Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2013-03-14:
Ja, det var et forsøk på å skape litt interesse for denne saken. Jeg har fått den ære å presentere dette grunnlovsforslaget på vegne av stortingsrepresentantene Dagfinn Høybråten, Erling Sande, Hallgeir H. Langeland og meg sjøl om endring av Grunnloven § 110 b om vern av matjordressursene. Grunnlovsforslaget handler altså om å beskytte noe av det aller viktigste vi har: Den jorda som gir oss mat. Senterpartiets grunntanke er at vi skal ta vare på jorden slik at kommende generasjoner overtar den i minst like god stand som den var da vi sjøl fikk den. Siden 1992 har Grunnloven hatt en bestemmelse om miljøvern som slår fast at naturens ressurser skal disponeres på en langsiktig måte som tar vare på verdiene for dem som kommer etter oss. Det er både viktig og riktig. Vi som står bak dette grunnlovsforslaget, mener at det er på tide at også matjorda nevnes i Grunnloven. Matjorda skal ta vare på den viktigste verdien vi har, nemlig grunnlaget for å dyrke mat for å fø befolkningen i mange, mange generasjoner framover. Presset på matjorda er stort. Vi blir stadig flere mennesker både i Norge og ellers i verden. Folk trenger et sted å bo. Vi trenger veier til å transportere både oss sjøl og varene våre på. Vi trenger bygg som skal huse arbeidsplasser, og vi trenger lokaler der vi kan få kjøpt og solgt varer og tjenester. Kjøpesentre, bygging av vei og jernbane, behov for arealer til boliger og næringsbygg konkurrerer om de beste og mest sentrale områdene i landet. Men disse områdene er gjerne sentrale fordi de også historisk sett har vært sentrale – den gangen fordi det var den beste plassen å dyrke mat på. Derfor kolliderer ofte sentral beliggenhet med den dyrkbare jorda, altså matjorda vår. Enkel forskning viser at vi må ha mat for å leve. Sjøl om Norge er et så rikt land at vi sikkert kunne ha kjøpt mesteparten av det vi trenger utenfor landets grenser, har vi både en moralsk plikt og en rett til å dyrke mat til egen befolkning. Vi skal ikke kjøpe maten fra folk som trenger den like mye som oss. Vi bor i et land med utfordrende forhold for produksjon av mat. Geografi, topografi og klima er utfordrende. I Norge har vi ikke mye matjord. Faktisk er vi nede på 1,67 dekar fulldyrket mark per innbygger. Til sammenligning er det tilsvarende tallet over 2 pst. på verdensbasis. I tillegg er det bare dyrkbar mark på under 3 pst. av det totale landarealet vårt. 38 pst. av landarealene våre er skog, 44 pst. er skog og vidde, og hele 16 pst. er vernet areal. På verdensbasis er 10,7 pst. av det totale arealet fulldyrket mark. Vi vet at det i store deler av landet er svært kort vekstsesong. Samtidig har vi befolkningsøkning både i vårt eget land og på verdensbasis. Og verdens kornlagre totalt vil bare vare i 68 dager dersom en krise skulle ramme oss. Vi har allerede sett hva mangel på korn til brød betyr for et folk. Tørke og branner i store korneksporterende land som USA og Russland førte for få år tilbake til økning i verdensmarkedsprisene. Denne økningen førte til så høye matvarepriser at enkelte importerende land fikk store problemer med å fø sin egen befolkning. Det er nok å minne om at høye kornpriser var en av årsakene til at vi fikk den arabiske våren. Uten mat og drikke duger helten ikke, og det samme gjelder altså for et lands befolkning. Mangel på mat fører til sosial og økonomisk uro. Vi har et moralsk ansvar for å produsere den maten vi kan for vår egen befolkning i en verden der fordelingen er skjev, og det fortsatt er mange som sulter i eget land. Da må vi verne spesielt om matjorda. Verdien som matjorda representerer, er ikke noe vi kan bygge ned i dag og hente fram igjen om noen år. Bevaring av matjord er en langsiktig verdi – en