Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-05-31:
Få grunnlovssaker er blitt behandlet så hyppig i denne sal som nettopp spørsmålet om å innføre en form for parlamentarisk oppløsningsrett. Som det har blitt påpekt både i innstillingene og fra talerstolen i de sterkt subjektive historiske manuduksjoner som er blitt fremført her, har jo dette vært en stadig tilbakevendende sak i Stortinget. Historien er nøye gjort rede for i flere omganger, og jeg skal ikke i unødig grad bidra til dette nå, men vil begrunne de grunnlovsforslag vi støtter, og de vi går mot, som jo er det saken gjelder. Det pekes ofte på at Norge er ett av de meget få parlamentariske demokratier hvor det ikke finnes noen form for oppløsningsrett. Dette viser kanskje at vi er et unntaksland i internasjonal sammenheng, men det er ikke noe avgjørende moment i seg selv for meg, forutsatt at det systemet man allerede har, fungerer godt. Dessverre gjør ikke vårt parlamentariske system alltid det. Vi har i en periode sett klare tendenser til en form for stortingsregjereri og detaljstyring på et nivå som verken taler til regjeringens eller Stortingets fordel, eller som nødvendigvis er til landets beste. Prinsipielt vil oppløsningsretten også kunne fylle en viktig funksjon som en sikkerhetsmekanisme i vanskelige og fastlåste parlamentariske situasjoner. For Høyre er derfor det sentrale moment for å innføre oppløsningsrett at man på denne måten kan gjenopprette noe av den maktbalanse som opprinnelig lå til grunn for den norske statsskikk. En klar deling mellom lovgivende og utøvende myndighet var sentral i grunnlovsvedtaket i 1814, men dessverre har den historiske utvikling bidratt til en uheldig utvisking av de opprinnelig klare ansvarslinjene i norsk statsforfatning. En slik balanse er også i tråd med parlamentarismens grunntanker, i motsetning til en situasjon hvor en mindretallsregjering stadig utsettes for press til politiske vedtak som den ikke kan stå inne for. Det er viktig at en regjering kan ha autoritet og posisjon til å stå imot kortsiktig press og ivareta en langsiktig politikk. Det er også viktig å unngå uhensiktsmessig detaljstyring av regjeringen fra Stortinget. Det er derfor vi er av den oppfatning at regjeringens sterkeste maktmiddel i dag, kabinettsspørsmålet, bør suppleres med en rett til å oppløse Stortinget og skrive ut nyvalg. En slik styrking av regjeringens stilling må likevel ikke forskyve maktbalansen i urimelig grad. Jeg vil understreke at forslaget fra Høyres representanter, som foreligger i Dokument nr. 12:10, inneholder såpass sterke begrensninger at det ikke med rimelighet kan hevdes at en vedtakelse av grunnlovsforslaget vil medføre en slik forskyvning. Dette er ivaretatt ved at adgangen til å oppløse Stortinget begrenses til situasjoner der regjeringen er påført nederlag i Stortinget under votering over et mistillitsforslag eller kabinettsspørsmål, og at det på forhånd er varslet at voteringens utfall kan avgjøre om det blir nyvalg. Som man kan se i innstillingen, er det så langt stor grad av enighet om utfordringene ved dagens norske system, og at en begrenset oppløsningsrett vil kunne bidra til å løse disse. Slik innstillingen i disse to sakene nå foreligger, er det altså, i motsetning til tidligere, etablert et grunnlovsflertall for prinsippet om oppløsningsrett. Likevel vil ikke instituttet bli innført denne gangen. Komiteens flertall, representantene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, vil nemlig ikke vurdere innføring av oppløsningsrett slik den foreligger i forslaget i Dokument nr. 12:10, uavhengig av innføring av investitur, eller såkalt positiv parlamentarisme. Det er grunnen til at et flertall som ønsker en form for oppløsningsrett, et grunnlovsflertall, allikevel ikke slår gjennom i denne sal – trolig – ved voteringen. Denne kombinasjonen vil være nok en nyskapning i norsk statsskikk. I dag voterer ikke Stortinget over en regjerings tiltredelseserklæring eller en gitt sammensetning av regjeringspartiene. Slik bør det etter Høyres mening forbli. Vårt forslag er å gjenopprette balansen mellom statsmaktene gjennom en begrenset oppløsningsrett, ikke å svekke den parlamentariske frihet og fleksibilitet med en ordning med investitur, som den kan åpne for. Jeg er dessuten av den oppfatning at man kan trekke frem en del historiske eksempler – og sakens ordfører trakk frem eksempler fra 1986 – på at et innsettingsvedtak ikke nødvendigvis sikrer stabilitet når politikken møter sterke motkrefter, f.eks. i tider med økonomisk motgang, hvor det trengs innstrammingsvedtak. Og for å være helt konkret: Jeg er ikke sikker på at Fremskrittspartiet ville oppført seg annerledes overfor Willoch-regjeringen i 1986, dersom det lå et innsettingsvedtak ett år tilbake i tid. Eller sagt på en annen måte: Investitur kan ikke hindre populisme. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet argumenterer i sine merknader i Innst. S. nr. 191 for at «et synlig og definert parlamentarisk grunnlag for regjeringen» må være en forutsetning for at regjeringen tillegges retten til å oppløse Stortinget. Her foretar de nevnte partier, etter min oppfatning, en betydelig logisk feilslutning, i det man ser bort fra at oppløsningsretten pr. definisjon kun vil komme til benyttelse dersom det oppstår en tilspisset konflikt mellom flertallet i Stortinget og regjeringen, uavhengig av hvorvidt regjeringen ved sin tiltredelse hadde formell og uttalt støtte fra et flertall i Stortinget. Det burde være mulig, for ikke å si naturlig, å vurdere disse to instituttene uavhengig av hverandre. I sin argumentasjon i innstillingen til Dokument nr. 12:2 forveksler de samtidig politisk handlekraft og styringsdyktighet med en formell støtteerklæring ved en regjerings tiltredelse. Regjeringer fra de fleste norske partier har kunnet utvise både handlekraft og styringsdyktighet, til tross for at formell forhåndsavklart støtte i Stortinget ikke nødvendigvis har foreligget. De siste tiårene har faktisk et klart flertall av de sittende regjeringer manglet et avklart flertall i Stortinget, og i slike situasjoner vil det primært være det politiske håndverk og partienes styringsdyktighet som er avgjørende. Representanten Svein Roald Hansen var også i sitt innlegg inne på at dette lille landet faktisk, med sin statsskikk, har klart seg ganske bra – mange vil si veldig bra – under skiftende regjeringer i svært mange år. Det tror jeg han har rett i, og han pekte på et par momenter som underbygger det. Jeg tror kanskje det viktigste moment ligger i at partiene, i alle fall de som har eksistert en stund, til tider også har vært villig til å inngå politiske kompromisser, og stå ved disse kompromisser, disse konsensusløsninger, under skiftende regjeringer og gjennom skiftende stortingsflertall. Det har gitt langsiktighet i en del spørsmål. Tidligere var i alle fall sikkerhets- og forsvarspolitikken et område for dette. Håndteringen av landets oljeavhengighet, etablering av et petroleumsfond, senere et pensjonsfond, og den økonomiske håndteringen av oljeinntektene, er et ferskere eksempel på at det faktisk har latt seg gjøre, under skiftende regjeringer, å etablere et rammeverk som har vært respektert av de fleste. Jeg tror slike konsensusløsninger over tid er noe av det viktigste dersom man skal sikre langsiktighet i politikken i et land. Den sittende regjerings politiske virke, for å vende tilbake til det, minner oss jo også daglig om at det ikke nødvendigvis er noen gitt sammenheng mellom det å ha et flertall i Stortinget bak seg, og det å utvise styringsdyktighet og politisk handlekraft. Til slutt noen ord om valgperiodene, der det også er forskjell mellom de to foreliggende forslagene. Det er sant at norske valg hittil har bygd på faste perioder, og at lokal- og stortingsvalg har vært avholdt annethvert år. Dersom forslaget fra Høyres representanter gjennomføres, vil det innebære en endring i denne valgtradisjonen, ved at tidspunktene for ordinære stortingsvalg vil kunne bli forskjøvet. Likevel vil dette være å foretrekke fremfor de potensielt meget korte stortingsperioder som vil bli konsekvensen dersom tidspunktet for ordinære stortingsvalg uansett skal ligge fast, slik det vil være tilfellet ut fra forslaget fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. At det skulle være en stor fare for at interessen for lokalvalg skulle svekkes, gitt den valgordning forslaget i Dokument nr. 12:10 legger opp til, har jeg meget vanskelig for å se. Det er all grunn til å tro at et nytt oppløsningsinstitutt vil bli brukt med meget stor varsomhet, og at valghyppigheten og slitasjen på den enkelte velger derfor neppe vil øke i vesentlig grad.