Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-06-07:
Det er viktig at vi har et tilstrekkelig antall soningsplasser slik at vi unngår opphoping av folk som venter på å få gjort opp for sin kriminelle handling. Derfor støtter Kristelig Folkeparti at fengsels- og soningskapasiteten bygges ut for å komme på offensiven i det som i øyeblikket er et problem, og som skaper kø. Men vi ønsker også en tilpasning som har det positive utgangspunkt at rammene legger til rette for soningsinnhold som resulterer i et kriminalitetsfritt liv etter fullført soning. Dette er etter Kristelig Folkepartis mening den naturlige, viktige og samtidig ambisiøse målsetting med gjennomføring av den straff som den enkelte blir idømt. Vi tror imidlertid ikke mangelen på rehabilitering utelukkende skyldes omstendighetene rundt den kriminelle. Men vi har grunn til å tro at mye kan forbedres ved å sette søkelyset på det jeg vil betegne som «det indre liv» under soningen og i løslatelsesfasen. Bakgrunnen for dette trosstandpunktet ligger i samtaler med både ansatte og innsatte gjennom mange år. Da vi behandlet kriminalomsorgsmeldingen, var det stor enighet om at det trengs kvalitetsheving på arbeidet med å gjøre innsatte kriminalitetsfrie etter løslatelse. Sentralt i arbeidet med de innsatte er de ansatte. Det betyr at videreutdanning og etterutdanning av dem som allerede er ansatt i Fengselsvesenet, må bygges ut, for den ansatte skal være kontaktbetjent og må være skolert for det. I altfor stor grad har offentlighetens syn på og oppfatningen av en fengselsbetjent vært preget av det store nøkkelknippet med solid kjede. Dessuten har spillefilmer med stort innslag av fengsler forsterket bildet av fengselsledelse og fengselsbetjenter som umenneskelige bøller som slår og herjer med de innsatte. I Kristelig Folkeparti mener vi at likså vel som i samfunnet for øvrig skal menneskeverdet respekteres og ivaretas for den som er under soning. Vi mener at respekt er en viktig forutsetning for dialog og tillit. Derfor vil verdibevissthet måtte være et utgangspunkt for kontaktbetjentens arbeid. Jeg går ut fra at dette er et tema som Fengselsskolen legger vekt på. Det bør det være også i etter- og videreutdanningsopplegg. Fungerer den vedtatte ordningen med kontaktbetjent for alle innsatte? Jeg har stilt dette spørsmålet i mange fengsler. Fra ledelsen får jeg som regel bekreftende svar på at ordningen er iverksatt, og således oppfyller Stortingets vedtak. Men, går jeg nærmere inn på både form og innhold i ordningen, viser det seg at kvaliteten står langt tilbake å ønske. Når jeg tar dette forholdet opp med de innsatte, er det nærliggende å trekke den konklusjon at de fleste steder er kontaktbetjentordningen innført i navnet, men ikke i gavnet. Fra ledelsens side forklares det med at man er minimumsbemannet og at man jo også har ulike programmer for de innsatte, mens brukerne selv uttrykker skepsis til den praktiske utøvelse av kontaktbetjentordningen fordi betjent og innsatt møtes så sjelden. Begge parter mener ordningen kan være nyttig og framtidsrettet for den innsatte. Betjentene er sikre på at ordningen kan gjøre arbeidet mer meningsfylt og interessant. Dessuten vil kontaktbetjentarbeidets innhold sannsynligvis gjøre det mer attraktivt å søke Fengselsskolen. Min hovedkonklusjon på dette er derfor at en forutsetning som det nå må tas fatt i for å bidra til reduksjon av tilbakefall hos ferdigsonede, er bedring av bemanningen ved fengslene, slik at kontaktbetjentordningen har rammevilkår for å kunne fungere etter intensjonen i Stortingets vedtak og etter den forrige Bondevik-regjeringens hensikt. Det vil være interessant om statsråden kan gi noen signaler om hvordan han vil prioritere dette i kommende budsjetter. Det er tradisjon for at de fleste innsatte til soning i norske institusjoner er menn. Men det blir etter hvert også flere kvinner bak murene. En del av disse har overfor justiskomiteen gitt uttrykk for at de mener tilbudet om program og individuelt tilpasset opplegg er bedre for menn enn for kvinner. Det vil være interessant å få vite om statsråd Dørum deler denne vurdering, og om han i så fall vil bedre tilbudet til de kvinnelige innsatte. Et tilbakevendende spørsmål dreier seg om hvilke virkemidler det er som gir positive resultater. «Sett dem inn på vann og brød, og la dem gjøre hardt fysisk arbeid!», sier mange, og mener det er god medisin mot gjentakelse av kriminalitet. Vi deler ikke denne oppfatningen i Kristelig Folkeparti. Tilbakemeldinger synes å vise at det er store variasjoner både i forhold til personer og virkemidler med hensyn til effekt eller manglende effekt. Ikke minst derfor vil det være interessant og sannsynligvis nødvendig at det kontinuerlig blir utført både egen forskning på norske forhold og innsamling av forskningsresultater fra utlandet, der slike måtte finnes. Poenget med denne forskningen vil være å bidra til rammer, innhold og program som settes ut i livet i de ulike fengsler og institusjoner. Dette kan sikkert få betydning også på hvordan fengsler og institusjoner skal utformes, innredes og bemannes i framtiden. Ved justiskomiteens besøk i Bergen fengsel ble vi gjort kjent med at man der arbeidet