trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Mens vi i dag debatterer grunnlovsforslag, kjemper menneskerettighetsaktivister i mange land for den grunnleggende retten til å stemme ved valg. Noen ofrer faktisk livet for demokrati og stemmerett. Det er bare 20 år siden folk i de østlige landene i vår region, altså i Europa, ikke hadde mulighet til å delta i frie valg. Det kan det være greit å huske på. Jeg er enig med forslagsstillerne i én ting, nemlig at stemmeretten er blant demokratiets mest grunnleggende borgerrettigheter. Når borgerne gjennom valg utpeker dem som skal styre landet, understreker dette det grunnleggende prinsipp om at all makt utgår fra folket. Det skal vi ha respekt for, og vi skal ikke tukle med stemmeretten. Retten til å avgi stemme er voksne kvinners og menns grunnleggende rett til å delta i demokratiet, til å avgjøre ved valg hvem som skal styre. Derfor går et stort flertall i komiteen inn for at stemmerettsalderen skal følge myndighetsalderen. En person som ikke er myndig, kan ikke, som vi vet, påta seg garantiansvar, kan ikke inngå ekteskap eller – for den saks skyld – stifte gjeld uten foreldrenes samtykke. Myndighetsalderen, som i Norge i dag er 18 år, markerer en milepæl i et ungt menneskes liv. Da kan han eller hun også bli nominert til Stortinget for et politisk parti. Man må altså være myndig for å bli folkevalgt. Da må man også være myndig, etter vår oppfatning, for å kunne avgi stemme ved et stortingsvalg. Jeg kan legge til at det betyr ikke at vi ikke skal stimulere til engasjement og deltakelse fra ungdom i samfunnsdebatten. La meg ved denne anledningen trekke fram det formidable arbeidet som nettopp Stortinget gjør for å vekke politisk interesse hos unge mennesker, gjennom MiniTinget og skolebesøkene, der Stortinget nå også bevilger penger til skolenes deltakelse. MiniTinget har vist seg å bli en jubelhistorie. Der bidrar Stortinget sterkt til å skolere og engasjere ungdom massivt og bredspektret – bidrar til å vekke den politiske nysgjerrigheten, som partienes ungdomsorganisasjoner og skoleverket viderefører. Jeg mener det er viktig å stimulere til politisk interesse hos unge mennesker. Det er en viktig rekruttering til framtidig politisk engasjement, politiske verv og politisk ansvar. Myndighetsalder ved fylte 18 år innebærer en rekke rettigheter og en rekke plikter. Blant disse er også retten til å avgi stemme ved stortingsvalg og lokalvalg. Det er også den internasjonale normen for stemmerett.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
La meg først få understreke, ikke minst på bakgrunn av forrige taler, hva denne saken ikke dreier seg om. Dette er ikke et forslag om en utvidet rett til permisjon fra stortingsvervet av velferdsgrunner, eller for den saks skyld for å bli statssekretær, for ikke å snakke om leder av FNs utviklingsprogram. Det bør kanskje Stortinget også ha en mening om på et tidspunkt. Jeg ser for så vidt fram til en diskusjon på prinsipielt grunnlag om reglene for kortere eller lengre permisjon fra Stortinget. Skal en stortingsrepresentant f.eks. ha rett til permisjon for å gå på Forsvarets høgskole? Hva er forskjellen på det og å ta en halvårsenhet ved en regional høyskole? Og hva med statssekretærer, som ble nevnt? Permisjonsreglene er det viktig og nødvendig at vi av og til tar grundige drøftinger om og behandling av. Dagens grunnlovsforslag dreier seg derimot om en representants rett til å fratre vervet som stortingsrepresentant etter eget ønske. Hvis vi hadde akseptert det, ville det undergravd både Stortingets verdighet og rettigheter og plikter, i tillegg til å undergrave den forpliktelse det er å være stortingsrepresentant og det ansvar en representant etter Grunnloven er pålagt. Stortingsvervet er en grunnlovfestet plikt. Hvis man skulle kunne si fra seg vervet i perioden, ville det innebære en slags devaluering av vervet. Det å være stortingsrepresentant må aldri bli en salderingspost eller et springbrett for en person. Man skal altså ikke kunne gå av som stortingsrepresentant for å bli sjef for Posten, for å ta et eksempel fra vårt naboland, eller for den saks skyld begynne å studere ved London School of Economics. Det vil undergrave vervets betydning, status og plikter, etter min oppfatning. Men i tillegg vil det faktisk kunne føre til en usunn kultur i partiorganisasjonene, der representanter kan bli presset til å trekke seg for å overlate stortingsplassen til nestemann på listen, eller bli utsatt fra press fra organiserte grupper i gitte situasjoner. For ikke å snakke om: To personer inngår en deal – jeg sitter i to år, så trekker jeg meg, da kan du trygt stå bak meg på listen. Aller verst vil dette kunne bli for en som er i en midlertidig vanskelig livssituasjon – det som faktisk var utgangspunktet for at dette forslaget, så vidt jeg vet, ble lagt fram. Husk på at hvis man er i en vanskelig livssituasjon, har man en sårbarhet – en personlig sårbarhet. Da er det lett å gi etter for press, eller for velmenende råd, kanskje, om å trekke seg. Når så den personlige krisen er over, er stortingsvervet borte. Da er man ikke lenger folkevalgt, for da har man frivillig valgt å trekke seg. Så til slutt: Vi må heller drøfte hva slags velferdsordninger og tilbud vi kan gi våre medrepresentanter i situasjoner hvor det kan være nødvendig. For det vet vi alle sammen at det er.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-05-27:
