Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Jeg er veldig glad for at komiteen og Stortinget stort sett samlet går for de hovedlinjer som trekkes opp. Det er veldig viktig, for det ligger et betydelig arbeid foran oss hvis vi skal komme i mål både lovgivningsmessig og budsjettmessig. Når det gjelder rettshjelp i Norge, har debatten rundt det i veldig stor grad vært konsentrert rundt hvor mye vi bevilger. Jeg er ikke enig med dem som måtte hevde at de grep som her tas, tas fordi man står overfor et gjenstridig finansdepartement. Jeg mener at Regjeringa faktisk har levert betydelig når det gjelder rettshjelp, både ved å heve inntektsgrensene og ved å støtte lavterskeltiltak, bl.a. Men noen ganger må vi kunne stille oss spørsmålet i politikken, særlig i stortingsmeldinger, om hvordan man anvender pengene, uansett hvor mye penger man får bevilget. Her vet vi at vi får bevilget store beløp – rundt 600 mill. kr. Tar vi med straffsakskostnadene, bikker vi milliarden. Det bør til enhver tid være en plikt, enten man sitter i Stortinget eller i Regjeringa, å diskutere hvordan vi forvalter disse pengene – uansett hvor mye man måtte få rundt neste sving. Denne meldinga er et forsøk på det, og jeg oppfatter det sånn at også de politiske partiene i Stortinget samlet sett er villige til å gå inn i den diskusjonen og se på: Kan vi få en bedre anvendelse av pengene? Det er tre elementer i dette som har vært førende for Regjeringa da vi har laget denne meldinga, og som vi i veldig stor grad har vært enige om hele veien. Det første er det å bekjempe fattigdom. Det er ikke gjort i en håndvending. Men når man nå foreslår å utvide anvendelsesområdet, når vi etablerer en førstelinjetjeneste, som vi mener kan ta unna mange saker, og hvor man virkelig kan få løst saken tidlig, ja, når vi ønsker fortsatt å styrke tiltak som Gatejuristen, Juss-Buss, JURK og alle de som driver ute med lavterskeltilbud, når vi sier i denne meldinga at det er et mål at man skal heve inntektsgrensene betydelig, dog med å føre opp tilsvarende med egenandeler i mange situasjoner, har det også et veldig stort fordelingspolitisk perspektiv over seg. Jeg bare minner om at når det er to i en sak, i f.eks. en barnefordelingssak, og den ene havner like utenfor inntektsgrensa og ikke får fri sakførsel og kommer i den berømte rettshjelpsklemma, har det vært maktpåliggende for Regjeringa når man har laget en ny modell, at man skal forhindre det i større grad, slik at begge parter henger med i hele løpet og ikke blir brutalt satt til side fordi man ikke har råd til å føre prosess, på grunn av prosesskostnader. Så fattigdomsbekjempelsen og det fordelingspolitiske aspektet står sentralt innenfor denne modellen. Det andre som vi har pekt på, er at vi må gjøre terskelen lavere for å søke juridisk bistand. Det har veldig mye å gjøre med kroner og øre, men det har også antakelig noe å gjøre med folks oppfatning av det å søke juridisk bistand, det å gå til advokat. Så det å kunne få førstelinjetjenesten organisert innunder offentlige servicekontor mener vi er et veldig viktig tiltak for å senke terskelen for å søke bistand. Ved at man faktisk ved en slik modell bidrar til at ikke 600 000 husstander i Norge, men 1,2 millioner husstander kommer innunder den offentlige rettshjelpssatsen på 870 kr og ikke en hvilken som helst annen pris, selv med høy egenandel, har man i hvert fall forutsigbarhet når det gjelder prisen på timen. Det er et viktig tiltak for å senke terskelen for det å kunne søke hjelp at man vet hva slags timepris man skal betale. Det tredje momentet for oss, ved siden av fattigdomsbekjempelse, det å skape en lavere terskel, har vært at vi ønsker å bidra til å redusere prosesskostnadene for folk, ved at vi ikke lager et system som i mye større grad er prosessdrivende, hvor man får en carte blanche til fri sakførsel, f.eks., og hvor det ikke spiller noen rolle for dem som eier saken, hvor omfangsrik saken blir. Derfor mener jeg at det å kunne tenke prosessreduserende tiltak er helt avgjørende i forhold til dette. Egenandelene vil jo bidra til det, ved at man faktisk får større ansvar for sakens omkostninger hvis den bli voluminøs og stor. Førstelinjetjenesten er et godt eksempel på prosessreduserende tiltak, slik at man får løst saken raskt. Heldigvis er det mange som i de førstelinjetjenestene vi allerede har hatt oppe å gå, har opplevd at saken blir løst raskt innenfor den timen som er avsatt, noe som har bidratt til at man har spart utrolig mye prosesskostnader.