Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-08:
I Norge er det noen barn som ikke gleder seg til 18-årsdagen. For dem betyr dagen at de får endelig avslag på søknaden om å få være i Norge, og må ut. Noen av disse barna og ungdommene har vært i Norge og på flukt i mange år. Dette er enslige mindreårige asylsøkere under 18 år som kommer til Norge uten foreldre eller andre med foreldreansvar som kan beskytte dem. Det er ungdom som bærer på traumer fra krigs- og konfliktherjede land, som Afghanistan og Somalia. Når de fyller 18 år, forventer vi at de skal bryte med alt de har hatt her – kanskje den eneste tryggheten de har opplevd i hele sitt liv, helsebehandling, skole – og vende tilbake til den største utrygghet, som de har rømt fra. En del av disse ungdommene har tilbrakt det meste av livet sitt på flukt utenfor hjemlandet, og mange mangler nettverk og støtte i hjemlandet. Det er nettopp derfor det ikke har vært mulig å finne omsorgspersoner å sende dem hjem til. De må reise til noen av de vanskeligste situasjonene, sikkerhetsmessig og humanitært sett, vi kjenner til, og ta de mest avgjørende valgene i livet sitt på et veldig usikkert grunnlag. De siste åra har det kommet noen tusen slike til Norge. De fleste av dem har fått opphold, men det er igjen én liten gruppe som ikke får opphold. Da disse sakene ble behandlet i regjeringen, og vedtatt satt i verk i 2009, tok SV dissens i regjeringen på disse og noen andre innstramminger, fordi vi mente det var feil. Forskning og dokumentasjon har nå vist at vi hadde rett. Begrunnelsen for ordningen var at det kom så mange, og at man skulle sørge for at færre la ut på en farlig flukt – innstrammingene skulle virke på det. Men tallene fra FNs høykommissær for flyktninger viser at antallet som legger ut på flukt, har økt. I 2012 var det 21 300, og det er det høyeste tallet siden man begynte å føre statistikk. Mens flere barn i verden flykter, gikk tallene i Norge ned, så innstrammingen gjør altså ingenting med årsaken til at barna må flykte, den bare sørger for at de ikke får lov til å flykte hit. UDI bekreftet i brev til Justis- og beredskapsdepartementet i 2013 at tiltaket har hatt liten effekt på ankomstene fra Afghanistan, Somalia og Eritrea. Det er disse landene som har flest barn og unge på flukt. Tallene viser at det var 17 enslige mindreårige asylsøkere som fikk denne begrensete tillatelsen i 2013, og et sted mellom 160 000 og 180 000 totalt sett – jeg har fått litt forskjellige tall fra litt ulike søk. Hva skjer med dem? Noen har reist til hjemlandet, en tredjedel bor i asylmottak, en tredjedel vet vi ikke hvor er hen, flere har forsvunnet, har valgt å gå under jorda, eller er på ny flukt i Europa. Hva som skjer med dem, kan vi jo bare forestille oss, men høykommissæren sier at en enslig mindreårig asylsøker på flukt er i den mest sårbare gruppen, med risiko for psykiske problemer, overgrep, menneskehandel og for å bli tvunget inn i ny kriminalitet. Bidrar vi til dette? Og er det god politikk? Det skal ikke så stor fantasi til å forestille seg de store menneskelige omkostningene når en skal vente på det en er aller mest redd for. Og ansvarlige myndigheter vet at det blir vanskelig, for i brev til Justis- og beredskapsdepartementet den 28. januar 2013 skriver UDI: «Det er særlig i saker der søkeren har svært svak tilknytning til hjemlandet og manglende nettverk på hjemstedet, samt at det er en generelt vanskelig humanitær og sikkerhetsmessig situasjon i hjemlandet.» UDI varsler i brevet at de ønsker en gjennomgang av egen praksis, fordi de mener at konsekvensene av de midlertidige tillatelsene er skadelige. Hva vil justisministeren gjøre med UDIs anbefalinger? Hvordan ventetida i limbo er, har vi fått sett gjennom dokumentarfilmen til Margreth Olin. Filmen het «De andre». Mange av ungdommene er skadet av det de har opplevd fra før, og vedtaket og den behandlingen de får her, gir dem i tillegg alvorlige psykiske lidelser mens de venter på å bli sendt ut. Flere har hatt langvarige innleggelser på psykiatriske sykehus og forteller om angstlidelser og depresjoner. Mange tenker på å ta sitt eget liv. Olin forteller at av de 20 ungdommene hun fulgte tett lenge, hadde tre prøvd å ta sitt eget liv, én på 18-årsdagen. Barnekonvensjonen artikkel 39 sier