trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Mali Grete N. Aksnes (Senterpartiet), 2002-03-18:
Omgrepa tilpassa opplæring og spesialundervisning kan vera noko diffuse. Det er store moglegheiter for fleksible ordningar og ulik undervisning innafor systemet i dag, men det trengst openbert skolering av dei som jobbar innafor skulen. Alle har rett til tilpassa opplæring. Dei fleste elevar følgjer den vanlege planen som høyrer klassetrinnet til, mens andre treng individuelle planar. Dei kan ikkje følgja klassens plan eller nivå. Den nye opplæringslova gjev spesialelevar ein sterkare rett til tiltak enn andre elevar. Så er det ulik tildelingspraksis frå kommune til kommune. Erfaringar frå mange kommunar viser at om dei greier å fordela ressursane slik at skulane får høve til generell styrking, ved at skulane har høve til klassedelingar, gruppeaktivitetar og individuell hjelp, så fører det til at elevane får det dei treng for å meistra oppgåvene sine. Utan den generelle styrkinga kjem mange elevar til kort. Dei tapar fagleg, og det fører igjen til at det blir behov for spesialundervisning. Så er det då eit dilemma: Vil spesialundervisning vera nødvendig for å sikra eit likeverdig utbytte for elevane, eller vil elevane oppleva dette som ein merkelapp – eit segregert tiltak – som dei ikkje kjenner seg vel med? Det har vore mest fokus på dette med lærevanskar så langt i debatten. Elevar med sosiale vanskar er vel den gruppa som viser seg å ha større og større behov for hjelp. Dei har òg rett til undervisning i forhold til sine føresetnader, og Samtak – som det riktig har vore sagt – har sett fokus på elevar med sosio-emosjonelle vanskar. Det er altfor mange elevar som mistar gneisten tidleg i ungdomsskulen og treng alternative opplegg i periodar. Organiseringa av skuledagen kan gjerast meir fleksibel enn i dag. Lærarkreftene kan òg brukast meir fleksibelt. Det er viktig at skulane får hjelp til å finna moglegheitene. Omgrepet åtferdsvanskar blir brukt, og det blir etter mi meining brukt i altfor stor grad. Det vi snakkar om her, er like mykje trivselsvanskar. Mange av dei som vi seier har åtferdsvanskar, er flotte ungdomar, men livet har floka seg til for dei, og dei trivst ikkje med det opplegget dei har – dei får gjerne ikkje tilpassa undervisning, og då førar det til f.eks. skulk eller utriveleg åtferd, noko som for dei er ei logisk løysing på den situasjonen dei kjenner at dei er i.(Presidenten klubber.) Statleg pedagogisk støttesystem og kompetansesentre er nødvendige, ikkje minst for dei(presidenten klubber) kommunane som har små PP-kontor. (Presidenten klubber.) (presidenten klubber)
Jan Olav Olsen (Høyre), 2002-03-18:
Verdiarbeid er viktig, og en kontinuerlig verdidebatt er nødvendig. Det er viktig å fokusere på det positive i en tid da mange synes at negative tendenser tar overhånd, og der verdidebatten lett vinkles ut fra negative trekk. En verdidebatt der utgangspunktet er vold, rasisme og mobbing, kan være selvforsterkende. Verdier er positivt, debatter må derfor ha en positiv innfallsvinkel, og jeg er glad for den vekt både interpellanten og statsråden legger på den positive verdiformidling. Skolen er en viktig arena, men det kan ikke understrekes nok at det er i hjemmene det viktigste arbeidet foregår. Skolen er bare – og kan bare være – en viktig medspiller. Vi må ikke få et samfunn der ansvaret mer og mer tas fra hjemmet og overlates til skolen. Når det gjelder oppdragelse, der ikke minst verdiformidling er viktig, må hjemmene spille hovedrollen. Det forhindrer ikke at skolen har en viktig rolle som verdiformidler. Jeg er glad for Regjeringens sterke understrekning av at verdiformidling og verdibevissthet skal styrkes. Dette kommer fram både gjennom Sem-erklæringen og ved støtten til verdiprosjektet til Kristent Pedagogisk Forbund. Jeg må for min del si meg glad for at dette prosjektet, etter søknad, får økonomisk støtte fra to departementer. Og jeg må få lov til å innrømme at jeg har vanskelig for å forstå den kritikk støtten til dette prosjektet har fått. Prosjektet gjennomføres i samarbeid med Læringssenteret. Det er vel gjennomarbeidet og gjennomtenkt, det åpner for og legger vekt på stor lokal frihet i gjennomføringen, og det er en del av en større helhet. Jeg gjentar: Kritikken er for meg vanskelig å forstå – for det kan vel ikke være noen vesentlig innvending at organisasjonen har ordet kristent i navnet sitt? Jeg deler altså ikke den bekymringen representanten Karita Bekkemellem Orheim gav uttrykk for i forrige innlegg. Statsråden var i sitt svar inne på begrepet skolemekling. Dette ser jeg på som et viktig arbeid og et svært vellykket element i å øke verdibevisstheten hos elever. At elever selv læres opp til å forstå hvordan konflikter skapes, og hvordan konflikter kan løses, og til gjennom egen innsats virkelig å bidra til løsning, er en fin måte å formidle verdier og lære elevene å ta ansvar for verdibygging på. Det må skje et kontinuerlig arbeid i skolen og en kontinuerlig debatt i samfunnet for å styrke verdiformidling og verdibevissthet. Jeg er glad for at Regjeringen også i praksis viser at arbeidet er viktig, og at skolen kan være sikker på å få den nødvendige støtte for å drive arbeidet ved den enkelte skole.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2002-03-18:
Jeg skal få takke statsråden for svaret, som var både omfattende og utdypende. I sin innledning minnet statsråden om at tilpasset opplæring er et generelt prinsipp som også omfatter elever med særskilte evner, og det er en god påminning som en altfor sjelden hører. Mitt utgangspunkt denne gangen var likevel elever med særskilte opplæringsbehov. Når de samlede bevilgninger i dag ligger på, som statsråden sier, omkring 10 milliarder kr, må det være selvsagt at de så langt det er mulig, brukes etter intensjonen. Jeg føler og mener at mye kan gjøres for at midlene treffer bedre og virkelig når den enkelte elev på en best mulig måte. Organisering, arbeidsmåter og arbeidsmetoder er kjerneord. Jeg tror statsråden har et viktig poeng i at en skole som er romsligere overfor organisering og arbeidsmetoder, og som er bevisst i sin satsing på tiltak som gir positiv effekt, vil lykkes bedre i å nå målsettingen. Og greier statsråden å bevege skolen fra den tradisjonelle firkanttenkningen til en skole som er preget av vilje til å ta i bruk det handlingsrommet som finnes, ja da har hun gjort en god jobb. I sitt innlegg nevnte statsråden Samtak-programmet, og jeg var litt inne på det i mitt første innlegg. Her skjer det utvilsomt mye verdifullt. Men som jeg sa i mitt innlegg: Programmet er mye fokusert på systemarbeid. Min redsel er at individarbeid nedtones, fordi systemarbeid får høyere status, samtidig som fagfolkene er engasjert i den delen. Da kan arbeidet rettet mot den enkelte lide. Jeg vil gjenta at et systemarbeid som ikke har utgangspunkt i og målsetting hos enkelteleven, er verdiløst. Vi vet at i mange deler av landet er fagkompetanse en mangelvare, også innenfor dette feltet. Jeg vil gjerne få lov til å utfordre statsråden til å komme med noen kommentarer rundt denne avveiningen, og til slutt vil jeg helt konkret spørre om hvor i systemet Sunnanå-utvalgets rapport ligger, og når vi kan vente behandling av rapporten.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2002-03-18:
Jeg vil først si meg glad for at statsråden nevnte at det var viktig at det var nær kontakt med praksisfeltet, som det ble uttrykt. Jeg tror det er viktig at de som er fagfolk, har nær kontakt med skolen og med de elevene som er i sentrum for undervisningen. Jeg er også svært glad for at statsråden var konkret når det gjaldt Sunnanå-utvalget. Jeg er også klar over at høringsuttalelsene viser at den enighet som lå i utvalget, er noe fliset opp, og at det er flere meninger enn det som kom fram der. Men jeg er glad for at vi snart skal få denne rapporten til behandling. Ellers er jeg enig i det som representanten Eva Nielsen sa, at eleven skal være vinner. Det er altfor mange elever som gjennom hele grunnskolen har fått tildelt ekstratimer for å lære seg gangetabellen, men som aldri har lært den. Det er klart at en elev som på femte året går inn og får ekstratimer for å lære seg gangetabellen, ikke går til disse timene med lyst og glede. Det skapes ingen god læringssituasjon. Ellers syns jeg debatten har vist at organiseringen er viktig for å lykkes. Det er viktig å definere dette som at det ikke betyr lik organisering overalt, men at organiseringen må tilpasses den enkelte kommune og den enkelte skole. Lokal tilpasning vil måtte være et nøkkelbegrep. Jeg er også klar over at når kompetansesentrene ble omlagt, var tanken at kompetansen skulle ut, og det ble opprettet stillinger i fylker eller i regioner. Det ble ofte slik at til disse stillingene kom rekrutteringen fra de lokale PP-kontorene, og de stillingene som ble ledige i de kommunale PP-kontorene, ble ikke alltid fylt opp. Fremdeles er det slik, i hvert fall i mitt fylke, som kanskje er det fylket som kom dårligst ut av akkurat den biten, at det er ledige stillinger på de kommunale PP-kontorene. Dermed er ikke kompetansen kommet ut i den grad som det var ønskelig. Ellers vil jeg gjerne støtte representanten Reikvam i hans antakelse av at når rammetimetallene går ned, altså når det blir færre delingstimer, så går timene på bakgrunn av enkeltvedtakene opp. Jeg tror det må være udiskutabelt at det er slik det er. Det vil derfor være viktig at kommunene kan opprettholde en tilfredsstillende høyde på rammetimetallet. Når jeg sier at jeg tror det er slik det er, er det fordi jeg har en del års erfaring, bl.a. som rektor, og har sett hvordan dette henger sammen. Det er viktig at skolene kan se på disse timene som en helhet, og kan bruke dem til beste for de enkelte elever og for skolen som helhet. Til slutt: 10 milliarder kr er mye penger. Kvantiteten er der, men kvaliteten kan utvilsomt bli noe bedre mange steder. Derfor er jeg enig med dem som måtte mene at dette området bør være under kontinuerlig vurdering.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2002-03-18:
Skolen har til alle tider vært opptatt av verdier og holdninger, og det er ikke noe nytt. Men stadig nye oppgaver skal inn i norsk skole, og det skaper omstilling, slik at en hele tiden må bevisstgjøres på skolens egentlige rolle. Og det er ikke spesielt i Norge vi gjør det. Sist uke var jeg som medlem av Europarådets kulturkomite med og diskuterte den kulturelle identitet i Europa. Vi ble der enige om i en rapport at det er visse grunnleggende ting som er viktig når det gjelder verdiformidling og kulturell bevissthet, og at skolen her har et viktig ansvar. Jeg kunne da fortelle om vårt KRL-fag som eksempel på hvordan vi gjør det. Og dette er vi altså ikke alene om. Pave Johannes Paul II har sagt at det kristne Europa må puste med begge sine lunger, både den vestlige og den østlige. Ateismen har spilt fallitt, og de sosiologer som proklamerte at menneskeheten er i ferd med å utvikle seg mot det perfekte, fikk en knekk gjennom opplevelsen av to verdenskriger. I vår tid er det nok å nevne 11. september. Vitenskapelige og teknologiske framskritt fører ikke bare velstand med seg, men må gå hånd i hånd med en moralsk og åndelig utvikling. Så langt Europarådet. Ingen er nøytrale i dette. En kulturell bevissthet og identitet er det beste fundament for ethvert land til å fremme menneskerettigheter, respekt og toleranse. Det er her skolens rolle kommer inn, for dette må læres og oppøves og er ingen selvfølge. Kristelig Folkeparti mener at det gjøres mye bra arbeid i skolen i dag, men mer kan gjøres for å bedre kvaliteten på læringsmiljøet og for bevisstgjøring av holdninger. Når bl.a. 100 000 elever er involvert i mobbing, tilsier det at noe må gjøres annerledes. Lions Quests opplegg «Det er mitt valg» brukes i mange skoler, og har nettopp blitt evaluert. Det viser at forsøksskolene har bedre resultat enn kontrollskolene på flere områder. 