trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-02-26:
Mitt spørsmål går til Astrup. Som tidligere ordfører banker hjertet mitt for kommunen. Det er vel ikke så rart. For hva er kommunen? Det er barnehager og skoler, helsestasjon og hjemmesykepleie, brøyting og barnevern. Kommunen, de ansatte, tar vare på ungene våre mens vi er på jobb. Det er i kommunen de gjør jobben med å bygge gagns mennesker. Ungene våre leker og lærer med ansatte som trøster og tilrettelegger. Det er først og fremst menneskene som er kommunen – folk som går på jobb hver dag for å levere gode tjenester til innbyggerne, ansatte som skal ha en lønn å leve av, ansatte som koster penger. Dette huset stiller store krav til tjenestene kommunen leverer. Bemanningsnormer og pedagognorm er innført i barnehager og skoler, uten at det følger nok penger med. Det som imidlertid følger med, er pekefingeren og formaningen om at det bare er å prioritere – det er bare å prioritere innenfor et kommuneopplegg som er det strammeste på 15 år. Når store deler av kommunebudsjettet bindes opp av bemanningsnormer som ikke er fullfinansiert, er det landets eldre som må plukke opp regningen. Ordfører Ståle Grøtte i Rælingen sier følgende i FriFagbevegelse: «Det setter kommunene sjakkmatt. I så å si alle kommuner gjennomføres nå kraftige innsparinger i helse- og omsorg, til tross for at(…) utfordringene innen denne sektoren bare vil øke.» (…) Jeg lurer på hva den nye kommunalministeren vil bidra med til Kommune-Norge og landets eldre – penger eller fortsatt pekefinger?
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-02-26:
Nå er det ikke digitale lærere bemanningsnormen har pekt på. Det er folk, det er ansatte. KS og kommunene har vært tydelige på at bemanningsnormen i barnehage og skole er underfinansiert med 1 mrd. kr. Dette er penger som må tas fra andre områder i kommunebudsjettet. Alle som har vært kommunepolitikere, vet at helse og omsorg er den andre store budsjettposten. Hvis dette ikke skal gå ut over landets eldre, på hvilke områder mener kommunalministeren at det er 1 mrd. kr å hente i budsjettene til norske kommuner?
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2020-02-26:
Da fikk vi pekefingeren her også, med andre ord. La oss gå direkte på eldreomsorgen. Det blir dobbelt så mange eldre de neste 20 årene. Det betyr samtidig en dobling av antall personer med demens – en diagnose som utgjør en stor belastning både for dem som er rammet, og for deres pårørende. Dagaktivitetsplasser for mennesker med demens har vært et viktig felles løft for stat og kommune. Den 1. januar 2020 la regjeringen ned tilskuddsordningen der staten bidro med 50 pst. av kostnadene til en slik plass. Pengene ble innlemmet i kommunerammen, men heller ikke her følger det nok penger med. Regjeringen har bare kompensert kommunene for halvparten av plassene de forventer at kommunene skal etablere. Dette regnestykket går heller ikke opp. Hvorfor kutter regjeringen i tilbudet til sårbare demenspasienter og deres familier?
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Regjeringen har allerede bidratt med betydelig inntektsvekst for kommunene i de årene vi har sittet. Siden 2013 har kommunenes inntekter økt med vel 30 mrd. kr. De frie inntektene til kommunene har økt mer hvert eneste år i gjennomsnitt i den perioden denne regjeringen har sittet, sammenlignet med forrige regjering. Vi ønsker å gi kommunene handlingsrom til å kunne levere gode tjenester til sine innbyggere og likeverdige tjenester uavhengig av hvor i landet man bor. Så tror jeg det er viktig at både stat og kommune fremover tenker nytt om hvordan vi løser oppgavene, fordi vi går inn i en periode der økonomien kommer til å bli trangere for landet som helhet. Det betyr at vi trenger å legge vekt på innovasjon og digitalisering og nye måter å løse oppgavene på, for å sørge for at innbyggerne får de tjenestene de forventer, fortjener og har krav på.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Kommunenes økonomi og kommunenes utgangspunkt for 2020 er godt. Det skyldes både at vi har hatt gode kommuneopplegg i flere år, og at det har vært merskatteinntekter til kommunene, noe som gjør at vi har rekordfå kommuner på ROBEK-listen. Nå er vi nede i åtte kommuner, som er en betydelig nedgang fra da vi overtok regjeringsmakten i 2013. Kommunene har, tenker jeg, et godt økonomisk utgangspunkt for å løse de oppgavene de skal løse. Det er ikke til å stikke under stol at også kommunene må prioritere for å få økonomien til å gå opp, men utgangspunktet er, som sagt, godt i 2020 – slik det også har vært de foregående årene. Vi er opptatt av gode tjenester til innbyggerne og likeverdige tjenester over hele landet. Man skal kunne bo i hele landet og få gode tjenester – uavhengig av hva slags tjenester det er – og man skal få de tjenestene man har krav på.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Jeg synes det er litt spesielt å bli beskyldt for bare å komme med pekefingeren når eksemplet som benyttes, er at vi har flyttet penger fra en tilskuddsordning inn i rammen, noe som jo nettopp gjør at kommunene selv, som har skoen på og vet hvor den trykker, kan gjøre sine prioriteringer. Jeg tenker vettet er jevnt fordelt i dette landet, og at kommunepolitikere landet rundt er gode til å gjøre prioriteringer lokalt. Derfor bør vi i størst mulig grad gi pengene til kommunene som frie inntekter og ikke som øremerkede tilskudd, slik at kommunene selv kan gjøre sine prioriteringer. Alle er opptatt av at de eldre skal få et godt og verdig tilbud enten de er demente eller ikke, og at kommunene skal være i stand til å gi dem det tilbudet de både fortjener og har krav på. I kommunenes inntektssystem fanges utgiftsøkninger opp over tid, og det vil også reflekteres for de kommunene det her er snakk om.