Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2019-12-17:
Jeg vil gjerne takke min gode kollega representanten Erlend Wiborg for å ta opp denne interpellasjonen, og jeg tror kanskje dette er en av de viktigste interpellasjonene jeg har sett mens jeg har vært her på Stortinget, på grunn av det prinsipielle temaet som tas opp. For å være helt ærlig er jeg egentlig veldig lei meg for at vi trenger denne interpellasjonen, men det er kanskje litt slik den er, den tiden vi lever i. La meg begynne med å si at jeg ikke har sans for brenning av bøker, enten det er Koranen, andre religiøse bøker eller bøker generelt. Det gir meg assosiasjoner jeg ikke liker. Men denne debatten handler nettopp om at det ikke har noe si hva man liker eller ikke liker. Den handler om å forsvare folks rett til å si det de vil, i henhold til ytringsfriheten, som også innebærer en del handlinger – grunnleggende ytringsfrihet. Og selv om det følgende, Voltaires vise ord, er blitt sitert her mange ganger tidligere, føler jeg at det fortjener å bli repetert: Jeg trenger ikke nødvendigvis å være enig i det du sier, men jeg vil med livet som innsats forsvare din rett til å si det. Ytringsfriheten er under press også her i Norge, fra folk og grupperinger med ekstreme religiøse meninger, fra folk med en politisk agenda. De fleste av oss sensurerer oss selv i dag. Jeg skammer meg litt over å innrømme det, men også jeg tenker mye over hva jeg bør la være å si, fordi prisen for å si ting – f.eks. kritiske ting om islam – er ganske høy. Man vet at personer med ekstreme religiøse ideer og andre med religiøse politiske agendaer bruker slike sitater for å true og kneble debatten. Den prisen man betaler ved at man begrenser sin egen frihet når man utsettes for slike trusler, føles ofte litt for høy, også for oss politikere, som er vant til å være i offentlighetens søkelys. Det er synd, men det er sannheten. Mange har betalt den prisen. For noen uker siden hadde jeg i denne salen besøk av tre av de modigste personene jeg noen gang har møtt. Det var Zineb El Rhazoui fra Frankrike, som er den eneste overlevende fra Charlie Hebdo-redaksjonen. Jeg hadde også besøk av Flemming Rose, tidligere redaktør i Jyllands-Posten, og imam Tawhidi fra Australia. Alle tre er personer som har sagt kritiske ting om både islam og dem som fronter ekstreme meninger, og de betaler prisen ved at de har vakter rundt seg 24/7. Også vår egen Vebjørn Selbekk, som representanten Wiborg tok opp, har betalt denne prisen, fordi han trykket en faksimile av Muhammed-karikaturene, og den daværende utenriksministeren valgte å omtale hans handlinger som et eksempel på at det var ekstremister på begge sider. Ytringsfrihet handler om mye, også om religionsfrihet. I 25 pst. av verdens land, rundt 50 land, er det restriksjoner på utføring av religion. Vi ser at jenter blir kidnappet, konvertert og tvangsgiftet fordi de tilhører minoriteter. Og til syvende og sist er det dette ytringsfriheten også handler om: religionsfriheten. Derfor må vi sette ned foten for begrensninger i ytringsfriheten og sørge for at vi har en åpen, demokratisk debatt hvor folk tør å si det de mener, og ikke lar frykten for trusler fra folk med ekstreme meninger begrense hva de sier. Når folk trues fra å gjøre noe, er det den samme politiske og hatske agendaen som ligger bak, som gjør at minoriteter i en rekke av verdens land lever som annenrangs borgere fordi de er skyldige i en eneste ting: at de tror på noe annet enn majoriteten. Å stå opp for ytringsfriheten er noe av det viktigste vi kan gjøre som politikere, og jeg slutter meg derfor også til det representanten Wiborg sa. Jeg skulle gjerne ha sett at enda flere representanter hadde vært til stede her i salen i dag i denne debatten og sagt hva de mente om dette temaet.