Høyre støtter innstillingen fra flertallet i komiteen. Vi gjør det med entusiasme. Inspirert av ikke akkurat entusiasmen, men alvoret, i Martin Kolbergs innlegg kunne det være fristende også å starte på en historisk begrunnelse for monarkiet. Det skal jeg imidlertid gjøre meget kort, for denne saken dreier seg jo egentlig om å prøve å rydde opp i SVs markeringsbehov, eller å rydde opp i SVs tanker. Det som foreligger, er altså ikke et grunnlovsforslag basert på Langelands tanker, men det er et grunnlovsforslag som gjør at republikk innføres øyeblikkelig, og så skal vi stemme over republikk eller kongedømme etterpå. Mer ulogisk går det faktisk ikke an å opptre. Hvem som latterliggjør hvem i denne saken, er jeg iallfall ikke i tvil om etter å ha hørt Langelands innlegg. SV latterliggjør seg selv gjennom å begrunne dette forslaget med at det logiske da er at alle verv som ledere i storting og i parti i så fall skal arves og ikke velges. Maken til historisk forvirring skal man lete lenge etter. Men jeg skjønner det jo på et vis også, for det er klart at SV i regjering med Arbeiderpartiet nå ikke har den samme mulighet – for å bruke et uttrykk som ikke er så vanlig i parlamentarisk sammenheng, men som kanskje er tillatt – til å erte Arbeiderpartiet ved å basere seg på at noen i Arbeiderpartiet kanskje vil stemme for et SV-forslag. Denne gangen har de vel på mange måter snublet litt i egne ben. I likhet med det representanten Kolberg var inne på, vil jeg understreke følgende: Det norske kongedømmet har en god parlamentarisk tradisjon. Det er det norske folk som har valgt kongedømmet. Vi har en god tradisjon for å kombinere et parlamentarisk demokrati med et kongedømme med god, folkelig forankring. Hvor lenge det vil vare, vil bare tiden vise. Men det å avskaffe noe som fungerer godt, synes jeg faktisk Stortinget skal la være. Og som en slags inspirasjon til SV vil jeg si at det er veldig mye som ikke fungerer, som denne regjeringen har mulighet til å gjøre noe med. Jeg tror folket ville ha forståelse for om SV konsentrerte seg om andre ting enn republikk og monarki. I dag fungerer kongedømmet som en stabiliserende faktor, og den norske konge, og dronning, fungerer samlende for folket og har vist en evne til fornyelse som gjør at jeg tror at denne statsformen kan vare lenge, slik den har vart også i en del andre europeiske demokratier.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-05-27:
Ja, så lenge det har en klar demokratisk forankring, og så lenge det norske folk ønsker det slik. For øvrig diskuterte jeg ikke om vi har en dårlig eller god regjering i mitt innlegg. Jeg er helt overbevist om at vi har en dårligere regjering enn det til og med SV hadde forventet seg, og atskillig dårligere enn det jeg hadde forventet meg. Det spørsmålet tror jeg vi skal la ligge. Men mitt poeng med å bringe inn regjeringen var kanskje at av ting man burde rette på i det norske samfunn, tror jeg ikke spørsmålet om å avskaffe monarkiet står høyt på folkets prioriteringsliste. Der tror jeg faktisk at jeg har en større del av befolkningen bak meg enn det selv Høyre har i oppslutning for tiden.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-05-27:
Man kan vanskelig oppfatte det som unnvikende når man på et spørsmål svarer «ja». Det hører faktisk til unntakene i Stortinget at man kan svare såpass klart. Når det gjelder den statsformen vi har, mener jeg faktisk at den har god forankring i et demokratisk samfunn, og at det er bred oppslutning om den. Det er unntaket fra måten vi ellers gjør det på i samfunnet, som kanskje har gitt kongedømmet en styrke. Det gir faktisk en styrke at etter far kommer sønn eller datter, med lang tid til å forberede seg til den gjerning som skal gjøres, riktignok med begrenset innflytelse i et parlamentarisk system, men med god forankring i det demokratiske systemet. Det er et system jeg gjerne står for.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-05-27:
Jeg råder Høyres medlemmer til å stemme sammen med flertallet i denne saken, dvs. å ikke senke stemmerettsalderen. Av flere bare to korte poenger som begrunnelse for det: Jeg har selv vært med på i Stortinget å senke stemmerettsalderen fra 20 til 18 år. Jeg tror slike ting må skje med en viss avstand. Jeg utelukker ikke at det en gang kan bli nødvendig å revurdere også dette standpunkt, men jeg tror det bør gå en viss tid. Et av de poengene man peker på, er at tendensen i andre europeiske land, altså demokratier, har konvergert mot det samme system som Norge har hatt en stund, nemlig med en stemmerettsalder på 18 år. Det andre poenget mitt er at stemmerettsalder, myndighetsalder og valgbarhetsalder må henge sammen. Det vil de ikke gjøre dersom man skulle vedta det nåliggende forslag. For øvrig er jeg enig med alle dem som har sagt at det er viktig å stimulere den politiske interessen blant unge mennesker. Jeg har selv et liv bak meg med mange år i partipolitisk ungdomsarbeid og mener vi har gjort en del for å stimulere interessen. Men jeg må nok innrømme at jeg ikke er helt sikker på om de politiske ungdomsorganisasjonene nødvendigvis står sterkere nå med 18 års stemmerett enn de sto da det var 20 år. For hvis man ser på utviklingen i medlemstall og aktivitetsnivå, er det en fallende, en synkende tendens i de politiske ungdomsorganisasjonene over tid. Det kan gå litt opp og ned, men over tid er det synkende. Så når det gjelder hva som da skal gjøres, tror jeg i og for seg at stemmerettsalder er et blindspor. Men at det er viktig å være med på å modne den politiske interessen, også gjennom den aktivitet som utfoldes innenfor skoleverket, er jeg ikke et øyeblikk i tvil om, og jeg vil gjerne være med på forslag som går i den retning.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-05-27:
Jeg er på Høyres vegne en del av denne enstemmige innstillingen, men vil bare for ordens skyld ha rettet en feil på side 3 i innstillingen. Høyre skal ikke være en del av merknaden på side 3, og dermed heller ikke en del av flertallet, som viser til at partiene «har vært skeptiske de gangene representanter har trådt ut av stortingsvervet for å bli statssekretærer eller lignende.» Jeg tror nok ikke jeg med hånden på hjertet kan si at Høyre alltid har vært det. De andre får holde seg til sine egne hjerter, for å si det sånn. Men som historiebeskrivelse tror jeg ikke jeg vil være med på den formuleringen. Ved en inkurie har jeg kommet med her. Den siste setningen, der det står at etter flertallets oppfatning er det tilstrekkelig adgang til permisjoner i det gjeldende regelverk, osv., er i og for seg en beskrivelse jeg kan være med på. Den tror jeg egentlig det heller ikke er stor uenighet om i komiteen som sådan. Men akkurat denne historiebeskrivelsen om at vi har vært skeptiske, tror jeg jeg vil holde Høyre unna.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-27:
Leve republikken, leve demokratiet! Dette er en debatt om demokrati. Monarkiet som institusjon er en rest etter føydalsamfunnet. Det er en arv fra en tid da makt, posisjoner og privilegier gikk i arv. Sakens ordfører, representanten Syversen, argumenterte med at det norske monarkiet i sin tid ble innført ved en folkeavstemning. Jeg synes det er spesielt at vi i 2010 ikke skal kunne diskutere hva slags statsform vi skal ha, fordi det var en avstemning i 1905. Det er mer enn 100 år siden. I tillegg synes jeg det er på sin plass å minne om at avstemningen i 1905 på ingen måte tilfredsstiller våre krav til demokrati. Halvparten av befolkningen hadde ikke stemmerett. Ingen av mine oldemødre hadde mulighet til å stemme over hvorvidt prins Carl skulle bli Norges konge eller om Norges president skulle velges av folket. Flere argumenterer med at den norske kongefamilien gjør en god jobb og er trivelige folk. Det kommer ikke jeg til å bestride, men jeg har lyst til å understreke at diskusjonen om hva slags statsform Norge skal ha, er prinsipiell. SVs prinsipielle utgangspunkt er at man velges til posisjoner, man arver dem ikke. Representanten Kolberg var prinsipielt enig i det. Til det må jeg si at vi velger statsform på bakgrunn av prinsipper. Vi velger ikke statsform fordi det er bekvemt. Jeg synes at forslagets motstandere noen ganger omtaler demokratiet i ganske foraktelige former. Jeg hørte f.eks. representanten Foss i debatt med representanten Langeland i Politisk kvarter omtale presidentvalg i ganske nedsettende termer, som noe som splitter folk, noe som er vanskelig og til bry. Til det vil jeg si at demokrati er vanskelig, det er stress og styr og bry når ulike interesser og ulike folk diskuterer og kjemper for sine saker, men det er nå engang slik vi sikrer folk makt og innflytelse i denne verden. Jeg synes at demokrati er en veldig god ordning. SV kjemper ikke bare for at landets overhode skal være folkevalgt, vi kjemper også for mye mer demokrati. Til syvende og sist handler denne debatten om hvorvidt landets overhode skal være valgt av folket eller ikke.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-27:
Jeg synes kanskje det vil være på sin plass å minne forrige taler om hans partis posisjon i prostitusjonsdebatten, der Fremskrittspartiet holdt fram at kvinnen kan velge å være prostituert. Jeg er for øvrig enig med representanten i at valg og frivillighet ikke alltid er så enkelt, men forskjellen på oss og dere er at vi vil straffe dem som undertrykker kvinnen, og ikke dem som blir undertrykt. Fremskrittspartiet trekker gjerne fram et glansbilde av Likestillings-Norge når de skal sverte minoritetsbefolkningen. Representanten Amundsen argumenterer med religionsfriheten og bruker nøyaktig de samme konvensjonene som Fremskrittspartiet tidligere i år brukte da de ville at trossamfunn ikke skulle være unntatt norsk likestillingslov og norsk arbeidsmiljølov. Da argumenterte Fremskrittspartiet for at det var viktig at trossamfunn kunne bryte norsk likestillingslov. Jeg mener at det viser at Fremskrittspartiet kun er opptatt av likestilling når de kan bruke den for å sverte minoriteter, og at dette forslaget går inn i en rekke andre forslag i den sammenhengen. Dette forslaget vil i praksis gjøre det vanskeligere for de minoritetskvinnene som aller mest trenger å bevege seg i det offentlige rom, som aller mest trenger å bruke offentlige tjenester, og som aller mest har behov for å få seg jobb og utdanning. Konsekvensene av dette forslaget er å lenke mange minoritetskvinner til hjemmet. Vi vet hva som skal til for kvinnefrigjøring. Vi vet at det eneste som monner, det eneste som hjelper, er at kvinner blir økonomisk selvstendige – egne penger mellom hendene. Det gir frihet til å dra fra voldelige ektemenn, det gir frihet til å skape sitt eget hjem. Det gjør at man ikke trenger å være avhengig av å bli forsørget av en far eller en bror eller en ektemann. Det gir også frihet til å kaste burkaen. Dette var den norske kvinnebevegelsens oppskrift. Mange i denne sal ønsker å innkassere seieren for at Norge opplever en høy grad av likestilling. La dette være sagt: Det hadde aldri skjedd uten kvinnebevegelsens krav om utdanning og arbeid. Det hadde aldri skjedd dersom det konservative Norge fortsatt hadde lenket kvinner til hjemmet, lenket kvinner til kjøkkenbenken. I stedet for å videreføre kontantstøtten, i stedet for å innføre forbud som gjør det vanskeligere for minoritetskvinner å oppholde seg i det offentlige rom og dermed vanskeligere å få seg jobb og utdanning, foreslår jeg at vi gjør det motsatte. Jeg foreslår at vi for minoritetskvinner krever det samme som vi gjør for oss selv, et liv i frihet – intet mer, intet mindre. Vi begynner med å stemme ned dette forslaget.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Med referanse til forrige taler tror jeg det er vanskelig å argumentere veldig sterkt for at de som er tilhengere av republikk, er større tilhengere av demokrati enn de som er tilhengere av å opprettholde dagens statsform. Historien viser hvordan det norske samfunn over tid har utviklet seg veldig godt, og det har styrket denne sals makt på en måte som veldig få andre demokratier kan vise til over såpass kort tid. Det å endre statsform er en stor og viktig debatt. Representanten Langeland gjorde et poeng av at dette forslaget er fremmet av SV siden 1968. Til tross for at dette forslaget er fremmet av SV siden 1968, har ikke SV vært i stand til å skape noe folkelig engasjement for å endre statsform i Norge. Og det er vel kanskje årsaken til en del av de andre utfordringene denne debatten skaper. For hvis en leser forslaget, er det jo ingen i denne sal som er bedre til å argumentere imot SVs grunnlovsforslag enn SV selv. For det står altså i forslaget at «en innføring av republikk forutsetter forutgående folkeavstemning fordi spørsmålet om republikansk eller monarkisk statsform er av stor viktighet for folket og landet. Dette er en prosess som må skje i forkant og uavhengig av de nødvendige endringene i Grunnloven». Det står videre: «Folkeavstemning om landets statsform må derfor kunne anses som en konstitusjonell sedvane.» Og så kommer da det beste argumentet for at SV enten bør trekke forslaget eller stemme imot forslaget: «Forslagsstillerne foreslår at en innføring av republikk skjer umiddelbart dersom den blir