trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-10-07:
Der sa finansministeren det – om det var de som har det litt verre enn oss selv, som hadde vært de viktige å satse på i dette statsbudsjettet, hadde det jo sett helt annerledes ut. Da hadde ikke regjeringen brukt milliarder av kroner på skattekutt istedenfor å ruste oss for framtidas utfordringer. Det finansministeren har gjort, er å invitere landet til et spleiselag for det hun kaller omstilling. Distriktene skal betale gjennom kutt i regionale utviklingsmidler, mer sentralisering og svakere kommuneøkonomi, skoleelever og lærere skal betale fordi kommunene ikke har de samme rammene som de hadde før, pensjonistenes bidrag i år skal være lavere kjøpekraft – med unntak av de aller rikeste pensjonistene, da, som er de største vinnerne i skattekuttene til finansministeren – og framtidige generasjoner skal bidra med rekordmye oljepenger. Men for hva – hva er det vi bruker de pengene på? Hvis det er de som ikke har det like godt som oss, som er poenget, hadde pengene vært brukt helt annerledes. Da hadde man ikke brukt 9 mrd. kr på at folk flest skal få 2,50 kr om dagen i skattekutt, mens kontoen til de mest formuende menneskene fylles opp gjennom skattekutt som ifølge alle faglige råd, inkludert regjeringens egne, ikke gir noen effekt for framtidas arbeidsplasser. For hva – for mer asfalt og mindre satsing på jernbane? Var det alt? Da ligger begrepet tant og fjas farlig nært.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-10-07:
Det er ille at folk nå mister jobben i oljesektoren og i andre sektorer, og det er bra at dette budsjettet i hvert fall viser at det tar innover seg nødvendigheten av og behovet for å etablere nye arbeidsplasser i nye sektorer. Men dette budsjettet viser framfor alt at det tydeligvis måtte et oljeprisfall til for at denne regjeringen skulle begynne å levere på de løftene vi har hørt så fryktelig mange ganger i denne salen, uten at de er blitt levert på – noe også den rød-grønne regjeringen burde ha gjort for lengst – nemlig å starte overgangen til det samfunnet vi vet at vi må inn i. Men det skjedde altså ikke før oljeprisen datt. Miljøpartiet De Grønne ønsker veldig sterkt velkommen en storsatsing på forskning i Norge. Det er veldig viktig og veldig nødvendig. Vi mener det er riktig å vri beskatningen i disfavør av olje og i favør av nye næringer i andre sektorer. Vi mener det er bra å stimulere bedrifter med mindre skatt på arbeid, så vi kan få flere nye og små bedrifter rundt omkring i landet. Vi mener selvsagt det er bra med enkelte nye miljøtiltak, som også dette budsjettet varsler. Framfor alt er vi glad for at regjeringen tar innover seg nødvendigheten av en langt større satsing på å ivareta de mange nødstedte menneskene som kommer til å komme til Norge i årene framover, selv om vi vil diskutere hvordan det finansieres. Men dette budsjettet bærer sterkt preg av den samme sykdommen som tidligere budsjetter, nemlig et rungende fravær av tydelige og forpliktende koblinger mellom tiltak og resultat innenfor miljø- og klimasektoren. For hvert miljøtiltak og for hvert klimatiltak er det større og kraftigere tiltak som ødelegger mer, og som ødelegger effekten. Oljesatsingen er fortsatt størst, Sverdrup skal levere våre etterkommere 900 millioner tonn ekstra tilskudd til global oppvarming. Det kuttes 1 pst. i jernbanesatsingen, mens veisatsingen økes med 18 pst. osv. Men framfor alt skal altså dette budsjettet, utrolig nok, øke norske klimagassutslipp fram mot 2020 – fra en regjering som har lovet å forsterke klimaforliket. Det må jo være fryktelig flaut for statsministeren og for finansministeren å levere et sånt budsjett etter alle disse løftene som de har kommet med. Å øke klimagassutslippene – det er det klimaministeren skal ta med seg til Paris. Det er effekten av dette budsjettet, det er realiteten i klimapolitikken til denne regjeringen.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-10-07:
Hvis finansministeren fortsatt har klart å høre det Miljøpartiet De Grønne sier om utviklingen i oljenæringen, som «å skru av lyset», så hør etter nå: Vi sier at den næringen bør avvikles systematisk og planmessig og erstattes med en annen virksomhet i løpet av en tjueårsperiode. Det er omtrent så langt fram som vi vet at dagens oljeressurser rekker, og det er meget fornuftig. Og så: Hvis ikke dinosauren har vært ute av sekken før, så kom den i hvert fall ut av sekken nå. Finansministeren svarer på Miljøpartiet De Grønnes kritikk av en total kollaps i klimapolitikken ved å si: Olje- og gassvirksomheten er viktig. Vi vet også hvor viktig olje- og gassvirksomheten er, men hvis man har skjønt noe som helst av klimaproblemet, så har man skjønt at det går ut på å redusere klimagassutslipp. Og hvis man har skjønt noe som helst av poenget med klimatiltak, med samferdselssatsing osv., så er det å kutte klimagassutslipp. Svaret på tiltakene som regjeringen har lagt fram, står altså i en tabell i statsbudsjettet, og der står det: Utslippene skal øke. Dette er klimapolitikken til regjeringen Solberg–Jensen, og dette er jobben som Stortinget, med Venstre og Kristelig Folkeparti i spissen, nå må gjøre noe virkelig alvorlig med.
Janne Sjelmo Nordås (Senterpartiet), 2015-03-19:
På vegne av stortingsrepresentantene Marit Arnstad, Jenny Klinge, Geir Pollestad og meg selv foreslår jeg en egen stortingsmelding om norsk luftfart.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2015-03-19:
Eg vil takka statsråden for svaret. Eg vert møtt med at eg i dag har gått kraftig ut mot politikken til eiga regjering – det synest eg er veldig enkelt å møta denne interpellasjonen med. Eg understreka i innlegget mitt – og eg har vore ein forkjempar for Samhandlingsreforma heile vegen: Intensjonen med ho er det som er viktig å få realisert. Men når vi ser at denne intensjonen ikkje vert følgd opp, og det som skjer der ute, ikkje er i tråd med det som er dei ønskte måla, er det nødvendig å ta det opp i Stortinget. Det var jo ein grunn til at vi ikkje innførte heile Samhandlingsreforma for alle pasientgrupper, bl.a. ikkje for rus- og psykiatripasientar, nettopp for å sjå effekten av og få erfaring med bl.a. dei økonomiske incentiva. Eg har heller ikkje høyrt eitt einaste politiske parti – verken frå noverande opposisjon eller frå noverande posisjon – gå ut og vera kritiske til betalingsplikta. Ho står framleis, trass i regjeringsskiftet. Poenget mitt er at økonomiske incentiv verkar, men vi veit ikkje alltid korleis dei verkar. Eg meiner at betalingsplikta no verkar mot si hensikt. Statsråden har mange gode spørsmål knytte til om definisjonen av utskrivingsklare har endra seg, om kommunane klarer å ta imot dei sjukare pasientane, og om samhandlinga er god nok. Eg meiner at vi har statistikk og så mange tilbakemeldingar utanfrå at svaret eigentleg er ganske innlysande. Så til organiseringa av det kommunale tilbodet. Eg er heilt einig med statsråden i at vi òg må sjå på dei som bur heime, sjølvsagt. Men når det gjeld sjukeheim, tar eg dette opp spesielt, for det er der samhandlinga om eit institusjonstilbod skjer oftast. Statsråden viser til å auka kompetanse og kapasitet, organisering og leiing. Eg er heilt einig, men det var eitt ord som statsråden ikkje brukte – det var «kapasiteten». Det er jo grunnbemanninga som må opp. Er ein éin sjukepleiar på 32 pasientar ei natt og ein pasient vert dårleg, gjer ein ikkje noko anna enn å ringja til legevakta og få han lagt inn. Så grunnbemanninga, kapasiteten, er òg viktig å ha med, for dette heng veldig tett saman.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2015-03-19:
Eg vil takka dei som har hatt ordet. For meg er dette ein veldig viktig debatt. Eg registrerer at mange når dei debatterer, ser seg bakover i tid og skal fordela skuld og ære, men dette er ein interpellasjon som er reist på bakgrunn av situasjonen her og no, tala frå forskjellige tilsyn, bl.a. pasient- og brukaromboda, pluss det som vi les om sjølvsagt, som media fortel oss. Det er ein del ting som er vorte sagt, som eg kort vil kommentera. At det er uverdig òg at pasientar vert liggjande på sjukehus, er eg heilt einig i – det var derfor vi innførte Samhandlingsreforma. Men poenget er at no har dette snudd tvert om, og problemet er ein hardare utskrivingspraksis. Det la vi ikkje til grunn då vi innførte Samhandlingsreforma. At reinnleggingar skal og må skje, synest eg òg er ei avsporing av debatten. Sjølvsagt skal og må mange verta lagde inn og ut på sjukehus, men når det på tre år har vorte 7 000 fleire reinnleggingar, meiner eg at det er klart at det er ei uheldig utvikling, og at mange vert såkalla svingdørpasientar. Det er akkurat den bekymringa eg tar opp i dag. Når det gjeld kompetanse, har mange vore inne på det, og der viser tala at det har faktisk vore ein auke i helsefagleg og medisinskfagleg kompetanse i kommunane etter innføringa. Men det har ikkje halde tritt med behovet, fordi utskrivingspraksisen har vorte hardare og liggjetida har gått ned på sjukehusa. Når det gjeld talet på korttidsplassar, har det auka, sa Høie i innlegget sitt. Det er sant, men talet på langtidsplassar har ikkje auka tilsvarande. Mi bekymring er at i store kommunar, slik som i Bergen, opprettar dei det eg kallar transittmottak av sjuke, dei opprettar avdelingar berre for å unngå betalinga, dei får ikkje lov til å vera der i meir enn to–tre dagar, og så skal dei vidare til ein annan korttidsplass. Det er ganske uverdig for sjuke eldre å oppleva å verta på ein måte ein pakke i eit system for at ein skal unngå å få rekninga. Då er det betre at dei er eit par dagar ekstra på sjukehus – det er poenget mitt. Kommunestruktur – ja, men til representanten Kjenseth: Interpellasjonen var reist ut frå ein episode i Bergen kommune, som er ein storby. Eg har ikkje fått svar på mi bekymring – det får eg berre avslutta med.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2015-03-19:
Det er vorte sagt så veldig mange positive ting om Senter for Krisepsykologi i Bergen, og eg skal ikkje, som ein talar litt ute i debatten, gjenta alt det, men eg kan slutta meg til alt som er vorte sagt om det unike fagmiljøet som er der, og alt dei har bidratt med – både konkrete ting og forsking. Eg forstår veldig godt bakgrunnen for interpellasjonen og deler fullt ut representanten Ruth Grungs intensjon og håp i denne saka. Eg har lyst til å presisera at vi har behov for eit slikt nasjonalt senter. Eg er generelt opptatt av at vi ikkje er gode nok på beredskap, og at vi treng å styrkja dette, og at et nasjonalt senter, som kan vera lokalisert i Bergen, må bidra inn mot alle kommunar og òg vera eit bidrag inn mot spesialisthelsetenesta. Eg synest det er spesielt bra at senteret i dag er veldig på desse aktuelle problemstillingane, f.eks. dette med om vi treng ein sorgdiagnose. Dei er der og har kunnskap å koma med i desse viktige debattane. Eg forstår tilbakemeldinga frå statsråden slik at dette handlar om to ting. Budsjettspørsmålet er på ein måte sjølvsagt. Når det gjeld organisering, veit ikkje eg nok om det, men eg forstår at viss det er eit aksjeselskap, er det ikkje vanleg at eit aksjeselskap kjem frå statsbudsjettet. Representanten Ruth Grungs definisjon, eit non-profitt AS, er vel ei folkeleg forklaring, men eg skjønar at det må koma ei ordning på dette, formelt sett. Eg har ikkje tenkt å seia noko meir. Eg ønskjer statsråden lykke til. Eg oppfattar også at intensjonen hans er å vurdera dette veldig seriøst, og eg håpar at Senter for Krisepsykologi kan verta eit nasjonalt senter og ein del av den nasjonale kriseberedskapen. Og for å seia éin ting heilt til slutt: Viss senteret hadde lege i Oslo, så hadde det vore det for lenge sidan.
