trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Nå er det jo sånn at Stortinget har ansvaret for å gi lover og regler. Vi er ikke utøvende. Den utøvende myndighet har regjeringen. Forvaltningen er satt til å ivareta dette, og det er jo sånn med alle lover og regler at det ligger inne et visst rom for skjønn og fortolkning. Det rommet for skjønn og fortolkning ivaretas av forvaltningen eller av domstolene. Hvis vi ser – som i dette tilfellet – at praksis ikke ligger der vi har forutsatt, er det vår rolle som lovgiver å presisere hvor vi ønsker at praksis skal ligge. Som jeg sa i innlegget mitt, er denne meldingen og denne debatten å anse som et etterarbeid. Det betyr jo at vi som politikere tar igjen det rommet. Norge styres av folkevalgte, og det er vår plikt å si fra hvis praksis ikke ligger der vi har forutsatt at den skal ligge.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Det mener undertegnede er at vi fører en human, rettssikker og konsekvent asylpolitikk. Det illustreres veldig tydelig gjennom det som skjedde etter innstrammingene i 2009. I 2009 kom det 2 500 enslige mindreårige asylsøkere til Norge. I fjor kom det – hvis jeg husker rett – 853, så det er tydelig at de signalene er mottatt. Norge er ikke like attraktivt å reise til, og vi ser at innvilgelsesprosenten går opp. Det tyder på at det er en del som ikke har behov for beskyttelse, som nå ikke kommer til Norge. På den annen side vet vi ikke så veldig mye om det fører til at de heller reiser til andre europeiske land. Derfor har vi i merknadene også bedt om å få tall som viser utviklingen i Europa som helhet.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Nå har vi nettopp hørt et innlegg av Venstres foretrukne samarbeidspartner i asyl- og flyktningpolitikken. Jeg må si at jeg kjente Fremskrittspartiet bedre igjen i det innlegget jeg hørte nå, enn f.eks. i et oppslag i Kommunal Rapport 7. mars i år, da Fremskrittspartiets Morten Ørsal Johansen sa at de 450 lengeværende barna må få sin asylsøknad behandlet på nytt. To måneder senere gikk representanten Ketil Solvik-Olsen ut og åpnet for å vurdere amnesti til personer uten lovlig opphold og til barnefamilier der barna har vokst opp i Norge. Jeg lurer på om representanten Ørsal Johansen kan gi en forklaring på det spriket i oppfatninger. Er det sånn at Fremskrittspartiet bevisst velger å si én ting i offentligheten og gjøre noe annet i denne salen?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Det har vært en lang og også, synes jeg, en til dels god og ikke minst viktig debatt. Det er noen temaer som jeg synes fortsatt henger litt igjen. Jeg skal prøve å rekke over i hvert fall noen av dem. Det var Geir Jørgen Bekkevold som i sitt innlegg tok opp problemene med bosetting. Nå var jo barnestatsråden inne på prosjektet med direkte bosetting av enslige mindreårige asylsøkere, men det er klart at vi har en utfordring ved at det nå etter hvert sitter både barn og voksne – snart 3 500 i tallet – og venter på å komme ut i en kommune. Det er inngått et treårig samarbeidsprosjekt med KS, men det er helt åpenbart at en kan ikke vente i tre år på at et slikt prosjekt skal gi resultater. Det bør kunne vises til resultater forholdsvis fort. Jeg skal selv på et møte i rådmannsutvalget i mitt eget fylke på fredag. Der står bosetting på dagsorden, og det skal bli litt spennende å høre den diskusjonen. Men vi vet jo allerede at bolig oppfattes som den største hindringen ute i kommunene, så det er klart at det temaet faktisk også må adresseres i boligmeldingen. Venstres Trine Skei Grande mente at regjeringen og stortingsflertallet er veldig uklare, når vi prøver å gi våre definisjoner og presiseringer av hvordan vi mener lovverket skal forstås. Men jeg synes at Trine Skei Grande går litt i sin egen felle, når hun sier at Venstre ikke mener at alle skal bli. Da er mitt spørsmål: Hvem er det Venstre da mener ikke skal bli? Og jeg regner med at Venstre får akkurat de samme utfordringene med å definere tette grenser rundt en kategori som egentlig er belagt med skjønn, når alle saker skal vurderes individuelt. Det blir ikke noe enklere for Venstre å definere hvem som ikke skal bli, vil jeg tro. Så ble det også sagt her at NOAS har påvist at i seks UNE-vedtak – etter at meldingen kom – er det ikke mulig å spore noen endring. Men vi har sagt at vi skal følge praksis nøye, og jeg forventer faktisk at alle som jobber i UNE, har lest både meldingen og innstillingen og kanskje til og med følger debatten her i dag. Jeg har merket meg noen enkeltuttalelser fra representanter for UNE. De mer enn antyder at de som har uttalt seg, har et litt spesielt forhold til maktfordelingen i samfunnet. Så sent som i ettermiddag kom det på lokalradioen noen meget spesielle uttalelser fra en nemndleder i UNE som sto fram under fullt navn: Politikere – særlig med teologisk bakgrunn, men også de som representerer flertallet – ble ikke levnet mye ære i sin evne til å forstå hvordan regelverk var å fortolke.