56 pst. av elevene på forsøksskolene sier at de aldri har blitt mobbet, mens det bare er 28 pst. på de andre skolene. Dette er resultat av systematisk arbeid med vekt på klassemiljø og sosiale ferdigheter. Det nytter å satse. Her er læreren nøkkelen, men også rektor må forpliktes på de mobbeplanene som finnes i skolens virksomhetsplaner. Hvordan dette integreres i lærerutdanningen, er også svært viktig, og mobbeprogrammer bør tilbys alle lærerhøyskoler. Når vi vet at noe er utprøvd og gir effekt, bør også departementet synliggjøre dette og få dette inn i lærerutdanningen. Verdikommisjonen fikk i forbindelse med sitt skoleinitiativ 2 000 innspill fra aktører i skolen. Det viser at mange har oppmerksomhet rettet mot verdier i barns og unges hverdag. Skolen er ved siden av familien samfunnets viktigste moraldannende institusjon. Jeg er glad for at statsråden understreket dette. De menneskelige fellesskapsverdiene er ikke bestemt én gang for alle, men må utprøves i kontinuerlig dialog. Så lenge vi har samtaler, holder vi ved like visjonen om at vi tilhører et moralsk fellesskap. Og skolen bygger nettopp på de kristne og humanistiske verdier.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2002-03-18:
Det er et viktig tema denne interpellasjonen fokuserer på – kvaliteten på spesialundervisning. Kommuner og fylkeskommuner har fått ansvaret for opplæring av alle elever, men staten har valgt å opprettholde statlige kompetansesentre, som sitter inne med en høy faglig spisskompetanse når det gjelder opplæring av elever med store funksjonshemminger, for at disse sentrene skal gi utadrettet veiledning. På oppdrag fra kommuner gir de f.eks. skoletilbud for døve, døvblinde og hørselshemmede. I samarbeid med høyskoler og universitet gjøres det mye viktig FoU-arbeid, og Læringssenteret utvikler særskilt tilrettelagte læremidler. For at ressursene skulle komme nærmere brukerne, ble 300 stillinger tatt fra kompetansesentrene i 1998 og gitt til PPT. De statlige spesialpedagogiske kompetansesentrene har fortsatt spisskompetansen når det gjelder det som er mest lavfrekvent og komplisert. Det satses sterkt på brukermedvirkning, og det må skje både på system- og individnivå. Men Kristelig Folkeparti mener at samarbeidet mellom kompetansesentrene og kommuner og fylkeskommuner kan bli tettere, slik at kompetansen på disse sentrene utnyttes enda bedre. Det har pågått et viktig prosjekt gjennom Samtak, som interpellanten var inne på, men barn og unge med alvorlige psykiske vansker var ikke med i dette prosjektet. Derfor må det satses sterkere på disse nå, kanskje i samarbeid med helsesektoren. Elever med store sosiale og emosjonelle vansker faller ofte ut av videregående skole. Grunnleggende lese- og skriveopplæring viser seg å være vanskelig. Noen elever får ikke nok trening, og det brukes ikke nok tid på innlæringen. Dette må også bli bedre, og jeg ser fram til en ny lærerutdanning hvor dette kan forsterkes. I dag er ikke alle lærere godt nok utrustet til å imøtekomme de behov elever med spesifikke lese- og skrivevansker har. Sakkyndig vurdering og tilrettelagt undervisning med individuell opplæringsplan er avgjørende for riktig behandling av dyslektikere. Det kreves kompetanseheving både i skole og PPT for å gi god hjelp. For voksne dyslektikere som skal ta grunnskole og videregående skole, etterlyser Aetat-kontorene en ansvarsdeling. Senter for leseforskning i Stavanger sier at det er viktig å satse på kompetanse hos lærerne. Kanskje kan man forsterke koordineringen mellom Statens utdanningskontorer og kompetansesentrene, slik at det sikres at ressursene kommer dit de skal. Det drives mye godt arbeid i dag, men organiseringen kan bli bedre. Opplæringsloven er ganske låst på disse områder. Noe kan nok oppmykes der, slik at hver enkelt skole kan utfordres til å se nye muligheter. Men ett viktig tiltak som hjelper alle, er at det blir flere lærere pr. elev. I den nye rapporten fra Manneråk-utvalget pekes det på at funksjonshemmede får sine rettigheter i skolen forholdsvis godt ivaretatt, og den lovmessige retten til spesialundervisning blir framhevet som utslagsgivende.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-03-18:
Det er viktig og riktig at Stortinget har omsorg og fokus rettet mot dem i vårt samfunn som har særskilte behov. På dette området er det mange hensyn å ta, og jeg vil si at det er lett å gå seg vill i jungelen av system, ordninger, beslutningstakere og gjennomføringsaktører. Det er viktig å holde fast ved at alle barn har en individuell rett til tilpasset undervisning, uavhengig av kommunenes økonomi. Dersom behovet er dokumentert, skal undervisningen gjennomføres. KS har fokusert på dette. I flere kommuner foregår det veldig interessante forsøk med ulike former for tilpasset opplæring. Det går både på romslighet og organisering. I enkelte kommuner har man tildelt samtlige midler direkte til den enkelte skole og lar skolen selv organisere all tilrettelagt undervisning. Tilbakemeldinger her viser at man på denne måten i stor grad unngår én til én-undervisning, altså én elev, én lærer. Man får en mye større fleksibilitet når skolen har hele potten, hele ressursen, å disponere. Og det er viktig at man i disse tilfellene ikke alltid har en én til én-undervisning, for det leder lett til stigmatisering og til at man kan få en isolering av elever som vi vet trenger kanskje ekstra støtte. Her er jeg inne på noe som jeg er ekstremt opptatt av, og som jeg ønsker at komiteen også skal ta opp og Stortinget skal følge, at tilrettelagt opplæring må gis i en situasjon der eleven opplever seg som en vinner og ikke som en taper, noe både fagfolk og foreldre er svært bevisste på. All tilrettelagt opplæring skal være med på å skape vinnere, og skal man være en vinner, må man være en vinner også i egne øyne. På den bakgrunn kan man gjerne diskutere hva som er god kvalitet, nettopp fordi det er så mange faktorer som man skal lykkes med for at eleven skal få et best mulig tilbud. I og med at dette er en individuell lovfestet rett, må kommunene betale det det koster, og av ulike årsaker vet vi at disse utgiftene har eksplodert de siste fem–seks årene. I tråd med L97 kan individuelle opplæringsplaner for alle elever være en god løsning, både for de sterke og for de mindre sterke elevene. Muligens er det her støtet bør settes inn. Uansett er det viktig at fagfolkene makter å skape en læresituasjon som gir vinnere – hver på sitt nivå og etter sine forutsetninger. Da har vi lyktes, og da har vi også den rette kvaliteten. Jeg håper at statsråden vil kunne gi noen tilbakemeldinger med hensyn til nettopp dette. Hva kan statsråden bidra med for at man får en tilrettelagt undervisning, at man ikke forsterker stigmatisering og avmakt, men at man får en tilrettelagt undervisning der eleven er en vinner, en vinner i egne øyne og, som jeg sa, også en vinner i andres øyne(presidenten klubber)(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2002-03-18:
Statsråden viste til at de teorisvake elevene ofte er et uromoment i skolen. Det er imidlertid dokumentert at det vel så ofte er de teoristerke elevene som kjeder seg så kraftig at de skaper «action» i form av bråk og uro. Og hva gjør vi med dem? Vi bruker tusenvis av millioner kroner på tilrettelagt undervisning og spesialundervisning. Av disse pengene vil jeg anta at det brukes mange tusen kostnadstimer for å administrere støtten til elevers undervisning. For meg er det betenkelig at vi har lovfestet at elever skal tilføres kompetanse, kunnskap ut fra sine forutsetninger, men uten at jeg kan se at det foreligger noe program for kvalitetssikring av kompetansen til de lærerne som skal formidle kunnskap til elevene. Jeg har gjennom samtaler med fagfolk fått mange innspill på at elever gis ekstratimer i norsk, mens det ikke er undersøkt om elevens behov kanskje heller er å bli tilført folkeskikk, respekt for andres rett til undervisning m.m. Når jeg finner å ta opp dette i forhold til manglende kvalitetssikring av lærerens fremtreden overfor elever, skyldes det at jeg er kjent med at Læringssenteret arbeider med et undervisningsopplegg for elever i den videregående skole når det gjelder konflikthåndtering, uten at det foreløpig er tatt med ett ord om lærerne og deres kompetanse. Samtidig vet vi gjennom medieoppslag at en betydelig andel unge i skolen opplever seg mobbet av de samme lærerne. Spesialundervisning er en individuell rettighet etter enkeltvedtak. Da blir det viktig hvem som eier de pengene som frigjøres ved enkeltvedtaket. Brukerne opplever ikke at de har disposisjonsrett over pengene eller kvaliteten på det tilbudet de blir gitt. Eierforholdet til pengene blir viktig når brukerne, elevene og deres foreldre, opplever at deres individuelle rettigheter ikke blir tatt på alvor. Vi var inne på dette når det gjaldt nedleggelse og oppbryting av kompetansesentrene i den meldingen som statsråden viste til. Fremskrittspartiet var sterkt imot det. Vi trodde ikke det hadde noe for seg. Kompetansen satt i mangfoldet blant dem som arbeidet sammen, og deres individuelle kompetanse, og når man brøt dette opp, forsvant mangfoldet. Det er dessverre den situasjonen vi står overfor i dag. Jeg skulle derfor ønske at statsråden i løpet av denne debatten kunne si noe om det er muligheter for å bygge opp slike strukturer igjen i fremtiden, av hensyn både til de flinke barna og de mindre teoristerke barna.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-12-10:
Jeg skal ikke gå inn i denne debatten om organiseringen av våre utenriksrepresentasjoner, som utenriksministeren brukte mye av innlegget sitt på, fordi, som jeg sa, det er Regjeringens ansvar å organisere departementet og uteapparatet. Det synes jeg det er viktig at Stortinget holder fast ved. Men når det er sagt, regner jeg med at ved å legge godviljen til bør man kunne finne en løsning på det som iallfall et flertall i denne salen er opptatt av. Jeg ser det som utenriksministeren sier, at det i Regjeringens øyne ikke er kommet noen nye faktorer, for jeg regner med at Regjeringen har gått igjennom alle de faktorer som vi under komitebehandlingen har fått på bordet. Men grunnen til at vi har en behandling i Stortinget, er jo at samfunnet utenfor skal kunne komme med sine synspunkter inn mot Stortinget. Vi har formidlet dem videre. På det grunnlaget håper jeg man kan finne en løsning, og så får Regjeringen komme til Stortinget med det den mener er best. Noe annet ligger det egentlig ikke i den innstillingen som er lagt fram. Jeg har nå bare lyst til å spørre hvordan utenriksministeren vurderer at det skjæres såpass mye i bevilgningen til Russland og Sentral- og Øst-Europa som det som gjøres både gjennom budsjettet og i forliket med Fremskrittspartiet. Det var jo det stikk motsatte av det Høyre stod for da de var i opposisjon. Jeg regner med at det ikke er på grunn av at det er mindre behov, at disse nedskjæringene kommer, men at de kommer som følge av at man må gjøre det i en bredere sammenheng og i et forlik. Jeg har lyst til å spørre hvordan man vurderer det at man er nødt til å gå til slike tiltak.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-12-10:
Det synes jeg ikke utenriksministeren skal være forundret over – nå satte han seg for øvrig på feil plass! Jeg respekterer at man her har måttet gjøre en avtale, og at man har måttet finansiere noe ved å ta fra mange forskjellige poster på budsjettet. Men fra det til å bagatellisere at det her blir en reduksjon på 49 mill. kr – det synes jeg ikke man bør gjøre. Det er stort sett det beløpet – etter min erindring, da – som Høyre mente man burde plusse på denne bevilgningen da man var i opposisjon. Nå reduserer man denne bevilgningen med det tilsvarende. Jeg vil ikke kalle det dramatisk, men det er et betydelig signal – et negativt signal – i forhold til det som Jan Petersen som opposisjonspolitiker hevdet var nødvendig, nemlig å vri Norges innsats mer mot nærområdene i utenrikspolitikken. Man går altså motsatt vei. Hvis dette er et signal om hva som kan komme i årene framover, vil det ikke være heldig. Jeg synes at utenriksministeren ikke bør bagatellisere det så mye, men gjøre seg klar til fight for neste års budsjettforhandlinger og sørge for at det ikke blir ytterligere reduksjoner på dette, i en situasjon der vi ser, bl.a. på helse- og sosialområdet, at det er behov for betydelig innsats bl.a. i Nordvest-Russland.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-12-10:
Jeg vil få lov til å stille statsråden et spørsmål om et område som vel ikke ble berørt i hennes innlegg, nemlig ønsket om mer budsjettstøtte og mindre prosjektbistand. Statssekretær Olav Kjørven sier til Bistandsaktuelt: «Selv om prosjektstøtte har bidratt til mye positivt, så har den likevel ikke oppnådd den ønskede makroøkonomiske effekten.» For oss er det ikke overraskende. Men utfordringen vil jo gå på om direkte budsjettstøtte oppnår den ønskede effekt, og ikke minst om de landene som mottar denne budsjettstøtten, er i stand til å utnytte den. For som i hvert fall en god del forskere vil påpeke, må landet gjøre en del reformer for nettopp å utnytte den type bistand. Typen reformer vil gå på handelspolitikk, skattepolitikk, forholdet mellom statlig og privat styring av økonomien, hvordan den frie flyten av utenlandsk og innenlandsk kapital begrenses, hvordan myndighetene håndterer eiendomsretten, hvor trygg man er for ekspropriasjon, og om myndighetene legger hindringer i veien for næringslivet – for å nevne noen elementer og momenter som bør være på plass for at man skal kunne få til den samfunnsendring og positive utvikling som er nødvendig for å bringe befolkningen ut av fattigdom. Kan statsråden si noe om hvordan norske myndigheter i en form for direkte budsjettstøtte vil sørge for og aktivt arbeide for at noen av disse momentene som jeg nevnte nå, og eventuelt andre, kan følges opp fra de ulike lands side?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-12-10:
Helt kort: Det er en enstemmig komite bak innstillingen, og det synes jeg er gledelig. Det er også en enstemmig komite som understreker at det er viktig for EFTA å være aktive pådrivere i forhold til å fremforhandle nye frihandelsavtaler. Avtalen med Singapore føyer seg således inn i en lang rekke frihandelsavtaler, og nye er forhåpentligvis på vei. Jeg synes det er viktig å poengtere, og vil uttrykke ønsket om at avtalen med Canada nå kan bringes i havn. Vi er i forhandlinger med Sør-Afrika. Det tror jeg også blir et positivt tilskudd. Forhåpentligvis kan vi sammen få til avtaler med Sør-Korea og muligens Japan, noe som til sammen vil kunne bety noe for norsk næringsliv og gi åpning i nye markeder og et bedre fotfeste for enkelte av dem i eksisterende. Arbeidet med frihandelsavtaler er positivt, men det har nok ikke så mye oppmerksomhet rettet mot seg og blir kanskje litt undervurdert. Min mening med dette korte innlegget er at vi skal legge merke til dem, og at det arbeidet som her gjøres fra Norges og fra EFTAs side, er uhyre positivt.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-10:
Jeg tror kanskje utenrikskomiteen umiddelbart kan innrømme at denne debatten ikke har vært den med den største flukt som Stortinget noensinne har opplevd, for vi er altså langt inne i å diskutere plasseringen av ulike ambassader og konsulater – et spørsmål som komiteens flertall mener det tilligger utenriksministeren å ta stilling til. Når vi har engasjert oss i spørsmålet om en ambassade i Bagdad, dreier det seg ikke om å henge over skulderen på utenriksministeren og passe på at han ikke nedlegger en stilling her eller oppretter en der. Det dreier seg om hva slags ambisjonsnivå vi skal ha i forhold til en konflikt som kanskje kan være den som virkelig blir den store konflikten neste år. Her har Norge en historie. Vårt utgangspunkt har jo ikke vært at man skal sitte i Bagdad og sende faks om hva Saddam Hussein sa i går. Vårt utgangspunkt har vært at det er fornuftig å ha noen folk som kan se selv hva som er situasjonen, om hjelpearbeidet kommer fram, om det er noe fornuftig en kan gjøre, og om vi kan foreta noen andre vurderinger enn de vi antakelig får fra dem som kommer til å ha kommandoen hvis det blir en militæraksjon, nemlig USA. Så til en meget konkret utfordring til utenriksministeren. Fra SVs side merker vi at holdningen i Høyre når det gjelder Norges innsats i fredsmeklerrollen er endret. Det er ikke sånn at Jan Petersen har gått her år ut og år inn og jublet over at Norge har tatt en sånn rolle i ulike konflikter i verden. Men jeg aner en ørliten start på en stille jubel fra Jan Petersen når det gjelder at vi faktisk gjør en rimelig jobb. Vi har mislyktes så langt i Midtøsten, men har kanskje mulighet til å nå noen resultater i Sri Lanka. I hvert fall er det viktig at noen spiller den rollen med å kunne tilrettelegge. Derfor vil jeg gjerne vite om utenriksministeren har endret syn, om dette er en rolle som utenriksministeren mener det er fornuftig av Norge å ta, at vi kanskje kan gjøre det i flere sammenhenger, eventuelt på hvilke premisser.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-12-10:
Senterpartiet er også glad for at det ser ut til at utenriksministeren har endret holdninger når det gjelder det norske engasjementet i forhold til fredsprosesser. Det er bra at han erkjenner at dette både er et viktig arbeid i seg sjøl, og at det er viktig for Norges internasjonale omdømme. Vi, som andre, har tidligere opplevd Høyres leder dit hen at han har vært kritisk til omfanget av dette engasjementet, og at det har gått på bekostning av andre norske interesser i nærområdene. Så det er bra, sånn vi opplever det, at utenriksministeren har endret syn på dette. Men det er uheldig at utenriksministeren har slått fullstendig kontra, for Regjeringa har nå fremmet et budsjett som innebærer en betydelig reduksjon av innsatsen overfor Russland – dette til tross for at Russland er vår nabo, at utfordringene er store, og at fattigdomskløften mellom Norge og Russland øker. Jeg hører utenriksministeren på spørsmål fra utenrikskomiteens leder forsvare denne reduksjonen, og han sier at engasjementet blir opprettholdt. Men sjølsagt er det slik at det er sammenheng mellom engasjementet og pengene som en stiller til rådighet. Derfor vil jeg følge opp det tidligere spørsmålet fra utenrikskomiteens leder og spørre om reduksjonen i samarbeidet med Russland er et uttrykk for en bevisst prioritering fra utenriksministerens side, og om vi også må forvente at denne reduksjonen vil fortsette i budsjettframleggene fra Regjeringa i åra framover.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-12-10:
