trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-12-16:
Arbeiderpartiet har tatt standpunkt i denne saken til om det er tungtveiende nok grunner til å endre det regelverket som er per i dag. Vår konklusjon har kommet tydelig fram, og den er basert på en entydig tilbakemelding fra det medisinske miljøet. Jeg er ikke medisiner, men det å få en bowlingkule på seks kilo, som kommer mot deg i 30 km/t, i hodet, tilsier at man utsettes for en ganske stor helserisiko. Videre konstaterer vi at statsråden heller ikke kunne svare på om det er dokumentert at det har blitt mindre risiko de siste årene i europeisk proffboksing. Vi er også særdeles glad for at norsk idrett er så tydelig på sine verdier og lever opp til dem, som de gjør i denne saken: etisk forsvarlig toppidrett, basert på helse, fair play, antidoping og antikorrupsjon. Arbeiderpartiet har alltid vært tilhenger av breddeidrett, og kampsportene har sin plass innenfor breddeidrett. Vi kan heller ikke konstatere at det har vært noen nedgang i rekrutteringen til kampsportene. Men kampsportene, slik jeg kjenner dem, har vært veldig tydelig på at man ikke – når man først skal utøve dem – kan misbruke den kunnskapen og de ferdighetene man får, til å skade andre. Her går grensen. Når det kommer til proffboksing, går det nettopp ut på å skade motparten. Det er tidligere blitt referert til en idrettslege og spesialist i rehabilitering, som uttaler seg i dagens Bergens Tidende, og han sier at proffboksing er å sammenlikne med hjerneknusing. Det handler om å belønne det å skade hjernen til motparten. Der går den tydelige grensen når det gjelder kampsport, som er en flott idrett når den utøves innenfor de rammene som vi ser i Norge, i motsetning til proffboksing. Det er også litt underlig at man trekker fram argumentet med at når man er idrettsutøver, utsettes man for helserisiko. Det er klart at veldig mange idrettsutøvere har i seg dette med å sprenge sine egne grenser og prøve å teste dem ut. Ekstremsportveko på Voss er jo nettopp et eksempel på det, men det går ikke ut på å skade andre. Arbeiderpartiet er stolt over at vi har en idrettsbevegelse som er så tydelig, og som lever opp til sine verdier. Og Norge kan jo i denne saken, som i mange andre saker, være tydelig og vise vei for resten av verden og følge det regelverket vi har i dag.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-12-16:
Jeg respekterer argumentasjonen, for det er den samme som var i selve saken. Men jeg ser for meg en pasient som er ganske dårlig og syk, som reiser ut og kommer tilbake, og det viser seg at det er uenighet knyttet til om fristbrudd er reelt, det er uenighet om prisen på tjenestene, om de er likeverdige osv. – og den usikkerheten det medfører for både pasienten og de pårørende. Er ikke det en ekstrabelastning som man kunne unngått ved å ha et system med forhåndstilsagn, sånn at man var sikker på man slapp den ekstra belastningen? Så må ikke det enkle svaret nå være at det er mulighet til å be om tilsagn, for veldig mange ser en mulighet når det først åpnes for det, og er kanskje ikke klar over hvor komplekse sykehussystemene er og hvor annerledes det er i andre land kontra i Norge.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2014-12-16:
Jeg opplever at det er betimelig å svare på representanten Nesviks angrep på Arbeiderpartiet. Det første gikk på at han mente det var betimelig å ta opp måten man blir behandlet på, men jeg har forstått også på replikken at han skjønte at saken var oppe våren 2013, så det er kanskje mer gjennomføringskraften med å implementere det vi savner, når regjeringen som sitter i dag, velger å gå vekk fra den gode løsningen som vi klarte å forhandle fram, med forhåndstilsagn. Vi opplever at det er en beskyttelse for den måten vi har valgt å finansiere vårt helsevesen på, med en offentlig finansiering – lik den i Storbritannia, som er ganske forskjellig fra den i veldig mange andre EU-land. Jeg tror det er viktig å være ganske bevisst på hva som skjer av markedskrefter med sykehus i Europa som etter hvert har utfordringer med pasienter og finansiering – at de vil ha en interesse av å være attraktive for norske pasienter. Når så lite er på plass for alle de typene behandling som kan være mulig, vil det medføre ganske mye byråkrati når man skal gå igjennom alle disse ulike typene forhåndstilsagn og etterbehandling for å se hva som er riktig og likeverdig pris. Så det med byråkrati tror jeg faktisk blir verre når det blir fritt fram, enn hvis det gis forhåndstilsagn. Men det aller viktigste for Arbeiderpartiet er faktisk pasientens beste. Pasienter er syke mennesker. De trenger rammer rundt seg, de trenger forutsigbarhet for et akseptert behandlingstilbud og en økonomisk ramme, og for hvordan dette skal følges opp i etterkant, og ikke minst er det slik at det norske helsevesenet er basert på en prioritering der de sykeste skal komme først til behandling. Så er det allerede etablert et veldig godt nettverk for sjeldne sykdommer, som vil bli ivaretatt med både det forslaget som Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og – tidligere – Venstre sto bak, og det forslaget som nå ligger der. Det er ikke noen forskjell mellom de to. Det spørsmålet som jeg hadde lyst til å stille til statsråden da jeg ba om ordet til replikk nr. 2, dreier seg om hvordan ruspasienter og psykiatripasienter skal ivaretas innenfor denne ordningen, som ikke har den samme løsningen for prioritering når regjeringen fremmer sitt forslag til fritt behandlingsvalg, men som Arbeiderpartiet opplever i prinsippet har den samme retten som alle andre som har rett på behandling innenfor spesialisthelsetilbudet.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2014-12-16:
Vi velges til Stortinget med variert livserfaring og utfyller hverandre. Min erfaring er fra helsetjenesten i Norge, og jeg minnes veldig sterkt et brødrepar som over en fillesak kom i slåsskamp. Ett slag treffer tinningen. Noe smerter, langsom blødning, litt trøtthet som blir til søvn, og dødsfallet inntrer i løpet av natten. Jeg mener det er slik: Vi er skapt med tykt ben på toppen av hodet, men benet er tynt som to lag flatbrød i tinningen. Slik er det. Det har fra tidenes morgen ikke vært meningen at vi skal slå hverandre i hodet. Derfor synes jeg det er rart når boksing blir politikk med pasjon for Høyre og Fremskrittspartiet, med stolte meningsbærere. Ellers i livet uttrykker vi stolthet bl.a. i ønskene for våre barn: Jeg håper at mitt barn vil bidra til fred og forsoning, jeg håper mitt barn blir fotballelsker, jeg håper mitt barn blir lykkelig. Jeg har aldri hørt mødre og fedre si om sin håpefulle: Jeg håper mitt barn vil bygge kompetanse i å slå en jevnaldrende i hodet og så tjene penger på det. Denne debatten har gjennomgått historien i saken og politikken, gjennomgått dopingsituasjonen, lovverk før, og kanskje i morgen, regler og forskning. Men jeg mener det hele begynner med begynnelsen. Det har aldri vært meningen at vi skal slå hverandre i hodet. Derfor vil jeg ikke ha som mitt politiske prosjekt å arbeide for det. Tvert imot vil jeg arbeide mot det, noen ganger med små skritt og noen ganger med litt større skritt.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Eg synest dette har vore ein interessant debatt, som også viser eit klart skilje i denne sal. Det er eit klart skilje mellom dei som ønskjer å forby det som er farleg – ein veit best for andre – og dei andre, fleirtalet heldigvis, som meiner at frie menneske i eit fritt land skal kunne ta frie val. Det er ingen tvil om at boksing og proffboksing spesielt utgjer ein fare og medfører ein risiko for skade. Det er ikkje det vi diskuterer. For i eit fritt land må frie menneske få gjere sine frie val, anten det gjeld å delta i Ekstremsportveko på Voss, hekte på seg ein fallskjerm på ryggen og kaste seg ut frå eit fjell på Vestlandet, eller kunne delta i ein proffboksekamp. Eg registrerer at det er eit stort mindretal som meiner dei veit best for andre, og at ting som utgjer ein viss fare, skal ein forby. Verdigrunnlag er også blitt nemnt. Ein kan gjerne seie at det er eit ulikt verdigrunnlag mellom dei som meiner at ein ikkje har gode nok argument for forbodet, og dei som meiner at ein ikkje har gode nok argument for å tillate det. Uansett er det altså slik at Noreg er i ein eksklusiv klubb etter at Sverige oppheva forbodet i 2007. Cuba oppheva forbodet mot proffboksing i 2013. Ifølgje Wikipedia er det berre to land, Noreg og Nord-Korea, som fortsatt har forbod mot proffboksing. Det er også blitt nemnt i denne debatten at Iran har eit slikt forbod. I Iran har eg ikkje vore. I Nord-Korea har eg derimot vore på ferie. Eg synest ikkje at det verdigrunnlaget som Nord-Korea står for på andre område, er noko å ønskje seg. Eg synest heller ikkje at vi skal sjå til Nord-Korea i denne saka. Eg synest som sagt at dette har vore ein interessant og god debatt, og eg er blitt endå meir overtydd no enn då debatten starta, om at det er riktig å oppheve dette forbodet. Norske boksarar kjem uansett til å bokse, proffboksarar kjem uansett til å bokse. Det som er spørsmålet, er om dette skal skje i utlandet, eller om det skal skje i Noreg. Eg har ikkje høyrt nokon påstå at det blir meir farleg å bokse i Noreg enn det er å bokse i utlandet.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Grunnen til at eg tok ordet no, er at eg greidde å gjere representanten Martin Kolberg opprørt med det eg sa om Nord-Korea, som eitt av tre land som i dag har forbod mot proffboksing. Det eg sa om Nord-Korea, er at dei har eit anna verdigrunnlag enn Noreg. Det kan eg godt gjenta, for det verdigrunnlaget Nord-Korea har, er eit verdigrunnlag vi ikkje har i Noreg, og som vi heller ikkje ønskjer oss i Noreg. Eg har ikkje sagt at om ikkje vi får oppheva forbodet mot proffboksing, så vil Noreg bli som Nord-Korea – på ingen måte, sjølvsagt. I Nord-Korea har ein altså ein tankegang om at ein skal forby det ein ikkje likar. Ein skal detaljstyre innbyggjarane. Det er ikkje tillate med Segway, det er heller ikkje tillate med poker. Det er ikkje tillate med proffboksing, og det er heller ikkje tillate med Internett. Kvar og ein av desse små tinga utgjer kanskje ikkje så veldig mykje, men i sum er samfunnet Nord-Korea eit heilt anna samfunn enn noko anna samfunn vi kjenner i verda, og sjølv om leiinga i Nord-Korea sjølvsagt har gode grunnar for å forby desse tinga – ikkje gode, men rasjonelle grunnar – og til å detaljstyre innbyggjarane, har dei ein tankegang om at innbyggjarane er til for staten, og ikkje omvendt. Eg synest det bør vere ein tankevekkjar at utanom Noreg er det berre Iran og Nord-Korea som har forbod mot proffboksing, medan det er 204 land som har tillate det. Når Noreg tillèt dette, vil det vere 205 land som har tillate det, og to land som ikkje har tillate det. Då må det gå an å stille spørsmålet: Er det Iran og Nord-Korea som har rett, eller er det dei 205 landa – snart, når Noreg er der – som har rett? Det synest eg må vere ein tankevekkjar for det store mindretalet i denne salen som meiner at vi skal forby proffboksing. Eg vil også gjenta det eg sa, at i eit fritt land, med frie innbyggjarar, er det fritt også å ta val som vi ikkje ville gjort sjølve – eg ville ikkje ha tatt på meg ein fallskjerm og kasta meg utfor ein fjellknaus på Vestlandet. Eg ville heller ikkje ha gått inn i ein boksering. Men eg vil tillate det likevel, og eg synest at vi skal akseptere at andre gjer andre val enn dei vi ville gjort sjølve.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-12-16:
Det er grunn til å minna Stortinget om formålet med både proffbokselova og knockoutlova. Hovudmålet er å ta vare på utøvarane si sikkerheit og helse. Regjeringa vil oppheva lov om forbod mot profesjonell boksing. Dette vart varsla allereie i Sundvolden-erklæringa. Representanten Morten Stordalen frå Framstegspartiet seier i debatten at no må ein slutta å diskutera politikk i denne saka, men kven starta? Profesjonell boksing har vorte symbolet på regjeringas såkalla friheitsreform, der ein skal fjerna unødvendige og byråkratiske forbod, som forbod mot Segway, poker og proffboksing, men med proffboksing når kampen mot forbod nye og farlege høgder. I proposisjonen skriv departementet følgjande: «Departementet er kjent med at profesjonell boksing i likhet med andre idrettsgrener, medfører skaderisiko.» At regjeringa her sidestiller skaderisikoen ved profesjonell boksing med andre idrettsgreiner, meiner eg er uhøyrd. I proffboksing er jo skading sjølve formålet. Vidare skriv departementet: «Det er likevel departementets vurdering at skaderisikoen forbundet med profesjonell boksing ikke er et tilstrekkelig tungtveiende argument for å opprettholde et lovforbud.» Men kva er tungtvegande argument for Venstre og regjeringa, om ikkje klare tilbakemeldingar frå det medisinske fagmiljøet og Norges idrettsforbund om at dette ikkje er tilrådeleg? Både Legeforeningen og Norsk forening for idrettsmedisin og fysisk aktivitet anbefaler på det sterkaste eit totalforbod mot kampsport der knockout er tillaten, og òg ei liberalisering av forskrifta. Godkjenningsnemnda presiserer at internasjonalt publisert medisinsk forsking støttar regulering av kampaktivitet for å avgrensa skade på utøvar. Oppheving av proffbokselova og endring av knockoutforskrifta er ifølgje Godkjenningsnemnda ikkje grunngjeven i helsemessige argument, men ut frå eit politisk ønske om å tillata proffboksing. Høgre og Framstegspartiet skriv i sine merknader at eit regelverk skal sørgja for trygge rammer og sikkerheitstiltak med bl.a. godkjende dommarar og minimum to godkjende legar, der den eine skal vera ringside «til enhver tid i løpet av kampen og være øyeblikkelig tilgjengelig etter kampen». Men både Legeforeningen og Norsk forening for idrettsmedisin og fysisk aktivitet åtvarar nettopp mot den oppfatninga at berre det er kvalifisert personell til stades under arrangementet, vil ein del av dei skadane som kan oppstå, verta reduserte. Men dei hyppigaste skadane skjer ikkje akutt; dei skjer etter tid og er vanskelege å registrera med ein gong. Dette forslaget er både uforstandig, uforståeleg og vil verta vedteke med knappast mogleg fleirtal av bl.a. Venstre, som heller ikkje er til stades i salen under debatten.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-12-16:
Ein liten kommentar til slutt til representantar frå Framstegspartiet som har stått på rad og rekkje og klandra oss som ikkje vil stemma for forslaget i dag – at det vi kjem med, ikkje er faktabasert, og at det vi kjem med, er påstandar. Eg gjentek det som òg er sagt frå representanten Mandt. Vi støttar oss til Helsedirektoratet, vi støttar oss til Legeforeningen, vi støttar oss til Norsk forening for idrettsmedisin og fysisk aktivitet, og vi støttar oss til godkjenningsnemnda. Eg oppfattar ikkje at dei kjem med påstandar. Eg meiner det er veldig godt helsefagleg dokumentert at det ikkje er bra å oppheva lovforbodet, og det er tungtvegande nok omsyn for oss. Det er det jo ikkje for Framstegspartiet og Høgre. Eg kritiserer ikkje først og fremst Framstegspartiet i denne saka, dei har vore ærlege og jobba for dette i mange år. Eg er forundra over at Høgre har bunde seg til dette i regjeringsplattforma. Men eg er aller, aller mest forundra over Venstre som går inn for dette no. Eg sa det i mitt innlegg i stad, dei er ikkje i salen, dei har halde eitt innlegg, dei er ikkje her og forsvarar sitt syn, og dei er dei stemmene – det knappe fleirtalet – i Stortinget i dag som kjem til å støtta regjeringa sitt forslag. Det synest eg er kritikkverdig.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-12-16:
Statsråden viste i innlegget sitt til at saka hadde vore ute på høyring. Så er det slik at regjeringa fremja ei sak i statsråd før høyringsfristen var ute, nærmare ein månad før. I saka peika bl.a. Folkehelseinstituttet og Legeforeininga på bekymringa for utvikling av antibiotikaresistens med forslaget. Spørsmålet er då: Kvifor fremja regjeringa ei sak før høyringsfristen var ute, og kvifor står det ikkje eitt ord om antibiotikaresistens frå regjeringa si side i forslaget?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-12-16:
Eg har ein kommentar til antibiotikaresistens – og til stemmegjevinga. Statsråden sa i replikkordvekslinga at førehandsgodkjenning ikkje kan brukast opp mot problemet med antibiotikaresistens. Men Folkehelseinstituttet skriv følgjande i si høyringsutsegn: «Ut fra Pasientsikkerhetsdirektivet kan det enkelte land nekte pasienter forhåndsgodkjenning dersom pasienten etter en medisinsk vurdering vil bli utsatt for en risiko som ikke kan anses akseptabel i forhold til den nytte pasienten vil ha av å motta helsehjelpen. Forhåndsgodkjenning kan også avslås dersom befolkningen med rimelig sikkerhet vil bli utsatt for en vesentlig sikkerhetsrisiko som følge av den grenseoverskridende helsehjelpen, eksempelvis utbrudd av en farlig smittsom sykdom ved den aktuelle helseinstitusjonen.» At statsråden då definerer ein helseinstitusjon som har eit stort problem med antibiotikaresistente bakteriar, ut av dette omgrepet med førehandsgodkjenning, synest eg er ganske spesielt. Eg har i alle fall ikkje lest dette tydeleg nokon stad. Eg kunne ønskja at statsråden var meir tydeleg på det problemet pasientmobilitet utgjer når det gjeld antibiotikaresistens. Som sagt var det veldig mykje bekymring i høyringssaka om antibiotikaresistensutvikling, bl.a. er Helsedirektoratet veldig tydeleg. Legeforeininga har bedt om ei vurdering av dei helsemessige og økonomiske konsekvensane forslaget kan ha på området, men alt dette er altså avvist av regjeringa. I lovproposisjonsforslaget er ikkje dette nemnt med eitt ord, og det synest eg er veldig bekymringsfullt. I svar til meg i Stortingets spørjetime den 3. desember avviste statsråden problemstillinga som vert reist av Legeforeininga, om eit behov for å konsekvensutgreia dei helsemessige og økonomiske konsekvensane av direktivet, med at eg lagar skremmebilete. Men 25 000 menneske mistar livet kvart år i EU som følgje av antibiotikaresistens, og det har ein kostnad som er berekna til 1,5 mrd. euro. Så dette er ikkje skremmebilete, det er fakta. Vi reiser meir og meir, det gjer vi, men det jo ingen som helst grunn til at vi ikkje skal lytta til dei medisinske fagmiljøa, som òg viser at pasientmobilitet er ein eigen risiko for å bidra til resistensspreiing. Eg sa i mitt innlegg i stad at vi primært går for vårt eige forslag om å avvisa direktivet. Så vil vi, som vi har sagt i innstillinga, stemma subsidiært for forslag nr. 1, frå Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti og Venstre, primært for å laga eit fleirtal mot regjeringa sitt forslag. Dessverre har Venstre ombestemt seg, men vi gjer slik vi varsla i innstillinga.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-12-16:
Dette har vorte ein debatt om førehandsgodkjenning og førehandstilsegn. Eg har lyst til å presisera at då Stortinget vedtok pasientrettsdirektivet førre periode, var det med eit einstemmig storting. Altså har både Høgre og Framstegspartiet stemt for førehandsgodkjenning, utan at det den gongen var eitt ord i merknadane, eitt ord i debatten, om kvifor ein syntest dette var ein så dårleg idé. Vips kjem det ei ny sak, og då er dette så veldig dumt å innføra. Så det er fleire parti som i alle fall har skifta syn, viss det er det kritikken går på i dag. Når det gjeld antibiotikaresistens, vil eg slutta meg til det som representanten Lysbakken sa. Det er flott at helseministeren kjem og har ein kommentar, men det er ikkje særleg truverdig med dei grepa han vil ta i den saka.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-12-16:
I ei ny undersøking kjem det fram at fire av ti av dei som tar abort, brukar prevensjon. Det er eit ganske høgt tal. Eg har stilt eit skriftleg spørsmål til statsråden, der han svarar at han ikkje ser det som nødvendig å ha ei særskild økonomisk ordning for unge vaksne kvinner med tanke på subsidiering av langtidsverkande prevensjon, som er dyr i innkjøp: over 1 000 kr. Spørsmålet mitt er om statsråden ikkje ser at dette er eit problem. Når ikkje statsråden vil gjera noko med denne prisforskjellen: Kva er då regjeringas strategi når det gjeld det problemet som denne undersøkinga viser, nemleg at nærmare halvparten av dei som tar abort i dag, brukar prevensjon?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Det var vanskelig å la være å ta ordet i denne saken etter å ha hørt på debatten. Representanten Helseth sa at vi kommer til Stortinget med forskjellig erfaring. Hans erfaring var fra helsesektoren. Min erfaring er fra boksesporten. Jeg blir forundret over en del som blir sagt her. De sammenligner kampsport og proffboksing og sier at det er en stor forskjell. Det er stor forskjell: I en del kampsporter lærer man forskjellige slag, spark og grep for å uskadeliggjøre motstanderen. Det første man lærer seg i boksing, er å forsvare seg. Det første man lærer, er å unngå å bli truffet, å parere og unnvike de slagene som kommer. Derfor blir det, som representanten Thomsen sa, kalt «the noble art of self-defense», for det er det boksesporten dreier seg om. Jeg skal ikke underslå at det i profesjonell boksing, i særdeleshet, er en del skader, på lik linje med ishockey, fotball og alpint. Hovedpoenget er at når man bokser, skal man være så god, og i så god fysisk form, at man klarer å unngå de skadene som kan oppstå – man skal unngå å få slag. Det er ikke et mål i seg selv å slå motstanderen som detter og ikke klarer å reise seg, som det ble sagt her. Du får faktisk like mange poeng for å treffe kroppen. De bokserne som får størst ære og respekt i miljøet, er de som er teknisk gode boksere – de som er i god form, er hurtige og som klarer å plukke poeng ved å treffe motstanderen, samtidig som de er så gode at de klarer å unngå å bli truffet selv. Det er det som er hele poenget. Jeg blir litt forundret når et slag fra en boksehanske sammenlignes med å bli truffet av en bowlingkule i hodet. Det er ikke en realistisk sammenligning. Boksesporten er en tøff sport – en sport som krever sitt av utøverne. At Norge skal være ett av få land i verden som ikke tillater at topp atleter får utøve sporten sin i hjemlandet, synes jeg er en tragedie. Jeg synes det er en tragedie at verdens beste kvinnelige bokser ikke kan få lov til å utøve sporten sin i Norge og vise for det norske folk på hjemmebane at hun er verdens beste bokser.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Når en usannhet blir gjentatt mange nok ganger, blir den en etablert sannhet. Det har vi hørt eksempler på i denne salen i dag. Det gjentas gang på gang at poenget med boksing er å slå ut, slå i svime og slå så motstanderen ikke kan stå på bena. Det er ikke det som er poenget med boksing. Det vil jeg gjenta nok en gang. Poenget med boksing er å treffe motstanderen på sånne steder som gir poeng, for deretter å vinne på poeng. Det er ikke lov å slå i ryggen, det er ikke lov å slå i bakhodet, det er ikke lov å slå i tinningen, og det er ikke lov å slå i siden på kroppen, altså treffe nyrer – det er kun lov å treffe frontalt på en motstander. Det er heller ikke lov å slå under beltestedet. Hvis man klarer å få nok poeng, vinner man kampen. I 1903 ble det født en mann som het Otto Wessel von Porat. Han var Norges største bokser, og han er fortsatt Norges største bokser. Han tok en OL-medalje i 1924, og i 1926 startet han proffkarrieren sin. Han flyttet da til USA. Han gikk 53 profesjonelle kamper. I en av de store kampene møtte han en som ble kalt «den argentinske tyr». Han het Porzio og veide over 30 kg mer enn von Porat og var en slagmaskin av dimensjoner. Otto von Porat slo denne bokseren glatt og vant på poeng, fordi han var en teknisk god bokser, og det er det som er poenget med boksing, nemlig å være teknisk god, for da unngår man slag, man klarer å treffe motstanderen, og man vinner da på poeng. Da von Porat døde, var han 79 år, og han hadde ingen hjerneskade.