vedtatt.» Det hører til sjeldenhetene at en i et forslag er i stand til å argumentere så godt for hvorfor dette storting ikke skal stemme for SVs grunnlovsendringsforslag. Jeg synes dette er en så viktig og stor debatt at hvis en skal diskutere endring av statsform, bør det gjøres på en mer seriøs måte enn det dette SV-forslaget legger opp til. Den diskusjonen bør starte i folket; den bør ikke nødvendigvis starte i stortingssalen. Det er folket som bør være den rette referansen for å starte en slik debatt. Resultatet av dette er kort og godt at SV selv bør stemme imot forslaget, eller helst trekke det. Hvis ikke lar de det være opp til andre partier i denne stortingssal å sikre at det ikke blir det totale kaos. For skulle en vedta dette, og så ha en folkeavstemning i ettertid, ville en kunne risikere at Norge per prinsipp i ettermiddag, som representanten Nybakk sa, er republikk, og så får man finne de praktiske løsningene på det. Så gjennomføres det en folkeavstemning, hvor folket f.eks. ønsker monarki, og da har SV sagt at det vil de føye seg etter – da er ikke prinsippene så viktige, så da føyer de seg etter det. Så skal man ha en liten mellomperiode med republikk før man igjen innfører monarki. Fremskrittspartiet skal selvfølgelig være med på å hindre denne typen kaos.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Jeg tror vi ville ha løst mange av disse utfordringene hvis SV var lite grann mer opptatt av det formelle. Det jeg snakket om i mitt innlegg, var ikke i utgangspunktet formaliteter, det er i høyeste grad realiteter som SV bør ta høyde for i neste runde. Dette burde egentlig vært et forslag om folkeavstemning, om hvorvidt man skal innføre en ny statsform i Norge. Da ville det vært en indre logikk i SVs tenkning. Men den manglende logikk som SV anklaget andre for i stad, den er de selv skyldige i. Så er det slik at det er folket i Norge som har avgjort vår statsform. Og hvis man da skal starte den diskusjonen igjen, bør det være en stemning i folket for å gjøre det. Da burde SV kanskje også være opptatt av hvordan den stemningen utvikler seg i folket, og det er ingen rapporter som tyder på at det er noen stor stemning i folket for å endre statsform.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
I Fremskrittspartiets partiprogram er det helt tydelig at vi er tilhengere av monarkiet, og det vil være partiet som avgjør hvordan representantene stiller seg i et slikt spørsmål. Men det er en viktig debatt å ta, og hvis den skal tas, bør den tas i de rette fora, og ikke gjennom et grunnlovsforslag som ikke er spesielt seriøst fundert.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Fremskrittspartiet vil selvfølgelig håndtere den saken på lik linje med absolutt alle andre saker. Fremskrittspartiets program sier at vi er tilhengere av monarkiet, og det er det rådet vi vil gi folket inntil partiprogrammet eventuelt endres.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Representanten Skei Grande gjorde et poeng av at hun som 13-åring meldte seg inn i Venstre. Jeg var betydelig senere ute enn henne, jeg meldte meg ikke inn i Fremskrittspartiet før jeg var 14. Men jeg tok valget tidligere enn det. Men jeg er ikke sikker på om verken Skei Grandes valg av parti eller mitt eget valg av parti ville vært særlig påvirket av om stemmerettsalderen hadde vært 16 år på det tidspunktet. Jeg har betydelig sympati for argumentasjonen om at en skal være en røst for dem som ikke blir hørt, men jeg er ikke helt overbevist om at det nødvendigvis er noen sammenheng mellom det perspektivet og det å redusere stemmerettsalderen. For hvis det skulle være poenget, er vel 16 år egentlig for høyt. Da burde man jo gått enda lavere og gitt stemmeretten til enda yngre innbyggere. Både representanten Langeland og representanten Skei Grande var inne på at man kan bli satt i fengsel som 16-åring. Ja, men det kan man også som 15-åring, så det er ikke noen sammenheng mellom den 16-årsgrensen som forslaget legger opp til, og det at man kan bli satt i fengsel. I tillegg er det slik i straffeloven at fengsel normalt ikke brukes før man er 18, men det er en helt annen diskusjon. Så er det også riktig, som representanten Skei Grande sa, at det er en del inkonsekvenser også i dag, f.eks. kan man sitte her i denne sal og vedta lover, og man kan vel i prinsippet også være statsminister, men ikke gå ned til neste kvartal og kjøpe seg en flaske brennevin. Men da kan umulig løsningen være å skape flere inkonsekvenser. Da må jo løsningen være å løse de inkonsekvensene vi faktisk har, og ikke skape enda flere. Jeg vil bare få lov til å vise til det som representantene Marit Nybakk og Ola Borten Moe sa i sine innlegg, som jeg gir min varmeste tilslutning til: Det er nødvendig at det er sammenheng mellom valgbarhet og stemmerettsalder og myndighetsalder. På den bakgrunn anbefaler jeg Fremskrittspartiets representanter å følge innstillingen.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2010-05-27:
La meg starte med å slutte meg til det representanten Kolberg framførte med stort alvor. La meg fortsette med å si at kongehuset i Norge er en fellesnevner i det norske samfunnet – ikke automatisk fordi det står i den norske grunnloven, men på grunn av den innsats som kongehuset gjennom generasjoner har lagt ned. Kongehuset har en spesiell posisjon i det norske folk. Dette peker også framover. Norge er mer ulikt og i ferd med å bli mer forskjellig enn det noen gang har vært. Det norske hus er i ferd med å bli et mye større og videre hus, og vi trenger nye og andre fellesskap. Det norske kongehuset er både et gammelt og et nytt fellesskap, og den posisjonen som institusjonen har, skyldes ikke minst den evnen kongehuset har hatt til endring i takt med samfunnsutviklingen – ja, på mange felt vil jeg si at kongehuset har gått i front og vist vei. Jeg vil også peke på den evnen kongehuset har hatt til å lede når situasjonen har krevd det. Så er det også slik at vårt demokrati og vårt monarki har utviklet seg sammen. Det har ikke bestandig vært harmoni, men siden 1884 har det ikke vært noen tvil om hvem som bestemmer, og hvor makten ligger. Etter det har forholdet vært preget av gjensidig respekt. Vår statsform kan