Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-06-10:
I dag har vi en debatt med rørende enighet og mange store ord om framtidas politi. Men det hjelper ikke å flytte rundt på bokser så lenge innholdet er det samme, har det ofte vært sagt om omorganiseringsprosesser i politiet. Det er et utsagn jeg tror vi skal ha i bakhodet når Stortinget i dag skal fastsette noen av rammene for framtidas politi. Ofte fører omorganiseringer av struktur i seg sjøl til mer byråkrati, mindre kontroll og til mer ansvarspulverisering. Det er lett å se hen til hvordan organiseringen av norske sykehus er, og hvordan diskusjonen om det har gått de siste åra. Skal vi gjøre endringer, må vi være trygge på at vi endrer til det bedre og ikke driver med noe som er irreversible eksperimenter. Folks trygghet og tillit til politiet er avhengig av at storting og regjering lykkes med de grep som tas. Senterpartiet mener at det forslaget som flertallet i dag kommer til å stemme for, bringer politiet i feil retning. Det vil bety en sentralisering av politikraft og politimakt. Det blir ikke mer likhet med større politidistrikt, det blir ikke mer likhet for folk utover i landet – det kommer til å bli mer ulikhet. Flertallet sier ingenting om hvordan framtidas nærpoliti skal være, bortsett fra at en kaller reformen «nærpolitireformen». Men de skal være gode pedagoger de som skal få folk til å tro at det blir et bedre lokalt politi av å sentralisere politidistrikt og legge ned svært mange lensmannskontorer. All erfaring tilsier at jo større avstander, desto dårligere politidekning. For Senterpartiet er det tre ting som er viktig når vi skal forme framtidas politi: For det første: Det er viktig hvem som skal ha styring og kontroll med politiets framtidige utvikling. Skal det være folkevalgte, eller skal det være byråkrati i et direktorat? For det andre: Hvordan en kan få bedre kultur, rolleforståelse og holdninger i etaten, er svært viktig. For det tredje: Hvor vi vil at politiet skal befinne seg. Skal vi ha et tilstedeværende, lokalt politi, eller skal vi ha et rent utrykningspoliti? De siste års hendelser er et alvorlig bakteppe når vi skal organisere framtidas politi. 22. juli, Lærdalsbrannen, brannen i Flatanger og bussdrapene i Årdal er alle eksempler som viser at en må ta høyde for svært ulike forhold når en organiserer beredskap i dette landet. Vi må dimensjonere politiet både for å takle de ekstraordinære hendelsene og for å håndtere hverdagskriminalitet. Men det er helt avgjørende at vi legger til rette for å ha et tilstedeværende politi med lokalkunnskap som raskt kan komme på plass når hendelser skjer – helst før hendelsen skjer. Enkelte etterlyser robuste fagmiljøer. Det er grunn til å påpeke at størrelsen på et fagmiljø i seg sjøl ikke er avgjørende for om noe er robust eller ikke. Det er kompetansen, kvaliteten og menneskene som jobber der, som avgjør hvorvidt det er robust eller ikke. Noen av de største politidistriktene er de som også har preget mediebildet for kritikkverdig håndtering av straffesaker. Vi endrer ikke en slik kultur ved å opprette nye mastodonter av politidistrikter. I politiet har det vært flere reformer de siste tiåra. Motivasjonen har bestandig vært den samme: Flere ut i gatene, færre bak skrivebordet og bedre polititjenester i hele landet, har det vært sagt. Ser vi evalueringene fra reformen i år 2000, foretatt i 2004–2005, ser vi at det stikk motsatte ble resultatet: Flere satt bak skrivebordet, og færre kom ut i gatene. Mange av de samme argumentene gjentas nå. Enkelte synes ikke å ha lært av historien. Det siste vi trenger i politiet, er nye ledelsesnivå, flere mellomledere og mer byråkrati. Når det gjelder struktur, har Senterpartiet klare standpunkter: Politidistriktene bør tilsvare fylkesgrensene. Det skaper felles grense med andre beredskapsenheter. Det sikrer tilstrekkelig nærhet mellom ledernivået og de utøvende leddene i distriktene. Tjenestestedstrukturen vil bestandig være den viktigste. Senterpartiet er skuffet over at kriteriene er for få, og de en har oppstilt, er mangelfullt utredet. Vi ser at et direktorat er gitt i oppgave å bestemme