Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-17:
Senterpartiet er glad for denne anledningen til å diskutere de mest akutte utenrikspolitiske utfordringene Norge og resten av det internasjonale samfunnet står overfor. Norge deltar i krigen i Afghanistan. I Sikkerhetsrådet er vi med og håndterer den meget krevende situasjonen i Irak, og vi blir til stadighet minnet om terrorens grusomhet. Som om ikke dette er nok, er vi også vitne til en kamp om hvorvidt den globale orden skal baseres på internasjonal rett eller militær makt. Til sammen er dette alvorlig og komplisert. Derfor hadde vi håpet at utenriksministerens redegjørelse hadde vært noe mer dyptpløyende og analyserende. I den brytningstida vi er inne i, er det avgjørende å evne å holde fast på grunnleggende prinsipper. For et lite land som Norge, som sjøl er avhengig av et velfungerende internasjonalt samfunn, er det en sentral oppgave å bidra til at kampen mot terrorisme ikke legitimerer brudd på internasjonal rett, og at bruken av militærmakt ikke får en mer framtredende rolle i verdenssamfunnet. Det må ikke kompromisses på Norges tradisjonelle rolle som en av de fremste forsvarerne av multilateralisme og internasjonal rett. Derfor må vi også tore å være klar overfor alle – også våre allierte – der disse prinsippene ikke legges til grunn. Det må heller ikke kompromisses på at bruk av militærmakt er annet enn aller siste utvei i en konflikt. I lys av vår utenrikspolitiske tradisjon må det være Norges oppgave å bidra til at det internasjonale samfunn griper fatt i terrorens årsaker, og at internasjonal innsats for fattigdomsbekjempelse og institusjonsbygging økes betydelig. Bare på denne måten kan fattige land sjøl ha mulighet til ta opp kampen mot terroristene. Dessverre har denne bredere tilnærminga til kampen mot terror vært så godt som fraværende siden 11. september i fjor. Det er rett, som utenriksministeren pleier å påpeke, og som også andre har vært inne på her i dag, at vi skal vokte oss vel for å gjøre USA til problemet i kampen mot terrorisme og masseødeleggelsesvåpen. Men det er på den annen side all mulig grunn til å la seg bekymre over den rolle USA ønsker å tilta seg i verdenssamfunnet. Etter Berlinmurens fall har USA vært verdens eneste supermakt. Dette har opplagt endret USAs syn på sin egen rolle i verdenssamfunnet. Vi har sett et USA som i stadig større grad unnlater å følge opp internasjonale avtaler. Det rekker å nevne Kyoto-avtalen, mine- og ABM-avtalene, krav om immunitet for amerikanere ved FNs straffedomstol og protester mot FNs traktat mot tortur. Enkelt kan vi si at vi har å gjøre med et mer egenrådig USA. Etter 11. september i fjor kan det se ut til at den amerikanske egenrådigheten har fått ny dynamikk. Den 20. september i år la president Bush fram den nye amerikanske sikkerhetsstrategien. Strategien gjør det klart at USA vil praktisere forebyggende angrep mot terrorgrupper og såkalte røverstater. Forebyggende angrep er klart i strid med folkeretten, og det er en strategi som vil gjøre verden mer utrygg. Hva om andre land utvikler tilsvarende strategier om forebyggende angrep? Hvis ikke USA skal følge internasjonal rett, hvorfor skal andre land gjøre det? Hvilken begrunnelse skulle det være for at USA skal kunne ta seg til rette og opptre som suveren dommer i verdenssamfunnet? Vi har hørt president Bush snakke om ondskapens akse. Irak og Nord-Korea er spesielt omtalt i den nasjonale sikkerhetsstrategien i forbindelse med masseødeleggelsesvåpen. Når det gjelder Irak, er det vanskelig å tolke signalene fra USA på annen måte enn at man har bestemt seg for regimeskifte. Amerikansk opinion forventer regimeskifte. For USA vil det sjølsagt være formålstjenlig å ha en FN-resolusjon i ryggen. Men la oss ikke leve i illusjonenes verden. Det ser ikke ut til å holde for USA å få våpeninspektørene inn. Det bar allerede president Bush" tale i FNs generalforsamling i høst bud om. Målet er regimeskifte. Senterpartiets vurdering er at det er liten grunn til å tvile på at USA vil angripe Irak – med eller uten FN-mandat. Når man leser den amerikanske strategien, er det heller ingen grunn til å tro at USA vil stoppe ved Irak, og det er urovekkende. Det er vanskelig å lese strategien på annen måte enn at Nord-Korea kan være neste. Iran, som også er en del av ondskapens akse, tror man tydeligvis skal ordne seg sjøl etter at Irak er håndtert. Norges holdning i forhandlingene som nå foregår i Sikkerhetsrådet om Irak, må