trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2007-11-29:
Jeg vil gjerne orientere om hvorfor Presidentskapet tilrår at denne permisjonen blir gitt. Utgangspunktet er Grunnloven, som regulerer muligheten for å nedlegge et stortingsmandat, dvs.: En slik mulighet foreligger ikke. Vi har likevel tilfeller der stortingsrepresentanter har gått ut av Stortinget før perioden er omme. Det er i hovedsak to kategorier tilfeller. Det ene er når en representant blir utnevnt i statsråd, f.eks. til ambassadør. Da mister vedkommende sin valgbarhet og må straks tre ut av Stortinget. Det samme gjelder om en representant tar en annen stilling i et departement. Den andre kategorien er det tilfellet vi nå står overfor, som altså dreier seg om å få en permisjon fordi vedkommende har fått en annen type stilling. Vi har ett tidligere tilfelle som vi kan vise til, nemlig da Paul Thyness fikk permisjon for å tiltre en jobb som nestleder i FNs utviklingsprogram, UNDP. Da ble det formulert slik at man kan fravike Grunnloven hvis det er i nasjonal interesse at Norge får en slik jobb. Børge Brende har fått jobb som Managing Director i World Economic Forum. World Economic Forums ledelse består av åtte direktører, med hvert sitt arbeidsfelt. Børge Brendes viktigste ansvarsområde skal være å knytte kontakter til regjeringer, parlamentarikere og frivillige organisasjoner og legge opp programmer for de årlige sesjonene. World Economic Forum er i dag en stiftelse som de tusen største selskapene i verden står bak, med 500 ansatte i sin organisasjon. De samarbeider nært med mange andre store globale organisasjoner. World Economic Forum er en viktig premissleverandør for G8-gruppen når det gjelder klimaspørsmål, og Doha-runden i WTO. Det er vanskelig å se at denne stillingen er av mindre nasjonal interesse enn den Paul Thyness fikk i 1980. Enhver slik sak er vanskelig tatt i betraktning Grunnlovens bestemmelser, og må behandles med den ydmykhet og gjennomtenkning som er nødvendig. Tenker vi etter, hender det nesten aldri at en stortingsrepresentant får tilbud om en slik internasjonal toppjobb, så faren for utglidning og presedens er ikke veldig stor. Jeg har imidlertid merket meg at det eksisterer en irritasjon over at et antall stortingsrepresentanter er blitt utnevnt til statssekretærer gjennom årene. Det er forståelig, da det innebærer at den utøvende makt griper inn i Stortingets sammensetning, som jo er velgernes sammensetning. Det er ikke unaturlig å spørre om en underordnet stilling i et departement kan anses viktigere enn et mandat til den folkevalgte forsamling. Det stiller seg selvfølgelig annerledes med statsråder, som er ansvarlige overfor Stortinget, med møterett og møteplikt i denne sal. Presidentskapet vil på bakgrunn av den saken vi nå har til behandling og det jeg nå nevnte, diskutere om det er nødvendig eller mulig å ha et sterkere og klarere rammeverk rundt slike saker. Med disse ord anbefaler jeg at vi gjør dette vedtaket.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
På vegne av representantene Siv Jensen, Carl I. Hagen og meg selv har jeg gleden av å legge fram et forslag om opprettelse av en sikkerhetskomite i Stortinget.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
Vi er alle einige om at vi treng fleire kvinner i Forsvaret, men det er lite grann ueinigheit om tiltaka. Frå SVs side meiner vi at desse tiltaka må få verke lenge. Viss vi ser på Forsvarets behov, skal vi mannfolk leggje oss på minne at Forsvaret ser det som så at det ikkje er godt nok med oss mannfolk. Ein treng òg å rekruttere blant kvinner for å få tak i dei beste, og Forsvaret skal ha moglegheit for å søkje blant dei beste blant oss. Det skal dei ha like stor rett til som næringslivet og kven det no måtte vere. For Forsvarets behov må også liggje til grunn. Dreg vi dette vidare i forhold til verneplikta, er det også eit behov ute i folket for at flest mogleg er inne i Forsvaret og der har ei god og viktig teneste. Det vil kunne styrkje både forsvarsvilje og forsvarsevne ute i folket at flest mogleg har vore innom og hatt ei god teneste, noko dei då sjølvsagt fortel vidare, og som er ein slags beredskap der ute i folket. Dette er sjølvsagt også viktig for kvinner ut frå eit likestillings- og feminismeperspektiv. Det å ha moglegheit til å ta del i Forsvarets leiarutviklingsprogram og det å få ta del i gode stillingar i Forsvaret vil vere styrkjande for kvinner, ikkje minst i forhold til det å oppnå ein karriere og, sjølvsagt, moglegheit til utdanning. Så registrerer eg at Forsvaret ikkje berre har problem med å rekruttere kvinner, ein har òg problem med å klare å halde på dei kvinnene ein har fått tak i. Det viser seg til og med at det oppover i systemet blir lagt altfor lite til rette for kvinner. Eg meiner at dei tiltaka som er foreslått av Regjeringa, er veldig gode, både for å få kvinner til å trivast i Forsvaret på sikt og for at det deretter vil komme endå fleire kvinner til Forsvaret. Det må vere det viktigaste å arbeide med ut denne stortingsperioden og kanskje langt inn i neste stortingsperiode, før ein eventuelt kjem med forslag om meir drastiske tiltak.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
