trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Innst. S. nr. 4 fra finanskomiteen gjelder et forslag fra representanten Erna Solberg om å endre reglene for folkeregisterregistrering slik at studenter kan få valgfrihet til å registrere seg i den kommunen de bor i under studieperioden. I dag er det slik at studenter fortsatt blir registrert i sin opprinnelige hjemkommune selv om de studerer og bor i en annen kommune i mange år. Forslaget peker på en del problemer ved dette, bl.a. at studenter vil være avskåret fra å påvirke og delta i det politiske liv i den kommunen og det fylket de oppholder seg i i studietiden. Samtidig vil det av praktiske hensyn være vanskelig fortsatt å delta i den politiske aktiviteten i hjemkommunen. At det igjen er grunnen til at valgdeltakelsen blant ungdom mellom 20-25 år er lav, mener jeg er noe usikkert, men at det kan være en sammenheng, skal man ikke se helt bort fra. Hvor studentene skal være registrert i studietiden, har vært et omdiskutert tema ved flere anledninger. Dette fordi det også har betydning for overføringene til kommunene. Overføringene går i dag til den kommunen hvor studenten er registrert i Folkeregisteret. Derfor har vertskommuner for universiteter og høyskoler hatt et ønske om en endring av dagens regelverk, og Stortinget har tidligere bedt Regjeringen om å utrede forholdet mellom vertskommunene, utdanningsinstitusjonene og studentsamskipnadene. Departementet har i brev til komiteen – brevet er vedlagt innstillingen – orientert om at reglene for bostedsregistrering av studenter for tiden er til vurdering i departementet. Departementet har ikke konkludert, men ser på flere mulige løsninger som aktuelle. Departementet mener også at det er viktig å se på de ulike økonomiske virkningene for de berørte kommunene, avhengig av om de har netto utflytting eller tilflytting og om de mottar inntektsutjevnende tilskudd eller ikke. Et flertall bestående av alle, unntatt Fremskrittspartiet og Høyre, viser til brevet fra departementet og mener det er riktig å avvente det arbeidet som nå gjøres der. Det samme flertallet vil derfor ikke ta stilling til realitetene i Dokument nr. 8:70 eller brevet fra departementet, men avvente det arbeidet som nå foregår, og ber om at saken kommer til Stortinget i egnet form i løpet av høsten. Dermed skulle ikke saken bli særlig forsinket. I innstillingen gis det også fra flertallet uttrykk for at verdien av studentenes muligheter for å være politisk aktive skal tillegges vekt. På denne bakgrunn tilrår komiteen at forslaget vedlegges protokollen. Mindretallet i komiteen, medlemmene fra Høyre og Fremskrittspartiet, går inn for at forslaget skal vedtas. Jeg regner med at disse partiene gjør greie for sitt syn i saken.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-19:
Hvis jeg kan berolige statsråden, tidligere representanten, bosatt i Finnmark, kan jeg i alle fall si følgende: Høyre har ikke tenkt å endre ordningen for borteboerstipend. Vi har nemlig ikke tenkt å tvinge foreldrene til å flytte med studenten. Hvis f.eks. Finnmark-studenten velger å bosette seg i Oslo for å være politisk aktiv der, så ville det være gledelig for det politiske liv, i alle fall i Oslo. Men reglene er jo slik at det er ikke bostedet, men det er om man bor sammen med foreldrene eller ikke, som er avgjørende for om man får borteboerstipend. Dette er altså ikke et forslag om tvangsflytting av studentenes foreldre!
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-19:
Jeg kan oppfylle representanten Djupedals håp – og korrigere hans referat. Jeg har ikke sagt at årsaken til at vi ønsker et generelt forbud mot offentliggjøring av skattelister er dårlig journalistisk arbeid eller et ønske om å gripe inn i hvordan avisene redigeres. Det ville være helt avsindig. Noen slik begrunnelse har jeg aldri gitt. Men det jeg har pekt på, er at når flertallet vil ha skattelistene offentliggjort og bruker som begrunnelse hensynet til den journalistiske frihet osv., så synes jeg ikke det er noen god begrunnelse. Og jeg har forsøkt å peke på at de opplysninger man faktisk får gjennom skattelistene, knapt nok gir noe grunnlag for å gå videre med journalistisk arbeid. Jeg har stor respekt for journalistisk arbeid, næringsjournalistikk f.eks., som avslører fusk og fanteri. Det er en type journalistikk vi har fått mye av i den senere tid. Svært mye av den er høyt kompetent – ikke alt, men svært mye. Det ser jeg som en gledelig utvikling. Men intet av dette vil være påvirket av offentliggjøring av skattelister eller ei. Det er ikke der opplysningene ligger som man eventuelt kan basere seg på. Så mitt ønske er ikke å gå inn i journalistisk arbeid, mitt ønske i den sammenheng er faktisk å vektlegge hensynet til personvernet. Og jeg synes at offentliggjøring av skattelistene uten kommentarer, altså bare å selge dem som opplysninger, faktisk heller ikke gir et korrekt bilde av inntekts- og formuesforhold.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-19:
Veldig kort siden jeg har hatt ordet to ganger.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-19:
Jeg skjønner nå etter hvert hvorfor SV av og til har kommet til mange – skal vi si – bemerkelsesverdige og originale konklusjoner i skattepolitikken. Når de på jakt etter skattesnytere eller nullskatteytere leter i nettotallene og i de foreløpige skatteoppgjørene, da kan man komme til ganske mange, ja interessante, men originale konklusjoner. Jeg har ikke – bare for å gjenta det – angrepet det journalistiske arbeidet, men uttrykt betydelig forståelse for at det er vanskelig å drive et journalistisk arbeid på basis av slike tall som ikke dekker reelle verken formues- eller inntektsforhold. Da må man vite mye om verdsettingskriteriene, bl.a. for ulike formuesobjekter, og det er det ikke alltid lett å få innsyn i. For øvrig er jeg en sterk tilhenger av åpenhet om regnskapsforhold. Vi har i Stortinget stemt for åpenhet omkring opsjoner, omkring frynsegoder og omkring ekstralønninger, og for at ting skal være med i regnskap, i noter og i årsberetninger. Det er vel noe av det som bl.a. har gjort at vi har fått mer debatt om dette og fått også større åpenhet om det i næringslivet. Det ser jeg på som meget positivt.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Jeg har lyst til å følge opp litt med hensyn til de utfordringene som representanten Foss gav finansministeren. Én ting er å be Finansdepartementet regne på disse tingene og kanskje fremskrive en mulig utvikling når det gjelder studenters tilflytting og fraflytting. Men det er vel som regel slik at hvis departementet skal foreta den type beregninger, så har det også en hensikt, nemlig at de skal følge opp beregningene eller konsekvensanalysene sine med forslag som skal dempe den negative virkningen for den enkelte kommune, og helt sikkert også dempe den positive virkningen for andre kommuner, kjenner man Finansdepartementet rett. Og da vil det være vel så interessant å vite hvordan Regjeringen i så fall ser for seg en slik konsekvensvurdering, og hva man skal følge det opp med i praksis. Betyr det f.eks. at man skal endre på overføringssystemet til kommunene som følge av at man får en massiv til- eller fraflytting av studenter? Jeg syns man vikler seg inn i en diskusjon, også i dette brevet fra departementet, som vitner om at her er man overhodet ikke interessert i å ta stilling til prinsippet, nemlig at hver enkelt borger i nasjonen skal få større valgfrihet, større rett til selv å bestemme hvor de ønsker å bosette seg. Men her vikler man seg altså inn i en diskusjon som mer går på hva dette betyr økonomisk for de respektive kommuner, og glemmer å ta hensyn til borgeren. Jeg trodde man hadde et nedfelt prinsipp i dette samfunnet om at man hadde kommuner, fylkeskommuner – som vi for så vidt ikke vil ha lenger – og stat, fordi de skulle legge forholdene til rette nettopp for innbyggerne. Og da blir det enda mer besynderlig når stortingsflertallet her ivrig følger opp Finansdepartementet og ønsker denne type beregninger lagt til grunn for å ta stilling til et prinsipp om hver enkelt students rett til å foreta noen valg. Jeg kunne godt tenke meg å høre finansministeren utrede litt om dette, hvordan disse konsekvensanalysene skal følges opp i praksis, for det ville bli ganske kostelig, vil jeg tippe, hvis man skulle ta mer hensyn til det enn til prinsippene.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Jeg må innrømme at jeg ikke hadde tenkt å ta ordet i denne debatten, men det blir ikke så lett å la være når representanten Djupedal kommer med relativt spesielle forklaringer på sitt forhold til dette med å offentliggjøre skattelister. Jeg skal være enig med ham i én ting, nemlig at vi ikke har noe med å bedømme det journalistiske arbeidet. Det er jeg enig i. Men det er heller ikke kjernen i denne saken. Enten skattelistene blir offentliggjort i avisene, på Internett eller på ligningskontorene, så er jo nettopp kjernen i dette spørsmålet hvorvidt vi som enkeltmennesker skal ha rett til å gå og titte andre medmennesker i kortene. Det er det dette dreier seg om. Hvorvidt vi får tilgang til det via en avis, via Internett eller ved å oppsøke ligningskontoret, synes jeg er relativt underordnet for saken. Jeg reagerer på at representanten Djupedal forsøker å fremstille dette som et forsøk på å skjerme dem han definerte som «kakser» eller «rikingene». Jeg tror faktisk at dette er en problemstilling som er vel så tøff i små lokalsamfunn, hvor man lett kan titte hverandre i kortene, hvor alle kjenner alle og hvor åpenhet faktisk kan være et problem. Jeg synes man misbruker ordet «åpenhet» i denne saken, for i de fleste andre spørsmål hvor man diskuterer åpenhet, gjelder det først og fremst befolkningens rett til innsyn i offentlig forvaltning. Det synes jeg er et skille som det er viktig å trekke i en slik sak. Og jeg må si jeg synes representanten Djupedal er svært god hvis han ved hjelp av nettotall, fremstilt over skattelistene, kan klare å oppdage hvilke skattehull enkelte har vridd seg unna skatt ved hjelp av. Det er nemlig ikke mulig ut fra nettotallene og skattelistene å avsløre det. Så å forsøke å argumentere med at man skal opprettholde dette fordi man skal ta dem som ikke bidrar, ta dem som er nullskatteytere, eller ta dem som finner nye skattehull for å vri seg unna, er med all respekt helt feil. Hvis man mener at skattesystemet og grunnlaget ikke er godt nok utformet, gjøres jo den jobben i dette hus, i Finansdepartementet og i skatteetaten. Og det får være én side av saken. Det dette dreier seg om, er jo om vi oss imellom som enkeltmennesker skal gå og titte hverandre i kortene. På et eller annet tidspunkt må man sette personvernet høyere og la oss få lov til å bevare enkeltopplysninger for oss selv. Når Djupedal sier at det må være opp til domstolene å avgjøre hvorvidt man krenker enkeltmennesker, mener vi som forslagsstillere at det at man tillater at dette skjer, i seg selv er en krenkelse av enkeltmennesket. Det er ikke en god tradisjon fordi om den har vart ved siden 1863, og man behøver ikke å opprettholde slike ordninger som antakeligvis kom i stand av helt andre årsaker da de i sin tid ble etablert. Jeg tror man på en måte må holde debatten på det nivået den fortjener å være. Det er et spørsmål om personvern, og ikke et spørsmål om hvordan Øystein Djupedal skal forsøke å ta skattesnytere.