utvikles i lys av USAs nye nasjonale sikkerhetsstrategi. Vi kan ikke gjemme oss under paraplyen «kampen mot terror». USA er faktisk i ferd med å utvikle nye internasjonale kjøreregler. Dette er kjøreregler som ikke er basert på internasjonal rett, men på militærmakt. Dette må vi evne å se og forholde oss til. En internasjonal orden basert på militærmakt vil ikke tjene noen i det lange løp – og definitivt ikke små land. Tilfellet Irak må ikke ses som en forlengelse av kampen mot terrorisme, slik denne blir utkjempet i Afghanistan. Det er så vidt vi kan forstå, pr. i dag ikke bevis for en kopling mellom Saddam og Al Qaida, eller at han har eller har til hensikt å bruke masseødeleggelsesvåpen. Når det er sagt, har sjølsagt heller ikke vi et snev av tillit til Saddam Hussein. Derfor må våpeninspektørene inn, og de må få full tilgang også til palassene. Senterpartiet vil advare mot en resolusjon i Sikkerhetsrådet som truer med bruk av militærmakt på det nåværende tidspunkt. Truer man med militærmakt, må man være rede til å bruke den. Senterpartiet tror risikoen ved å bruke militærmakt mot Irak er for stor. Vi må huske at Irak er en kunstig statsdannelse, skapt av britene i 1921. Repressive tiltak har opprettholdt statsdannelsen. Faren for oppløsning av Irak er reell. Vi kan havne i liknende situasjoner som 1970-tallets Libanon og 1990-tallets Jugoslavia. Er det internasjonale samfunn rede til å håndtere en slik situasjon? Hvem skal ta ansvaret etter at Saddam Hussein har falt? Hvem skal rydde opp etter at amerikanernes politiske mål er nådd? Norge skal delta aktivt i kampen mot terrorisme. Derfor var det riktig å delta i Afghanistan og bidra til å felle Taliban-regimet. Målsettinga med videre krigsinnsats i Afghanistan er imidlertid noe mer uklar. Derfor mener Senterpartiet at Norge i stedet for å bidra med F-16-fly, burde ha vurdert å bidra til å styrke og utvide ISAF-styrken i Kabul – slik FNs generalsekretær har bedt det internasjonale samfunnet om. Vi erkjenner at Stortinget i fjor høst gav sin tilslutning til at Norge kunne bidra med F 16-fly. Men situasjonen er endret etter Talibans fall, og Norge må kontinuerlig og på sjølstendig grunnlag vurdere hvordan man best kan bidra til å stabilisere og gjenoppbygge Afghanistan. Den aktuelle situasjonen i Afghanistan er bekymringsfull og viser med all mulig tydelighet at det er lettere å felle regimer enn å bygge opp stabile, levedyktige regjeringer som er i stand til å fylle befolkningens mest basale behov. Det er betydelig lettere å vinne krigen enn å vinne freden. I lys av den norske deltakelsen i Afghanistan hadde jeg forventet at utenriksministeren hadde gått noe nærmere inn på vurderinger av hva man har oppnådd i krigen i Afghanistan etter Talibans fall, og likeledes på hvilke vurderinger Regjeringa foretar om det videre engasjementet på det militære området fra norsk side. Når det gjelder Midtøsten, er det et faktum at man er avhengig av tungt engasjement fra amerikansk side for å komme fram til en fredelig løsning. I en tid hvor Irak ser ut til å stå øverst på den amerikanske dagsordenen, kan man neppe forvente det store gjennombruddet. Det er imidlertid positivt at det foregår møter og kontakt mellom palestinske og israelske aktører. Norge bør fortsette det tilretteleggerarbeidet som vi forstår alle parter verdsetter. Videre bør Norge fortsatt bistå i reformarbeidet som pågår i oppbyggingen av en best mulig palestinsk stat, og bidra til å avhjelpe den dramatiske situasjonen i de palestinske områdene etter at infrastruktur og næringsgrunnlag er i ferd med å bli radert ut. Overfor palestinske myndigheter bør Norge i tillegg til å yte bistand oppmuntre Arafat til å opprettholde presset mot Hamas for å hindre at ekstremistene på palestinsk side tilraner seg ytterligere makt. Når det gjelder Israel, er det avgjørende å bruke den tillit man måtte ha, til å overbevise Israel om å avslutte voldsutøvelsen. Israel må oppmuntres til å bevege seg inn i et mer konstruktivt spor. Vi står overfor en svært krevende internasjonal situasjon. Norge deltar, som vi alle vet, i krigen i Afghanistan. Norge skal gjøre viktige valg i FNs sikkerhetsråd. Derfor er det viktig at Stortinget har denne debatten i dag. Som stortingsrepresentanter bør vi føle ansvar for å gi bidrag til den offentlige debatt som bør foregå om sentrale utenrikspolitiske spørsmål. Moderne utenrikspolitikk angår hele nasjonen – det er ikke lenger, og bør ikke være, en debatt for de eksklusive få.