Bent Høie (Høyre), 2015-03-19:
Det var på ingen som helst måte min intensjon å kritisere interpellanten for å ta opp dette spørsmålet – tvert imot roste jeg interpellanten for å løfte en viktig diskusjon. Det må likevel være helt på sin plass å minne om hvem som har ansvaret for at denne reformen ble gjennomført på den måten som den ble. Det er en reform der en ba om samhandling, men den gangen ønsket en ikke å samhandle med opposisjonen, som nettopp hadde en del av de innvendingene som en i dag ser resultatene av. Jeg er helt enig i at kapasitet er viktig. Jeg snakket også om kapasitet i mitt innlegg. Det handler om kapasitet når det gjelder plasser, for det vi ser, er at Samhandlingsreformen utfordrer kommunene på muligheten til å gi et godt tilbud også til de andre innbyggerne, f.eks. til dem som har behov for sykehjemsplasser. Derfor er jeg veldig glad for at den økningen i investeringstilskuddet som vi klarte å få til i vårt første budsjett, gir resultater. Den kartleggingen som KS har gjort nå i år, som et resultat av et initiativ fra oss, viser at kommunene i den neste fireårsperioden har planer om å øke kapasiteten på heldøgns pleie og omsorg med 4 000 plasser. Det som ble gjort på det området i den forrige fireårsperioden, var i underkant av 600 plasser. I den perioden som vi nå går inn i – den neste fireårsperioden – vil det ikke være noen særlig økning i antall innbyggere over 80 år. Det betyr at denne kapasitetsøkningen nettopp vil bidra til å møte noen av de utfordringene som kommunene står i, som følge av Samhandlingsreformen, og også å kunne avhjelpe den situasjonen vi er i, at altfor mange i dag står i kø og venter på heldøgns pleie og omsorg. Så handler det også om kapasitet når det gjelder bemanning. Da er det viktig ikke bare å telle antall hender, men også å være opptatt av kompetansen på tjenesten. For det vi ser, er at de kommunene som har et bevisst forhold til ikke bare å telle antallet som jobber på en institusjon, men også å vurdere kompetansen, får en helt annen kvalitet på tjenesten. Derfor prioriterer vi fra regjeringens side også å støtte kommunene økonomisk med i overkant av 400 mill. kr årlig til å bygge opp kompetansen på tjenestene – til å gi etter- og videreutdanning også på høyere nivå. Så er det riktig at rus og psykiatri ikke var en del av de økonomiske virkemidlene i Samhandlingsreformen, men i går fikk vi også dommen over resultatene av det, nemlig at årsverkene innenfor rus og psykisk helse i kommunene gikk ned i det siste året med rød-grønn regjering. Dette er også noe av det som det ble advart mot, som følge av en del av de virkemidlene som ble lagt inn i reformen.