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Jeg er helt uenig i den virkelighetsbeskrivelsen av kommunenes økonomi. Den gjennomsnittlige veksten i frie inntekter per innbygger har vært høyere under denne regjeringen, til og med 2018, enn den var under Stoltenberg-regjeringen, og som sagt har vi tilført kommunene 30 mrd. kr under denne regjeringen, som setter kommunene i stand til å satse på barnehager, på skoler og på eldreomsorg. I tillegg går kommunene inn i 2020 med en merskattevekst etter revidert budsjett i 2019 på 6,6 mrd. kr. Det er et godt utgangspunkt for 2020. Så vil jeg si at vi er nødt til å forberede oss på en tid da nasjonen samlet sett kommer til å ha mindre penger tilgjengelig. Det betyr at politikere som representanten Sivertsen går harde tider i møte, for hans svar på alle utfordringer er mer penger. Vi er nødt til å tenke nytt om hvordan vi løser oppgavene, vi er nødt til å satse mer på innovasjon. Det må gjelde staten, men det må også gjelde kommunesektoren. Derfor kommer jeg også til å legge frem en stortingsmelding om innovasjon i offentlig sektor, for dette blir viktig i årene som kommer. Alt kan ikke løses med mer penger.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Hvis denne regjeringen fører en politikk som utarmer kommunene, kan man spørre hva den forrige regjeringen gjorde. Når veksten i de frie inntektene er høyere under denne regjeringen enn under forrige regjering, synes det som om representanten Sivertsens kritikk faller på sin egen urimelighet. Så er jeg glad for at representanten er opptatt av innovasjon, men jeg kan berette at da jeg var digitaliseringsminister, var det fint lite interesse fra opposisjonen for hvordan man skulle benytte digitalisering for nettopp å drive innovasjon i kommunene. Det er fint hvis opposisjonen nå har tenkt å endre på det fremover, for det kommer til å bli nødvendig. Vi har gitt kommunene solide økonomiske rammer de siste årene, men det betyr ikke at det er et overflødighetshorn av penger for kommunene der ute. Det kommer det aldri til å bli. Det viktige er at man har gode rammer for å kunne gi innbyggerne de tjenestene de forventer, fortjener og har krav på, innenfor barnehage, skole og eldreomsorg, og at vi er godt rustet for årene som kommer. Det økonomiske utgangspunktet i 2020 er godt, og det er delvis regjeringens fortjeneste at skatteinntektene går opp, fordi flere kommer i arbeid takket være en vellykket næringspolitikk. Men det kan sikkert næringsministeren si mer om.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Det er absolutt nødvendig for kommunene å prioritere innenfor sine rammer, mitt poeng er likevel at kommunenes økonomiske utgangspunkt er godt når vi går inn i 2020. Det skyldes både at vi har hatt en vekst i de frie inntektene, og at det er en merskattevekst som kommer kommunene til gode. Så er det en bekymring at effektiviteten i kommunesektoren har gått ned de siste årene. Vi er nødt til å ta i bruk både digitale og innovative løsninger som gjør at kommunene kan effektivisere driften og dermed frigjøre midler som kan brukes til å gjøre tjenestetilbudet enda bedre. Det er altså behov for fortsatt nytenkning i kommunesektoren. Jeg er veldig glad for at KS har startet et partnerskap for radikal innovasjon, som forhåpentligvis kan bidra til at vi nettopp kan frigjøre ressurser til å gi befolkningen enda bedre tjenester i årene fremover.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Ja, det vil helt sikkert på noen områder være behov for flere ansatte for å løse oppgavene på en god måte. Samtidig er vi nødt til å se på om vi kan løse oppgavene på nye og bedre måter for å få ressursene til å strekke lenger. Det handler bl.a. om å ta i bruk velferdsteknologi, som kan gi økt trygghet for folk i hjemmene deres, og som dermed kan gjøre at hjemmetjenestens ressurser kan strekkes lenger. Vi skal sørge for at mennesker skal gjøre de oppgavene som mennesker er best på, og at man møtes med nettopp varme hender fremfor en kald skulder. Men den ekstra tryggheten som teknologi gir, kan gjøre at ressursene utnyttes bedre enn vi kanskje får til i dag. Her er det veldig mye å gå på i årene fremover. Vi er nødt til å ta et krafttak for å få til dette. Det er viktig at verdier skapes før de deles, og når kommunene har hatt en merskatteinntektsvekst de siste årene, skyldes det nettopp at flere har kommet i arbeid. Det er viktig for å kunne finansiere velferdstjenestene.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Jeg er helt enig i at velferdsteknologi alene aldri kommer til å løse denne utfordringen, men det var ett eksempel på noe som vi må ta i bruk mye mer systematisk i årene fremover for å kunne gi eldre en tryggere og mer verdig alderdom. Det er viktig å understreke at de aller fleste eldre er en ressurs, og vi må sørge for at det er attraktivt for eldre å stå lenger i arbeid og bidra til fellesskapet, slik at vi kan finansiere velferdstjenestene også i årene fremover. Mange eldre ønsker å jobbe lenger, og vi må gi dem den muligheten og legge til rette for det. Jeg er helt sikker på at representanten Karin Andersen har mange gode år foran seg i arbeidslivet der hun kan bidra til fellesskapet – og det er bra. Jeg er fortsatt opptatt av at vi er nødt til å legge til rette for at det skapes verdier som kan finansiere alle dem som skal jobbe i helsevesenet, enten det er i spesialisthelsetjenesten eller i kommunene, i årene fremover. Det er derfor viktig at vi har en næringspolitikk som gjør det mulig. Det er viktig for kommunenes evne til å levere gode tjenester.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Takk for spørsmålet. Regjeringen ønsker å øke det lokale handlingsrommet i plan- og byggesaker. Det fremgår bl.a. av regjeringens politiske plattform, Granavolden-plattformen, som jo representanten kjenner godt, der det heter at regjeringen vil styrke det kommunale selvstyret og redusere statlig og regional detaljstyring, og at eiendomsretten skal være et bærende prinsipp i lover og regler. Det heter også at vi skal gi lokalt handlingsrom gjennom å utvide kommunenes dispensasjonsmulighet fra eksisterende lokalt vedtatte planer innenfor rammeverket av nasjonalt regelverk. Departementet kommer om kort tid til å sende på høring forslag til endringer i plan- og bygningslovens bestemmelse om dispensasjon. Dagens dispensasjonsbestemmelse har strenge vilkår for dispensasjon, og Fylkesmannen som klageinstans kan overprøve kommunenes vurderinger i alle typer dispensasjonssaker. Vi ønsker et tydeligere skille mellom saker der nasjonale og regionale interesser gjør seg gjeldende, og saker der kommunen må ha større frihet enn i dag til selv å finne den beste løsningen. Vi mener derfor at hensynet til nasjonale og regionale interesser skal fremgå tydelig av dispensasjonsbestemmelsen. Samtidig skal vurderingen av fordeler og ulemper ved en dispensasjon være undergitt kommunens skjønn, såkalt fritt skjønn. Det innebærer at vi ønsker å senke terskelen for når det kan innvilges dispensasjon, ved å ta bort dagens krav om at fordelene ved å gi dispensasjon må være klart større enn ulempene. I dag er det begrensede muligheter til å vektlegge eierinteressene som en fordel i dispensasjonsvurderingen. Vi ønsker derfor at det i større grad skal bli adgang til å legge vekt på tiltakshaverens egne vurderinger av hva som er den beste løsningen ut fra egne behov. Så denne regjeringen har ikke bare lovfestet det kommunale selvstyret, vi ønsker også at kommunene skal ha større myndighet i plan- og byggesaker, og jeg er derfor enig med representanten i hans tilnærming til denne saken.