Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2012-05-21:
La meg først få lov til å takke saksordfører for kloke og velvalgte ord. Jeg slutter meg i all hovedsak til det som saksordfører har sagt. Dagen i dag er en historisk dag for Kirken og for nasjonen. Etter århundrer med statlig styring av Den norske kirke skal Grunnloven endres slik at Kirken får sin velfortjente frihet fra statlig overstyring. Båndene mellom stat og kirke skal løses, men båndene mellom kirke og folk skal styrkes, ble det sagt etter kirkeforliket. Det er i grunnen godt sagt. Jeg er, som det står i forslaget, en av forslagsstillerne blant mange og var selv en av grovarbeiderne i kirkekomiteen, som Vårt Land skrev om i dag. Selv om avisen ikke gir et helt presist bilde av hvordan disse forhandlingene i virkeligheten foregikk, er det interessant å se. Uansett gjorde disse grovarbeiderne en så god jobb at det ser ut til at et tilnærmet enstemmig storting slutter opp om forslagene i dag. Vi vanlige kirkemedlemmer kommer neppe til å merke så veldig mye til disse endringene med det første, men at Kirken nå gis handlingsrom til å utvikle seg som selvstendig trossamfunn, mulighet til selv å utpeke egne ledere og til å videreutvikle relasjonene mellom Kirken og kirkemedlemmene uten statens klamme hånd, er et langt skritt i riktig retning. Som kirkemedlemmer vil vi også få større innflytelse gjennom nye valgordninger. Jeg vil også gi ros og honnør til et samlet politisk miljø for den innsats og det mot som kreves for å gjennomføre slike store og viktige endringer. Siden anledningen byr seg så sjelden, vil jeg også særlig takke tidligere kirkeminister Trond Giske for det som til slutt ble en ryddig og ærlig forhandling, med sikte på et best mulig resultat for stat og kirke. Jeg vil også sende noen tanker til mine opposisjonskollegaer, som i nattlige forhandlinger, både under og etter kirkeforliket, har opptrådt ryddig og samlet. Jeg ser av denne innstillingen og enkelte oppslag i mediene at Senterpartiet ikke vil stå inne for den inngåtte avtalen. Det er trist, og det bygger opp under en politikerforakt som jeg håpet at vi alle forsøkte å bekjempe gjennom å være ærlige og redelige i våre politiske gjerninger. Det er ikke vanskelig å forstå at det knirker i regjeringssamarbeidet fra tid til annen når Senterpartiet snur ryggen til avtalen som er inngått med deres egne ledere i front. Håndtrykket til en senterpartist er ikke lenger hva det var. For Fremskrittspartiet har det vært viktig at vi som nasjon ikke skal miste vårt kristne fotfeste gjennom disse endringene i Grunnloven. I det som nå blir ny § 2, befestes vår kristne og humanistiske arv som vårt verdigrunnlag. Grunnloven har ikke tidligere hatt noen verdiparagraf, og med denne endringen tydeliggjør Stortinget hvilke verdier vår videre samfunnsbygging faktisk tar utgangspunkt i. Jeg har sett at det er enkelte som har engasjert seg i å beholde Grunnlovens § 2 uendret, som vedtatt av grunnlovsfedrene i 1814. Det toget gikk allerede i 1851, da bestemmelsen ble endret for første gang, slik at også jøder kunne få adgang til riket. Bestemmelsen er etter det blitt endret flere ganger, og en del som argumenterer med – både på utsiden her og andre steder – å henvise til at grunnlovsfedrene visste hva de gjorde i 1814, er nok ikke helt på det rene med hvilke konsekvenser det standpunktet faktisk har. Noen har også hevdet at Grunnlovens § 2 i dagens form gir Bibelen en slags rang som rettslig dokument. Det er nok basert på en misforståelse om hva § 2 egentlig rommer. I dag er det tre elementer i Grunnlovens § 2. For det første sikres religionsfriheten. Det er en bestemmelse som kom inn i Grunnlovens § 2 så sent som i 1964. Denne bestemmelsen flyttes nå til ny § 16. Det andre elementet er å gi statskirkeordningen en grunnlovsmessig forankring. Det handler altså ikke om å oppstille skranker for statens alminnelige lovgivning, men den retter seg i det vesentligste mot staten eller Kongen som kirkestyrer. Det tredje elementet som § 2 i dag omhandler, er oppdragerplikten. Det er en plikt etter Grunnloven at alle medlemmer av statskirken skal oppdra sine barn i samme tro. Det er en plikt som i lang tid har vært uten særlig reell betydning. Jeg bruker litt tid på dette fordi jeg synes det er viktig, og fordi det i det offentlige ordskiftet er en del som bevisst forsøker å villede rundt disse spørsmålene. Det siste argumentet jeg har sett i rekken, er at disse endringene vi skal foreta i dag, skal være i strid med Grunnlovens § 112, fordi endringene angivelig er i strid med Grunnlovens ånd og prinsipper. Det er et syn som man selvfølgelig kan argumentere ut i fra. Dersom man faktisk mener dette, har man jo i vår vidunderlige rettsstat muligheten til å gå til søksmål mot staten for å få Høyesterett til uavhengig å vurdere dette. Selv mener jeg dette vil være fånyttes, av to grunner. For det første mener jeg det vedtaket vi vil fatte senere i dag, klart er innenfor rammen av § 112. For det andre vil jeg se det som tilnærmet utenkelig at Høyesterett skulle sette et tilnærmet enstemmig stortingsvedtak om grunnlovsendringer i en normal konstitusjonell situasjon til side, som grunnlovsstridig. Vi skal heller ikke miste av syne at Grunnloven § 2 bare er en av flere bestemmelser som endres i dag. Alle bestemmelsene som gir staten en beslutningsrolle overfor Kirken, endres. Den nye religionsparagrafen, § 16, blir også forsøkt tolket på en litt snedig måte. Her skal angivelig bestemmelsen om at også andre tros- og livssynssamfunn enn Den norske kirke skal få økonomisk understøttelse av staten, bety en slags likestilling av alle religioner, i grunnlovsmessig forstand. Det er relativt upresist. Verdigrunnlaget vårt skal fortsatt være kristent, det står i § 2. Men det er riktig at staten, som gir penger til ett trossamfunn, også må gi penger til andre tros- og livssynssamfunn. Det er en plikt vi allerede har i dag. Rammene for dette fastsettes naturligvis ved lov. Men å antyde, som enkelte har gjort, at det vil ha betydning for forholdet mellom religioner og endatil for korset i det norske flagg – som enkelte på sosiale medier har argumentert sterkt for – er svært langt unna de faktiske forhold. Det vedtaket som fattes i dag, er resultatet av en lang politisk prosess gjennom mange, mange år. Det har vært mange utredninger. Det offentlige ordskiftet har vært omfattende, og det har vært debattert i ulike arrangementer om dette i mange, mange år. Det resultatet som samtlige stortingspartier – unntatt Senterpartiet – står bak, er svært godt. Det er bra for Kirken. Det er bra for staten. Det er bra for å sikre vår kristne og humanistiske arv som grunnlag for den videre byggingen av landet – sammen med de grunnleggende prinsipper og de premisser som demokrati, rettsstat og menneskerettigheter legger. Dette er endringer vi bør være stolt av. Det er et historisk sus over de endringene som i dag vil bli vedtatt, og da er gratulasjoner på sin plass. Jeg anbefaler således Fremskrittspartiets representanter om å følge innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen på alle punkter.