Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2009-04-02:
La meg, før jeg glemmer det, fremme forslaget vi har som er utdelt på pultene. Når det ikke kom med i innstillingen, var det på grunn av en liten uoverensstemmelse i komiteen. Men nå har jeg i ettertid, sammen med Stortingets kontor, vurdert det dit hen at det er mest rett av oss å fremme det forslaget. Det er herved fremmet. La meg begynne med politikken. Det vi snakker om her, er etter min oppfatning et lovvedtak som tilkjennegir en grunnleggende mistillit til lokaldemokratiet. Man fratar i dag flere av de 19 kommunene som er rammet, retten til å forvalte opptil ⅔ av sitt areal, bl.a. Norges mest folkerike kommune og den kommunen med størst befolkningsvekst, nemlig Oslo. De mister altså ⅔ av sitt eget areal. Det er ingen overraskelse at sosialistene mener det er bedre at Erik Solheim og statsmakta forvalter disse arealene enn at lokalpolitikerne gjør det. For i SV er styrking av statsmakta på bekostning av både privat eiendomsrett og lokaldemokratiet helt i tråd med egen politikk og sosialistiske prinsipper. At Senterpartiet i dag med entusiasme gir sin tilslutning til dette historiske forslaget, som det blir sagt fra posisjonen, er sjokkerende – særlig med tanke på at Senterpartiets stortingsgruppe før framleggelsen må ha godkjent at også landbruket skulle inkluderes i byggeforbudet, for det stod det altså i det opprinnelige forslaget fra Miljøverndepartementet. Så må jeg si, og det håper jeg vi får en avklaring på – hvis ikke vi får det i Høyres innlegg, får vi det i hvert fall i replikkordskiftet – at det overrasker meg stort å høre i debatten, fra SVs representant riktignok, at Høyre kommer til å stemme for dette forslaget. Med den retorikken som Høyres lokalpolitikere og Høyres talsmenn tidligere har lagt på bordet i den offentlige debatten i denne saken, må jeg si at det er rimelig overraskende dersom det er riktig at Høyre stemmer for. Det er altså slik at man har hatt lovfestet lokal forvaltning av disse områdene i 120 år, og man har drevet industriell skogsdrift i disse områdene i 400 år. Samtidig som man har hatt disse tingene på plass, har altså over 1 million mennesker hvert eneste år benyttet seg av Marka som friluftsområde og rekreasjonsområde. Jeg snakker med mange lokalpolitikere rundt omkring i dette landet, i likhet med mange av mine kolleger i salen er jeg sikker på, og jeg opplever at stadig flere lokalpolitikere med entusiasme snakker om hvor viktig naturbasert friluftsliv er for dem som politikere. Da tenker jeg at det er faktisk slik at når dette har fungert i 120 år, er det ingen grunn til å tro at dette ikke skal fungere i 120 år til. Vi har også Markaforskriften, som gir nettopp miljøvernminister Solheim en mulighet til å gripe inn dersom ting skulle skje som ikke er i tråd med nasjonale retningslinjer. En ytterligere innstramming er etter min oppfatning ikke nødvendig. Komiteen påpeker jo til og med at nettopp landbruket har bidratt til å åpne Oslomarka også for friluftslivet. Jeg tror jeg skal gå så langt som til å si at også bebyggelsen og bosettingen i Maridalen og Sørkedalen har bidratt til det. Men det viktigste motargumentet mot loven er det prinsipielle med at Stortingets flertall i dag tilkjennegir en grunnleggende mistillit til lokaldemokratiet. Det vil ikke Fremskrittspartiet støtte, og dermed har vi også fremmet det forslaget vi har gjort. Jeg vil imidlertid peke på én klar fordel ved å verne Oslomarka, nemlig at representanter for Oslomakta nå får føle på kroppen hvordan statlig tvangsvern og ansvarsovertakelse av arealforvaltningen medfører begrensninger for by- og næringsutvikling. Dette har mange store, men innbyggerfattige norske kommuner følt i mange, mange år. Nå føler man det i Oslo, og jeg må si at selv om jeg stemmer mot denne loven i dag, finner jeg litt glede i nettopp det. Statsråd Storberget sa en rekke ganger i forhold til Regjeringens noe klønete håndtering av hĳabsaken: Jeg vil ikke gå inn på prosess. Men jeg er villig til å gå inn på prosess i denne saken. For i desember sa statsråd Solheim