trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2010-05-03:
Mange fra opposisjonen har beskrevet et virkelighetsbilde som det er vanskelig å kjenne seg igjen i. Det er overraskende at Venstre f.eks. mener at idretten får for mange penger. Når man sitter i opposisjon, er det sånn at alt skulle ha vært gjort over natta, og det skulle aller helst ha vært gjort i går. Senterpartiet er opptatt av gode og stabile ordninger. Vi har fått på plass en ordning med momskompensasjon, som skal trappes opp med 1 milliard kr, og det er mer enn mange av opposisjonspartiene kunne skryte av i sin tid. Vi har bevilget penger til 25 nye frivillighetssentraler i 2009, og nå nærmer vi oss 80 stykker i løpet av vår periode. Vi har styrket Frifond med 43 mill. kr. Hvorledes man kan påstå at satsing på frivillighetssentraler og Frifond er satsing på de store og de kommersielle, er vanskelig å forstå. Frifond og frivillighetssentraler er jo en direkte satsing på lokalt engasjement og dugnadsånd. Opposisjonen vil gjøre sektoren mer avhengig av midler fra private og slippe sektoren fri, samtidig som man ønsker mer tid til aktivitet. Det henger ikke i hop. Da blir det mer lotteri, mer det å skulle tigge gaver fra de private aktørene, de med mye penger, istedenfor tid til fotball og mer teater. Ja, vi vil bruke offentlige midler. Jeg har ikke møtt en eneste representant for frivillig sektor som er misfornøyd med den satsingen vi har hatt. De etterspør jo enda mer. De vil ha mer av den satsingen som Regjeringen har kommet i gang med. Vi ønsker å bruke mindre tid på å tigge penger, mindre tid på lotteri. Vi ønsker oss mer tid til aktivitet, at man skal få mulighet til å spille fotball, drive teater – det som faktisk er med og styrker det lokale engasjementet, og som er med og motiverer til dugnadsånd lokalt.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-05-03:
På bakgrunn av debatten i saken og på bakgrunn av statsrådens svar ønsker jeg å gjøre dette forslaget om til et oversendelsesforslag.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-05-03:
Når vi nå innfører en momskompensasjonsordning, innebærer det at noen organisasjoner må bruke mer tid på ordninger de tidligere ikke brukte tid på. Skal man få utbetalt penger, må man kunne vise til hva som er de totale driftskostnadene, eller dersom man velger det: en ordning som bygger på dokumenterte utgifter. Vi har lagt vekt på å bidra til mye informasjon om denne ordningen. Vi har hatt en bred høringsrunde om denne ordningen med sikte på å få i gang innspill. Så kommer det et nytt regelverk på plass i løpet av første halvdelen av juni i år. Når vi ser hvordan dette virker, vil vi i løpet av første søknadsperiode evaluere dette med tanke på forenklinger. Det tverrdepartementale arbeidet som er satt i gang, vil vi videreføre i dialog med Frivillighet Norge og også andre frivillige organisasjoner, med tanke på å bidra til forenklinger av rammevilkårene for frivillig sektor.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-05-03:
De siste årene har Regjeringen gjennomført et kulturløft. En av årsakene til at vi har klart dette, er at vi ikke har kjørt videre på den linjen som var den tidligere regjeringens posisjon, nemlig å redusere skattene slik at man fikk mindre til offentlige utgifter. Det har gitt et betydelig løft for kulturen, og det har bidratt til at vi har kunnet finansiere mange, gode kulturbygg som vi ikke hadde kunnet finansiere hvis vi hadde videreført den politikken hvor skattelette var hovedtema. Vi har i dag svært gode ordninger i forbindelse med fradragsrett for å gi støtte til frivillige organisasjoner, men dette er altså ikke hovedlinjene i Regjeringens politikk. Vi finansierer frivilligheten, kulturlivet og idretten delvis over statsbudsjettet, men først og fremst gjennom gode, generelle ordninger hvor idretten og kulturlivet selv styrer bevilgningene, bl.a. gjennom tippenøkkelen.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-05-03:
Selvsagt er jeg enig i Finansdepartementets vurdering i denne saken. Jeg mener det er veldig treffsikkert å innføre en momskompensasjonsordning som kommer hele frivilligheten til gode. Det er treffsikkert. Det betyr ikke at vi går inn og styrer fra statens side hvilke frivillige organisasjoner som skal kompenseres innenfor denne ordningen, men det er en god og treffsikker ordning som går til frivilligheten.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2010-05-03:
Det er jo noe litt selvmotsigende ved opposisjonens angrep her. På den ene siden er man imot grasrotandelen, hvor hver enkelt tipper kan bestemme hvor sin andel til frivilligheten skal gå. Da er hovedproblemet at dette kommer bare de store til gode. Her vil altså opposisjonen styre mer og bestemme hvem som skal få disse pengene – altså at ikke hver enkelt tipper skal bestemme. Så mener man at friheten blir større hvis de som har penger å bruke til kulturhus og andre formål, får skattefradrag. Jeg tror ikke at økte skattefradrag vil føre til tilsvarende økninger i bevilgningene til frivillig sektor. Jeg tror på andre typer virkemidler. Jeg tror det er treffsikkert å innføre en momskompensasjonsordning, og opposisjonen mangler fortsatt å redegjøre for meg hvorvidt vi styrer hvilke frivillige organisasjoner som skal få penger. Det gjør vi altså ikke. Det er det frivilligheten selv som bestemmer. Representanten Høybråten vet utmerket godt at jeg ikke har vært tilhenger av en ordning hvor Frelsesarmeens Ungdom fratas statstilskuddet fordi de har et annet syn på homofili enn det som står i loven. Representanten Warloe har vært opptatt av de små organisasjonene. Jeg har sjekket dette med ulike registre. Jeg går ut fra at han refererer til Lokallagsundersøkelsen i Hordaland fra 1998. Men det er ikke slik at alle disse organisasjonene han her beskriver, er enkeltstående foreninger. Mange av disse er lokallag som har tilknytning til et sentralledd. De vil dermed få kompensert deler av sine momsutgifter. Og så vidt jeg forsto på representanten, er det spesielt buekorpsenes situasjon som har vært diskutert. Vi har vært i kontakt med flere buekorps i Bergen med tanke på deres situasjon. For det første er det slik at mange av dem i dag får grasrotandel, selv om det ikke dreier seg om tradisjonell idrett i den forstand. Sandvikens Bataljon fikk 25 000 kr i grasrotandel i fjor. Det er en betydelig støtte. Men noen av disse buekorpsene vil få anledning til å få momskompensasjon, mens andre bare kan få kompensert for momsutgifter hvis de samlet kan redegjøre for sin omsetning – hvis de dermed gjør dette felles. Dette er en ganske ubyråkratisk ordning, så disse tallene som Warloe er inne på, stemmer ikke. Vi styrer ikke frivilligheten, frivilligheten styrer seg selv. Det er helt åpenbart at de får større mulighet til å styre seg selv, med bedre rammebetingelser, som de har fått de siste årene.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2010-05-03:
Mange av dei gode opplevingane i livet vårt skjer i lag med venner og familie i arrangement og aktivitetar som frivillige organisasjonar står bak. Vi veit alle kva Raudekrossen og Norsk Folkehjelp betyr for tryggleiken i eit lokalsamfunn, og kva eit blomstrande idretts- og kulturliv har å seie for trivsel og aktivitet. Dette er limet som skapar det gode liv i eit lokalsamfunn, og samanhengen mellom idrett, frivilligheit, folkehelse og førebyggjande arbeid ser eg som berebjelken i eit levande og inkluderande lokalsamfunn. Frivillig innsats utgjer så mykje som 115 000 årsverk, og har ei årleg omsetjing på 40 milliardar kr. Eg er glad for at Høgre sin heilskaplege politikk støttar opp om det arbeidet som eldsjeler gjer i sitt lokalmiljø, og at politikken vår er ei tillitserklæring til alle som deltek i frivillig arbeid. Dei fleste frivillige organisasjonar på lokalplanet er små, og det skjer mykje dugnadsarbeid rundt kjøkenbordet heime, i klubbhuset eller på bedehuset for den saks skuld. Papirarbeid og byråkrati er misbruk av tid for frivillige organisasjonar, og det er meiningslaust at staten skal ha store inntekter på den innsatsen som dei utfører til beste for storsamfunnet. Høgre har gjennom mange år jobba aktivt for å lette arbeidet for dei frivillige organisasjonane, og Høgre er stolt over å ha vore med på å presse den raud-grøne regjeringa til å innfri kravet om momskompensasjon. No ventar vi i spenning på om ordninga blir slik ho er blitt lova. Høgre ønskjer å betre rammevilkåra for frivillig sektor. Høgre vil heve grensa for lønsplikt, slik at fleire får løn for dugnadsarbeid utan å måtte betale skatt og arbeidsgjevaravgift. Det vil gjere det lettare å få personar som kan gjere ein innsats, og det vil ikkje minst redusere papirarbeidet i dei frivillige organisasjonane. Høgre vil også auke skattefrådraget for gåver til frivillige organisasjonar og gje skattefritak for medlemskap i frivillige organisasjonar innanfor ei totalramme, i tillegg til å la frivillig sektor i større grad kunne ta imot «herrelaus arv». Høgre ville også bruke fleire hundre millionar kroner som ein del av krisepakka i 2009 for å redusere etterlepet på finansiering av idrettsanlegg. Det hadde vore ei viktig handsrekning til Idretts-Noreg. Høgre sin politikk legg til rette for levande og inkluderande lokalsamfunn, der kulturlivet og dei frivillige organisasjonane spelar ei sentral rolle. Høgre ser at samanhengen mellom idrett, frivilligheit, folkehelse og førebyggjande arbeid skapar det gode liv i eit lokalsamfunn. Ei av Høgre sine fanesaker er trygge lokalsamfunn. Det betyr m.a. at vi vil leggje til rette for at dei frivillige organisasjonane sin kvardag blir enklare, og at ulike typar organisasjonar får vilkår som gjer at dei kan fylle ei viktig oppgåve i samfunnet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-05-03:
Jeg vil gi statsråden rett på ett viktig punkt: Denne regjeringen har gjort mye bra når det gjelder frivillige organisasjoner. Men innstillingen og debatten her i dag viser at det går et viktig skille mellom opposisjonen og Regjeringen når det gjelder frivillighetspolitikken. Det handler om synet på frivillighet som en verdi i seg selv i det norske samfunnet. Det at folk i Norge har kanaler for å utløse sitt engasjement for fellesskapet og for andre mennesker gjennom frivillige organisasjoner, har en verdi i seg selv – ikke bare en verdi i den grad disse organisasjonene oppfyller et behov som staten eller det offentlige til enhver tid har. Det er det grunnleggende ideologiske skillet. Det fører til at vi i opposisjonen mener at organisasjonene vil være bedre tjent med å ha mer av sine inntekter fra staten i bunn i form av fritak for moms og skattefradrag for gaver enn gjennom øremerkede, målrettede tilskuddsordninger som det har vært argumentert for fra flertallet i innstillingen. Statsråden etterlyste eksempler på og dokumentasjon for at det offentlige driver styring. Det finnes det veldig mange eksempler på. Innenfor institusjonsdrift, som ideell sektor driver med, skjer det nå jevnlig under denne regjeringen nedleggelse av flotte institusjoner som har gjort en kjempeinnsats gjennom mange år og bygd opp solide fagmiljøer. HSH, som ikke er noe underbruk av opposisjonen her i Stortinget, men disse institusjonenes organisasjon, sier at hvis denne politikken fortsetter, vil man i løpet av fem til ti år sannsynligvis ikke ha noen igjen av disse ideelle institusjonene på helse-, omsorgs- og barnevernfeltet. Det siste eksemplet nå er en flott barnevernsinstitusjon på Karmøy, Solstrand Barnevernsenter, som fikk fire års anbudskontrakt, men den ble brutt etter ett år fordi Bufetat region vest skulle spare 100 mill. kr på barnevern. Jeg kunne nevne fra dagens nyhetsbilde Frelsesarmeen og Kirkens Sosialtjeneste, som har tilbudt seg å hjelpe det offentlige med å skaffe fosterforeldre fordi det står over 700 barn i kø for å få fosterhjem, men de har fått beskjed om at nei, det skal det offentlige gjøre. Hvorfor i all verden kan ikke de som har drevet innenfor dette feltet i årtier, få lov til å være med på å skaffe fosterforeldre når barna ikke får denne muligheten hvis de lar det være? Frelsesarmeens ungdom ble fratatt statstøtten fordi de hadde meninger som ikke var politisk korrekte. Har statsråden glemt det? Heldigvis ble det ryddet opp i det, men vi har fortsatt eksempler som at et kirkesamfunn får ikke lov til å drive julemesse fordi det ikke er allmennyttig, og en misjonsorganisasjon får ikke lov til å drive lotteri fordi det ikke er et humanitært formål. Dette er eksempler på det mindretallet peker på i innstillingen. Det er nok ikke så idyllisk som det statsråden vil ha det til.