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Jeg vil gjerne svare på spørsmålet fra Trine Skei Grande om hvorfor ikke endre lovverket, for da får jeg også muligheten til å avslutte det resonnementet som jeg ikke rakk å bli ferdig med i sted. Jeg vil svare på spørsmålet fra Trine Skei Grande med å henvise til en omtale i meldingen på side 38, hvor det står: «Departementet vedtok den 20.06.2011 en endring i utlendingsforskriften som innebærer en presisering av at hensyn som gjelder barn skal fremgå særskilt av vedtakene.» Og det står at begrunnelsesplikten tydeliggjøres. I høringen møtte vi – som jeg nevnte – organisasjoner som sa at sånn er det ikke, vi leser hundrevis av sånne vedtak og det er ikke sånn. Da mener jeg at den største utfordringen er at det regelverket vi har, praktiseres på en måte som vi har tenkt. Da tror jeg ikke det nytter bare å vedta nye forskriftsendringer, når utfordringen er å få det regelverket, det lovverket og de forskriftene vi har, til å fungere sånn som vi har tenkt. Da vender jeg tilbake igjen til den nemndlederen som hadde sine spesielle oppfatninger av oss politikere, og så velger jeg å tro at han er en enkeltperson. Men samtidig kan jeg ikke la være å stille spørsmål om en representant for en kultur synes det er vanskelig, når vi som politikere presiserer her i stortingssalen, i meldingen og i merknadene våre at ulovlig opphold nå skal telle med, det skal skje endringer, at vi er nødt til – i den offentlige debatten – å forsvare oss mot innlegg som sier at ja, men UNE sier jo at det ikke blir noe av. Da er verden snudd på hodet for meg. Det har vært snakk om kultur i andre typer etater også den senere tiden. Vi skal heller ikke se bort fra at det kan gjelde deler av utlendingsforvaltningen. Det er ikke mitt ærend her i dag å sette spørsmålstegn ved en hel forvaltning, men jeg synes at de signalene vi får om at ting ikke er helt sånn som vi ønsker, er vi nødt til å ta på alvor. Da kan det hende, når vi går igjennom praksis, at vi ser at den fortsatt ikke har endret seg. Det bør egentlig kunne gå veldig raskt å endre en praksis som er såpass enkel som å telle antall år et barn har vært i Norge. Når vi sier at den delen av oppholdet som tidligere ikke har vært med, nå skal være med, burde det kunne vise seg endringer ganske raskt. Gjør det ikke det, kan det hende vi har med dypere kulturer å gjøre, som vi også er nødt til å se på. Det skal vi få rikelig anledning til. Det kommer både en ekstern og en intern evaluering av saksbehandlingen i UNE. Jeg har lyst til å avslutte debatten med å understreke at det vi som flertall sier at vi mener, det mener vi, og sånn skal det bli.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2012-11-20:
I dag blir det bygd færre bustader enn det er behov for. Ser vi vekk ifrå Oslo-regionen, er det sannsynlegvis Hordaland og Bergen som på dette området har dei største utfordringane i landet. I Bergen viser utbyggarane gjerne til to forhold som forsinkar bustadbygginga: det tar for lang tid å klargjera nye tomter, og kommunen er for treig med å behandla planar og søknader. Bergen brukar tre gonger så lang tid på å behandla ei plansak som Oslo. Det er eksempel på at det har tatt ti år frå ein plan dukkar opp til ein har kunne starta bygginga. Å styrka kommunanes planavdelingar er eitt viktig tiltak for å redusera saksbehandlingstida i kommunane. Dei styrande politiske partia må òg bidra med å vera føreseielege med gode overordna planar og unngå stadige dispensasjonar. Mange dispensasjonar bidreg i seg sjølve til å trenera sakene, og dei fører til fleire klagar frå både naboar og fylkesmann, forståeleg nok. Bergen og Hordaland ligg elles heilt på landstoppen når det gjeld talet på dispensasjonar, og dei ligg òg på landstoppen i krangling med fylkesmannen – det har kanskje ein liten samanheng. For å sikra auka bustadbygging trengst ein aktiv kommunal tomtepolitikk. Da den store bustadbygginga i Bergen skjedde på 1970-talet og 1980-talet, var Bergen tomteselskap ein sentral aktør. I dag har bystyret i Bergen omgjort dette 100 pst. kommunalt eigde tomteselskapet til eit selskap som berre skal ha til oppgåve å sikra pengar til kommunekassa, såkalla finansielt eigarskap. Bergen tomteselskap har måtta overført store utbytte til kommunen, som kommunen har brukt til velferd. Selskapet si kjerneverksemd har gått med underskot i fleire år, og det kan gå mot avvikling av heile tomteselskapet. Å avvikla eller vengeklippa kommunale tomteselskap, slik som no skjer i Bergen, er å gravleggja ein aktiv kommunal bustad- og tomtepolitikk. Ein tydeleg kommunal tomtepolitikk er nødvendig for å sikra areal til offentlege formål, sosial bustadbygging og å redusera prispresset. Erfaringa er at når private overtar, blir helst bustader til betalingssterke par i 50-åra prioriterte. Marknaden rår, og prisane stig i vêret. I Rogaland og Sandnes gjer dei interessante grep. Dei er gode på regionalt samarbeid. Ordføraren i Sandnes har uttalt til Aftenposten 3. august i år at det er brei einigheit om at kommunen må sitja i førarsetet for bustadbygginga. Gjennom Sandnes tomteselskap kjøper kommunen inn areal, legg til rette for veg, vatn og kloakk og sel så ferdigregulerte tomter til private byggjefirma. Desse konkurrerer så om å få byggja på tomta, bl.a. om kor billig dei kan selja dei ferdige bustadene. Kommunen sjølv seier at konkurransen fører til at bustadene ligg 15–20 pst. under marknadspris. Målet er at dei skal kontrollera 40 pst. av marknaden. Dette er klok politikk. Eg meiner det er behov for ein slik aktiv kommunal tomtepolitikk i alle kommunar i landet.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2012-11-20:
