Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-10:
Aller først takk til interpellanten for en viktig interpellasjon, og for å reise en viktig debatt. Som folkevalgt er dette av de anledninger jeg føler meg aller minst og litt maktesløs og hjelpeløs. Jeg har vært folkevalgt i en kommune i mange år, og dette har alltid vært noe vi har sett, og noe vi har ønsket å gjøre noe med, men der vi ser at systemets iboende treghet er vanskelig å vende på. Det finnes mange politiske tiltak for å bedre situasjonen for dem som har et stort hjelpebehov, og for de pårørende her. For Venstres del peker vi gjerne på omsorgslønn, og at det må bli økt tilgang på det og mer fleksible ordninger. Det er i mange tilfeller den beste løsningen for familien å få en omsorgslønnsordning. Borgerstyrt eller brukerstyrt personlig assistent har vært nevnt her tidligere. Det er også et tiltak vi ønsker. Å lovfeste det er viktig i seg selv. Samtidig er det også viktig å gjøre ordningen enda mer tilgjengelig og styrke opplæringen både for arbeidsgiver og for arbeidstaker. Individuell plan har også vært nevnt, og det er viktig. Et annet virkemiddel er de pengene vi diskuterer. Vi tror kanskje det er tilstrekkelig med penger i systemet. Utfordringen er gjerne at disse ressursene ikke finner hverandre, noe vi altfor ofte diskuterer, og at pengene derfor i større grad må følge brukeren – særlig i disse tilfellene. Da ville vi unngått slike tilfeller som de Ruiter peker på, i dagens Aftenposten, at når man flytter mellom to bydeler i Oslo, opplever man ulikheter mellom bydelene. Jeg tror nok kanskje en av de største utfordringene både for dem som har behovet, og for dem som er pårørende, er at de må løpe etter ordninger. Den svingdøra er vi nødt til å gjøre noe med og sikre at det er vi i det offentlige som skal koordinere ressursene og løpe etter brukerne og de pårørende for å hjelpe til med å sy tjenestene rundt den enkelte. Der har vi en betydelig jobb å gjøre. Flere har vært inne på den samhandlingsutfordringen vi står overfor. Representanten Bollestad var inne på det i sitt innlegg: Forenkling vil være nødvendig, både regelverksforenkling og samordning. Også i byråkratiet tror vi det er behov for en forenkling. Så tror jeg også jeg hørte fra representanten Bollestad at vi i større grad må ha tillit til særlig de pårørendes og brukernes behov og ønsker, og at vi kanskje også som politikere må ha større tillit til fagfolkenes anledning til å fatte gode beslutninger lokalt. Så skal vi ikke unndra oss fra at dette også handler om prioriteringer lokalt, i lokalpolitikken. Det er forskjellige prioriteringer der, ikke bare mellom små og store kommuner, som de Ruiter var inne på, men faktisk er det forskjeller innad i partier, som styrer i nabokommuner, og det er også litt krevende å forstå hvorfor vi opererer med slike ulike prioriteringer partier imellom. Det er en debatt vi er nødt til å ta i partiene, også for å bidra til å utvikle politikken. Det siste jeg vil si, er at forutsigbarhet er noe av det vi må legge mer til rette for, og at vi tenker – aller viktigst – det gode liv, men også et trygt og langt liv. Da må det være en forutsigbarhet tilgjengelig her. Jeg tror også at hvis vi kobler det med tillit, er det mulig å bruke ressursene sånn at både brukere og pårørende får et bedre liv.