Henning Warloe (Høyre), 2010-05-03:
Det er interessant at regjeringspartienes representanter forsøker å gjøre denne debatten til et spørsmål om bevilgninger, mens det i bunn og grunn er en ideologisk forskjell, som debatten avdekker veldig tydelig. Både representanten Olemic Thommessen og Trine Skei Grande har beskrevet en politikk fra Regjeringens side som inneholder tiltakende styring og kanskje også en favorisering av store organisasjoner til forskjell fra de mange små. Statsråden svarte at dette var udokumenterte påstander. Jeg mener hun også sa i svar på en replikk at momskompensasjonen som er innført fra og med i år, kommer hele frivilligheten til gode. Det er ikke riktig. Jeg stilte for knappe to uker siden et spørsmål til statsråden i forhold til det de forskriftene som har vært ute på høring, inneholder, og som i høyeste grad favoriserer de store organisasjonene på bekostning av de små. Man skal ikke ha vært mye innom ulike frivillige organisasjoner, små organisasjoner eller mindre organisasjoner, for å vite at å ha en omsetning på 300 000 kr krever en ganske stor organisasjon. Det er det omsetningskravet som skal legges til grunn for at organisasjoner skal kunne få refundert sitt utlegg av moms. Det er en rekke små, frittstående organisasjoner som da faller utenfor denne ordningen. Frivillighet Norge anslår at det finnes over 100 000 såkalte organisasjonsenheter i Norge. Det er både frittstående organisasjoner og lokallag, lokalledd i store nasjonale organisasjoner. Frivillighet Norge sier samtidig at deres medlemmer representerer 50 000, altså bare halvparten av disse, i Norge. Det er altså en stor mengde små lokale frittstående frivillige organisasjoner som ikke omfattes av Frivillighet Norges store nasjonale organisasjoner med deres lokalledd. Disse organisasjonene er nå helt utestengt fra den ordningen som Regjeringen innfører. Det er en forskjellsbehandling av store og små organisasjoner som er ganske urimelig, og det er faktisk en politikk som gir mer til dem som har mest fra før. Det er de store, ressurssterke organisasjonene som nyter godt av Regjeringens nye momsopplegg. Det blir et økende klasseskille i Norge mellom de små, ressurssvake organisasjonene og de store, ressurssterke. Det er ganske oppsiktsvekkende at dette er Regjeringens politikk.
Henning Warloe (Høyre), 2010-05-03:
Dette er jo en debatt om rammebetingelsene for frivillig sektor og slik sett en ganske perspektivrik debatt – den burde i hvert fall være det. Jeg skal ikke grave for dypt i alle detaljer, men mitt poeng i et tidligere innlegg var momskompensasjonsordningen, som et eksempel på et viktig virkemiddel fra det offentliges side, fra statens side, for å gjøre det bedre for frivillige organisasjoner. Og hvis det er slik, som er min oppfatning – jeg registrerer at statsråden er uenig i det – mener jeg å kunne ha belegg for at den fører til et økt klasseskille i det frivillige Norge. Da er jo det et stort problem, etter min oppfatning. Nå må jeg benytte anledningen, som representant fra Bergen, til å takke statsråden for en rørende omsorg for buekorpsene i Bergen, som jo er et lokalt eksempel på denne type organisasjoner. Men jeg kan nok love statsråden at listen over den type mindre, frittstående frivillige organisasjoner er ganske lang i Norge. Jeg nevnte regnestykket fra Frivillighet Norge. De representerer, ifølge sine egne oppgaver, halvparten av organisasjonsenhetene i Norge, inkludert lokallag etc. Det betyr altså at det må finnes en ganske stor mengde organisasjoner i Frivillighet Norge som alle de store ikke fanger opp. Det er det statistikken sier. Da vil jeg også til slutt bare henlede statsrådens oppmerksomhet på høringssvarene fra Integrerings- og mangfoldsdirektoratet etter at forskriften nå har vært ute på høring, hvor de påpeker nøyaktig den samme problemstillingen, da med henblikk på innvandrerorganisasjoner rundt omkring i Norge. Det er altså ikke slik at Tamilsk helseforening, som jeg f.eks. kjenner fra Bergen, er en del av en landsomfattende stor nasjonal organisasjon. Det er altså ikke tilfellet. Det finnes naturligvis massevis av eksempler i andre byer og andre steder. Den type foreninger rundt omkring – innvandrerorganisasjoner og mange, mange andre – faller altså utenfor disse reglene. Nå registrerte jeg at statsråden forklarte fra talerstolen at buekorpsene fra Bergen, for å ta det eksempelet igjen, bare kan slå seg sammen og levere inn noe felles. Det er altså 15 uavhengige juridiske organisasjoner, juridiske personer. Det er en ganske oppsiktsvekkende opplysning at disse nå kan gå sammen og levere inn noe i fellesskap. Det betyr kanskje at andre typer organisasjoner, enten de er hjemmehørende i Oslo eller et annet sted, kan gå sammen og produsere noe bare for å få momskompensasjon. Jeg går ut fra at disse opplysningene vil bli nedfelt i det regelverket som blir sendt ut og gjøres kjent for organisasjonene. Det er oppsiktsvekkende opplysninger i forhold til det som har vært på høring.
