Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-10-21:
Også i denne saken ligger Fremskrittspartiet en langside foran. Det er vi vant med. Fremskrittspartiet vil gjøre skolens opplæring i skriftlig sidemål frivillig. Det er vårt første ærend av mange innenfor norskfaget. Norsk skole sliter med middelmådige læringsresultater – også i et så fundamentalt viktig fag som norsk. Samtidig er det både diskusjon om ressurstilgangen og frustrasjon over ressurstilgangen i norsk skole. I en slik diskusjon hører etter vårt syn sidemålet hjemme. Er det riktig å bruke ressurser – både penger og tid – til å lære to nesten like skriftspråk? Vi bør erkjenne at denne sære øvelsen er Norge henimot alene om. Vi bør erkjenne at bokmål dominerer, og at en synkende andel elever velger nynorsk som hovedmål. I en stor undersøkelse fra Universitetet i Oslo/NTNU fra 1999, blant over 5 200 elever foretatt i 1996–1997, ble det gitt klare meldinger. 73 pst. av elevene ville ikke lære nynorsk, 95 pst. av elevene ville gjerne lære bokmål. Forsøk med fellesspråklige lærebøker i samfunnslære ble slaktet av bokmålselever, av fremmedspråklige og av elever med lærevansker. Den gang sa professor Kjell Lars Berge ved Institutt for nordistikk og litteraturvitenskap ved Universitetet i Oslo: Resultatene er så negative at det er oppsiktsvekkende hvis vi tenker på alt vi investerer. Også lenge før 1999 har det vært uttrykt stor skepsis til sidemålsstilene. En kjent norsklærer skrev i 1980 at 80–90 pst. av elevene ikke kan skrive nynorsk etter tolv års skolegang. Dette er ikke nivåsenkning, men kaos. I 1984 sammenfattet senere undervisningsminister Kirsti Kolle Grøndahl sine erfaringer slik: «Selv er jeg kommet til at dersom ikke metodikk, fagmål og motivasjon for sidemål blir svært forandret, bør man vurdere å sløyfe krav om skriftlig sidemål i grunnskolen.» Vi bør merke oss at gjennom meningsmålinger både i 1995 og i 2000 svarte mellom 85 pst. og 87 pst. av befolkningen at de privat skriver bokmål eller riksmål. Vi bør merke oss at forskjellen mellom nynorsk og bokmål viskes mer og mer ut. Vi bør se nærmere på den likestilling mellom valgt hovedmål og valgt sidemål som snikinnføres og sniklegitimeres gjennom opplæringslovens bestemmelser. Etter vårt syn fremmer loven likestilling mellom språkformer istedenfor den prioritering som ligger i betegnelsen hovedmål og sidemål. Betegnelsen signaliserer en rangordning, og ikke en likestilling. Sist, men ikke minst, nevner jeg adgangen til forsøksvirksomhet – eller rettere sagt uavklart adgang til forsøk. I Vestfold sier fylkesmannen, ved utdanningsdirektøren, ja til forsøk uten skriftlig sidemål. Fra departementet og statsråden blir det sagt nei til forsøk, med henvisning til at loven ikke tillater det, og da er det etter søknader fra fylker. Dette er begrunnelsen for å legge frem Dokument nr. 8-forslaget. Fremskrittspartiet aksepterer at sidemål ikke fjernes over natten med ett enkelt vedtak, men tiden er overmoden for å gjøre endringer. Derfor har vi forsøkt oss med en forsiktig fremrykning. I forslaget, som jeg herved tar opp, vil Fremskrittspartiet ha en melding om norskfaget i grunnskolen og i den videregående skole. Vi vil ha vurdert ressursbruken og resultatene knyttet til henholdsvis hovedmål og sidemål. Vi vil ha vurdert lov-, forskrifts- og læreplanendringer som tydeliggjør at det er forskjell på hovedmål og sidemål. Fremskrittspartiet vil ha vurdert de regler som gjelder for skolens valg av målform, og de regler som gjelder ved endring av målform. Altså: Hvem har stemmerett, og hva bør være krav med hensyn til å utløse egen klasse med annet hovedmål enn skolens valgte målform? Fremskrittspartiet vil ha tydeliggjort lover og forskrifter, slik at det åpnes for forsøk der skriftlig sidemål kan gjøres valgfritt. Etter Fremskrittspartiets syn er denne saken så viktig at den ikke bør puttes i den sekken som nå heter – og i lang tid kommer til å hete – Kvalitetsutvalgets innstilling. Tvert imot bør vi vurdere ressursbruk og resultater nøye. Vi bør avklare og bekrefte åpenhet for forsøk i en prosess der ressursbruk og resultater om det viktige norskfaget er i fokus. Etter Fremskrittspartiets mening gjør vi det best gjennom en egen sak til Stortinget. Jeg tror at representanten Robertsen fra Høyre i det minste har rett i én ting – dette er et spørsmål om når, det er ikke et spørsmål om om vi kommer til å få et felles norsk skriftspråk. Vi håper at veien frem dit skal bli kort, at vi samler ressursene om å lære ett skriftlig språk godt, best mulig. Derfor har vi tatt opp denne saken.