Abid Raja (Venstre), 2015-06-01:
La meg, innledningsvis, som flere andre har gjort før meg, understreke det faktum at spørsmålet om selskapet VimpelCom, hvor Telenor er nest største eier, har gjort noe ulovlig eller ikke knyttet til kjøp av mobillisenser i bl.a. Usbekistan, er under etterforskning av politimyndigheter i flere land. Ingen er så langt dømt for å ha gjort noe ulovlig. Det er allikevel åpenbart at Telenors eierskap i VimpelCom framstår som alt annet enn greit, og det er gjort lite eller nærmet ingenting fra Telenor eller fra Næringsdepartementet for å bidra til å avdekke de svært alvorlige påstander som er framsatt. I stedet gjemmer man seg bak generelle og rimelig uforpliktende formuleringer om nulltoleranse mot korrupsjon og prinsipper for eierskap. Hva denne nulltoleransen for korrupsjon faktisk innebærer for Telenor og Telenors hovedeier, er umulig å få svar på all den tid Telenor i kontrollkomiteens høring sier at det er uaktuelt å selge seg ut av VimpelCom av hensyn til Telenors aksjonærer. Telenors hovedaksjonær er som kjent den norske stat ved Næringsdepartementet. Logikken her er vanskelig, for ikke å si umulig, å få tak på. Et faktum som er uomtvistelig, er at land som Usbekistan, Kasakhstan, Tadsjikistan og Kirgisistan er land med store utfordringer knyttet til korrupsjon, demokrati og menneskerettighetsspørsmål, og at VimpelCom, hvor tre av styremedlemmene er utnevnt av Telenor, har hemmeligholdt avtaler med sentrale maktpersoner i disse landene knyttet til kjøp av mobillisenser. Faktum er også at det er dokumentert utbetalinger i hundremillionersklassen til stråselskapet Takilant, eid av Usbekistans ikke helt demokratisk anlagte presidentfamilie fra Watertrail Industries, et datterselskap av VimpelCom. Det er i tillegg klare – ja åpenbare – paralleller mellom denne saken og tilsvarende sak knyttet til korrupsjonsanklager mot svenske TeliaSoneras i forbindelse med dette selskapets tilsvarende kjøp av mobillisenser nettopp i Usbekistan. Også her var selskapet Takilant sentral på mottakersiden. Denne avsløringen endte med at fire av selskapets toppledere måtte gå av, bl.a. daværende administrerende direktør Lars Nyberg, og det ble opprettet en egen parlamentarisk granskning. I den tilsvarende saken som angår VimpelCom, prøver de ansvarlige desperat å skyve ansvaret over på administrasjonen. Det ser ikke spesielt pent ut. Allerede i 2009 advarte Transparency International Norge mot en løsning der Telenor var en stor eier i VimpelCom, som skulle være registrert på Bermuda, skatte til Nederland og følge rettsreglene i New York, der selskapet er børsnotert. 6. oktober 2009 sa generalsekretær i Transparency International Norge, Guro Slettemark, til NRK: «Vi håper problematikken rundt eierstruktur og korrupsjon blir vurdert nøye. Hvis ikke kan det fremstå som i strid med regjeringens uttalte mål om å bekjempe korrupsjon.» Her er vi ved et gjennomgående problem i denne saken. Ulike statsråder fra ulike partier har hele tiden tatt den informasjonen de har fått fra Telenor om at alt er i den skjønneste orden, for god fisk. Det går en rød tråd fra daværende statsråd Sylvia Brustads uttalelser om etableringen og registreringen av VimpelCom i et skatteparadis som en god løsning, via Trond Giskes forsikringer i 2012, etter at saken ble kjent i media, om at alt var i den skjønneste orden, til nåværende statsråds støtte til Telenors eget utsagn om at man var pålagt en slags taushetsplikt knyttet til de fleste forhold vedrørende VimpelComs aktiviteter – ikke noen store forskjeller, uavhengig av hvilken statsråd eller hvilken regjering man viser til. Det burde egentlig vært åpenbart at det er viktig at norske myndigheter følger nøye med når delvis statseide selskaper organiserer virksomheter i skatteparadiser. Like åpenbart burde det være at de samme selskaper må være seg bevisst hva deres opptreden faktisk bidrar til når de opptrer i land med store utfordringer knyttet til nettopp korrupsjon og demokrati. En korrupsjonsanklage mot et selskap hvor et av landets viktigste selskaper er minoritetseier, er alvorlig og vil få konsekvenser for både dette selskapets omdømme og Norges renommé som et land hvor det skal være en faktisk nulltoleranse for korrupsjon. Jeg og Venstre stiller oss helhjertet bak det synet flertallet forfekter i den innstilling vi nå behandler, når vi hevder at de tre styremedlemmene i VimpelCom som er innstilt av Telenor, er ansvarlig for å følge de samme krav til å arbeide mot korrupsjon som alle andre. De hadde et selvstendig ansvar for å spørre, etterlyse og gjøre alt man kan for å få klarhet i transaksjoner som administrasjonen har ansvaret for, men som det kan stilles kritiske spørsmål ved. Vi stiller oss derfor uforstående til at styremedlemmer som er nominert og hentet fra Telenor, som i andre sammenhenger er et selskap som har blitt rost for sitt arbeid mot korrupsjon, ikke er i stand til å få klarhet i forhold som det er all mulig grunn til å stille kritiske spørsmål ved. Det burde være enkelt å få tilgang til de opplysningene som er nødvendig