Henning Warloe (Høyre), 2010-05-03:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg er jo klar over at dette ikke er noen budsjettdebatt, men det jeg kanskje savnet i statsrådens innlegg, var likevel noen uttrykk for ambisjoner fra statsrådens og Regjeringens side for utviklingen videre av denne sektoren, for det er noe litt underlig halvhjertet over Regjeringens satsing på vitensentrene. Når jeg i mitt innlegg kalte den norske vitensentersatsingen for «en enestående suksess», er det riktig. Men det er jo ikke først og fremst Regjeringen som har grunn til å slå seg på brystet. Det er først og fremst den sterke lokale mobiliseringen rundt hvert enkelt senter, både privat og offentlig, som er hovedårsaken til at det har gått så bra. Selv må jeg innrømme at jeg kjenner vitensentret VilVite i Bergen aller best. Dette er i dag Norges største rene vitensenter. Etableringen av VilVite skjedde fordi daværende Hydro ga 100 mill. kr til formålet da selskapet feiret 100-årsjubileet sitt i 2005. Bergen kommune, Hordaland fylkeskommune, Bergen Næringsråd og en rekke private bedrifter har fulgt opp med støtte og tilskudd. For eksempel er det slik at Bergen kommunes tilskudd til VilVite i 2009 var mer en det dobbelte av statens. Hvis vitensentrene utelukkende hadde vært lokale underholdningstilbud, ville denne debatten her i dag ha vært overflødig. Men vitensentrene er jo forankret i en nasjonal strategi og er et viktig virkemiddel for å løse en av de største kompetanseutfordringene Norge som nasjon står overfor, nemlig behovet for mer realfagskompetanse i årene som kommer. Tidligere i år ble Regjeringens realfagssatsingsstrategi presentert, og ifølge medieomtalen gjøres det i år en historisk satsing på realfag, med ca. 200 mill. kr bare i år. Det hadde da kanskje vært naturlig å gi et løft til vitensentrene også som en del av dette, men det skjer altså ikke. De budsjetterte midlene i statsbudsjettet er på ca. 22 mill. kr, som er en moderat økning fra forrige år. Men det blir også et ekstra vitensenter fra og med i år. Utviklingen over de siste årene har vært relativt flat, så satsingen på vitensentrene kan i hvert fall ikke kalles historisk, heller ikke i år. Så jeg etterlyser Regjeringens ambisjoner for vitensentersatsingen utover det som står i Utdanningslinja og utover det statsråden sa, nemlig at man ønsker å videreføre satsingen på vitensentre. Har Regjeringen ingen ambisjoner utover dette?
Henning Warloe (Høyre), 2010-05-03:
Jeg vil takke dem som har deltatt i debatten, også statsråden. Jeg registrerte at statsråden mente at jeg ikke etterlyste ambisjoner, men penger. Pengene kommer jo som kjent i budsjettet og debatteres der. Nå er det slik med vår nåværende flertallsregjering, at når budsjettet kommer, er det ikke så mye mer igjen å debattere. Sånn sett er det viktig at noen av oss holder dette varmt også gjennom året. Men jeg etterlyste faktisk ambisjoner om videre bruk og videre utvikling av vitensentersektoren. Jeg er jo enig i at dette må være et spleiselag, som det i høyeste grad er i dag, med staten som en av de aller minste aktørene. Men i videreutviklingen for å sikre en fortsatt suksess for de norske vitensentrene, er det altså staten som må ta ansvaret for å løfte dette videre opp, ettersom staten ligger etter de andre tilskuddspartnerne. Det kommer vi altså ikke unna. Jeg må nok si at jeg ikke kan forstå dem som har snakket om alt som ikke er godt nok i skolen når det gjelder realfagssatsing, at skolene har problemer med å tilby en god nok undervisning – og som bruker dette som et argument mot å satse på vitensentrene. Det er jo snarere et argument for å satse på vitensentrene som partnere for skolene. Vi kan ikke ha som ambisjon at hver enkelt skole skal kunne tilby det mangfoldet av opplevelser og læring på høyt nivå som vitensentrene kan tilby. Her må det altså et sterkere strategisk samarbeid til mellom Skole-Norge og vitensentrene. Jeg enig med representanten Dagrun Eriksen i at da bør samtlige landsdeler være inne. At det er avstand mellom skoler og vitensentrene, og at ikke enhver skole nødvendigvis er nærmeste nabo til et vitensenter, er heller ikke noe argument, for slik vil det jo alltid være. Man kan bruke det samme argumentet mot museumssatsing i Norge, og de fleste i dette landet bor også et stykke vekk fra f.eks. Operaen i Oslo. Så det er et irrelevant argument. I forrige interpellasjonsdebatt diskuterte vi utfordringene i forbindelse med kompetanseheving for lærerne. Vi vet at realfagskompetansen er et ømt, eller et viktig punkt når det gjelder kompetanse for lærere generelt i norsk skole. Der er det helt sikkert også et stort potensial for å bygge videre på samarbeidet mellom skoleeiere, som har ansvaret for utdanningen, og vitensentrene. Jeg har forstått det slik at vitensenter som praksisplassmulighet for lærere under utdanning – og eventuelt også videre- og etterutdanning – har falt ut av de nye forskriftene for lærerutdanning, og jeg lurer på om statsråden kan bekrefte eller, forhåpentligvis, avkrefte det.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-05-03:
Jeg hører at statsråden deler mine og Høyres bekymringer for at så mange studieplasser skal stå ledige fra høsten av. At ca. 600 plasser står ledige, er ikke et svar på de utfordringene skolen har. Samtidig er jeg helt enig med statsråden i at det er viktig nå at vi stiller krav til kvalitet i de studietilbudene som gis til norske lærere, at et spleiselag skal være et spleiselag, og at vi ikke er tjent med at vi fritar skoleeierne for det ansvaret de har for å følge opp sine arbeidstakere. Men det er jo også et nasjonalt ansvar å sørge for at norsk skole holder nødvendig kvalitet. Vi har alle et ønske om at Norge skal orientere seg bort fra de middelmådige eller de middels prestasjonene mange norske elever representerer i viktige fag. Da må vi også anstrenge oss maksimalt for at de tilbudene for videreutdanning av lærere som det nå legges til rette for, faktisk utnyttes. Statsråden var inne på at hun nå ville ta initiativ til en gjennomgang med bakgrunn i de erfaringene som er gjort etter evalueringen av Kompetanse for utvikling, og de tallene og den utviklingen vi nå ser, knyttet til videreutdanningsprogrammet. Det er en utfordring her å få kostnadene ned, men det er også en