Helse er viktig for alle menneske, men føresetnadene for å oppnå god helse er svært ulike. Sosiale forhold knytte til oppvekst, utdanning og jobb, kva vi et, trening og fysisk aktivitet er avgjerande for helsa. Data viser at det er betydelege helseforskjellar mellom sosioøkonomiske grupper i Noreg. Hjarte- og karsjukdommar, kroniske lungelidingar og kreft er blitt dei nye folkesjukdommane. Helsetilstanden aukar med høgare utdanning og inntekt. Tilsvarande gir lågare inntekt og utdanning dårlegare helse. Desse helseforskjellane er sosialt skapte, og kan førebyggjast med ein aktiv fordelings- og folkehelsepolitikk. Fysisk aktivitet er ein viktig faktor for god helse. Grunnlaget for fysisk aktivitet blir lagt i barneåra. I eit folkehelseperspektiv er det urovekkande at undersøkingar tyder på at norske barn og unge er langt mindre fysisk aktive enn før. Ifølgje Folkehelseinstituttet er ein av fem åtteåringar i dag overvektige eller feite. Auka satsing på førebyggande helsearbeid retta mot barn og unge i skulen er blant dei aller viktigaste tiltaka for å førebygge sjukdom og jamne ut sosiale helseforskjellar. Då når vi alle barna. Ein times fysisk aktivitet i skulen er noko Senterpartiet har nedfelt i inneverande program. Kreftforeninga, Den norske legeforening, Nasjonalforeninga for folkehelsa, Norsk Fysioterapeutforbund og Norges idrettsforbund har gått saman om det same kravet. Forsking viser at fysisk aktivitet i skuletida ikkje berre bidrar til å førebyggja sjukdom, men fremmar òg læring ved at det verkar positivt på minnet, gir auka konsentrasjon og styrker det sosiale miljøet. Det er ikkje nødvendig å utvida rammetimetalet for å få dette til. I Sogndal, som mange har referert til, har dei erfaring med å innføra 60 minutt med fysisk aktivitet kvar dag. Tida er tatt av andre skuletimar og gjennom at barna begynte fem minutt tidlegare på skulen. I tillegg til betre fysisk form hos elevane registrerte skulen betre klassemiljø, mindre mobbing og at barn frå andre land blei betre integrerte. Det er òg fleire internasjonale studiar som no viser at dei barna som får meir fysisk aktivitet i skulen, på kostnad av dei tradisjonelle faga, ikkje blir svakare i dei faga – heller tvert om. Eg er svært glad for at Høgskulen i Sogn og Fjordane nyleg har fått tildelt 17,5 mill. kr av Forskingsrådet for å starta opp det treårige prosjektet Fysisk aktivitet og skuleprestasjonar. Prosjektet går i hovudsak ut på å undersøka samanhengen mellom fysisk aktivitet og læring, trivsel og folkehelse hos alle 5.-klassingar i fylket. Eg håpar prosjektet vil bana veg for eit nasjonalt tilbod, der alle elevar i grunnskulen blir sikra ein skulekvardag som inneber ein time fysisk aktivitet kvar dag.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2012-11-20:
Barn på flukt er ei sårbar gruppe. Spesielt sårbare er dei einslege mindreårige asylsøkjarane. Det er umogleg ikkje å la seg engasjera og involvera i debatten om asylbarn, og spesielt i debatten om dei såkalla lengeverande barna. Det er viktig at Stortinget no behandlar den spesielle situasjonen for barn på flukt, både for å belysa om vi handlar i samsvar med internasjonale konvensjonar som vi er forplikta av, og for å drøfta det sosiale og moralske ansvaret vi har for desse barna. Få er i ein vanskelegare situasjon enn dei 2 000–3 000 asylbarna som kvart år legg si framtid i våre hender, uavhengig av om dei kjem hit som eit resultat av foreldra sitt val eller eigne val. Det er klart at det å bu mange år i Noreg utan opphaldsløyve kan ramma barn og unge sterkt. Komiteen viser i si innstilling til at det særleg er situasjonen for lengeverande barn utan lovleg opphald i Noreg som er vanskeleg. FNs barnekonvensjon seier at barnas beste skal vera eit grunnleggjande omsyn i saker som handlar om barn. Spørsmålet er korleis denne avgjerda skal praktiserast i behandlinga av asylsøknader som omfattar barn. Eg er glad for at regjeringa og komiteens fleirtal presiserer at barnet sitt beste skal bli gitt forrang når det gjeld innvandringsregulerande omsyn. Eg konstaterer også at regjeringa erkjenner at dette omsynet ikkje fullt ut er teke vare på gjennom dagens praksis i utlendingsforvaltninga. Fleirtalet sluttar seg til regjeringas sentrale formulering i meldinga om at «i visse sammenhenger vil hensynet til barnets beste være så tungtveiende at det ikke vil være adgang til å legge avgjørende vekt på innvandringsregulerende hensyn». Debatten etter framlegginga av stortingsmeldinga om barn på flukt har i stor grad handla om denne formuleringa er eit godt nok grunnlag for å sikra ei praksisendring i UNE si behandling av klagesaker. UNEs dåverande direktør gav sjølv grobotn for denne tvilen ved å uttala at UNE berre kunne instruerast gjennom lov og forskrift. Eg meiner at ein skal vera svært formalistisk og i tillegg svært vrang for ikkje å forstå regjeringas og Stortinget sitt klare bodskap om å korrigera behandlingspraksis i saker der omsynet til barns beste og innvandringsregulerande omsyn står mot kvarandre. Når nokon likevel seier at det er tvil om at det vil følgja ei praksisendring med det som er nedfelt i meldinga, og som Stortinget no gir si støtte til, er eg glad for at regjeringa vil ta initiativ til ei ekstern evaluering av korleis barnas situasjon blir belyst i UNE si saksbehandling. Det må ikkje herska tvil om at vi frå Stortinget si side vil følgja nøye med, for å sikra oss at ønskt praksisendring blir ein realitet.
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2012-11-20:
Jeg ønsker herved å fremme Fremskrittspartiets forslag.
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2012-11-20:
Statsråden var i sitt innlegg inne på at det er viktig å prioritere hva man bruker midlene til i skolen. Da er det for meg litt forunderlig å se at en av de aller største prioriteringene i årets budsjett, er å innføre en gratis time kulturskole for alle elevene fra 1.–4. trinn, mens det ikke blir brukt en eneste krone til f.eks. økt fysisk aktivitet eller aktiviteter som stimulerer til økning av dette i skolen. Derfor er mitt spørsmål til statsråden hvorfor de heller ønsker å prioritere en time kulturskoletilbud hver dag, framfor å sette av mer midler til økt fysisk aktivitet. Er det fordi kulturskoletilbudet gir bedre læring, eller er det andre årsaker som ligger til grunn?