Terje Johansen (Venstre), 2000-10-19:
Det er med en viss beundring jeg iakttar representanten Foss" intense engasjement i en sak hvor Regjeringen faktisk forventes å komme tilbake med et konkret forslag i løpet av høsten, dvs. i løpet av vel en måned. For Venstres vedkommende er det klart at vi støtter prinsippet i Høyres framlegg. Men med en viss regjeringserfaring bak oss finner vi at det er vanlig høflighet å avvente Regjeringens framlegg. Og jeg må si at jeg ser fram til at representanten Foss får en erfaring i regjering som gjør at hans engasjement og intensitet kan få utløp på andre måter enn gjennom det som er lagt fram her.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-10-19:
Først til representanten Lie, som sa han har liten sans for en løsning med et skjæringspunkt på 22 år. Jeg vil veldig sterkt presisere at mitt utgangspunkt er ikke at det skal være en konklusjon. Det som går fram av brevet, er at hvis man ut fra administrative hensyn skulle ha et fast skjæringstidspunkt, ville det være, av grunner som i dag ligger i regelverket, et mulig tidspunkt. Jeg har i mitt hovedinnlegg gitt uttrykk for at jeg i hvert fall ser det er sterke motargumenter mot en slik fast ordning, og det gjør at innholdet i brevet ikke må tolkes slik at det er et standpunkt. Men det er altså et av de ulike vurderingsmomentene. Så registrerer jeg at representanten Foss ikke vil gi uttrykk for hvilke konsekvenser forslaget fra Høyre vil ha. Nei, det er greit nok, det, men det representanten Foss jo erkjenner med sitt svar, eller manglende svar, er at vi står overfor spørsmålsstillinger og problemstillinger som må avklares, og som Høyre ikke har gitt uttrykk for sitt syn på. De viser til at departementet skal utrede, og viser til at departementet også bør utrede det. Ja, det er jeg helt enig i. Det er også det Stortingets flertall har gitt uttrykk for, at denne typen uklarheter er man nødt til å ha klarhet i før man trekker en konklusjon. Det er vanskelig å tolke representanten Foss annerledes enn at han skyver unna en problemstilling som det er helt nødvendig å ta stilling til, før man tar standpunkt, ved å vise til at videre utredning skal foretas. I så måte tror jeg konklusjonene til representanten Foss er ganske sammenfallende med dem Stortingets flertall trekker, at her er det spørsmål som det ikke er åpenbare konklusjoner på, og som man er nødt til å tenke igjennom før konklusjonene trekkes.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2000-10-19:
Eg vil nemna eit par, tre moment i tilknyting til denne saka. For det første vil eg visa til saksordføraren sitt innlegg og streka under veldig sterkt frå mi side at det ikkje må gå lang tid før dette kjem attende til Stortinget, slik at vi kan ta stilling til realitetane. Lat meg òg leggja til at sjølvsagt står vi ved det vi var med på i Budsjett-innst. S. nr. 12 for 1999-2000: «Stortinget ber Regjeringen snarest legge fram en sak om forholdet mellom vertskommune, utdanningsinstitusjonene og studentsamskipnadene.»Det skal også vera med i dei vurderingane som vert gjorde frå departementet si side. Og vidare, som eit lite råd til departementet: Eg har svært liten sans for det resonnementet som departementet nemner når det gjeld fylte 22 år.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-19:
Jeg har i grunnen sagt det prinsipielle som er å si, men jeg er høylig forbauset over representanten Foss" begrunnelse for å gå imot dette forslaget. Han begrunner det ut fra at det ikke er journalistisk arbeid å gjengi det som måtte stå i skattelistene. Jeg kan ikke for mitt bare liv forstå at Per-Kristian Foss har noe som helst med det å gjøre. Denne sal – og det er grunnprinsippet i et demokrati – skal ikke redigere landets aviser eller medier. Det skal ei heller domstolen gjøre, det skal ei heller Regjeringen gjøre. Den ansvarsfordelingen ligger i maktfordelingsprinsippet. Og når stortingsrepresentanter tillater seg å si at begrunnelsen for ikke offentliggjøring er at man syns at avisene ikke gjør et godt nok journalistisk arbeid, så er man med respekt å melde på meget tynn grunn. Jeg har ingen problemer med å se at mye av det som offentliggjøres rundt skattelistene, ikke nødvendigvis er genialt gravearbeid, genialt journalistisk arbeid, men det vedkommer ikke meg å ha en mening om hvordan disse avisene redigeres. Hvis det foregår overtramp, krenkelse av enkeltmennesker, er det andre organer enn Stortinget som skal ha noe med det å gjøre. Da er det først Pressens Faglige Utvalg og senere eventuelt strafferetten, hvis det er veldig grove krenkelser. Redaktørene i alle landets aviser står ansvarlig for det som står på trykk. Det betyr også at hvis opplysninger i skattelistene er feil, vil det være fritt opp til den enkelte borger å få korrigert det etter samtale med avisen – det vil jeg føle meg trygg på. Jeg håper for representanten Foss" del at det ikke var dette han mente. Men det var dette han sa, og det er i seg selv meget alvorlig.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-19:
Jeg legger merke til at representanten Foss nå er vesentlig spakere enn han var i sitt første innlegg, og det tror jeg var meget klokt. Representanten Foss beveget seg inn i et minefelt han hadde vanskelig for å komme ut av, og jeg er glad for at denne presiseringen nå kom, for det er nødvendig for Stortingets anseelse også. Men det som allikevel gjenstår, er: Vi har ingenting med hvordan man journalistisk skal bedømme de opplysninger som ligger i skattelistene. Jeg mener at én begrunnelse for det, som jeg antar at Per-Kristian Foss vil være uenig i ut fra en politisk begrunnelse, er at det i seg selv er et journalistisk poeng at de viser at det finnes mange i dette samfunnet som ikke bidrar som man burde til fellesskapet. Det er opplysninger som også fremkommer, nemlig at det finnes mange som er nullskattytere, men med store formuer og store inntekter. Det er forbilledlig at norsk presse gjennom mange år har hatt søkelyset på dette. Det har i denne sal avstedkommet debatter – og heldigvis også forslag – for å tette igjen de skattehull som enkelte smartinger har sett seg tjent med.
Børge Brende (Høyre), 2000-10-19:
Når representanten Øystein Djupedal sier til representanten Foss at han bør dempe seg, så spisser jeg ørene, for det er et område Øystein Djupedal vet mye om. Jeg synes at det er ett perspektiv som helt har uteblitt i SVs fremstilling av denne saken, og det er at de skattelistene som nå legges ut, ofte ikke engang er journalistisk bearbeidet. Vi har eksempler fra byer i Norge hvor nettselskapene har lagt hele skattelisten ut på nett, slik at man kan gå inn og sjekke alle – nabolaget og hele byen. Det er det faktisk flere som har reagert på, de synes at rettssikkerheten er truet, og da tenker jeg ikke først og fremst på de som har stor formue og stor inntekt. I en av våre byer hadde en avis tegnet opp en hel gate, de hadde angivelig tegnet inn husene, og hadde så oppgitt formues- og inntektsforholdene til dem som bor der. Det var faktiske flere som bodde i den gata, som ikke syntes det var spesielt hyggelig at hele byen skulle få vite at inntektsforholdene deres var dramatisk endret. Det kunne være knyttet til uførhet, det kunne være knyttet til sykdom o.l. Det er i personvernsperspektiv at man kanskje synes det kan være greit at også ens inntekts- og formuesforhold blir mellom en selv og ligningskontoret, det offentlige, spesielt hvis man har kommet i en situasjon hvor man synes at det som er knyttet til inntektsutviklingen, ikke angår allmennheten, og da tenker jeg på de som er blitt uføre eller syke.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-10-19:
Jeg vil først få lov til å henlede oppmerksomheten på noe som må ha vært en misforståelse. Det står «komiteens tilråding». Dette er en enstemmig komite, hvor også Fremskrittspartiet er med i komiteens tilråding. Det vil jeg bare påpeke. Når så representanten Løvik sier at vi har vært et slags haleheng til Høyre i denne saken, kan ikke jeg huske det, men jeg vil minne ham på debatten som Carl I. Hagen førte i forhold til statsråd Lilletun i 1997. Kanskje det kan få representanten Løvik til å få litt svingninger når det gjelder den saken?
