Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-10-04:
I morgen presenterer Regjeringen neste års statsbudsjett. Organisasjoner og utallige særinteresser forventer at akkurat deres interesser og synspunkter får penger. Hvert eneste år opplever vi at disse interessesfærene utvides. Stadig flere finner sin plass som passive mottakere av overføringer og får på den måten et avhengighetsforhold til myndighetene. Mens statsbudsjett i de fleste andre vestlige land inneholder de store linjene i regjeringens politikk, har statsbudsjettet i Norge utviklet seg til nordmenns felles julaften. Alle får, og får de ikke i år, så får de helt sikkert til neste år! Årets trontale bar bud om at Regjeringen kommer til å fortsette å presentere reformer som øker det offentlige forbruket. Stadig nye grupper skal gjøres til klienter, i håp om at nye velferdskroner gir nye rød-grønne velgere ved neste valg. Regjeringen kaller denne politikken for fellesskap, men konsekvensen av denne årlige seansen er at kreativitet, frivillighet, skapertrang og ansvar for egne liv forvitrer. Mens Regjeringen stadig setter nye rekorder i velferdsutgifter, glemmer den samtidig å bruke de store pengene, som statsministeren ofte liker å si, på det som vil skape fremtidig velferd. Infrastrukturen forvitrer, og de institusjonene som skal fostre våre fremtidige verdiskapere, forfaller. Dette gjelder bl.a. våre utdanningsinstitusjoner og vårt samferdselsnett. Denne utviklingen er ikke bærekraftig. Kombinasjonen av en infrastruktur som forvitrer, samtidig som stadig flere har offentlige overføringer som hovedinntekt, vil gjøre oss stadig mer avhengig av overføringer fra Statens pensjonsfond til driften av Norge. Under et besøk finanskomiteen avla i England nylig, fikk vi presentert Englands budsjettprosess. Dette var svært interessant, og jeg håper medlemmene av komiteen lyttet nøye. I England legges det frem treårige budsjetter, og det skilles helt klart mellom forbruk og investeringer. Men enda mer interessant er det at veksten i offentlig forbruk må ligge betydelig lavere enn veksten i BNP, og at regelverket ikke tillater å låne for å finansiere løpende utgifter. Videre har den britiske regjeringen besluttet årlig å kutte 5 pst. i kostnader til offentlig forvaltning. Norge har åpenbart behov for en tilsvarende reform, hvor vi ikke kan unne oss velferdstjenester vi ikke har vekstgrunnlag for å forsvare. Men da hadde luftslottet Soria Moria kollapset fullstendig. Men dessverre, Norge har ikke et regelverk som gir incentiver for sparing i offentlig sektor. Hadde det derimot vært en sammenheng mellom muligheten til å bruke offentlige midler på velferd og vekst i økonomien, ville vi straks opplevd krav om nøkternhet og slanking i offentlig forvaltning. Trontalen for to dager siden sa heller ingenting om behovet for å redusere antall årsverk i offentlig forvaltning, noe som ville kunne gi verdifull arbeidskraft i privat sektor. Det er akkurat nå Norge hadde hatt behov for en visjonær statsminister som hadde sett de enorme mulighetene som dagens stramme arbeidsmarked gir – en statsminister som hadde våget å handle på tvers av fagforeningens snevre krav, og som hadde fokusert på den langsiktige verdiskapingen i landet. Det er nå vi har muligheten til å slanke det offentlige byråkratiet, det er nå overflødig arbeidskraft raskt vil kunne bli absorbert inn i private virksomheter, og det er nå vi hadde trengt en handlekraftig regjering. Men dessverre har vi ikke det. Etter å ha hørt representanten Sponheim fra talerstolen i dag, ønsker jeg å stille noen betimelige spørsmål. Som vanlig snakket Sponheim i store bokstaver, og flosklene og klisjeene satt løst. Vi hørte om enkeltindividet, sosialt ansvar, raushet, flerkulturelt mangfold, og sentrum som liberal maktfaktor. Listen var lang, og ikke minst var den pompøs. Men er det i det hele tatt noen i denne salen som vet hva Sponheims rikspolitikk egentlig går ut på? Ønsker Sponheim lavere skatter eller høyere skatter? Ønsker Venstre fortsatt vekst i offentlig sektor, eller mener partiet at denne sektoren bør reduseres? Mener partiet at det generelle straffenivået for lovbrytere er for lavt eller for høyt, eller er det akkurat passe? De fleste har fått med seg at Venstre ønsker å redusere skjemaveldet for næringslivet. Men hvorfor gjorde ikke partileder Sponheim noe med dette da han satt som næringsminister? Mener Venstre at det er behov for mer disiplin i klasserommene? Mener Venstre at bevilgningene til Forsvaret bør økes eller reduseres, eller er forslaget fra Regjeringen uansett nivå akkurat passe? Ønsker Venstre å øke eller redusere bistandsbudsjettet, eller er Regjeringens forslag uansett nivå akkurat passe? Ønsker Venstre å redusere utvinningen av olje og gass på norsk sokkel av hensyn til klimaet? Eller er inntekter i statskassen viktigere enn å redusere klimautslippene? Ønsker Venstre å gjøre samtlige smale kulturelle uttrykk til et offentlig anliggende, eller finnes det en grense også for Venstre? Avslutningsvis: Ønsker Venstre ingen begrensning i innvandringen til Norge, uansett hvilke konsekvenser dette får for landet? Jeg har forstått hvem Venstre er imot, og hvilke floskler partiet er for, men hva står egentlig Venstre for politisk?