Bent Høie (Høyre), 2015-03-19:
Jeg må bare rette opp en åpenbar misforståelse for representanten Tove Karoline Knutsen: Samhandlingsreformen ble ikke presset gjennom mot opposisjonens vilje, men det var liten vilje fra regjeringen den gangen til å samhandle med opposisjonen for å gjøre reformen bedre. Et av hovedkravene som Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre hadde for å samhandle med regjeringen om Samhandlingsreformen, var å få en forpliktende opptrappingsplan for rehabiliteringsfeltet. Hadde vi fått gjennomslag for det, hadde kanskje situasjonen sett noe annerledes ut i dag. Nå er vi i gang med å forberede en opptrappingsplan for rehabiliteringsfeltet. Hva har vi gjort? Jo, vi har reversert den kommunale medfinansieringen, som var det største økonomiske virkemiddelet i Samhandlingsreformen. Det ble gjort fra 1. januar i år. Det baserte seg på at når det gjaldt spesielt eldre mennesker, skulle kommunene ha en betalingsplikt når de ble lagt inn på sykehus. Det er ingen ting som tyder på at eldre mennesker kommer for raskt på sykehus. Vi har satset mer på kompetanse – mer penger, men også mer målrettet på høyere kompetanse. Vi har bedret arbeidet med å øke kapasiteten i kommunene med å øke tilskuddet som kommunene får i forbindelse med investeringer, til 50 pst. – staten tar halve regningen når kommunene utvider kapasiteten. Vi jobber med å etablere et nasjonalt kvalitetsregister for pleie- og omsorgstjenestene. Vi jobber nå systematisk for å få sykehusene til i større grad å bruke de virkemidlene som ligger i Samhandlingsreformen, til faktisk å samhandle med kommunene, snakke sammen. Vi har, igjen, øremerket penger til personer som er rusavhengige i kommunene, som åpenbart ble taperne gjennom at en hadde så sterke virkemidler økonomisk på de andre pasientene. Vi har også lagt inn penger for å bygge opp tilbudet innenfor psykisk helse. Men vi skal gjøre mer. Vi kommer snart med en primærhelsemelding, som nettopp har som hensikt å svare på de utfordringene, som jeg opplever at det er tverrpolitisk enighet om at er i den kommunale primærhelsetjenesten. Det handler om mer kompetente tjenester, bedre ledertjenester og mer teamorganisering. Vi jobber også med å få lovfestet retten til heldøgns pleie og omsorg, og ikke minst skal vi sette i gang et forsøk med statlig finansiering av pleie- og omsorgssektoren. Vi jobber også med en opptrappingsplan for rehabiliteringsfeltet. Så jeg tror at representanten Toppe har fått svar på sitt spørsmål gjennom de konkrete endringene som regjeringen allerede har igangsatt for å møte disse utfordringene. Men ikke minst vil en få ytterligere svar når en får stortingsmeldingen om primærhelsetjeneste til behandling.
Bent Høie (Høyre), 2015-03-19:
Jeg enig med representanten i at det er den siste delen av mitt svar som svarer på det konkrete forslaget i interpellasjonen, men interpellasjonen inviterte også til en bredere diskusjon rundt denne problemstillingen. Det er verdt å understreke at vi finansierer spesialisthelsetjenesten med 50 pst. basisfinansiering. Det skal gi grunnlag for å gjennomføre oppdrag som ikke også er finansiert med takster eller egne ordninger – og det ser vi at skjer. Mange steder har en etablert tilbud, bl.a., som det er vist til, i Helse Bergen, men vi ser også at finansieringsordningene har betydning for tilbudene og for hvordan tilbudene organiseres. Det er også nettopp derfor jeg har gitt dette oppdraget til direktoratet. Det vil også bli interessant å se på de diskusjonene som skal tas i Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering, knyttet til anbefalte behandlingstilbud til denne pasientgruppen, for det er flere og flere som tar opp nettopp det som representanten Grung tar opp her, nemlig behovet for å jobbe mer systematisk med familiene over tid på et tidligst mulig tidspunkt. Så er det verdt å minne om at vi i forbindelse med primærhelsemeldingen også starter opp et eget arbeid med en ungdomshelsestrategi, som også vil kunne berøre dette området. Jeg skal ta med meg de innspillene som representanten kommer med når det gjelder opplæring og stønadsdager.
