Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-06-15:
Fra Høyre vil vi ikke bruke veldig mye tid på å behandle selve den økonomiske delen i reindriftsmeldingen. Avtalen er for så vidt grei nok, og vi støtter opp om den sånn den ligger. Men vi vil bruke lite grann tid på det vi ser på som reindriftens kanskje største utfordringer framover. Reindriften skal, som det står i reindriftsloven, drives etter prinsippene om økonomisk, økologisk og kulturell bærekraft. Dette er ingen enkel målformulering for en liten næring, og fører på mange måter til at næringen blir presset både utenfra og innenfra. Som redegjort for i reindriftsavtalen sliter store deler av næringen med å bli økonomisk bærekraftig. Det er mange heltidsansatte, og det er mange deltidsansatte, munner å mette, og dette gjør at næringens økonomi er uoversiktlig, men på de fleste områdene ikke tilfredsstillende. Reindriften, som mange andre næringer, trenger økonomiske og organisatoriske muskler for å takle endringer. Verden snurrer fort, og tilpasninger er alltid nødvendig for å takle nye forhold. Disse musklene er næringen p.t. ikke i besittelse av. Rovdyrproblematikken er sentral når man skal se på næringens økonomi. I innstillingen står det at den nåværende erstatningsordningen i stor grad baserer seg på krav om dokumentasjon av tap. Dette er helt feil. Det er forsvinnende lite av tapene som dokumenteres. Derimot baserer den nåværende erstatningsordningen seg veldig mye på skjønn. Økologisk bærekraftig kan man ikke si at næringen er i nærheten av å være. Innslag i media og rapporter fra myndighetene viser ofte bilder av næringsutøvere i krise. En næring som burde ha muligheten til å fortelle de mest fantastiske historier om økologisk bærekraft, sliter med historier om nedbeitede arealer, utsultede rein, lovlig og ulovlig oppsatte reingjerder, gjerder som er falt sammen og rester etter gamle gjerder. De siste beskrivelsene er nok ikke i stort sannheten om næringen, men dessverre et inntrykk som altfor, altfor ofte får sette seg. Konflikter mellom kommuner og reinbeitedistrikt er også hyppig å lese om i media. Jeg registrerer av merknadene i innstillingen at posisjonen er fornøyd med at Kommunaldepartementet arbeider med problemene Alta kommune har beskrevet. Reindriften setter opp skillegjerder uten å varsle noen. I snart et halvt år har man forsøkt å få brakt på det rene om reindriften må forholde seg til plan- og bygningsloven eller ikke. For meg står det soleklart at dette er problemstillinger departementet må ta på alvor, og jeg ser ingen grunn til at man skal si seg fornøyd med tingenes tilstand. At man ikke på et halvt år er i stand til å si hvem som omfattes av plan- og bygningsloven, er rett og slett en skandale. Dette bygger opp om bildet av en forvaltning og en næring i utakt med omgivelsene. Den politiske ledelsen i departementet er her med på å forsterke problemene heller enn å løse dem. Kulturell bærekraft innebærer at det samiske skal prege næringen. Dette kan ofte bli et tveegget sverd. En næring som er avhengig av strukturelle tiltak for å oppnå de økonomiske kravene som stilles, kan ikke samtidig plasseres i fortiden under dekke av å ivareta ansvaret for den kulturelle bærekraft. De uoversiktlige tilstandene når det gjelder antall rein og antall eiere, er eksempler på at kulturell bærekraft kan tvinge næringen i kne. Jeg er vel kjent med at det også finnes eksempler på reindriftsutøvere som driver meget godt. Det er mange utøvere og mange distrikt som produserer store kvanta reinkjøtt av førsteklasses kvalitet. Deres driftsform er bærekraftig hva gjelder både økonomi og økologi og å ivareta den samiske kulturen. Bildet er derfor ikke helt sort. Samtidig er det viktig å peke på at også disse utøvernes næringsvirksomhet lider når hverdagen preges av konflikt og negativ omtale. Det er på denne bakgrunn Høyre sammen med Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti fremmer forslag om en egen stortingsmelding om reindriften. Posisjonen sier seg fornøyd med at dette skal behandles i en varslet landbruksmelding. Det er etter vår mening ikke tilstrekkelig. Reindriften er for Norge en så viktig næring at den ikke fortjener å drukne i en landbruksmelding. Vår begrunnelse for å justere periodiseringen av avtalen til å følge kalenderåret følger samme mal som i forrige sak, om jordbruksoppgjøret, og den redegjør jeg ikke nærmere for nå.