Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-11-29:
Venstre slutter seg også til de kriteriene og prioriteringene som er lagt til grunn i denne meldinga. Norge har etablert en god tradisjon når det gjelder prioritering i helsesektoren. Lønning-utvalgene I og II har vært viktige og står seg også internasjonalt i en debatt om prioriteringer. Vi kan bare se til våre nordiske naboland, som ikke er kommet på nivå med den norske prioriteringsdebatten. Norheim-utvalget følger opp dette, og jeg vil ved denne anledningen si at utvalget utfordrer både oss politikere og innbyggerne knyttet til debatten om helsegevinst og helsetap. Det er en debatt som trengs, for det vi diskuterer her om prioriteringer i helsesektoren, handler jo mye om den demokratiske forankringen og hvordan vi disponerer midlene, og det trenger en debatt ut over stortingssalen. Den trengs for at befolkningen skal være med på å forstå de prioriteringene som må gjøres. Selvfølgelig ligger det penger til grunn, men det handler også om å forankre de verdiene vi baserer prioriteringene på. For Venstres del snakker vi mye og ofte om folkehelse, forebygging og den tidlige innsatsen, men det blir jo litt underordnet i en prioriteringsdebatt som handler så mye om den spesialiserte helsesektoren. Vi bruker over 140 mrd. kr på sykehussektoren i Norge per år nå, og det handler veldig mye om å reparere, mens vi for sjelden tar diskusjonen om hvordan vi kunne ha unngått så mye reparering, og om fordelene ved å sette inn innsatsen tidlig. Jeg er derfor glad for at det blir en oppfølging av denne prioriteringsmeldinga, som altså retter seg mot primæromsorgen og kommunehelsetjenestens ansvar for prioriteringer. I forslaget til statsbudsjett for neste år ser vi at dette er en utfordring også for oss nasjonalt. Når regjeringa foreslår inndekninger i egenandeler i kommunene, er jo det en form for øremerking fra Stortinget, noe som en ønsker at kommunene skal prioritere. Det er vi nødt til å ha en løpende debatt om, både om forholdet mellom Stortinget og kommunene – hvor ansvaret ligger – og om hvordan pengene skal brukes mellom de ulike aktørene. En del av de prioriteringene – som jo fagfolkene skal gjøre for oss, for storsamfunnet og for politikerne – krever at det er gode systemer. Det gjelder opplæringssystemer, og det gjelder IKT-systemer, for systemene skal jo også stå seg i møte med den enkelte ansatte som skal foreta prioriteringene. Den opplæringen er derfor viktig. Det er også viktig å ha respekt for prioriteringer og akseptere at en har basert de prioriteringene på noen verdier, men også at økonomien av og til vil ha en innvirkning på det. Flere representanter har vært inne på åpenhet. Det er også en viktig del av denne debatten, særlig hvis vi nå går i en retning hvor vi hemmeligholder mer og mer rundt stadig dyrere legemidler. Da blir det krevende for pasientgruppene å forholde seg til hvem det er som får tilgang på de dyreste legemidlene foran andre – kanskje først? – og hva grunnen er til at de får det. En annen del av det er at det blir stadig vanskeligere for den enkelte lege å begrunne f.eks. hvorfor en pasient skal skifte medisiner, når pris tas ut av argumentasjonen. Vi må holde åpenhetsfanen høyt av mange grunner, ikke bare økonomiske, men også faglige. Også av demokratiske grunner er det viktig at vi sørger for størst mulig grad av innsikt, og det gjelder også for ulike pasientgrupper. En av diskusjonene som Norheim-utvalget ikke tok, er forholdet til egenbetalinger. Vi har i dag egenandelstak 1 og 2 i helsesektoren, men vi har også individuelle refusjoner: Vi har hatt skattefradragsordninger, andre særfradrag og inntektsordninger for dem med store sykdomsutgifter. Det er også en del av den rettferdighetsdebatten som vi er nødt til å ta, som vi ikke er ferdig med som en følge av den meldinga vi diskuterer her i dag, og som vi må ta tak i igjen og diskutere løpende. Jeg ser fram til den debatten.