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2012-11-20:
Vi ønsker jo selvfølgelig å si at vi er glade for den tverrpolitiske støtten til Fremskrittspartiets forslag som vi opplever, og vi ser at samtlige politiske partier her i salen tar til orde for nøyaktig det samme som vi ønsker, nemlig at vi skal stimulere til mer fysisk aktivitet. Det er gode ting å ta med seg videre, for det viser jo at dette faktisk er noe som kan bli en realitet framover. På en måte er det veldig herlig å høre at samtlige partier bruker nøyaktig den samme argumentasjonen som vi i Fremskrittspartiet bygger vårt forslag på, når det gjelder viktigheten av økt fysisk aktivitet. Men da er det samtidig forunderlig og skuffende å se manglende handlingskraft og manglende vilje og evne til faktisk å gjennomføre det istedenfor bare å ha gode ord og uttale støtte til det vi ønsker å oppnå. Samtlige tar opp det at det faktisk er mulig for skolene allerede i dag å implementere fysisk aktivitet i skolen, og det er rett. Problemet er at langt fra nok gjør det, og da hjelper det ikke å velge ikke å innføre noen statlige tiltak, velge ikke å gjøre noe som stimulerer til økt fysisk aktivitet i skolen, og velge ikke å ta tak i dette, ved å vise til at det er mulig i dag, når langt fra nok gjør det. Representanten Wickholm mente at jeg var litt for negativ i min skissering av skolen som den er i dag – det kan så være. Selvfølgelig er det viktig å snakke opp skolen, men samtidig må vi ikke være redde for faktisk å peke på de utfordringene vi har i dag, og de utfordringene vi må løse, for det er den eneste måten vi faktisk kan bringe det framover på. Vi ser at utviklingen i folkehelseperspektivet – utviklingen i fysisk aktivitet – går feil vei. Stadig flere barn og ungdommer sitter stille, og det i langt større grad, og da må man se på hvilke tiltak som kan gjennomføres i dag. Vi kan jo håpe at regjeringa gjør som den varsler i dette forslaget, og kommer tilbake til dette om et halvt års tid. Men det kan dessverre virke som om problemet med dette forslaget ikke er selve forslaget i seg selv, men heller forslagsstillerne bak det. Jeg håper at dette er noe som endrer seg når dette kommer opp til neste år.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2012-11-20:
Statsråden startet sitt innlegg med å konstatere at her var det fullt sprik på borgerlig side. Det vil jeg tilbakevise. Representanten Marianne Aasen, lederen av komiteen, sto jo her oppe ganske nylig og sa at det på dette området faktisk er bred politisk enighet om betydningen av mer fysisk aktivitet for barn og ungdom, men det vi er uenige om, er veien til målet. Jeg la stor vekt på i mitt innlegg at vi må finne en arbeidsdeling mellom hva skolen på den ene siden kan bidra til, og hva familien og lokalsamfunnet på den andre siden kan bidra til. Så la jeg også stor vekt på at det innenfor skolens ramme i dag er en betydelig frihet til å organisere seg på måter som gjør at ungene får romsligere pauser. Jeg mener det er grunn til å se på om enda flere kommuner bør tenke smart når det gjelder å samlokalisere idrettsanlegg i nærheten av skoler, så man kan bruke disse anleggene også i skoletiden, og motivere og inspirere ungene til å være mer i aktivitet. Kanskje kan man også på den måten rekruttere dem til aktivitet etter skoletid, ved at de får kjennskap til og blir vant med å bruke denne typen fasiliteter. Så jeg mener at det vi er uenige om her på borgerlig side, er i så fall veien mot målet – ikke betydningen av at ungene er mer fysisk aktive, og at det er helsebringende, og at det også gir oss mer energi til å holde ut når vi skal sette oss ned og lese eller pugge matematikk eller hva vi enn måtte være enige om er viktig. Jeg har også lyst til å si at representanten Dagrun Eriksen og undertegnede brukte nok litt forskjellige ord, men vi er helt enige om målet. Vi har bare en litt annen oppskrift på hvordan vi skal komme fram til og oppnå det vi alle ønsker – barn og unge som er mer fysisk aktive. Så har vi innsett at når vi skal prioritere, og pengesekken er begrenset, er det – som Dagrun Eriksen har helt rett i – kanskje ikke én time med fysisk aktivitet hver dag som kan stå øverst på den prioriteringslisten.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2012-11-20:
Jeg vil starte med å takke statsråden for svaret. Jeg tror vi skal være enige om, som også statsråden var inne på, at det er noen strømninger i samfunnet som man må ta på alvor, som gjør det enda viktigere enn noensinne å ruste den kommende slekt med et verdigrunnlag og muligheten til refleksjon, og til å kunne stå opp og stå imot når andre behandles på en måte som er uakseptabel. Det er viktig å forebygge hat og ekstremisme. Det er viktig å utvikle respekt og forståelse. Alt dette er skolen en viktig spiller for hvis vi ønsker å skape et godt og inkluderende samfunn i Norge. Så selv om dette ikke er et område med store politiske motsetninger, snarere tvert imot, tenker jeg at det er viktig at Stortinget sender noen tydelige signaler ut om at dette er faktisk noe vi står helhjertet bak, fra ytterste høyre til ytterste venstre, og at vi er veldig tydelige på at vi ønsker at skolen i enda større grad skal ta dette arbeidet på det aller største alvor. Så har jeg lyst til å gå tilbake til det komiteen var opptatt av da man vedtok den nye formålsparagrafen, nemlig foreldrenes plass. Jeg tror det er et stort potensial i å involvere norske foreldre på andre arenaer i skolen enn det som ofte foreldre blir involvert i, og som man kanskje synes er litt bagatellmessig. Dette er faktisk en debatt og en utfordring man kunne ta foreldrene med på, for på den måten i større grad å kunne skape et mer interessant skole–hjem-samarbeid. Og når vi vet hvor viktige rollemodeller foreldrene er for sine barn, er det av største viktighet at man greier å sende på de samme kanalene – skolen på den ene siden og foreldrene på den andre siden. Høyre og jeg har stor tro på at mer dialog også kan være med i den gode saks tjeneste. Jeg er ikke urolig for RLE-undervisningen. Jeg tror den har funnet en form som er veldig tjenlig. Det er ro om den nå. Samtidig er det som sagt viktig at formålsparagrafen forstås på en slik måte at vi er i stand til å ta vare på det som er vår egen kulturarv og de tradisjonene som det norske samfunnet har med seg, og som vi ønsker å ta med oss inn i fremtiden. Jeg er veldig tilfreds med at statsråden nå sier at hun og regjeringen vil vurdere om dette er et tema som kan bli behandlet i den stortingsmeldingen som kommer til våren.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2012-11-20:
Jeg vil takke for det jeg har opplevd som en veldig god debatt, og jeg understreker det jeg sa i mitt forrige innlegg – at jeg tror det er viktig at Stortinget er tydelig, og at det er en styrke at vi greier å være så enig på dette punktet. Jeg vil takke alle som har hatt ordet. Jeg synes at de hver på sin måte har underbygget at dette er et tema som man ikke må glemme, men som man bør ta fram – holde fanen høyt når det gjelder skolens viktighet som arena for å skape og bygge identitet og verdier for fremtidens Norge. Det er liten tvil om at kristenhumanistiske verdier er kjerneverdier som står støtt i det norske samfunnet. Da må kirkebesøk før jul også være helt i tråd med intensjonen i den nye formålsparagrafen, slik den er utformet. Vi skal være stolte av den kristne kulturarven vår, og vi skal være med og bygge den videre, selv om også den norske hverdagen nå etter hvert preges av et større religiøst mangfold og livssynsmangfold. Verdiformidling og verdimobilisering har flere vært inne på. Da er det, som statsråden også var inne på, at Skole-Norge ser forskjellig ut alt etter hvor man befinner seg. Men det er ikke mindre viktig av den grunn å også tenke på at vi er samfunnsborgere og beveger oss rundt i det norske samfunnet, og det er viktig å ruste alle elever i møte med et Norge som er mer mangfoldig og mer flerkulturelt enn det noen gang før har vært. Jeg er opptatt av at vi i fortsettelsen også må bidra til å bygge en sterkere allianse mellom skolen og foreldrene. Det har også flere vært inne på her. Jeg tror det er et stort potensial der for at skolen kan skaffe seg enda bedre ryggdekning og enda bedre styrke i sin måte å bygge verdier og identitet på hos norske elever. Så mener jeg at kunnskap gir innsikt, og at kunnskap kan avmystifisere det som virker fremmed. Derfor er det så viktig at skolen utfordrer elevene og sørger for å la dem få innsikt i hverandres kultur og religion. Jeg skulle derfor ønske at flere elever var mer nysgjerrige på hverandres forskjeller, og at færrest mulig elever ber om fritak, men deltar på hverandres arenaer for å bli bedre kjent med det den andre står for. Bondevik II-regjeringen hadde et prosjekt i 2002–2005 som het Verdier i skolehverdagen. Det var et verdimobiliseringsprosjekt som jeg skulle ønske at statsråden ville se hen til når man lager stortingsmeldingen – se på om det kunne være en idé etter at man i 2008 fikk en ny formålsparagraf i grunnskolen. Det er behov for å sette dette på dagsordenen.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2012-11-20:
Norge er i ferd med å få store folkehelseutfordringer knyttet til mangel på fysisk aktivitet og økning av overvekt, fedme og andre livsstilssykdommer. Ifølge NRK viser en kartlegging gjort av Norges idrettshøgskole at kun 40 pst. av 6-åringene og 65 pst. av 9- og 15-åringene går eller sykler til skolen. Fra før vet vi at kun halvparten av norske 15-åringer oppfyller Helsedirektoratets anbefaling om minst 60 minutter daglig fysisk aktivitet. En gjennomsnittlig norsk 15-åring sitter mer stille enn en gjennomsnittlig 65–85-åring. De siste 20 årene har det vært en dobling av fedme og en tredobling av diabetes type 2 i Norge. Stadig flere får kroniske sykdommer, og en stor andel av befolkningen rammes av psykiske lidelser i løpet av livet. Vi mener vi må starte i skoler og barnehager for å få gjort noe med dette. Dersom vi skal få flere elever til å gå og sykle til skolen, må vi satse mer på utbygging av trygge gang- og sykkelveier. En slik satsing må både sikre finansiering av utbygging og tiltak for økt framkommelighet og bedre sikkerheten for syklister og gående. Men det må også legges til rette for at foreldre og skole sammen gjør skoleveien attraktiv og trygg, og at man bruker den i fellesskap. Mye fysisk aktivitet skjer i friminuttene og gjennom bevisst å legge til rette for fysisk aktivitet i skolehverdagen. For enda bedre å legge til rette for dette må vi sette klare kvalitetskrav til skolers og barnehagers utearealer som retter seg mot både arealstørrelse og innhold. Svømming er dessverre også et forsømt område. Hver sommer kommer det oppslag i media om dårlige svømmeferdigheter hos barn. Mange ulykker med tragisk utfall kunne vært unngått med bedre svømmeferdigheter. Derfor må vi fylle bassengene, som en viss statsminister lovet for syv år siden. Vi må bygge og rehabilitere flere svømmebasseng. Svømmeferdigheter er så viktig at vi mener vi også må innføre en nasjonal ferdighetsprøve i svømming på 4. trinn i grunnskolen som alle elever må bestå før svømmeopplæring kan avsluttes. Mange ungdommer sitter stille for tiden, og vi skylder ofte på data og IKT-bruk. Da har jeg lyst til å berømme spillprodusentene som har utviklet også aktivitetsspill, som kan anbefales på det varmeste. En tenniskamp på Wii eller en rockeringkamp med en niese kan virkelig skape fysisk aktivitet i jula, som ellers har vært relativt stillesittende. Det går også an å bruke data og IKT til fysisk aktivitet og til å få ungdommene til å komme opp av stolen. Så det er ikke bare negativt med alle de nye teknologiske virkemidlene. Det er nå ti år siden Bondevik II-regjeringen la fram den foreløpig siste folkehelsemeldingen, Resept for et sunnere Norge. Det er nå på høy tid med et krafttak for et friskere Norge. Vi tror ikke på å statliggjøre et pålegg for skolen, men på å ha et høyt fokus på dette, hvor man tenker fysisk aktivitet integrert i skoledagen på en mye sterkere måte enn man gjør i dag.