Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2000-02-10:
Stortinget vedtok som kjent i vår en ny lov om pasientrettigheter. En av de sentrale bestemmelsene når det gjelder tilgangen til helsetjenester, er bestemmelsen om rett til nødvendig helsehjelp. Når det gjelder det nærmere innholdet i begrepet «nødvendig helsehjelp», viste sosialkomiteens flertall til prioriteringsgruppene i Lønning II-utvalgets innstilling. Flertallet uttaler at gruppe 1 og 2, dvs. de pasienter som har behov for grunnleggende og utfyllende helsetjenester, skal ha rett til nødvendig helsehjelp; man vil da også ha en vurdering av deler av gruppe 3. Departementet har med hjemmel i bestemmelsen om rett til nødvendig helsehjelp utarbeidet et utkast til forskrift om nærmere innhold i nødvendig helsehjelp. Utkastet er nå på høring med frist den 18. februar i år. På grunnlag av de uttalelser som fremkommer i høringsrunden, vil jeg ta stilling til utformingen av det endelige utkast. Jeg har merket meg at et mindretall i forbindelse med behandlingen av budsjettet uttalte at de ønsket at forskriften skulle forelegges Stortinget. Jeg ser det som nyttig at denne interpellasjonen kan tjene som et grunnlag for drøfting av det nærmere innholdet i retten til nødvendig helsehjelp, og jeg vil ta med meg signalene fra debatten i den endelige politiske behandlingen av forskriften. Som representanten Høegh bemerker i sin interpellasjon, har departementet i utkastet til forskrift lagt til grunn de samme kriterier for prioritering som følger av den nye forskriften om ventetidsgaranti fra 1997. Dette er i samsvar med innstillingen fra sosialkomiteens flertall, der det heter: «Dette betyr at de pasientgrupper som kan defineres inn i Lønning II-utvalgets grupper 1 og 2, dvs. de pasienter som har behov for grunnleggende og utfyllende helsetjenester, er de som i hovedsak vil få rettighet til nødvendig helsehjelp.» Ventetidsgarantiforskriften av 1997 avløste den tidligere ventelisteforskriften av 25. juli 1990. Erfaringene fra den tidligere ventelisteforskriften viste at det diagnosebaserte kriteriesystemet ikke syntes å fungere etter intensjonen om å prioritere de alvorlig syke. Derfor ble det iverksatt en evaluering av de kriterier som lå til grunn for forskriften. Lønning II-utvalget ble derfor bedt om å utarbeide «retningslinjer for prioriteringer i helsevesenet som en videreføring av prioriteringsutvalgets innstilling, NOU nr. 23 1987 Retningslinjer for prioriteringer innen norsk helsetjeneste». Utvalget samlet seg om tre kriterier for prioritering: For det første alvorsgraden av tilstanden, for det andre at det finnes behandling som er dokumentert effektiv, og for det tredje skal forventede resultater stå i et akseptabelt forhold til kostnadene. Parallelt med Lønning II-utvalgets arbeid bad Sosial- og helsedepartementet professor dr. med. Knut Rasmussen om å lede en egen arbeidsgruppe for å lage et alternativ til ventelistesystemet. Ved vurderingen av sykdommens alvorlighet bad Sosial- og helsedepartementet arbeidsgruppen se hen til Lønning II-utvalgets vilkår for prioritering. Rasmussen-gruppens anbefaling bygde i likhet med Lønning II-utvalget på de grunnleggende idealer fra Lønning I-utvalget om sykdommens alvorlighetsgrad og pasientens lidelse og funksjonskrav samt behandlingens effekt, og at resultatene skulle stå i et akseptabelt forhold til kostnadene. Kriteriene for behandlingsgaranti i forskriften av 27. juni 1997 om ventetidsgaranti er departementets forsøk på å konkretisere kriterier som tilsvarer prioriteringsgruppe 1 og 2 i Lønning-utvalgets innstilling, og de ble utformet i samsvar med de prinsippene som Lønning II-utvalget og Rasmussen-gruppen foreslo. Slik jeg har forstått flertallets uttalelser i sosialkomiteens innstilling til pasientrettighetsloven, er det disse kriteriene og prinsippene som skal ligge til grunn for prioriteringen av pasienter etter pasientrettighetsloven. En videreføring av kriteriene, som er basert på Lønning II-utvalgets anbefalinger, mener jeg derfor følger opp flertallets uttalelser i innstillingen til pasientrettighetsloven. Det er også viktig å presisere at kritikken som har vært reist mot den nye ventetidsgarantiforskriften, ikke har rettet seg mot kriteriene som ligger til grunn for prioriteringen. Det kan i denne forbindelse vises til en spørreundersøkelse i 1996 blant helsepersonell om deres syn på den tidligere forskrift om ventelisteregistrering. Undersøkelsen viste at 90 pst. av de spurte i undersøkelsen mente at sykdommens alvorlighet, pasientens plager og utsiktene til bedring burde tillegges størst vekt ved prioriteringen. Forskriften fra 1997 bygger nettopp på slike kriterier. Kritikken mot ventetidsgarantien har derimot i all hovedsak knyttet seg til den svært ulike praktiseringen med hensyn til tildeling av behandlingsgaranti. Det er riktig, som representanten Høegh peker på, at jeg har vært blant dem som har vært meget kritisk til denne praktiseringen. Dette er imidlertid et problem som i varierende grad vil oppstå i alle tilfeller hvor det legges opp til en skjønnsmessig vurdering. Nye kriterier må også etter min oppfatning åpne for medisinskfaglig skjønn. En medisinsk vurdering