19. juni i år behandla Stortinget dei fleste kapitla i St. prp. nr. 78 for 2006-2007 om investeringar. Dei som no står igjen, er kapitla 4.4 og 4.5. Formålet med desse kapitla er å gje Stortinget informasjon om gjennomgangen av nedbemanninga i Forsvaret og tidlegare bortsetjingsprosessar. Den gjennomgangen som har blitt gjort, og dei konklusjonane ein kan trekkje av det, er i tråd med Soria Moria-erklæringa. Nedbemanninga var avgjerande for å oppnå dei nødvendige innsparingane i perioden 2001–2005. I tillegg vil eg trekkje fram at nedbemanning har vore ein naturleg konsekvens av eit endra forsvar, både når det gjeld innretning, omfang og logistikk. Denne gjennomgangen har bidrege til viktig kunnskap når det gjeld fornyingsprosessar i Forsvaret. Nedbemanninga har gått føre seg på ein måte som ikkje samtidig har ført til auka privatisering av tenester, som det på eit tidlegare tidspunkt var snakk om. Det er fornuftig at det no blir lagt opp til sikring av Forsvarets kjernefunksjonar i regi av Forsvaret sjølv. Så ser eg at Høgre og Framstegspartiet har eigne merknader når det gjeld bortsetjingsprosessar. Eg trur ikkje vi er så veldig ueinige her. Eg har full respekt for merknadene deira, og dei kan sikkert sjølve uttale seg om dei, men når det gjeld bortsetjingsprosessar, er det jo ikkje sånn at ein er imot at lokalt næringsliv, eller anna næringsliv for den sakas skuld, gjer jobben for Forsvaret. Men vi må finne fram til det rette balansepunktet. Og så må vi ha respekt for Forsvarets eigenart. Ein må som oftast både eige eit køyretøy og sannsynlegvis også ha ein eigen verkstad for det – ein må ha heile linja. Men der har vi ikkje kome til nokon konklusjon. Vi kjem til å sjå endå meir på dette over jul når vi får ei eiga stortingsmelding om samhandling med næringslivet.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
I Befalsbladet for oktober kan man lese et intervju med en kvinnelig befal som heter Jeanette Håvimb. Hun er personelloffiser i Telemark Bataljon og sier at hun ikke er noe særlig for kvotering av kvinner til Forsvaret. Hun sier bl.a.: «Kvotering betyr i hovedsak å tvinge inn folk på plasser der de ikke hører hjemme, og for min del blir det veldig feil. Hvis man skal se langsiktig på det å faktisk prøve å beholde dem som vil fortsette i Forsvaret, må man i første rekke få inn de som har lyst til å gjøre en innsats, da er det større muligheter for at disse fortsetter i stedet for at de slutter etter avtjent verneplikt.» Det andre jeg vil ta opp, gjelder et strekpunkt i innstillingen. Der står det: «Kvinnelig befal tilbys utviklingsprogrammer for lederutvikling og personlig utvikling.» Hva er det som gjør at kvinner trenger dette mer enn menn?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
Ser statsråden det som positivt med et større samarbeid mellom militære og sivile, f.eks. når det gjelder innkjøp av reservedeler til kjøretøyparken? Forsvaret har mange biler som er lik de sivile, f.eks. Volvo, Scania, Mercedes, Toyota etc. Et eksempel: Når de på et militært verksted i Elverum skal ha tak i bildeler, må de ringe og bruke de militære kanaler. Hvis de hadde gått tvers over veien til det sivile verkstedet til bilforhandleren der, kunne de ha fått deler over disk. Vil statsråden gi de militære verkstedene flere valg, altså at de istedenfor å måtte gå gjennom de militære kanaler selv kan velge hvor de vil kjøpe deler, og på den måten få delene med én gang – og kanskje også til en gunstigere pris?
Jan Petersen (Høyre), 2007-11-29:
Det er ingen tvil om at det er en enstemmighet bak ønsket om å få flere kvinner i Forsvaret. Det er et mål som har stått fast lenge. Det vil gi et bedre forsvar og en bedre kontakt mellom folket og Forsvaret. Dermed er formelle hindringer ryddet av veien, men likevel har vi ikke oppnådd de resultatene vi ønsker. Derfor er jeg enig med saksordføreren i at det er bra at Regjeringen nå har satt dette på dagsordenen gjennom den meldingen vi nå behandler. Det er fremmet en rekke forslag som også gir enstemmighet. Det er utmerkede forslag, men vi får vel også være ærlige nok til å si at de ikke er spesielt banebrytende. Så hvorvidt de fører oss frem til målet, er et annet spørsmål. Men jeg tror det vil være til hjelp for i hvert fall å bedre situasjonen. Det er uenighet på ett punkt, nemlig kvoteringen. Jeg merket meg at saksordføreren benyttet begrepet «små skritt» om det vi er uenige om, og jeg er på mange måter helt enig i den vurderingen. Jeg tror nok dette er et lite skritt, så lite at jeg tviler på om det får all verdens innflytelse på selve resultatet. Det er jo en del motforestillinger som er helt åpenbare. Det er ikke bare moro å bli tatt inn på annet enn sine kvaliteter og kvalifikasjoner. Det fører fort til at det her faktisk kan utvikle seg en litt uheldig sirkel. Slike ting kan vi vurdere forskjellig, men jeg er altså enig i saksordførerens vurdering av at vi her snakker om et lite skritt. Så jeg tror ikke at det er her selve poenget ligger. Det er vel slik at de kanskje viktigste spørsmålene knytter seg til hvorvidt vi ønsker å gjennomføre kjønnsnøytral sesjonsplikt og kjønnsnøytral verneplikt. Den diskusjonen inviterer ikke Regjeringen til i denne omgang, og det er jeg helt enig i. Jeg merker meg imidlertid at dette er under utredning, så dette vil vi få anledning til å diskutere senere. Om dette er gode ideer, er en helt annen sak. Men det får vi altså komme tilbake til i andre sammenhenger.
Jan Petersen (Høyre), 2007-11-29:
Spørsmålet dreier seg om bortsetting. Og bare for å forebygge misforståelser: Vi er alle enige om at dette ikke dreier seg om Forsvarets kjerneområder – vi er altså utenfor Forsvarets kjerneområder. Men da er spørsmålet: Er statsråden enig eller ikke enig med komiteens flertall når vi sier at i vurderingen av hva som er formålstjenlig å sette ut, må vi også foreta grundige økonomiske beregninger, slik at pengene når så langt som mulig? Spørsmål nr. 2 blir: Hvis statsråden skulle mene at dette ikke er viktig, hvorfor mener hun i så fall at man ikke skal foreta slike grundige økonomiske beregninger?