utfordring å legge til rette for at lærere som har familie, og som kanskje av andre grunner synes det er vanskelig å gjøre heltidsstudent av seg langt hjemmefra, også skal kunne få et tilbud. Jeg er kjent med at man har vært forespeilet flere nettbaserte studietilbud som ikke er blitt nettbaserte studietilbud. Jeg frykter at lang avstand til studiestedet faktisk kan bidra til at man faller av lasset og ikke deltar på etter- og videreutdanningen. Jeg spør igjen statsråden om hun vil gå tilbudet nøye etter i sømmene med tanke på nettopp det. Så har jeg lyst til å utfordre statsråden på – for jeg forstår det slik at man tar opp lærere til denne videreutdanningen bare hver høst – om det er mulig med de 600 plassene som nå ikke er fylt, å tenke seg et opptak for videreutdanning av lærere også i januar, som er det andre semesteret i et tradisjonelt studieår. Jeg etterlyser som sagt fleksibiliteten i systemet. Det må antakelig bli bedre for at man skal kunne få dette til i dag, og jeg tror at nøkkelen til å få ned noen av kostnadene faktisk også ligger i at ikke så mange må være heltidsstudenter.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-05-03:
Jeg vil takke for en god debatt. Jeg har merket meg statsrådens forsikring om at hun nå vil ta snarlig initiativ overfor de andre strategipartene, slik at man kan evaluere status og om nødvendig gjøre endringer for at flere skal kunne delta. Jeg konstaterer også at det er bred enighet om at videreutdanningsstrategien er nødvendig, og at vi ikke har råd til ikke å lykkes. Representanten Tord Lien mener det kan være i strid med akademisk frihet å etterspørre konkrete tilpasninger av studietilbudene i form av større grad av desentralisering, opptak flere ganger i året og nettbaserte studieopplegg. Høyre mener at det er viktig at UH-sektoren, som skal tilby videreutdanning, også her lytter til brukerne, til lærerne og til kommunene, som skal ta en vesentlig del av regningen. Dersom de endringene som f.eks. har vært diskutert her i dag, kan bidra til at vi får opp deltakelsen, er det viktig både for skolen og for UH-sektoren, som skal gi et tilbud som er tilpasset dem som skal benytte seg av det. Det snakkes mye i samfunnet i dag om behovet for livslang læring i arbeidslivet, og skolen kan i så måte ikke være noe unntak. Lærerne burde som kunnskapsarbeidere gå foran og vise vei. Høyre mener faktisk at norske lærere skal ha rett til og også plikt til etter- og videreutdanning for at nye elever skal møte lærere som er à jour. Det er ikke akseptabelt at det finnes lærere som mener at de ikke trenger etter- og videreutdanning, selv på områder hvor stat og kommune er enige om at det er behov for å fylle på kompetansen. Jeg kan nevne rådgivningstjeneste og IKT. Listen kunne sikkert ha vært gjort lengre, men sånn kan det altså ikke være, sånn skaper vi ikke den beste skolen. Høyre mener at det er positivt for lærerne som yrkesgruppe at det nå legges til rette for større grad av forutsigbarhet gjennom systematisk etterutdanning. Vi tror det vil inspirere flere lærere til mer aktiv karriereplanlegging. Strategien for kompetanse ved kvalitet gir grunn til forhåpninger for landets lærere, men gjennomføringstakten bestemmes jo av de årlige budsjettene. Høyre foreslo for inneværende år å doble innsatsen til etter- og videreutdanning fordi vi er utålmodige og ser at behovet er så mye større enn det vi får til i dag. Men vi erkjenner at det er en utfordring å legge til rette på en sånn måte at flere lærere kan delta samtidig uten at skolen overbefolkes av ufaglærte som skal erstatte dem i undervisningen. Det er jo ikke kvalitetsfremmende, snarere tvert imot. Så vi må gjøre det på en sånn måte at vi både kan ha kvalifiserte lærere i klasserommet og mer kvalifiserte lærere som kommer tilbake fra etter- og videreutdanning.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-03:
Det er helt opplagt at vi må ha en gjennomgang og gjøre opp status for hvordan dette har virket til nå, nå som søkertallene begynner å vise seg, og vi kan konstatere at vi ikke får brukt alle de plassene som er stilt til disposisjon. Da skal ikke jeg avvise noen av de problemstillingene som representanten Aspaker tar opp. Det er helt opplagt at vi må ha god kvalitet på de tilbudene som gis, og de må også styres i forhold til hvor behovene er. Men samtidig er det jo slik at de som er målgruppen for denne videreutdanningen, er etablerte familiemennesker som lever rundt i kommuner, og som har sine daglige forpliktelser ikke bare på skolen og på arbeidsplassen, men også i sin egen familie. Det er klart at det er krevende situasjoner. Så vi må gå nøye igjennom dette og se på hvordan vi kan dekke tilbudene og på hva slags utvikling vi kan ha med tanke på mer nettbasere løsninger. Det er jeg helt enig i. Jeg er glad for at representanten Aspaker deler min vurdering av at skoleeier, altså kommunene, har ansvar for kompetanseheving hos sine ansatte. Det må ligge til grunn når man diskuterer hvordan man skal innrette dette, for det har veldig mye å gjøre med bevisstheten rundt hva slags ansvar man har som arbeidsgiver. Så nevner representanten Aspaker muligheten et opptak i januar, altså å dele perioden. Det mener jeg også er en del av de tingene vi nå må diskutere. I det hele tatt må vi tenke gjennom alle innretningene som dette tilbudet har fått, og være villige til å ta diskusjonene om hvordan det skal skrus sammen, på nytt. Det er viktig at partene er med på den dialogen, og jeg vil så fort vi får oversikt, gå i dialog med dem om hvordan vi skal lykkes bedre med dette. Behovet for videreutdanning er der, behovet for å heve kompetansen på de områdene vi har valgt ut, er der. Pengene er der, plassene er der, og det er noe ved koblingen vi ikke får til. Så jeg skal snarest mulig ta tak i det, slik at vi kan komme fort på banen med justeringer av opplegget for bedre å møte de behovene for videreutdanning vi har rundt omkring i skolene.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-03:
Jeg vil gjerne starte med å takke interpellanten for å ha tatt opp denne saken. Den er viktig. Jeg vil også takke for tidspunktet, for i disse dager får vi oversikt over hvordan situasjonen ser ut. Det betyr at vi har fått denne interpellasjonen i forkant av at vi begynner å se på hva som er problemstillingene rundt hvordan dette skal justeres, sånn at vi lykkes bedre i at flere får videreutdanning. Det betyr at jeg tar med meg de ideene og de forslagene som har kommet her, når vi nå skal diskutere dette, og jeg tar også med meg at dette er en sak det er bred enighet om i Stortinget og sterk felles interesse i å lykkes med. Det er kjempefint at man kan samles om dette. Det er jo litt forskjellig hvordan vi skal velge virkemidler. Det er selvfølgelig krevende for voksne, etablerte folk å delta i videreutdanningsopplegg som kanskje krever at man bor borte hele uka, eller det er lang reisevei. Men mitt inntrykk, når jeg ser på kommunene og forskjellen mellom fylkene, er at det er ganske mange lærere som har meldt sin interesse til videreutdanning, men som ikke har fått. Da er det kanskje neste ledd – altså kommunene og kommuneeierne, eller uenighet om hva slags type opplegg man skal søke på – som er neste type utfordring. Så er det uansett sånn at fleksibiliteten i hvordan dette gjøres, kan føre til at man utnytter ressursene bedre. Så har jeg skjønt at 17. mai skal jeg ta fram bunaden, vifte med flagg – være i Stockholm og i tillegg snakke om etter- og videreutdanning med den svenske kunnskapsministeren. Det er helt riktig. Jeg skal dit, og jeg skal treffe ham. Vi har helt sikkert også ting å lære av andre land når det gjelder hvordan vi utvikler dette, og kan ta med oss ideer om det. Jeg tror også at den holdningen at når man jobber i en lærende organisasjon, må man selv være en som hele veien higer etter å få nytt påfyll og ny kunnskap, er en veldig viktig, grunnleggende kultur. Det er ikke akseptabelt at noen mener at en er utlært én gang for alle – for 30 år siden. Det er helt opplagt at man ikke er utlært én gang for alle, for 30 år siden. Så kan mange ha fylt på underveis – uten at det har vært formalisert som videreutdanning. Men det er uansett sånn at jeg er helt sikker på at mange hadde hatt stor nytte av å få mer systematisk påfyll av kunnskap. Jeg takker for debatten og tar med meg de ideene som er kommet, og kommer tilbake til Stortinget med forslag om hvordan vi skal justere dette.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-03:
Det er vel ikke egentlig ambisjonene representanten Warloe etterlyser. Det er jo budsjettet, og hvordan det kommer til å se ut neste år og året deretter, og hva slags forpliktelser man vil gi i forhold til statlige tilskudd. Det vet Stortinget at jeg ikke kan gi. Budsjettet er ikke engang ferdig, og det er ikke engang ferdigforhandlet. Men jeg har fått noen gode argumenter fra representanten Warloe her nå, når kampen om kronene for 2011 skal landes, og den blir tøffere enn kampen om kronene har vært på en stund når det gjelder statsbudsjettet, for alle vet at vi skal bruke mindre oljepenger neste år enn det vi har gjort før. Vi har slåss mot virkningene av finanskrisen og lyktes godt. Men vi må lykkes godt videre i framtiden også, og det betyr at vi må se nøyere på pengebruken. Men jeg takker for gode og overbevisende argumenter som jeg skal gjøre til mine egne når debatten om dette kommer. Så er jeg for så vidt fornøyd med at representanten Warloe ikke mener at dette er et ansvar som staten skal ta alene uansett. Vi snakker om et spleiselag her, og jeg mener faktisk det er ganske positivt at en del bedrifter ser at de har en egeninteresse i å bidra til denne typen sentre, som kan komme i tillegg til det vi ellers kan tilby innenfor opplevelses-, utdannings- og realfagsstrategien. For det er helt opplagt at bedrifter som er avhengig av at det utdannes gode ingeniører og folk med god realfagsbakgrunn, som kan bidra til verdiskaping på sine områder, også har stor interesse av at det er en generelt sterkere interesse blant barn og ungdom som vokser opp, for å velge seg nettopp de retningene. Så spleiselag på dette området kommer det til å være – det er meget bra med de private bedriftene som har bidratt til dette. Det er helt naturlig at kommunene som bruker dette som en del av sin egen realfagssatsing og sitt utdanningstilbud, også spytter i kassa. Så får vi komme tilbake til, når budsjettene behandles, hvordan vi skal balansere spleiselaget.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-03:
Dette siste spørsmålet som representanten Warloe tok opp, må jeg få lov til å undersøke litt og komme tilbake til med et skikkelig svar på. Ellers vil jeg gjerne takke Stortinget for en engasjert og balansert debatt. I realfagssatsingen tror jeg det er bred enighet om at – jeg tror det var representanten Aspaker som var inne på det – vitensentrene kan plante et frø av interesse. Det er klart at det kan vitensentrene – med sine virkemidler, sitt miljø og sin opplevelse – gjøre. Men vanningen og gjødslingen som må til for at det faktisk blir noe av, foregår jo hver eneste dag av de realfagslærerne og det miljøet man klarer å få opp, og også – tror jeg – det som gjelder hvordan man kan forberede seg på besøk på vitensentrene, hvordan man bruker de opplevelsene man har der i ettertid, og hvordan lærere kan la seg inspirere til å se om det går an å ta med seg noen ideer derfra, og kanskje utføre dem på litt enklere vis i sin egen skolehverdag. Kanskje kan dette også skje gjennom tilbakemeldinger fra lærerne til vitensentrene om hvordan det faktisk fungerer opp mot det arbeidet som de gjør hver eneste dag for å få opp interessen for og kunnskapen om realfag. Jeg er helt enig med representanten Dagrun Eriksen i at vitensentrene ofte kan være en stor inspirasjon til hvordan en praktisk kan tilnærme seg teori som kan være ekstremt abstrakt, men som med gode metoder, god fantasi og god kunnskap og kjennskap ofte er veldig – hva skal en si – enkle og praktiske å tilrettelegge. Jeg har vært vitne til en del poder som har besøkt vitensentrene, men som ikke har klart å sette det i noen som helst slags sammenheng med hva man ellers lærer i skolen. Det er jo også en type ufordring. Det er helt opplagt at nå som vi er i gang med å jobbe med meldingen om ungdomsskolen, som er et spesielt ufordrende trinn i skolen, kan vitensentrene være med på – hva skal jeg si – å være den arenaen som kan gjøre at opplæringen der kan bli mer virkelighetsnær, mer interessant, og i kontakt med det elevene ser har med hverdagen og virkelige problemstillinger å gjøre. Jeg takker for den debatten som har vært. Budsjettet kommer vi tilbake til når det kommer. Men det er helt riktig, som interpellanten er inne på, at å diskutere viktige og vesentlige spørsmål som vi vet også er budsjettspørsmål, er helt på sin plass å gjøre mellom budsjettbehandlingene også. Så får vi komme tilbake til hvordan vi balanserer budsjettet for 2011.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-03:
Ja, hva gjør vi her da? Vi har et tilbud som på mange måter ser bra ut, men som flere tidligere talere har vært inne på, er det sikkert en del å hente på å tilby det på en mer fleksibel måte. Og da er vi jo litt inne i den store generelle, viktige livslang læring-debatten. Problemet er da at deltakelsen er for liten, som flere har vært inne på. På et vis kan det jo hende at dette er enda et eksempel på en debatt som vi har veldig mange av i denne salen: Er det kommune- og fylkeskommuneøkonomien som er for dårlig? Eller er det noen såkalte feilprioriteringer som er ute og går i kommuner og fylkeskommuner – som her er, og skal være, skoleeiere – som er problemet? Da kommer vi fort inn i en øremerkingsdiskusjon. Flere har jo reflektert godt over det så langt. En av de klare beskjedene jeg fikk med meg fra fylkeskommunen, fra Oppland-samfunnet, da jeg sluttet som fylkespolitiker etter seks år, var at dette er viktig, og det er særlig viktig i Distrikts-Norge. Det er nå engang slik at Distrikts-Norge ofte må ta lærere som er litt dårligere utdannet, enn byområdene våre må. Da blir det særlig viktig at vi veldig raskt kan komme med et godt etter- og videreutdanningstilbud, både for den enkelte lærers skyld og ikke minst for skoleeiers skyld. En av de klare hilsningene jeg fikk med meg, var knyttet til ordet «stipend», altså hvis en i større grad kunne gi de lærere som ønsker etter- og videreutdanning – det er mange av dem, heldigvis – et stipend som monner, kunne læreren fortsatt velge å ta dette på fritida, og slik sett stå i fullt arbeid. Men læreren kunne også på en annen måte enn i dag gå ned i stillingsprosent den tida vedkommende var student. Stipend er ikke gratis. Det er noen som må betale for det. Jeg ser jo det. Men før jeg kommer til det: Det er klart at det for en SV-er som setter særlig pris på, eller mener at det er viktig, at en bør ha som prinsipp at utdanning og etter- og videreutdanning i størst mulig grad bør om ikke være gratis, være billig, er dette et vakkert virkemiddel. Men det koster penger. Da er det slik, det synes jeg også flere talere på en god måte har vært inne på, at det ikke automatisk er staten som skal betale. Det er noen skoleeiere her som prinsipielt sett, og det sa kunnskapsministeren klart også i sine innlegg, er dem som bør ta ansvar. Det må også inkludere det økonomiske. I slike tariffoppgjørstider får jeg igjen assosiasjoner nettopp til det. Der blir det ofte sagt av begge parter, både av arbeidsgiver og arbeidstaker, at slike forhandlinger bør være noe langt mer enn lønn og noe langt mer enn pensjon; det bør ha noe med kompetanse å gjøre, at både arbeidsgiver og arbeidstaker i et moderne arbeidsliv i en kunnskapsnasjon bør legge kompetanseelementet inn i den sammenhengen. Så stipend kan være et stikkord i tillegg til en del andre stikkord i denne debatten, men det må komme fram noen friske penger. Jeg ser det.
Olemic Thommessen (Høyre), 2010-01-20:
På vegne av Linda C. Hofstad Helleland, Gunnar Gundersen, Sonja Irene Sjøli og meg selv vil jeg fremsette et forslag om NRK og reklamefinansiering.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2010-01-20:
På vegne av representantene Dagrun Eriksen, Knut Arild Hareide og meg selv har jeg gleden av å fremme et representantforslag om bistand til Island uavhengig av Icesave-avtalens skjebne.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2010-01-20:
Jeg holdt på å si takk for sist, men det er kanskje på kanten av det parlamentariske: «Mottakere av arbeidsavklaringspenger må levere meldekort til Nav hver 14. dag. Mange opplever det svært vanskelig å få fritak for meldeplikten selv om de er i en situasjon hvor meldeplikt så ofte synes helt unødvendig og byråkratisk. Meldeplikten innebærer også et betydelig arbeid for Nav. Vil statsråden ta noe initiativ for å endre regelverket og/eller fritaksordningen?»
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2010-01-20:
Takk for det. Jeg er for så vidt enig i at det er en del trekk ved dette meldekortet som er både riktige og viktige. Samtidig er jeg overbevist om at statsråden er klar over den betydelige motstanden det har avstedkommet hos dem som skal gjøre dette. Hvis hun går inn på Facebook, vil hun se at det nå er langt over 20 000 som har meldt seg på en gruppe som reagerer på for så vidt både kriteriene for hvordan man eventuelt ikke kommer innunder ordningen, som ikke er kjent, og på selve ordningen. La oss ta et eksempel. En som som gjennom en sykmelding er konstatert kronisk syk over en lengre periode, og vil være det, kanskje på midlertidig uførestønad, er ikke det et eksempel på at det nødvendigvis må bli mer byråkrati for Nav og dermed mindre tid til å hjelpe dem som virkelig trenger det, enn det motsatte?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2010-01-20:
Da tar jeg fatt i det jeg synes var positivt, nemlig å snakke med Nav om det både kan konkretiseres hvilke grupper som ved en engangshenvendelse kanskje kan slippe meldeplikt der det er åpenbart at det ikke vil være noen nytte, verken for vedkommende eller for Nav, bortsett fra å skape merarbeid for Nav, og at man kommuniserer dette bedre. Slik det er i dag, har brukeren ingen mulighet til å få klarhet i hvilke kriterier det er snakk om. Det er ikke kommunisert, verken på hjemmeside eller på annen måte. Så det er jeg veldig glad for. Mitt spørsmål da er om også statsråden, når dette med meldeplikt nå trer i funksjon, vil følge det fortløpende, slik at det er intensjonen med det, nemlig å kunne følge opp den enkelte bruker, som følges opp, og at man ikke lager unødig plunder og heft for verken bruker eller for Nav som sådan.
Bent Høie (Høyre), 2010-01-20:
På vegne av representantene Erna Solberg, Sonja Irene Sjøli, Elisabeth Røbekk Nørve og undertegnede har jeg gleden av å fremsette et representantforslag om å endre skadeerstatningsloven § 3-9.
