trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Bare en kort merknad på slutten av debatten. Det er selvfølgelig ikke sånn at det i det første forslaget ligger et ønske om bruk av militære aksjoner mot Israel, hvis det skulle være noen misforståelser. Så til Inge Lønning. Jeg kan ikke nekte Inge Lønning å holde mange innlegg i løpet av en flere timers debatt i dette storting, men uten noe innhold. Det er en demokratisk rett som Inge Lønning har, og som alle andre måtte ha. Men jeg kan jo konstatere at det ikke er spesielt oppmuntrende når det ikke er mulig faktisk å gå inn i en reell debatt om de utviklingstrekk som ikke dreier seg om å diskutere USAs utenrikspolitikk, men om hvordan maktbalansen forrykkes, og hvordan det blir vanskeligere å få til en FN-ledet verdensorden, når USA oppfører seg sånn som de gjør. Da syns jeg det er oppsiktsvekkende å si at de som ikke mener at det skal trues med militære aksjoner i en hvilken som helst konflikt, er de som står igjen uten virkemidler. Sånn går det ikke an å diskutere internasjonale vanskelige og kompliserte spørsmål med en betydelig grad av risiko, uansett hva man velger. Sannheten er jo at Vestens politikk overfor Irak på hele 1990-tallet har vært totalt mislykket. Det er gjennomført sanksjoner som i stor grad har rammet sivilbefolkningen, og som Norge har jobbet aktivt for å forandre da man så hvordan det rammet sivilbefolkningen og diverse grupper ikke fikk helt nødvendige medisiner. Men Vesten har også totalt mislyktes i å bygge opp eller oppmuntre til et alternativ til Saddam Hussein. Gjennom minst ti år har man verken klart å finne eller bygge opp noe som kan være et troverdig alternativ. Derfor er en annen del av en eventuell invasjon i Irak en betydelig gambling, fordi hele nasjonen faktisk kan dette fra hverandre og man ikke aner hva som står klar til å overta. Alt dette burde debatten etter SVs mening i større grad ha dreid seg om.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-17:
Det er opplagt et mål å sikre bredest mulig enighet om norsk utenrikspolitikk. Samtidig er det slik at det ikke fratar noen av oss et ansvar for å foreta sjølstendige vurderinger. Jeg mener at det i utenrikspolitikken må være viktig å heve blikket og tenke helhet, og ikke basere seg på en dag til dag-tenkning, som jeg opplevde at representanten Lønning gjorde seg til talsperson for. Noe av det som kompliserer håndteringen av Irak-spørsmålet, er at vi ser et mer egenrådig USA, som har lagt fram en ny nasjonal sikkerhetsstrategi som har forebyggende angrep som en kjerne. Det forundrer meg at dette forholdet ikke ble omtalt verken i utenriksministerens innlegg i går eller i representanten Lønnings innlegg i dag. Mitt spørsmål til Inge Lønning blir om han ser disse koblingene. Ser han at den nye amerikanske strategien kompliserer håndteringen i forhold til Irak? Spørsmålet er også om Høyre mener at en strategi basert på forebyggende angrep er en farbar vei i det internasjonale samfunn.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-17:
Det er hyggelig at representanten Lønning nærer bekymring for Senterpartiets oppslutning, det setter vi pris på. Når det gjelder utenrikspolitikken, er det ingen vesentlige endringer i den. Senterpartiet står for den linjen som en vil være kjent med her i huset, i forhold til vår tro på at vi skal bygge en global orden på internasjonal rett, vår tro på at Norge gjør klokt i å tilhøre NATO i forhold til sikkerhetspolitikken, en grunnleggende tro på at det er klokt å bidra til å skape en mer rettferdig og global orden. Senterpartiets utenrikspolitiske linje ligger fast. I forhold til spørsmålet om Irak handler det om hvilken linje man tror vil føre fram for å nå nettopp de målene jeg nevnte, de overordnede målene knyttet til en bedre organisert verden og en tro på at lov, orden og internasjonal rett skal gjelde. Her kan man gjøre seg ulike vurderinger, men vårt utgangspunkt er at risikoen ved et militært angrep på Irak er for stort. Vi tror verken at det vil føre til en bedre organisert verden eller til en mer stabil situasjon i den delen av verden, og vi tror ikke at de konturene av et forløp som vi ser, vil bidra til å bedre situasjonen for de enkeltindividene som fins inne i Irak.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-17:
Å true med bruk av militær makt er en meget alvorlig handling. Vi må være særdeles bevisste på at i det øyeblikket vi velger å true med bruk av militær makt, da må vi også være rede til å bruke den. Når vårt utgangspunkt blir at det pr. i dag er for stor risiko knyttet til å bruke militær makt, når vi frykter at vi ved bruk av militær makt kan få en region som går i oppløsning, og som kan gi uante konsekvenser, mener vi at det pr. i dag ikke er klokt å true med militær makt. Det er heller ikke bevis for at Saddam sitter med masseødeleggelsesvåpen. Det trenger vi definitivt å få klarlagt, men vi er ikke der nå. Jeg tror rent allment at det å bidra til regimeskifter rundt omkring, kan man i enkelte situasjoner ønske, og det bør man i enkelte situasjoner gjøre, men det er ingen enkle operasjoner. Vi har tidligere også hatt erfaringer med at det er mulig å bidra til å bygge opp opposisjon i en rekke land. Og i den situasjonen som vi nå står overfor i Irak, må vi ha tålmodighet, og vi må være villige til å bruke tid til å bygge opp opposisjon slik at vi får en endring av regimet, men en endring av regimet som kommer innenfra.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-17:
For det første når det gjelder USA-vennligheten: Jeg en god USA-venn. Det har jeg alltid vært, og det kommer jeg alltid til å forbli. Men det er også sånn at en må ta til motmæle mot sine venner når en mener at de gjør ukloke ting og foretar ukloke avveininger, ikke minst i en situasjon hvor de avveiningene som blir gjort av en god venn, vil kunne få store globale konsekvenser. Senterpartiets poeng, som jeg håper er blitt understreket her nå, er at man må foreta en avveining av hva man kan oppnå ved bruk av militær makt kontra de risikoene en utsetter seg for ved å bruke militær makt. Her veier vi det ene hensynet mot det andre, og det er ikke nødvendigvis enkelt, men vi tror ikke at vi vil oppnå våre overordnede mål for Irak, eller for religionen, eller for kampen mot terrorisme, ved nå å velge å bruke militær makt. Jeg er ikke minst bekymret for situasjonen i forhold til det ønsket som mange i denne salen har om at vi skal greie å opprettholde den brede koalisjonen mot terrorisme. Vi løper en risiko ved et militært angrep mot Irak også i forhold til at den brede alliansen mot terrorisme kan bli brutt opp.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-17:
Både utenriksministeren og jeg er, som dere skjønner, opptatt av musikk, og opera forener oss definitivt. Hvem som er mest musikalsk av oss, har vi rett og slett ikke testet ut, men når jeg mener at utenriksministeren er umusikalsk i forhold til våre europeiske venner, er det fordi det jeg opplever er en bred debatt i Europa som går på hvordan vi skal møte den nye amerikanske sikkerhetsstrategien, er en debatt som vår utenriksminister ikke ønsker å gå inn på. Men jeg kan jo prøve meg igjen. Vårt utgangspunkt er at håndteringa av Irak ikke kan ses isolert fra denne nye amerikanske sikkerhetsstrategien. USA er i ferd med å utvikle nye globale kjøreregler som ikke er basert på internasjonal rett. Mitt spørsmål til utenriksministeren blir da om han ser disse koplingene, og om han mener at det er en kopling her som også Norge må forholde seg til når vi skal utvikle våre holdninger i forhold til Irak. Og spørsmålet er også om han mener at en strategi som har forebyggende angrep som kjerne, er en farbar vei for det internasjonale samfunn.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-10-17:
Senterpartiets gruppe vil i utgangspunktet stemme mot de to forslagene fra Sosialistisk Venstreparti, ikke fordi vi ikke har sympati for forslagene, men vi ser det ikke som naturlig at Stortinget gir Regjeringa pålegg i denne type spørsmål. De utenrikspolitiske spørsmålene bør løpende avklares gjennom de foraene vi har i Stortinget for å gjøre nettopp dette.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-10-17:
For Arbeidarpartiet er det ikkje først og fremst eit mål å ha breiast mogleg semje om norsk utanrikspolitikk. Det er eit middel for at norske interesser skal bli høyrde. Dermed er det også viktig kven som samarbeider, slik at ein får eit størst mogleg fleirtal, og slik at dei synspunkta som representerer fleirtalet, blir høyrde ute i Europa, blir høyrde i FN, som vi no diskuterer. I den samanhengen tok Inge Lønning opp spørsmålet om samarbeidskonstellasjonar for Arbeidarpartiet. Thorbjørn Jagland presiserte at Regjeringa har eit val: Dei kan samarbeide med Arbeidarpartiet, eller dei kan velje Framstegspartiet i dei utanrikspolitiske spørsmåla som vi har på bordet her. Og vi høyrde klare alternativ frå Framstegspartiet no på nokre enkeltsaker. Thorbjørn Jagland presenterte ei linje i forhold til arbeidet i FN, i forhold til utviklinga i Midtausten. Morten Høglund presenterte ei anna. Eg vil åtvare mot ei linje som Morten Høglund la fram, at ein blandar Irak-spørsmålet og kampen mot terrorisme saman til ei sak. Det er klart det finst samanheng, men det er ikkje ei sak. Irak er først og fremst eit spørsmål om å få gjennomført bindande FN-vedtak ut frå det som skjedde under Kuwait- og Gulfkrigen tidleg på 1990-talet. Irak har ikkje oppfylt sine forpliktingar. Vi er interesserte i at Irak skal oppfylle sin forpliktingar om å avskaffe masseøydeleggingsvåpen. Det er ei sak i seg sjølv og skal ikkje blandast med omfattande kamp mot terrorisme. Men på same måten som vi ønskjer ei klar gjennomføring av bindande FN-vedtak i forhold til Irak, ønskjer vi også gjennomføring av bindande FN-vedtak på andre område, f.eks. i forhold til den palestinsk-israelske konflikten. Og der seier Morten Høglund at det ikkje er så viktig – eller misforstår eg Morten Høglund når det gjeld dette? Det er det ganske viktig å få klarlagt for å forstå kva som er det rådande fleirtalet her i salen når det gjeld desse spørsmåla.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-10-17:
Dersom eg hadde fått det til, skulle eg ha gitt ordet til Åslaug Haga, slik at ein kunne ha fortsett den debatten som utanriksministeren starta på. Men det fekk eg ikkje til. Eg skal heller kommentere eit par element i det som utanriksministeren sa no, og ut frå debatten vi har hatt. Som vi har sagt tidlegare i dag, ønskjer Arbeidarpartiet at også vår røst skal vere ein del av den norske stemma som vi skal arbeide for blir høyrt mest mogleg internasjonalt. Der er det ein del felles tankegods, naturlegvis. Vi ønskjer eit mest mogleg effektivt og slagkraftig tryggingsråd, det er grunnlaget for den norske politikken, slik også Regjeringa seier. Vi kunne gjerne gjere Kofi Annans ord til våre, slik han uttrykte det i debatten om Kuwait og Irak i forgårs: Om ikkje Irak nyttar denne siste sjansen, må rådet ta sitt ansvar. Og det er mi erfaring, sa Kofi Annan, at rådet gjer dette best og mest effektivt når medlemene blir einige. Så enkelt og så vanskeleg – og det ønskjer vi på dette punktet skal vere vårt mandat til Regjeringas arbeid i Tryggingsrådet. Måten å nå fram til denne einigheita på får Regjeringa handtere. Når vi kjem fram til eit konkret forslag, blir situasjonen annleis, då må vi også ta stilling til den. Og vi ser, som utanriksministeren, Irak-spørsmålet først og fremst som ei etterleving av bindande FN-vedtak, men vi ønskjer også å fokusere på at bindande vedtak frå Tryggingsrådet er bindande i alle samanhengar. Vi ønskjer å høyre frå utanriksministerens munn også at det er ei utfordring, ja, det er ein fare for FNs truverde dersom det oppstår ei dobbel bokføring, at ein set kraft bak gjennomføring av bindande vedtak ein stad, men ikkje andre stader, det er ein fare for FN på same måte som aleinegang blant dei sentrale medlemene. Eg seier ingenting om korleis ein skal etterleve dette, men at det er viktig å etterleve det for å halde oppe truverdet til FN.