Jan Petersen (Høyre), 2007-11-29:
Bare en kort merknad: Det komiteens flertall har bedt om, er altså at man foretar grundige økonomiske beregninger når man vurderer hva som er formålstjenlig. Statsråden la vekt på at hun ønsket å ta i betraktning totaløkonomien. Til det vil jeg si at jo flere faktorer, jo bedre, slik at vi får oversikt over hva økonomien i dette er. Ut fra den forklaringen statsråden gav, konstaterer jeg at hun vil legge flertallets merknad på dette punkt til grunn, og det er jeg meget fornøyd med.
Ragnhild Aarflot Kalland (Senterpartiet), 2007-11-29:
I dag har Forsvaret en altfor lav kvinneandel både blant befal, vervede og blant dem som avtjener førstegangstjenesten. Den lave kvinneandelen er ikke i pakt med det samfunnet Forsvaret er en del av, og den er heller ikke i samsvar med Regjeringens likestillingspolitikk slik den er nedfelt i Soria Moria-erklæringen. Den lave kvinneandelen fører til at Forsvaret ikke i tilstrekkelig grad gjør seg nytte av den kompetansen og de ressursene som kvinnene kan tilføre organisasjonen. Dagens ordning kan ha virket negativt på rekrutteringen av kvinner. Vi trenger derfor en økt fokusering på rekrutteringstiltak for å få flere kvinner inn i Forsvaret. Tillitsmannsordningen i Forsvaret vedtok på landskonferansen i 2006 å arbeide for en lovbestemt kjønnsnøytral verneplikt. Grunnlaget for vedtaket er at TMO mener Forsvaret trenger flere kvinner, og at de ser på dagens lovgivning som diskriminerende. I meldingen vi nå skal behandle, er det et overordnet mål at begge kjønn skal være likt representert på alle nivåer i Forsvaret. Det vil nødvendigvis ta lang tid før Forsvaret har en kjønnsbalansert sammensetning i alle personellkategoriene. Det er imidlertid ingen formelle hindringer som tilsier at Forsvaret ikke skal kunne nå en målsetting om lik representasjon av kvinner og menn i organisasjonen. Et realistisk mål som foreslås i meldingen for kvinneandelen i Forsvaret, er at det er minimum 20 pst. kvinner blant befal og vervede innen 2020. Dagens andel er på 7–8 pst. Jeg ser fram til en nærmere utredning om kjønnsnøytral sesjonsplikt og kjønnsnøytral verneplikt. I denne utredningen vil ulike konsekvenser av ordningene bli berørt, deriblant eventuelle konsekvenser for siviltjenesten. Dette spørsmålet blir deretter tema i den neste langtidsplanen for Forsvaret, som planlegges lagt fram for Stortinget i 2008. Jeg vil ta meg den frihet å nevne noen viktige milepæler i forhold til kvinner og Forsvaret: 1897: allmenn verneplikt for menn1976: Stortinget gir kvinner adgang til befalsutdanning1983: Kvinner får adgang til å avtjene verneplikt på lik linje med menn1984: Stortinget vedtar full yrkesmessig likestilling mellom menn og kvinner i Forsvaret1992: første kvinnelige jagerflyger, Mette Grøtteland1995: Norges og verdens første kvinnelige ubåtsjef, Solveig Krey1999: første kvinnelige oberst, Berit Ovesen2002: første kvinnelige flaggkommandør, Elisabeth Natvig2006: Kvinner blir invitert til sesjon Så er spørsmålet om vi får sesjons- og verneplikt for både kvinner og menn. Jeg har merket meg at Forsvarspolitisk utvalg har gått inn for gradvis å innføre dette. Jeg ser fram til en debatt de neste månedene om plikter, retter og muligheter for både kvinner og menn i Forsvaret.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-11-29:
Komiteinnstillingen er enstemmig, og det er bra at vår komite kan legge fram slike saker i Stortinget. Men jeg tar ordet for å presisere noen viktige forutsetninger, noen forventninger. Forventningene er at når vi får en sak, vil saken bidra til å utvikle det som bl.a. representanten Gundersen nå var inne på, at vi i Norge får aksept for en gavekultur, kall det gjerne en mesenkultur. Vi har hatt det slik i Norge, har vi oppdaget, at mannen Trond Mohn i Bergen er blitt kjent etter hvert, først i forbindelse med en kvart milliard kroner til Universitetet i Bergen, så i forbindelse med et betydelig beløp til Universitetet i Tromsø, og så i forbindelse med en gave til Høgskolen i Bergen på et beløp som i hvert fall en stund skapte forvirring hos Regjeringen. Men jeg oppfatter det slik at Regjeringen har bestemt seg for å forholde seg vennligsinnet til dette, så jeg skal ikke komme tilbake til det. Men det illustrerer kanskje at vi ikke er vant til dette. For min del har jeg lagt merke til at fra det tidspunkt NHO inviterte til et seminar om å skape en slik kultur, er det faktisk kommet en god del gaver. På det tidspunkt husker jeg at Jens Ulltveit-Moe sa omtrent som følger: I Norge har ca. 400 familier som har en formue på 200 mill. kr eller mer. Er du ca. 50 år, kan du svi av 20 mill. kr resten av ditt liv. Det burde bli noe igjen til samfunnsnyttige formål. Det var invitasjonen på et veldig åpent seminar, hvor hele hensikten var å tenke kreativt. Venstre har en forventning om, når vi får tilbake en sak, og når vi også får senere budsjetter, at gaveforsterkning blir sett på som et viktig virkemiddel, og at man også ser på den nedre grensen. Vi er åpne med hensyn til hvor langt ned en skal gå, slik som andre har vært inne på, men vi tror at det er et viktig virkemiddel. Det er også viktig å understreke at når vi får gaver, må vi ikke senere få reprise av det vi fikk da Trond Mohn gav sin store gave, for da foretok den tidligere kunnskapsministeren, som den nåværende statsråd nå har tatt over en del av porteføljen til, det grep at når det kom inn en gave, finansierte man rett og slett statens bidrag ved å ta fra en annen del av forskningen. Hva gjør man da? Punkt 1: Man svekker forskningen. Men – punkt 2 – man bryter en kontrakt med det sivile samfunn. For kontrakten med det sivile samfunn, altså de som skal gi noe, er jo at når du gir noe, utløser du noe i tillegg, og ikke noe som bare skal være med på å flytte på penger i et budsjett. Med disse forventningene følger Venstre den innstillingen som er framlagt. Vi forventer at vi får bidrag til å skape en god kultur rundt det å gi gaver, at det er hederlig, ærlig og respektfullt å gjøre det, og at vi aldri noen gang senere skal få oppleve at når noen gir en stor gave, salderer man og flytter penger fra andre deler av forskningsbudsjettet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-29:
Jeg er veldig godt kjent med at det er ulike meninger om hvorvidt man skal bruke kvotering som et virkemiddel. Det er mange syn på dette også i Forsvaret. Jeg tror at når vi har hatt en kvinneandel på 7 pst. i veldig mange år, og den ikke beveger seg en millimeter oppover, må man se på andre og mer radikale virkemidler, og da er altså en moderat kvotering et slikt virkemiddel. Når det gjelder utviklingsprogram, mener jeg at det kan gi gode resultater hvis man gjør dette på en fornuftig måte. Det er viktig at vi ivaretar de kvinnene som vi vil ta vare på. Det er ikke lett i en organisasjon som er dominert av 93 pst. menn, å gjøre seg gjeldende på samme måte som i en mer likestilt organisasjon.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-29:
Veldig mye av det som foregår i FLO, er understøttelse av de andre forsvarsgrenenes operative kapasitet og hele den operative virksomheten, så veldig mye av det vil ikke egne seg for bortsetting. Generelt sier jeg jo at dette kan selvfølgelig i noen tilfeller vurderes. Men i mange tilfeller er også Forsvaret lokalisert på steder hvor man må ta hensyn til det totaløkonomiske. Her er det ikke bare pengene det dreier seg om, her dreier det seg om personell, det dreier seg om hvordan hele virksomheten er innrettet, og ikke minst om hvordan vi skal sikre oss en egenkompetanse som vi er helt avhengig av for å kunne drive virksomheten vår på en fornuftig måte.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-29:
Jeg mener selvfølgelig at man skal gjøre økonomiske beregninger, men det er viktig – som jeg også sa i innlegget mitt – at man også ser på totaløkonomien i det vi vil gjøre. Det vil også dreie seg om personell, om en vurdering av hvorvidt vi burde ha denne kompetansen internt. Det er alltid en vurdering som må gjøres når det dreier seg om bortsettingsprosjekter.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-29:
Det kan godt hende at det finnes eksempel på at man kan gjøre tingene med større fleksibilitet. Likevel vil jeg si at det er viktig at vi holder oss til de innkjøpskanalene som vi har i Forsvaret. Når det gjelder det helt spesifikke eksemplet, bildeler på Elverum, er det noe vi eventuelt må komme tilbake til – og vurdere om man skal kunne kjøpe mer lokalt. Det er det også noen som har tatt opp i andre sammenhenger, i forbindelse med andre ting vi kjøper inn. Stort sett er det slik at innkjøpene gjøres gjennom sentrale avtaler.
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
Statsråden sier at Regjeringen – og det står også skrevet i dokumentet – ikke vil utsette noe som kan utføres internt i Forsvaret, selv om en er klar over at konkurranse mange ganger gir bedre resultater og ikke minst er billigere. Jeg må bare erkjenne at der er vi uenige. Forsvarets logistikkorganisasjon, FLO, har vært en flaskehals lenge. Det har vært forsinkelser på prosjekter, og inntil nylig har det også vært ansettelsesstopp der. Det jeg vil spørre statsråden om, er: I lys av de stadige problemer med forsynings- og logistikkorganisasjoner for å få prosjektene gjennomført, er statsråden snart villig til å vurdere om ikke større deler av FLOs virksomhet kan settes ut?
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-11-29:
Jeg noterte meg at statsråden i svarbrevet til komiteen dro inn Kreftforeningen og at de hadde bedt om at man også skulle se på om gaveforsterkningsordningen kunne gjelde andre mottakere. Det ble også gjentatt her at det ville bli vurdert innlemmet i gjennomgangen. Jeg tror det er en vanskelig vei å gå. Man risikerer å kludre med denne ordningen som oppfattes som ganske enkel å forstå ute, ved å blande for mange formål. Den situasjonen som Kreftforeningen har havnet i, er både beklagelig og spesiell, i og med at de står for en veldig stor andel av midlene til kreftforskning i Norge og må vies mye oppmerksomhet. Men jeg ber om at man tar med seg at det kanskje ikke er lurt å dra alt mulig inn i en ordning som allerede har vist seg å fungere ganske bra.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
Det som har vært gjort i denne ordningen, er at man har omdisponert midler som ennå ikke var brukt – altså ubrukte midler fra prosjekter og programmer som allerede var forsinket – til å følge opp de 25 prosentene som var statens ansvar. Man har benyttet muligheten til en viss fleksibilitet. Men jeg merker meg absolutt representantens innspill, og det vil være en meget viktig del av min gjennomgang. Selvfølgelig skal det ikke gå ut over forskning som er i gang, eller forskningsmidler som er bevilget. Her har man isteden utnyttet en viss fleksibilitet i forhold til midler som ikke var brukt. Jeg skal love representanten at dette skal komme i tillegg til eksisterende bevilgninger.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
Når jeg nå skal gjennomgå dette for å legge det fram for Stortinget til våren, vil det være naturlig for meg å se veldig nøye på grenseflatene i forhold til andre deler av vårt forskningssystem og andre former for gaver. Jeg kan berolige representanten med at dette vil bli tatt inn i den helhetlige vurderingen. Jeg håper, i godt samarbeid med Stortinget, å kunne komme fram til en ordning som er enda bedre enn den vi har i dag.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
Det er veldig bra at vi er enige om viktigheten av denne ordningen. Men Fremskrittspartiet mener at det òg er av største viktighet at midlene som blir utløst ved denne ordningen, kommer i tillegg til de ordinære bevilgningene til forskning og ikke tapper andre forskningsområder ved en rokering, slik vi har sett. Mitt spørsmål til statsråden er egentlig så enkelt som: Vil statsråden påse at det ikke skjer igjen?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2007-05-15:
Regjeringens utgangspunkt for å sette ned Barnelovutvalget er nettopp at vi skal ha en totalgjennomgang av om barnas situasjon er godt nok ivaretatt med dagens lovgivning. Vi vet at det har skjedd svært mye i løpet av kort tid. Vi vet at papparollen er fundamentalt endret. Vi legger om kort tid fram en egen stortingsmelding om menn og likestilling der dette vil være et viktig tema. Men det er viktig at barn har tilgang til både mamma og pappa også etter et samlivsbrudd, og derfor er det viktig at vi evner å se med kritiske øyne på om vårt eget lovverk fungerer optimalt i forhold til dagens situasjon.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-05-15:
Det er gledelig å høre at statsråden tar forslagene våre på alvor. Det ser vi også ut fra det som allerede ligger i meldingen. Jeg har allikevel lyst til å spørre statsråden om noe. Når vi som politikere legger så stor vekt på deltakelse fra begge foreldrene helt fra fødselen – som jeg også for så vidt nevnte i innlegget mitt – synes ikke statsråden at vi da må legge til rette for at barnet beholder den tilknytningen også hvis det blir et samlivsbrudd?
