Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-05-23:
Representantene Dåvøy og Woie Duesund reiser en svært viktig problemstilling - hvordan kan vi redusere antallet som blir uføre i ung alder på grunn av psykiske lidelser? Av innstillingen går det fram at komiteen er samstemt i sin bekymring for disse unge, som tidlig faller utenfor på mange av de områdene som er viktige for deres jevnaldrende. Uansett hvor ressurssterk du måtte være på andre områder, blir du sårbar når psykiske lidelser rammer. Som forslagsstillerne peker på, har altså over halvparten av de uføre under 40 år ulike psykiske lidelser som hoveddiagnose. Legger vi til sekundærdiagnose, blir andelen enda høyere. Forsker Morten Blekesaune ved NOVA skriver i sin rapport om unge uførepensjonister at andelen med psykiske lidelser og atferdsforstyrrelser blant uføre under 25 år er enda høyere enn det igjen. Ser man alle uføre under ett, er ikke de yngste uføre med psykiske diagnoser så mange, men de fortjener i høyeste grad samfunnets oppmerksomhet. Dette er personer med livet foran seg. Når psykiske lidelser tidlig blir inngangen til en passiv tilværelse som trygdemottaker, skal det ikke mye fantasi til for å forestille seg at det i seg selv ikke akkurat bidrar til å gjøre livet lettere. Selv om du får en sikkerhet for en inntekt på et visst nivå, er det likevel mye du må forsake av det som er viktig for unge mennesker, av det dine jevnaldrende etter hvert opparbeider seg av utdanning/kompetanse, interessante jobber, aktiv fritid, for å nevne noe. Så vet vi at unge uføre har vært en viktig målgruppe helt siden arbeidslinja ble lansert for over 20 år siden. Allerede da visste vi at rundt halvparten av de unge uføre ikke engang hadde vært innom et attføringstiltak før de i praksis ble utestengt på permanent basis. Blekesaune påpeker at registerdataene for unge uførepensjonister med psykiske lidelser er usikre når det gjelder hvor lenge helseproblemene har vart, om de er medfødte eller ikke. Men for gruppen som ble ufør i alderen pluss/minus 30 år, finner han imidlertid at det tar i gjennomsnitt seks-sju år fra første registrerte uføretidspunkt til uførepensjonering. Spørsmålet er da: Hva skjer i den perioden? Mange tiltak har vært prøvd både av typen pisk og gulrot. Ingen bruker mer penger enn oss på rehabilitering og attføring, men foreløpig altså uten de store resultatene. OECD påpeker dette, de norske forskningsmiljøene likeså. De har påvist forskjeller i både virkemiddelbruk og resultater mellom Norge og andre land. Tilbakemeldingen er at våre tiltak har vært mindre individuelle og ikke direkte arbeidsrettet, slik som mange andre steder. Det må bety at den kursendringen vi nå gjør, med NAV-reform, arbeidsavklaring, kvalifiseringsprogram, lønnstilskudd og tilrettelegging på arbeidsplassen, må være skritt i riktig retning. Å se den enkeltes behov må også bety å se den enkeltes behov for medisinske tjenester. Det er et tankekors at én av tre aldri har søkt hjelp for sine psykiske lidelser. De kan altså i gjennomsnitt ha gått i seks til sju år, kanskje lenger, uten at dette har blitt fanget opp. Samtidig vet vi jo at alle må ha vært innom en medisinsk vurdering før uførepensjon innvilges. Man må ha vært i kontakt med det øvrige hjelpeapparatet, kanskje også en rådgivende lege i trygdesystemet. Hvordan er det da mulig at så mange ikke får medisinsk oppfølging? Igjen: Hva har skjedd i de seks til sju årene forut? Er det primærlegen som har sviktet? Har det manglet noen å henvise til? Har hjelpeapparatet ellers gitt opp for lett? Mangler det gode nok systemer for oppfølging av søkere til uførepensjon og nye uføre? Mangler vi virkemidler? Mangler vi tilgang på kompetanse? Forslagsstillerne nevner selv betydningen av å fange opp problemene tidlig, på de unges egne arenaer. Skolen er en slik opplagt arena. Men vi har kanskje ikke utrustet skolen godt nok når det gjelder evnen og muligheten til å gjøre det. Hva gjør vi så? Statsråden har i sitt brev vist til en rekke tiltak som er iverksatt, både internt i velferdsstaten, bl.a. med å bygge opp kompetanse i førstelinjen, og innenfor psykiatrien, ikke minst handlingsplanen for arbeid og psykisk helse. Jeg er av den overbevisning at disse tiltakene nå må få tid til å virke. Flertallet har sympati for forslagsstillernes innspill, men vi foreslår altså at representantforslaget vedlegges protokollen. For det som er viktig nå, er jo, som jeg sa, at tiltakene må få tid til å virke. Det som er viktig, er å jobbe strategisk, systematisk og langsiktig, med nøye vurdering av oppnådde resultater underveis. Unge uføre med psykiske lidelser er opplagt en gruppe der vi må følge med på om tiltakene har den ønskede virkningen. Jeg tror det er den strategiske, langsiktige jobbingen som er viktigst nå, ikke først og fremst hele tiden å innføre nye tiltak, selv om de i utgangspunktet er aldri så gode. Vi må ha fokus på det vi nå har gjennomført, og se om vi oppnår de ønskede resultatene.