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Det som ligger i budsjettet, er én time kulturskole enten på 1., 2., 3. eller 4. trinn i løpet av en uke. Det er fordi vi mener at kulturskoletilbudet bør nå fram til alle barn. Det vi ser, er at det i dag er ca. 110 000–120 000 barn og unge som får ta del i kulturskoletilbudet. Da prisene økte fordi dette tilskuddet ble lagt inn i de kommunale rammene i 2004, gikk ikke køen ned. Det betyr at de som i dag søker seg til kulturskolen, er foreldre med rimelig god råd som er interessert i kultur fra før. Det betyr at ganske mange barn, som har foreldre som ikke prioriterer det høyt eller har dårlig råd, får ikke det tilbudet i det hele tatt. Der finnes det også mange talenter som har muligheter til å utvikle seg når det gjelder mer estetiske ferdigheter, og som trenger den typen impulser. Vi ønsker et mangfold når vi setter sammen det som er skolehverdagen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Det er jo egentlig grunn til å trekke pusten litt og tenke at det er en stor verdi i det norske samfunnet at det kan foregå en så rolig og så respektfull debatt om verdigrunnlaget for den norske skole og barnehagene, som det kan i det norske stortinget. Det burde ha stor verdi for dem som har hverdagen sin i skolen, enten det er lærere eller elever. Jeg tror det har stor verdi for foreldrene at det er ganske omforent hva slags verdigrunnlag skolen skal ivareta, og at det skal være rom for mangfold, men at man også er veldig tydelig på hva som er utgangspunktet og det historiske grunnlaget for dette. Det er ikke slik i alle land. Vi bør sette pris på at det er slik. Denne interpellasjonen gir nettopp en mulighet til å reflektere litt rundt hvordan man kan forsterke eierskapet til nettopp formålsparagrafen, som det er veldig viktig at man har rundt omkring på den enkelte skole. Jeg oppfatter at det er en viktig del av grunnlaget for denne interpellasjonen. Jeg er helt enig med representanten Aspaker i at skole–hjem-samarbeidet absolutt bør omhandle noe av det som er viktigst, nemlig det verdigrunnlaget som skolen skal basere seg på. Og det er absolutt viktig at foreldrene inviteres til å være med på å diskutere, reflektere over og ha oppfatninger om hvordan dette skal praktiseres. Jeg tror at i mange områder av landet, hvor elevgruppene og foreldregruppene kan være ganske sammensatt, er dette diskusjoner og refleksjoner man må ta nesten hele tiden, fordi det dukker opp ulike religiøse høytider og ulike tradisjoner osv. Men der det kanskje er en mer ensformig sammensetning av elevgrunnlaget og foreldregrunnlaget, kan det være behov for å reflektere litt mer rundt det, for da kommer ikke nødvendigvis den slags utfordringer av seg selv, gjennom egne erfaringer i hverdagen. Så er jeg veldig opptatt av at vi klarer å ta diskusjonen om rasisme og antisemittisme på alvor i skolen. Det er noen understrømninger som veldig lett kan leve litt i sine egne rom. Det kan være i egne diskusjonsklubber på Facebook eller på andre nettsider, som ikke alle har innsyn i. Noen ganger får vi oss noen skikkelige overraskelser over hva slags holdninger og uttrykk det går an å komme med, som er diskriminerende og krenkende overfor minoriteter. Jeg har fått noen sånne overraskelser når det gjelder antisemittisme, men også rasisme. Det kan være i grupperinger som vi ikke kan si bare er noen små og sære. De kan plutselig ha gjenklang i store deler av befolkningen. Dette er også et veldig viktig oppdrag for skolens verdiformidling.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Jeg vil også takke for en god og nyansert debatt, som er et uttrykk for en bred enighet om skolens formålsparagraf, at den kristne tro er en viktig del av vår historiske arv, og ønsket om at man er nysgjerrig og også har kunnskaper om andre menneskers tro. Det får meg til å komme på en episode da jeg traff en muslimsk mor på trikken på Grünerløkka for noen år siden. Hun hadde fire barn, og de to eldste gikk på Kristelig Gymnasium. Hun satt der med hijab, vi snakket om ungene våre, og så sa jeg: «Går de på Kristelig Gymnasium?» «Ja, ja», sier hun, «vi er alle barn av Abraham.» Hun syntes det var interessant at de gikk på Kristelig Gymnasium, og dit skulle de to neste også. Det synes jeg sier noe om at det finnes mange som har – hva skal jeg si – en toleranse, en interesse og kanskje også større trygghet overfor andre troende enn overfor et samfunn som de opplever som lite verdi- eller religiøst orientert. Det synes jeg er noen interessante dimensjoner å ta med seg videre. Uansett mener jeg at alle hadde hatt veldig stor interesse og nytte av å se innsiden av en moské, se innsiden av en kirke, se innsiden av sikh-tempelet på Alna, eller et buddhistisk tempel, for den saks skyld. Det er mye en lærer når man ser hvordan andre utøver sin religiøse tro, og det er også mye en kan finne av felles eiendom. Jeg tror at jo mer både kjennskap og kunnskap man har, jo bedre er det. Så er det i hvert fall mitt inntrykk at det er mye større klarhet i Skole-Norge nå enn det var for bare noen få år siden om hva som er rammene rundt det å holde en skolegudstjeneste. Det skal være opplyst for foreldrene, det skal være mulig å be seg fritatt, og det skal ikke være den felles avslutningen for alle barn på et skolesemester. Med noen helt tydelige og klare rammer er det nå veldig mange skoler som har et tilbud om en religiøs markering i en eller annen form ved skoleslutt. Dette tror jeg nå etter hvert har begynt å falle på plass, slik at det er mye større sikkerhet og trygghet rundt det i skolen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Jeg tror det er klokt å beholde den måten vi nå fordeler studieplasser på rundt omkring til institusjonene, og at vi ikke går inn på – verken fra Stortingets eller departementets side – å finstyre hvilke valgfagstilbud man skal ha. Jeg er også ganske sikker på at dette nye PEL-faget – altså faget Pedagogikk og elevkunnskap – inneholder mer av det lærere trenger for å kunne stå for gode holdninger og få til et flerkulturelt og flerreligiøst samarbeid rundt omkring i mange klasserom, som er en veldig viktig del av dette. Jeg skal gjerne bidra til at vi følger nøye med på at den kompetansen er grundig til stede i det faget, for