Michael Tetzschner (Høyre), 2016-03-11:
For en liten stat i en farlig verden vil sikkerhets- og forsvarsdelen utgjøre et vesentlig element i utenrikspolitikken, kanskje det vesentligste. De siste årene er det gjenoppstått krenkelser av suverene nasjonalstaters territorielle integritet her i Europa. Problemer som vel mange trodde var løst en gang for alle, og som trygt kunne overlates til historikernes domene når det gjelder å studere hva som hadde skjedd tidligere, har altså blitt realiteter igjen. De har vendt tilbake på en måte som vi ikke har sett siden den tidlige etterkrigstid og under deler av den kalde krigen. Dette har naturlig utløst en generell usikkerhet i nabostatene, som også influerer norsk utenrikspolitikk. Det er med tilfredshet vi hører at landets utenriksledelse så sterkt betoner at disse truslene må møtes ved en videreføring av en forsvars-, sikkerhets- og utenrikspolitikk som er forutsigbar for alle, både venner og eventuelt uvenner, og hvor det er indre sammenheng mellom alle delene av politikken. Jeg har også hørt de små randbemerkninger som er kommet fra opposisjonen i denne saken – fra Arbeiderpartiet – og spurt meg hva annet enn smårevisjoner er det de egentlig har, bortsett fra dette mer demonstrative forslaget av gammel SF-karakter som er under diskusjon andre steder, om atomvåpenfri sone. Situasjonen tilsier at Norge, sammen med sine alliansepartnere, øker oppmerksomheten i eget nærområde. Vi må styrke det politiske samarbeidet i Norden. Også de sivile, økonomiske og forskningsmessige aktivitetene i nordområdet og Arktis må styrkes for å hevde norsk suverenitet og fremme norske interesser. Utviklingen i nordområdene preges av økt interesse, geopolitisk, og klimaendringer, som riktignok også skaper muligheter. Vi har alle muligheter til selv å bidra til at nordområdene forblir en fredelig og stabil region. Samarbeidet i Arktis bygger på en gjensidig anerkjennelse av interesser, en bærekraftig ressursforvaltning og utvikling av samarbeidsorganer. Samtidig har utenriksministeren i sin redegjørelse understreket at stabiliteten i nord ikke kan tas for gitt. Russisk styrkeoppbygging og intensivering av øvelser i nord påkaller årvåkenhet. Den militærstrategiske balansen i nord forskyver seg i vår disfavør. Dette må møtes med en konsekvent og forutsigbar linje fra norsk side. I løpet av 2016 vil Arktisk råd gå inn i sitt tredje tiår. Samarbeidet mellom medlemsstatene fungerer godt og bidrar til å sikre en fortsatt stabil utvikling i regionen. Norge og de andre kyststatene til Polhavet har særlige forutsetninger for å ta hånd om Polhavet. Lavspenning i vårt hjørne av Europa forutsetter realisme og årvåkenhet for å kunne håndheve de nordiske landenes suverenitet over alle deler av området. Det er derfor med glede at de av oss som deltar i det mer organiserte parlamentariske samarbeidet i Nordisk råd, konstaterer at de nordiske lands interesser konvergerer på nær sagt alle områder. I dette bildet vil jeg også fremheve de baltiske land, som nå i større grad søker til sine nordiske naboland for å styrke de økonomiske og kulturelle bånd, og som peker fremover og lenger enn det forsvarspolitiske samarbeidet de er med i ved sin inntreden i NATO. Vi kan også snart markere at Norden faktisk har vært atomfritt i ca. 25 år. Det har sammenheng med Sovjetunionens sammenbrudd, som også betød at det rundt Østersjøen ble etablert tre nye selvstendige nasjoner uten atomvåpen. Slik sett kan man i historiens sladrespeil si at sammenbruddet av Sovjetunionen har gitt større bidrag til fjerning av atomvåpen fra landområder enn alle SFs og SVs senere bestrebelser for å vektlegge ensidig vestlig nedrustning. Den historisk sett nye kontakten og samarbeidet som legger det beste grunnlaget for å gjøre Østersjøen til et fredens hav, er der. Slik sett er det et paradoks at de land – foruten Danmark – som ligger oss nærmest, ennå ikke er en del av NATO. Men det er oppmuntrende tegn til at man har fått en sterk offentlig opinion om styrket forsvarssamarbeid i Finland og Sverige. Til gjengjeld har disse land vært mer interessert i å knytte seg til politisk samarbeid i Europa. Der har også Norge mer å bidra med.