Lill Harriet Sandaune (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Dette er en sak som mange har ventet på, og som nå endelig skal opp til behandling. Det er ikke en sak som fremmes for å tilfredsstille kampfiksing og doping, som enkelte motstandere vil ha det til, men det er en sak som skal gi like vilkår for dem som vil utøve idretten sin som profesjonell utøver. Det har vært mye fokus på at boksing handler om slag, men det handler i like stor grad om å være god til å forsvare seg. Det som også er grunnleggende i saken, er at dette, som i alle andre idretter, er noe som man utøver på helt frivillig basis. Det er altså ingen som skal tvinges til å gå opp i bokseringen. Oppheving av loven mot profesjonell boksing er med utgangspunkt i at den enkelte utøver selv tar risikoen for skader man kan bli påført, og at de som ønsker å ta idretten sin på et høyere nivå enn amatørboksing, skal få mulighet til det, på lik linje med andre idretter. Boksing, som mange andre idretter på toppnivå, har en risiko. Vi har heller ikke en lov som sier at super-G eller utfor skal forbys på grunn av risikoen det medfører, mens slalåm kan være tillatt, eller at proffsykling skal forbys på grunn av alle dopingskandalene. Så skal det sies at Fremskrittspartiet fortsatt vil jobbe aktivt for å bekjempe doping og kampfiksing, men ser det ikke som en løsning å forby en enkeltidrett. Helserisikoen brukes som et argument i denne saken. Man kan vel si at et medisinsk fagmiljø med stor sikkerhet kan fastslå at røyking over lang tid medfører stor helserisiko også, men det er vel ikke så mange partier her i dag som går inn for et lovforbud mot dette. Saken handler om at man kan utøve idretten sin på lik linje med andre utøvere internasjonalt. Alle som har interesse for idrett, tror jeg forstår hvor mye det betyr å kunne utøve den på hjemmebane og dra fordeler av det. Jeg håper derfor at vi etter dagens avstemning kan innfri drømmen til mange tilhengere og aktive boksere ved å tillate profesjonell boksing i Norge.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-12-16:
Jeg ba om ordet for å gi uttrykk for én mening, og det er at når representanten Hagesæter kobler motstanden mot proffboksing opp mot det nordkoreanske samfunnets kultur – det kan hende jeg blir klubbet for dette – mener jeg at det er politisk uanstendig argumentasjon. Det hører ikke hjemme i denne salen, og det var derfor jeg tok ordet. For det er å forsøke å stemple en politisk argumentasjon som handler om en sportsgren i Norge, på en måte som nesten må være uttrykk for at vedkommende representant ikke har helt styring på hva han selv sier. Det saken jo handler om, og det debatten har gått på, er det som handler om nerven i det som representanten Helseth sa. Jeg hører hele tida argumentasjonen, og det er mulig man prater litt forbi hverandre, men det å sammenligne proffboksing med slalåm, som nettopp ble gjort her på talerstolen, er selvsagt også en søkt argumentasjon, for i slalåm er det ikke slik at man skal slå ut en motstander ved å slå vedkommende i svime. Det er fare for at man kan dette og skade seg selv, det er det jo i mange idretter, det er det i hele vårt dagligliv, men nerven her er at du skal skade en motstander slik at han ikke orker å stå på beina, og at det er en del av en sport som også er en del av en industri. Så kan vi spørre oss, i 2014: Er dette uttrykk for sivilisasjon – i et åpent, demokratisk, moderne europeisk land? Nei, selvsagt er det ikke det, og jeg mener at det er en liten svakhet i denne argumentasjonen. Kulturministeren, som sitter her, bør ta ansvaret for samfunnets kultur og siviliserte utvikling og se at dette utfordrer akkurat det, at dette er et skritt tilbake i så henseende, og ikke være så forblindet av ønsket om å tilfredsstille Fremskrittspartiets populistiske ønske om å iverksette disse tiltakene nettopp for å skape en annen kulturell utvikling i samfunnet. Jeg sa det i kulturdebatten, og jeg gjentar det: Hvor er Høyres verdikonservatisme? Dette hadde aldri Kåre Willoch gått med på, men liberalismen har tatt over i Høyre.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-12-16:
Jeg følte det var riktig å ta ordet og si at det er grunn til å uttrykke tilfredshet med den debatten vi nå har hatt i Stortinget, og igjen understreke hvor viktig det er at det er en enstemmig komité som står bak det som er skrevet og sagt. Det er ingen uenighet i de innleggene vi har hatt, og det betyr at Stortinget er veldig samlet i sin kritikk av situasjonen og ønsket om å komme videre. Det er helt åpenbart for meg at det er andre komiteer og andre miljøer som må ta dette videre – helsekomiteen, kommunalkomiteen og andre. Ikke desto mindre håper jeg at dette kan være et startskudd for en slik utvikling. Jeg vil også si at det innlegget som statsråden holdt, var oppløftende i den forstand at det inneholdt mange konkrete tiltak, mange gode grep, med tanke på å få dette under kontroll. Men den overordnede styringen av dette må bli bedre enn den har vært. Der tror jeg mye av utfordringen ligger, ved siden av de mange betydelige datatekniske utfordringene ved sånne store systemer. Hvis vi har en felles forståelse av dette, tror jeg at denne debatten har tjent sin hensikt, og det er det som er viktig for oss i sånne sammenhenger – når det angår hele befolkningen på en så konkret måte som det denne saken gjør.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-12-16:
Spørsmålet om å tillate proffboksing i Norge står for meg som en veldig viktig sak. Det står for meg som en meget viktig sak, fordi det er en veldig viktig symbolsak. Det er for meg en symbolsak om hvilken retning vi i Stortinget skal ta når det gjelder utvikling av det som mange kaller for en kulturnasjon. Det faktum som står fast, og som ingen har betvilt, er at dette innebærer en svært stor risiko for helseskade. Hele poenget er jo å slå ut sin motstander, sette motstanderen ut fysisk. Da trenger en ikke å argumentere mye for hvilken risiko det er for helseskade. Etter hvert som diskusjonen går her, ser en at saken i seg sjøl egentlig er et symbol på hvilken ideologisk retning som har flertall her i salen. Det at Fremskrittspartiet er for dette, er jeg ikke overrasket over. Det ser jeg på som helt naturlig, det er en del av varemerket til Fremskrittspartiet. Det er ikke nok å se proffboksing fra utlandet på fjernsynet, en vil oppleve det i sitt nærmiljø. Det er helt naturlig, det er en del av Fremskrittspartiets identitet. Når det gjelder partiet Høyre, har flere vært inne på hva som der har skjedd. Hvor er de verdikonservative i Høyre? Det er for meg et sterkt tegn på at de verdikonservative nå er presset så langt tilbake at de økonomiske liberalistene til de grader har kommet i førersetet. Men mitt hovedpoeng er: Hvor er Venstre? Jo, Venstre er representert ved representanten Rotevatn, en av de tydeligste økonomiske liberalister i Venstre, som i mange sammenhenger agiterer veldig for: vekk med reguleringer. Det er også veldig logisk at representanten Rotevatn står for det standpunktet. Men hvor er det sosialliberale Venstre? Har ikke Venstre lenger en eneste sosialliberal stemme her i Stortinget? Hvis resultatet av avstemningen blir at det ikke er en eneste sosialliberal stemme i Venstre, er det en veldig avklarende avstemning med hensyn til hva som nå er situasjonen i det partiet som tidligere har presentert seg som det vesentlige og viktigste sosialliberale partiet.
Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet i denne saken, men jeg klarte ikke å la være. Fremskrittspartiet har tidligere foreslått å oppheve dette forbudet – i 1990, 1995, 1997, 2007, 2010 og 2011 – og alle gangene har vi vært alene om å mene dette, men dagens debatt viser at forbudet som ble innført i 1981, nå vil falle. Jeg har selv trent litt boksing med en norgesmester i boksing, Magne Adolfsen, fra min hjemkommune, Kvitsøy, og jeg har fulgt ivrig med på storkamper verden over når Mike Tyson, Ole Klemetsen, Cecilia Brækhus og Manny Pacquiao har bokset. Det er ingen tvil om at det er en helsemessig risiko knyttet til boksing, som i så mange andre idretter. Men idretten velges frivillig, og den går ikke ut over en tredje person – kun dem som deltar. Det er åpenbart for alle at det er en fare knyttet til dette. Selvsagt er det det. De slår på hverandre. De slår hardt mot kroppen og mot hodet. Mange motstandere av profesjonell boksing er opptatt av nettopp dette, at de slår hverandre i hodet. Likevel tillater vi i Norge amatørboksing, judo, karate og kickboksing – de har like mange slag, og også spark mot hodet, og jeg har ikke hørt snakk om at noen ønsker å forby dette. Det kan også være verdt å nevne at rugby har hodeskader på lik linje med profesjonell boksing. Mange av representantene i salen i dag har brukt hjerneknusing som argument, men siden det ikke er et generelt forbud for nordmenn mot å delta i proffboksing i utlandet, mener de altså at hjerneknusing er helt greit, bare man gjør det i utlandet. Det er i så fall dobbeltmoral, men det er ikke overraskende at dobbeltmoralen blomstrer, som den også gjorde i september 2012 da daværende kulturminister Hadia Tajik gratulerte Cecilia Brækhus med en god prestasjon. Det er litt som når Jokke & Valentinerne synger «men bare på skjermen og bare når vi vinner». Og som saksordføreren har sagt, at dette vil vi ikke se i Norge, men vi kan godt se det på skjermen. Hvis vi bare skal tillate skadefrie idretter, vil vi altså sitte igjen kun med sjakk og snooker. Jeg ser fram til at Stortinget i dag skal vedta dette, og at profesjonell boksing skal bli lovlig.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Etter å ha fulgt debatten i dag og hørt alle argumentene om hvorfor man ikke skal tillate profesjonell boksing, har man hørt mange påstander. Det har framkommet mange påstander om at dette nærmest skulle være en av de aller, aller farligste idrettene å drive med. Slik er det ikke. Boksing er en velorganisert idrett. Det er knapt nok noen andre idretter der bl.a. dommere er så tett på utøverne som i denne idretten. Det følges med konstant. I tillegg til dommeren som er i ringen, sitter andre dommere og følger med. De skal da vurdere det som har skjedd inne i ringen. I tillegg er det et medisinsk støtteapparat i tilknytning til disse kampene som er veldig stort og omfattende, nettopp for å kunne motvirke skade. Som representanten Ørsal Johansen nettopp var inne på: Boksing dreier seg også om å unnvike slag, komme seg unna slag. Det er like mye dette denne idretten dreier seg om, som å få inn slag. Derfor er det litt underlig når jeg hører alle som i debatten i dag snakker om hvor farlig denne idretten er. Som sagt, judo er ok, karate er ok – vi har idrett etter idrett. Men kanskje den aller farligste – hvis vi ser på sykefraværet – er bedriftsidretten. Det er vel ingen idrett i Norge som medfører flere skader enn bedriftsidretten. Jeg har ikke hørt noen i denne sal som vil forby den, men der er det mange skader – eller det er korsbåndsskade i håndball, fotball med menisker som ryker, og andre skader. Jeg må bare si at det er en god dag i dag – etter at Fremskrittspartiet siden 1990 har fremmet forslag om å oppheve bokseforbudet. Gjentatte ganger har vi foreslått å oppheve dette forbudet. Dette er en gledens dag. Nå forlater vi et svært celebert selskap – hvis det blir flertall for forslaget. Et svært celebert selskap går nå fra å være tre til å være to. Norge går nå ut av kompaniskapet med Nord-Korea og Iran. Vi opphever forbudet. Da er det de to som står igjen. Jeg synes det er helt ok at disse to landene står igjen alene.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Den rød-grønne regjeringen, bestående av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, fremmet Prop 118 L for 2012–2013, nettopp om implementering av pasientrettighetsdirektivet. Det var det altså den rød-grønne regjeringen som gjorde. To av partiene trakk seg ut og angrer selvsagt i dag på at de hadde vært med på det, nå stemmer de mot alt. Arbeiderpartiet står fortsatt på sitt, det syns jeg er positivt. Men kan statsråden bekrefte følgende: Den eneste forskjellen på disse to, altså Prop 118 L og det som nå foreligger, er at Prop 118 L krever forhåndsgodkjenning før man reiser ut, mens det som foreligger i dag, forslaget fra regjeringen, er at man også kan søke om refusjon etter at man har vært ute, hvis man har fått rett til behandling. Så forskjellen er om man kan søke om refusjon eller om man ikke kan gjøre det.