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Jeg tror det er viktig å understreke at det er en veldig liten andel av innsigelsessakene som havner på departementets bord i løpet av et år. Den terskelen har blitt betydelig høyere enn den var før. Det betyr at i de aller fleste saker blir man vel forlikt – enten i kommunen eller mellom Fylkesmannen og kommunen – før det havner på regjeringens bord. Så er det viktig å skille mellom det som er legitime lokale interesser, der Fylkesmannen bør vise aktsomhet med å overprøve det lokale skjønnet og det som er vesentlige regionale og nasjonale interesser, som det selvfølgelig tilligger staten å ha meninger om. Eksempelvis har vi ikke så veldig mye høykvalitets matjord i dette landet. Derfor vil det i noen tilfeller være slik at vi må overprøve vurderinger som er gjort av kommunen, for å ivareta den begrensede matjorden vi tross alt har i dette landet – slik tilfellet var i Vestby i forrige uke.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Jeg er selvfølgelig tilhenger av forenklinger i plan- og bygningsloven. Samtidig er det viktig at vi har en balanse. Ofte vil det være slik at det gjør det billigere for dem som bygger ut, og dyrere for dem som skal bo der. Den balansen må vi ivareta. Vi ønsker at det skal bygges nye boliger i stort monn fordi det gir ikke minst unge mennesker mulighet til å komme inn på boligmarkedet. Det må ikke være for dyrt å bygge boliger, for det skal være mulig for flere å bli selveiere. Samtidig er det noen krav vi må og bør stille fordi bygningsmassen kommer til å stå der veldig lenge. Dermed har det betydning hvordan bygget er oppført. Det andre er at kostnadene ved å ta bygget i bruk for den som skal bo der, blir lavere hvis vi har noen krav i bunnen. Så her er det en balanse, men jeg har ikke noe problem med å støtte representantens overordnede tilnærming til denne problemstillingen.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Det er viktig å understreke at det har vært gjennomført betydelige forenklinger i plan- og bygningsloven under denne regjeringen, og at jeg har en ambisjon om at det arbeidet skal fortsette. Jeg er ikke i posisjon til å gå i detalj om det nå, det tror jeg representanten også forstår, men det er ikke noen tvil om at mitt mål er at plan- og bygningsloven skal bli enklere. Vi må sørge for å gjøre det på en slik måte at vi samtidig ivaretar noen viktige interesser underveis. Så er det ikke alle krav som bidrar til at det blir dyrere å bygge, tvert om er det noen krav som stilles fordi det vil være bedre for dem som kjøper boligene. Hvis man f.eks. skal bygge et nytt leilighetskompleks, må man allerede når man fører opp bygget, legge opp til at det kan legges inn Wi-Fi i bygget. Det gjør det billigere for hver enkelt beboer, som da slipper å trekke ledninger etterpå – som et eksempel. Vi må ha to tanker i hodet på én gang og sørge for at vi har interessene til dem som skal bo der, med oss, samtidig som vi ivaretar utbyggerens interesser.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Debatten om såkalt hyblifisering har pågått en stund, og jeg er, i likhet med min forgjenger Monica Mæland, vel kjent med problemstillingen. Å forsterke tiltak mot boligspekulasjon og hyblifisering er også et punkt i Granavolden-plattformen. I mai 2019 sendte regjeringen på høring et forslag om å regulere hyblifisering i plan- og bygningsloven og eierseksjonsloven. Forslaget når det gjelder plan- og bygningsloven, går ut på å presisere kommunens hjemmel til å vedta bestemmelser om oppdeling av en boenhet til hybler i kommuneplanen. I tillegg foreslo regjeringen en ny hjemmel til å vedta slike bestemmelser i reguleringsplanen. Disse forslagene innebar at adgangen til å regulere hyblifiseringen blir en del av det ordinære plansystemet. Dette kan gi kommunen et bedre grunnlag for å styre utvikling og bruk av boligmassen. Forslaget når det gjelder eierseksjonsloven, innebærer at en seksjonseier må få samtykke fra årsmøtet for å omgjøre en leilighet til hybler. Forslagene fikk bred støtte i høringen, og vi jobber nå med oppfølgingen av høringen og tar sikte på å komme tilbake til Stortinget med en lovproposisjon i 2020.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Hyblifisering vil ofte utgjøre en bruksendring, og dermed vil det være søknadspliktig. For å avslå søknaden må kommunen ha avslagshjemmel i loven. For eksempel kan kommunen avslå bruksendringen hvis den ikke er i tråd med krav til brannsikkerhet. Kommunen kan også ha mulighet til å avslå søknaden med hjemmel i dagens plan- og bygningslov § 31-6. Denne bestemmelsen slår fast at kommunen kan avslå søknad og bl.a. oppdeling av bolig til hybler selv om tiltaket ellers oppfyller alle krav. Forutsetningen for å kunne avslå er at plan- og bygningsloven § 31-6 er gjort gjeldende i kommuneplanen, og bestemmelsen er i utgangspunktet et egnet virkemiddel for kommunen til å hindre hyblifisering. Men så er utfordringen at bestemmelsen og hvordan den brukes, er lite kjent. Kommunene bruker den derfor lite, og jeg er ikke kjent med i hvilken grad den brukes av Oslo kommune, f.eks. Men dette er også en del av bakgrunnen for de lovendringene vi har hatt på høring, og som skal gjøre det lettere å motvirke uønsket hyblifisering.