trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
: Når det gjelder spørsmålet om overprøving av Helsetilsynet, finner jeg grunn til å minne om at det faktisk ikke er lenge siden representanten Brustad og hennes parti fremmet et Dokument nr. 8-forslag som krevde at Stortinget fikk anledning til å overprøve vurderinger gjort av en arbeidsgruppe under Helsetilsynet. Saken gjaldt retningslinjer for aborterte fostre, så det med overprøving av Helsetilsynet er vel også representanten Brustad rede til når det passer. Så til tilleggsspørsmålet: Er det klokt? Ja, jeg vil stille spørsmålet tilbake: Er det klokt å utelukke grupperinger og organisasjoner – som har et annet syn på dagens abortlov enn flertallet i denne sal – fra å være med på å forebygge aborter hvis de har gode prosjekter? Hvorfor skal deres holdning til abortloven innebære at de skal avskjæres fra å gjøre en innsats når det gjelder forebyggende arbeid? Det synes ikke jeg er klok politikk, og derfor forholder jeg meg til de konkrete prosjekter de søker om, selv om jeg på mange punkter vil være uenig med organisasjonene og uenig i andre tiltak de måtte fremme.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Jeg vil klart tilbakevise påstander om at det ikke ligger et ekte engasjement for å forebygge uønskede svangerskap og abort bak Kristelig Folkepartis arbeid og bak mitt arbeid på dette området. Spørsmålet bygger på den urimelige forutsetning at staten ved å gi tilskudd til et tiltak som en organisasjon søker støtte til, blir medansvarlig for alt det andre denne organisasjonen samtidig driver med. Det skulle altså innebære at jeg ved å gi støtte til Kvinnefrontens og RadiOrakels arbeid med abortforebygging skulle måtte forholde meg til og gå god for alt det andre Kvinnefronten og RadiOrakel driver med. Spørsmålet synes jeg faller på sin egen urimelighet. Det er snakk om en vurdering av enkeltprosjekter, og det må vi i saklighetens navn kunne gjøre, uansett hvor de kommer fra, uten å bli trukket til ansvar for hva de organisasjonene som mottar tilskudd, for øvrig driver med.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Norsk Pro Vita har ikke fått statsstøtte til å gjennomføre en antiabortkampanje med filmen «Eclipse of Reason». Organisasjonen har heller ikke søkt om midler til noen slik kampanje. Pro Vita har imidlertid i 1998 fått et tilskudd på 27 000 kr til et lokalt prosjekt i regi av Radio Pro Vita i Sandefjord. Tilskuddet er bevilget fra tilskuddsordningen til abortforebyggende tiltak som ble opprettet i 1998. Selv om Sosial- og helsedepartementet har gitt tilskudd til et enkeltprosjekt i regi av Norsk Pro Vita, betyr det selvsagt ikke at en dermed går god for denne organisasjonen eller hele dens virksomhet. Jeg kjenner kun filmen «Eclipse of Reason» fra TV2s nyhetssending 26. januar. Jeg har på bakgrunn av den kjennskap jeg har til filmen, tatt klar avstand fra den typen virkemidler som er benyttet, og mener det ikke er egnet til å forebygge abort. Det er klart at det er en belastning for barn under 16 år å gjennomgå et abortinngrep, og det er ingen grunn til å legge flere byrder på disse barna. Det er svært viktig å forebygge svangerskap blant de yngste tenåringene. Tenåringsgruppen som helhet er en viktig målgruppe for å forebygge uønskede svangerskap fordi en svært stor del av tenåringsgraviditetene ender i abort. Det har skjedd store endringer både med hensyn til svangerskap og abort blant tenåringer. Statistikken viser at fødsler blant tenåringer i alderen 15 til 19 år er redusert med to tredjedeler fra tidlig på 1970-tallet. Når det gjelder aborttallene, er forekomsten av abort blant tenåringer gått ned med over 20 pst. fra treårsperioden 1979-81 til treårsperioden 1991-93, men etter den tid har forekomsten vært relativt stabil på ca. 16 aborter pr. 1 000 jenter i nevnte aldersgruppe. Tenåringsgruppen er derfor fortsatt en viktig målgruppe i arbeidet for å forebygge uønskede svangerskap og aborter.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Det er min klare oppfatning – det håper jeg nå en gang for alle kan komme klart fram til alle som er interessert i min holdning i disse spørsmål – at jeg ikke tror på den type virkemidler som den omtalte filmen representerer. Jeg tror tvert imot at det verken tjener den saken som Norsk Pro Vita er opptatt av å fremme, eller på noen fornuftig måte kan bidra til å forebygge aborter. I tillegg til det vil jeg si at jeg tror bruk av den type virkemidler kan være en ytterligere belastning for mennesker som på en eller annen måte er berørt av dette alvorlige spørsmålet. Derfor har jeg tatt klar avstand fra det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Det ligger i det svaret jeg har gitt, at jeg ikke syns denne filmen er egnet for visning verken i skoleverket eller andre steder, men jeg representerer ikke norsk filmsensur. Jeg vet heller ikke om den på noen måte kan rammes av norsk lovgivning. Det er ikke mitt bord å vurdere det. Men min anbefaling er klar: Dette er ikke et egnet virkemiddel i undervisningen i disse følsomme spørsmål i norsk skole. Det tror jeg også jeg har utdanningsministerens fulle støtte i.