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Under den sittende administrasjonen i USA har det blitt et stigende skille mellom Europa og USA. Det skyldes ikke primært Europa, men at amerikanerne under Bush-administrasjonen systematisk har forsøkt å undergrave veldig mye av det internasjonale rammeverk som er utarbeidet gjennom mange år. Det gjelder alt fra landmineavtale til håndvåpenavtale, ABM-avtalen, prøvestansavtalen og Den internasjonale straffedomstolen – og man kan ta med Kyoto-avtalen, selv om Fremskrittspartiet vel er mot den. Poenget er at et stadig stigende antall europeiske ledere ser med stor bekymring på amerikansk utenrikspolitikk, simpelthen fordi det virker som om amerikanerne ikke ønsker dette tette samarbeidet gjennom de internasjonale organisasjonene, som jo bringer verden noen skritt fremover. FN er i så måte den viktigste. I representanten Høglunds innlegg ble det sagt at vi ikke må akseptere et europeisk lag og et amerikansk lag, hvis jeg forstod ham rett. Men det er jo det som er realiteten. Realiteten er at i disse spørsmålene er det amerikanerne som har beveget seg bort fra Europa, og ikke motsatt. Dette ser vi også i spørsmålet om Irak, der et stadig stigende antall europeiske ledere advarer sterkt mot det amerikanerne truer med, nemlig at man kan komme til å gå til aksjon, eventuelt støttet av Tony Blair, uten at man har ryggdekning for dette i folkeretten. Jeg oppfattet også representanten Høglund dit hen at han tross alt mener at det internasjonale rammeverket og FN er viktig, og at man ikke skal gå utover det. Derfor kunne det vært interessant å få høre om Fremskrittspartiet entydig mener, for jeg hører i alminnelighet svært få kritiske ord om amerikansk utenrikspolitikk fra det partiet, at det å gå til noen som helst militær aksjon uten at dette er hjemlet i folkeretten og i FNs sikkerhetsråd, er uaktuelt for Fremskrittspartiet, og at de på denne måten faktisk også i likhet med mange andre europeere tar klar stilling til at folkeretten er ukrenkelig, og at amerikanerne ikke har noen rett til å gjøre noe som helst uten at det er forankret i denne.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-10-17:
Det har tidligere vært sagt at Norge er et lite land, og betydningen av at Norge skal ha noen innflytelse i utenrikspolitikken, har også andre tidligere vært inne på. Det var vel Trygve Bratteli – det er mulig jeg husker feil – som sa i denne sal at det lille land som er uenig i sin egen utenrikspolitikk, har ingen utenrikspolitikk å føre. Det er et godt utgangspunkt. Blankenborg var så vidt inne på det også. For hensikten med utenrikspolitikken vår er jo å flytte verden i den retning som vi mener er riktig. Vi ønsker innflytelse fordi vi mener at vi har noe å bidra med, og da må vi altså forsøke å ha en politikk som gjør at vi får den innflytelsen. Når jeg hører Kristin Halvorsens replikker i dag, og også innlegget fra Jacobsen, slår det meg at det er en annen tese i dette huset som SV forhåpentligvis er helt alene om, og det er at en nasjon ikke kan ha noen selvstendig utenrikspolitikk uten at en til enhver tid er uenig med USA – altså at man på mange måter velger en helt annen strategi enn dette huset har valgt. Og da må jeg få lov å spørre om noe i forbindelse med det vi har vedtatt i dette huset knyttet til f.eks. Afghanistan – det er alltid vanskelig å utøve selvkritikk, men av og til kan det være på sin plass: Vil representanten Jacobsen kunne svare meg på om det er blitt bedre i Afghanistan? Er kvinnerettighetene blitt bedre? Er den humanitære hjelpen bedre? Har folk det bedre i Afghanistan nå enn de hadde før vi gjorde vedtaket om å gå til aksjon i Afghanistan? SV var mot det. Men da påtar de seg også en plikt til å stå frem og si at de hadde en annen løsning. Det kan godt tenkes. Men tar de også ansvaret? Er de enige i dette, tar de selvkritikk og sier: Jo, vi tok feil, det ble bedre i Afghanistan?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
At SV rolig vil se på at uskyldige mennesker dør dersom ikke forhandlinger lykkes, det synes jeg er ganske skremmende. Det er nødvendig å bruke makt når forhandlinger ikke fører fram og verden trues av regimer som synes det er legitimt å ta i bruk masseødeleggelsesvåpen mot sivile mål. Under den andre verdenskrig var Norge helt avhengig av hjelp fra USA for å kaste okkupantene ut med makt. Da var det ikke snakk om forhandling. Norge er i dag også helt avhengig av hjelp utenfra, som innebærer bruk av makt dersom landets sikkerhet og uavhengighet trues. Vi må også være villige til å hjelpe andre når verdensfreden trues og forhandlinger ikke fører fram. Mener SV at man bare skal sitte med hendene i fanget dersom forhandlinger ikke hjelper, og la Irak gjøre som de selv synes med hensyn til å bruke masseødeleggelsesvåpen? Saddam har vist at han ikke bryr seg om avtaler eller folkerett. Det må være et ris bak speilet, skal en bindende avtale bli vedtatt. Er SV enig i det?