at alle egnede tiltak skal treffes «for å fremme fysisk og psykisk rehabilitering og sosial reintegrering av et barn som har vært utsatt for: enhver form for vanskjøtsel, utnytting eller misbruk; tortur eller enhver annen form for grusom, umenneskelig eller nedverdigende behandling eller straff; eller væpnede konflikter». Helsepersonell sier at det er umulig å få til dette med ungdommer med en tidsbegrenset oppholdstillatelse, på grunn av den usikre situasjonen som disse ungdommene befinner seg i. Det er veldig vanskelig å gi ungdommer traumebehandling når de har panikk. Rettssikkerheten for ungdommene går det an å sette spørsmålstegn ved. Flere av ungdommene sier at de ikke visste hva de var med på under asylintervjuet, eller hvor viktig intervjuet var. Flere har latt være å fortelle om overgrep og hendelser de har vært utsatt for. Det har sammenheng med skam, og det vet vi hvordan fungerer. Det er vanskelig for dem å forstå hvordan vedtaket er, og hvorfor tillatelsen er tidsbegrenset. Helseopplysninger skal tillegges vekt, men det er ingen systematisk kartlegging som gjør det mulig. Det er ikke noe system som sikrer at helseinformasjon fra mottaksansatte, verger og andre som kjenner ungdommene, blir videreført i asylsaksbehandlingen. Det har kommet en levekårsundersøkelse fra Institutt for samfunnsforskning, «Levekår i mottak for enslige mindreårige asylsøkere». Den viser akkurat det samme, nemlig at mange blir fysisk og psykisk syke. Alle de tilfellene som Olin viste i sin film, går igjen i denne undersøkelsen. Noen av ungdommene går på skole, men det ødelegges ofte av søvnløshet og fravær, fordi de vet at de skal reise. Det tar alle krefter. Forskerne sier at ansatte med begrenset barnefaglig og flyktningfaglig kunnskap gir ungdommene dårlige betingelser. Forskerne stiller spørsmålet om det er tilstrekkelig tilrettelagt for prinsippet om barnets beste. Hvordan vil statsråden følge opp disse anbefalingene fra rapporten? Redd Barnas bok «Mens vi venter» og Redd Barnas «En alvorlig stor melding» viser at barna savner voksenkontakt. Nylig la Norsk organisasjon for asylsøkere fram notatet «Anbefalinger til norske myndigheter Enslige mindreårige asylsøkere». De skriver at ordningen rammer en gruppe barn uforholdsmessig hardt, og anbefaler at den avskaffes. De foreslår en rekke tiltak for å bedre oppfølgingen av barna. Hvordan vil statsråden følge opp de anbefalingene som er gitt, både fra NOAS og fra Redd Barna? Det er ikke bare NOAS, Redd Barna og SV som ønsker dette. Norges barne- og ungdomsorganisasjoner, som representerer nesten 650 000 medlemmer, mener dette. Mange andre organisasjoner har gitt støtte til dette. Til og med Fremskrittspartiets nestleder, Per Sandberg, sa under valgkampen i 2013 at Fremskrittspartiet ønsket «å avskaffe ordningen», og at den daværende regjeringen brøt Barnekonvensjonen «hver eneste dag» gjennom å opprettholde den. Fremskrittspartiets Ungdom var raskt ute og støttet dette. Hva mener justisministeren – fra det samme partiet? Det handler ikke om at alle barn skal få bli i Norge, eller om at vi skal ha fri innvandring. Den debatten kan vi legge til side, for det er ingen som mener det. Det handler om at vi ikke kan ha ordninger som gjør at allerede sårbare barn og ungdommer blir enda sykere. Det handler om at ethvert menneske er et mål i seg sjøl, og at vi ikke kan bruke andre mennesker som brikker eller som et middel for å oppnå andre politiske mål. I denne saken viste det seg at det heller ikke nyttet – man oppnådde ikke de endringene som man påsto at man ville fram til. Vi har dokumentasjon på at ordningen med midlertidig tillatelse for enslige mindreårige asylsøkere ikke fører til at færre barn legger ut på flukt i verden, og vi har dokumentasjon på at ordningen i seg sjøl skader en sårbar gruppe ungdommer. Vi vet at mange av dem ikke reiser til hjemlandet etterpå, men at de legger ut på en usikker flukt videre i verden, og at det neppe bidrar til noe positivt, verken for dem eller for stedet de kommer til. Det er en særdeles krevende situasjon å ha midlertidig opphold i Norge. Tidligere traumatiske opplevelser og tanken på en håpløs framtid overgår det meste av det ungdommene tåler. Disse ungdommene har lidd nok. Ordningen med midlertidig tillatelse må avvikles.