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Norsk Pro Vita har altså ikke fått statsstøtte til å gjennomføre en antiabortkampanje med filmen «Eclipse of Reason». Organisasjonen har heller ikke søkt om midler til en slik kampanje eller til visningen av en slik film. Pro Vita har imidlertid i 1998 fått et tilskudd på 27 000 kr til et lokalt prosjekt i regi av Radio Pro Vita i Sandefjord. Tilskuddet er bevilget fra tilskuddsordningen til abortforebyggende tiltak, og jeg viser til hvilke behov det er for å møte målgruppen i arbeidet med å forebygge uønskede svangerskap og aborter med ulike strategier og virkemidler for å nå ut med faktisk informasjon til hele bredden av målgruppen unge voksne og ungdom. Når Sosial- og helsedepartementet har gitt støtte til et enkeltprosjekt i regi av Norsk Pro Vita, betyr det altså ikke at en går god for denne organisasjonen eller hele dens virksomhet. Ut fra mitt kjennskap til filmen, som jeg kjenner fra media, har jeg, som kjent, tatt klar avstand fra den typen virkemidler som blir benyttet, og jeg mener den er uegnet for formålet. Når det gjelder representantens to spørsmål, er svaret på begge spørsmålene – nei. Jeg er også skeptisk generelt til kampanjer med negative budskap. Erfaringer fra annet forebyggende arbeid viser at slike virkemidler sjelden er de mest effektive for å nå fram til de grupper man vil møte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Jeg går ikke av veien for en debatt om hva som er gode svangerskapsforebyggende og abortforebyggende tiltak. Det har Stortinget hatt debatter om, og det kommer vi sikkert til å ha også i fremtiden. Jeg vil gjerne delta i en dialog med alle i denne sal som er opptatt av å begrense antall uønskede svangerskap og aborter. Her kan vi stå sammen om veldig mye, uavhengig av syn på abortspørsmålet. Men jeg har en klar forventning om at en slik debatt baserer seg på fakta. Og jeg reagerer på forsøk, som jeg har sett, på å gjøre helseministeren ansvarlig for en kampanje han aldri har støttet, ikke er blitt bedt om å støtte og tvert imot har tatt klar avstand fra. Jeg reagerer også på forsøket i debatten på å trekke motivene for mitt engasjement i abortforebyggende og svangerskapsforebyggende tiltak i tvil. Det tjener ikke en sak som det burde være mulig å ha en relativt bred samling omkring. Jeg er ikke utdanningsminister, men jeg har gitt et klart råd når det gjelder bruken av den konkrete filmen i forhold til offentlige fremvisninger i det hele tatt, og ungdom og skoleungdom spesielt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Jeg synes det bør være visse grenser for hva en norsk helseminister skal måtte stå til ansvar for, og det innslaget som jeg hørte referert fra i dag tidlig, som gjelder antiabortaktivister i USA, vil jeg ikke måtte stå her og svare for. Jeg tror det bør være klart gjennom det jeg har sagt i mine svar til nå, at jeg ikke er tilhenger av den type virkemidler, og at jeg tar avstand fra dem. Så til spørsmålet om det er galt signal. Når det kommer en søknad, må den vurderes i forhold til de retningslinjer som gjelder, og om de oppfylles. Jeg kan ikke samtidig bli avkrevd å vurdere alle denne organisasjonens aktiviteter og virksomhet totalt. Det skulle ta seg ut om man f.eks. når man delte ut støtte til barne- og ungdomsorganisasjonene, samtidig skulle stå ansvarlig for alt det barne- og ungdomsorganisasjonene gjorde.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Spørsmålet om helbredelse og behandlingsmetoder for homofili forutsetter at homofili betraktes som en sykdom. Homofili ble fjernet som medisinsk diagnose allerede i 1972. Homofili er derfor ikke en sykdom som det er aktuelt for helsevesenet å helbrede. I det nye diagnostiske systemet, ICD-10, som ble innført 1. januar 1997, finnes kategorien «psykisk og atferdsmessige forstyrrelser forbundet med seksuell utvikling og legning». Seksuell legning er ikke i seg selv et sykdomstegn, og det skal bare angis dersom seksuell utvikling og legning er problematisk for det enkelte individ. Dette forholder jeg meg til som helseminister.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Jeg har fått et prinsipielt spørsmål fra representanten Øyangen, og jeg har gitt et prinsipielt svar på hvordan jeg forholder meg til dette som helseminister. Det er det jeg anser for å være det relevante helsepolitiske spørsmål. Utover dette har ikke jeg for min del behov for å karakterisere andres syn eller andres uttalelser. Jeg tar ansvar for min politikk og mine uttalelser. Andre får ta ansvar for sine. Generelt vil jeg likevel si at jeg er enig med representanten Øyangen i hennes anliggende når det gjelder behovet for at alle som deltar i den offentlige debatt rundt disse viktige, men følsomme, spørsmål, gjør det ut fra en grunnleggende respekt for de mennesker som på ulike måter er berørt. Derfor bør alle som deltar i den offentlige debatt, tenke på hvordan ordbruk og presentasjonsformer virker på enkeltmennesker som er berørt på en eller annen måte. Det gjelder her som på andre områder i den offentlige debatten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Jeg tar til etterretning at representanten Øyangen ønsker at jeg skal opptre med pekefingre i forhold til den offentlige og kirkelige debatten. Jeg ser det altså mest tjenlig for det anliggende jeg var inne på – som jeg tror representanten Øyangen og jeg har felles – at jeg svarer klart og tydelig på hva jeg forholder meg til som helseminister, at jeg bidrar til saklig og skikkelig faktainformasjon på helsevesenets ansvarsområde i denne sammenheng, og at jeg for øvrig oppfordrer til å omtale og presentere standpunkter og vurderinger på denne måten ut fra en respekt for de mennesker som på en eller annen måte er berørt. Det synes jeg er et viktig bidrag til en saklig, faktaorientert debatt, og utover det kan jeg ikke se at jeg som helseminister har noe ansvar.