Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2013-05-14:
La meg først får lov til å takke representanten Eva Kristin Hansen for at hun reiser denne interpellasjonen, og statsråd Eidsvoll Holmås for et godt og imøtekommende svar, som løfter opp mange punkter som det er bred enighet om i denne sal. Interpellasjonen reiser spørsmål som står sentralt i den internasjonale utviklingsdebatten. Hvilken rolle skal bistanden ha i tiden framover? Og hva bør være den viktigste forskjellen på de tusenårsmål FN har satt opp fram mot 2015, og det nye settet globale utviklingsmål som skal gjelde etter 2015? FNs tusenårsmål er et relativt vellykket kapittel i arbeidet med å mobilisere verdenssamfunnet til felles kamp mot fattigdom og for sosial og økonomisk utvikling. Det er grunner til det. Målene har vært få, tydelige, konkrete og enkle å kommunisere. De fleste målene har også vært målbare i tilgjengelig statistikk, selv om tallene fra de fattigste landene nok er usikre eller mangler. De sentrale målene er så tydelige at også skolebarn i fattige og rike land har kunnet forstå og kjenne dem. De gir håp om et bedre liv. Dermed har en rekke aktører kunnet samarbeide om å nå målene. Store ressurser er mobilisert. Statenes anstrengelser har fått økt støtte fra ikke-offentlige aktører. Både frivillige organisasjoner, bedrifter, private stiftelser og enkeltpersoner har bidratt til reformer og finansiering. Samtidig er det klart at et fåtall klare og målbare tusenårsmål ikke kan romme alle sider av utviklingsarbeidet. Utviklingspolitikken må også ha en bredere agenda. Utfordringen er å kunne kombinere dette. Det er en betydelig fare for at når forskjellige aktører nå kjemper for å få sine ulike problemstillinger og interesser inn på den nye globale dagsordenen, vil den bli mer utflytende og diffus. Dermed kan den miste kraft som et tydelig mobiliseringsgrunnlag og som en enkel og forståelig motiveringskilde. Fra Kristelig Folkepartis side vil vi derfor understreke behovet for at Norge må jobbe for tydelige, konkrete og få tusenårsmål også etter 2015. Mye av det brede politiske reformarbeidet må vi følge opp på en annen måte i det internasjonale nettverket av institusjoner som jobber med utviklingsspørsmål. Risikoen ellers er at vi opplever samme mønster som i oppfølgingen av en filmsuksess. Der er det slik at eneren ofte får brakoppslutning og skrur opp forventningene, mens toeren ikke blir like håndfast og vellykket. Fra Kristelig Folkepartis side har vi merket oss hva Meld. St. 25 for 2012–2013 sier om hvilke mål regjeringen spesielt vil kjempe for å få inn i FNs nye utviklingsmål. Det dreier seg om viktige problemstillinger – ikke minst gjelder det fordelingsperspektivet, som også representanten Hansen var inne på i sitt innlegg i stad, men også at nasjonal økonomisk vekst følges av økt ulikhet, slik at mange av de fattige forblir fattige. Dette har vært en rød tråd i Kristelig Folkepartis utviklingspolitikk gjennom flere tiår. Politikken må bidra til at de vanskeligstilte kommer ut av sin nød, ut av fattigdom og ut av sin avmakt, og oppnår sine grunnleggende menneskelige rettigheter og et verdig liv. Vi er glad for at den nye utviklingsministeren, som Kristelig Folkeparti, har en sunn skepsis til «trickle down»-teorien. Dermed er vi mer på linje. Men vi er som kjent mer skuffet over regjeringens manglende vilje til å bruke oljefondet til å investere og til å skape vekst i de fattigste landene. Kristelig Folkeparti ser det av samme grunn som svært viktig å beholde et fokus på målene om utdanning for alle og helsetjenester for alle – også de fattigste. Vi har til nå savnet en bekreftelse fra regjeringen på at de har dette som prioriterte punkter i sin påvirkningsstrategi for de nye tusenårsmålene. Derfor har vi inkludert dette som ett av de punktene som ligger i det Dokument 8-forslaget som vi fra Kristelig Folkeparti har lagt fram for Stortinget, og som skal behandles senere i vår. Men jeg har håp om at også denne debatten kan bidra til en avklaring av dette punktet. Vi mener bl.a. at kampen for skolegang for alle må kombineres med krav til skolenes læringskvalitet. Det er ikke nok å stue flere barn inn i klasserommene; de må også få kvalifiserte lærere og læremidler, som sikrer at de faktisk får godt utbytte av skoletiden.