ikke på noe vis sies å ha vært til begrensning eller til hinder for utviklingen av Norge som et liberalt og konstitusjonelt demokrati. Derfor tror jeg, som representanten Foss, at dette er en statsform som har bærekraft, og som kan komme til å vare lenge. Nå er det intet mindre enn vår statsform som ligger på bordet til behandling i Stortinget. Det er det selvsagt stort alvor over. Derfor er det etter mitt skjønn synd at forslaget er så vidt dårlig fundert og så vidt dårlig formulert, ikke minst gjennom den åpenbare logiske bristen, som flere har påpekt, nemlig at vi her over bordet skal endre statsform, endre en lang rekke paragrafer i vår grunnlov, for så å legge forslaget ut til folkeavstemning. Avslutningsvis vil jeg peke på det jeg vil tro er et åpenbart paradoks for SV og forslagsstillerne, nemlig det faktum at hver gang man fremmer dette forslaget, hver gang man reiser denne debatten, og i alle fall på det viset som er gjort i dag, oppnår man ingenting annet enn at Stortinget med, vil jeg si, stadig større flertall og stadig større styrke stadfester vår statsskikk, stadfester vår statsform og stadfester vår støtte til monarkiet.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-27:
Troen på at det i krisetider er best å ha et ikke-valgt statsoverhode å lene seg til er vel ikke akkurat en oppvisning i demokratisk sinnelag. At vi i en urolig verden trenger kontinuitet, tror jeg ingen er uenig i. Problemet er at mange mener at denne kontinuiteten må bestå i et ikke-valgt statsoverhode, og det har jeg større problemer med å følge. For meg er saken her veldig enkel. Jeg beit meg merke i saksordførerens første innlegg, at tanken på og ideen om å skulle hylle et valgt statsoverhode på 17. mai var latterlig og komisk – hvem ville vel gå inn for noe så stusselig, andre enn folk som Ingrid Fiskaa? Kan autoritet være mer ærbart og respektabelt når den nedstammer fra tilfeldigheter og institusjoner basert i fjern historie enn når den springer friskt ut av hjertene og dømmekraften til et ærlig og opplyst folk? Det retoriske spørsmålet stilte John Adams, USAs andre president, 213 år før saksordfører Syversen i Stortinget gjorde narr av tanken på å hylle et valgt statsoverhode på nasjonaldagen. Men i svært mange land er det jo nettopp ideen om å hylle et valgt statsoverhode grunnen til at man har en nasjonaldag å feire i første omgang. Så glad jeg skal bli når vi kan gjøre det samme i Norge! For i hvilken sak kan det vel være viktigere å stå fast på de mest grunnleggende demokratiske prinsipper enn i spørsmålet om hvilken statsform vi skal ha? At enkelte partier prøver å avvise denne debatten i semantiske øvelser, viser bare hvilke problemer de har med å forsvare monarkiet prinsipielt. Det er faktisk ingen partier her i salen i stand til. Det er merkelig å se at de representanter som i andre sammenhenger holder de prinsipielt funderte friheter svært høyt hevet, nå forsøker å argumentere pragmatisk og praktisk for at demokratiet er noe vi kan forhandle bort på enkelte områder så lenge resultatet er trivelig og greit nok. Det er noe vi skal ha i bakhodet neste gang de samme representantene holder pompøse taler om hvor ukrenkelige de liberale frihetene er, som ytringsfrihet, pressefrihet og like rettigheter for alle – noe flere av talerne i dagens debatt har gjort tidligere. Da tenker jeg f.eks. på representanten Nybakk i debatten om Afghanistan i 2001. Jeg tenker på representanten Borten Moe i debatten om hijab. Når det gjelder statsformen vår, er disse spørsmålene tydeligvis underordnet med hensyn til hvor viktig det er å ha en prinsipiell tilnærming.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-27:
Det er verdt å merke seg at når saksordføreren, representanten Syversen, blir minnet på hva han selv sa i sitt første innlegg, så svarer han med å prøve å linke undertegnede til Fidel Castro på Cuba – og snakker i samme innlegg om lavmål fra andre representanter. Det er ganske spesielt, for det er ikke undertegnede som har argumentert ved å latterliggjøre tanken om å hylle valgte statsoverhoder på nasjonaldagen i denne debatten. Det er det Syversen selv som har gjort. Og så opphisset som representanten ble i sitt siste innlegg – det tar jeg som nok et tegn på at SV i denne debatten har rett, og at Kristelig Folkeparti har svært sterke problemer med prinsipielt å forsvare monarkiet de stemmer for i dag.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-27:
Jeg har faktisk sett fram til denne debatten med nysgjerrighet og glede. Med den indignasjon og det dystre alvor som saksordføreren la fram denne saken med, og som andre har fulgt opp, skjønner vi at akkurat nå, mens denne debatten foregår, opplever det norske folk noen dramatiske skjebnetimer. Tenk i det hele tatt å gjøre noe så utilbørlig som å reise et forslag om å velge vekk en styringsform som stort sett verden for øvrig ikke har! Dette er svært dramatisk, sier Martin Kolberg, og andre følger veldig klart opp, ikke minst siste taler, rett før meg. Så først i dag har jeg skjønt hvor inderlig vanskelig verden for øvrig må ha det – ikke på grunn av finanskrise, matvarekrise, krig, konflikt og klimakrise, men fordi de ikke har et kongedømme, ikke minst i en verden som opplever så mye endring og omskiftelighet som i dag. Hva er det da verden ikke har skjønt, som vi har skjønt? Eller: Hva er det ved Norge som er så spesielt at vi skal ha en så spesiell styringsform? Er det 17. mai? De fleste av oss nordmenn er faktisk i den vanskelige situasjonen at vi ikke har en konge å hilse på 17. mai. Vi må faktisk vinke enten til en ordfører eller til lederen for 17. mai-komiteen, men føler likevel at 17. mai fungerer for oss. Er det krigen vår? Andre land har også både opplevd og overlevd kriger på tross av at de ikke har hatt kongedømme eller en konge. Nei, jeg sitter igjen med det jeg hadde en mistanke om på forhånd: Det er SV som er prinsipiell i denne debatten. Majoriteten spiller på følelser – gode, nasjonale følelser. Det jeg derfor sitter igjen med, er, for å oppsummere, det store spørsmålet: Hva er det verden for øvrig ikke har skjønt – når de enten har valgt vekk kongedømmet, eller ikke har skjønt at de snarest mulig må innføre kongedømme?