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Dersom svangerskapsavbrudd skal utføres, er det viktig både for kvinnen og fostret at dette gjøres på en betryggende og skånsom måte. I St.meld. nr. 16 for 1995-96, Om erfaringer med svangerskapsavbrudd mv, ble ulike metoder for svangerskapsavbrudd omfattende beskrevet. Det fremgår av meldingen at den vanligste metoden inntil utgangen av 12. svangerskapsuke er at abortinngrepet utføres som et kirurgisk inngrep. Fostret dør under inngrepet. Ved svangerskapsavbrudd etter 12. uke brukes stimulering med medikamenter som fremkaller rieaktivitet i livmoren. Foster og morkake utstøtes av riene. Også ved denne metoden dør fostret under inngrepet. Gynekologer ved norske sykehus bekrefter at dette fremdeles er norsk praksis. Lov om svangerskapsavbrudd inneholder i § 2 siste ledd bestemmelse om at et svangerskap ikke kan avbrytes etter 18. svangerskapsuke med mindre særlig tungtveiende grunner taler for det. Er det grunn til å anta at fostret er levedyktig, kan tillatelse til svangerskapsavbrudd etter § 2 siste ledd ikke gis. Den type metode for svangerskapsavbrudd som omtales i Norsk Pro Vitas film, benyttes ikke ved norske sykehus etter 12. uke. Som jeg tidligere har meddelt i svar på spørsmål 27 i dagens spørretime, tar jeg avstand fra den type bruk av bilder i en offentlig kampanje. Når det gjelder håndtering av aborterte fostre etter svangerskapsavbrudd, vil jeg på bakgrunn av Stortingets behandling av Innst. S. nr. 33 for 1998-99 komme tilbake til Stortinget med forslag til det politiske grunnlaget for slike retningslinjer.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Jeg er glad for denne avklaringen, som innebærer at vi holder oss til norske forhold. Jeg er også glad for at det nå en gang for alle er slått fast at når det gjelder vurderingen av om denne filmen er egnet for offentlig fremvisning, og i det hele tatt i en abortkampanje, er representanten Bekkemellem Orheim og jeg enige om at det er den ikke. Og da regner jeg med at vi er ferdig med det. Så har jeg tatt avstand fra denne filmen og da også fra kampanjen. Jeg har ikke tatt avstand fra Norsk Pro Vita som organisasjon generelt. Jeg akter å forholde meg til det de kommer med. Det kan faktisk hende at de av og til har noe å bidra med, og i dette tilfellet med det lokale prosjektet i Sandefjord syns jeg altså det. Når det gjelder spørsmålet om de skal være høringsinstans, kan det godt tenkes at det er saker hvor det kan være berettiget. Jeg er i grunnen for lange og gode lister over høringsinstanser, og ser ikke noe behov for i et demokrati å forsøke å avskjære noen som vil gi uttrykk for sin mening. Det konkrete spørsmålet må jeg få lov å komme tilbake til, for det kan jeg ikke svare på her og nå.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
La meg først si at jeg håper at vi etter dette kan føre debatten på grunnlag av de faktiske forhold, og at man ikke forsøker å tillegge meg eller andre ansvaret for noe som en faktisk ikke har forholdt seg til før en er blitt konfrontert med det i offentlighet, og da tatt klar avstand fra det. Jeg mener at det er en ansvarlig holdning jeg dermed har inntatt. Til det konkrete spørsmålet: jeg mener at jeg svarte nokså klart på det i mitt hovedsvar, nemlig at den praksis vi har ved norske sykehus innebærer et fostret, både før og etter 12. uke, dør under inngrepet. Jeg har fått bekreftet av gynekologer ved norske sykehus at det fortsatt er praksis, slik det ble beskrevet i abortmeldingen.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-02-03:
Jeg tillater meg å stille helseministeren følgende spørsmål: «Til tross for at seksuell omgang med barn under 16 år er straffbart, ble det i 1997 foretatt abortinngrep på 173 barn. De organisasjoner som statsråden mot faginstansers råd har innvilget statsstøtte, likestiller abort med barnedrap. Hvilke konsekvenser mener statsråden det kan få at barn som bærer den psykiske belastning et abortinngrep medfører, i tillegg anklages for barnedrap, og hvordan tror statsråden at filmen «Eclipse of Reason» vil virke på et barn som selv har gjennomgått et abortinngrep?»
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-02-03:
Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg syns det gav et veldig godt bilde av at den ansvarliggjøringen som finner sted ved lov om selvbestemt abort, har ført til at ungdom i langt større grad tar ansvar for sin handling. Jeg merket meg også at helseministeren ikke svarte på mitt spørsmål om hvilken innvirkning ulike antiabortforkjemperes metoder har på unge mennesker. Børre Knudsen, som er æresmedlem i Pro Vita, er bevegelsens mest profilerte person. Som abortmotstander opptrer han helst i prestekjole, med kors i den ene hånden og en blodig fosterdukke i den andre. Unge mennesker som kommer i en abortsituasjon, kommer gjerne i sjelenød. Veldig mange vender seg til Gud, prøver det, og finner veien sperret av Børre Knudsen. Hvilken holdning har helseministeren til at Herrens vilje og andre herrers vilje blandes sammen på den måten som bevegelsen Pro Vita gjør? Jeg gjentar hovedspørsmålet mitt: Hvilken psykisk virkning mener helseministeren disse metodene har på barn som får foretatt abortinngrep?