verdi vi ser er under press svært mange steder i dette landet. Mange sterke interesser kjemper om å få bruke de samme arealene, og så langt har matjorda oftest tapt kampen i konkurranse med ulike utbyggingsprosjekter. Jorda er ferdig opparbeidet og er billig. Når alternativet er å bygge på fjell, er kampen gjerne tapt. På lang sikt er det rett og slett ikke bærekraftig. Å produsere nok og trygg mat til egen befolkning er en av de viktigste og mest grunnleggende oppgavene i ethvert samfunn. Regjeringa har ambisjoner om å øke matproduksjonen i takt med økningen i folketallet i Norge. Vi har et mål om at matproduksjonen skal øke med 20 pst. de kommende 20 årene. Det er en krevende utfordring. Det krever både økt kunnskap om matproduksjon og at vi tar vare på matjorda. Samtidig er det ingen tvil om at vi både kan og må klare begge deler. Vi har ikke råd til å la kortsiktig profitt stå i veien for langsiktig og god forvaltning av livsnødvendige ressurser. Vi kan ikke akseptere at noen av de beste landbruksarealene ikke lenger skal brukes til å produsere mat. Både som rikspolitikere og representanter for våre respektive fylker er dette avveininger vi jevnlig må ta. Skal vi bygge boligfelt sentralt og nær kollektivknutepunktet, men på matjord? Skal vi ta arealer fra marka, bygge på fjell, eller skal vi ta matjord? Skal kjøpesentre få etablere seg i flotte kornåkre? Det er jo bare en åker. Skal nye veier og jernbanestrekninger legges over matjord? Jeg tror det er mulig å øke både samferdselssatsing, boligbygging og matproduksjon uten at vi uten omtanke skal ta letteste veien over jordene. Jordvern er en viktig prioritering for regjeringa. Vi har redusert hastigheten i nedbyggingen, så det er i alle fall noe. Tall fra Statens landbruksforvaltning og SSB viser at vi siden 2005 – da vi kom i regjering – omtrent har halvert bruken av dyrket mark til andre formål enn matproduksjon. De ferskeste tallene er fra 2011, og de viser at vi er nede på det laveste tallet for omdisponering av matjord siden 1980-tallet – på tross av at investeringene til vei og jernbane har økt kraftig. Men det er egentlig bare en mager trøst. Det betyr bare at hastigheten i nedbyggingen ikke går så fort. Det betyr ikke at den matjorda som har blitt borte siden 1980-tallet, har kommet tilbake. Jeg er glad for at hensynet til matjord nå ligger inne i målstrukturen til Nasjonal transportplan. I dette ligger det også krav om årlig rapportering om forbruk av dyrket jord. Jeg håper at jordvernhensynet forsterkes ytterligere i den nye Nasjonal transportplan som snart skal legges fram. Det er viktig at traseer for nye vei- eller jernbaneprosjekter, som vil føre til nedbygging av dyrket mark, tas ut av planprosessen så tidlig som mulig. Dette vil spare både matjord og planleggingstid. Også stortingsmeldingen om boligpolitikken legger an til å beskytte matjorda bedre. Den gir retningslinjer for mer effektiv arealbruk og minst mulig inngrep i naturen. Vi har en positiv utvikling med større grad av politiske retningslinjer for styring over hensynet til jordvernet. Men vi er langt fra i mål. Matjordressursene er noe av det mest verdifulle vi har. Det handler om det vi faktisk alle lever av, nemlig maten vi skal spise. Av hensyn til oss sjøl og dem som kommer etter oss, er jeg i dag stolt av å få æren av å foreslå å gi matjorda spesiell beskyttelse i Grunnloven. Senterpartiet er grunnet på bondens forvaltertanke: å overlevere gården til neste slekt i bedre stand enn da han tok den over. Vi ønsker å overlevere jorda videre til våre etterkommere i minst like god stand som den var da vi sjøl overtok den. Men da må vi ha noe jord å overlevere videre, og da er det matjorda som er den viktigste. Det er på tide at vi gir den et spesielt grunnlovsvern.