med tanken og muligheten for å bli en del av Universitetets forskningsbasis. Det kunne være interessant å høre statsrådens tanker omkring dette. Sannsynligvis vil et slikt prosjekt involvere flere departementer og kanskje også flere forskningsmiljøer ved Universitetet. For Kristelig Folkeparti er dette planer vi gjerne ser departementet engasjere seg positivt i videre, med tanke på at forskningen skal bidra til en mer effektiv kriminalomsorg. Jeg har ved flere anledninger i forrige periode deltatt på seminarer i fengsler både i Skien og Bodø. Ved både skriftlige og muntlige tilbakemeldinger er minst 90 pst. av de innsatte enige om at den kritiske fasen med tanke på tilbakefall til kriminelle handlinger er løslatelsen. Det er nærmest en unison bekreftelse på at soningskontrakter og program tilpasset den enkelte er nødvendig, men uten en skikkelig forberedelse av løslatelsen og tiden etter denne er veien meget kort til å gjenoppta det kriminelle livet. I forberedelsen inngår mange elementer som det fører for langt å gjennomgå her, men noen enkeltpunkter vil jeg nevne. Et sted å bo er viktig. Botrening er nødvendig, og normalatferd i samfunnet må for manges tilfelle læres. Hjelp til å finne fram i det kommunale sosialapparat trengs, og trygghet i en helt nye samfunnsrolle må bygges opp skritt for skritt. Det sosiale nettverk er som regel mangelfullt eller helt fraværende, med unntak av det kriminelle, som skal unngås. Usikkerhet preger horisonten den ferdigsonede ser foran seg ved løslatelsen. Kriminalomsorg i frihet er et viktig virkemiddel for å hjelpe den løslatte. Men mangt rundt denne institusjonen har ikke fungert tilstrekkelig godt. Både manglende ressurser og for liten tid til oppfølging kan være årsaken. Her er det ikke min oppgave å vurdere hva som bør rettes opp i forhold til Kriminalomsorg i frihet. Jeg pekte utelukkende på de svar som de innsatte gir meg om hva de anser viktig for å komme seg ut av en kriminell livsstil. Det bør være viktig å lytte til brukerne og om mulig forandre i samsvar med de korrigeringer som brukernes svar åpner for. I enkelte fengsler er det en større gruppe innsatte med en annen kulturbakgrunn og et annet trosfundament enn det kristne. Etter å ha drøftet rehabilitering og forholdet til «de fremmede» innsatte, skriver fengselspresten på Ullersmo følgende til meg den 7. januar 2000: «På Ullersmo har vi arbeidet bevisst for å få et tilbud for de muslimske fangene. I lengre tid hadde vi regelmessig fredagsbønn ved en bosnisk imam. Jeg har jobbet nært til en del av de muslimske fangene. Jeg oppdaget to ting i denne tiden. Det kom en ro over noen av de som var ivrigst på fredagsbønnen. I denne tiden fikk noen sitt legitime religiøse behov dekket. Etter både norsk og internasjonal lovgivning har de krav på å få dekket dette behovet, og jeg er glad for at vi som institusjon fikk hjulpet dem med dette.Det er vanlig at våre innsatte enten bagatelliserer det de har gjort eller får skylden over på andre for det de selv har gjort. I denne tiden opplevde jeg at noen av de muslimske fangene gikk virkelig inn i seg selv og sa: «Dette er vi skyld i og vi må gjøre opp for oss både overfor Gud og mennesker». Noen fikk problemer med det de hadde gjort også overfor sine ektefeller og barn og kontakten med hjemlandet og familien ble viktigere for dem.Det siste året har vi ikke hatt fredagsbønn og jeg ser at to ting har skjedd: 1. Deres identitet som muslimer blir tynnere.2. Denne erstattes ofte med en kriminell identitet hvor ansvarligheten blir svakere og hvor skyldfølelsen som er et av menneskets adelsmerker, nesten forsvinner.» – Så langt sitatet fra fengselspresten. Hans konklusjon er at det bør ansettes en fengselsimam på permanent basis, slik at det kan bli regelmessighet i både fredagsbønn, muslimsk sjelesorg og faglig funderte råd til fengslets ledelse i spørsmål om islamsk praksis og forståelse. Vil statsråden bidra til en prøveordning over et par år med fast ansatt imam i f.eks. halv stilling for å betjene Ullersmo og Ila? Jeg er sikker på at statsråden er like positivt innstilt som undertegnede til alle bidrag som kan gjøre innsatte kriminalitetsfrie etter løslating. Sammen med det offentlige apparat har det gjennom mange år vært ivrige enkeltmennesker, menigheter og organisasjoner som har engasjert seg til fordel for de innsatte, og jeg tør også våge påstanden: til avlastning for de ansatte. Gjennom denne frivillige virksomheten er det etablert tillitsforhold og vennskap med varig positiv virkning. Flere av disse er villige til å bruke enda mer ressurser på samarbeidstiltak, f.eks. initiativtakerne bak prosjektet «Nytt Liv». Men som det nesten alltid er, trenger både dette og andre utmerkede tiltak økonomisk støtte. Imidlertid utløser den offentlige støtten store frivillige beløp i form av egne økonomiske tilskudd og menneskelige ressurser. For hver krone vi investerer, får vi flere tilbake! Mange førstegangsinnsatte har rusproblemer. Dersom de ikke får hjelp med sitt rusproblem, vil de lett bli gjengangere i rettssystemet. Jeg tillater meg derfor å anmode statsråden om en vurdering av hvorvidt disse blir ivaretatt tilstrekkelig ut fra erfaringen med §12-soning.