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-02-03:
Jeg takker for helseministerens svar på mitt spørsmål. Jeg syns det var godt å høre at helseministeren tar avstand fra dette. Jeg syns også det var avklarende å høre en Kristelig Folkeparti-statsråd bekrefte at virkemidlene som tas i bruk i abortkampen, er med på å øke byrdene for unge mennesker som selv er berørt av situasjonen, og som utsettes for dette. Siden helseministeren nå tar avstand fra filmen «Eclipse of Reason», vil han da ta initiativ til at denne filmen forbys vist i landets skoler? Når den vises i skolesammenheng, er sannsynligheten veldig stor for at den treffer enkelte ungdommer som føler denne filmen som en direkte anklage mot seg selv. Vil helseministeren ta det initiativet?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Norsk Pro Vita har fått statsstøtte til å gjennomføre en antiabortkampanje med et innhold som er mer egnet til å skremme/skade unge jenter enn til å gi dem konstruktiv informasjon om abort. En del av kampanjens innhold er filmen «Eclipse of Reason», «an award winning documentary about women and life & death in the womb». Kan statsråden forsvare å gi statsstøtte til denne type kampanjer, og mener han at denne kampanjen «er en god anledning til å sette god Kristelig Folkeparti-politikk ut i livet»?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg synes statsrådens svar er litt motstridende. Vi ser i dag at antiabortorganisasjonen Pro Vita ønsker å kjøre en offensiv skremselspropagandakampanje rettet mot norsk ungdom mer for å skremme og skape dårlig samvittighet enn for å komme med konstruktiv informasjon og forebygge uønskede svangerskap. Bør ikke statsråden føle et klart ansvar for å stoppe kampanjen? Jeg kan ikke forstå at helseministeren kan sitte stille og se på at en slik form for snikmoralisering skjer fra ytterliggående, reaksjonære krefter som vil ta alle virkemidler i bruk for å fremme sitt abortsyn. Og jeg vil gjenta spørsmålet fra representanten Stolt-Nielsen: Vil statsråden nekte at denne filmen skal vises i den videregående skolen?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Jeg takker statsråden for svaret. På nyhetene i dag ble vi gjort kjent med en dom fra USA der ekstreme antiabortorganisasjoner måtte fjerne sitt blodige og ekstreme materiell fra Internett. Og jeg må spørre statsråden om hvordan han kan forsvare å gi noen som helst støtte til Pro Vita. Om det er kun 27 000 kr til nærradiostasjon, gir det et signal fra departementets side som jeg mener er uheldig, for det betyr at Pro Vita får formidlet sitt budskap rundt om til landets ungdom. Derfor mener jeg at statsråden, hvis han tar avstand fra denne kampanjen og fra Pro Vita som organisasjon, også burde ta klar avstand fra å gi dem økonomisk støtte, uansett hvor lite beløpet var.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «I filmen «Eclipse of Reason» som Norsk Pro Vita bruker i sin informasjonskampanje, ser vi hvordan aborterte fostre blir behandlet av helsepersonell i USA. I brosjyremateriell som Norsk Pro Vita står bak, fremsettes blant annet påstander om at hvert tredje aborterte foster allikevel blir født levende, at moren kan være vitne til fostrets dødskamp, og at fostrets skrik vil kunne bli hørt. Hvordan behandles aborterte fostre ved norske sykehus?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Først en kommentar til statsrådens siste svar til meg i stad. Jeg mener ikke at statsråden kan forsvare dommen fra USA, men mitt poeng med å vise til den var nettopp at Pro Vitas film, som jeg har sett, er en svært blodig fremstilling som aldri burde blitt vist. Og hvis helseministeren hadde sett filmen selv, hadde han skjønt mitt poeng, for dette er en meget, meget blodig fremstilling av hva en abort er. I Pro Vitas film blir fosteret regelrett lemlestet, og vi ser en abort av et foster som er 24 uker. Jeg har enda et spørsmål til statsråden. Når vi i dag har hørt at statsråden tar avstand fra Pro Vita som organisasjon, vil jeg spørre om det medfører riktighet at departementet ønsker Pro Vita som høringsinstans for et abortregister om senaborter. Medfører dette riktighet? Og hva slags status og faglig tyngde har Pro Vita med hensyn til å være en seriøs høringsinstans for et slikt register?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Jeg vil til slutt si at helseministeren har et politisk ansvar for det som skjer på dette feltet, og det er følsomt for de fleste. Jeg mener statsråden bør ta på alvor – spesielt i disse verdikommisjonstider – at det her er en viss form for – det kan jeg ikke dy meg for å si – snikmoralisering og en forferdeliggjørelse av abort som gjør belastningen for de jentene som av ulike årsaker velger å ta abort, langt større. Helt til slutt vil jeg be statsråden svare på noe jeg hadde med i mitt hovedspørsmål, men som han unngikk å svare på: Er det en medisinsk riktig framstilling at hvert tredje foster blir født levende, altså at fostret er levende etter et abortinngrep, og at moren kan høre barnet skrike? Medfører dette riktighet?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Jeg foreslår Per Ove Width og Øyvind Korsberg.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-11-16:
Jeg vil fremme forslag om likebehandling av ulike typer helårsbolig i forhold til skattelovens bestemmelser om skattefordelen i Boligsparing for ungdom-ordningen(BSU) (BSU)