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Jeg er enig i det. Det er klart at i det øyeblikket noe går fra å være en intern hybel til å bli en separat boligdel, kommer det også en rekke krav. Ikke bare gjelder det brannsikkerhet, men det handler også om parkering, tilgang på utearealer, osv. Så det er grunn til å se nærmere på denne problemstillingen også. Men jeg tror det vil være en styrke at adgangen til å regulere hyblifisering blir en del av det ordinære plansystemet, slik vi nå foreslår. Det tror jeg kan gjøre det lettere for kommunene å ta grep og styre utviklingen og bruken av boligmassen slik de ønsker. Så er det en utfordring at noen gjør om bolig uten å søke, og det gjør at kommunene er avhengig av tips for at de skal bli oppmerksomme på endringene.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Det korte svaret er nei. Men la meg ta det lange svaret: Etter lønn er leieutgifter den største driftsutgiften i staten. Leie av kontorlokaler i markedet utgjør om lag 4,5 mrd. kr i året. Regjeringen har som mål å redusere leiekostnadene. En rekke statlige virksomheter har de senere årene fått bistand fra Statsbygg i forhandlingene om nye leiekontrakter i markedet. Dette har gitt store besparelser for virksomhetene, midler de i stedet kan bruke på sin kjernevirksomhet. Det er bra. Regjeringen gjennomførte i 2018–2019 en områdegjennomgang av bygge- og eiendomspolitikken i statlig sivil sektor. Konsulenten mente bl.a. at statens leie av lokaler i markedet burde profesjonaliseres for å redusere statens utgifter. I 2017 ga Statsbyggs forhandling av statlige leiekontrakter 40 pst. reduksjon i utgiftene, sammenlignet med avtalene som utløp. Dette tilsvarte 90 mill. kr spart per år. I 2018 ble det inngått 13 nye leieavtaler der Statsbygg var rådgiver. Disse avtalene vil gi en samlet utgiftsreduksjon på 291 mill. kr over ti år. At staten har en profesjonell rådgiver, undergraver ikke konkurranse – tvert om. God anskaffelseskompetanse skjerper konkurransen hos dem som leier ut lokaler til staten. Det er det som er viktig. Statsbygg bistår allerede en rekke statlige virksomheter med å anskaffe lokaler i markedet. Bistanden omfatter alt fra å utforme arbeidsplasskonsept til innflytting. Brorparten av tjenestene kjøpes i markedet gjennom rammeavtaler. Statsbygg skal ikke bygge opp et stort apparat selv, men fortsette å kjøpe tjenestene i markedet. For meg er det viktig at statlige virksomheter skal ha funksjonelle lokaler med god tilgjengelighet for ansatte og besøkende, til en lavest mulig pris. Ved å utnytte Statsbyggs erfaring og kunnskap, og kjøpe tjenester tilpasset behovet, er jeg sikker på at virksomhetene får gode lokaler samtidig som vi frigjør ressurser. Ved å samle rådgivningen bygger vi kompetanse og bedrer oversikten over hele porteføljen av statens leie i markedet. Anskaffelse av større lokaler tar tid, og mange prosesser er i gang. Bruk av Statsbygg som rådgiver nullstiller ikke igangsatt arbeid. For meg er det et poeng at den enkelte virksomhet og Statsbygg sammen må finne gode og effektive løsninger for pågående anskaffelsesprosesser. Det har jeg tillit til at de klarer. Jeg deler ikke representanten Sandbergs bekymring. Tvert om, staten skal være en krevende kunde for å redusere statlige utgifter til leie av lokaler. Slik bidrar vi også til å styrke konkurransen i markedet, til glede for staten som stor leietaker.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
La meg først si at jeg er helt sikker på at statsråd Asheim med glede hadde stilt opp for å svare på spørsmål hvis det var innenfor hans konstitusjonelle ansvarsområde å gjøre det. Han har nettopp sittet gjennom en hel muntlig spørretime uten å få et eneste spørsmål, så jeg vil tro at han ville blitt glad for å få muligheten til å svare på spørsmål innenfor hans konstitusjonelle ansvarsområde. Statsbygg ligger imidlertid innenfor mitt konstitusjonelle ansvarsområde, og det er derfor jeg står her og svarer på dette spørsmålet. Representanten Sandberg sier at jeg «hevder» at det er spart penger gjennom å bruke Statsbygg som rådgiver. Vel, det er ikke en påstand, det er dokumenterbart at det er betydelige reduksjoner i utgiftene for staten som kan frigjøres til den virksomheten som vi jo ønsker at staten skal fokusere på, nemlig den utadrettede. Det må også være viktig i høyere utdannings- og forskningssektoren.
Nikolai Astrup (Høyre), 2020-02-26:
Som representanten helt riktig påpeker, har ikke regjeringen konkludert når det kommer til områdegjennomgangen av statlig sivil sektor. Vi mener likevel at det er fornuftig at man fra 1. mars benytter Statsbygg som rådgiver for å oppnå bedre betingelser i markedet. Som de tallene jeg allerede har vist til, viser, er det store summer å spare på dette, som kan frigjøres til virksomhetenes operative del, og det må det jo være viktig at vi legger til rette for. Så vil vi komme tilbake til hvordan vi skal gjøre det med oppfølgingen av områdegjennomgangen, men det er helt tydelig at det er ulike oppfatninger av områdegjennomgangen, ikke minst i den sektoren som Sandberg her snakker om.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2020-02-26:
Statsråden er inne på at de frie inntektene er viktige for kommunenes evne til å prioritere. Men kommuneøkonomien er under sterkt press, og regjeringens egne tall viser at siden 2017 har det vært nullvekst i de frie inntektene i kommunesektoren. Kommunene har altså reelt sett ikke fått en eneste ekstra krone å rutte med de siste årene. I forbindelse med KS’ budsjettundersøkelse sies det: «Det er blitt klart mer krevende å få budsjettene til å gå opp.» Begrunnelsen er et kraftig press på helse- og omsorgsutgiftene, som vi også hørte her i sted. Dersom dagens regjering hadde videreført Stoltenberg-regjeringens vekst i de frie inntektene til kommunene, ville sektoren ha hatt betydelig mer penger å rutte med når det gjelder frie inntekter, om lag 15 mrd. kr i den perioden regjeringen har styrt. Høyreregjeringen gir nå kommunene en trippel smell: Det er lav inntektsvekst, underfinansierte oppgaver og begrensninger for kommunene til å skaffe seg sine egne inntekter. Kan statsråden bekrefte, som man har opplyst til Stortinget, at det siden 2017 har vært nullvekst i kommunesektorens frie inntekter? Og vil statsråden fortsette denne utarmingen av kommunene?