Bent Høie (Høyre), 2010-01-20:
Mange foreldre med sterkt funksjonshemmede barn har den siste tiden mistet pleiepengene på grunn av omlegging av praksisen i Nav. Når Høyre tar dette opp med arbeids- og inkluderingsministeren, peker arbeids- og inkluderingsministeren på omsorgslønn som løsningen. Når media slår opp at omsorgslønn ikke fungerer rettferdig, peker kommunal- og regionalministeren på helse- og omsorgsministeren. Når helse- og omsorgsministeren stiller i Stortinget for å svare på spørsmål om denne ordningen, er svaret «gjennomgang». Men hele bakgrunnen for oppslaget i media er jo Helsetilsynets gjennomgang av ordningen, som viser at ordningen ikke fungerer godt nok. Hva vil statsråden konkret gjøre for å sikre at disse foreldrene får den økonomiske støtten de trenger for å gjennomføre et opptreningsopplegg for barna, og som barna har god nytte av?
Bent Høie (Høyre), 2010-01-20:
Mange av borgerne som har behov for omfattende tjenester, ønsker ordningen med borgerstyrt personlig assistent, nettopp fordi en ønsker å være sjef i eget liv og ikke være avhengig av at en kommune skal bestemme hvordan en organiserer hverdagen sin, en situasjon som de fleste av oss ikke ville ha ønsket. Bondevik II-regjeringen foreslo dermed å lovfeste ordningen med borgerstyrt personlig assistent. På skriftlig spørsmål 17. oktober 2005 svarte helseminister Sylvia Brustad meg at Stoltenberg-regjeringen ville følge opp dette, og snart komme tilbake igjen med en lovfesting av borgerstyrt personlig assistent. Det er nå snart fem år siden, slik at definisjonen av «snart» i denne regjeringen er ganske omfattende. Når vil Stortinget få til behandling en lov som sikrer en personlig rett til borgerstyrt personlig assistent?
Bent Høie (Høyre), 2010-01-20:
Mitt spørsmål går til helse- og omsorgsministeren. Det er stort fokus på at en nå er nødt til å gjøre mange ulike tiltak for å få ned sykefraværet i Norge. Dette er en av de store utfordringene som en står overfor, og som det er tverrpolitisk enighet om å gjøre noe med. Hvis en arbeidstaker blir syk og ønsker å komme raskere tilbake igjen i arbeid, og hvis arbeidsgiveren velger å kjøpe privat helsehjelp for at arbeidstakeren skal få en rask behandling og komme raskt tilbake i arbeid, straffes arbeidsgiveren med arbeidsgiveravgift på det som f.eks. en operasjon har kostet, og arbeidstakeren må betale inntektsskatt av det som operasjonen koster. Dette var en straffeskatt på å redusere sykefraværet som Stoltenberg-regjeringen innførte i 2006. For eksempel forteller Heidi Hakkim at hun hadde en håndleddslidelse i begge hendene. Som saksbehandler er ikke det noe særlig bra, og hun var derfor sykmeldt. Hun ventet på undersøkelse hos spesialist i noen uker. Deretter ble det utsettelse av operasjonsdatoen, inntil det ble klart at det kunne gå omtrent et år før hun kunne regne med å få ordnet problemet. Flere og flere opplever dette. Helsekøene har økt med 60 000 under denne regjeringen. Arbeidsgiver betalte for inngrepet ved et privat sykehus i Oslo, og hun var tilbake på jobb etter to måneder. Helseministeren kan selv tenke seg hva dette betyr samfunnsøkonomisk, hva det betyr for den enkelte arbeidstaker, og hva det betyr for arbeidsgiveren. Jeg vet at denne regjeringen lider av privatallergi, men kan en se at det å fjerne denne skatten kan være med på å få folk raskere tilbake i arbeid, redusere helsekøene og redusere sykefraværet?
Bent Høie (Høyre), 2010-01-20:
Det hjelper lite for de 60 000 som står i helsekø, og mange av dem som er sykmeldte mens de står i helsekø, at helseministeren skryter av at flere får helsehjelp, så lenge helsekøene øker og ventetiden øker. Et klart uttrykk for dette er at salget av private helseforsikringer har økt med 175 pst. siden denne regjeringen overtok. Det er vel et ganske klart uttrykk for at befolkningen ikke er fornøyd med tilgangen på helsetjenester. Mitt spørsmål til helseministeren, siden hun ikke svarte på mitt første spørsmål, blir rett og slett: Hva er den helsepolitiske begrunnelsen for å ha en straffeskatt på både arbeidstakere og arbeidsgivere som selv velger at man blir betalt ut av helsekøen for å komme raskere tilbake i arbeid? Hva er den helsepolitiske begrunnelsen for en slik straffeskatt på sykefravær?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2010-01-20:
På vegne av stortingsrepresentantene Olemic Thommessen, Ingjerd Schou, Bjørn Lødemel, Sonja Irene Sjøli og meg selv vil jeg legge frem forslag om bedring av rammevilkårene for frivillig sektor.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-01-20:
Jeg har et spørsmål til statsråd Lysbakken. Vi som bor i Norge, er så heldige å kunne nyte friheten som et trygt demokrati gir oss. Vi har retten til å ytre oss, vi har i det alt vesentlige retten til å bestemme over vårt eget liv, og vi har retten til å bestemme hvem vi ønsker å gifte oss med. Denne retten gjelder dessverre ikke alle som er bosatt i Norge. Når vi ser at antallet tvangsekteskap øker eksplosivt under den rød-grønne regjeringen, så forteller det oss at det er mange mennesker med minoritetsbakgrunn som ikke kan leve med den samme friheten som resten av oss tar for gitt. Det burde uroe statsråden langt mer enn det jeg har registrert at han har gitt uttrykk for i det siste døgnets debatt om dette spørsmålet. Snarere tvert imot hører jeg Lysbakken si at Regjeringens politikk virker. Men hvordan kan han påstå at Regjeringens politikk virker når offentlig statistikk viser at antall tvangsekteskap i Norge øker kraftig? Det er et tegn på at man må iverksette andre tiltak for å sikre at også mennesker med minoritetsbakgrunn får den samme retten til å velge hvem de skal gifte seg med. Derfor har jeg lyst til å utfordre statsråden: Fremskrittspartiet har mange ganger fremmet forslag om å iverksette tiltak, som man bl.a. har gjort i Danmark, som virker. Ett av dem er å innføre en aldersgrense på 24 år for henteekteskap. Vi ser av all statistikk at veldig mange som blir hentet til tvangsekteskap i Norge, er under 23 år, og veldig mange også under 18 år. Da bør alarmbjellene ringe i departementet, og da bør statsråden gripe inn og iverksette det tiltaket som har virket med hell i Danmark, og som har ført til at man har fått en kraftig reduksjon i antall tvangsekteskap.