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Jeg takker helseministeren for svaret på min interpellasjon, og sier meg glad for at man nå kan forvente at den nye pasientskadeerstatningsloven vil dekke erstatningsansvar i sammenheng med helseundersøkelser, slik at man i hvert fall har ryddet opp i det forholdet. Jeg er også glad for at når saken kom fram til den politiske ledelse i departementet, ble det i hvert fall en endring i saksgangen som jeg setter pris på. Helseministeren sa ikke noe til min antydning om at man også sterkt burde beklage det inntrufne og be om unnskyldning for den tidligere behandling, men jeg håper og regner med at det blir gjort. Jeg har fått kjennskap til det nye beløpet som er tilbudt denne kvinnen. Jeg skal ikke ta opp noen debatt her om hvorvidt beløpet er stort nok eller ikke, selv om jeg har personlig mening om det. Men det jeg kunne tenke meg å kommentere, var at man i utgangspunktet tilbød 10 000 kr for å kvitte seg med saken – rimelig arrogant. Nå er man kommet fram til et beløp på 168 000 kr, og da er det naturlig at jeg stiller spørsmål om hva det var som lå til grunn for de 10 000 kr i utgangspunktet og de 168 000 kr som nå er tilbudt, når saken har vært behandlet hos de samme saksbehandlere i departementet. Når vi tenker på at denne kvinnen er blitt ufør og har mistet ervervsevnen for all fremtid, vil jeg personlig helt til slutt få lov å si at jeg stiller meg uforstående til at man er kommet fram til et beløp på bare 168 000 kr, og jeg regner med at det vil få en videre behandling på et senere tidspunkt.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Jeg kunne være fristet til, før jeg sier noe mer, å stille et spørsmål til representanten Britt Hildeng: Når på døgnet utfører de uføre sine politiske verv? Hvilken tid på døgnet har de uføre fritid? Argumentasjonen viser at man her egentlig er på gyngende grunn. Det foreliggende Dokument nr. 8-forslag reiser to prinsipielle spørsmål. For det første: Skal uførepensjonister som bekler offentlige verv, ha særbehandling i forhold til andre uføretrygdede når det gjelder avkorting av pensjon ved mottak av ulike former for inntekt og godtgjørelser? Det andre spørsmålet går på å få utredet, eventuelt fjernet, ettårsregelen, dvs. at man ikke kan motta noen som helst godtgjørelse eller inntekt det første året etter at man er uføretrygdet uten å få nedkortet pensjon. I foreliggende innstilling står Fremskrittspartiet alene om å si nei til en særbehandling av politikere, slik flertallet i komiteen legger opp til. At flertallet også har tatt med verv i ulike organisasjoner, endrer ikke det prinsipielle i denne saken. Fremskrittspartiet ser det som viktig at både pensjonister og uføretrygdede deltar i det politiske liv ved å påta seg tillitsverv og folkevalgte verv. Fremskrittspartiet mener at også pensjonister og uføretrygdede som kan delta i det aktive politiske liv, bør gjøre det, og partiet ser også på deltakelse i så måte som et privilegium for uføre og pensjonister. På den annen side skal ikke uføretrygdede eller pensjonister behandles annerledes enn andre uføretrygdede når det gjelder avkorting av pensjon mot mottatt godtgjørelse fra kommunale og andre offentlige verv. Det er ikke korrekt, som flertallet hevder, at godtgjørelsen er betaling for reelle utgifter. Transport kommer alltid i tillegg, og møtegodtgjørelsen kommer også som en egen godtgjørelse – man har altså ingen utgifter til det. Jeg mener det svekker tilliten til politikere og det politiske miljø når en på denne måten skal særbehandle uføretrygdede og pensjonister fordi de er aktive i politikken, mens andre uføretrygdede som kan skaffe seg en biinntekt, ikke skal få samme behandling. Når det gjelder innstillingens vedtak II, er Fremskrittspartiet positiv til det, idet vi i utgangspunktet mener at ettårsregelen for biinntekt bør fjernes, men i likhet med de øvrige partiene i sosialkomiteen finner vi det riktig at vi får en utredning rundt dette spørsmålet før man tar standpunkt til å fjerne ettårsregelen. Så langt har jeg ikke registrert at II er tatt opp, og derfor gjør jeg det nå på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-16:
Det er greit nok at flertallet i innstillingen oppriktig mener at man skal særbehandle politikere i denne sammenheng, men da må man i hvert fall bruke argumentasjoner som er holdbare. Jeg viser til representanten Signe Øye som fra denne talerstol hevdet at de uføretrygdede er «pålagt» å ta på seg politiske verv. Jeg mener dette er en gal påstand. Er man uføretrygdet og blir valgt inn i kommunestyret eller hvor det måtte være, har man anledning til å søke fritak fordi man er uføretrygdet. Jeg vil gjerne at sosialministeren bekrefter det jeg nå sier, slik at ikke denne påstanden blir stående hvis den er gal, og jeg tror at påstanden fra Signe Øye var gal.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-16:
Representanten Alvheim innledet sitt siste innlegg med å si at han ikke ønsket å gå inn i en diskusjon av beløp fra Stortingets talerstol. Det ønsker heller ikke jeg. Jeg synes ikke saken som sådan hører hjemme i en stortingsdebatt. Jeg har forholdt meg til det spørsmål som representanten Alvheim har stilt, og har besvart det. Jeg har også kommentert det prinsipielle og lovgivningsmessige ved saken. Når det gjelder det spørsmålet representanten Alvheim nå til slutt stiller, vil jeg begrense meg til å si at det er foretatt en ny vurdering i departementet på et bredere grunnlag. Grunnlaget for det tilbudet som er gitt, er at man har sett hen til beregning av menerstatning, beregning av medisinske utgifter, beregning av utgifter til hjelp i hjemmet og til juridisk bistand, og så får denne saken gå sin gang i de kanaler hvor den hører hjemme. Jeg mener å ha redegjort for både status og departementets befatning med den, slik jeg er bedt om.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Etter hvert har vi kommet til en erkjennelse av behov for fleksibilitet og at arbeidslivet i større grad må tilpasse seg og imøtekomme menneskers behov. Det er slik en må forstå de bestrebelsene som gjøres med hensyn til å legge til rette for at også uføre i større grad får mulighet til å delta i arbeidslivet. Det var også det som lå til grunn for at en i forbindelse med velferdsmeldingen åpnet for større muligheter for å kombinere uføretrygd og arbeidsinntekt. Ved ordningen med å kombinere arbeid og trygd gjennom å kunne tjene inntil 1 G før avkorting av trygden ble det imidlertid også innført en slags karenstid, hvilket innebar at en ikke kunne ha trygd og arbeidsinntekt inntil 1 G ubeskåret før etter ett år etter at trygden var innvilget. Bestemmelsen ble innført med en argumentasjon om usikkerhet med hensyn til hvordan den nye ordningen ville slå ut, og hvorvidt dette ville føre til en større motivasjon for å søke uføretrygd. Vi har nå erfaringer med ordningen, og vi vurderer det dit hen at det allerede nå er grunnlag for å få vurdert dette prinsippet på nytt, hvordan det virker for den enkelte og om det slår ut på en uheldig måte for ulike grupper. Vi mener derfor, i motsetning til regjeringspartiene og Høyre, at det er grunn til å få en vurdering av dette. Det er på denne bakgrunn Arbeiderpartiet, sammen med SV, i Dokument nr. 