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Representanten Åslaug Haga sier at det ikke finnes bevis for at Saddam Hussein har masseødeleggelsesvåpen eller vil bruke disse. Har ikke representanten fulgt med da Irak var i krig med Iran, eller under Iraks okkupasjon av Kuwait, og hva som ble brukt av våpen da? At Senterpartiet ikke er venn av USA, har vi visst lenge, og representanten stadfestet dette i sitt innlegg. Men ser ikke Haga at Vesten er mer avhengig av USA enn USA er avhengig av Vesten? Når det gjelder Irak, tror jeg at Saddam Hussein bare retter seg etter et vedtak dersom det ligger en trussel bak om at hvis ikke resolusjonene blir etterlevd, så går man til sterkere lut for å få dem igjennom. Jeg tror ikke Saddam overhodet vil bry seg om en resolusjon der man sier at enten følger du den eller så følger du den ikke, det er opp til deg, og det får ingen konsekvenser.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Jeg er glad for at utenriksministeren gjør det klart at Norge ikke tolererer at det blir begått urett overfor uskyldige mennesker. Det er ikke bestandig rett å følge Bibelens ord om å snu det andre kinnet til dersom man blir angrepet. Det er heller ikke rett å gå forbi eller late som om man ikke ser dersom noen blir utsatt for blind vold i Oslos gater. Man skal bry seg om sin neste og bruke de midler man rår over for å hindre at det begås overgrep mot uskyldige mennesker. Jeg ser SV er bekymret over hva man risikerer ved å gå til krig. Med det synet kan man jo egentlig legge ned hele Forsvaret. Men mitt spørsmål til utenriksministeren er: Hva vil han gjøre dersom det ikke oppnås fri adgang for inspektørene i Irak, eller at det nedlegges veto mot bruk av makt mot landet? Og mitt andre spørsmål er: Hva vil utenriksministeren gjøre dersom USA ber om hjelp til en væpnet aksjon mot Irak?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-10-17:
Det som representanten Rise uttrykte, var at det ikkje var noka usemje i Regjeringa om at ein måtte søkje å finne ei løysing gjennom Tryggingsrådet på grunnlag av folkeretten, og at det var det overordna i spørsmålet. Så gav òg representanten Rise uttrykk for at ein veg å gå der kunne vere det franske initiativet. Det var uttrykk for eit personleg syn frå representanten Rise. Det kan vere mykje fornuftig å seie om det franske initiativet, men Kristeleg Folkeparti stiller seg sjølvsagt bak det som er sagt av utanriksministeren, og som òg vart støtta av representanten Jagland i dag, at når det gjeld den prosessen som går føre seg i Tryggingsrådet, er det ikkje minst viktig at dei landa som ikkje er dei faste vetolanda, fungerer som brubyggjarar for å nå fram til ei endeleg løysing. Difor deler eg synet til utanriksministeren og representanten Jagland, at det då er unaturleg at vi frå Stortinget si side i så måte detaljstyrer Regjeringa. Men det som var viktig for representanten Rise i intervjuet – han føler seg nok ikkje heilt presist gjengjeven – var at vegen her måtte gå via folkeretten, og at Tryggingsrådet var staden der folkeretten skulle verte definert klart i ein tekst.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-10-17:
Eg må nok ha noko meir enn to minutt for å gje eit utførleg svar på dette. Det forundrar meg at SV-representantar og SV som parti har frimot til stadig å kome tilbake til situasjonen i Afghanistan. Realiteten er altså at det som vart ei mellombels løysing i Afghanistan, ein krig, var SV imot. Afghanistan fekk innsett eit styre som prøver å utvikle eit demokrati og eit fungerande samfunn. Så ser vi at det er sterke krefter som kjempar mot dette. Det er stadige angrep på bl.a. skular for jenter. Det er tydeleg at vi ikkje har klart å ta knekken på lommene korkje til Taliban eller Al Qaida. Og så ser vi det som no skjer i Indonesia. Dersom det nokon gong har vore dokumentert at det er ein grunn til å gå vidare for å ta ut desse lommene, er det dagens situasjon. Og så er eg einig med representanten Bjørklund. Det er tragisk å sjå at det av og til vert bomba feil. Men når ein summerer kva denne terroren kan føre til, må vi gjere to ting. Det eine er å verte endå meir presise, og det andre er å seie at det er eit overordna mål å ta ut endå meir av Al Qaidas lommer og styrkar. Det er grunnlag for det i folkeretten. I forhold til det siste spørsmålet om Irak, er det heilt opplagt at det har vore veldig klart presisert frå Regjeringa og frå Kristeleg Folkeparti i dag at det må vere grunnlag i folkeretten på basis av eit FN-vedtak i tilfelle det skal kome ein krig der. Eg er einig i at det er ikkje det Irak treng, men det burde Hussein òg skjøne.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2002-10-17:
Thorbjørn Jagland sa i sitt innlegg at Stortinget ikke kan blande seg direkte inn i forhandlingene og drøftingene i Sikkerhetsrådet. Han sa videre at nasjonal enighet er nødvendig for at Norge kan gjøre en god jobb i Sikkerhetsrådet. Hvis jeg oppfattet parlamentarisk leder i Kristelig Folkeparti rett, satte han pris på en slik holdning fra Arbeiderpartiet. Men jeg ser at det i Klassekampen fredag den 11. oktober er et stort oppslag hvor representanten Lars Rise fra Kristelig Folkeparti går kraftig ut og støtter Frankrikes posisjon i den intense dragkampen som nå pågår i Sikkerhetsrådet. Han sier at «vi anser at Frankrike har kommet med et fornuftig forslag». Så får representanten Rise spørsmålet: «Er det noen meningsforskjeller om dette i regjeringen?» Han svarer da: «Så vidt meg bekjent er det ingen uenighet om dette.» Hvis dette er Regjeringens standpunkt, hvorfor sa da ikke utenriksministeren noe om dette i sin redegjørelse? Jeg lurer på hva som er riktig, og hva som er galt her. Til slutt: Er det slik at når opposisjonen – i dette tilfellet Arbeiderpartiet – viser ansvar, legger bånd på seg og avventer de kompliserte drøftingene i Sikkerhetsrådet, kan Kristelig Folkepartis stortingsrepresentanter opptre som frispillere?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Jon Lilletun er opptatt av folkeretten. Det er godt. Norge er i krig i Afghanistan og har vært det i mesteparten av dette året. Vår krigsinnsats er betydelig, den koster oss flere ganger så mye som den humanitære innsatsen vi har bidratt med i Afghanistan i den samme perioden. Ved å delta i skarpe operasjoner som vi nå er med på, risikerer vi også å sette vår humanitære troverdighet eller kapital på spill. Krigen har støtte i et meget uklart FN-mandat, som nå er mer enn ett år gammelt. Mange hevder at denne krigen ikke er tilstrekkelig folkerettslig forankret. Krigen har vært ført med virkemidler som er meget upresise, som bombing fra jagerfly i meget stor høyde, med store sivile tap som resultat. Ingen bryr seg om å telle de drepte, enten de er sivile eller militære fiender. Behandlingen av tilfangetatte er også under enhver kritikk. Målene med krigen er upresise. Taliban er for lengst ryddet bort fra makten, Al Qaida-lederne er det få som vet hvor er. Men ingen kan si hva som skal til før operasjonene kan avsluttes. Mitt første spørsmål til representanten Lilletun er om han er av den oppfatning at krigen i Afghanistan har en tilstrekkelig folkerettslig forankring, og i tilfelle: På hvilket grunnlag? Deretter: Hvilke mål må oppnås før krigen kan avsluttes? Til slutt vil jeg spørre representanten Lilletun om på hvilken måte et angrep på Irak etter hans mening kan forankres i folkeretten.