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2020-02-26:
Det er ingen motsetning mellom å investere i fellesskapet – det å gi gode barnehagetilbud, bedre skoler, en forsvarlig helseomsorg og et godt helsetilbud til innbyggerne – og det å drive innovasjon. Skal man derimot få til det, må man gi gode nok rammebetingelser. Statsråden benekter ikke det som tidligere er opplyst til Stortinget, at det har vært en nullvekst i de frie inntektene i kommunesektoren siden 2017. Han kan igjen få anledning til å korrigere det hvis han mener det er gitt feil opplysninger før. Det som er tilfellet når det gjelder kommuneøkonomien, er at ja, det er få kommuner som står på ROBEK-lista. Det gleder jeg meg over. Det er mange kommuner som går med overskudd. Det er veldig bra. Det man unnlater å være tydelig på, er hvorfor man går med overskudd. Det er fordi man har ekstraordinære skatteinntekter på tross av regjeringens politikk – det har ikke vært noe som regjeringen har forutsett, for da ville man ha lagt det inn. Det har vært lavere pensjonsutgifter – også på tross av regjeringens politikk, det er ikke noe som var fanget opp i forutsetningene i kommuneproposisjonen – og tilsvarende lavere demografikostnader. Poenget er at man fører en politikk som utarmer kommunene. Så spørsmålet er: Vil man fortsette denne politikken, eller vil man øke kommunenes økonomiske handlingsrom?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2020-02-26:
Stadig trangere kommunerammer, særlig for små og mellomstore kommuner, gjør at nesten samtlige melder tilbake at de må komme med kraftige nedskjæringer. I de fleste kommunene rammer dette de eldre. I tillegg til trange rammer er nye utgifter påført kommunene. Kommunenes utgifter til yngreomsorg har økt sterkt de siste årene fordi antallet yngre personer med stort pleiebehov har økt, men særlig fordi staten tar en stadig mindre andel av disse kostnadene. Økt andel til yngreomsorg innenfor helse- og omsorgsbudsjettet betyr nødvendigvis mindre til eldreomsorg, og det ser vi tydelig konsekvensene av rundt omkring i Kommune-Norge. Hvis statsråden mener at det er så romslige budsjetter, kan han da komme med noen eksempler på hvilke alternativer kommunene har til å skjære ned det nødvendige, uten at det skal ramme eldreomsorgen, når man har en barnehagenorm som binder opp og begrenser handlingsrommet, og en skolenorm som begrenser handlingsrommet?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-26:
Om vi velger å bruke de verdiene vi har, på å sikre fellesskapet og f.eks. at eldre og syke kan føle seg trygge framover – det verdivalget vi tar i den forbindelse – blir veldig viktig for om vi har råd til det vi ser foran oss nå, og som vi alle vet kommer, at det blir mange flere eldre. Jeg føler meg ikke sikker på at statsråden og regjeringen er på riktig side i det spørsmålet, for det virker som om de prioriterer skattelette til de rikeste foran trygghet for de sykeste og de eldre. Jeg tror heller ikke syke og eldre føler seg veldig mye tryggere av alt dette snakket om teknologisk innovasjon. De vet at det trengs flere ansatte til å gjøre den jobben rundt omkring i kommunene. Da må man ha penger til å ansette folk. Ser statsråden at det vil være behov for en stor økning i antall ansatte framover i disse sektorene for å klare den økende oppgaven?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-26:
Jeg begynner å nærme meg denne alderen og håper virkelig at samfunnet har noe annet å stille opp med hvis jeg sitter alene i en leilighet og ikke får i meg mat, enn et kjøleskap som forteller at «nå, Karin, er det fire timer siden du spiste sist, så nå må du se og åpne skapdøra». Jeg sitter med en rapport fra Sykehuset Innlandet – og jeg vet at dette er likt på alle sykehusene – der det står at oppgavedelingen mellom primær- og spesialisthelsetjenesten framover vil redusere antall oppholdsdøgn med 20 pst. Her planlegger vi altså for et helsevesen der 20 pst. av behandlingene som i dag foregår på sykehus, skal foregå i kommunene. Det er også i lys av dette den nye kommunalministeren må ta seg en tur rundt i kommunene og snakke med dem som gjør jobben, for det vi gjør i dag, holder ikke. Velferdsteknologi kan hjelpe litt på noen områder, men vi er nødt til å utdanne og ansette nok folk til å kunne gjøre denne jobben hvis vi skal være trygge. Da må vi prioritere penger til dette framfor å putte pengene ned i lommene til dem som fra før er aller rikest i dette landet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-26:
«Norge har i flere år fått store summer fra EØS-bevilgningen til Hellas i retur. Dette skjer samtidig med at det er en humanitær asylkrise på de greske øyer og veldig store mangler i asylsaksbehandlingen i landet. Både flyktningene og lokalbefolkningen lider. Norge har nå inngått en ny avtale med Hellas om EØS-midlene. Hvordan vil regjeringen sikre at EØS-midlene faktisk blir brukt til å bedre situasjonen, og vil regjeringen ta initiativ til at midler som eventuelt ikke blir brukt, avsettes til humanitær hjelp?»
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-26:
Det er å håpe at det nye programmet fungerer bedre enn det gamle, for nå fungerer det ikke. Jeg har vært i disse leirene, og situasjonen der er altså ikke kvalitet i mottak. Sårbare som sitter der, blir altså ikke identifisert, fordi det nå stilles krav til at de må sertifiseres på et offentlig sykehus, et militærsykehus eller av annet offentlig helsepersonell, og slikt finnes ikke der som flyktningene, f.eks. i Moria-leiren, er. Barn får ikke gå på skole. Det er ingen sikkerhet i leirene. Mat og sanitære forhold er under enhver kritikk. Her er det virkelig behov for at regjeringen styrer disse pengene langt bedre enn i dag og sikrer at man faktisk hever kvaliteten på det humanitære arbeidet som foregår i leirene. Kan statsråden forsikre om at det vil skje?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2020-02-26:
Hvis man har fulgt denne implementeringen tett i forrige periode og skal gjøre det på samme måten nå, så er jeg ikke optimistisk. Nå er altså situasjonen i Hellas og på de greske øyer et farlig drivhus for ekstreme høyrekrefter. Lokalbefolkningen lider, flyktningene lider. Det er altså europeiske land – Finland, Frankrike og Tyskland – som nå har sagt ja til å ta imot f.eks. flere av de enslige ungene som sitter der, uten skolegang, uten hjelp, uten trygghet. Hva er grunnen til at Norge ikke kan gjøre som Finland, Frankrike og Tyskland, men må vente på de mest konservative og høyreorienterte regimene i Europa, som aldri kommer til å strekke ut hånda og si ja? Det kommer til å ende i en situasjon der det blir farligere og farligere i Hellas, og der flere og flere mennesker kommer til å gå til grunne i disse leirene.