8-forslaget har fremmet forslag om en slik evaluering. Men på ett område kan vi allerede nå se at ordningen, slik den praktiseres, slår uheldig ut, og jeg vil tro på en slik måte at den ikke samsvarer med den intensjonen som lå til grunn da ordningen ble vedtatt. Det er i de tilfeller der uføre som folkevalgte får avkortet sin uføretrygd som følge av godtgjøring de der får i sine verv. Det er i den forbindelse viktig å ha for øye at dette arbeidet gjøres på fritiden, og at godtgjøringen som gis, bl.a. er ment som en kompensasjon for utgifter og omkostninger en har i forbindelse med å skjøtte sine verv. Det må derfor betraktes med noe andre øyne enn en tradisjonell arbeidsinntekt. Både de med arbeidsinntekt og de som har uføretrygd, vil ha utgifter i forbindelse med sine verv. Det vil derfor være en urimelighet om denne kompensasjonen blir beskåret for de uføretrygdedes del. Sett fra et demokratisynspunkt vil det være beklagelig dersom uføretrygdede ikke så seg råd til å delta i politisk arbeid. Vi støtter derfor forslaget fra Signe Øye og Karin Andersen og er glad for at det allerede i statsbudsjettet for neste år er tatt skritt for å rette opp denne skjevheten. For øvrig slutter vi oss til innstillingen slik den foreligger.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Det er nettopp muligheten til å kunne utøve et verv, og ikke måtte frasi seg det av økonomiske grunner, som er årsaken til at forslaget er stilt. Jeg har behov for å be ministeren si noe om følgende når det gjelder de som får sosialhjelp: Det er riktig at slik regelverket er innrettet nå, er dette en sterkt behovsprøvd ordning som er slik at alle andre inntektsmuligheter skal være uttømt. Men de prinsipielle argumentene – altså de som går på demokrati og mulighet til deltakelse – er ikke annerledes for denne gruppa enn for dem som er uføretrygdet. Det blir også prinsipielt veldig utydelig når forskjellene er store rundt om i landet og Regjeringa f.eks. nå – noe jeg også er enig i – går inn for at kontantstøtte ikke skal avkortes mot sosialhjelp. Da står vi igjen med de prinsipielle grunnene til at forslaget ble fremmet, nemlig at man ikke skal avkorte pensjonen på en slik måte at folk blir fratatt sine muligheter til å kunne ivareta sine demokratiske rettigheter som folkevalgte. Jeg skulle ønske at statsråden kunne gå litt nærmere inn på hvorfor man ikke ser at det her er en parallell når det gjelder de som får sosialhjelp, og de som får uføretrygd. Jeg tror ikke dette vil føre til de store økonomiske uttellingene, jeg tror ikke det er mange som er i en slik situasjon, men jeg tror at politikken hadde tjent på at noen personer med en slik erfaring hadde vært til stede. Jeg ber statsråden om å si noe om hva som er de prinsipielle grunnene for at f.eks. kontantstøtte ikke skal kunne avkortes, men at møtegodtgjøring i kommunale verv skal kunne avkortes.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Først vil jeg ta avstand fra påstanden om at det er partier i Stortinget som ikke er opptatt av det enkelte menneskets rettssikkerhet. Men jeg har lyst til å understreke at vi har et demokrati i dette landet, og hvis ikke det fungerer, så fungerer heller ikke rettssikkerheten. Vi har etablert et system med lover og regler og delegering av ansvar og myndighet på en del områder. Hvis man ikke stoler på det, og ikke tror at dette demokratiet faktisk er egnet til å ta vare på slike viktige verdier, da taler man for et annet system, som i hvert fall ikke kan kalle seg demokrati. Jeg ber representanten fra Fremskrittspartiet kanskje tenke litt over det. Jeg har også lyst til å spørre: Hvis det er slik at Fremskrittspartiet kun stoler på fylkesmannens regnekunster og ingen andres, har Fremskrittspartiet da lagt inn en kraftig styrking av fylkesmannsembetene i budsjettet, slik at de kan finregne på alle tall? Er det slik at det finnes en 100 pst. sikker måte å regne ut avgiftene på, og er representanten Andersen fullstendig ukjent med det historiske grunnlaget eller Norges geografi, som gjør at slike avgifter kan bli svært forskjellige rundt omkring i landet? Er det kanskje ikke også slik at både befolkningen og partiene kan ta et oppgjør lokalt med udugelighet blant politikere hvis de ikke gjør jobben sin, at det er en viktig del av livskraften i demokratiet, og at det er nødvendig at man utfører den kontrollen man er satt til? Det er ingen som har ment at man ikke skal gjøre det. Og er det kanskje også slik – jeg har behov for å spørre representanten om det – at befolkningen snart trenger et vern mot å måtte betale alle de dobbeltkostnadene som man blir påført ved en slik nitid kontrollvirksomhet, som ikke har noe annet formål enn å svekke tilliten til hele det demokratiske systemet?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Det kunne kanskje være fristende å spørre om hva slags politisk erfaring det er hvis det er slik i de kommunestyrene representanten Hoddevik kjenner til, at representanter føler seg tvunget til å være med på vedtak. Det syns jeg er ganske alvorlig, og det syns jeg faktisk krever en forklaring. Jeg har behov for å få representanten Hoddevik til å bekrefte at det er en liten feil i Innst. S. nr. 15, at SV skulle vært medforslagsstiller til forslag nr. 2, om differensiert renovasjonsavgift. Det skal jeg komme tilbake til i innlegget mitt. Men spørsmålet jeg hadde tenkt å stille, går på Høyres prinsipielle kamp for at alt skal settes ut på anbud. Jeg skjønner at Høyre nå ønsker å gå langt lenger enn det regelverket for offentlige innkjøp gjør, og at kommunene nå skal tvinges til dette. Kan Høyre da klarlegge hvor langt ned med hensyn til oppdrag man kan tenke seg å gå? Hvor liten grøft er det som skal graves, eller hvor mange spiker er det som skal slås før man må ut på en full anbudsrunde? Det medfører ganske store kostnader å legge oppdrag ut på anbud i forhold til at det skal være noe lønnsomhet i det, og jeg minner om at kommunene har et ansvar for å ha en beredskap på en del kommunaltekniske områder, som gjør at de har behov for å ha fast ansatte og faste avtaler. Det gjør at de også har behov for å kunne bruke disse ansatte til diverse oppdrag, og det vil være direkte økonomisk ulønnsomt hvis disse ikke kan utføre tjenester som kommunen har behov for. Så jeg ber Høyre om å klargjøre forslaget sitt, hva det er de egentlig mener her. Hvor små oppdrag er det vi nå snakker om, og vil dette rive grunnlaget for hele den kommunale beredskapen bort?