Kristin Clemet (Høyre), 2003-01-09:
Komiteens innstilling viser at det er bred politisk enighet om rekrutteringspolitikken i universitets- og høyskolesektoren. Jeg vil takke komiteen for grundig arbeid med saken og med innsiktsfulle, presiserende og etter min mening til dels spennende merknader til meldingen. Jeg er også glad for å konstatere at meldingen er blitt godt mottatt i fagmiljøene. Meldingen og innstillingen markerer etter min mening et klart politikkskifte. Forskningsvilkårene skal styrkes og nyrekrutteringen dimensjoneres, slik at den ikke undergraver målet om bedre forskningsvilkår for alle. Slik settes kvalitet på dagsordenen også i rekrutteringspolitikken. Det skal være en kvalitetsfremmende balanse mellom personalstruktur og forskningsvilkår. Norge har fortsatt store utfordringer innenfor forskning, men samtidig skjer det veldig mye positivt i norsk forskning nå. Det er vedtatt et godt forskningsbudsjett, og det er gledelige tegn til at næringslivet nå vil investere mer i forskning. Vi har fått nye incentiver til kommersialisering av forskning. Samtidig gjennomføres det en rekke kvalitetstiltak, herunder f.eks. opprettelse av 13 nye og de første sentre for fremragende forskning. Forskningsrådet blir omorganisert, og det er utnevnt et nytt hovedstyre. Kvalitetsreformen bidrar også til å heve kvaliteten på norsk forskning. Også ved behandlingen av denne meldingen tas det viktige skritt for å styrke norsk forskning. Det vedtas en kraftig økning i antall planlagte nye stipendiatstillinger. Det skal utdannes 1 100 doktorander årlig. Det foretas en markant kursendring som innebærer at det skal legges større vekt på bedre forskningsvilkår og kvaliteten i forskningen før man eventuelt oppretter nye faglige stillinger. Det forventes en langt mer strategisk personalpolitikk, der man bl.a. utnytter det faglige personalet på en mer fleksibel måte, bl.a. gjennom individuell fastsettelse av andeler undervisnings- og forskningstid. Det drøftes tiltak for å stimulere flere til å ta forskerutdanning og velge en karrierevei innen forskning, enten det er i universitets- og høyskolesektoren, instituttsektoren eller næringslivet. Det er selvsagt fortsatt utfordringer. En av dem er nettopp knyttet til forskerutdanningen som er blitt evaluert, til dels ikke så positivt. Selv om kvaliteten på avhandlingene er høy, er gjennomstrømningen og fullføringsgraden altfor lav. Evalueringsrapporten har nå vært på høring, og departementet systematiserer for tiden høringsuttalelsene og vil innlede en dialog med sektoren før vi tar endelig stilling til eventuelle endringer i forskerutdanningen, herunder også lengden på den. Når det gjelder hva institusjonene selv kan gjøre for å synliggjøre forskerutdanningen og gjøre en forskerkarriere mer attraktiv, synes jeg komiteen har kommet med mange spennende tanker. Noen snakker også om forgubbing i norsk forskning. Det er en sannhet med modifikasjoner. Hovedproblemet er egentlig ikke forgubbing, men høy alder ved tilsetting, gjennomsnittlig 42 år. Da tar det ikke så lang tid før man snart skal gå av. Utfordringen er altså igjen å gjøre noe med gjennomstrømningen og dermed gjennomsnittsalderen på dem som starter på en forskerutdanning, og på doktorandene. Det er også en utfordring å øke den internasjonale mobiliteten, slik at vi kan tiltrekke oss mer vitenskapelig personale fra utlandet og bidra til at våre reiser ut, og å rekruttere flere kvinner til toppstillinger blant det vitenskapelige personalet. Jeg er glad for komiteens merknader på dette punkt. Til slutt: Det skjer såpass mye positivt i norsk forskning akkurat nå, både kvantitativt og kvalitativt, at jeg tror det er grunn til å si, håpe og tro at vi er i ferd med å se resultater av Regjeringens og Stortingets satsing etter behandlingen av den forskningsmeldingen som Bondevik I-regjeringen la frem for noen år tilbake. Hvis vi holder fast ved denne strategien og har et langsiktig perspektiv, tror jeg vi kan se enda flere positive resultater i årene som kommer. Den innstillingen vi behandler i dag, vil også bidra til det.