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2020-02-26:
Spørsmålet mitt går òg til kommunalministeren. Det er mange som blir politikarar etter at dei har møtt byråkratiet i plan- og byggjesaker. Påbygg av eit hus, frådeling av ei tomt eller bygging av ein garasje eller eit naust er ofte saker som folk trur skal gå greitt, men det er før dei møter byråkratiet og vanskane med miljøvernavdelinga hos Fylkesmannen eller fylkeskommunen – i fyrste rekkje. Difor vender mange av dei seg til oss i Framstegspartiet, som er eit ombodsparti for folk flest, og som vil at me skal ha ja-kommunar som leitar etter ein grunn til å seia ja framfor ein grunn til å seia nei. For oss er det eit viktig prinsipp at ein legg stor vekt på lokaldemokratiet i plan- og byggjesaker. Eigedomsretten er eit anna viktig prinsipp. Me ynskjer å forenkla planbehandlinga, redusera planleggingstida og sikra at planar ikkje blir verdilause for utbyggjarar. I tida då Framstegspartiet var i regjering, fekk me gjort ein god del, men me er langt frå i mål. Kommunaldepartementet har avgjort over 150 saker sidan regjeringsskiftet i 2013, og kommunane har fått medhald i litt over 80 pst. av dei. Til samanlikning var det litt under 40 pst. under den raud-grøne regjeringa. Men etter at Framstegspartiet gjekk ut av regjeringa og Astrup vart kommunalminister, har departementet avgjort tre saker, og no er statistikken dårlegare enn han var under dei raud-grøne, for no har fylkesmennene fått medhald i alle sakene og lokaldemokratiet i ingen. Kommunaldepartementet har ikkje godkjent ein plan i Oslo kommune på Huseby, Kommunaldepartementet har ikkje godkjent ein plan i Vestby kommune, og Kommunaldepartementet har heller ikkje godkjent ein plan i Ulstein kommune. Så spørsmålet mitt er: Er det ei kursendring med Framstegspartiet ute av regjering, der fylkesmennene no får bestemma meir og lokaldemokratiet mindre?
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2020-02-26:
Takk for svaret frå statsråden, som er fine ord – dette har me høyrt mykje av i brev som går til fylkesmennene òg. Dessverre ser me ikkje alltid at dei orda og forventningane som er skapte, gjer seg gjeldande i konkret handling. Blant anna burde talet på motsegner frå fylkesmennene gått ned når ein får brev. Men fylkesmennene har fremja fleire motsegner i 2018 enn i 2017 trass i at dei har fått brev. Eg er glad for at regjeringa vil gjera noko på dispensasjonssida, det er ein kime til irritasjon hos lokalpolitikarar at fylkesmennene stadig vekk overstyrer meir. Spesielt er det at ein setjefylkesmann skal avgjera klagesaker, til stor irritasjon, for då er det ikkje departementet eller statsråden som står ansvarleg for Stortingets avgjerd, men ein byråkrat hos Fylkesmannen. Er det noko statsråden vil sjå på – at ein skal lyfta dei sakene som det med den nye praksisen blir færre av, inn til departementet, sånn at det ikkje er ein setjefylkesmann som avgjer enkeltsaker, men departementet?
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2020-02-26:
Det seier seg sjølv at det ikkje hamnar mange saker på bordet til departementet når departementet har delegert myndigheita til setjefylkesmenn. Då hamnar saka på bordet til nabofylkesmannen, som i all hovudsak er einig med kollegaen sin og set lokaldemokratiet til sides. Eg håpar at innspelet mitt om det blir sett nøyare på, for der ligg det ein stor kime til at ein set lokaldemokratiet til sides. Ei anna utfordring når det gjeld plan og bygg, er alle forskriftene som skaper store problem for dei som skal kjøpa seg bustad, for det blir stilt like strenge krav til isolasjon på Sørlandet som på Røros og i Karasjok. Det blir stilt tekniske krav som fordyrar byggjeprosessen og gjer at i veldig mange distriktskommunar er det dyrare å byggja eit hus enn det ein kan få for det etterpå. Her ønskjer Framstegspartiet forenklingar – gjera ting enklare, sånn at fleire kjem seg inn på bustadmarknaden – i tillegg til at me ønskjer å regulera og byggja fleire bustader. Kva er planane til statsråden når det gjeld å forenkla plan- og bygningslova ytterlegare når det gjeld byggjeforskrifta?