Harald Solberg (Kristelig Folkeparti), 2000-10-19:
Problemstillingen i denne saken har tidligere vært behandlet i komiteen og har ved en rekke anledninger vært fremme i den offentlige debatten. En samlet komite støttet høsten 1998 i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 1999 prinsippet om at Statens lånekasse for utdanning blir belastet eller får gevinsten ved svingninger i valutakursene. Komiteen forutsatte at et nytt system for beregning og utbetaling av støtte skulle være på plass for studieåret 2000-2001. Senere har det, både ved budsjettbehandlingen høsten 1999 og ved behandlingen av revidert nasjonalbudsjett i vår, blitt lagt til grunn av en ny og forbedret modell burde kunne innføres fra samme tidspunkt, altså fra studieåret 2000-2001. Flertallet i komiteen – alle partier unntatt Fremskrittspartiet – viser til at Lånekassen fra i år har endret rutinene for utbetaling til utenlandsstudenter. Nå skjer det en etterberegning av kursen både for høst- og vårsemesteret. Flertallet peker også på tre viktige elementer i forbindelse med de nye rutinene til Lånekassen. For det første må tiden mellom beregnings- og utbetalingstidspunktet være så kort som mulig. For det andre mener flertallet at også gebyr- og tilleggsstipend må inkluderes i denne modellen. Flertallet har for det tredje pekt på at en del studenter er nødt til å forholde seg til en annen valuta enn studielandets valuta. For disse studentene bør det avklares hvordan det kan kompenseres for valutasvingningene. På bakgrunn av dette har flertallet i komiteen – alle med unntak av Fremskrittspartiet – gitt Stortinget den tilråding at forslaget vedlegges protokollen.
Petter Løvik (Høyre), 2000-10-19:
Eg sluttar meg til sistnemnde talar, som gav ei grunngjeving for fleirtalet sine merknader i denne saka. Eit par presiseringar er nødvendige. Det er korrekt, som representanten Evje sa, at denne saka har vore behandla fleire gonger tidlegare. Høgre har teke opp denne saka, og det er korrekt at Framstegspartiet har gitt si støtte ved fleire høve. Det som er det viktige her, er at det ikkje er studentane som skal bere risikoen og vere valutaspekulantar – det må ligge på staten. Når vi har valt å ikkje gå inn for den ordninga at dette blir rekna om til vedkomande lands valuta frå fyrste dag, kjem det av at det her også er tilbakebetalingssider. Same kva må dette vekslast tilbake på eit eller anna tidspunkt. Det er bakgrunnen for at vi ikkje vil gå lenger enn vi gjer i dag. Vi trur vi her har funne ei ordning som er til å leve med for alle partar, og vi er opne for eventuelle forbetringar seinare.
Petter Løvik (Høyre), 2000-10-19:
Dette er ikkje tida for korkje skriving, omskriving eller referering av historia. Eg vil berre vise til Stortingstidende, som eg vil tilrå representanten Evje, å lese og der finne ut at det var Dokument nr. 8-forslaget som Høgre-representantane Jan Petersen og Siri Frost Sterri stod bak, som vart levert inn i 1997, som Høgre køyrde og som fekk støtte frå Framstegspartiet, som var bakgrunnen for at denne saka verkeleg tok av. Stortingstidende vil gi den nødvendige avklaringa. Eg finn ikkje nokon grunn til å gå vidare inn på denne sida av debatten, som er nokså uinteressant i dag.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-12-07:
Jeg foreslår Marit Nybakk.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-12-07:
La meg først si at jeg synes saksordføreren på en ryddig måte har redegjort for begrunnelsen for å forenkle og få på plass et regelverk som mer harmonerer med den praktiske tilstanden slik den er, og slik den har utviklet seg også innenfor fiskerinæringen. Dette er å tilpasse praksisen til dagens virkelighet, og det tror jeg er høyst nødvendig i en tid da mange nok har problemer med å forholde seg til alskens lov- og regelverk og har et sterkt behov for forenkling også på dette området. Derfor er det med en viss forundring jeg ser at representanten Lilletun og Kristelig Folkeparti velger å legge så stor vekt på denne saken, ved å skille seg fra flertallet på den måten de gjør. Dette er ikke noe annet enn å bidra til et samfunn som utvikler seg – i tråd med den virkeligheten som vi er inne i. Jeg tror at også representanten Lilletun bør skaffe seg det inntrykket at dagens fiskere gjerne skulle hatt enda flere dager å fiske på enn hva som er tilfellet i dag. Jeg tror den generelle holdningen er at kvotene å fiske på, som er regulert så til de grader på forhånd, er så vidt små at hvis muligheten hadde vært til stede for å ha flere dager på havet, ville de selvfølgelig ha ønsket det. Men representanten Lilletun har valgt å lytte til den ene av partene som har uttalt seg som har vært skeptisk til endringen i lovverket. Det er litt forunderlig at man faktisk på en måte velger å stigmatisere kystfiskeflåten, som jo må bli den part som blir berørt hvis man skal forholde seg til Kristelig Folkepartis forslag. Hverdagen i dag er ikke noe annet enn at den havgående flåten ofte er ute i mer enn én uke, den er to, tre og kanskje enda flere uker på havet. Det er altså en slags selektiv praktisering av et lovverk – når man heller skulle gå den motsatte vei av å gi ytterligere dispensasjoner fra et lov- og regelverk som vi har i dag – som er det ønskemålet som Kristelig Folkeparti har. Jeg kan heller ikke unnlate å si at det ville bli en merkelig praktisering av det lov- og regelverk vi har, ikke minst når man velger å dra inn hvordan man håndterer de ti bud, for å ivareta helligdagens beskyttelse. Vi har et samfunn i dag som har utviklet seg i en retning som gjør at det ikke vil være verken praktisk mulig eller ønskelig å plukke ut én yrkesgruppe som skal ha en spesiell beskyttelse. Man kan iallfall ikke gjøre som representanten Lilletun gjør, å definere fiskerne unisont som ansatte. I virkeligheten er de fleste dette måtte komme til å berøre, selvstendig næringsdrivende.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2000-12-07:
Den norske kystlinja og havområda er unike. Det er naturleg at den marine næringa er peika ut som eit av hovudsatsingsområda for vårt framtidige næringsliv. Marin forsking er eitt av fire utvalde satsingsområde innanfor forskinga. Det er forventa at eksporten frå havbruksnæringa med alt den om nokre år vil omfatta, kan overstiga verdien av eksport av olje og gass. No må berre Kyststamvegen verta utbygd, slik at transporten kan verta effektiv, økonomisk og miljøvennleg – det var kanskje eit apropos. Det er viktig at vi legg til rette for ei positiv utvikling innanfor den marine næringa. Stortinget har tidlegare handsama saka om Statkorn, der vilkåra for oppdrett og konsesjonar var eit viktig element. Kristeleg Folkeparti medverka då til at det ikkje skal innførast auksjonar ved tildeling av oppdrettskonsesjonar, og vi la føringar for kven som skal få konsesjonar i neste tildelingsrunde. I dag dreier saka seg om havbeite. Lova dreier seg om utsetjing og gjenfangst av krepsdyr, blautdyr og pigghuder. Det er fantastisk at slike dyr kan bety viktig næring i framtida. Då eg var småjente og vassa i strandkanten, var slike ting som kråkebollar berre vakre. Målet med lova er å kunna gje den som set ut, ein eksklusiv rett til gjenfangst. Det er rimeleg, og det sluttar alle partia seg til. Og sjølve lovvedtaket er det òg semje om. Frå Kristeleg Folkeparti si side vil vi peika på to viktige moment vi meiner fleirtalet ikkje har lagt stor nok vekt på. Vi meiner det må leggjast stor vekt på det kommunane har sagt om tildeling av rettar. Dei lokale styresmaktene kan slik vera med og styra utviklinga. Vi meiner òg at det må leggjast stor vekt på lokal tilknyting ved tildeling av havbeiterettar. Det er òg relevant å leggja vekt på tilknyting til marin sektor og til tradisjonelt fiske. Det andre viktige momentet er føre var-prinsippet. Ein samla komite har sagt at føre var-prinsippet må leggjast til grunn for utviklinga av havbeite som næring. Vi meiner det er naudsynt at ein ikkje skal opna for utsetjing av artar som ikkje finst der, før ein har meir økologisk kunnskap om havbeite på norskekysten. Vi har i dag store problem knytt til russekrabben i Finnmark. I Oslofjorden er det frykt for at utsett amerikansk hummar skal fortrengja den opphavlege. Russe- krabben kan jo visa seg å skapa nye verdiar, men i dag påfører den fiskarane i desse områda store tap i form av skadar på reiskapen. Erfaringar frå utsetjing av nye fiskeslag i ferskvatn viser at det kan gå gale når ein set ut nye artar. I eit vatn er faren for spreiing i fyrste rekkje knytt til innløp og utløp, altså ganske avgrensa, men i havet er det ingen grenser. Derfor er det svært viktig at vi er føre var og ikkje set ut artar på stader der vi ikkje veit korleis det vil påverka naturen og miljøet rundt. Heile komiteen er samd om at det vil vera naturleg å gjennomføra ei evaluering av ordninga med havbeite etter nokre år for å vurdera konsekvensane for m.a. det biologiske mangfaldet og konsekvensane for allemannsretten og anna næringsdrift. Det trur Kristeleg Folkeparti er nødvendig.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-12-07:
Vi behandler i dag en nyskapning i norsk rettshistorie. Det er et helt nytt prinsipp vi innfører i norsk rett, nemlig retten til å reservere et havområde for private næringsinteresser. Jeg tror ikke Stortinget er fullstendig klar over hva det er vi nå holder på å gi oss ut på. For første gang i historien skal det nå vedtas en lov som gir et firma enerett til å sette ut en art for så å høste av den arten eksklusivt i det området der denne arten er satt ut. Komiteen sier at man skal vurdere nærmere om det også skal gjelde vandrende arter. Nettopp! Der er vi ved kjernen når loven blir vedtatt, som den sannsynligvis blir, for denne loven blir jo vedtatt mot stemmene fra SV og meg, nettopp ut fra prinsipielle årsaker. Hva er til hinder for – satt på spissen, taletiden er for kort til at jeg kan utdype det – at hele økonomisk sone kan være på salg i fremtiden når lov om utsatt fisk og gjenfangst kommer? Det handler her om salg av havet, for første gang i historien. Jeg skal begrunne det nærmere. Vi behøver ikke gå lenger enn til salg av laksekonsesjoner. Auksjon eller ikke auksjon – vi har ikke vedtatt det ennå, men departementet har foreslått det og skal gjennomføre det. Vi har vedtatt en inntekt på 1 ½ milliarder kr bare på salg av laksekonsesjoner neste år. Det står i statsbudsjettet! Det er vedtatt i Stortinget – 1 ½ milliarder kr i inntekt. Det er ikke fjernere. Så prinsippet om å selge havet har vi allerede vedtatt, og nå skal vi lovfeste det i tillegg. Det sies i innstillingen at det skal være lokalt eierskap, og at det skal komme lokalbefolkningen til gode. Det nevnes ikke med ett ord at vi er en del av EØS. Alt vi gjør i Norge, og alt som auksjoneres/selges, skal ut på anbud i hele EØS-området. Det nevnes ikke! Jeg bare sier det som en tankevekker. Lokalt eierskap? Når det er dannet et aksjeselskap, er det jo ikke kontroll lenger! Tiger-fondene i USA kan plutselig eie det havområdet som det lokale aksjeselskapet har fått. Hvordan skal det forhindres? Jeg skal si litt om loven. Dette er en typisk fullmaktslov. Som alt annet av fiskerilovgivningen som forvaltes av Fiskeridepartementet, er det fullmaktslover. Den som har lest innstillingen og paragrafene, vil se at det står at departementet kan legge til rette, departementet kan gi føresegner, departementet kan vedta reguleringer, departementet, departementet, departementet, paragrafer, paragrafer, paragrafer. Stortinget gir altså den sittende regjering fullmakt til å gjøre hva den vil. Vi opplever det i fiskeriene. Det drives lovreguleringer, det utøves og det dømmes – samme autoritet utgjør alle de tre instansene. Fiskerne er totalt rettsløse! Hvis man får et vedtak av fiskeridirektøren, f.eks. om inndragning av sin fiskerettighet, kan man ikke ta det til rettssalen, fordi Stortinget har gitt fullmakt til departementet. Dommeren kan ikke dømme, for da dømmer han Stortinget. Dommeren er forhindret fra å dømme til fordel for den som tar opp en sånn sak. Vi må være klar over det når vi vedtar denne loven!