Jan Petersen (Høyre), 2002-10-17:
Jeg tror Haakon Blankenborg og jeg er helt enige om behovet for at Sikkerhetsrådet skal være slagkraftig. Og jeg tror det Blankenborg understreket, nemlig at rådet er mest effektivt når det greier å samle seg, er svært viktig. Det har vært en viktig ledetråd for norsk arbeid og norsk stemmegivning i Sikkerhetsrådet ved en rekke anledninger, for det er helt på det rene at når man har greid å samle seg, er man mest effektiv. Jeg tror historien fra i år knyttet til Midtøsten er nettopp at i det øyeblikk man har greid å samle seg, har man også spilt Sikkerhetsrådet inn i løsningen av de problemene som man står overfor. Men skal Sikkerhetsrådet være effektivt, må Sikkerhetsrådet også være på høyde med situasjonen og utfordringen, og det er et ganske viktig poeng for oss å understreke. Ikke minst i Irak-sammenheng er det viktig å understreke, for man begynner jo ikke på et nullpunkt i forhold til Irak. Realiteten er at her er det både en avtale etter krigen mot Kuwait og en rekke sikkerhetsrådsvedtak som ligger der til oppfølging. Det betyr at Sikkerhetsrådet må sørge for at de vedtak som er fattet, også betyr noe i praksis. Derfor begynner man ikke med blanke ark, men det er en veldefinert utfordring fra Saddam Husseins regime som nå må møtes. Men jeg er enig med Haakon Blankenborg i at det er viktig på forskjellige måter å sette kraft bak etterlevelsen av alle de resolusjoner som FN har vedtatt, selv om de har litt forskjellig formell status. Når det gjelder Midtøsten, består mye av arbeidet vårt nettopp i å forsøke å få gjennomført disse resolusjonene i en meget komplisert situasjon, hvor målet er å få to folkegrupper i strid med hverandre til å leve fredelig side om side for fremtiden.
Jan Petersen (Høyre), 2002-10-17:
Når jeg spurte hvilke råd SV gjerne ville gi meg på en alternativ strategi, var det i og for seg for å høre hva det måtte være. Vi står overfor en helt konkret utfordring, hvor, som jeg sa i min redegjørelse i går, det er viktig å nå frem til en løsning av dette spørsmålet uten bruk av militære midler. Jeg skisserte opp enkelte viktige elementer i det vedtaket FN bør fatte for å nå frem til dette. Så er poenget, så vidt jeg skjønner, at Kristin Halvorsen har avvist denne fremrykningen. Det forstår jeg at man gjør. Men da er mitt spørsmål rett og slett: Hva har man tenkt at vi skal gjøre isteden? Hvis man ikke har tenkt å gjøre noe isteden, tar man det valget at da gjør vi ikke noe effektivt med denne utfordringen. Det er ikke slik at man kan velge bort den situasjonen. Vi er på mange måter kommet til et slags sannhetens øyeblikk, hvor man da må bestemme seg for om man vil gjøre noe med denne utfordringen fra Saddam Hussein, eller om man ikke vil gjøre noe med den. Hvis man ikke vil gjøre noe med den, kan det sikkert begrunnes – det er ikke det jeg sier – men jeg sier at da må man i hvert fall vedkjenne seg at det er det som er konsekvensen av det man gjør. Det er i grunnen derfor jeg spør: Hvis man avviser den fremrykning jeg skisserte i går, hva vil man da råde meg til å gjøre isteden? Det er på det punktet SV har vært fullstendig uten svar i denne debatten. Det er også i all beskjedenhet det jeg først og fremst inviterte Stortinget til å drøfte, fordi rådene vil være nyttige å ha med seg. Det er ikke slik at et regimeskifte er målet for det som nå skjer, det er overholdelse av FN-resolusjonene. At ingen av oss da ville inngå i denne hundreprosenten som Saddam Hussein fikk i går, det er en annen side av saken. Ingen ville vel beklage om det regimet forsvant, men det er mer enn nok begrunnelse i saken nettopp knyttet til FNs tidligere resolusjoner.
Jan Petersen (Høyre), 2002-10-17:
La meg først si at levevilkårene på palestinsk side er meget dårlige, meget dramatiske, for svært mange mennesker. Det gjør at det er viktig for omverdenen å sørge for at disse forholdene blir bedre, både av rene humanitære grunner og også av politiske grunner, fordi jeg tror at situasjonen slik som den er, bare fører til at det skapes mer og ikke mindre ekstremisme. Så jeg mener det er direkte sammenheng mellom det giverlandsarbeidet vi gjør, og det å arbeide for at man får i gang en politisk prosess igjen. Selv om det er mange innvendinger mot den politikken som de palestinske selvstyremyndighetene kan føre, må ikke det overskygge det faktum at her er det en helt konkret, følbar utfordring, som hvis vi lar den ligge, bare vil ha enda større skadevirkninger. Men samtidig, når det er sagt, tror jeg det er grunn til å ta den selvkritikk som ligger i at vi fra omverdenens side, fra det internasjonale samfunns side, neppe har lagt tilstrekkelig stor vekt på demokrati og menneskerettigheter på palestinsk side. Det er en kritikk jeg tror vi skal ta innover oss, og nettopp derfor bidra så godt vi kan til ganske ambisiøse reformprogram som palestinerne nå har satt i gang, nettopp for å adressere noen av disse utfordringene. Jeg tror det er svært viktig at dette reformprogrammet nå får en skikkelig trøkk både fra palestinerne selv og fra det internasjonale samfunn, og vi bør gjøre det vi kan for å støtte opp under dette.