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Først til representanten Lysbakken: Jeg tror ikke det kommer til å bli noen vane at jeg stiller spørsmål til statsråden, men i en situasjon som dette er det for å avklare visse problemstillinger uten at man nødvendigvis skal bruke opp taletiden sin til akkurat den biten. Det var helt nødvendig i denne saken for å avklare her i salen hva som er forskjellen mellom de to sidene. I henhold til Stortingets forretningsorden er jeg i min fulle rett til å stille spørsmål til regjeringen, selv om det ikke kommer til å bli noen vane. Så et par små kommentarer til slutt. Det er litt underlig, litt oppsiktsvekkende, for først går representanten Grung på talerstolen og kritiserer statsråden fordi hun mener at Prop. 118 L for 2012–2013, om pasientrettighetsdirektivet, ikke var raskt nok implementert – det var det man kritiserte – og så kritiserer daværende regjeringspartnere Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti at man skal implementere direktivet, ja, sågar også at man har tenkt å åpne for at pasienter som ikke har kunnet søke eller ikke har søkt før de dro, skal få prøve saken sin. Og så topper det hele seg med at Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti kritiserer Venstre for at Venstre har inntatt et annet syn i stemmevoteringen her i salen enn de gjorde i komiteen. De to partiene har ikke bare snudd én gang – de har snudd helt rundt i denne saken, og går plutselig imot hele direktivet. Det er litt oppsiktsvekkende. Det er viktig, som flere av oss har påpekt, at dette er til beste for pasientene. Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg gjennom de årene jeg har sittet i helsekomiteen, har møtt pasienter som har vært utenlands og fått behandling, og som har hatt rett til behandling i Norge. De mener det er blodig urettferdig. De har til og med blitt friske. Det er personer som har stått i kø og kanskje ventet på en hjerteoperasjon, ventet på betydelig helsehjelp, mens de har følt at de har blitt dårligere og dårligere i sitt eget land fordi køen har vært så lang. Så har de vært ute og fått behandling. Fram til nå har de vært forhindret fra å kunne få refundert dette, til tross for at man sier at man skal få hjelp i helsevesenet. Men man får altså ikke prøvd saken sin, fordi det mangler forhåndsgodkjenning. Det er jo det dette dreier seg om. Derfor er det viktig at vi gir denne muligheten i denne saken som det nå legges opp til fra regjeringens side, nettopp at det er av hensyn til pasientene og pasientenes muligheter til å kunne søke. Man har ingen garanti for å få det refundert, men man har i hvert fall ikke automatisk mistet retten til å søke, som Prop. 118 L la opp til.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2014-12-16:
Når representanten Otterstad skal være høy og mørk på talerstolen, bør han i hvert fall ha lest saken. Jeg vil sterkt anbefale at representanten leser saksdokumentene sine og ser hva dette dreier seg om. Når vi snakker om hvorvidt man kan søke om å få refundert utgifter når man har reist ut og fått behandling uten forhåndstilsagn: Da er du ikke garantert å få det. Det er det dette dreier seg om. Men man kan også søke om forhåndstilsagn. Da har man allerede garantien for at man får det. Jeg foreslår at representanten Otterstad i hvert fall leser dokumentene og ikke bruker talerstolen til å vise at han ikke har satt seg inn i hva saken dreier seg om. Når det gjelder innsparing i sykehussektoren: På to år har denne regjeringen økt bevilgningene til helseforetakene og fått vekst i pasientbehandlingen, mer enn de rød-grønne fikk til på åtte år. Hvis jeg hadde vært representanten Otterstad, ville jeg satt meg stille ned på plassen min og lest dokumentene mine.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2014-12-16:
Jeg ba om ordet for å oppklare en del misforståelser i denne debatten, for jeg hører representanter fra både Arbeiderpartiet og Senterpartiet hevde fra talerstolen her at Fremskrittspartiet har presset Høyre i denne saken, og at Høyre gjennom samarbeidsplattformen er tvunget til å stemme for oppheving av bokseforbudet i dag. Da må jeg si at man ikke har fulgt særlig godt med de siste årene på hva som har skjedd i denne salen. Jeg har ikke tall på hvor mange ganger Høyre har vært med og stemt for å oppheve bokseforbudet, og det ut fra en prinsipiell tilnærming. Allerede den gangen, tidlig på 1980-tallet, da man valgte å forby enkelte idretter fordi man mente at Stortinget var best skikket til å avgjøre hvilke idretter som skal tillates eller ikke i Norge, fremfor å la idretten selv avgjøre dette, har Høyre på prinsipielt grunnlag ønsket å oppheve forbudet, fordi vi mener at det ikke er noe Stortinget skal ta stilling til. For å gjenta det for både Senterpartiet og Arbeiderpartiet, som åpenbart ikke har fått det med seg: Siden tidlig på 1980-tallet har Høyre gjentatte ganger i denne sal – bare i siste periode behandlet vi vel proffboksesaken to eller tre ganger – stemt for å oppheve forbudet. Det er derfor en glede at Høyre i kveld igjen skal stemme for at forbudet oppheves.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2014-12-16:
Jeg vil først takke saksordføreren og komiteens medlemmer for støtte til forslaget. En ordning med personlige registreringsskilt, hvor overskuddet fra salg øremerkes trafikksikkerhetstiltak, vil i tillegg til å gi rom for den enkelte kjøretøyeiers kreativitet bidra til viktige nye midler til trafikksikkerhetstiltak. Som det ble sagt fra saksordføreren, har dette vært en ordning som bl.a. har vært praktisert i Sverige, og som har gitt betydelige midler til trafikksikkerhetsarbeid. På den måten kan en faktisk slå fast at personlige bilskilt kan redde liv. I det samferdselsbudsjettet som Stortinget har vedtatt for 2015, har en enstemmig sluttet seg til et forslag om å utarbeide en nasjonal trafikksikkerhetsplan. Det er 30 år siden Stortinget sist hadde en nasjonal plan på dette området på sitt bord. Midlene som de personlige bilskiltene i årene framover kan bidra med, vil nettopp kunne gi fart i dette arbeidet og på den måten bli en av finansieringskildene for å gjøre trafikken tryggere og redde liv i årene framover. Det er gledelig å konstatere at en samlet komité står bak forslaget. Jeg er glad for at vi på den måten også kan være med og løfte et viktig tiltak, som kan bidra til at vi nærmer oss nullvisjonens mål om null drepte og hardt skadde, i kombinasjon med å gi kjøretøyet et mer personlig preg. Så har Samferdselsdepartementet gjort oss oppmerksom på at det er noen utfordringer når det gjelder det systemtekniske og ressursmessige for å få ordningen helt på plass. Jeg vil imidlertid tro at med et enstemmig storting i ryggen gjør statsråden hva han kan, så raskt som mulig, for å få den nye ordningen på plass. Så lenge dette er et kjent system i vårt naboland bør det vel være noe å lære her som gjør at en ikke bruker lengre tid enn nødvendig for å få ordningen operativ.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-12-16:
Jeg vil slutte meg til representanten Kolberg når han sier at det har vært en nyttig debatt, og ikke minst til statsråden, som i sitt innlegg viser til at her er vi i utvikling og på vei. Vi har absolutt muligheter til å få en veldig god nasjonal e-helse i Norge. Vi har skapt et godt grunnlag for det, og selv om noen kanskje er litt foran oss i løypa, skal vi også ta med oss at vi er langt framme i Norge. En debatt som jeg ønsker å dra opp, som er særlig viktig for Stortinget, i og med at e-helse blir så sentralt i framtida, er en debatt om betydningen av digitale løsninger i helsesektoren som en nasjonal kritisk infrastruktur og det sikkerhetsperspektivet det reiser, for nedfall av teknologi her kan ha store konsekvenser. Det er en dimensjon som vi nok må ta med oss i litt større grad framover. Sånn sett ligger jo all annen nasjonal kritisk infrastruktur under samferdselsministeren. Når statsråden snakker om et nasjonalt forvaltningsorgan, synes jeg det høres ut til å gå i riktig retning, men sikkerhetsdimensjonen ønsker jeg altså at vi skal ta med oss videre. Litt tilbake til Australia. Jeg var veldig fascinert av den kompetanseutviklingen som de organiserte der. De hadde produktkataloger og implementeringsveiledere og ikke minst en stor satsing på simulatorer. Jeg håper helseministeren i sitt arbeid framover tar med seg hvordan de utviklet det nasjonalt og faset det inn. Til slutt: Jeg klarer ikke helt å dy meg, for representanten Kjersti Toppe kom inn på utfordringer knyttet til private aktører som eventuelt skal fases inn, og fikk det til å høres ut som om vi skal ha en storstilt privatisering av helsevesenet i Norge. Igjen er det litt interessant å skjele til Australia, som har 30 pst. private aktører i sitt helsevesen, mens de på e-helseområdet har en stram statlig styring. Det viser at her er også det politiske engasjementet viktig, og ikke minst det vi har diskutert her, nemlig politisk styring og politiske ambisjoner som en viktig del av det. I Norge er det nok å vise til at tannlegene i stor grad forholder seg til dette. Vi kan også ta med e-reseptordningen som et vellykket eksempel innenfor denne sektoren, hvor Apotekforeningen faktisk over lang tid har hatt et svært godt arbeid når det gjelder elektronisk samhandling, og hvor alle de store internasjonale apotekkjedene bruker det norskutviklede systemet i Norge. Når det gjelder billeddiagnostikken, er det mer snakk om avklaringer og arbeidsfordeling enn at det er noen stor trussel. Her er det i større grad det politiske lederskapet som er viktig for at det ikke skal bli plunder og heft i framtida. Jeg tror de private har mer å bidra med hvis vi slipper dem til, enn politiske utfordringer knyttet til det.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-12-16:
En skulle tro at det ikke var et enstemmig storting som vedtok dette i forrige periode. Da SV og Senterpartiet satt i regjering, var tydeligvis dette mindre omstridt. Så hører jeg i dag at de er blitt bekymret for direktivet. Knapt ett år har gått siden da. Jeg kan berolige representanten Audun Lysbakken med at Venstre er ja-til-EØS-partiet. Det er ikke prinsippet om å ha dette direktivet vi er imot, det vi har vært skeptiske til, er blant annet kostnadene. Jeg skal ærlig innrømme at forskjellen på godkjenning og tilsagn måtte vi gå noen runder med oss selv med. Når vi har fått aksept for at det å komme i ettertid er en åpning som faktisk bør finnes, synes vi en del av dette er fornuftig. For det er jo som Ørmen Johnsen sier: Det er pasienten som er i sentrum – det er ikke Norge som skal sende pasienter til utlandet, det er pasientene selv som aktivt må velge. Det handler også om at pasientene er nødt til å skaffe seg informasjon i forkant for å kunne ta det valget. Da kommer vi inn på antibiotikaresistens, som ikke er en helt uvesentlig del av debatten – det må vi innrømme. 90 pst. av forskrivningen av antibiotika i Norge blir gjort av fastleger. Det er rimelig å anta at det er et tilsvarende bilde i andre land, ergo finnes den muligheten allerede. De fleste av oss kommer i befatning med primærhelsetjenesten som turister i langt større grad enn vi kommer i befatning med sykehusvesenet som pasienter, for da må vi faktisk velge. Det er også verdt å minne om at Norge er cirka midt på treet når det gjelder antibiotikabruk. Det er faktisk flere land i Europa som er betydelig bedre enn oss. Så vi har noe å lære, og det handler blant annet om samarbeid. Det er klart at det er forskjell på å velge behandling i Sverige, Danmark og Tyskland kontra en del søreuropeiske land, som har en annen bakterieflora og en annen praksis når det gjelder å forskrive antibiotika. Men Hellas, som har vært igjennom en stor økonomisk krise, har redusert antibiotikabruken sin betraktelig underveis i denne krisen. Det er klart at her er det mye å lære. Det er til det beste for pasientens muligheter at vi sier ja til dette. Det er ikke fordi vi skal være proteksjonistiske, eller fordi vi tror at vi i Norge er verdensmestere.