hvor politiet skal være lokalisert, samtidig som kommunenes mulighet til påvirkning er svekket. Det innebærer at flertallet på Stortinget i dag ikke vet hva de får når de stemmer for sine forslag. Ja, det betyr i realiteten at det blir Politidirektoratet som til sjuende og sist bestemmer hvilket politi vi skal få i framtida. Det er skremmende med tanke på at vi faktisk behandler beredskapen til oss alle sammen. Hanne Skartveit skriver i lørdagens VG: «På sitt beste handler norsk politi om det som ikke skjer. Om forbrytelser som avverges. Om ungdom som stanses før de sklir helt ut.» En lensmanns kjennskap til sitt lokalmiljø medfører at politiet kan drive godt forebyggende arbeid. Er det noen som er i ferd med å komme ut på skråplanet, kan en raskt sette inn innsats mot de gruppene. Oppstår det en akutt hendelse, er det helt avgjørende å vite hvor stedet er, eller hvem som bor der. Lensmannsstrukturen i politiet har vært grunnleggende og et helt sentralt element for forebygging av kriminalitet og for folks tillit til politiet. Noe slikt kan ikke erstattes av en politikontakt i kommunen med kontortid en gang i uka. 90 pst. av befolkningen skal ha maksimalt 45 minutters kjøretid til nærmeste tjenestested. Hvor mange lensmannskontor kan det innebære blir lagt ned av Politidirektoratet og politimestre som er opptatt av å holde budsjettene sine, sjølsagt? Og hva med de siste 10 prosentene? Hvor lang avstand får de? Hva innebærer det med responstidkrav som er avhengig av befolkningsgrunnlag? Hva betyr det at 20 pst. av befolkningen ikke er inkludert i noe krav til når politiet skal være hos dem dersom det oppstår en akutt hendelse? Dette viser at stortingsflertallet nok ser verden ut fra Oslo, Bergen og andre større byer i langt større grad enn de ser distriktenes behov. Så sa representanten Werp i sitt innlegg at det var ikke risikofritt for noen. Nei, det blir det ikke, men hvem får størst risiko med de forslagene som ligger på bordet også når det gjelder responstid? Senterpartiet mener at tjenestestedstrukturen må utredes nærmere, og at Stortinget gjennom en egen sak bør fastsette den. Det er helt nødvendig dersom en virkelig er opptatt av nærpoliti og konsekvensene av omorganisering. Stortinget har fastsatt en målsetting om at det innen 2020 skal være to polititjenestemenn per tusen innbyggere. Det er en god målsetting, og det er en målsetting som må komme hele landet til gode. Stortinget behandler i dag også den framtidige strukturen til 110-sentralene, som etter regjeringens forslag skal følge politidistriktsinndelingen. Men hva gjorde at brannene i Lærdal og i Flatanger ikke fikk større konsekvenser enn de gjorde? Jo, det var bl.a. på grunn av god lokalkunnskap i 110-sentralene. I tillegg yter disse sentralene i dag tilleggstjenester til mange kommuner, og alle vet at det viktigste beredskapsarbeidet også skjer i kommunene. Derfor mener Senterpartiet at det ikke er grunnlag for å gjøre endringer i strukturen for 110-sentralene. Tar en bort en bærevegg, kommer det til å få konsekvenser for hele huset. Strukturer kan vedtas. Handlingsplaner og budsjett kan også vedtas. Men god kultur og holdninger kan ikke vedtas. Kultur og holdninger er også helt avhengig av at det faktisk er tillit og kjennskap og gjensidig samarbeid. Daværende statsminister Jens Stoltenberg sa noe viktig i Stortinget den 28. august 2012 om beredskap og for så vidt også politi. Han sa: «Det minst krevende er å bevilge mer penger, vedta planer. Beslutte omorganiseringer. Den viktigste jobben er større. Den handler om ledelse. Styrking av holdninger. Endring av kulturer knyttet til beredskap. Å forstå farer i et trygt samfunn.» Jeg føler nok at vi på en måte er der i dag. Flertallet forsøker å vise handlekraft ved å ta tak i det enkleste, nemlig strukturen, til dels på sviktende grunnlag. De fraskriver seg muligheten til å ta vanskelige beslutninger sjøl, og skyver det videre nedover til byråkratene. Det er en måte å behandle store politiske utfordringer og beslutningen om framtidas beredskap på som Senterpartiet ikke kan være med på. Med det tar jeg opp Senterpartiets forslag i saken.