Jan Petersen (Høyre), 2002-10-17:
Det var overhodet ikke noen kritikk fra min side i at man henviser til de brede europeiske prosesser. Vi har hatt et annet område også, hvor jeg har lagt merke til at jeg ikke har fått noen kritikk, og det gjelder den holdningen vi har til den internasjonale straffedomstolen, hvor jeg gjorde det meget klart at jeg synes det er svært verdifullt at vi kan legge oss på linje med andre europeiske land. For så vidt har Norge i det spørsmålet også lagt seg på å få drahjelp fra EU-landene, og det skjønner jeg det er allmenn tilfredshet med at vi har gjort. Så jeg er glad for alle de fremskritt som gjøres også på det området. Når det gjelder spørsmålet om den nye amerikanske strategien, som for så vidt er et dokument som med jevne mellomrom kommer fra den amerikanske presidenten, må jeg si at når jeg ikke gikk nøye inn i den nå, var det fordi mitt tema var Irak og ikke sikkerhetspolitikken i bredere forstand. Når det gjelder Irak, er jeg helt enig med Åslaug Haga i at det er en sak som hører hjemme i Sikkerhetsrådet og i multilateral sammenheng. Det har vært et av hovedpoengene i den norske holdning gjennom lengre tid å si at vi ønsker ikke noen alenegang på dette, vi ønsker at FN-sporet skal forfølges. Og det faktum at president Bush holdt den talen han holdt i hovedforsamlingen, og at det nå arbeides med saken i Sikkerhetsrådet, er nettopp en bekreftelse på at ja, de har lyttet til våre råd på det området. Og så arbeides det altså nå for å få frem en resolusjon som forfølger dette sporet. Så jeg tror man kan si at de norske holdningene på disse områdene er nettopp når det gjelder Irak, ivaretatt.
Jan Petersen (Høyre), 2002-10-17:
Jeg tror det på dette området er all grunn til å bruke den formuleringen som Åslaug Haga brukte i sted, nemlig «vi er ikke der». Det er ingen grunn til nå å spekulere i hypoteser om situasjoner som jeg både tror og håper at det skal være mulig å unngå. Jeg føler meg ganske sikker på at Sikkerhetsrådet vil greie å arbeide seg frem til et vedtak. Jeg tror rett og slett det er så mye som står på spill her at det vil være mulig å nå frem til et vedtak. Jeg tror det på den bakgrunn også vil være et så klart ris bak speilet at vi vil få Irak til å akseptere inspektørene. Og jeg vil få lov til å si at jeg er glad for at Stortinget ikke har anfektelser til det jeg sa, nemlig at vi må ha et inspeksjonssystem uten huller. Jeg er glad for det Åslaug Haga sa om at også presidentpalassene må omfattes. Jeg føler at det nå er viktig å arbeide frem til en løsning uten bruk av militære midler. Jeg tror vi skal få det til når det er den nødvendige politiske vilje bak det, og ser ingen grunn til å begynne å spekulere i andre scenarioer enn det jeg håper og tror vil bli det reelle.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Barnematdirektivene regulerer sammensetning og markedsføring av cerealbaserte produkter og annen barnemat beregnet på sped- og småbarn mellom fire måneder og tre år. Cerealbaserte produkter omfatter barnegrøter, pasta, kavringer og kjeks. Direktivet angir rammer for innhold av enkelte næringsstoffer i bestemte matvarer, f.eks. innhold av vitamin A og vitamin D i tilberedte cerealbaserte næringsmidler. Et endringsdirektiv som er vedtatt i EU, angir maksimumsgrenser på vitaminer og mineraler i de aktuelle produktene. Det er store forskjeller fra land til land med hensyn til spedbarnsernæring. I Norge har vi en innarbeidet tradisjon med bruk av jernberiket grøt og tilskudd av vitamin D og vitamin A, først og fremst ved bruk av tran i første leveår. Barnematdirektivene innebærer at det kan komme grøt på markedet med et høyere innhold av næringsstoffer enn det som er tilfellet i de produktene som finnes på det norske markedet i dag. I tillegg vil det kunne komme andre produkter tilsatt flere næringsstoffer beregnet på barn. Direktivet påbyr vitamin D-tilsetning til grøter som kun skal tilsettes vann eller annen proteinfri veske for å bli spiseferdig. EUs barnematdirektiv ble vedtatt i 1996 og har siden vært ett av flere problemdirektiver for norske politikere. EU har reagert på det som man har oppfattet som forsøk på trenering fra norsk side, og det er muligheter for at det ville bli gjennomført mottiltak som ville sette deler av EØS-avtalen ut av kraft dersom Norge ikke innlemmer direktivene. For Fremskrittspartiet er det ingen overraskelse at Regjeringen nå går inn for å gjennomføre direktivene i norsk rett. Resultatet hadde ganske sikkert blitt det samme med en regjering utgått fra Arbeiderpartiet. Erfaringene med EØS-avtalen til nå er at det skal en del til før det politiske flertall kan tenke seg å benytte vetomuligheten. Et eventuelt veto fra Norge mot gjennomføring av barnematdirektivene er blitt vurdert opp mot de konsekvenser mottiltak fra EU-landene kan få, bl.a. for det generelle mattrygghetsarbeidet. EU kan nå åpne sine dører for norsk tilknytning til sine nye byråer, som også inkluderer byrået for matsikkerhet. Fremskrittspartiet støtter Regjeringens standpunkt i denne saken og står sammen med flertallet i merknader i innstillingen om dette. Ut fra en helhetlig vurdering av fordeler og ulemper sier vi ja til EUs barnematdirektiv. Vi mener det kan legges til rette for trygge forhold gjennom en overvåkning av utviklingen. Men jobben må gjøres. Helsepersonell må opplæres om mulige konsekvenser av de nye reglene. Samtidig vil myndighetene føre nøye kontroll med produktene på markedet ved å registrere tilsetningen i de aktuelle produkter og ha et tett samarbeid med matvareindustrien. På den måten vil man kunne løse de ernæringsmessige utfordringene knyttet til barnematdirektivene.