Utviklingsministeren uttrykker seg normalt prisverdig klart, men i spørsmålet om norsk deltakelse i FN-operasjoner i Afrika opplevde jeg at svaret ble meget uklart, og derfor vil jeg bore litt i det. Jeg forstår at Regjeringa har besluttet å trekke Norge ut av fredsbevarende FN-operasjoner i Afrika med den begrunnelse at de 10 mill. kr som er blitt brukt på dette det siste året, bør man heller bruke på det militære engasjementet i Afghanistan. Det å kutte støtten til FN-oppdrag i Afrika er stikk i strid med oppfordringen fra FN om at rike land må bære en større andel av byrden med FNs fredsbevarende operasjoner. Senest for en måned siden etterlyste FN mer støtte. Og beslutningen er definitivt vanskelig å forstå ut fra den målsettingen Norge hadde i forkant av medlemskapet i Sikkerhetsrådet, om å sette Afrikas utfordringer i fokus. I bistandssammenheng er det jo en klar norsk politikk at vi skal konsentrere innsatsen om Afrika. Så spørsmålet mitt blir: Er bistandsministeren enig i at Norge bør avslutte sitt engasjement i FNs fredsbevarende operasjoner i Afrika? Og om hun er det, ser hun ikke at en slik beslutning kan skade Norges troverdighet i forhold til det allmenne engasjementet for Afrika?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2002-12-10:
Først vil jeg si at det var mye positivt i statsrådens innlegg. Vi er jo kjent med statsrådens engasjement for bistand til bl.a. Afrika, men voldelige konflikter og manglende politisk stabilitet er, som vi vet, grunnleggende hindringer for utvikling av Afrika. Da Stortinget diskuterte Norges medlemsskap i FNs sikkerhetsråd, var fredsarbeid i Afrika ett av tre prioriterte innsatsområder. Støtten til FN-oppdrag i Afrika er i tråd med oppfordringen fra FN om at rike land må bære en større del av byrden ved FNs fredsbevarende operasjoner. Norge har lang tradisjon for bistand til Afrika samtidig som vi deltar i fredsbevarende operasjoner på kontinentet. Det ble sådd tvil om fortsatt norsk deltagelse i fredsoperasjoner i Afrika, bl.a. i Aftenposten den 26. november i år. Ved budsjettbehandlingen i Stortinget har vi imidlertid kommet fram til omforente merknader i tråd med hva jeg mener er holdningen både i Kristelig Folkeparti og i Arbeiderpartiet. Gjennom budsjettavtalen med Fremskrittspartiet ble imidlertid Norges frivillige bidrag til internasjonal strafferettspleie kuttet med 5 mill. kr. Når vi vet at spesialdomstolen for Sierra Leone utelukkende er basert på frivillige bidrag, er dette uheldig. I sum gir dette noen dårlige signaler om Norges engasjement i Afrika, og jeg vil nå be statsråden bekrefte at Norge vil opprettholde sitt brede engasjement på dette området.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-12-10:
Jeg er helt enig med utenriksminister Jan Petersen når det gjelder en ambassade i Bagdad, at Bagdad kanskje ikke er det stedet man innhenter de beste opplysninger fra. Utenriksministeren var i sitt innlegg innom mange viktige felt innenfor vår utenrikspolitikk. Når det gjelder våre utenriksstasjoner, råder det stor usikkerhet blant brukerne av disse. Det er utvilsomt viktig både for Norge som nasjon og for brukerne at våre utenriksstasjoner opprettholdes, og at nye opprettes der Norge har økonomiske interesser. I vårt mindretallsforslag er det en annen fordeling av rammeområde 4, der vi øker kap. 101 med 20 mill. kr. Jeg er klar over at utviklingen i verden forandrer seg, og at det derfor også er nødvendig å foreta en vurdering av våre utenriksstasjoner. Jeg vil derfor spørre utenriksministeren: Når kan vi forvente at strukturen på og plasseringen av våre utenriksstasjoner er klarlagt? Jeg spør på grunn av at jeg tror mange er spente på det svaret. Altså: Hvilket tidsperspektiv ser utenriksministeren her for seg?
Jan Petersen (Høyre), 2002-12-10:
Jeg skal absolutt legge godviljen til når det gjelder spørsmålet om ambassadestruktur. Men jeg trenger ikke bare godvilje, jeg trenger også penger. Og det jeg forsøkte å si, er at det altså ikke er noe hokuspokus, hvor penger finnes et eller annet sted, at det ligger noen ubrukte millioner kroner et eller annet sted. Hvis man skal si ja til dette, må vi f.eks. gå inn i det Thorbjørn Jagland nå sist snakket om, nemlig miljøbistanden til Øst-Europa. Jeg forutsetter at forholdet mellom 02-området og 03-området ikke ønskes berørt av Stortinget, og jeg tror jeg leser Stortinget riktig der. Vi holder denne skansen. Da vil det gå ut over enten Øst-Europa, presse- og kulturarbeid eller andre deler av administrasjonen. Det gjelder enten andre utestasjoner, eller at vi skal gå ytterligere ned når det gjelder hjemmeapparatet. Og jeg er faktisk ikke sikker på om vi har så mye slakk der at det ikke da vil gå ut over en de av de oppgaver som jeg nevnte, og som bl.a. Christopher Stensaker nevnte. Det er altså ikke noe hokuspokus. Det er Stortinget og ikke Regjeringen som er bevilgende myndighet, og faktorene ligger der klare til å ta en beslutning hvis man ønsker å opprettholde ambassaden i Abu Dhabi. Men jeg må gi en anbefaling om kutt langs én av disse fire linjene om jeg kommer tilbake til Stortinget. Men jeg har altså ment, etter å ha gått igjennom det, at det som har den minste skadevirkningen, er nettopp å ta ambassaden i Abu Dhabi, for jeg synes de andre tingene faktisk er viktigere. Hvis Stortinget mener noe annet om det, kan man i så fall fatte en beslutning om det. Men det har man altså ikke gjort i den innstillingen som her foreligger, og faktorene er der. Når det gjelder Russland, er det vel slik her som på en rekke andre områder at vi har et meget høyt engasjement. Beløpet er nå – hvis jeg ikke husker helt feil – 320 mill. kr, som ikke er noen ubetydelig sum, til dette området. Vi kan fornuftig sikkert bruke større beløp enn det. Men dette opprettholder Norges høye profil i et viktig område. Jeg har også lyst til å si at for den delen av det som brukes ute, har vi også i år vært begunstiget, uten at det på noen måte er planlagt, av valutakursene, som gjør at verdien av disse pengene er større nå enn hva de var.
