Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Jeg vil starte dette innlegget med å trekke fram en setning fra komiteens innstilling, hvor det heter: «Fisken er ein nasjonal fellesressurs som skal forvaltast og utnyttast til beste for samfunna langs kysten.» Når jeg trekker fram nettopp dette sitatet, er det fordi jeg er sterkt opptatt av det som er et mål for de fleste av oss, nemlig å sikre hovedtrekkene i dagens bosettingsmønster. Skal vi lykkes med det, må vi finne fram til ordninger som sikrer at de ressursene som finnes lokalt, blir utnyttet på en måte som skaper nye og sikrer dagens arbeidsplasser. Noen annen løsning finnes ikke. Og da kommer vi ikke utenom at fiskeriene må spille en helt sentral rolle. Vi snakker jo om vår nest største eksportnæring og en næring som er forankret i en ressurs som alltid vil være der hvis vi opptrer på en forsvarlig måte. Hele komiteen står bak det nevnte sitatet, men ikke uventet kan det settes et stort spørsmålstegn med hensyn til de praktiske løsningene som Høyre og Fremskrittspartiet står for. Å tro at ressursene skal komme lokalsamfunnene til gode når kapitalkreftene nærmest slippes fri, er temmelig blåøyd. I hovedtrekk er det to måter vi kan utnytte ressursen på. Vi kan legge opp til det som er maksimalt lønnsomt i kroner og øre for Norge som nasjon. Eller vi kan balansere fiskeripolitikken vår med hensyn til andre verdier, som f.eks. bosetting. Jeg er glad for at det store flertallet så klart gir uttrykk for at sistnevnte måte å gjøre det på er riktig. Også jeg understreker imidlertid at vi må snakke om lønnsomhet, men det er forskjell på lønnsomhet og maksimal profitt, som jeg føler at både Høyre og spesielt Fremskrittspartiet vil legge til rette for. Da blir det de største og sterkeste som vinner fram, og det betyr sentralisering. Også jeg vil hevde at det er behov for å se på alle sider ved denne næringen for å øke lønnsomheten. Også her er det nødvendig med nytenkning. Men når det blir snakk om deltakerloven og råfiskloven, snakker vi om noe av det som jeg vil kalle for grunnlovsgivningen innenfor næringen. Da er det nødvendig å gå forsiktig fram. Etter mitt syn har komiteflertallet funnet en god balanse også på dette området. For eksempel synes det fornuftig ikke å gå lenger enn til å videreføre dispensjonsadgangen når det gjelder industriens eierskap i flåten. Etter mitt syn vil en fortsatt fiskereid flåte være den beste garantien med sikte på bosettingen. For å sikre industrien stabil råstofftilgang synes det imidlertid nødvendig at industrien gis anledning til å eie deler av havfiskeflåten. Da bør lokalt eierskap tilstrebes når det er mulig å reise kapital. Når det gjelder båtstørrelse og flåtefornyelse, vil jeg trekke fram sjarkflåten og understreke at den ikke må glemmes. Den er nemlig svært viktig for flere regioner. Jeg er også enig i at skillet mellom havflåten og kystflåten bør utredes nærmere, men understreker at kystflåten må være ryggraden hvis bosettingen skal sikres. Av samme grunn må ombordproduksjonen begrenses til å gjelde råstoff som av kvalitetshensyn ikke bør produseres på land, slik fylkestinget i Nordland enstemmig har gått inn for. Til slutt vil jeg understreke betydningen av at samarbeidet med fiskeriorganisasjonene videreføres.