Bent Høie (Høyre), 2003-01-09:
Jeg regner med at dette er en debatt som presidenten setter pris på å følge. Det er en svært interessant debatt denne interpellasjonen trekker opp. Vi har nå ett års erfaring med statlig eierskap av sykehusene. Med de erfaringer vi har gjort i løpet av dette året, er jeg svært fornøyd med det svaret som helseministeren her gir, bl.a. med hensyn til hvordan rapporteringen tilbake til Stortinget skal videreutvikles og forbedres. Foretakene har et stort ansvar, og herunder må de også ha stor frihet. Hvis ikke går ikke styringssystemet opp. Men helseforetakene er selvsagt ikke fristilt fra de helsepolitiske prioriteringene og ikke minst de retningslinjene som legges hvert år i forbindelse med budsjettbehandlingen. Den åpenheten som foretakene tilstreber, innebærer også at modeller og forslag blir luftet med omverdenen, uten at de nødvendigvis blir de endelige vedtakene. Dette er positivt. Men vi må også se spørsmålet i lys av det styringssystemet som vi har vedtatt for bare litt over et år siden. Før det var fylkeskommunene sykehuseiere. Det betydde at det altså ble utviklet 19 selvstendige helsepolitiske retningslinjer på fylkesnivå, samtidig som det var samordning på regionalt nivå, og staten gav sine føringer. Nå er det politiske ansvaret plassert ett sted – hos statsråden. Jeg mener at dette innebærer at innbyggerene over tid vil få et mer likeverdig helsetilbud og i betydelig større grad bli sikret at de helsepolitiske prioriteringene blir gjeldende. Men representanten Ballos spørsmål åpner etter min oppfatning opp to nye grunnleggende problemstillinger: Hvor går grensen mellom hva foretakene bør kunne beslutte, og når bør Regjeringen og Stortinget trekkes inn? Og hva er foretakenes spillerom hvis Stortinget vedtar målsettinger og prioriteringer som ikke går opp økonomisk, eller enda verre: går på tvers av andre vedtak som de samme organene har fattet? De spørsmålene er vi nødt til å gi svarene på selv. Til det første spørsmålet, om hvor grensen går for foretakenes beslutningsmyndighet, er det mest nærliggende å vise til de føringene som er lagt til grunn for loven. Jeg vil vise til flertallets merknader til § 16 i lov om helseforetak. Her står det at flertallet «har merket seg at staten utøver sin eierstyring i foretaksmøtet. Dette betyr at de regionale foretakene arbeider etter fullmakter fra sine eiere i den løpende drift og dermed har stort ansvar og betydelig myndighet». Når en videre ser på kriteriene for hvilke saker som skal behandles av foretaksmøtet, trekker det samme flertallet fram eksempelet: nedleggelse av sykehus. Det innebærer at Regjeringen i utgangspunktet har lagt listen høyt for hvilke saker som skal bringes inn for foretaksmøtet. Dermed bringes vi direkte over i spørsmål nr. 2: Hva når Stortingets retningslinjer ikke går opp økonomisk, eller er sprikende? Svaret er etter min oppfatning at dette er en utvikling som vi har ansvaret for ikke skal skje. Vi har valgt å organisere foretakene på den måten som vi har gjort, nettopp for å unngå at sykehusene skal bli styrt gjennom Stortingets spørretime. Derfor er dette en god anledning til å stille oss selv spørsmålet: Har vi klart å holde på denne målsettingen?