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Jeg forstår det slik at Regjeringa arbeider med dette, men det er en vesentlig forskjell på en oppfordring og et pålegg. Og for SV er det et viktig prinsipp å gjennomføre at forurenseren betaler, og at det skal lønne seg å forurense lite. Derfor mener vi det er et prinsipielt spørsmål at slike avfallsgebyrer faktisk skal differensieres, og at det er en føring som vi ønsker skal gjøres gjeldende over hele landet. Vi ønsker å stemme for forslaget for å markere en prinsipiell holdning til disse sakene, vi mener at det ikke er tilstrekkelig med en oppfordring.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Det er sagt veldig mye rart fra Fremskrittspartiet i denne debatten om at verken politikere eller de som arbeider i kommunene, og i hvert fall ikke de som jobber i kommunerevisjonene, nærmest er kompetente til noen verdens ting. Jeg blir ganske sjokkert over en slik påstand. Jeg vil minne om at det er fullt mulig for kommunestyrerepresentanter, hvis de mener at de ikke har fått et godt nok grunnlag, å søke faglig bistand, be kommunerevisjonen om å klargjøre grunnlaget. Det er faktisk også mulig å bruke ekstern bistand hvis man mener at det grunnlaget man får, ikke er tilstrekkelig eller ikke egnet til å foreta en riktig beslutning på. Dette er et nitid arbeid. Men hvis man mener at et kommunalt nivå med både politikere, fagfolk og revisjon og med en mulighet til å anke til fylkesmannen, slik det er i dag, ikke er kompetent til dette, så vet jeg nesten ikke hvem man mener skulle være kompetent. Det er teknisk, men på svært mange områder er det sjølsagt slik at man må søke den tekniske bistanden som trengs for å få dette til. Hvis det er slik at Fremskrittspartiet faktisk mener at dette området egentlig ikke burde vært et kommunalt ansvar, hvis det er det det går på, så syns jeg Fremskrittspartiet burde si det. Det høres nesten ut som man mener at dette er så teknisk komplisert og vanskelig, og at det her er mulighet for å begå så store ulovligheter, at det egentlig er noen andre som skulle drive med det. Jeg vet ikke hvem det er som kommer gjennom Fremskrittspartiets nåløye. Foreløpig ser det ut til å være fylkesmannen, uten at Fremskrittspartiet er villig til å gi fylkesmannen ressurser til å klare å gjennomføre dette. Men ett sted må vel på en måte kontrollnoiaen ta slutt, og man må kanskje innse at noen politikere på et eller annet nivå er kompetente til å ta slike beslutninger. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet heller ikke syns at deres egne lokale kommunestyrerepresentanter er kompetente til den rollen de har tatt på seg.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Den siste påstanden, om at legalitetskontrollen er opphevet, syns jeg nesten kommunalministeren burde mene noe om. Det er en fullstendig ny opplysning. Når det gjelder hva den enkelte kommunestyrerepresentant må gjøre for å kunne fatte skikkelige vedtak, er det klart forskjell på hva man mener man bør gjøre. SV er av den oppfatning at kommunestyrerepresentanter må sette seg inn i de sakene de skal gjøre vedtak om. De har kommunerevisjonen, som er fagfolk på regnskap, og som er uavhengig av kommunestyrets vedtak i den forstand at de ikke må være lojale og ikke være bundet av å ha en slags politisk styring over seg til å si at vedtakene som blir fattet, uansett er riktige. Det er altså en reell kontroll som skal foregå. Kontrollutvalget er oppnevnt av kommunestyret, og kommunerevisjonen kan etter oppdrag fra kontrollutvalget gå gjennom regnskapet på nytt og også foreta forvaltningskontroll. Så vi har et etablert system. Jeg mener at hvis det er svikt i bruken av dette systemet, er det det vi bør ta opp, og ikke lage enda mer byråkrati og kontrollsystemer i tillegg.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
Jeg ber om at det blir votert separat over forslagene og oppfordrer SVs gruppe til å stemme for forslag nr. 2
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Dette er mer en replikk til representanten Alvheim enn til sosialministeren. Det forundrer meg når representanten Alvheim sier at det er bare å søke permisjon fra et tillitsverv. –
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Jeg har her et utklipp fra Moss Dagblad fra 10. desember 1997, der det står: «Jeg har foreslått å søke fritak i ett år fra politiske verv for å ikke ha noe ekstra pensjonsgivende inntekt. Men så enkelt er det ikke. Her spiller skattelovgivningen inn.» Det er helt klart at det som ble hevdet av meg fra talerstolen tidligere, er riktig. Når jeg først skal ha en replikk til sosialministeren, har jeg lyst til å forfølge dette med sosialhjelp. Det er klart at det virker veldig urimelig at de som får sosialhjelp, også må si fra seg tillitsverv. Jeg håper inderlig at dette blir fulgt opp i forbindelse med utjamningsmeldingen.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-11-16:
Det er ufattelig at Fremskrittspartiet står her og påstår at mange innbyggere i Norge blir avkrevd ulovlige avgifter, spesielt innenfor vann, avløp, feiing og renovasjon. Og det er ufattelig at Fremskrittspartiet ber om mer kontroll av sine lokalpolitikere. Jeg regner med at de fleste av oss har sittet i et kommunestyre før vi kom på Stortinget og mener at vi gjorde en bra jobb der, og at vi ikke drev med noe ulovlig. Det er også ufattelig at Fremskrittspartiet ber om mer byråkrati, mens de hele tiden klager over for mange folk i de kommunale administrasjonene og vil gi vesentlig mindre penger til kommunene. Selvkostprinsippet som er innført i kommunene når det gjelder kommunale avgifter, er selvsagt et politisk skjønn. Og det politiske skjønnet må vi stole på. Her er det snakk om tillit mellom forvaltningsnivåene, for det er jo ikke slik at det underlagsmaterialet som kommunene kommer opp med, er tatt helt ut av luften. Jeg har jobbet med dette i 10 år, og har gjort slike beregninger, og jeg har sett hvordan teknisk etat fører timelister for at dette skal være best mulig. Men selvsagt blir det skjønn – selvsagt blir det skjønn når vi skal fastslå om kontordamen har brukt én time eller 50 minutter om dagen på avløp og på renovasjon. Og hvis vi skal kunne fastslå det helt på minuttet, må det i hvert fall ansettes ganske mange flere folk ute i kommunene. Fremskrittspartiet påstår også at avgiftene blir skrudd opp for å finansiere andre deler av kommunens drift. Det er en drøy påstand, og jeg ber om at representanten Andersen dokumenterer det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-16:
Eg oppfattar det også slik at dette er ein replikk meir til representanten Signe Øye enn til meg. Kommunalministeren er jo i salen og kunne vore trekt inn når det gjeld vallova osv., men la meg på vegner av oss alle svara på det som representanten John I. Alvheim her stiller spørsmål om. Det er ulike årsaker til at ein enkelt representant som er innvald for ein valperiode, ser seg nøydd til å søkja om fritak frå sitt verv. Det kan sjølvsagt også skje for ein som blir uføretrygda i løpet av perioden og ikkje kjenner seg i stand til å utøva sitt verv. Det som er representanten Signe Øye si meining og også mi, er at her skal det vera høve til å utøva dette vervet i gode periodar utan at ein blir trekt for den godtgjersle som eit slikt verv medfører, og utan å få dette trekt inn i vurderinga av uføregraden i perioden. No skal ein hugsa på at når det blir spørsmål om uføretrygd, betyr det i seg sjølv for svært mange at dei frå før har gått ned i inntekt. Det er altså eit ynske om å halda godtgjersla for denne typen verv utanom det som er inntektsnivået og uføregraden.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-16:
Utgangspunktet for å få sosialstønad er at alle andre inntektsmoglegheiter skal vera utnytta. Det er i dag svært stor forskjell i praksis frå kommune til kommune. Eg oppfattar det slik at det òg er ein av grunnane til at Arbeidarpartiet og SV skriv slik dei gjer i innstillinga i dag. For meg er det no svært viktig å syta for at det blir meir lik handsaming frå kommune til kommune enn det er i dag, at ein får fleire felles kriterium, og at det òg blir større likskap med omsyn til stønadsnivå. Det har vi altså føreslått i utjamningsmeldinga. Det vil etter vårt forslag framleis vera rom for lokalt skjønn. Det lokale skjønnet kan i dag koma sosialhjelpsmottakarar til gode. Det vil det òg etter vår meining vera grunn for, slik som vi har utforma endringane i utjamningsmeldinga. Når det gjeld kontantstøtta, valde vi å gjera den lik for alle, uavhengig av kva for ein kommune det gjeld. Eg ser ingen grunn til at vi på dette tidspunktet trekkjer inn ytterlegare inntekter.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-16:
Når det gjeld spørsmålet om fritak frå verv, er det enkelte grunnar som er meir openberre enn andre. Derfor er det òg slik at dei lokale kommunestyra vurderer den enkelte søknaden. Somme kan derfor oppleva å få sin søknad innvilga, andre ikkje. Så til spørsmålet om sosialhjelp og den prinsipielle vurderinga som Karin Andersen etterlyste, og som Signe Øye no følgjer opp. Det store spørsmålet i utjamningsmeldinga når det gjeld sosialhjelp, er om vi kan koma fram til og skapa eit fleirtal for statlege rettleiande normer som vil leggja visse kriterium i botnen, men som òg vil ta omsyn til det kommunale skjønnet som det skal vera rom for. Eg forstår at det er eit anna og betre klima for det no enn det var då velferdsmeldinga vart handsama. Det synest eg er spennande. Då vil det òg vera høve til å leggja inn eit slikt kriterium, vurdera det nærare, og sjå på om òg sosialhjelp i samband med engasjement anten det måtte vera i politisk arbeid eller i frivillige organisasjonar kan leggjast inn. Eg vil gjerne medverka til å gje ei nærare vurdering av det, men eg synest at vi fyrst skal sjå på kva vi kan bli samde om når det gjeld nivå og rettleiande normer elles.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-16:
Eg veit ikkje heilt kva representanten Ballo meiner når han seier at eg vil tilretteleggja for at flest mogleg skal søkja fritak. Min intensjon er den motsette. La meg for at lovens bokstav òg skal vera nemnd her, også seia at etter kommuneloven § 15 er det ingen automatikk når det gjeld fritak for uføretrygda. Den enkelte uføretrygda må søkja om fritak, og det er kommunestyret som gjer vedtak om eventuelt fritak i den enkelte saka. Eg har elles merka meg komiteen sine merknader – både frå Arbeidarpartiet og SV og dei andre – i samband med spørsmålet om sosialhjelp for ettertida skal avkortast eller ikkje. Det vil eg koma tilbake til i utjamningsmeldinga.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-16:
En person som er ufør, kan naturligvis søke om fritak for et politisk verv hvis uførheten er til hinder for at man kan utføre det arbeidet. Men det er nå også en måte å betrakte det på. Jeg syns at saken snus fullstendig på hodet, både fra Fremskrittspartiet og til dels fra statsråden, hvis det skulle være et poeng at en som er blitt ufør, for enhver pris skal søke seg fritatt for et politisk verv. Og så skal endatil Stortinget tilrettelegge for at man kan søke et sånt fritak! Argumentasjonen fra John Alvheim går nærmest ut på at la nå de stakkars menneskene få slippe å beskjeftige seg med politikk – som om man skulle tenke sånn både når det gjelder alderspensjonister, sosialklienter og uføre! Hva slags samfunn er det Fremskrittspartiet ønsker? Det skulle da bare mangle om man ikke skulle tilrettelegge for at også uføre skal kunne utføre et politisk arbeid. Hva slags tenkning er dette? Så til andre grupper: Det er klart at millionærer, kanskje til og med milliardærer, ikke får noen form for avkorting når de trer inn i et politisk verv, mens når det gjelder en sosialklient, som må vende den siste skilling, da skal man plutselig bli opptatt av at de pengene må inndras, man må få en avkorting. Hva slags tenkning er dette? Jeg må si, spesielt i forhold til Fremskrittspartiet, at det er ganske rystende når man går ut i valgkampen og appellerer til de svake gruppene i samfunnet, til alderspensjonistene, til de uføre og etter hvert også til enslige forsørgere, at man så fremstiller det som om dette er en byrde man vil sørge for at de skal slippe. Det skulle bare mangle om man her ikke skulle få gjennomslag for en tilrettelegging også for de uføre. Det er en berikelse at de kommer inn i politikken, fordi man da får hele samfunnet representert, og fordi man da får et bedre grunnlag for å fatte de politiske beslutningene.