RLE-faget skal jo være et fag med mer spisskompetanse på det flerreligiøse og livssynsmessige. Det er det som er innholdet i dette faget. Den diskusjonen, som interpellasjonen fra representanten Svein Harberg er en del av, nemlig ønsket om å gjøre skolens verdigrunnlag litt tydeligere, er noe jeg har vært opptatt av lenge. Vi har noen verdier innenfor norsk skole som mange andre land ser til når det gjelder nettopp dette: en formålsparagraf som er inkluderende, men også et syn på at norsk skole har et samfunnsmandat som går langt ut over å forberede elever bare til arbeidslivet. Skolen skal forberede elever til selve livet – også det demokratiske og det vesentlige verdigrunnlaget som vårt samfunn har. Jeg tar med meg de spørsmålene som er reist i denne interpellasjonen. Vi har en følgegruppe som nå nøye går igjennom de erfaringene vi har med den nye grunnskolelærerutdanningen så langt. Vi har på høring spørsmål om kompetansekrav om 30 studiepoeng for å undervise i RLE på ungdomstrinnet. Det er en del av de tingene som vi kommer til å følge opp videre framover.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Jeg tror det er klokt å fortsette tildelingen av studieplasser på den måten som vi nå gjør, enten strategisk eller at det er institusjonene selv som fordeler dem. Det er nemlig ikke bare i RLE-faget man har sterkt engasjement rundt omkring, det gjelder også de andre delene av lærerutdanningen som nå har blitt valgfrie. Det betyr at fra ymse hold kan det nok komme rop til et departement og til Stortinget om ulike deler av valgfag som man ønsker å forsterke. Det Stortinget og departementet da må bestemme seg for, er hvor mye man skal finstyre dette framover. Hvis det skulle bli veldig haltende og helt opplagt at vi manglet kompetanse på noen områder – det kan også være i estetiske fag, som mange er bekymret for, og som vi ser også endrer seg en del steder – får vi heller ta den diskusjonen opp på nytt. Men jeg synes at vi da er inne på en detaljstyring av utdanningsinstitusjonene som det skal mye til å overbevise meg om er klok. Så synes jeg det er veldig sterkt å si at framtidens lærere kommer til å være analfabeter i forhold til elevenes ulike religioner, fordi RLE-faget ikke er et obligatorisk fag, for det pedagogikk- og elevkunnskapsfaget som vi nå har ved lærerutdanningene, har en mye større bredde også når det gjelder nettopp denne typen spørsmål, enn før. Så jeg tror at morgendagens lærere kommer til å være bedre rustet, med mer kjennskap til ulike religioner og det flerkulturelle og mangfoldige Norge. Så vil jeg bare oppfordre de debattantene som bruker litt sterke ord, om å tenke seg om litt. Det er ingen områder i Norge som passer til definisjonen «gettoer». Det er ingen områder i Norge som er så ensidig sammensatt av noen etniske eller religiøse grupper at vi kan bruke den typen definisjon om det. Det er sånn at på de skolene som har store innslag av barn som har foreldre som kommer fra andre steder i verden, er norsk det felles språket.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Jeg takker for denne anledningen til nettopp å ta opp dette temaet i Stortinget også, for jeg mener vi har kommet et godt stykke på vei, men vi kommer ikke lenger uten utålmodighet, som bl.a. Karin Yrvin nå er med på å bidra til i Stortinget. På dette feltet finnes det veldig mange måter man kan utvikle måten å jobbe på i undervisningen. Da tenker jeg både på barne- og ungdomstrinnet og i videregående og også i høyere utdanning. Og ikke minst når det gjelder det som interpellanten var inne på innledningsvis, nemlig hvordan man kan tenke seg omvendte klasserom, der en student eller en elev opplever en forholdsvis passiv læringssituasjon, f.eks. en forelesning der man skal følge med på hva man blir fortalt, kan man veldig raskt se for seg at dette kan skje via nett eller med andre tekniske hjelpemidler hjemme, mens det som i dag er lekser, gjøres i kollokviegrupper sammen med lærere i en undervisningssituasjon. Og sånn utvikler man jo måten å jobbe på på mange undervisningssteder, og jeg tror vi kan bruke mye mer av den aktive tiden der man faktisk har tilgang på forelesere og lærere, på en måte der man sørger for at man – hva skal man si – utforsker de impulsene man har fått, i en mer ensrettet forelesningssituasjon. Det ligger også enormt mange muligheter i den teknologien som spill på nett, pc-spill, har blitt utviklet på, f.eks. kan mange av de repetisjonene som en del av dem som strever med matematikk, trenger, utformes på ulike måter i ulike spill. Og ingen ting er jo bedre enn om det skulle være en eller annen elev som også ble ganske hekta på dette og kan dra oss videre. På mange av måtene som spillene er lagt opp på, er det jo nettopp sånn at du kommer til et stadium og så går du videre. Det vil likne på mye av den faglige progresjonen man kan se for seg i ulike fag. Så her har vi egentlig veldig mange muligheter. Når vi utvikler dem etter hvert, kan det godt tenkes at vi kommer opp i noen problemstillinger også, f.eks. i forhold til personvern. Man kan utmerket godt tenke seg at lærere f.eks. kan overvåke hvordan en elev går fram i et spill – noen bruker lenger tid på en oppgave og noen bruker kortere tid på en oppgave – og får opp en slags læringsprofil av en elev. Hvordan noe slikt skal lagres og hvordan lærernes tidsbruk i forhold til dette kan lagres, gir oss noen perspektiver som vi antakelig ikke er godt nok forberedt på i dag. Men livet er fullt av utfordringer, og vi kaster oss begjærlig over dem.