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-05-15:
Som statsråden var inne på, er vi i alle hovedtrekk enig i de forslagene som er fremlagt. Jeg synes vi kan være glad for at vi selv på et så pass vanskelig – nesten tornefullt – område som dette, hvor det nesten er umulig å finne frem til løsninger som alle vil være tilfreds med, tross alt ser en positiv utvikling. Det er en reduksjon i antall saker til tross for at det nok dessverre er et økende antall barn som opplever samlivsbrudd mellom foreldrene. Vi ser også at det er en nedgang i endringssaker. Det er positivt. Dessverre ser vi nok også at antall klagesaker har økt, men det får vi håpe endrer seg når vi får gjort noen forbedringer. Jeg ser ingen grunn til her å gå gjennom hele den lange rekken av ting vi er enig i, men vil bare nevne det vi ikke er enig i, som statsråden også var inne på. Det gjelder først og fremst økningen i samværsfradraget ved at man skal ta med de økte boutgiftene som den bidragspliktige har som følge av samvær. Vi snakker da om samværsfradraget for klassene 2, 3 og 4. Hovedargumentet mot dette er at bestemmelsen om samværsfradraget later til å ha ført til økt konfliktnivå. I utgangspunktet er barn av foreldre som ikke selv inngår en privat avtale, i en konfliktsituasjon. Det er derfor et overordnet mål å sikre at forhold som åpenbart virker konfliktfremmende, blir marginalisert. Det er ikke påvist at det er noen sammenheng mellom manglende kompensasjon for økte boutgifter og reduksjon i samværsprosent. Det er derimot en rekke andre faktorer som spiller inn på omfanget av samværet. Det kan være verdt å merke seg at der hvor kvinner er samværsforelder, er samværet langt større enn der mannen er samværsforelder, til tross for at kvinner i snitt har lavere inntekt enn menn. Når det gjelder beregning av samværsforelders økte bokostnader som en konsekvens av samværet, er dette et beregningsgrunnlag vi tror vil kunne vise seg å være vanskelig å definere. Som det heter i meldingen, bør barnet ha «en rimelig bostandard også hos samværsforelderen». Hva som er en økt boutgift som følge av samværet med barnet, er for oss en vanskelig definerbar størrelse, hvor det vil være stort rom for skjønnsutøvelse. Vi kan ikke se at departementet i tilstrekkelig grad klargjør hvilke kriterier som skal ligge til grunn for en slik vurdering, og vi er derfor bekymret for konfliktnivået som følge av dette. Utover dette er vi i alle hovedtrekk enig i Regjeringens forslag og støtter meldingen. Vi håper at vi nå får lagt gode alener til stykket, og at vi i fremtiden vil se enda færre saker, for dette er saker som er vonde for dem det angår, og det er saker som dessverre ofte på en urimelig måte rammer barna som er involvert.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2007-05-15:
Kristelig Folkeparti har varslet at vi vil støtte forslaget fra Høyre.
Borghild Tenden (Venstre), 2007-05-15:
: Det samme gjelder Venstre.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2007-05-15:
Og det samme gjelder Fremskrittspartiet.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-05-15:
Jeg stemte feil.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Jeg tror ikke jeg skal bruke alle de minuttene, for jeg mener at representanten Trettebergstuen har påpekt de sentrale forhold som vi her står overfor. Det jeg vil fokusere på, er at omstendighetene nå kanskje er til stede for at vi klarer å holde trykk på regimet over tid. Som representanten Trettebergstuen sa, har det gått mange, mange år – man kan gå helt tilbake til 1962. Regimet har siden kunnet bygge videre på sin politikk, og de lysglimtene som har vært til en positiv utvikling, har raskt blitt slukket. Derfor er vi nå opptatt av at vi kan holde trykket gjennom FNs organer hvor bl.a. Kina og India er med, at de kan sørge for at Gambari har arbeidsvilkår til å fortsette sitt arbeid så det ikke løper ut i sanden, og at vi gjennom de tiltakene vi slutter oss til med EU, også kan gjøre situasjonen mer krevende og ubehagelig for lederskapet. Samtidig tror jeg det er viktig for vår egen Burma-kunnskap at vi også tar inn over oss kompleksiteten i det burmesiske samfunn. Som jeg var inne på, er det et land med mange forskjellige grupperinger – etniske grupperinger osv. – og mange har beskrevet dette som et land som nærmest befinner seg i en postkonfliktsituasjon på innsiden fordi splittelsen mellom ulike grupper er så stor. Derfor tror jeg det neppe er slik at dette er et land som går mot demokrati ved at ett regime faller. Det er altså et militærregime med over 400 000 mann under våpen, og et slikt regime faller ikke uten videre. Derfor må det en nasjonal forsoningsprosess på plass, og det er å legge forholdene til rette for det som er det internasjonale samfunns store utfordring.
Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Jeg vil takke statsråden for svaret, som tydelig viser at Norge og Regjeringen gjør en god innsats for å bidra til påvirkning av regimet. Jeg vil understreke betydningen av at det er viktig at vi lytter til dem som nå uttrykker bekymring rundt nye og strammere sanksjoner, for bare når disse ikke rammer sivilbefolkningen, er de hensiktsmessige. Jeg håper i likhet med statsråden at EU snart blir enige om innholdet i de nye varslede sanksjonene, og at de blir målrettede nok. Så er jeg glad for at statsråden legger vekt på viktigheten av å utøve press på Kina og India som Burmas naboland, og ASEAN som avgjørende viktig aktør. Det er bekymringsfullt at Kina, som til tross for at de uttrykte bekymring da juntaen slo ned på demonstrantene, gjør det klinkende klart at de ikke vil gå lenger enn det. Dette kan ikke Kina få slippe lett unna. Beijing er en av Burmas hovedhandelspartnere og det nærmeste Burma kommer det å ha en alliert. Derfor er det avgjørende at Kina spiller på lag, om omverdenen skal ha noen som helst slags påvirkning på regimet. Det er langt dit. Så lenge Kina og India holder juntaen og regimet levende ved å handle og investere og sånn sett fungere som juntaens navlestreng, spiller det ingen stor rolle om andre regioner i verden boikotter eller sanksjonerer. India og Kina sitter med nøkkelen til å tette igjen hullene og dermed gjøre det hele svært effektfullt. Gambari kan snakke med juntaen, om han får tilgang. Men i fraværet av nabolandenes fordømmelse av regimet, og fraværet av støtte til Gambari og FN og omverdenens vilje til å gjøre noe for å straffe regimet, kan juntaen fortsatt spille splitt og hersk, vel vitende om at de har Kina og India i ryggen, uansett hvor høye truslene om sanksjoner blir, og uansett hvor høye protestene fra omverdenen blir. I det første innlegget mitt var jeg innom det at groteske brudd på menneskerettighetene ikke er et lands indre anliggende. Det angår oss alle. Alle stater er dessverre ikke enige i det, og det kan virke som om Kinas sterke ikke-innblandingspolitikk dessverre er med på å forsinke utviklingen også i Burma. Men om ASEAN kan bli enige om fordømmelse og passende tiltak – i form av gulrot og pisk – mot Burma, så kan man jo håpe på at de vil ha innflytelse nok til å få Kina, India og også Japan til å følge etter. ASEAN har et møte nå i neste uke som vil bli viktig. Om det møtet ikke fører til noen konkrete fordømmelser eller tiltak mot regimet, frykter mange at Burmas junta vil se på det som at de nok en gang har kommet unna med sanksjonene sine og fått en stilltiende aksept for det. Jeg håper at verdenssamfunnet vil bruke OL som en anledning til å sette søkelyset på Kinas sterke bånd til Burma. For et slikt søkelys forut for de olympiske lekene vil utvilsomt bli ubehagelig for kineserne. Det kan dessverre virke som om kineserne selv må kjenne det ubehagelige før de kan bli med på å gjøre en skikkelig innsats for alle dem som i Burma har levd i ubehagelighet i over 45 år.
Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Representanten Valle var inne på kvinnenes situasjon. Jeg nevnte også så vidt i mitt innlegg at situasjonen i Burma er spesielt kritisk for kvinnelige demokratiaktivister. Burma har en veldig lang tradisjon for å ha sterke grupper av kvinnelige aktivister. Antikolonibevegelsen ble i sin tid så sterk som den ble, på grunn av deltakelsen av utdannede kvinner. Kvinner sloss på markene side om side med burmesiske menn mot britiske kolonister. På grunn av denne historien er også kvinnelige aktivister spesielt fryktet. Juntaen har gått hardt ut mot kvinnelige aktivister for på denne måten å vise innbyggerne og de som eventuelt måtte tenke seg å protestere, at deres kvinnelige valgte leder, rollemodell og forbilde, Suu Kyi, også skal passe seg. Under protestene i forrige måned ble kvinner slått ned på på en mye mer brutal måte enn det de mannlige aktivistene opplevde. Voldtekt av nonner er bare ett eksempel på akkurat det. Nå har en gruppe kvinnelige aktivister nettopp sendt et rop om hjelp til FNs ambassadører der de ber om hjelp til å beskytte Burmas kvinner fra de groteske menneskerettighetsbruddene de blir utsatt for. De sier også at de ønsker at verden skal gjøre en innsats for en sterkere fokusering på mer makt bak kravet om etterlevelse av FN-resolusjon 1325. Jeg håper at Norge aktivt vil støtte dette kravet. Representanten Nybakk var inne på den alvorlige situasjonen for de mange flyktningene. Mens vår oppmerksomhet endelig er rettet mot demonstrasjonene og juntaens reaksjon på disse, må vi heller ikke glemme at juntaen er på offensiven i de østlige delene av Burma på en mer blodig måte enn før, og at halvannen million mennesker er på flukt i Burma nå. Det er viktig at vi gjør det vi kan, ikke bare for å øke støtten til dem som arbeider inne i Burma, men også for å gjøre en innsats for å dekke behovene i grenseområdene, som Nybakk var inne på. Alle interpellanter pleier å slutte med å takke for debatten. Det skal jeg også gjøre. Jeg takker utenrikskomiteen for at dere stiller opp, pluss et og annet hederlig unntak av andre representanter som har deltatt. Som parlamentarikere har vi et ansvar for å sette søkelyset på glemte konflikter, kriser og overgrep, og som Børge Brende nevnte, har vi en Burma-gruppe her på Stortinget som forsøker å gjøre det. For alle dem som følger debatten fra kontorene sine nå, kan jeg si at dere kan kjøpe dere avlat for ikke å ha deltatt i debatten, ved å delta aktivt i denne gruppen i framtiden. Selv om vi ikke kan redde verden helt alene som stortingspolitikere, kan vi i hvert fall engasjere oss og vise aktiv og uttalt støtte til alle dem som kjemper på innsiden og utsiden av Burma for å styrte det sittende diktaturet.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2007-11-06:
