mindre vekt på dette hensynet enn andre hensyn som etter loven er relevante.» Det interessante er at dette jeg nå siterte, er et rundskriv utarbeidet – man kan nesten tvile på om det er sant – av en partifelle av saksordfører Lundteigen. Det er utarbeidet av tidligere landbruksminister Lars Peder Brekk. Vurderingen som ble gjort i det rundskrivet, er i godt samsvar med lovgiverviljen uttrykt i denne sal. Denne vurderingen kan man finne igjen i forarbeidene, og den bygger på avgjørelser fra praksis, bl.a. en avgjørelse i departementet fra 17. oktober 2008, hvor man uttaler: «Lovens system er imidlertid ikke slik at en konsesjonssøknad uten videre skal avslås selv om prisen ut fra retningslinjene er for høy. Det er anledning til å ta hensyn til andre relevante momenter som faller inn under lovens formål.» Dette viser med all ønskelig tydelighet at når det i et nytt rundskriv under den nåværende statsråden står at prishensyn ikke nødvendigvis skal tillegges avgjørende vekt, skriver man seg inn i en tradisjon fra tidligere. Og «avgjørende» betyr altså at når pris er på den ene siden og de andre oppregnede hensynene er på den andre, er det ikke slik at prisspørsmålet alene skal føre til at erverver får avslag. Det er også interessant at reguleringstilhengerne tar det for gitt at regulerte priser skal være lave priser, hvis man skal ta hensyn til samfunnsutviklingen. Jeg har lyst til å dvele ved det resonnementet litt. Man legger altså i begrepet «samfunnsmessig forsvarlig pris» nærmest den synonyme betydningen at det samtidig skal være kunstig regulerte underpriser. Vi har høstet ganske dyrekjøpte erfaringer med prisreguleringer som har fått virke over tid innenfor landbrukssektoren, men ikke minst utenfor. Det som er vår erfaring, er at prisregulering fratar eierne oppsidepotensialet ved å eie eiendom, samtidig som eieren må bære den fulle nedsiderisikoen. Utover salgssituasjonen, som konsesjonsloven tar sikte på å regulere, reduserer også slike reguleringer – dvs. at man presser folk til å omsette til underpris – eiendommens egnethet som sikkerhet for lån, det undergraver fundamentet for realkreditten i landbruket. Jeg hørte et økonomisk resonnement fra saksordføreren, men hvis vi først går inn på de samfunnsmessige virkningene, må vi også se på virkningene av at eiere av slik prisregulert eiendom også må bære høyere finansieringskostnader ved investering, typisk ved utvidelser, ved modernisering eller ved et omfattende vedlikehold som tas med jevne mellomrom. Man kan altså rett og slett argumentere med at lovens formål om samfunnsmessig forsvarlig prising nettopp tilsier vektlegging av realistisk markedspris, som samtidig er det mest samfunnsmessig forsvarlige. Dette kunne man under henvisning til lovens formålsparagraf gjennom dynamisk lovtolkning, den lovtolkningen som skal til når lovens stive formuleringer skal tilpasses en ny virkelighet og nye erfaringer, nådd frem til uten å forandre loven. Nå har regjeringen varslet at man vil ha en gjennomgang, man vil han en oppdatert lov. Det som da er vurderingstema for kontrollkomiteen, er selvfølgelig ikke hvilket reguleringsmessig syn man har, eller hvilket syn man har på landbrukspolitikken, det er hvorvidt brevet av 4. desember 2013 fra landbruks- og matministeren respekterer loven eller er på utsiden av den loven vi har. Da er det helt opplagt, med det jeg har vist til, at man også tidligere har presisert i samme gate og ut fra samme resonnement som det den nåværende statsråden har gjort, at man har vært lojalt innenfor den nåværende lovens grenser. I dette bildet er det meget betimelig at statsråden har gitt konsesjonsmyndighetene en påminning om de frihetsgrader som finnes innen loven slik den er i dag, uten å forskuttere – selvfølgelig – hvilken lov som kommer. Jeg har også lyst til å si at hvis man siterer flere deler av brevet, i stedet for å karakterisere den helt urimelig som at man setter loven til side – at man nuller ut prisreguleringen – vil man ved en konkret gjennomgang av det brevet som har vært kritisert her av saksordføreren og lederen av kontrollkomiteen, se at det av brevet selv fremgår at det fortsatt eksisterer en priskontroll, samtidig som det henstilles til kommunene at de gjør den helhetsvurderingen som også tidligere rundskriv har basert seg på. Loven anviser ikke lenger avgjørende vekt på pris ved vurderingen av om det skal gis konsesjon, og dette er – som jeg har nevnt – innenfor forarbeidene til loven, hvor det er vist til at de skjønnsmessige vurderingene som skal gjøres, kan tilpasses endringer i utviklingen i samfunnet og skiftende politiske hensyn. Bestemmelsen er altså utformet slik at den kan ta høyde for at synet på hva som er en samfunnsmessig forsvarlig prisutvikling, kan skifte over tid. I tilknytning til lovens formålsbestemmelse ble det i Ot.prp. nr. 79 for 2002–2003 uttalt at loven kan ta høyde for skiftende vurderinger. I proposisjonen står det: «Ordlyden er så romslig at den gir rom for utvikling og endring av faktisk art på tekniske, økonomiske, samfunnsmessige og andre områder, bl.a. med hensyn til behov og ressurser. Den gir bl.a. spillerom for skiftende oppfatninger og nye vurderinger.» Det vi i denne saken ser, er at det er dette handlingsrommet som er tatt i bruk, lojalt innenfor den nåværende loven, da brevet ble sendt ut til kommunene, fylkesmennene og Statens landbruksforvaltning. Det er ikke et handlingsrom som statsråden har tiltatt seg, men et handlingsrom Stortinget med vitende og vilje åpnet for i vedtaket av loven i 2003. Så kan man selvfølgelig spørre: Tjener det noe selvstendig formål å minne om det handlingsrommet i en lov som en har varslet formelle endringer av om ikke lenge? Jeg vil si at svaret på det er også et opplagt ja. Men det er ikke av hensyn til den politiske sfære, det er av hensyn til brukerne av loven i dag. Departementets brev av 4. desember ble sendt ut for å unngå at det skapes usikkerhet i kommuner og blant selgere og kjøpere om hvordan praktiseringen av priskontrollen skal skje frem til Stortinget har fått gjort de presiseringene i loven som en ønsker. Brevet har altså som hensikt å bidra til at ulike kommuner behandler søkerne i denne mellomfasen som er i samme situasjon, likt, hvilket også er en grunnsetning i god forvaltningsskikk. Og igjen: Brevet føyer seg inn i en uomtvistet praksis hvor det nettopp har tilligget den tjenestegjørende statsråden å definere nærmere hva man legger vekt på innenfor lovens grenser. Det er dermed selvsagt ikke på noen måte kritikkverdig at regjeringen sendte ut det aktuelle brevet. Årsaken til at brevet ble sendt ut, var nettopp ønsket om å unngå usikkerhet i markedet for omsetning av landbrukseiendom. Slik usikkerhet ville også kunne ha som en samfunnsmessig uheldig konsekvens at omsetningen ville stoppet opp i påvente av at lovsaken skulle behandles av Stortinget. Følgelig er det ikke saklig grunn for Stortinget til å be departementet om å ta skritt for å kalle brevet tilbake. Jeg ser de forsøk som er gjort i den anledning, som – skal vi si – mer politiske markeringer i forbindelse med en underliggende realitet ved landbrukspolitikken man måtte være uenig i, som egentlig ikke henhører under kontrollkomiteens ansvarsområde.