at dette er en gavepakke til befolkningen i indre Oslofjord. I januar begynte kritiske røster å reise seg. Landbruket, som i høringsutkastet ikke ville bli direkte rammet, men som i det framlagte lovforslaget ble rammet av et byggeforbud, var først ute. Ikke noe problem, og loven vil ikke bli endret, sa statsråden. Hytte- og villaeiere i Marka kom på banen etter hvert da de forstod at deres eiendomsrett til egne hus og hytter ble sterkt svekket av markaloven på grunn av byggeforbudet. Ikke noe problem, og loven vil ikke bli endret, sa statsråden. Så kom frilufts- og idrettsinteressene på banen, som også ville få sterke begrensninger i forhold til tilrettelegging av infrastruktur for utøvelse av nettopp friluftsaktiviteter og idrett. Ikke noe problem, og loven vil ikke bli endret, sa statsråden. Så sent som i midten av mars uttalte representantene Sande og Thorkildsen til Aftenposten og Nationen at loven ikke ville bli endret, at man gjennom merknader skulle sørge for å ivareta de nødvendige hensyn, og at det ikke var behov for endringer i loven. Så – jeg skulle nesten til å si heldigvis – kom representanten Per Olaf Lundteigen på banen – og loven ble for landbruket og friluftsinteressene på vesentlige punkter endret. Jeg må innrømme at disse endringene helt klart var til det bedre, særlig for landbruket, men at det gjaldt nettopp landbruket og friluftslivet og ingenting mer, står fortsatt fast. Verken problematikken rundt pukkverket på Hadeland eller på Huken i Oslo er avklart, og ikke minst er forholdet til hytte- og villaeiere etter min oppfatning meget kritisk. Men de endringer som har blitt gjort, illustrerer veldig klart to ting. Selv om statsråd Solheim og jeg ikke er så enige bestandig når vi diskuterer ting i denne salen, bruker jeg ofte å skryte av Solheims og Miljøverndepartementets ryddighet og ordentlighet i forhold til den jobben som gjøres. Det er det ingen grunn til å gjøre denne gangen, vil jeg si. Man kunne nesten være fristet til å spørre om Miljøverndepartementet har lånt folk fra Olje- og energidepartementet i denne saken – det kan jo hende at det er der det ligger. Men verken Miljøverndepartementet eller de tre stortingsgruppene til regjeringspartiene har gjort jobben grundig nok. De klare uttalelsene i media og også korrespondansen mellom komiteen og Miljøverndepartementet viser også det. I svar fra Miljøverndepartementet datert 25. mars sier statsråd Solheim: «Moderniseringsarbeider inne i hyttene vil kunne gjennomføres uten hensyn til markaloven. Under forutsetning av at tiltaket ikke vesentlig tilsidesetter lovens formål» osv. Det stemmer sikkert nok, men det er altså noen krav som stilles til det. For det første kan man med hjemmel i § 15 gi dispensasjon, men det «kan ikke dispenseres fra krav om utarbeidelse av reguleringsplaner etter plan- og bygningsloven eller andre saksbehandlingsregler.(…) bestemmelsene i plan- og bygningsloven gjelder ikke.»(…) (…) (…) Man viser også til plan- og bygningsloven § 1-6, som lister opp følgende: «f.eks. oppføring, riving, endring, herunder fasadeendringer, endret bruk og andre tiltak knyttet til bygninger, konstruksjoner og anlegg, samt terrenginngrep og opprettelse og endringer av eiendom.» Dette er jo vanskelige juridiske formuleringer. Men i klartekst betyr det at dersom du bor i Sørkedalen, i Maridalen eller i en av de 1 500 boligene eller 3 300 fritidsboligene, og ditt hus eller hytte skulle brenne, så vil det med denne loven helt åpenbart påhvile deg som eier å kunne dokumentere at fordelen ved å bygge opp huset ditt eller hytta di er klart større enn ulempene for friluftslivet, naturmiljøet og allmennhetens interesser. Jeg ser fram til saksbehandlingen. For å si det sånn: Jeg håper jo at vi unngår brann i Oslomarka, men jeg ser fram til saksbehandlingen når en utbygger eller en huseier skal dokumentere, og jeg gjentar, at det er en klart større fordel ved å bygge opp huset eller hytta enn det er ulemper for friluftslivet, naturmiljøet og allmennhetens interesser. Jeg er spent på hvordan det blir. Heldigvis er det ikke bare jeg og Fremskrittspartiet