Jan Tore Sanner (Høyre), 2006-04-04:
For 25 år siden var Kina en fattig, underutviklet og lukket nasjon. I dag er landet en av hovedmotorene i verdensøkonomien. Økonomien har vokst årlig med ca. 9 pst., og landet har verdens største valutareserver. Kina er ikke lenger bare en utfordrer på billige masseproduserte varer, men også på høyteknologiske tjenester. Dette skjer raskere og i større skala enn vi forventet for kun få år siden. Kina uteksaminerer 300 000 ingeniører hvert år – tre ganger så mange som India og USA. Digitaliseringen i Kina går raskere enn i mange vestlige land. Man tar den aller siste teknologien i bruk. Stadig flere vestlige bedrifter legger nå ikke bare produksjon, men også forskning og utvikling til Kina. Mange ser på denne utviklingen som en trussel. Jeg mener vi skal være glade for Kinas og Indias vekst, som har løftet flere hundre millioner mennesker ut av fattigdom. Bare internasjonal handel kan oppnå slike resultater. Dersom vi skal oppnå FNs tusenårsmål om å halvere fattigdommen i verden innen 2015, må vi fremme en friere og mer rettferdig handel. Det er også viktig å huske på at Norge har bygget sin velferd på handel. Når andre land banker på vår dør med sine produkter, skal vi ta utfordringen, og ikke stenge dem ute. Vi ser at krefter både i USA og i EU vil beskytte sine markeder mot konkurransen fra Kina. En slik politikk løser ingen problemer. Tvert imot vil de svekke veksten i verdensøkonomien og dermed vår mulighet til å skape velferd. I fjor eksporterte Kina varer til Norge for nærmere 20 milliarder kr. Det blir vesentlig mer i år. Kina er den største eksportøren til Norge utenfor Europa, og Kinas andel øker. Dette bidrar til lav prisvekst og dermed lav rente i landet vårt, noe som kommer hele samfunnet til gode. Samtidig er vår eksport til Kina for liten, under en tredjedel av importen. Det er her vår innsats må rettes inn. En av Norges ledende økonomer, Knut Anton Mork, har påpekt at andre nordiske land er mer til stede i Kina enn Norge er. Dette bekymrer meg, og det er en av grunnene til denne interpellasjonen. Høyre mener at Norge skal følge to hovedspor hva angår Kina: Vi skal samarbeide tettere med Kina og utnytte landets muligheter og ressurser langt bedre enn vi gjør i dag. Samtidig skal vi konkurrere enda hardere med Kina. Når deres produkter blir billigere og bedre, skal vi og våre produkter være enda bedre. Det krever forskning og utvikling, kreativitet og hardt arbeid her hjemme. Ingen av disse målene oppnås av seg selv. Det å lykkes i Kina – med Kina, og mot Kina – krever store politiske, kulturelle og geografiske kunnskaper, lang erfaring, tålmodighet og sterk politisk vilje, og ikke minst en klar strategi. Vår fremtid er faktisk avhengig av en slik strategi, og av at den lykkes. Bedriftene skal selvsagt gjøre sin del av jobben. Og mange er godt i gang. Det er imponerende hvor fokusert mange bedrifter er på hva som kreves for å møte konkurransen fra Kina. Det må jobbes smartere, det må mer teknologi inn i produktene, og det må tenkes mer design. Jeg var på bedriftsbesøk på Ulefoss Jernverk i Telemark i forrige uke. Der produserer de kumlokk. Også disse kan produseres billigere i Kina. Men Ulefoss Jernverk har en klar strategi for hvordan norske kumlokk kan gjøres enda bedre enn kinesiske kumlokk. Jeg har faktisk forstått at et kumlokk er ikke bare et kumlokk. Her kan det faktisk puttes teknologi inn i det, slik at våre kumlokk kan konkurrere med de kinesiske. En fremtidsrettet næringspolitikk har også staten som medspiller. Jeg vil derfor utfordre næringsministeren på hva staten, representert ved Regjeringen, vil gjøre for å gi næringslivet de verktøy det trenger for å klare globaliseringens utfordringer. Vi trenger en kunnskapsskole med styrket satsing på realfag. Vi trenger kompetanse og forskningsmiljøer i verdensklasse. Vi trenger oppmuntring til oppstart av nye bedrifter, og vi trenger omstillingsvennlige regler for næringslivet og konkurransedyktige vilkår for norske bedrifter og ansatte. Jeg mener at det er bekymringsfullt at det første den rød-grønne regjeringen gjorde da de kom inn i regjeringskontorene, var å kutte i forsknings- og innovasjonsmidlene og å svekke Kunnskapsløftet i skolen gjennom bl.a. å droppe det 2. obligatoriske fremmedspråket. Skal vi lykkes, kan ikke hovedstrategien i næringspolitikken være knyttet til de bedriftene som går dårlig. Snarere må fokuset være hvordan flere kan gå bedre. La oss ikke ha noen illusjoner om dagens situasjon: Mulighetene i Kina, og med Kina, er enorme. Samtidig er den internasjonale konkurransen om det kinesiske markedet knallhard og konkurransen om kinesisk produksjonskapasitet knallhard, uansett om den er for det lokale marked eller for eksport. I tillegg kommer behovet for å forstå kinesisk kultur, språk, geografi og beslutningsstrukturer. Hva angår konkrete markeds- og samarbeidsmuligheter i Kina, har jeg allerede nevnt IKT og telekom samt forskning og utvikling. Vi kommer imidlertid ikke utenom energi. Kinas energibehov øker med 10–15 pst. i året. Den sterke veksten i etterspørselen etter petroleum har bidratt til høye priser på olje, og veksten i antall biler i Kina sannsynliggjør en høy oljepris i mange år fremover. Eksport av norsk petroleum kan og bør bli større. I tillegg må norske selskaper kunne hjelpe Kina med å spare energi, utnytte den mer effektivt og produsere renere. Eksport av sjømat vil også kunne øke i kommende år, etter hvert som kinesisk kjøpekraft øker. Kinesisk verftsindustri har kommet svært langt kvalitativt og kvantitativt i løpet av få år. Også her ligger det store muligheter som Norge bør kunne utnytte enda bedre enn i dag. I 2008 skal Kina som kjent være vert for Sommer-OL, og i 2010 skal Expo holdes i Shanghai. Begge deler vil bli utnyttet av bedrifter over hele verden. Også Norge må være tungt til stede. Jeg ser frem til å høre hva som er Regjeringens konkrete strategi for å sette Norge bedre i stand til å håndtere konkurransen fra bl.a. Kina, og hvordan Norge og våre bedrifter kan utnytte de mulighetene som ligger i et voksende kinesisk marked.