Først av alt vil jeg gi interpellanten honnør for å ha satt fokus på menneskerettigheter og demokratiutvikling generelt – og på den svært vanskelige situasjonen for befolkningen i Burma spesielt. Jeg vil også gi uttrykk for tilfredshet både med tilbakemeldingen fra utenriksministeren her i salen i dag og med hans uttalelser til pressen tidligere. Jeg er glad for at Regjeringen denne gangen har opptrådt ryddig og har sett fornuften i å stå sammen med det internasjonale samfunn når det gjelder samordning av tiltak overfor militærdiktaturet i Burma. Dette viser forhåpentligvis at Regjeringen i ettertid har lært av sitt åpenbare feilgrep med sitt solospill og sin ensidige godkjenning av Hamas-regjeringen, noe vi fra Fremskrittspartiets side for øvrig advarte sterkt mot. Det burde være åpenbart for de fleste at skal tiltak og eventuelle sanksjoner ha noen virkning, må disse ha en bredest mulig internasjonal forankring. Til tross for stort internasjonalt press fra både USA, EU og andre internasjonale aktører har militærjuntaen så langt dessverre ikke gitt etter. Situasjonen er betydelig roligere nå enn for få uker siden, men jeg er redd dette i stor grad skyldes myndighetenes jerngrep og befolkningens redsel for nye arrestasjoner og forsvinninger. Etter flere tiår med undertrykking av menneskerettigheter, av ytringsfrihet og av demokrati eskalerte konflikten kraftig for få uker siden, med massearrestasjoner der til og med munker ble fengslet. Dette foreløpige lavmål fra militærregimet viser at de er villige til å gå svært langt for å beholde makten. Så sent som i går ettermiddag offentliggjorde Kirkens Nødhjelp at kvinner som ble arrestert under demonstrasjonene, nå blir utsatt for tortur og voldtekt i fengslene. Disse grusomhetene kom fram på bakgrunn av opplysninger fra den burmesiske kvinneorganisasjonen Women’s League. Svært lite tyder dessverre på at regimet er villig til å gi makten til folket – eller den som folket i Burma faktisk har valgt som sin leder, nemlig fredsprisvinneren Aung San Suu Kyi. Makthaverne har gjennom mange år holdt henne i husarrest og nektet henne den makt og innflytelse som hun rettmessig fikk gjennom valg. Jeg mener at et sterkt og vedvarende internasjonalt press fra det internasjonale samfunn må være veien å gå for å påvirke utviklingen i Burma. Også sanksjoner som handelsrestriksjoner bør vurderes som virkemiddel, men disse må ha en bredest mulig forankring. FN burde her spilt en betydelig mer aktiv rolle enn vi har sett så langt. Men med Kina som fast medlem av Sikkerhetsrådet, og med vetorett, ser vi at dette er vanskelig, noe interpellanten også var inne på. Avslutningsvis vil jeg ønske utenriksministeren lykke til videre med det viktige arbeidet for en demokratisk utvikling av Burma, gjennom de fora der han har anledning til å følge dette opp.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-11-06:
Jeg registrerer at jeg bommet på type brønn, men jeg regner med at jeg får tilgivelse for det. La oss ta det siste først. Jeg skal takke statsråden for et veldig positivt svar. Det setter jeg stor pris på. Det viser også et internasjonalt engasjement som er helt nødvendig. Jeg skal på nytt si et par ord om det jeg har oppfattet som viktig i Afghanistan. I Afghanistan er det masse militær innsats, hvor man slåss for å bekjempe lokale bander og andre. Men jeg tror ikke at man kan slåss seg fram til en løsning. Parallelt med at man bekjemper bander og andre kriminelle, må man bygge opp en sivil dimensjon. Hvis ikke vil det ikke være noen trøst, ikke være noe håp for den afghanske befolkningen, fordi det bare vil være forskjell på, nær sagt, dialekten og bekledningen til de forskjellige som slåss. Det hjelper ikke i det lange løp. Parallelt med at det er en militær innsats, må man bygge opp en sivil dimensjon. Hvis ikke kommer man ikke ut av det problemet man har i Afghanistan i dag. Så over til det andre som statsråden tok opp, og som jeg er helt enig med ham i. Jeg tror en hovedutfordring er de store pengebeløpene som befinner seg i det kriminelle bildet. Hvordan vil samfunnet se ut om noen år når de som bedriver stor grad av kriminalitet, får vasket disse midlene og kjørt dem inn i legal virksomhet? Da står samfunnet vårt og andre overfor et enda større problem enn vi har i dag. Da blir det mye verre å spore opp hva som er bakgrunnen for disse midlene, og hvor de kommer fra. Da har altså de kriminelle greid det store kunststykket å begå kriminalitet og så sitte igjen med en legal virksomhet. Da er de plutselig blitt legale borgere som sitter med legale verdier og legale eierskap, selv om opphavet er kriminelt. Da visker vi ut noen skillelinjer som er viktige, skillelinjer mellom kriminalitet og annen virksomhet. Det synes jeg er en hovedutfordring. Innsatsen bør også fokuseres nettopp på å stoppe hvitvasking, stoppe refinansiering – hvis man kan bruke det begrepet om kriminelle midler og det å pløye dem inn i legale bedrifter. Jeg er ikke sikker på om jeg har et entydig svar på hvordan vi kan gjøre dette, men at vi må ha det klart i fokus, er hevet over enhver tvil. Jeg tror nøkkelpersoner overfor flere av disse tingene vil være sambandsmenn som jobber ute. Den forrige justiskomiteen, som den nåværende justisminister var en del av, var bl.a. i Thailand og lærte en del om hvordan man jobber der med folk som kommer hit gjennom trafficking og andre ting. Men også når det gjelder å tilbakeføre mennesker med ulovlig opphold her i landet, gjør sambandsmennene i en del sammenhenger en jobb som er helt uvurderlig, på grunn av at de har et lokalt nettverk og lokal kjennskap til det som skjer der. Jeg mener, som jeg sa tidligere, at enhver innsats vi gjør på hjemmebane, vil betale seg i mangfold lokalt, og den vil også redusere våre samlede utfordringer.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2007-11-06:
Jeg takker for bidragene fra dem som har vært med i debatten. Jeg oppfatter at engasjementet er stort, jeg oppfatter at interessen er stor, og jeg oppfatter faktisk også at vi har et veldig likt ståsted her. Jeg tror også at jeg har de fleste med meg når jeg sier: Kan vi gjøre noe ute, vil det også hjelpe oss hjemme. Da er vi tilbake til essensen i det: Hvordan kan vi påvirke, og hvordan bør vi gjøre det? Jeg deler selvfølgelig mye av det som representanten Akhtar Chaudhry på slutten sa om bekjempelse av fattigdom. På nytt igjen et eksempel fra den forrige justiskomiteen, som var i Laos, et av verdens ti fattigste land: Der jobbet man med et prosjekt gjennom NORAD for å få redusert opiumsdyrkingen og gå over til å dyrke grønnsaker. Det var en kjempesuksess. Det kanskje mest spennende med det var at dyrkingen av grønnsaker og mat faktisk gav bedre betaling enn opiumsdyrkingen gjorde, og konkurransen var vesentlig mindre, noe som gjorde det dobbelt attraktivt. Det var, i hvert fall for min del, en stor opplevelse å se at det går an å gjøre ting som man kanskje ikke trodde var mulig. I så måte har vi helt klart internasjonale forpliktelser, og gjennom dem vil vi også kunne høste en positiv gevinst her hjemme. Men så er det også et faktum at vi nettopp er ferdig med budsjetthøringer i forbindelse med neste års budsjett. Og jeg må, med respekt å melde, si at jeg har problemer med å se at det har vært noe særlig mye hallelujastemning under disse høringene. Jeg oppfatter at veldig mange er bekymret for neste års satsing fra den rød-grønne regjeringen. Jeg tar ikke fra dem verbale ambisjoner – på ingen måte. Men spørsmålet blir om realismen er til stede når det gjelder evnen til å gjennomføre alle de gode intensjonene, eller om det blir som en nordnorsk værmelding på sommeren: Vi ber om godt vær, men det er ikke bestandig vi får det. Noen ganger varer det dårlige været rimelig lenge, uten at vi kan gjøre noe med det. Det er kanskje enklere å gjøre noe her. Her har man alle muligheter for å gjøre det man har lyst til å gjøre. Vi har en flertallsregjering som kan gjøre alt det den har lyst til å gjøre. Jeg er sågar sikker på at en del av de tingene flertallsregjeringen har lyst til å gjøre, vil faktisk opposisjonen støtte opp om, for det vil være i alles interesse. At vi skal bekjempe grenseoverskridende kriminalitet, er jeg rimelig sikker på at vi er enige om. Det er nok litt nyanser i synet på virkemidler, og det er nyanser i synet på volumet på det. Men jeg tror også en hovedutfordring må være å gjøre det attraktivt for dem som bor her i landet, å bidra. Da tenker jeg på hver enkelt av oss i første omgang, men kanskje spesielt på dem som skal delta ikke fra ønskebrønnen, men fra Styrkebrønnen, at man legger til rette for det, at de får honnør for den jobben de gjør, ikke bare gjennom et økonomisk bidrag, men at man også påpeker den statusen og verdien som den jobben de gjør, faktisk har for alle oss her hjemme. Av og til, dere, glemmer vi kanskje at den store helheten består av flere brikker. Tar du ut én brikke, mister du også helheten.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Når det gjelder spørsmålet om våre internasjonale operasjoner militært sett, må jeg jo si at et samlet storting, og også den forrige regjering, var veldig klar på at de skulle ha en tydelig sivil dimensjon. Vår innsats i Afghanistan viser jo det. Nå er det et veldig svært lerret å bleke. Men det er et lerret som må blekes; hvis ikke vil vi tape. Så den innsatsen som gjøres av våre politifolk i Kabul, de som kommer fra Styrkebrønnen, som også representerer domstolene, er helt avgjørende for i det hele tatt å få forståelse for at man må binde en nasjonsbygging opp mot de rettssikkerhetsgarantier som vi holder veldig av. I Nord-Afghanistan ser vi også at norsk kriminalomsorg er involvert i å bedre forholdene i fengslene. Jeg har sjøl vært og besøkt et av fengslene. Det er behov for bedring, for å si det pent. Men samtidig viser det at det går an å gjøre veldig mye i store områder også i et slikt land, som er så slitent, som har stor betydning. Så vil jeg også få lov til å nevne at i Regjeringas arbeid med det å få tilslutningsavtaler til EU, foretar vi nå en omfattende konsultasjonsrunde med mange. Jeg har i sommer hatt møte med det portugisiske formannskapet. Jeg har møtt stor velvilje med hensyn til at Norge skal kunne få opparbeidet seg tilslutningsavtaler til Prüm-avtalen, hvor vi altså får mulighet til å søke i dette DNA-registeret, som vil bety enormt mye for å oppklare kriminalitet som er begått på norsk jord av utenlandske borgere. Det vil spare mye politiressurser her hjemme hvis vi får flere treff, rett og slett. Vi har nå nylig hatt møter. Vi har vært i Bulgaria og Romania, og jeg har også vært på besøk i Russland. Den 13. denne måned reiser vi til Litauen for å møte justisministeren der for å ta opp nettopp det som interpellanten tar opp, muligheten for å se på økt samarbeid og kanskje også bilaterale avtaler. Vi har inngått bilaterale politisamarbeidsavtaler med Bulgaria og Russland. Vi har forsterket samarbeidsavtalen nå, og den ble signert da vi var der borte. Det er på trappene en avtale med Romania. Besøket i Litauen er også med henblikk på å se på om vi sammen med Litauen kan gjøre noe for å forebygge den kriminaliteten som begås av borgere fra Litauen, og også se på muligheten for at flere fra Litauen soner i hjemlandet sitt. Der er det med glede jeg kan si at det arbeidet som Regjeringa satte i verk i fjor for å få raskere utvisningsvedtak for dem som soner i norske fengsler, og at vi bruker de avtaler som nå finnes bl.a. i Europarådets regi, har bidratt til at antallet som nå soner i hjemlandet, har økt betydelig. Sjølve antallet er ikke stort, det er vel oppe i tjue nå, men det har økt betydelig, og jeg har forhåpninger om større vekst på det området.