for å kunne bedømme saken korrekt. At VimpelComs administrative leder fram til for kort tid siden også var en norsk tidligere Telenor-ansatt, burde ikke gjøre dette mer komplisert, for å si det slik. Jeg finner det nesten oppsiktsvekkende at Jon Fredrik Baksaas, som var konsernsjef i Telenor og samtidig styremedlem i VimpelCom, ikke visste, eller ikke ville vite, hva pengestrømmen fra Watertrail til Takilant gikk til. I kontrollkomiteens høring utfordret flere – også jeg – Baksaas nettopp på dette punkt. Jeg vil tillate meg å gjengi deler av sekvensen mellom undertegnede og Baksaas. Selv om det er mer enn noen få setninger, tar jeg meg tid til det, for det er illustrerende. Jeg siterer: «Abid Q. Raja(V): (…) Disse betalingene som har gått fra Watertrail til Takilant, hva er det betalinger for, etter din oppfatning? Jon Fredrik Baksaas: Dette er jo transaksjoner som jeg ikke visste om hadde funnet sted. Abid Q. Raja(V): Det er ikke det jeg spør om. Jeg spør: Hva er det betalinger for, etter din oppfatning, med den kunnskap du har i dag? Jon Fredrik Baksaas: Slik VimpelCom har referert det i sin 20F-rapportering, omtales disse transaksjonene som transaksjoner på deres reiser inn i Usbekistan. Abid Q. Raja(V): Etter din oppfatning, med den kunnskapen du har både som konsernsjef i Telenor og som tidligere styremedlem i VimpelCom – hva er disse 55 mill. dollarene betaling for? Jon Fredrik Baksaas: Igjen: Disse 55 mill. dollarene er en oppbygging av flere transaksjoner. Abid Q. Raja(V): Det er ikke det jeg spør om. Jeg spør: Hva er det betalinger for? Jon Fredrik Baksaas: Jo, men det er jo dette som er under etterforskning.(…) Abid Q. Raja(V): Fra ditt perspektiv – er dette korrupsjonspenger eller ikke? Jon Fredrik Baksaas: Slik indisiene og saken står i dag, er det jo riktig å stille det spørsmålet, men jeg har altså ikke endelig svar på det, for det er under etterforskning.(…) Abid Q. Raja(V): Det jeg ikke skjønner, Baksaas, er: Hvorfor har Telenors styremedlemmer ikke visst om VimpelComs datterselskap Watertrails betaling til Takilant, selv om det har foregått over tid? Hvordan kan det stemme? Har man da gjort den jobben man skal gjøre son styremedlemmer? Jon Fredrik Baksaas: Jeg vil si det, for det er administrasjonens ansvar å gjennomføre en investeringsbeslutning som er tatt på styrenivå.» (V): (…) (V): (V): (V): (…) (V): (…) (V): Dette er illustrerende. Den gjennomgående framstillingen av Telenor som en minoritetseier uten makt og mulighet til å kontrollere og en framstilling av administrasjonen som eneste ansvarlige part for tvilsomme transaksjoner, står etter mitt syn ikke til troende – spesielt ikke fordi Telenor og Baksaas i forkant av høringen påberopte seg en taushetsplikt om nettopp disse forhold. Dersom man ikke visste noe, er det etter mitt skjønn helt ulogisk å påberope seg en taushetsplikt om de samme forhold. Et annet spørsmål er hvor aktivt departementet har vært i denne saken. Med de dramatiske konsekvensene den tilsvarende avsløringen fikk i Sverige, skulle man tro at det var nødvendig med noe mer enn en subjektiv redegjørelse fra den involverte part – i dette tilfellet Telenor. Departementet både burde og kunne vært langt mer aktiv og pågående i sin dialog med Telenor. Hvorfor departementet ikke i større grad har skaffet seg innsikt i de faktiske forhold og lagt et tilbørlig press på at Telenor følger de retningslinjene og forventningene man som eier har, framstår også som rimelig uforståelig. Det er en kritikk som rettes like mye til tidligere som nåværende statsråd. Det såkalte aktive eierskapet er en illusjon. Denne saken er nok et eksempel på at selskaper hvor staten er en stor eier, i realiteten turer fram som de vil, med statens styremedlemmer som passive gisler. Situasjonen er akkurat den samme under denne regjeringen som under den forrige regjering. Fagre ord om at det drives eierstyring gjennom å tydeliggjøre forventinger til styrenes rolle i arbeidet med samfunnsansvar, blir nettopp det: fagre ord. Denne saken er alvorlig. Det faktum at både VimpelCom og dermed også VimpelComs norske styremedlemmer utnevnt av Telenor, er under etterforskning av politimyndigheter i flere land, tilsier det. På denne bakgrunn må jeg få uttrykke en viss undring over at Høyre og Fremskrittspartiet øyensynlig er mer opptatt av formalistisk flisespikkeri enn de alvorlige anklagene om korrupsjon som denne saken fører med seg. Det er en alvorlig konklusjon en samlet komité trekker. En samlet komité mener at det ikke i tilstrekkelig grad er godtgjort at tiltak er iverksatt for å forhindre korrupsjon av de ansvarlige deleiere av VimpelCom. Hvilke konsekvenser dette får, er det opp til statsråden å avgjøre – spesielt i forhold til statsrådens uttalelser i høringen: «Men det må være klinkende klart at det er styrene som er ansvarlig for små eller store utbetalinger, og det er styret som skal gjøre seg opp en mening om hvorvidt de har tilstrekkelig informasjon eller ikke.» Spesielt i lys av dette sitatet fra statsråden, ser jeg i spenning fram mot næringsministerens innlegg.