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-05-27:
Jeg klarer nok ikke å få opp volumet like mye som representanten fra Fremskrittspartiet når det gjelder engasjementet i dette. La oss se dette litt i et historisk perspektiv. La oss se det i et langt historisk perspektiv. Hvor mange ganger har det ikke skjedd at politikken har prøvd å få damer til å kle seg på en bestemt måte? Hvor mange ganger har vi ikke diskutert hva som er syndig og ikke syndig, hva som er rett ifølge våre normer, og hva som er ufint? Det er ikke så ofte vi diskuterer menns påkledning, men damers påkledning har vært diskutert opp gjennom historien. Prinsipielt er det helt likt, det Fremskrittspartiet nå gjør, og det Taliban gjør: Man påpeker at damer enten skal gå sånn eller sånn kledd, hvis ikke er det ikke rett i forhold til våre verdier. Og det har politikken gjort til alle tider. Jeg bor ved siden av disse damene. Jeg vet at det er så mange at det ville tatt Per-Willy Amundsen en liten kveldsstund å ringe alle sammen og snakke med dem og kanskje få deres historier om hvorfor ting er akkurat som de er. Det har aldri noen gang skjedd at kvinner har blitt frigjort ved lovvedtak som de sjøl har vært imot. Kvinner har blitt frigjort av kvinners kamp og av at kvinner har vært i stand til å ta den kampen sjøl. Jeg vet om historier som handler om at man slipper ned sløret. De historiene kan man få hvis man reiser til hvilke som helst av de gode norskkursene, de gode integreringskursene. Der forteller lærerne om tilknappede damer med slør og med stor tildekkingsgrad av kroppen når de kommer inn, som til slutt lærer at det norske samfunnet ikke er så skummelt som man først har inntrykk av. Det at vi har en annen måte å snakke med hverandre på, en annen måte å omgås menn på, betyr ikke at vi har en seksualmoral som er dramatisk annerledes. Alle de trygghetssignalene gjør til slutt at sløret faller. Det er sånn man frigjør. Det er sånn man faktisk lar folk få slippe. Og dette er det samme partiet som gjerne vil kutte midlene til den type kurs som vi vet faktisk får sløret til å falle! Jeg kunne gjerne også ha diskutert mye om menns påkledning. Jeg bor også nær menn som går veldig strengt religiøst påkledd, men jeg antar at det ikke er en del av denne diskusjonen. Jeg tror vi skal ha en litt tilbakelent holdning til dette, og så må vi se det litt i historisk perspektiv. Da er jeg litt redd for at munterheten svinger oss mer enn den store provokasjonen. For det handler om at kvinner har blitt herset med opp igjennom tidene, og dette føyer seg bare inn i rekken av politikere som skal bestemme hva som er rett og hva som er galt når det gjelder hva vi skal ha på oss. Det bør vi lære oss at vi ikke skal finne oss i.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-05-27:
Det er et stort støynivå fra denne talerstolen når man diskuterer kvinner og klær. På 17. mai i fjor var det veldig varmt i Oslo. Da slo det meg at nå var Trine blitt en gammel dame, for jeg reagerte på alle de veldig unge jentene som hadde på seg slike klær som jeg tenkte at det bruker du ikke på 17. mai, det har du på deg når du skal på nattklubb. Da tenkte jeg at nå er du blitt en gammel dame, Trine. Når du er lærer, har du stor mulighet til å bestemme hva folk skal ha på seg i klasserommet. Jeg mener at du som lærer har stor autoritet til å si: Ta av deg lua, og ta av deg capsen. De har også stor autoritet til å si at jeg må få lov til å se ansiktet på alle jeg underviser. Jeg mener det er en lærers fulle rett. Det mener jeg er en autoritet en lærer selvfølgelig skal ha i et klasserom. Som ansatt på et trygdekontor, der en ikke vet hvem som sitter foran deg, har du sjølsagt full rett til å få klarlagt hvem det er som sitter foran deg. Jeg må si at jeg syns at det å putte hijab på småjenter er ekkelt. Jeg syns det er en seksualisering av barn, som jeg ikke liker. Hadde jeg hatt en venninne som hadde gjort det, hadde jeg sagt ifra om at det hadde jeg ikke likt. Men det er veldig mye av de andre klærne du finner i en barnebutikk som jeg også syns er ekle. Men det er et stort skille mellom det jeg personlig syns at man ikke skal ha på barn, og det jeg vil at loven skal vedta. Det er et stort skille mellom det jeg syns er passende å ha på seg på 17. mai, og det jeg syns loven skal vedta. Det som provoserer meg her også, er at det bare er kvinners antrekk man alltid diskuterer. Og så er det slik: Har dere noen gang snakket med noen av disse damene? Det har jeg gjort, og jeg har oppdaget at det som er bak, av og til er mye mindre undertrykking enn man forventer. Disse kvinnene kan være mye mindre undertrykt enn veldig mange kvinner som jeg har møtt i andre situasjoner og som ikke har vært tildekket, men som har levd i parforhold som har vært ekstremt undertrykkende. Det er ikke noen regel for dette. Det som er soleklart for meg, er at Fremskrittspartiet her i dag fremmer forslag som gjør at de aldri mer skal få lov til å kalle seg liberale. Det viser også at de har en grunnleggende mistillit til troen på dialog i samfunnet, troen på at læreren faktisk kan sette seg ned med en mor og far og si at dette syns jeg ikke noe om. Jeg tror at det virker mer enn at brølende fremskrittspartipolitikere står her og roper hardt om kvinners rettigheter.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-05-27:
Det var snilt. Jeg håper jeg ikke bruker opp goodwillen min, for jeg trengte den egentlig ikke akkurat nå. Jeg ønsker bare å ta ordet til en kort stemmeforklaring, ettersom Venstre ikke er representert i komiteen. Vi fra Venstres side deler kritikken til den øvrige del av opposisjonen i merknadene når det gjelder regjeringas forarbeid i saken. Regjeringa har helt unødvendig satt seg i en situasjon hvor man er nødt til å fremme et forslag om midlertidige overgangsordninger fram til ny uførepensjon trer i kraft, mens man har hatt to og et halvt år på seg til å legge fram forslag til ny uførepensjon for Stortinget, uten å ha fått det til. Det blir for oss nok et eksempel på at man er såpass internt uenig i regjeringa at det fører til svekkede demokratiske prosesser i Stortinget. Dette er en sak der det ikke burde vært behov for overgangsordninger, men der en ny uførepensjon kunne hatt en grundig og god behandling i Stortinget. Da kunne vi vært klar for både innfasing og gjennomføring samtidig med innføring av et nytt pensjonssystem. Venstre vil allikevel stemme sammen med flertallet for de overgangsordningene som fremmes i innstillingen. Det er et bærende prinsipp i hele pensjonsforliket, som Venstre støtter, at uførepensjonen skulle tilpasses hovedprinsippene i pensjonsreformen i en ny fleksibel pensjonsalder. Det betyr ikke at Venstre med det gir en forhåndsgaranti for å støtte alle forslagene til en ny uførepensjon når den kommer til Stortinget. Det er helt avhengig av om regjeringa velger å inkludere oss som en pensjonsforlikspartner på forhånd eller ikke gjør det, som regjeringa har gjort i denne saken. Så vil vi sjølsagt være med og bidra til oppfølging av pensjonsforliket i Stortinget, og jeg håper at vi også kan være en konsulterende partner i den ordningen. Men vi støtter hovedinnstillingen.
Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-27:
Det har, som flere har vært inne på, vært en kontinuerlig utviding av stemmeretten i samfunnet, en utvikling som har gått i retning av mer demokrati og mer deltakelse. Det har selvfølgelig vært en kamp som har hatt motstandere, mens sosialistene, nå i form av SV, har stått fremst i denne kampen. Den første utvidelsen var å løse stemmeretten fra kravet om å eie grunn, altså en åpning for dem som til da var blitt betraktet som uselvstendige fordi de ikke eide grunnen sin – at de også skulle få delta. Deretter kom den store åpningen for at de som også var blitt betraktet som uselvstendige, fordi de i stor grad var forsørget, nemlig kvinnene, skulle få stemmerett. Siden den gang har stemmerettsalderen blitt senket flere ganger i takt med økt opplysningsnivå, økt utdanningsnivå og – selvfølgelig – i takt med en økt forståelse av hvor viktig det er at flest mulig har rett, ansvar og plikt når det gjelder styret av landet. Nå er etter SVs mening tida inne til å senke stemmerettsalderen en gang til, nå til 16 år. Det er, som vi har hørt, ikke et enestående forslag. Mange andre land har også senket stemmerettsalderen til 16 år, med gode erfaringer. 16 år er alderen da folk kan dømmes til straff og har rett til å gå inn eller ut av religiøse samfunn og organisasjoner. Det er mange gode grunner til at plikter og rettigheter man får som 16-åring, følges opp med myndiggjøring i form av stemmerett. Mens gjennomsnittsalderen i Norge stiger, endres også det politiske fokuset i retning av interessene til den eldre delen av befolkninga. De tyske foreningene for barnepsykologer har foreslått å gi foreldre stemmerett på vegne av sine barn. Det gjør de fordi de er bekymret for at politikerne bare er opptatt av den delen av befolkninga som blir stadig eldre, og ikke av hele befolkninga. Det er å gå langt, men de peker på et viktig prinsipp. Stortinget hadde ikke diskutert mange saker som hadde vedrørt kvinner, hvis ikke kvinnene hadde hatt stemmerett. En senking av stemmerettsalderen til 16 år vil både gi ungdom økt innflytelse og øke den politiske interessen blant dem som skal overta landet, for unge og deres problemstillinger, herunder miljø- og klimautfordringer. Jeg er overbevist om at det er sunt både for ungdom og for Norge.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
I Dokument nr. 12:21 for 2007–2008 foreslås rett til å nedlegge sitt verv som stortingsrepresentant på visse vilkår. Bakgrunnen for forslaget er i henhold til forslagsstillerne den praksis som har vokst frem der det i helt spesielle tilfeller er gitt langvarig permisjon til representanter som ønsker å kunne tiltre stillinger som formelt ikke er forenlige med stortingsvervet. Forslagsstillerne viser også til at det er eksempler på at representanter har fått anledning til å tiltre en stilling som det har vært ansett for å være av nasjonal interesse for Norge at vedkommende bekler. Det vises også til situasjoner hvor den personlige belastning ved å utføre vervet som stortingsrepresentant blir uforholdsmessig stor. Det er fremmet tre alternative forslag, hvor vilkårene for fritak er forskjellige. Det mest liberale alternativet har ingen andre vilkår enn at representanten selv søker om fritak. Det mest restriktive alternativet går ut på at fritak kun gis dersom det er av nasjonal interesse. Det er en samlet komité som mener at forslaget åpner for en uønsket tenkning rundt den forpliktelse det er å være stortingsrepresentant, og det ansvar en representant etter Grunnloven er pålagt. Det kan også stilles spørsmål om forslaget er i tråd med Grunnlovens ånd. Stortingsvervet er en grunnlovfestet plikt. Det er i utgangspunktet ikke mulig for personer som er valgbare, å motsette seg valg. Det blir da etter komiteens syn ikke riktig om Stortinget selv i etterkant kan innvilge fritak etter søknad. Det vises her til at det mest liberale alternativet i praksis vil fjerne plikten til å motta valg som stortingsrepresentant. Det er viktig for forståelsen av vervet som stortingsrepresentant at det fortsatt skal være en borgerplikt for dem som velges til det. Komiteen mener også at forslaget åpner for press mot enkeltrepresentanter som opplever ulike livskriser. Vi mener dagens regelverk i praksis fungerer godt i situasjoner der det kan være vanskelig å kombinere stortingsvervet med livet for øvrig. På denne bakgrunn er det en samlet komité som anbefaler at det fremlagte forslaget, samtlige alternativer, ikke bifalles. For øvrig – og helt til slutt – viser et flertall i komiteen, medlemmene fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, til at disse partiene «har vært skeptiske de gangene representanter har trådt ut av stortingsvervet for å bli statssekretærer eller lignende».