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-12-07:
Flertallet i denne innstillingen som er lagt fram, tror jeg iallfall ikke er på linje med kystfiskeflåten. Jeg er vel den eneste i salen som har drevet alle former for havfiske så vel som kystfiske. Med den helgedagsfredningen vi har hatt, har vi hatt noe konkret å forholde oss til. Vi har hatt en lov som har regulert aktiviteten. Det har selvfølgelig vært unntak for havfiskeflåten, som ferdes utenfor de trålfrie sonene og utenfor trålgrensen. Der har man kunnet fiske døgnet rundt uker på tamp. Slik må det jo være, og slik har det alltid vært. Men når man kommer på land, og snakker om en masse forskjellige båter som driver med faststående redskap, spesielt i sesongfiskeriene, må det være lite grann orden. Man må ha en ordning så man vet når folk er på havet. Man har hatt søndagen da man har kunnet ligge på land og ta seg igjen, slik som Lilletun pekte på. Det er en ting jeg tror komiteen ikke er klar over, og det er at når man er på et felt med en masse bruk, så må alle være på havet samtidig for å ta vare på bruket sitt. Det settes i kryss og det settes i tvers, og man har redskapskollisjoner. Så når helgedagsfredningen blir opphevet, må alle på havet hvis de har faststående redskap, enten de liker det eller ikke. Det er et lovpålegg som nå blir vedtatt. De som vil ha søndagen fri, kan ikke ta søndagen fri. Det er helt opplagt at denne loven må ha unntak for de store sesongfiskeriene, slik som lofotfisket. Lofotloven må også i så fall forandres, det er en selvstendig lov. Det må fortsatt være helgedagsfredning under lofotfisket. Jeg ser ikke for meg at det går an å gjennomføre et lofotfiske uten helgedagsfredning. Det vil være utopi. Jeg må vise til innlegget som jeg hadde i forrige sak. Igjen er det dette med speilvending og fullmaktslover. Her skal man vedta unntak for spesielle områder, spesielle fiskerier, og på den måten prøve å ivareta interessene for dem som er utøvere. For det er utøverne som dette skal være nyttig for. Jeg må ærlig talt si at jeg ikke er enig med Ivar Kristiansen når han sier at det er hensynet til å få opp fisken av havet som gjør at man må holde på hele uken på tamp. Med de små kvotene som båten har, klarer de jammen å fiske kvoten sin uten å bruke søndagen. Det er ikke der problemet ligger. Det er lange arbeidsdager på havet, og jeg vet om mange sjarkfiskere som setter liten pris på å måtte drive fiske også på søndager. Og dette punktet om administrativ besparelse – ja, den besparelsen skulle jeg ha lyst til å få en nærmere redegjørelse for, spesielt i disse tider hvor det påstås at fangst leveres både natt og dag og svart, og nå skal det altså også leveres på søndager, som man var forskånt for tidligere. Så når det gjelder besparelse i forbindelse med kontrollen, vil jeg se hvordan det slår ut på budsjettet til statsråden når han er ferdig med det første prøveåret. Så litt til det religiøse aspektet, som Ivar Kristiansen var inne på. Jeg må få minne om at Jesus også var fisker, slik framgår det av Bibelen i hvert fall. Men uten å ta stilling til det religiøse i dette er jeg enig med Lilletun i at helligdagsfredning kanskje har noe for seg.
