Bent Høie (Høyre), 2014-06-03:
Jeg vil takke representanten Kjersti Toppe for å ta opp et veldig alvorlig og utfordrende tema. Det opprører meg at rundt 500 mennesker i Norge hvert år mister livet som følge av selvmord. Trolig er det så mange som mellom 3 500 og 7 500 som forsøker å ta sitt eget liv. Dette står i sterk kontrast til bildet av Norge som et av verdens beste land å leve i. Ja, vi kan være stolte av Norge på mange områder, men selvmordsraten er et av de mørkeste unntakene. At så mange av våre medmennesker ikke finner livet verdt å leve er, og har lenge vært, en alvorlig tankevekker for meg. Vi har plikt til å handle, og vi må gjøre det nå. Vi vet at det er mange årsaker til selvmord og hva som fører til en slik handling. Vanskeligst å fatte er de selvmordene som skjer blant barn og unge. Det samme kan sies om de tilfellene representanten Toppe tar opp, altså personer som var under oppfølging av det psykiske helsevern da det fatale skjedde. Dette er en krevende tilleggsbelastning for de pårørende som er i stor sorg. Å miste noen i selvmord er i seg selv en ekstra belastning. En sitter igjen med en stor, sammensatt følelsessituasjon – selvfølgelig sorg, men også av og til fortvilelse, en føler ansvar, en føler sinne. Men når en mister sine nærmeste mens de er til behandling og en tror de er i de beste hender, blir dette ekstra vanskelig. For fagfolkene er dette også en stor sorg – en dobbelt sorg. De har mistet en pasient, og det skjedde mens de hadde ansvaret for ham eller henne. I slike ekstreme situasjoner forventes det samtidig at helsepersonell skal agere 100 pst. profesjonelt og være ydmyke overfor pårørendes sorg og også kanskje sinne overfor det psykiske helsevernet. Videre skal helsepersonell straks gå i gang med å følge opp hendelsen, både på systemnivå og internt i organisasjonen. Kartlegging av mulig svikt og svakheter skal omsettes i læring og kvalitetsforbedring i alle ledd, samtidig som de pårørende har et stort behov for både informasjon og støtte. Dette er det utfordrende å håndtere. Selvmord i psykisk helsevern er ekstreme hendelser som også setter sykehusene på store prøver. Derfor er det avgjørende for håndteringen og læringsmulighetene at arbeidet etter et selvmord gjøres profesjonelt og har høy prioritet. Dersom hendelsesforløpet involverer andre tjenester, som kommunehelsetjenesten og Nav, må disse også inngå i oppfølgingen. Dette leder meg over til representanten Toppes spørsmål om hva regjeringen vil gjøre av tiltak og systemendringer for å hindre selvmord i psykisk helsevern. Overordnet har vi som samfunn et tungt ansvar for å bidra til å forebygge og redusere selvskading og selvmord. Framfor alt er det viktig med et nært og godt samarbeid mellom de ulike tjenestene og nivåene. Dette innebærer at spesialisthelsetjenesten har nødvendig kontakt med helse- og omsorgstjenesten i kommunene for å sikre at det etableres god oppfølging etter utskriving. Da selvmord var et tema i en interpellasjon som jeg reiste i 2011, foreslo jeg at det skulle lages en egen og enhetlig handlingsplan for dette arbeidet. Den forrige handlingsplanen mot selvmord ble avsluttet i 2002, og det ble iverksatt en rekke tiltak på bakgrunn av denne. Tiltakene har imidlertid ikke ført til reduksjoner i selvmord og selvskading de siste ti årene, noe som bekrefter behovet for en ny og forsterket innsats. Som representanten Toppe kjenner til, har jeg nylig lansert Helsedirektoratets nasjonale Handlingsplan for forebygging av selvmord og selvskading i 2014–2017. Målet om å redusere omfanget av selvmord og selvskading i befolkningen skal nås gjennom fem resultatområder: god psykisk helse og mestring i befolkningen redusert forekomst av selvmord og selvskading i risikogrupper god oppfølging og ivaretakelse av etterlatte, pårørende og andre berørte et kunnskapsbasert tjenesteapparat kunnskapsbaserte strategier og tiltak Planen er dynamisk og kan utvides og styrkes i perioden. Hensikten er at den skal bidra til større