Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-20:
Jeg slutter meg til det innlegget som Lundteigen nå nettopp hadde. Sjukehus er jo noe av det som betyr aller mest for folk, og man vil jo fort dit hvis man trenger det. Jeg tror ikke det er noen som ønsker å ligge lenge på sjukehus, men jeg tror det er litt forskjell på folk. Noen trenger lengre tid, f.eks. til å bli beroliget eller å få trøst i ettertid. Derfor er jeg også glad for de nyansene som har vært her i dag – effektivitet må handle om at pasienten får best mulig behandling. Jeg synes vi sliter litt med noe av språket i disse sakene. Det henger igjen fra disse nye – eller, de er jo ikke nye lenger – styringsfilosofiene der man f.eks. snakker om «gevinstrealisering», som jeg reagerer på. Det må jo være god pasientbehandling vi skal snakke om. Og når det er noe som er galt, så dreier det seg ikke om å lukke et avvik, men om å gi en pasient den behandlingen pasienten skal ha, enten det er medisinsk eller menneskelig. Så jeg synes vi trenger å se over språket vårt litt når vi skal snakke om helsepolitikk og effektivitet i helsevesenet. Effektivitet er viktig, men da er det jo også viktig at en har styringssystemer som gjør at en får ut det en mener er viktigst for å oppnå effektivitet. Det har jo vært innført mange systemer som på en måte skal være incentiver for at sjukehusene skal bli mest mulig effektive, og det å sammenlikne sjukehus, f.eks. på behandlingstid og den type ting, som man gjør i denne rapporten fra Riksrevisjonen, tror jeg er veldig nyttig. Jeg mener at argumentet for at pasienter som f.eks. kommer inn med lårhalsbrudd, ikke skal bli liggende i timevis ikke først og fremst handler om effektivitet, men om den pasientbehandlingen folk må få. For å si det sånn: Man trenger vel ikke bare å være opptatt av effektivitet for å mene at det er galt at et gammelt menneske med lårhalsbrudd skal ligge i to døgn før han får behandling. Det mener jeg det er politisk viktig at vi ser. Men noen av disse styringsmekanismene som vi har innført for å motivere til at det blir mer effektivt, er det jo grunn til å sette spørsmålstegn ved. Vi i SV lagde for et par år siden en stor rapport som het Utveier. Der gikk vi igjennom mye av dette. Blant annet hadde vi da kontakt med Legeforeningen, og tre av fire leger mente at sjukehusets økonomiske prioriteringer i stor eller noen grad hindret dem i å utføre arbeidet på best mulig måte. Det var altså noen styringssignaler som gjorde at det faglige, medisinske – det man skulle være der for – ble hindret. Modeller, f.eks. med innsatsstyrt finansiering, gjør at vi har hatt eksempler på at sjukehusene har vridd oppmerksomheten, pengebruken eller innsatsen sin mot det området der det skaffes best inntekter. Det er feil, og det gjør at det er grunn til å sjekke om det går an å gjøre dette på en annen måte. Jeg skal ikke skjele bakover i tid, sjøl om jeg var med og styrte sjukehus i åtte år da vi hadde dem i fylkeskommunen, og nok tror at det hadde vært fullt mulig å få til både moderne og effektiv drift med en annen eier. Men hovedproblemet her er måten vi styrer det på. I den sammenheng har SV – og veldig mange andre også, vet jeg – sett til det som har skjedd i Skottland. I Skottland har de avviklet foretaksmodellen, de har avviklet stykkprisfinansieringen, de har kuttet ut bestiller–utfører-modeller, og de har tatt over store, private sjukehus. De har til og med også fjernet egenandeler i helsevesenet, både på legebesøk og medisiner. Noen fra oss var på en studietur der i forrige uke. Alle der var da enige om at overgangen til rammefinansiering hadde vært en suksess, og de bruker nå DRG-systemet bare for å få informasjon, noe som ikke påvirker finansieringen. De mener at det var lettere å prioritere helsemessig riktig da de fjernet det de kalte «perverse incentiver». De hadde også tatt initiativ til å fjerne flere lag med byråkrati, og det må jo være noe som denne regjeringen må være villig til å se på, for det er mulig når man gjør det på en annen måte. De har selvfølgelig også lagt inn mekanismer slik at nedsiden ved rammefinansiering, nemlig at sjukehusene hadde en tendens til å gå tom for penger på slutten av året, er motvirket gjennom ulike tiltak. De får lov til å legge seg opp penger eller ta opp lån, og de må også ha en type langtidsbudsjettering. En vanlig påstand til fordel for de styringsmekanismene vi i stor grad bruker, er at de skal være til for å få ned ventetider og øke effektiviteten. Men i Skottland viser det seg altså at de med en helt annen styringsmodell har fått ned ventetidene og er mye mer effektive overfor pasientene. Det som er det viktige, er at man setter fagfolkene i sentrum – at de som skal møte pasientene, får tid og rom til å bruke sitt faglige skjønn til å drive helsevesenet. Jeg skal ikke bruke mer tid på dette nå. Jeg har bare lyst til å si noe om grunnen til at SV har lagt inn disse merknadene i disse sakene. Det er nettopp fordi det trengs noen andre styringsmekanismer hvis vi skal nå det som alle sammen her er enige om, nemlig at det er møtet mellom pasienten og behandleren som alltid skal være det viktigste. Da er vi nødt til å ha mer tillit og mer armslag, og ikke ha økonomiske incentiver som gjør at man – for å si det sånn – leter etter gevinstrealisering og ikke etter den aller beste pasientbehandlingen.