Karin Kjølmoen (Arbeiderpartiet), 2000-12-07:
Flertallet i næringskomiteen – flertallet består i dette tilfellet av alle de partiene som er representert i komiteen, med unntak av Kristelig Folkeparti – går i denne innstillingen inn for å endre bestemmelsene om helgedagsfredning i fiskeriene i § 13 i lov av 3. juni 1983 nr. 40 om saltvannsfiske m.v. Någjeldende regler, og de unntak som er gjort fra disse, er detaljerte, vanskelig tilgjengelige og ikke alltid tilpasset virkeligheten. Det som etter loven fremstår som hovedregel og gjeldende rett om helgedagsfredning, er også gjennom forskriftsbestemmelser langt på vei både modifisert og endret. Fiskerinæringen har lenge bedt om en helhetlig gjennomgang av disse reglene med sikte på en forenkling. På grunnlag av de uttalelser som fremkom i høringsrundene, foreslås det nå at saltvannsfiskelovens regler om helgedagsfredning oppheves. Disse foreslås erstattet med en hjemmel til å fastsette regler om fiske og fangst på eller i tilknytning til søndager og helligdager. Det er for å ivareta hensynet til en rasjonell og hensiktsmessig utøvelse, når hensynet til den alminnelige helgedagsfreden tilsier det, eller når det foreligger andre særlige omstendigheter. Et notat om helgedagsfredning i fiske, med gjennomgang og vurdering av gjeldende regler og midlertidige unntak, har vært ute på høring. I høringsnotatet sier departementet at så vel sosiale som praktiske, reguleringsmessige og religiøse hensyn fortsatt er relevante ved vurdering av helgedagsfredning i fiskeriene. I tillegg kommer det prinsipielle hensyn at det ikke bør fastsettes strengere regler for fiskeryrket enn for andre yrker. Utviklingen har vist at når det i de senere årene har oppstått spørsmål om å gjøre ytterligere unntak fra bestemmelsene, har det først og fremst vært praktiske og økonomiske hensyn som har ligget til grunn. Høringsrunden viser at et klart flertall blant de høringsinstansene som har tatt standpunkt, går inn for å oppheve dagens regler. Jeg vil understreke at ved å oppheve dagens regler vil en oppnå at fiskeflåten kan legge opp sin aktivitet slik at den blir bedre i stand til å levere sin fangst på det tidspunkt og av den kvalitet fiskeindustrien og markedet etterspør. Det er partene i arbeidslivet og næringen som må komme fram til ordninger som sikrer den enkelte en balansert arbeidstid. Jeg har også merket meg at dette vil bidra til et forenklet regelverk og en viss økonomisk og administrativ besparelse for de myndigheter som har kontrollert at bestemmelsene blir overholdt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-12-07:
Forslaget frå Regjeringa er eit resultat av ei naudsynt opprydding i dagens lovverk. Det er vi òg samde i frå Kristeleg Folkeparti si side. Regjeringa har sjølv peika på tre ulike måtar vi kan rette opp dagens situasjon på. Den eine er forslaget Regjeringa har fremja, nemleg å spegelvende prinsippet om helgedagsfreding. Det inneber at i staden for at den generelle regelen er at det er helgedagsfreding, vert det no slik at den generelle regelen er at det er fritt fiske òg på søndagar og helgedagar, men at ein kan gje forskrift om freding i tilknyting til søndagar og helgedagar. Men Regjeringa har sjølv peika på to andre alternativ. Det eine er å behalde dagens lov, men å rydde opp i lovverket. Dette forslaget meiner vi i Kristeleg Folkeparti er det beste. Kystfiskarlaget er heilt klare i si utsegn. Dei ynskjer ikkje å opne for fritt fiske på søndagar og helgedagar. Dei viser til at det er allment akseptert av fiskarane at det er freding på søndagar og helgedagar. Kystfiskarlaget peiker på at fisk treng ro, spesielt under gyting, og at helgedagsfreding vil føre til eit mindre intensivt fiske og dermed mindre tapping av ressursane. Kystfiskarlaget peikar òg på fiskaren sin arbeidssituasjon. Det er grunn til å spørje kvifor ein i Arbeidarpartiet ikkje ser parallellen til debatten om søndagsopne butikkar og arbeidstakarane sin situasjon i forhold til det. Eg ser ingen god grunn til at fiskarane ikkje har like stor trong for vern i form av ei lov som dei tilsette i handelsnæringa har. Fisk er ein avgrensa ressurs. Det er konkurranse mellom fiskarane om å få sin del av den totale kvoten. I ein slik situasjon er det ikkje enkelt å ta fri på søndagen og vite at andre er på sjøen og tar opp fisk. Ein kan bli tvungen til å arbeide på søndagen for å få sin del av totalkvoten, sjølv om ein eigentleg ikkje vil det. Det betyr at fiskarane faktisk kan ha større trong for lovregulering av helgedagsfreding enn andre yrkesgrupper. Frå Kristeleg Folkeparti si side har vi lagt stor vekt på denne utsegna frå Kystfiskarlaget. For Kristeleg Folkeparti er det òg sjølve prinsippet om helgedagsfred som er viktig. Vi ynskjer ikkje ei utvikling der det på stadig fleire område vert akseptert at det vanlege er at søndagen vert som alle andre dagar. Lovverket vårt bør hegne om søndagen som ein spesiell dag. Vi treng alle minst ein annleis dag i veka. I Lofotposten fann eg eit interessant intervju med ein fiskar. Han seier det på følgjande måte: «Jeg frykter dette kan bidra til at flere unge holder seg vekk fra fisket. Alle yrkesgrupper ønsker seg i hvert fall én fridag for å ta seg igjen på. Å oppheve helligdagsfredningen vil øke presset på fiskerne, og kan gå ut over sikkerheten, mener fisker Tore Østeig i Stamsund.» Det er meir interessant i det intervjuet, men eg skal ikkje trøytte Stortinget med det no. Men alt i alt meiner eg at dette er eit godt eksempel på at det går an å forenkle utan at ein spegelvender eit prinsipp som har vore godt tenleg tidlegare. Med dette tek eg opp forslaget i innstillinga frå Kristeleg Folkeparti.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Når jeg seint på kvelden tar ordet, er det ikke først og fremst fordi jeg ønsker å starte noen debatt om denne saka. Grunnen er at representanten Carl I. Hagen for kort tid tilbake ved behandlinga av referat i Stortinget tok opp at det gikk usedvanlig seint både i regjeringsapparatet og her i Stortinget ved behandling av EØS-saker. Jeg tror til og med Hagen sa at han var flau, både på ulike regjeringers vegne og på Stortingets vegne. Når representanten Hagen innrømmer at han er flau, må det i grunnen være alvorlig. Sak nr. 17, som vi for noen minutter siden behandla i Stortinget, var foranlediget av St.prp. nr. 46, som passerte statsråd den 14. april. Samferdselskomiteen avgav sin innstilling den 5. juni, og Stortinget behandla altså, som sagt, saka nå tidligere i dag. Ot.prp. nr. 51, som vi nå har til behandling her i Odelstinget, passerte statsråd den 26. mai. Samferdselskomiteen avgav si innstilling den 5. juni, altså ti dager etterpå, og vi har behandlinga her i Odels-tinget nå den 13. juni – 18 dager etter at saka passerte statsråd. Som sagt: Grunnen til at jeg tar ordet, er at jeg ønsker å tilbakevise de påstandene som representanten Hagen kom med, at det uansett tar lang tid å få behandla EØS-sakene i Norge. Siden saka, som i dag dreier seg om noe så trivielt som lov om edb-baserte reservasjonssystemer for passasjertransport, gikk gjennom i EØS-komiteen, skriver vi drøye sju måneder til saka er ferdigbehandla i odelsting og lagting, og så pass tid må vi koste på oss ved behandling av disse viktige sakene. Sjøl om saka etter all sannsynlighet blir vedtatt enstemmig nå i Odelstinget, i tråd med det stortingsproposisjonen ble for noen minutter siden i Stortinget, er det ganske omfattende lovsaker som krever en viss forberedelse. Men som sagt: Det går altså an å behandle også disse – relativt kompliserte sakene – på en rask og effektiv måte.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-06-13:
Samtidig med at sosialkomiteen avgav den innstillingen vi i dag debatterer, holdt statsminister Stoltenberg en tale i Bergen, der han etter referatene å dømme forespeilte oss en vesentlig bedring av helsevesenets og sykehusenes situasjon i løpet av to år, deriblant en betydelig organisatorisk fristilling. Nå har ikke Arbeiderpartiet fremmet endringsforslag av vesentlig betydning i denne innstillingen, og jeg oppfatter helseministerens innlegg som en tilslutning til denne proposisjonen, som han da heller ikke har trukket tilbake. Det jeg da lurer på, er hva statsministeren har i ermet. Eller kanskje helseministeren også har det i ermet? Betyr statsministerens tale at den lov vi vedtar i dag, bare er en overgangsordning inntil det virkelig store grepet tas? Helseministeren brukte uttrykket at dette var «et viktig steg på veien». Betyr dette at det lovforslag som i dag blir vedtatt, bare ses som en midlertidig forføyning? Og hva er det i så tilfelle statsminister Stoltenberg viser til når han i sin tale antydet en betydelig fristilling av sykehusene, som jeg ikke kan se fremgår av det som statsråden sier her i dag?
