Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Jeg skulle også gjerne ha snakket om det Åse Wisløff Nilssen var inne på her. Det var veldig viktig og veldig riktig, så det vil jeg gjerne bakke opp senere i en annen sammenheng. Enten Arbeiderpartiet er i regjeringsposisjon eller er i opposisjon, er Arbeiderpartiets hovedoppgave å bekjempe fattigdom, arbeidsledighet og sosiale forskjeller. Samtidig legger vi til grunn at verdiskaping er av grunnleggende betydning for samfunns- og velferdsutviklingen. Derfor bygger vi vår politikk på å skape og å fordele rettferdig. I Stoltenberg-regjeringens forslag til statsbudsjett er derfor helse og sosiale spørsmål satt øverst. Vi vil forbedre og bygge ut helsetjenester og gjennomføre en historisk utbygging av eldreomsorgen, der bl.a. den vedtatte eldreplanen, som inneholdt 24 400 nye sykehjemsplasser og eldreboliger, er utvidet med 9 000 flere plasser, som betyr en samlet statlig innsats på nærmere 40 milliarder kr i investering og drift. Vi følger opp opptrappingsplanene for psykisk helse, kreftbehandling og utstyr på sykehusene. Alt dette gjør vi for at vi skal ha gode og likeverdige tilbud av behandling, pleie- og omsorgstjenester, uavhengig av bosted, inntekt, kjønn og sosial bakgrunn. Arbeiderpartiet tar på alvor at de funksjonshemmedes kår, mulighetene for deltaking og likestilling ennå ikke er gode nok. Arbeiderpartiet tar også på alvor at vi ennå har mangler innenfor rusfeltet. Vi har i vårt budsjettforslag økt bevilgningene på rusfeltet betydelig, og vi følger opp med en omfattende handlingsplan mot rus. I de siste dagene har narkomane og situasjonen for narkomanes pårørende på en gripende måte fått oppmerksomhet gjennom Stoltenberg-familiens modige opptreden. Vi vil følge opp med tiltak både på behandlings- og omsorgssiden, slik vi allerede har varslet. I et velferdssamfunn som Norge har fellesskapet et sterkt og klart ansvar for dem som ikke automatisk får ta del i vår velstands- og velferdsvekst. Derfor har Arbeiderpartiet lagt inn klare forbedringer i budsjettet for 2002, og vi vil i sterkere grad enn hittil nøye gjennomgå hva vi kan gjøre for å hindre at folk skal bli fattige i det rike Norge. Vi venter i spenning på om Bondevik-regjeringen vil følge opp de forslag Arbeiderpartiet allerede har fremmet, som f.eks. økt innsats for å redusere utstøting av eldre arbeidstakere fra arbeidslivetordning med lønnstilskudd til bedrifter som tar inn arbeidstakere som ikke kan yte 100 pst.økning av barnetillegget i folketrygdenbedre ordninger for enslige forsørgere med funksjonshemmede barnstønadsordning for unge som blir syke under utdanningbedre økonomiske ordninger for dem som trenger attføringspengergratis blåresept-medisin for eldre og uføregjennomgang og justering av sosialhjelpssatsene. Ja, lista er mye lengre! Så er jeg noe bekymret over hva Bondevik-regjeringen ser ut til å legge i fornyelse av offentlig sektor. Vi trenger å fortsette Arbeiderpartiets arbeid med å fornye offentlig sektor, slik at de offentlige tilbudene innenfor f.eks. skole, helse og politi skal bli bedre. Men den faren jeg ser, er at den nye regjeringen kan komme til å forveksle fornyelse med privatisering. Det trenger vi ikke. Velferdstjenester til syke og gamle må ikke bli forretningsvirksomhet. Menneskene i arbeidslivet, med den bredden av kunnskaper disse representerer, er den aller største ressursen for framtidas velferdsstat. Derfor må vi ta vare på arbeidstakerne. Dette gjelder ikke minst innenfor helse- og omsorgsyrkene. Derfor har vi ikke råd til å eksperimentere med å avsette disse og sette inn representanter som vil tilby tjenester der det å tjene penger er et hovedformål. På borgerlig side hevdes det at dette er et middel til å få mer ut av hver krone for å finansiere velferdsstaten. Velferdsstatens eksistens kan ikke henge på private tjenester. Finansiering av velferdsstaten er et spørsmål om vilje og holdning til å bruke fellesskapets ressurser til tjenester, og mindre til ytterligere skattelettelser.