åpenhet, slik at flere oppsøker hjelp, og at de som jobber med barn og unge, får bedre kompetanse til å oppdage når noen er i risiko for å begå selvmord, og at pårørende får bedre hjelp og oppfølging. Myndighetene og helsesektoren har et tungt ansvar for å drive dette arbeidet framover, og det forutsetter at bruker- og fagmiljøer samarbeider godt. I tillegg til gode tiltak er systematisk tilsyn avgjørende for læring. Etter en prøveperiode med utrykningsgruppen i Statens helsetilsyn, kom det i 2012 en egen varslingsbestemmelse i spesialisthelsetjenesteloven § 3-3 a, som lyder: «For å sikre tilsynsmessig oppfølging skal helseforetak og virksomheter som har avtale med helseforetak eller regionale helseforetak straks varsle om alvorlige hendelser til Statens helsetilsyn. Med alvorlig hendelse menes dødsfall eller betydelig skade på pasient hvor utfallet er uventet i forhold til påregnelig risiko.» Fra 2010–2013 mottok Helsetilsynet i alt 857 varsler. 365 av dem, eller 44 pst., var fra psykisk helsevern. Av disse var 219 selvmord, 74 selvmordsforsøk og 17 registrert som overdose. Antallet varsler har vært økende i takt med at ordningen har blitt bedre kjent i fagmiljøene. Statens helsetilsyn undersøker alle innkomne varsler og tar stilling til hva som er hensiktsmessig oppfølging fra sak til sak. Varsler fra psykisk helsevern skiller seg noe fra de øvrige varslene ved at begrepet «påregnelig risiko» og selve utfallskriteriet «dødsfall eller betydelig skade» etter et selvmordsforsøk ikke i seg selv sier noe om graden av svikt i helsetjenesten. Statens helsetilsyn nedsatte i 2013 en arbeidsgruppe for å sammenfatte erfaringene og tydeliggjøre kriteriene for varsling etter § 3-3a. Nå har arbeidsgruppen vært i funksjon i en stund, og jeg vil be om en redegjørelse om disse erfaringene gjennom styringsdialogen med Helsetilsynet. Så jobber vi også med – og har gitt i oppdrag til Syse-utvalget – å se på grunnlaget for etablering av en egen undersøkelseskommisjon for alvorlige hendelser i helsetjenesten. Tiden rundt innleggelse i psykiatriske avdelinger er en høyrisikoperiode for selvmord. I 2013 gjennomførte den nasjonale pasientsikkerhetskampanjen I trygge hender piloter og et nasjonalt læringsnettverk for å forebygge selvmord i akuttpsykiatriske døgnavdelinger. Etter dette er det laget en tiltakspakke med fem tiltak for å redusere selvmord. Tiltakspakken er én av flere kunnskapsbaserte tiltakspakker i pasientsikkerhetskampanjen for å redusere uønskede hendelser og pasientskader i helse- og omsorgstjenesten. Arbeidet med å spre denne tiltakspakken videreføres nå i det femårige pasientsikkerhetsprogrammet som startet i 2014. Jeg er blitt informert om at omkring 65 pst. av enhetene i landet nå er kommet i gang med de konkrete tiltakene for å redusere selvmord i akuttpsykiatriske døgnavdelinger. De fleste teamene som jobber med tiltakene, melder om tydelige forbedringer. Det har òg kommet tilbakemelding om at tiltakene har bidratt direkte til å forebygge selvmord. Så til representanten Toppes spørsmål om regjeringen vil sikre en nasjonal oversikt over selvmord i psykisk helsevern. Ja, jeg mener dette kan være et verdifullt tiltak i arbeidet med å styrke kunnskapen vår om selvmord og sånn sett gjøre oss bedre rustet til å forebygge denne type tragiske hendelser. Helsedirektoratet vurderer nå en rapport fra Nasjonalt senter for selvmordsforskning og -forebygging som viser til utprøving av det engelske kartleggingssystemet NCI ved tre norske sykehus. Dette systemet har vært i bruk i England siden 1992 og har gitt gode resultater der. Med bakgrunn i de lovende resultatene som så langt er gjort i Norge, er jeg positiv til å innføre ordningen også her. Jeg har selv besøkt Sørlandet sykehus, som er et av disse sykehusene som har positive erfaringer, og som mener dette er noe som bør innføres. Så jeg vil nå få en vurdering fra Helsedirektoratet og se på muligheten for å innføre dette som et krav i forbindelse med oppdragsdokumentet i 2015.