vil alltid være skjønnsmessig, og det vil således oppstå fare for ulik praktisering. Dette problemet kan ikke uten videre løses ved å innføre nye kriterier. For å bidra til en mer likeartet praksis i helsetjenesten er det viktig få faglig konsensus om praktiseringen av kriteriene. Sosial- og helsedepartementet, Statens helsetilsyn og Den norske lægeforening har derfor startet opp et arbeid for å få fagmiljøene i gang med dette. Etter min oppfatning er det viktig å stimulere til varige og omfattende prosesser i fagmiljøene for å lykkes i arbeidet med faglig konsensus. Det er den faglig inspirerte prioriteringskulturen som vil påvirke det daglige, kliniske arbeidet. Som sagt tidligere, er kriteriene i ventetidsgarantiforskriften basert på de prinsipper som ligger til grunn for prioriteringen av pasienter i Lønning II-utvalgets innstilling, og som flertallet i sosialkomiteen uttalte var et godt utgangspunkt for hva som bør anses som nødvendig helsehjelp. Departementet mener dermed at man følger opp flertallets uttalelser i innstillingen ved å legge tilsvarende kriterier til grunn for prioriteringen etter pasientrettighetsloven. På bakgrunn av den innsats som er gjort, og nå gjøres, for å få en mer enhetlig praktisering etter dagens kriterier, er det lite hensiktsmessig å gi de samme kriteriene en helt ny formulering. Det kan resultere i uklarhet med hensyn til hvordan kriteriene er å forstå. Det fremgår av sosialkomiteens innstilling at det forutsettes at det forskriftsfestes en tidsfrist for helsehjelpen. Det har vært vurdert hvorvidt en bør gi en generell eller en individuell tidsfrist. Et argument som kan tale for en individuell frist, er at det vil være individuelle forskjeller mellom pasientene som tilsier at det bør settes ulike frister. På den annen side vil imidlertid fristene kunne variere mye også for likeartede tilfeller, fordi fastsettelsen av fristen vil være knyttet til den enkelte leges skjønn. Det vil også være fare for at fastsettelsen av individuelle frister kan gi uheldige incentivvirkninger. Dersom det fastsettes korte, individuelle frister, vil det også foreligge liten fleksibilitet i forhold til å foreta omprioriteringer. Fleksibilitet vil være nødvendig for å kunne ivareta uforutsette behov for øyeblikkelig hjelp eller en økt tilstrømning av nye pasienter med alvorligere lidelser. Manglende fleksibilitet kan medføre at det må settes av ledig kapasitet for å unngå forsinkelser. Dette vil således kunne binde opp store ressurser. I tillegg vil faren for at fristene ikke kan overholdes, økes betraktelig. Departementet har derfor i utkastet til forskrift lagt til grunn en generell maksimumsfrist på tre måneder. Det er imidlertid viktig å presisere at dette er en maksimumsfrist. Behandlende lege må selvfølgelig vurdere om det er medisinsk forsvarlig å la pasienten vente så lenge. Viktig i denne forbindelse er det også at det følger av bestemmelsen om rett til vurdering at pasienten skal ha skikkelig tilbakemelding om når behandlingen forventes å bli gitt i det enkelte tilfellet. Når det gjelder slik informasjon og tilbakemelding, har sykehusvesenet et betydelig forbedringspotensial, som det er nødvendig å følge opp. Hvordan pasienten prioriteres innen maksimumsfristen, må baseres på en individuell medisinskfaglig vurdering. Med dagens garantiordning er det til orientering slik at over halvparten av pasientene får behandling innen én måned. Regjeringen vil avvente høringen før den tar endelig stilling til hvordan fristspørsmålet skal reguleres, og jeg vil med interesse lytte til de synspunkter som kommer fram i denne debatten. Som nevnt er kriteriene som er lagt til grunn for retten til nødvendig helsehjelp, de samme kriterier som følger av dagens forskrift om ventelistegaranti. Videre er det også satt en generell tidsfrist på tre måneder. Det er imidlertid viktig å understreke at det er lovbestemmelsen om rett til nødvendig helsehjelp som i utgangspunktet regulerer pasientens rettighet. Forskriften om hva som anses som nødvendig helsehjelp og tidsfrist for behandling, er kun en utfylling av denne bestemmelsen i selve pasientrettighetsloven. Retten til nødvendig helsehjelp i pasientrettighetsloven er en rettighetsbestemmelse som har en annen formell status enn bestemmelsen om behandlingsgaranti i forskriften om ventetidsgaranti. Nåværende forskrift om ventetidsgaranti er først og fremst en forskrift om plikter for fylkeskommunene og deres institusjoner. Det er høyst tvilsomt hvorvidt forskriften også kan sies å gi pasienten noen rettigheter med hensyn til behandling. Manglende innfrielse av retten til nødvendig helsehjelp etter pasientrettighetsloven vil kunne påklages til fylkeslegen. En slik formell klagemulighet vil innebære at det fattes vedtak av fylkeslegen, og det må legges til grunn at fylkeslegens vedtak må følges opp av fylkeskommunen. Fylkeslegens vedtak vil dessuten kunne overprøves av domstolene. Det vil således bli enklere å reise sak for domstolen for å få prøvd retten til nødvendig helsehjelp enn hva tilfellet er etter dagens ventetidsgarantiforskrift. Pasienten vil dermed ha større muligheter til å legge press på bostedsfylke for å oppfylle retten til helsehjelp.