Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-03-01:
Kampen mot mobbing har høy prioritet. Jeg er glad for at vi står sammen i kampen mot mobbing og for et trygt miljø for barn og unge. Jeg vil takke komiteen for et sterkt og tverrpolitisk engasjement mot mobbing. Denne saken handler ikke om hvem som vil mest, men om hva man tror vil virke best. For å svare direkte på spørsmålet fra representanten Tvedt Solberg: Det er ingen motsetning mellom forebygging og handling mot mobbing, vi må gjøre begge deler. Regjeringen har de siste årene satt i verk en rekke tiltak som skal både forebygge mobbing og sette barnehager, skoler og kommuner i bedre stand til å løse mobbesaker. Kompetansebygging, økt støtte og bistand til mobbeofrene og deres familier og det nye lovverket som ble innført fra august 2017, er de viktigste virkemidlene i dette arbeidet. Både forskning og utredningen fra Djupedal-utvalget understreker betydningen av å styrke den lokale kompetansen til å håndtere mobbesaker. Jeg mener derfor at kompetansesatsingen som nå gjennomføres i flere hundre barnehager, skoler og kommuner over hele landet, vil være et svært viktig bidrag for å redusere mobbing. Regjeringen vektlegger samtidig at kompetansearbeidet mot mobbing må være differensiert, lokalt og best mulig tilpasset utfordringene i den enkelte kommune. Kompetansepakken er derfor bygd opp slik at skolene, barnehagene og kommunene som har de største mobbeutfordringene, får hjelp og støtte først. De får også mer ekstern hjelp enn andre. Skoler med mindre mobbeutfordringer kan benytte andre virkemidler. For eksempel har vi utviklet både skolebaserte opplegg og veiledning på nett som skoler og kommuner kan benytte. Jeg mener slik lokal tilnærming også må gjelde når vi i dag behandler beredskapsteam mot mobbing. I mange kommuner kan slike team være et godt virkemiddel når krevende mobbesaker skal løses. I beredskapsteam spiller kommunene og kompetente miljøer sammen, og man setter inn hele bredden av ressurser og erfaring som kommunene rår over. Det vil i mange saker være helt nødvendig, fordi mobbesakene ofte er både sammensatte og krevende. Men både fordi mobbeutfordringene lokalt er så ulike og fordi organiseringen lokalt er så forskjellig, er ikke beredskapsteam uten videre et virkemiddel for alle kommuner. Derfor har ordningen med beredskapsteam som ble satt i gang av KS og Foreldreutvalget for grunnopplæringen i 2012, hele veien vært et frivillig tiltak. Statens bidrag har vært å finansiere samlinger – erfaringsutveksling mellom de deltakende kommunene. Det mener jeg at staten skal fortsette med. Det er også viktig å understreke at beredskapsteamene ikke driver med forebyggende arbeid. Teamenes oppgave er å bidra med hjelp og støtte til berørte familier, eller med veiledning til skoler i de mest krevende mobbesakene. Arbeidet er basert på funksjoner som allerede er på plass i kommunen, og kommunene som deltar, har brukt ulike modeller. Jeg mener det ikke er noen god løsning å gjøre beredskapsteamene til en statlig pålagt ordning. Jeg mener i stedet det må være kommunene selv som avgjør dette, slik det også har vært til nå. Dersom kommunene velger å opprette slike team, må det være fordi de har definert en svikt i sitt eget system for å løse alvorlige mobbesaker og funnet ut at beredskapsteam er den beste måten å løse sakene på. Jeg mener samtidig at det er viktig å hjelpe kommuner som velger å etablere beredskapsteam. Derfor støtter regjeringen flertallets forslag om å utarbeide en nasjonal veileder som kan lette kommunenes arbeid med å etablere beredskapsteam, enten selv eller i samarbeid med andre.