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Jeg tror at altfor mange tilnærmer seg denne debatten som om IKT bare er en annen måte å bruke bøker, penn og papir på, og ikke ser de mulighetene som ligger der for å jobbe helt annerledes på mange områder. Hvis man f.eks. frykter at et omvendt klasserom betyr at man treffes mindre og har mindre kontakt med foreleserne sine og andre studenter, mener jeg at man har misforstått helt. Å tenke det omvendte klasserom, den måten å lære på, er jo de store auditoriene med mange hundre studenter som ikke snakker sammen, men som opplever det samme. De kan for så vidt godt sitte hver for seg og oppleve akkurat det, men så kan de bruke ressursene og møteplassene i fellesskap, gjennom aktivt å gå gjennom noe av det stoffet man har fått tilgang til. Når det gjelder interaktiv læring, spill osv., tror jeg også at vi kan se for oss noen muligheter som går langt utover bruken av IKT med den tilnærming at det bare erstatter noen av bøkene, skriveplatene og blyantene vi allerede bruker. Vi skal ikke avskrive mennesker over 50 år. Min erfaring, både fra Twitter og Facebook, er at der er det 50-åringer i hopetall, med stor grad av nysgjerrighet. De er langt mer sosiale etter Twitter og Facebook enn de var før, hvis de, selvfølgelig, bruker det med måte. Vi skal – som representanten Yrvin var inne på – være godt fornøyd med hvor godt rustet vi er på videregående nivå, men vi skal være mye mer ambisiøse når det gjelder barneskolen og ungdomstrinnet. En veldig viktig del av den opprustningen vi gjør av ungdomstrinnet nå, måter å arbeide på, må nettopp dreie seg om å utvide horisonten for å ta i bruk mer IKT. Den måten vi nå legger opp til, f.eks. i matematikk, går nettopp på det poenget som Aksel Hagen var inne på – nemlig at elever som trenger noen spesielle faglige utfordringer, kan få dem der de er, i det miljøet de er, og ikke trenger å bevege seg fysisk fra en ungdomsskole til en videregående skole. Det gir kjempemuligheter. De ambisjonene vi har når det gjelder barn med minoritetsbakgrunn, som kanskje har et morsmål som ikke veldig mange har, kan oppfylles ved at det gis muligheter til å holde det ved like eller utvikle det over Internett. Det gir også muligheter til å samle elever fra mange steder i landet, som da kan beholde og utvikle kompetansen sin, f.eks. i språk. Her finnes det enormt mange muligheter. Det viktigste er at vi alle sammen tar ansvar der vi er. Lærerne må ta ansvar, lærerutdannerne må ta ansvar, IKT-senteret har ansvar, regjeringen har ansvar, Stortinget har et ansvar, og på alle disse feltene må vi bare sørge for at vi får samarbeidet godt videre.
Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Sidan halve salen no har vore på talarstolen og vist til Sogn og Fjordane, er det kanskje naturleg at eg forklarar kva dette handlar om. Mattetimen på Trudvang skule i Sogndal er ikkje slik som mattetimar flest, og som me kjenner dei. Pultar og tavler er bytte ut med mattestafett ute på skuleplassen og i naturen – eit enkelt konsept som kombinerer to gode, nemleg matte og fysisk aktivitet. Utgangspunktet er enkelt: Det er eit ark med 80 oppgåver i gongetabellen, både deling og gonging. Klassen er delt opp i lag som kvart får ein laminert lapp med utvalde oppgåver som må løysast. Det er to og to på kvart lag, slik at dei kan læra seg å samarbeida om oppgåvene i tillegg, og så spring dei tilbake og leverer lappen til neste lag når oppgåva er løyst. Det heile starta som eit avgrensa forskingsprosjekt, der ei gruppe 4.- og 5.-klassingar fekk ein time med fysisk aktivitet i skuletida. Etter to år viste det seg at desse elevane var i betydeleg betre fysisk form og hadde mindre risiko for hjarte- og karsjukdommar enn elevar som berre gjennomførte vanleg kroppsøving etter læreplanen. Konklusjonen vidare er at fysisk aktivitet i skulen har ei enormt stor betydning for borna sin helsetilstand, miljøet på klassetrinnet vart betydeleg betre, og borna fortalde at dei opplevde større trivsel på skulen og fekk større toleranse for kvarandre. Det vart mindre mobbing, og elevane hadde generelt meir positive innspel til problem- og konfliktløysing. Barn med annan kultur, anna språk eller annan hudfarge vart også betre integrert. Sjølv om alle dei andre faga vart kutta med 5 pst. for å få tid til den nye timen, gjorde elevane det svært bra òg på dei nasjonale prøvane. Dette kan naturlegvis alle skular gratis kopiera og få til utan at det trengst løyve verken frå regjering eller storting. Men det trengst meir forsking på dette området. Høgskulen i Sogn og Fjordane, med den dyktige forskaren Geir Kåre Resaland i spissen, har difor søkt Forskingsrådet om 30 mill. kr til eit av dei største studia av skuleborn sin fysiske aktivitet nokon gong her i landet. Me snakkar om eit storskala prosjekt der alle dei 100 skulane i fylket skal delta. Eg trur at dei resultata som kjem ut av denne forskinga, vil kunna revolusjonera resultata i skulen, revolusjonera helsa til elevane og i neste omgang organiseringa av skuledagen. Lat oss få på plass og sikra den forskingsbaserte erfaringa før me går vidare. Alt tyder på at dette går i den nemnde retninga. Arbeidarpartiet vil òg sannsynlegvis programfesta dette, så retninga er klar. Eg trur me skal ta oss den tida me treng.
Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Representanten Hanekamhaug hadde i starten av debatten i dag ei fysisk og verbal utblåsing av dimensjonar om tilstanden i norske skular. Ein skulle tru at det var ei beskriving av situasjonen i 2005, etter at høgresida, med Kristin Clemet i spissen, hadde herja med skulen i fleire år. Me hugsar at det kom konfliktar med lærarar, det kom konfliktar med elevane, og det kom òg konfliktar med foreldra som resultat. Utblåsinga toppa seg med at regjeringspartia hadde stått for ei – for å sitera: «ideologisk slalåmkjøring mellom politisk motiverte reformer de siste 30 årene». Vel, representanten kunne med fordel ha gått 100 år tilbake i skulehistoria. Ho ville ha funne tre raude trådar som går igjen i alle reformer som Arbeidarpartiet har stått for: Tilgang til fri utdanning for alle, ikkje berre dei mest velståande, var eit tidleg krav som har gått igjen i heile historia. Betre kvalitet på utdanningane har heile tida vore eit mål med alle nye reformar, og ei relevant utdanning som støttar samfunnet sitt behov. Dette – nemleg at ein lykkast med desse tre grunnleggjande reformene, dei tre raude trådane som går igjen i alle reformer – er òg grunnen til at Noreg er i ein unik situasjon i dag. Men det er òg verdt å ha med seg at alle dei viktigaste reformene som har vore til debatt i denne sal, har stort sett høgresida vore ueinig i og aktivt stemt imot.