Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2013-04-04:
La meg først få lov å takke representanten Eriksen Søreide for å ha reist denne gode debatten og for et godt innlegg, og også statsråd Eidsvoll Holmås for et engasjert innlegg. Debatten så langt bekrefter betydningen av målet om utdanning for alle, og like klart bekrefter den også behovet for en sterkere prioritering av utdanning i norsk bistand. Etter mitt syn og etter Kristelig Folkepartis syn trenger vi en mer konkret handlingsplan for å bidra sterkere og mer målrettet fra norsk side. Utdanning er både en menneskerett og et avgjørende bidrag til å bekjempe fattigdom, og det er en forutsetning for demokrati og respekt for øvrige menneskerettigheter. Derfor er et av FNs mest sentrale tusenårsmål å arbeide for at alle barn skal kunne gå på skole. FNs andre tusenårsmål er å sikre full grunnskoleutdanning for alle gutter og jenter innen 2015, og vi vet at kampen for jenters skolegang er ekstremt viktig. Men etter stor framgang fra 108 millioner til 61 millioner, som flere har vært inne på, har man stagnert etter 2008. Det gir grunn til bekymring. De som trodde at utdanning for alle nærmest var nådd, var for naive. De som nedprioriterte bistand til skolegang ut ifra en slik tanke, tok feil. Her, som i arbeidet med andre utfordringer, gjelder det ikke å gi seg før målet er nådd. At barn får gå på skole, er et viktig mål, men det er ikke nok til å sikre at de får et godt læringsutbytte. Derfor er kvaliteten på utdanningen så viktig. Dette har også blitt nærmest oversett av dem som har hevdet at det ikke er grunn til å fastholde en så sterk prioritet på utdanningsbistand. For det første er det viktig å ha nok lærere. For å øke skoletilgangen hurtig økte en rekke av de fattigste utviklingslandene antallet elever i hver klasse. Det har nok i en del tilfeller svekket elevenes læringsutbytte. For det andre er det viktig at elevene får undervisning av kvalifiserte lærere. Lærerutdanningen er mange steder svakt utbygd. Mange lærere har ikke tilstrekkelige kvalifikasjoner. For det tredje er det mangelfull tilgang på skolebøker og annet læringsmateriell. I sum svekker det undervisningens kvalitet og elevenes læringsutbytte. Det er flere grunner til at barn går glipp av grunnskole, selv om skoletilgang for de fleste har blitt en realitet. Som flere har vært inne på, er det en spesiell utfordring å bygge ut skoletilbudet til marginaliserte grupper. Det kan være krevende å tilby skolegang i konfliktområder eller i andre vanskelig tilgjengelige områder. Det kan by på problemer å sikre at alle jenter får gå på skolen når tradisjonelle holdninger drar i motsatt retning. Det å sikre barn med ulike funksjonshemninger skolegang kan også være vanskelig når diskriminering og fordommer skaper hindringer. En klar konklusjon er at behovet for bistand til utdanning fortsatt er sterkt. Det er bra at lavinntektslandene generelt har økt sin innsats for utdanning siden 1999, men fortsatt er mange av de landene avhengig av norsk bistand. Derfor er det bekymringsfullt at den samlede internasjonale utdanningsbistanden har falt i 19 lavinntektsland. For mange giverland kan tilbakeslagene i internasjonal økonomi ha medvirket til bistandskutt. Det er ikke tilfellet i Norge, for vår nasjonaløkonomi har langt på vei gått klar av både finanskrisen i 2008 og eurokrisen de siste årene. Det er andre årsaker til at andelen av norsk bistand som går til utdanning, har gått ned de siste årene. Forklaringen er i stor grad politisk. I 2005 utgjorde utdanningsbistanden 9,5 pst. av norsk bistand, ifølge NORADs statistikk. De aller siste tallene fra NORAD viser at utdanningsbistanden i 2012 var nede i 5,9 pst. Det er en dramatisk nedprioritering på få år. Selv om det bare er andelen, kan man også se på kronebeløpene. Når beløpet er det samme i 2005 og 2012, betyr det en reell nedgang, fordi pengene er mindre verdt i dag enn i 2005. Når da bl.a. representanten Serigstad Valen mener at dette ikke blir nedprioritert, gjør det det – både i andel og i kroner og ører. Fra Kristelig Folkepartis side vil vi også minne om at Stortinget ved gjentatte anledninger har uttrykt et ønske om å styrke utdanningsbistanden igjen. Det har ikke blitt fulgt opp, og nå må regjeringen gjøre ord til handling. Derfor mener vi at det er behov for en langt mer forpliktende opptrappingsplan for Norges innsats for å gi verdens barn den skoletilgangen som er vedtatt som en menneskerettighet for alle, men som fortsatt bare er en fjern drøm for millioner av barn i verdens fattigste land.