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Gjennom de tre EØS-direktivene som vi behandler i dag, blir vi pålagt å endre norske regler som er innført for å beskytte helsen vår. Disse direktivene godtar at barnemat tilsettes større mengder av proteiner, jern, sukker og vitaminer enn i dag. Norske fagmyndigheter har i flere år advart mot disse direktivene. Senest i januar 2000 la Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet fram en rapport hvor man gikk gjennom de fleste faremomentene. En føre var-holdning tilsier at en ikke tilsetter mer vitaminer, mineraler og andre tilsetningsstoffer enn det som er ernæringsmessig nødvendig. Barn er ulikt disponert i forhold til overdoser av vitaminer og andre typer av tilsetningsstoffer i kostholdet. I uheldige tilfeller kan skadene bli svært alvorlige. Det heter bl.a. i rapporten fra Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet at for mye proteiner kan belaste nyrene til små barn uforsvarlig mye. Det står også at for stort inntak av A-vitaminer kan skade både hud, slimhinner og sentralnervesystemet. Videre står det at for stort inntak av D-vitaminer kan føre til kalkavleiringer i nyrer og blodkar. Skiftende norske regjeringer har i seks år prøvd å vri seg unna disse direktivene. Svenskene og danskene stemte imot, men ble pålagt å følge dem av EU. Begrunnelsen er at hvis noen land har strengere grenser enn det som direktivene setter, vil vareflyten bli rammet. Da vil noen barnematblandinger ikke kunne flyte fritt overalt. Ønsket om fri flyt går foran barns helse. I stedet for å holde fast på det norske regelverket satser Regjeringa på det den kaller kompenserende tiltak. Det betyr av barnematen skal overvåkes bedre, men ingen kan reagere hvis produsenten holder seg innenfor EU-reglene. I seks år har Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet advart mot EU-direktivene fordi de fører til uakseptabel høy helsefare for utsatte grupper av barn. Som EU-medlem må Sverige og Danmark bøye seg for slike EU-regler. Det må ikke Norge. EØS-avtalen gir oss en reservasjonsrett, ofte kalt vetoretten i EØS-avtalen. I denne saken må vi bruke denne vetoretten fordi direktivet bryter med vårt viktige arbeid blant barn og unge for god helse og trygg mat. Flertallet viser til at det er det samlede EØS-samarbeidet som gjør at vi må innføre ordninga. Det betyr at vi ikke må bruke vetoretten, for da kommer EU og tar oss. Men hva vet vi om det? Vi har aldri brukt vetoretten før. Jeg har inntrykk av at Norge er den som hopper høyest i klassen når EU roper hopp. SV mener at vi må stå over dette hoppet.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet la fram en rapport i januar 2000. Den gang, som nå, var Dagfinn Høybråten helseminister – den gang riktignok i sentrumsregjeringa. Statsråden sa til Bergens Tidende 16. januar 2000 at «Norge har gode grunner til å avvise direktivet». I dagens regjering har han kommet til et annet resultat. I den samme avisen, altså Bergens Tidende, fikk rådgiver Bodil Blaker anledning til å si sitt syn. Hun sa følgende om vitamin D: «For stort inntak av dette vitaminet kan føre til meget alvorlige helseskader, ja i verste fall død.» Jeg vil gjerne spørre statsråden: Hva har endret seg siden januar 2000 som gjør at man nå har en annen holdning enn den man hadde den gangen? Og ser statsråden det som aktuelt at Regjeringen på noe tidspunkt kan vurdere å benytte seg av denne vetoretten som vi har forhandlet fram i henhold til EØS-avtalen?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-10-17:
Jeg skjønner at dette ikke har vært noen enkel sak for Regjeringen og heller ikke for enkelte av regjeringspartiene. Jeg har i og for seg all mulig respekt for at dette har vært en vanskelig sak. Men det er likevel et par ting ved det helseministeren sier, som jeg er nødt til å stille spørsmål ved. Helseministeren sier her at når det gjelder de kompensatoriske tiltakene, var svarene han fikk, at de ikke bare er like gode, men bedre. Men hvis det er slik, burde en rett og slett si at dette er et godt forslag – det er et godt forslag at vi inkluderer dette direktivet og gjennomfører disse tiltakene. Men det er ikke den holdningen en inntar. Tvert imot forklarer en hvorfor det er så vanskelig og hvorfor en allikevel ikke har kunnet nedlegge veto. Det får meg til å stusse. Jeg forstår at statsråden ble litt sår over at det ble sagt at en ved fri flyt setter barns helse til side. Det var for øvrig ikke jeg som sa det – det var SV. Men la meg prøve å si det på den måten som jeg sa det på i mitt innlegg, nemlig: Kan statsråden være enig i at en gjennom et slikt direktiv ikke tillater de variasjonene som ut fra ernæringsmessige og kostholdsmessige forhold burde tilsi ulike regler i ulike land, fordi en velger å gjennomføre et direktiv der dette først og fremst blir sett på som en handelsvare, og at det er handel med barnemat dette først og fremst handler om? Vil statsråden mene at det i det ligger et poeng? Det er klart at de prinsipielle spørsmålene i forhold til EØS-avtalen gjenstår. For et parti som Kristelig Folkeparti, som er mot EU-medlemskap, må spørsmålet bli: Fins det i det hele tatt noen anledning der det kommer til å bli brukt veto, uansett hvor viktig en sak er?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-10-17:
Jeg tror jeg vil velge å starte med å si at vi er vel alle sammen like opptatt av innholdet i begrepet «trygg mat» her i denne sal. Jeg tror man i Stortinget skal slite med å finne budsjettposter som har hatt større vekst og pluss i seg de siste to, tre år enn nettopp de postene som går på overvåking, kontroll og informasjon rundt begrepet «trygg mat». Man skal slite lenge for å finne budsjettposter som har vært prioritert høyere og bedre av et samlet storting når det gjelder utvikling på denne sektoren. På den bakgrunn har jeg en viss sans og forståelse for at Marit Arnstad synes at det å bevilge 16 mill. kr til dette formålet kan synes å være unødvendig. Men jeg går ut fra at vi har ulike ståsteder. Representantene Lilletun og Hedstrøm har vært inne på innholdet i og bakgrunnen for direktivet, og hva dette omhandler, og har på en god måte begrunnet hvorfor flertallet går inn for å innlemme direktivet i norsk lovgivning. Jeg registrerer bare, som veldig forutsigbart, at så vel SV som Senterpartiet ikke har særlige skrupler med å ville teste ut systemet, at man vil søke en flukt videre som går på å bryte et samarbeid man tross alt i dag har gående med EU, som er svært viktig, om matvaretrygghet. Og man vil at den situasjonen skal vedvare hvor vi skal sitte utenfor og ikke ha innvirkning. Man ønsker nå faktisk å teste på nytt igjen dette såkalte vetosystemet, vel vitende om at man kan finne belegg i råd og anvisninger som er gitt av