Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-01-12:
Jeg satte i og for seg pris på presidentens påtale av beskyldningen om at vi forsvarer ondskapen. På en annen side tilhører jeg et parti som er vant til å bli beskyldt for å være forbryternes parti, så i og med at det er en viss inflasjon også i uttrykk, ble jeg ikke spesielt fornærmet. Saksordfører påstod også i sitt innlegg at mindretallet hadde en ubegrenset tillit til media. I den utstrekning det skulle være riktig, må jeg kunne fastslå at flertallet har en tilsvarende ubegrenset mistillit til media. Jeg synes vi fikk et eksempel på denne forskjell i syn også i det innlegget representanten Astrid Marie Nistad holdt, hvor hun henviste til det grådige presseorganet i Akersgaten. Jeg oppfattet det slik at det var den uansvarlige Aftenposten hun henviste til, men det kan jo selvfølgelig tenkes at det var andre presseorganer hun hadde i tankene, og da ville det kanskje være lurt og fortelle hvilket organ hun tenkte på. Bortsett fra disse innledende bemerkningene er det med tilfredshet jeg konstaterer at det er bred enighet om de aller fleste sidene når det gjelder kildevern og offentlighet i rettspleien. I Høyres program fastslås det at medienes kildevern skal respekteres og gis rettslig forankring. Dette betyr at Høyre ønsker å styrke kildevernet, men at en slik styrking ikke må gå på bekostning av personvernhensyn. Etter min mening har Regjeringen på en god måte ivaretatt disse intensjonene, med forslag som i all hovedsak er en oppdatering av dagens regler, men samtidig en balansert avveining i en retning som inneholder en styrking av kildevernet. Denne styrkingen av kildevernet støttes av Høyre. Selv om enkelte presseorganer på noen områder kunne tenkt seg å gå lenger enn de forslagene som vinner frem, er det viktig å fastholde at retningen på forslagene er riktig. Gjennom proposisjonen og behandlingen av den i Stortinget er det blitt foretatt en generell styrking av rettsvernet for pressens kilder. Riktignok er hovedregelen fortsatt at enhver plikter å forklare seg for retten som vitne, men ut fra ønsket om å bevare taushet om kildenes identitet kan journalisten innenfor vide rammer nekte å avgi forklaring for retten. Denne adgangen til å nekte å svare på spørsmål om kildenes identitet kan bare fravikes dersom retten finner det særlig påkrevd at forklaring blir gitt. Pressens ønske om et absolutt forbud mot å oppgi kilder har ikke fått støtte, men hjemmelen for retten til å pålegge pressen å opplyse kildens navn er begrenset til, som det heter: «Når vektige samfunnsinteresser tilsier at opplysningen gis og den er av vesentlig betydning for sakens oppklaring …» Komiteen har sluttet seg til en tolkning som er gitt av Den europeiske menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg, at det må foreligge betydelig interesseoversikt for de motstående hensyn for at kildevernet skal vike. Dermed slutter komiteen seg til Regjeringens forsikring om at kildevernet er viktig for å sikre pressens muligheter til å avdekke kritikkverdige forhold i vårt samfunn. Denne holdningen må og skal oppfattes både som en tillitserklæring til pressens evne til å håndtere disse bestemmelsene på en etisk forsvarlig måte, og et uttrykk for en tro på at denne tilliten blir brukt av pressen på en ansvarlig måte. En vanskelig avveining er hensynet som må tas når kilden bak en opplysning åpenbart har brutt en lovbestemt taushetsplikt. Taushetsplikten kan imidlertid brukes som en bekvem måte for forvaltningen til å skjule forvaltningsmessige og administrative forsømmelser. I så fall brukes ikke taushetsplikten til det den først og fremst er ment til, nemlig å verne f.eks. klienters interesser, men den brukes for å hindre at offentligheten får innsyn i kritikkverdige forhold, slik som f.eks. myndighetsmisbruk og maktmisbruk innen offentlige organer. Det er med tilfredshet jeg fastslår at vi med de nye endringene får et bedre kildevern enn vi har hatt med den rettspraksis som hittil har vært fulgt. Myndighetsutøvelse er ofte praktisering av vide fullmakter og dermed skjønnsutøvelse. Det er viktig å få den tolkningen og praktiseringen som anvendes, frem i lyset, og at den blir en del av den alminnelige samfunnsdebatten. Og viktigst av alt er kanskje at en mengde opplysninger som blir gitt til pressen i forvisning om pressens uavhengige stilling i forhold til å oppgi vitnenes identitet, neppe noensinne ville kommet frem dersom ikke den strenge beskyttelsen av vitnene hadde eksistert. Det at opplysningene på denne måten kommer frem, vil ofte kunne være positivt for politiets arbeid. Spørsmålet om medias mulighet til å offentliggjøre navn på siktede i straffesaker har delt komiteen i et flertall og et mindretall. Høyre mener hensynet til ytringsfriheten må veie tyngst i denne avveiningssaken, også fordi pressen selv står for en fornuftig og restriktiv holdning, med basis i sin «Vær varsom»-plakat. Dette synet er også i overensstemmelse med Den europeiske menneskerettighetskonvensjon.