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2020-02-26:
Takk for svara. Det er hyggjeleg at ein overordna er einig med oss, men detaljane i desse sakene sit lokalt, og det er då ein opplever problemet med at fylkesmennene fremjar for mange motsegner – dei tek ikkje inn over seg signala om at no skal det bli enklare å byggja. At ein er einig i det overordna, hjelper heller ikkje dei som skal kjøpa seg bustad første gongen, når det blir stilt krav som er urimelege og kostnadsdrivande. Men det er bra at statsråden har eit engasjement på dette feltet. Me har følt at me kom godt i gang etter 2013, og så har interessa og engasjementet for dette feltet dalt. Eg gler meg over at denne statsråden vil fremja forslag til Stortinget. Viss det er forenklingar, vil Framstegspartiet bidra til å gjera det lettare for lokaldemokratiet og billegare for folk å kjøpa seg bustad. Eg utfordrar igjen: Kva fleire forenklingar kan me venta oss framover, og er dette eit område som denne statsråden vil prioritera sterkare?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2020-02-26:
Mitt spørsmål går til næringsministeren. Norsk eigarskap er eit viktig mål for Senterpartiet. Me meiner at eigarskapet betyr noko, og at korleis bedriftene opptrer, vert påverka av kven som er eigarar. Eigarskapet vert meir ansvarleg når det ikkje sit på andre sida av jordkloden. Sidan regjeringsskiftet i 2013 har kampen for nasjonalt eigarskap til bedrifter, infrastruktur og naturresursar vore spesielt viktig for Senterpartiet, for me fekk då eit politisk fleirtal, med Framstegspartiet, Høgre, Venstre og Kristeleg Folkeparti, som etter Senterpartiets syn utfordrar det norske og nasjonale eigarskapet. Me har bak oss nokre år der regjeringa Solberg har selt eller føreslått å selja bedrifter og svekkja lovar og vilkår som sikrar nasjonal kontroll med infrastruktur og naturresursar. Eksempla er mange: I 200 år har me i Noreg hatt ein norsk, nasjonal børs. No har Oslo Børs vorte ein filial styrt frå Amsterdam i børskonsernet Euronext. Regjeringa har kvitta seg med mange selskap, og endå fleire er føreslått lagt under hammaren for å verta selde ut. Senterpartiet meiner at nasjonalt eigarskap og statleg eigarskap kan vera eit viktig verkemiddel for å sikra det nasjonale eigarskapet. Trass i dette har regjeringa lagt fram ei eigarmelding der det vert sagt at målet er å redusera staten sitt eigarskap. Noreg er eit rikt land, men når det kjem til eigarskap i Noreg, oppfører me oss som eit fattig land, som sel unna for å halda skuta flytande. Så mitt spørsmål til næringsministeren er enkelt: Kvifor er det eit sjølvstendig mål for regjeringa å kvitta seg med statleg og dermed ofte òg med nasjonalt, norsk eigarskap?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2020-02-26:
Eg legg merke til at det ikkje ein einaste gong vert peikt på at statleg eigarskap kan vera ei moglegheit til å sikra nasjonalt eigarskap. Og det er kanskje ikkje så rart, for statsråd Nybø har jo vist seg som ein svært aktiv auksjonarius. Berre få dagar etter at ho hadde teke over som næringsminister, så var det fyrste gong, andre gong, tredje gong – selt! Og så var GIEK Kredittforsikring gått frå å vera eit heileigd norsk selskap til å verta eit fransk selskap, eit selskap som årleg forsikrar kredittar for 60 mrd. kr. Det meste er knytt til fiskeri- og sjømatnæringa. Salet skjedde til protestar frå sjømatnæringa. På nettsida til selskapet kan me lesa at dei har røter tilbake til 1920-talet, dei er det einaste norskeigde kredittforsikringsselskapet og Noregs leiande fagmiljø på forsikring av kortsiktige kundekredittar. Dette viser at regjeringa ikkje forstår verdien av nasjonalt eigarskap – og sel selskap. Spørsmålet er kvifor. Trong staten pengane, eller ønskte ein berre å selja det av ideologiske årsaker?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2020-02-26:
Desse ordningane handlar jo ikkje berre om dei selskapa, om dei skal vera norske eller utanlandske, det handlar om rammevilkåra for resten av det norske næringslivet. For me er jo eit land som sel vindmøller og offshore vindmølleteknologi til utlandet, me sel skip til utlandet, me handlar med sjømat, me handlar med teknologi knytt til olje- og gassnæringa – ei rekkje eksportbedrifter er avhengige av ordningar som avlastar risikoen som knyter seg til om dei får betalt for varene dei sel, og at dei rett og slett ikkje vert lurte av å driva med eksport. Der finst det ulike ordningar. Det franske selskapet, som det no har vorte, GIEK Kredittforsikring, er eitt av desse verkemidla. Det andre er Eksportkreditt og GIEK sjølv, som er viktige verkemiddel for norsk næringsliv. Då er mitt spørsmål: Kan statsråden garantera at dei andre selskapa som driv tiltak knytte til eksport, ikkje vert selde, eller ikkje vert svekte, men at ein beheld dei som norske selskap?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2020-02-26:
Det er få debattar i Stortinget som genererer meir ord enn debattar om leiarløningar. «Moderasjon» har tradisjonelt vore ordet. No er det «openheit», som eg ikkje veit kor mange gonger statsråden har sagt. Men om ein skal ta dette ned til det det eigentleg handlar om, har eg to spørsmål til statsråden: Er leiarløningane, etter statsråden sitt syn, i selskap der staten er heil- eller deleigar, for høge i dag? Det er det fyrste spørsmålet. Det andre spørsmålet er: I fall ein meiner at dei er for høge, har ein då tenkt å gjera noko?
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2020-02-26:
Det bør vera veldig klart for næringsministeren at lønsforskjellane mellom folk med vanleg løn og leiarløningar har auka over tid. Ut frå det som er sagt i debatten i dag, er det ingenting som tyder på at regjeringa og statsråden har tenkt å gjera noko med dette. Eg tenkjer at når ein snakkar om openheit, er det like greitt å vera ærleg, og då er spørsmålet mitt: Vil statsråden leva godt med at lønsforskjellane mellom leiarar og vanlege folk fortset å auka dei neste åra, så lenge dette skjer, som statsråden seier, i openheit?
Iselin Nybø (Venstre), 2020-02-26:
Som representanten selv er inne på, har regjeringen nå lagt fram en eierskapsmelding som er til behandling i Stortinget, så der får også Stortinget anledning til å si sin mening om det som ligger i stortingsmeldingen. Det som er viktig for meg å understreke, er at vi har delt vårt eierskap opp i tre kategorier. Kategori 3-selskapene er selskaper vi har gode grunner for å eie. Det er selskaper som utfører viktige oppgaver i samfunnet vårt. Kategori 2-selskapene er selskaper der vi har som mål å ha høyest mulig avkastning over tid, men der det også er andre grunner til å eie selskapet enn bare høyest mulig avkastning. Så har vi kategori 1-selskapene, der målet vårt er å ha høyest mulig avkastning over tid, men der vi også iallfall ber om muligheten til å selge oss ned eller selge oss ut, nettopp fordi det ikke er noen grunner utover det økonomiske til å eie dem. Da tar vi hele veien en vurdering på om og når det eventuelt er aktuelt å selge ned eller selge ut. Det som er viktig for meg også å understreke overfor Stortinget, er at Norge som nasjon eier en stor del av verdiene på den norske børs. Det er ganske uvanlig hvis en ser det i en verdenssammenheng og med andre land som vi kan sammenligne oss med. Grunnen til å eie kan være god, men vi må hele veien ta en vurdering på hvorfor vi eier. Hvis det ikke er noen grunn til å eie, må vi ta en vurdering av hvordan vi tjener mest mulig penger på det eierskapet vi har. Er det å selge oss ned eller selge oss ut, så gjør vi det. Men kategori 2-selskapene, hvor vi har ikke bare mål om avkastning over tid, men også andre mål, handler nettopp om det representanten tar opp. Det handler om at vi ønsker å beholde f.eks. hovedkontorfunksjon i Norge, og at viktige fagmiljøer ønsker vi å beholde i Norge. Derfor skiller vi på de selskapene vi eier.