Jan Petersen (Høyre), 2002-12-10:
Jeg er ikke helt sikker på om jeg fikk i tak spørsmålet. Hvis det dreide seg om den spesielle anmodningen stortingskomiteen har gitt om Abu Dhabi, er det én stasjon. Det har jeg for så vidt svart på, nemlig at det må man i så fall komme tilbake til, siden det er Stortinget og ikke Regjeringen som er bevilgende myndighet, og da må noe skjæres ned for å få plass til den. Jeg har gitt opsjonene Stortinget der har. Det vil vi da kunne komme tilbake til. Når det gjelder strukturen for øvrig, er den fastlagt. Den ligger i vedleggene til budsjettdokumentene. Og utover de fem forslagene vi har, hadde vi ikke tenkt å foreslå noe nå. Det er indikert i dokumentene at vi mener at Norge bør være representert i de nye NATO-land, som for øvrig også vil være EU-land, slik at det vil være viktige land for Norge å påvirke når det gjelder klare norske, nasjonale interesser. Men en slik struktur vil alltid være gjenstand for endringer. Jeg tror vi hele tiden må være klar over at det aldri vil være noen endelig struktur på et slikt apparat. Den må vi vurdere hvert eneste år når vi ser hvordan oppgavene og de økonomiske rammene utvikler seg.
Jan Petersen (Høyre), 2002-12-10:
Det var tre poenger. Det første vil det være høyst upassende å si seg enig i! Det andre gjaldt Bagdad, hvor jeg for så vidt ikke har veldig mye å legge til, i den forstand at vi følger de forutsetninger som hele tiden har ligget der. Jeg tror ikke at en ambassade er veldig sentralt heller når det gjelder å vurdere de store politiske linjene der. Det er mange andre steder enn akkurat i Bagdad dette foregår. Når det gjelder det tredje, om de fredsbevarende operasjoner, legger jeg ikke et øyeblikk skjul på at jeg i stigende grad mener at dette er viktig for oss, ikke minst fordi Norge for så vidt er på sidelinjen av ganske mange prosesser, og er nødt til å jobbe ganske aktivt for å være inne av hensyn til de konflikter vi snakker om. Men det er også viktige biprodukter, fordi dette er døråpninger som andre har gratis. Det er bare å akseptere at for en utenfornasjon er det virkelighetens verden, og derfor er vi nødt til, tror jeg, virkelig å ha en klar tanke om at det er en dobbelt funksjon der. Og jeg tror man skal være veldig oppmerksom på at det er ikke for Norge selv vi driver på med dette, men det er fordi vi har muligheten for å «gjøre en forskjell». Jeg har noen ganger litt dårlig smak i munnen når vi nå får så mange hyggelige ord knyttet til Sri Lanka, ikke fordi de norske tilretteleggerne ikke gjør en veldig bra innsats – jeg er stolt av de folkene vi har på dette området – men det er partene selv og deres vilje og deres evne til å drive dette fremover som er det som driver selve fredsprosessen. Uten partenes vilje hadde vi overhodet ikke hatt en sjanse. De har altså en imponerende vilje til ikke bare å legge ting bak seg, men til nå å drive frem løsningene også. Derfor er det ikke bare beskjedenhet fra vår side når vi sier at vi er tilretteleggere og ikke noe mer. Det er en realitet. Det er partene som skal ha de gode ordene knyttet til denne prosessen. Og den forståelsen av en slik rolle, ja det er kanskje noe av det viktigste vi kan bidra med. Det er altså ikke Norge som kommer brasende inn på scenen og sier at nå skal vi rydde opp. Vi kan være nyttige når partene selv har viljen.
Jan Petersen (Høyre), 2002-12-10:
Selve den faktiske beskrivelsen i de to poengene Åslaug Haga hadde, var ikke spesielt presis – for å si det forsiktig. Det første gjelder min oppfatning om fredsmeglinger. Av spørsmålet fikk man inntrykk av at jeg hadde vært imot. Det er jo ikke riktig. Det jeg har sagt tidligere, er at vi må nøye vurdere hvor vi er. Det må vi fortsatt sørge for å gjøre, fordi det er svært mange mulige konflikter hvor selve forutsetningen for å lykkes ikke er til stede. Når jeg la så stor vekt på partenes vilje, var det fordi jeg tror det på mange måter er en av grunnforutsetningene for å nå frem. Det er de som må drive det videre fremover. Men det jeg sier, er at dette kommer til å bli stadig viktigere enn det har vært. Så jeg bare konstaterer at beskrivelsen til Åslaug Haga på det punktet ikke var spesielt god. Det gjelder for så vidt også det neste punktet, om Russland. Hvis man ser på budsjettallene, vil man se at det ikke er de dramatiske forskjellene man kunne tro da man hørte på Åslaug Haga. Vi sitter fremdeles med et meget betydelig beløp som kan brukes på dette området. Vi er nødt til å sørge for å ha et budsjett innenfor de totale rammer som er forsvarlig for et budsjett. Det betyr at jeg ikke budsjetterer noe for neste år i denne omgang. Det ville også være pussig hvis vi gjorde det på den måten. Fra de mange kommentarene jeg har hatt om vår bistand til Øst-Europa, tror jeg Åslaug Haga allerede fra tidligere vet at det ikke er noen langsiktig linje for fra år til år å redusere. Så jeg er forundret over at det spørsmålet i det hele tatt stilles.