som hevder dette. Det gjør også høyesterettsadvokat Bjørn Stordrange, en av landets fremste eksperter på verneprosesser, bl.a. i en betenkning datert 17. mars, og også grundig sitert i Nationen den 21. mars. Det er altså slik at det er en teoretisk mulighet for å kjøre singel inn i oppkjørselen din, eller å sette opp rekkverk på verandaen eller for så vidt skifte vinduer, men det må være etter å ha gjennomført en planprosess, som i Oslo kommune koster i størrelsesordenen 100 000 kr, og i ingen kommuner under 60 000 kr. Dette vil ikke gjelde landbruket. Det vil gjelde en god del av de frilufts- og idrettsrelaterte tiltakene, og det vil gjelde absolutt alle tiltak i eksisterende hus og hytter i Maridalen og Sørkedalen og de øvrige områdene som er bebodd. Totalt 4 800 villa- og hytteeiere fikk ingenting da Per Olaf Lundteigen og kompani endret loven. Snuoperasjonen sier imidlertid også noe annet. Da Oslo-makta selv oppdaget at de ble truet av tvangsvern og statlige overgrep, ble presset så sterkt at Miljøverndepartementet ble tvunget til retrett. Jeg minnes også den enorme entusiasmen grunneiere og lokalpolitikere i Trillemarka la for dagen, til ingen nytte. Man kan slå fast at da representanten Lundteigen sloss for sine egne velgere i Trillemarka, i grisgrendte strøk i Buskerud, så tapte han så det suste, men når han denne gangen slåss for Oslo-makta og deres interesser, da er i hvert fall en delseier innen rekkevidde – en delseier som ikke var innen rekkevidde i Trillemarka. Så til et poeng som jeg mener er ganske viktig. Oslofjordregionen har de siste år hatt en enorm befolkningsvekst. Og den kommer til å fortsette. Ifølge Statistisk sentralbyrå vil de fire fylkene som får arealer vernet her, til dels betydelige arealer, særlig for Oslos del, i løpet av de neste 20 årene få 285 000 nye innbyggere. Den sterkeste veksten i antall er antatt å komme i Oslo og de delene av Østfold og Akershus som ligger nærmest Oslo, altså de kommunene som nå i hovedsak blir omfattet av vernet. Veksten har i de senere år vært sterkere utenfor Oslo enn i Oslo, men Oslo er uansett den viktigste generatoren i denne veksten. Disse 285 000 menneskene skal både ha hus å bo i, en arbeidsplass å jobbe på og infrastruktur for å komme seg til og fra hus og hjem. Når kommunen nå fratas retten til å forvalte opp mot to tredjedeler av sitt areal, gjør det for det første byutviklingen vanskeligere, og for det andre vil det helt åpenbart øke presset på matjorda. Og da ber jeg Senterpartiet om å lytte – for her snakker vi om den beste matjorda i Norge. Dette bidrar Senterpartiet til å legge økt press på. Det er vanskelig for meg å begripe. Når man i tillegg vet at SV stort sett motsetter seg enhver regulering av hus med over tre etasjer, skjønner ikke jeg, i likhet med representanten Tybring-Gjedde, hvor Regjeringen mener at disse 285 000 skal bo, jobbe, eller hvordan de skal komme seg mellom bopel og arbeidsplass. Så vil jeg ta et siste poeng. NTP-en ble nevnt i stad. Om det er store nok samferdselsutbygginger på Østlandet, får vi ta i en annen debatt, men det er altså planlagt et ikke ubetydelig antall nye utbygginger av både vei og jernbane i Oslo. Til det trenger man mye stål og betong, men man trenger ikke minst enorme mengder med pukk. Det har man mulighet for å finne både i Huken her i Oslo og på Hadeland. Begge disse områdene blir nå vernet. Det vil teoretisk sett være mulig med videre drift i både ett, fem og ti år, men de volumene jeg snakker om, lar seg ikke realisere med den grensen som fortsatt ligger til grunn også i dagens forslag. For SV bør jo dette være et lite paradoks. For det man faktisk gjør her, er å sørge for at man må transportere 5 milliarder tonnkilometer med pukk mer enn man hadde gjort hvis man hadde tillatt fortsatt drift på Hadeland og på Huken. Og man kan jo fort regne ut at å transportere 5 milliarder tonnkilometer pukk fører til store klimagassutslipp, men også til svevestøvproblematikk og trafikkvekst i de mest befolkningstette områdene på Østlandet. Det klarer ikke jeg å forstå kan være god miljøpolitikk.