norske faglige myndigheter på veien fra 1996, og som er prøvd overfor kommisjonen i 1998 og i 2000. Men samtidig vet man at man har uttømt mulighetene til å få endret innholdet i direktivet, med den begrunnelse som er gitt fra kommisjonen, at det henvises til at direktivet har vært praktisert i EU uten at det er rapportert om helsemessige bivirkninger etter at direktivet ble innlemmet i EUs lovgivning. Derfor blir det litt forunderlig at man ønsker å gå så kraftig og så høyt på banen i denne saken, og gjerne med en smule mistillit til at de kompenserende og avbøtende tiltak som iverksettes i samsvar med Sosial- og helsedirektoratet og Statens næringsmiddeltilsyn, skal ha noen form for virkning. Jeg har solid tillit til at dette ikke får de virkningene, at dette ikke får de konsekvensene, som representantene fra SV og Senterpartiet ønsker å advare så kraftig imot. Men jeg skjønner behovet for å teste systemet rundt et veto, ut fra et annet politisk ståsted. Men jeg har ingen interesse av å teste dette systemet, når man i alle fall burde vite hva slags konsekvenser en slik test kan gi av skadelig virkning for all norsk handel med EU.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-10-17:
Jeg la merke til representanten Kristiansens uttalelse om at EØS-direktivet som vi er blitt innlemmet i, skulle testes av SV og Senterpartiet. Det er nettopp det som er poenget. Det bør testes. Vi inngikk en EØS-avtale som det var en viss tilslutning til i folket. Vi sa nei til EU, men vi inngikk EØS-avtalen under den forutsetning at vi kunne legge ned veto, at vi kunne si nei dersom det ble for galt. Mindretallet i denne salen er mot barnematdirektivet. Vi behandler jo dette under sak nr. 4. Men vi har i henhold til EØS-avtalen vår fulle rett til å nedlegge veto, til å si nei. Hva er det som er galt med den barnematen vi har hatt i Norge fram til i dag? Hva er det som er galt med den? Det må jo være noe galt når det er nødvendig for EØS å pålegge oss gjennom et direktiv å forandre på denne barnematen. Vi har nå vokst opp alle vi som sitter i denne salen og har fått barnemat i oss under det direktivet som var før EØS, og det ser ikke ut til at det feiler oss noen verdens ting. Hva som skal skje om 30–40 år, vet vi ikke noen ting om, for dette er vi pålagt gjennom et EØS-direktiv og et EU-medlemskap, som er et b-medlemskap, og som vi sier ja til i denne sal. Jeg vil signalisere at jeg støtter SV og Senterpartiet i deres skepsis til å innføre dette direktivet. Vi har lurt det norske folk når vi har inngått en EØS-avtale og sagt at vi kan nedlegge veto, at vi kan si nei – og så kan vi ikke det likevel. Derfor lyttet jeg med interesse til representanten Kristiansens innlegg. Vi har lurt det norske folk.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-10-17:
Til representanten Ryan må jeg si at i forhold til mitt utsagn fra 2000 om at Norge har gode grunner for å avvise direktivet, har ingen ting endret seg. Norge har hatt gode grunner for å avvise direktivet. Når det gjelder spørsmålet om innholdet i rapportene fra Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet, er det heller ingen ting i rapportene som har endret seg. Men: Det som har skjedd i mellomtiden, er at vi har fått prøvd på alle tenkelige og utenkelige måter disse gode grunnene mot EU-systemet, og vi har måttet konstatere at vi har kommet til veis ende. Mulighetene for å få til tilpasningsavtaler har vært prøvd, uttømt, og vi har ikke nådd gjennom med det. Da blir spørsmålet: Kan man oppnå det samme gjennom andre virkemidler? Og fagmyndighetene har gitt et fullgodt svar: Ja, det kan man. Da har Regjeringen sagt: Ja, da gjør vi det, for det er jo ikke noe mål i seg selv å bruke vetoretten. Vetoretten er der som en siste utvei hvis man ikke har andre veier.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-10-17:
Jeg synes ikke det behøver å fremstå som så veldig overraskende når en regjering er villig til å sette inn 16 mill. kr ekstra på ernæringspolitikken, på virkemidler, for å oppnå noe av det som vi kunne oppnådd gjennom det særnorske regelverket, at fagmyndighetene ut fra sin vurdering da kommer til at det er et fullgodt alternativ, og at det faktisk er bedre. Når skiftende regjeringer – også denne – har prøvd å få til en videreføring av det særnorske regelverket, er det, som representanten Arnstad og andre her i denne salen har påpekt, fordi man har gode alternative anvendelser av disse ressursene. Men det har altså ikke vært mulig å nå fram med å fastholde den norske praksisen, og derfor har vi valgt en linje som fagmyndighetene sier er fullgod som en alternativ linje, ja vel så det. Da synes jeg ikke at man i denne sal eller fra myndighetssiden skal være med på å skape usikkerhet hos småbarnsforeldre om hvorvidt den norske politikken faktisk er trygg. Når det gjelder spørsmålet om vetoretten, vil jeg vise til det jeg sa i mitt forrige replikksvar: Det er ikke noe mål i seg selv – i hvert fall ikke for denne regjeringen – å bruke vetoretten. Vetoretten er en sikkerhetsventil når alt annet er umulig, og det er ikke situasjonen i denne saken.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-11-13:
Jeg foreslår Finn Martin Vallersnes, Anne Berit Andersen og Øyvind Halleraker.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2002-11-13:
Eg har eit spørsmål til statsministeren. Dagleg kjem det meldingar om konkursar, nedleggingar, utflagging, permitteringar og oppseiingar. Signala kjem frå heile landet og gjeld alle delar av konkurranseutsett næringsliv. Tusenvis av arbeidsplassar går tapt. Me har no den sterkaste veksten i arbeidsløyse på over ti år. Sidan Bondevik blei statsminister, er over 16 000 fleire registrerte som arbeidslause. Det er ein auke på 28 pst. Dessverre tyder alt på at denne trenden vil halda fram. Ei undersøking gjord av TBL viser at over 50 pst. av medlemsbedriftene vurderer utflagging, og endå fleire vurderer nedbemanning. Ein av dei få som ikkje ser ut til å vera bekymra, er næringsministeren. Hans innsats så langt har vore å bagatellisera og prøva å skulda på alle andre. Mitt spørsmål til statsministeren er om han er einig med næringsministeren i at me ikkje har ei krise i norsk industri i dag.