Jan Petersen (Høyre), 2002-12-10:
Jeg skal ikke være så indiskret å fortelle hvilke plasser jeg har reddet Thorbjørn Jagland ut av i denne salen! Det kan vi komme tilbake til i rotunden etterpå. Først til selve spørsmålet om innretningen. Jeg la merke til at Thorbjørn Jagland nå var spesielt opptatt av sosiale spørsmål og helse. Jeg er helt enig i at det også er viktige områder, og det bør vi legge vekt på. Men jeg vil samtidig si at jeg synes at atomforurensningen og miljøet i nord må være en svært viktig del av den bistanden vi yter. Russland er jo heldigvis nå i en økonomisk trend som er ganske bra, selv om deres bruttonasjonalprodukt er forbausende lite når man ser på landets størrelse. Men de er i en god trend. Likevel er det behov for bistand, og jeg må si at miljø er noe som vil angå hele området, ikke bare Russland. Jeg tror det er viktig å passe på det. Når det gjelder det jeg syntes var urimelig, var det i og for seg spørsmålet om å antyde at vi var ute etter langsiktige nedtrappingsplaner. Hvis vi hadde vært det, hadde vi selvfølgelig tatt alt sammen nå – for å si det slik. Når vi har kommet til den fordelingen som vi har, er det ut fra den totale stramheten som budsjettet er stilt overfor. Men vi ønsket å skjerme det så langt vi kunne, og det er bl.a. bakgrunnen for den debatten om Abu Dhabi som vi har hatt her tidligere i dag. Jeg vedkjenner meg gjerne at vi i opposisjon hadde en annen innretning på dette, men nå er kompromisset, som Stortinget er meget vel fornøyd med, at det er en fordeling mellom 02- og 03-områdene, som binder opp ganske mye på dette. Det er en fordeling som vi står ved. Men den fordelingen har altså den prisen at det ikke er like lett å bevilge til Nordvest-Russland som det for øvrig ville ha vært. Men jeg kan bekrefte at dette er et område som jeg synes er svært viktig, og som jeg gjerne skal fighte for, og som sagt: Jeg har jo fightet for det nettopp ved de prioriteringer av totaliteten som jeg har gjort rede for en rekke ganger i dag.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-12-10:
Norge har tradisjonelt hatt en høy profil når det gjelder deltakelse i FNs fredsoperasjoner, og ikke minst i UNIFIL-styrken før det engasjementet ble trukket ut. Men nå er det norske tunge engasjementet konsentrert om operasjoner på Balkan og i Afghanistan, og det er viktig å understreke at dette ikke innebærer at Norge har endret syn når det gjelder betydningen av et sterkt FN, men det gjenspeiler det faktum at andre aktører enn FN også er blitt mer involvert i flernasjonale operasjoner. Både KFOR og ISAF er operasjoner med et klart FN-mandat. Dette er andre ministeres konstitusjonelle ansvar, men la meg bare kort si at norsk deltakelse i FN-ledede operasjoner i Afrika omfatter også et mindre antall sivilt politi. Vi har altså en tilstedeværelse i den sammenheng. I tillegg leder Norge også den meget vellykte overvåkningsoperasjonen for fredsavtalen i Nuba-fjellene i Sudan, og der deltar også militære. Så Norge har et engasjement i Afrika, og Norge skal fortsatt ha et engasjement i Afrika. Jeg og Regjeringen har selvfølgelig et sterkt ønske om å kunne ha et bredest mulig engasjement. Vi er i så måte også enig i og stiller oss bak det flertallet har lagt til grunn i sin merknad i innstillingen, som kommenterer dette på en positiv måte. Dette er selvfølgelig synspunkter som også Regjeringen deler.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-12-10:
Prosjektstøtte har vist seg å være et virkemiddel som også bidrar til manglende oversikt i mange samarbeidsland. La meg ta Tanzania som et eksempel. I 1998–1999 var det 10 000 prosjekter som de internasjonale giverne var involvert i, og som da måtte rapporteres individuelt. Veldig mange av disse prosjektene rapporteres ikke inn i statsbudsjettet og inngår ikke i den overordnede makroøkonomiske forvaltningen. Det betyr at en god del av midlene går utenom, og det gjør også at finansministerens mulighet til styring er meget begrenset. Dette bidrar også til å øke belastningen på mottakerapparatet og er ikke noen effektiv form for bistand. Når den i tillegg er bundet, øker kostnadene ytterligere. Det er derfor vi nå går gjennom og ser på hvilke muligheter vi har til omlegging, og også til mer bruk av budsjettstøtte. Samtidig skal vi ha to tanker i hodet på en gang. Det ene er viktigheten av en slik omlegging, og det andre er at den akkompagneres av en styrking av finansforvaltningen og en styrking av de rammevilkårene som også representanten var inne på i sitt innlegg. Norge skal øke satsingen på finansforvaltning, på økonomiforvaltning, på kontroll og korrupsjonsbekjempelse. Det hører veldig nøye sammen med en slik omlegging, for å sikre at midlene kommer nettopp til dem som trenger det, og går til fattigdomsbekjempelse og i neste omgang også økonomisk vekst og utvikling. Når det gjelder de spesielle forhold som representanten var inne på, som har bl.a. med skattesystemer, forutsigbarhet, forutsigbare rammevilkår å gjøre, er dette også spørsmål som vi setter fokus på. Ikke minst i strategien for næringsutvikling i sør har vi lagt opp til et sterkt engasjement på dette området, og vi har nå en landgjennomgang som viser litt om hvilke utfordringer vi har, og hvordan vi i større grad kan bidra til å møte dem i de ulike landene som gjennomgås.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-12-10:
Jeg vet ikke helt hvilke organisasjoner eller hva representanten Jacobsen sikter til. Hvis man ser på budsjettproposisjonen, vil man der finne tall på hvilket omfang det norske budsjettet har i forhold til støtte til frivillige organisasjoner. Det er faktisk nesten unikt i internasjonal sammenheng. Det er en stor del av budsjettet som går via frivillige organisasjoner. Det er faktisk mer som går via frivillige organisasjoner enn den rene stat-til-stat-bistanden, den bilaterale bistanden. Og det er – jamfør den diskusjonen vi hadde i forrige replikkrunde i forhold til godt styresett – også et dilemma. For vi er nødt til å ha en sterk offentlig sektor som kan fungere godt, og som kan levere tjenester til sin befolkning. Fra norsk side er det viktig at vi bidrar til det, og til godt styresett, og ikke bare til alle mulige kanaler som går utenom staten. Så det dilemmaet må vi også ha en ordentlig diskusjon om i Stortinget. Så skal villige og brennende sjeler få støtte. Og det får de. Men vi må også stille krav til dem, som vi stiller krav til våre samarbeidsland og til alle andre aktører, slik at de er i stand til å levere det de har sagt de skal levere. Jeg opplever ikke at organisasjoner blir «drept» i det norske byråkratiet. Jeg opplever at det er villighet til å stille opp for de organisasjonene som ønsker det. Og hvis en ser på omfanget av den støtten som organisasjoner faktisk får, kan jeg ikke skjønne at det er mulig å påstå noe annet. At ting av og til tar tid, må man ha en viss forståelse for, men jeg tar gjerne signaler om fleksibilitet i forhold til enkeltorganisasjoner. Hvis det er det representanten Jacobsen sikter til, skal vi gjerne se på det, og se hvilke muligheter vi har for å sette fart i behandlingen av søknader. Det er to enkeltorganisasjoner som er nevnt i komiteinnstillingen. PLAN har nå en prosess på gang for å se om man kan få til en samarbeidsavtale. Og når det gjelder Menneskerettighetshuset, har vi bidratt med mer enn 2 mill. kr, men vi er selvfølgelig opptatt av å følge opp komiteinnstillingen i så henseende. Hvis det er andre forhold dette gjelder, så informer oss gjerne om det.