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-06-13:
Representanten Asmund Kristoffersen sa i et tidligere innlegg at sentrumspartiene og komiteflertallet langt på vei har fratatt oss muligheten til å si nei til aksjeselskapsformen. Nei, vi har ikke det. Vi har et lovforslag som presiserer at en eventuell omdanning til aksjeselskap må godkjennes av departementet på forhånd, og at det ved vurdering av om slik godkjenning skal gis, bl.a. skal legges vekt på samfunnsmessige hensyn. Men denne paragrafen vil Arbeiderpartiet sammen med Fremskrittspartiet og Høyre stryke, og det synes jeg bør bekymre Arbeiderpartiet. De hevder at § 4-1 i spesialisthelsetjenesteloven dekker dette. Det kan vi selvsagt diskutere, men hvis våre forslag til § 10 i denne loven er overflødige, som Asmund Kristoffersen hevder, dekker også gjeldende lovverk vårt felles anliggende, nemlig en samfunnsmessig kontroll av de ulike tilknytningsformene, inklusive aksjeselskap, som er en tilknytningsform som jeg ser bare vil være aktuell i helt spesielle tilfeller. Det kunne også være fristende å gå inn i en diskusjon med Annelise Høegh om betydningen av skillet mellom bestiller- og utførerrollen i helsevesenet. Betydningen av dette skillet ble fremstilt som en evig og allmenngyldig sannhet. Nå er det slik at det er svært omstridt, og i ulike land har man ulike erfaringer og ulike meninger om dette. Men dette er en grunnfestet del av Høyres mytologi på dette området, så det er vel kanskje ikke rette tidspunktet å ta det opp.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Bare en oppklaring, slik at premissene for lovteksten skal være klar. Representanten Magnhild Meltveit Kleppa viste til at Arbeiderpartiet ikke hadde gått mot stiftelse som tilknytningsform. Vi har ikke kommentert dette i merknadene, fordi vi anså dette som totalt overflødig i og med at vi ikke gikk inn for aksjeselskap. Stiftelse er en tilknytningsform der f.eks. ingen er ansvarlig for stiftelsens gjeld, og der det er meget sterke begrensninger for det offentlige med hensyn til å styre forvaltningen av en stiftelse. Konsekvensen har vi tatt ved å foreslå å fjerne ordet stiftelse fra alle paragrafene i lov om spesialisthelsetjenesten, slik det er foreslått i denne proposisjonen som vi behandler i dag. Med dette skulle vår holdning til stiftelse som tilknytningsform for offentlig eide sykehus være helt klart uttrykt, og jeg antar at representanten Meltveit Kleppas utsagn bygde på at dette ikke var kommentert i merknadene våre. Jeg hadde for øvrig håpet at Senterpartiet i det minste ville gå mot stiftelse, men det gjorde de ikke.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-06-13:
Det er hyggelig å høre helseministeren holde innlegg om privat forretningsdrift og i denne sammenheng også om fylkeskommunal sykehusdrift. Så langt som jeg er i stand til å begripe, er ikke det sykehusselskapet vi nå gjør vedtak om, så veldig langt unna AS-formen. Det som egentlig står igjen, er altså at et sykehus ikke skal drives ut fra profitthensyn, og det er det jeg ikke riktig begriper. Jeg skal ikke gå nærmere inn på det nå. Jeg skal ha et treminutters innlegg senere i debatten. Men det jeg kunne tenke meg å spørre helseministeren om, er hvorfor sykehusselskapet ikke skal ha ansvar for tariffavtaler. Begrunnelsen for dette ble fra Senterpartiets side fremført av representanten Magnhild Meltveit Kleppa. Det skulle være fordi fylkeskommunen måtte ha hånd om tariffavtalene, slik at man ikke fikk konkurranse om tilknytning av helsepersonell. Hvordan kan man komme unna konkurranse? Er ikke det bare positivt at sykehusene konkurrerer om helsepersonell? Det er jo nettopp konkurranse som gir fremskritt også på dette området. Men jeg vil gjerne ha en nærmere forklaring på hvorfor helseministeren er imot at sykehusselskapet skal ha ansvaret for tariffavtaler.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-06-13:
Helseministeren svarte representanten Are Næss omtrent som dette, nemlig at sykehusselskaper var et tilbud til fylkeskommunene. Jeg vet ikke om det var ønsketenkning fra min side, men spørsmålet i den sammenheng går på hva man gjør hvis det er fylkeskommuner som ikke aksepterer å etablere sykehusene som fylkeskommunale selskaper, slik at vi opererer med ulike organisasjonsformer. Det var det ene spørsmålet. Det andre spørsmålet går på at sykehusselskaper ikke har anledning til å skille ut virksomheter og serviceenheter i sykehuset som egne selskaper, noe som etter hvert blir mer og mer vanlig både i vårt eget land og i andre land, også ved offentlige sykehus i Norge. Hva er grunnen til at dette ikke er mulig, når dette både faglig og økonomisk er det mest hensiktsmessige?