Kristin Clemet (Høyre), 2004-02-12:
Jeg takker også for denne debatten og vil bare komme inn på noen få punkter. Først til kallelse, som representanten Inge Lønning og nå også interpellanten var inne på. Jeg vil bare vise til en brevveksling som har foregått mellom Likestillingsombudet og Universitetet i Oslo, for å ta én institusjon, der det fremkommer fra universitetets side at de etter å ha gått inn i det, ikke finner at det er statistisk grunnlag for å hevde at kallelse fører til negativ forskjellsbehandling. Det er for det første riktig, som representanten Lønning var inne på, at det skjer i forsvinnende liten grad når det gjelder ordinær hovedstilling, men der det skjer, er det til kvinners fordel. Det er en marginal overvekt av kvinner. Ved tilsetting i bistilling, professor II, synes forskjellen å være liten når det kontrolleres for fagområdet, dvs. at vi må til det bakenforliggende problem, som gjelder rekrutteringen inn til ulike fagområder. Så var det noen som var innom kvotering. Denne ESA-dommen dreier seg om en form for radikal kvotering, som jeg kjempet for i lys av at det hadde vært en uomstridt ordning som institusjonene selv syntes fungerte godt, men jeg legger ikke skjul på at jeg synes at den har prinsipielle vanskeligheter ved seg. Men det alle institusjoner kan gjøre, er jo å bedrive former for moderat kvotering, hvor man foretrekker det underrepresenterte kjønn ved ellers like kvalifikasjoner. Det er totalt uomstridt i Norge i alle sektorer. For det tredje: Det er mange som har kommet opp hit med manuskriptene sine og sagt at vi har 13 pst. kvinnelige professorer. Jeg sier da en gang til at tallet er nå 16,3 pst. 13 pst. var litt høyere enn gjennomsnittet i Europa, 16,3 er kan hende enda mye høyere enn resten av Europa. Da kan vi venne oss til det, siden det tross alt er et litt mer positivt tall, og det er det siste tallet, fra 2003. Så var det snakk om tålmodighet her. Jeg legger ikke skjul på at jeg følelsesmessig nok er noe mer engasjert i en del andre likestillingsspørsmål. Det har sammenheng med at vi på det feltet vi her diskuterer, er på rett vei. Men på det andre feltet jeg nevnte i mitt innlegg, er vi på gal vei. Det vil si at når det gjelder kjønnsbalansen i skolen, eller i barnehagene for den del, utvikler det seg i feil retning, ikke i riktig retning. Da blir jeg mer bekymret. Når man diskuterer årsaker, som Inge Lønning var inne på, tror jeg at en årsak på kort sikt naturligvis er tidsklemma, men en årsak på lang sikt, en virkelig underliggende årsak, er at Norge har et av verdens mest kjønnssegregerte arbeidsmarkeder. Det viser vi frem til våre barn. De ser hva som er rollemodellene, og det forplanter seg til nye generasjoner. Så kan vi spekulere i hvordan vi har fått et så kjønnssegregert arbeidsmarked. Det er en interessant diskusjon, men det tror jeg ikke vi har tid til på de gjenstående 20 sekunder. Men når det gjelder å undersøke årsakene nærmere mer på kort sikt for de aktuelle kvinnene det gjelder, og som skal gjøre en karriere, nevnte jeg i mitt innlegg at NIFU har fått et slikt oppdrag, å undersøke kvinners vei inn i, innenfor og ut av akademia. De vil komme med sin utredning og rapport høsten 2004.