Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-12-03:
Jeg er opptatt av at voldsutsatte kvinner og barn må sikres et tilfredsstillende hjelpetilbud. Det forutsetter en hensiktsmessig finansieringsordning. Det er behov for en endring av dagens tilskuddsordning. Det er alle enige om. Dagens ordning med øremerkede tilskudd ble utformet i 1981 og er ikke tilpasset utviklingen de siste 20 årene. Ordningen er lite forutsigbar for krisesentrene, og den er også lite forutsigbar for staten. I motsetning til forslagsstillerne fra SV mener jeg imidlertid ikke at løsningen er statlig overtakelse av ansvaret for finansieringen av krisesentrene. Jeg ønsker i stedet at kommunene gis et klart og helhetlig ansvar for dette tilbudet, i tråd med stortingsflertallets tidligere vedtak. Jeg ønsker også å ivareta det positive samarbeidet mellom det frivillige og det offentlige hjelpeapparatet som etter hvert har utviklet seg på dette viktige området. Et godt hjelpetilbud for brukerne er avhengig av de frivilliges engasjement og av at det offentlige følger opp. Dette betyr at et tilfredsstillende hjelpetilbud forutsetter en helhetlig tilnærming. Dette gjør det viktig å se krisesentrenes tilbud om akutthjelp til kvinner og barn i sammenheng med kommunenes mer langsiktige hjelpetiltak for voldsutsatte og voldsrammede familier. Det er også ofte tilfeldigheter som avgjør om det er en henvendelse til et familievernkontor, eller et krisesenteropphold, eller om det er en alvorlig barnevernssak som er hjelpeapparatets første møte med en familie der vold er en vesentlig del av problemet. Overgang til rammefinansiering vil legge til rette for en helhetlig tilnærming og gi kommunene større ansvar for, men også mulighet til, å se krisesenteret i sammenheng med det øvrige hjelpetilbudet i kommunen. Klare ansvarsforhold vil også, tror jeg, virke positivt i forhold til det interkommunale samarbeidet som må utvikle seg rundt et krisesenter. Komiteen har uttrykt bekymring for at noen krisesentre skal ha akutte økonomiske bekymringer, fordi de som følge av sykehusreformen skal miste fylkeskommunal støtte. Regjeringen blir bedt om å se på strakstiltak i denne forbindelse. Dette må i så fall også gjøres i samarbeid med de kommunene det gjelder, eller med Kommunenes Sentralforbund. Den fylkeskommunale støtten til krisesentrene har ligget stabilt på ca. 1 pst. av de totale driftsbudsjettene de tre siste årene og også i 2002. Beløpet fylkeskommunene til sammen yter til krisesentrene er i underkant av 1 mill. kr. Disse midlene er derfor samlet en liten økonomisk del av sektoren som helhet, men kutt i disse midlene er selvfølgelig svært følbart for de få sentrene hvor fylkeskommunale tilskudd faktisk utgjør en større del. Det er ikke alle fylkeskommunene – det er ca. halvparten – som i dag er med på å finansiere krisesentrene. Et eksempel på det siste er Samisk krisesenter i Karasjok, hvor fylkeskommunale tilskudd faktisk utgjør 31 pst. av driftsbudsjettet. Finnmark fylkeskommune har imidlertid ikke foreslått kutt i tilskuddene til krise- og incestsentrene neste år. Det er også slik at midlene til og ansvaret for en eventuell støtte til krisesentrene ble eller – skal vi si skulle bli – liggende i fylkeskommunen etter 2002. I den grad det allikevel fortsatt er uklarheter om dette, vil jeg fram til budsjettene for 2003 er i havn holde nær kontakt med helseministeren med sikte på at denne støtten ikke uteblir. Det er behov for å endre tilskuddsordningen raskt. På dette punkt er jeg enig med forslagsstillerne. Vi har ikke tid til å vente lenger. Krisesentrene har behov for en avklaring med hensyn til hva som skjer med tilskuddsordningen nå. Jeg ønsker derfor å følge den planen Stortinget tidligere har vedtatt, om å innlemme tilskuddet i rammen fra 2004. På denne bakgrunn er jeg svært glad for den klare og tydelige støtten Stortinget har gitt til denne beslutningen.