Iselin Nybø (Venstre), 2020-02-26:
For det første ser regjeringen absolutt fordelene med nasjonalt eierskap. Det er jo derfor vi har delt selskapene inn i tre ulike kategorier. For kategori 3 og kategori 2 har vi begrunnelser for å eie: Det kan være fordi vi ønsker å ha fagmiljøer i Norge, og det kan være fordi vi ønsker å ha hovedkontorene i Norge. Det kan også være fordi vi ser at det er gode grunner utover det å ha høyest mulig avkastning over tid som begrunnelse. Men for de selskapene som er i kategori 1, er det høyest mulig avkastning over tid som er målet, og der tar vi en konkret vurdering om det er, og når det er, greit å selge seg ut og selge seg ned. Det er en rent forretningsmessig vurdering vi tar i det enkelte tilfellet. Det gjorde vi også når det gjaldt GIEK Kredittforsikring. Der hadde vi muligheten til enten å selge oss ut, altså selge selskapet, eller eventuelt å avvikle det. Jeg mener at den løsningen vi fant nå for GIEK Kredittforsikring, er en løsning som er bra for nasjonen, bra for de ansatte og bra for selskapet.
Iselin Nybø (Venstre), 2020-02-26:
I den eierskapsmeldingen som vi la fram for Stortinget før jul, og som Stortinget nå har til behandling, legger vi fram det som er vår politikk for eierskapet i disse selskapene. Der har vi lagt selskapene inn i ulike kategorier, og det er også for at Stortinget skal kunne se hva som er vår intensjon med selskapene, og for at Stortinget skal ha muligheten til å si sin mening. Når det kommer til eksport, er jeg helt enig med representanten i at det er viktig. Det er viktig for næringslivet vårt, og det er viktig for velferden vår at vi får eksportert varer som vi produserer, at vi kan selge dem til andre land. Det bringer meg over på en av de andre veldig viktige vilkårene for at vi skal klare å eksportere våre varer, nemlig EØS-avtalen, som representanten er imot. Uten at vi har et marked å selge varene til, har vi ikke muligheter for å eksportere. Det er knapt nok noe som er så viktig for eksporten i dette landet som EØS-avtalen.
Iselin Nybø (Venstre), 2020-02-26:
Først av alt, tusen takk for gratulasjonen. Jeg både håper på og ser fram til et konstruktivt og godt samarbeid med Arbeiderpartiet i komiteen og i Stortinget. Jeg mener at staten skal eie der vi har en grunn til å eie, og det har vi i veldig mange tilfeller. Det er gode grunner til å eie selskaper for f.eks. å beholde hovedkontor og det det medfører, i Norge. Det er gode grunner til å eie selskaper for å beholde viktige kompetansemiljøer i landet vårt. Det at vi eier så mye som stat – uvanlig mye, vil jeg si – av verdiene på børsen, skyldes en historisk utvikling. Det er en ønsket politikk at vi eier det vi eier i dag, og det er nettopp fordi vi ønsker å beholde viktige kompetansemiljøer i Norge. Jeg mener det har vært viktig – og det er fortsatt viktig – for å utvikle næringslivet vårt generelt. Det har mye å si at vi har nettopp slike kompetansemiljøer som de bedriftene som vi eier, har her i landet.
Iselin Nybø (Venstre), 2020-02-26:
Jeg mener det er god grunn til å eie veldig mange av de selskapene som vi eier. Så er jeg opptatt av at vi må skille mellom de rollene vi har som stat, og vi må forvalte eierskapet vårt på en forretningsmessig måte, slik at selskapene kan konkurrere i et marked på lik linje med andre selskaper. Vi kan ikke bruke eierskapet vårt på en måte som gjør at vi ikke oppnår det målet som er å få høyest mulig avkastning over tid, for vi forvalter skattebetalernes penger, vi forvalter våre felles eiendeler. Da er det målet om å få høyest mulig avkastning over tid som må være avgjørende for hvordan vi forvalter det eierskapet. Så har staten andre roller – vi regulerer, vi legger til rette for, vi har selskaper som f.eks. GIEK Kredittforsikring, som bidrar til mye av det bedriftene våre holder på med, men vi må skille mellom rollene staten har som forvalter av eierskapet, og staten som(presidenten klubber) tilrettelegger … (presidenten klubber)
Iselin Nybø (Venstre), 2020-02-26:
Jeg kan ikke her fra Stortingets talerstol gå inn på det som er olje- og energiministerens portefølje. Spørsmål som gjelder hennes portefølje, må rettes til henne. Men på generelt grunnlag opplever jeg at vi har en leverandørindustri og en industri generelt som er opptatt av å være en del av det grønne skiftet, som er opptatt av å ligge i front med det grønne skiftet. Det handler også om deres markedsandel, og det handler om deres konkurransesituasjon i en internasjonal sammenheng, fordi de ser at verden som sådan skal gjennom det grønne skiftet, og det å være i front gir dem også markedsandeler internasjonalt. Jeg opplever at vi har en industri som er offensiv, ikke minst den industrien jeg selv har ansvar for, den maritime, og at det er en utålmodighet. Men den handler ikke bare om hva staten skal gjøre; den handler også om hva de selv skal bidra med. Så er det koblingen mellom statens virkemidler og det vi går inn med både på forskningssiden og på utviklingssiden, og det de selv skal bidra med fra industriens side. Det er den kombinasjonen som gjør at vi kan lykkes og faktisk styrke oss inn i det grønne skiftet, som skjer ikke bare i Norge, men i hele verden. Men å gå inn på det som ligger i Olje- og energidepartementets portefølje, kan jeg ikke gjøre her.