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Bare en meget kort kommentar til innlegget fra representanten Marit Nybakk. Hun tok utgangspunkt i at jeg tok opp, og nevnte flere steder dette med permisjonsreglene, og at det faktisk ikke var det sentrale i forslaget som det skal voteres over. Men i begrunnelsen i forslaget er dette med permisjonene tatt opp en rekke ganger, og det var også grunnen til at jeg viste til det i mitt innlegg. For øvrig deler jeg synspunktene som representanten Nybakk kom med, i meget stor grad. Spesielt når hun tar til orde for at man skal se på hvilke regler som er når det gjelder permisjon – og også siste taler, representanten Gullvåg, tar jo opp dette – er jeg meget fornøyd med at man tar det opp i presidentskapet, hvor både presidenten som leder møtet i dag, og Marit Nybakk sitter.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Det vil muligens forundre noen at undertegnede og flere andre av forslagsstillerne kommer til å stemme imot sitt eget forslag når vi kommer så langt. Når vi likevel gjør det, er det fordi denne saken er behandlet i Arbeiderpartiets gruppe, og vi følger gruppen i denne saken. Når det er sagt, er jeg glad for at det så sterkt understrekes at man vil se på ordninger i tilknytning til permisjonsreglementet som gjør det mulig for representanter som kommer i vanskelige sosiale situasjoner, å bli fritatt for sin daglige oppmøteplikt i Stortinget for kortere eller lengre perioder, fordi da forslaget ble fremmet, var det med grunnlag i at permisjonsreglementet så langt ikke ga en slik anledning, og fordi daværende permisjonsordning faktisk viste seg å være i strid med Grunnlovens bestemmelser. Jeg ber imidlertid om at presidentskapet forfølger det en nå har sagt fra talerstolen, slik at vi kan få skikkelige ordninger som gjør det mulig for representanter å slippe å møte dersom sosiale situasjoner skulle tilsi det.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-05-27:
Med den smule debatt vi har hatt om prinsippene om levealdersjustering ved behandlingen av denne saken, føler jeg behov for å understreke et par ting. Det første er at vi diskuterer ikke lenger hvorvidt levealdersjustering skal være en del av pensjonssystemet eller ikke. Levealdersjustering er et bærende prinsipp i et nytt pensjonssystem og vil også være det når vi skal drøfte uførepensjonsordningen i fortsettelsen. Det vi derimot har all grunn til å diskutere, er hvordan uførepensjonister i framtida som ikke lenger har muligheter til å kompensere levealdersjusteringen med deltakelse i arbeidslivet, skal kompenseres eller skjermes mot effektene av levealdersjusteringene i pensjonssystemet. Dette er en veldig viktig forskjell, for akkurat som det er stor forskjell på arbeidsevnen til dem som er uføre, og selvfølgelig også graden av uførepensjonering, vil det altså måtte være ulike kompensasjonsordninger for disse gruppene. Det er det det er nødvendig å få en skikkelig gjennomgang av når vi i en helhetlig sammenheng skal drøfte en ny uførepensjonsordning.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Det har vært varierende versjoner om noen visste eller ikke visste, og hvem som visste eller ikke visste, om sikkerhetskriteriene og bruddene ved Skien fengsel. Mitt spørsmål til statsråden er enkelt: Mener statsråden at informasjonsflyten mellom ansatte, de offentlige etatene og departementet er tilfredsstillende? Eller ser statsråden et forbedringspotensial i så måte?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-05-27:
Det er stor enighet i komiteen om at narkotika er en utfordring og et stort problem i norske fengsler, og det er også stor enighet om at vi må prøve å sette inn tiltak mot dette. Som representanten Torve også sa, må vi se narkotikaproblematikken under ett. For det første må vi hindre at folk får rusproblemer – det er det ingen tvil om – og så må vi hindre at de fortsetter med dette når de er inne i fengslene. Jeg tror aldri vi blir kvitt rusproblemer i det norske samfunnet eller i verdenssamfunnet, og som statsråden nå sier, klarer vi ikke å holde fengslene helt rene for narkotika, men vi kan gjøre det vi kan for å hindre at det blir misbrukt narkotika i fengsler. Det er viktig, som flere har vært inne på, at de innsatte får progresjon i soningen sin og har en mulighet til å komme ut til et tilnærmet normalt liv, og etter hvert et helt normalt liv etter soning. Men det er også viktig – når vi ser på progresjonen i soningen – at dette må være individbasert. De som sitter i fengsler, er ikke en ensartet gruppe, det er faktisk individer som sitter der, og som trenger individuell behandling. Det jeg egentlig gikk opp for å kommentere, var representanten Chaudhrys innlegg om forslaget om visitasjon, som også representanten Lillehovde var innom. Det er sånn at når du sitter i fengsel, er du fratatt visse rettigheter, men må likevel forholde deg til de lover og regler som er innenfor fengslets murer. Når du da bryter disse lovene og reglene, må det få en konsekvens. Det vet også de som er innsatt, at hvis jeg bryter en lov eller en regel, så får det konsekvenser for meg, og i dette tilfellet får det den konsekvensen at min familie, mine venner som kommer og besøker meg, blir visitert. Det er konsekvensen av det. Det er også med på å sørge for at de innsatte kanskje tenker seg om en eller to ganger før de fortsetter rusmisbruket sitt i fengslet. Når de bryter loven, får det konsekvenser for dem selv, og også for familien som kommer på besøk. Og, ja: Når det gjelder spørsmålet til Lillehovde, er jeg villig til å gå så langt som å si at når du har brutt disse reglene, skal det få den konsekvensen at familiemedlemmer som kommer på besøk, skal visiteres. For det er uten tvil slik at familiemedlemmer også brukes til å smugle narkotika inn i fengslet. Og det må vi sette en stopper for.