Bent Høie (Høyre), 2015-03-19:
Debatten har i utgangspunktet nå utviklet seg til å bli en mer generell debatt om folkehelse. Det er bra. Det er en debatt som Stortinget også får mulighet til å komme rikelig tilbake til ganske snart, når regjeringen fremmer en ny stortingsmelding om folkehelse. Meldingen vil selvfølgelig ta opp i seg mange av de problemstillingene som har vært framme i diskusjonen. Den vil også gjøre noe annet som er viktig, nemlig å likestille den psykiske helsen med den fysiske helsen. Det er like viktig å ha noen venner å snakke med når du kommer til skolen, som å gå til skolen. Det er faktisk like viktig å ha noen gode kollegaer på jobben når du kommer på jobben, som å sykle til jobben. Og det er like farlig å være ensom som å røyke. Når vi jobber med spørsmål knyttet til å utjevne sosial ulikhet i helse, som dette i bunn og grunn ofte handler om, er det også viktig å ha med seg det perspektivet at vår psykiske helse er like viktig som vår fysiske helse, både når det gjelder livskvalitet og år til livet. Når vi da ser på hva som er en hovedforklaring på sosial ulikhet i helse i Norge, er det veldig sterkt knyttet til utdannelse. Noe av det viktigste vi derfor gjør på folkehelseområdet, er å styrke skolen. Hvis vi ser på internasjonale undersøkelser om hva som har størst betydning for at skolen skal fungere som en sosial utjevningsarena og dermed bidra til folkehelse, så er det lærerens kompetanse. Det er helt utvetydig. Det er selvfølgelig viktig både med fysisk aktivitet, måltider og frukt og grønt, men det er ingenting som har større betydning for sosial utjevning enn lærerens kompetanse. Da er det verdt å merke seg at det også er det som er denne regjeringens hovedsatsingsområde i skolepolitikken. Vi har økt tilskuddet til etter- og videreutdanning av lærere fra 600 mill. kr årlig til over 1,2 mrd. kr. I 2013 var det 3 900 lærere som søkte om etter- og videreutdanning. I 2014 var det oppe i 8 400. Dette er en viktig del av folkehelsepolitikken, som nettopp handler om å utjevne sosial ulikhet i helse.
Bent Høie (Høyre), 2015-03-19:
Jeg er glad for at representanten Grung oppfatter meg som positiv, for jeg er positiv til senteret og den viktige jobben som det gjør, og det betydelige kompetansemiljøet som er der. Jeg viser også til intensjonsavtalen, som også representanten Grung viste til, mellom direktoratet og senteret. Det er noen praktiske spørsmål som er viktige i denne sammenhengen, og til slutt er det også et spørsmål om bevilgninger – å bevilge er, som sagt, noe vi gjør i forbindelse med budsjetter. Det er også viktig at en ikke skaper et inntrykk av at senteret ikke brukes i dag, og at senteret ikke får offentlige oppdrag. Ifølge min oversikt har senteret siden 2012 fått oppdrag og fått finansiert ulike aktiviteter på til sammen 16 mill. kr. De har også – som et viktig forskningssenter – selvfølgelig fått gjennomslag for forskningsprosjekter hos Forskningsrådet på 4,7 mill. kr, ifølge min oversikt. Senteret har også 5,2 avtalehjemler med avtalespesialister, som også har offentlig finansiering av sine aktiviteter. Så det foregår en betydelig aktivitet i senteret i dag som har en offentlig finansiering, men det er helt riktig at hvis senteret skal ha status som et nasjonalt kompetansesenter, vil det – på lik linje med de andre nasjonale kompetansesentrene – være knyttet til at en også får et særlig statlig tilskudd for å være det. Det er et praktisk spørsmål, men ikke minst også et økonomisk spørsmål, som vi må komme tilbake til i budsjettet. Vi har nylig fått sluttrapporten fra koordineringsgruppen for forskning knyttet til 22. juli. Der er det også en rekke anbefalinger som vi nå er nødt til å jobbe oss igjennom, for det var – etter min oppfatning – et klokt og viktig grep som regjeringen gjorde den gangen, gjennom å lage en koordineringsgruppe som sikrer at den forskningen som har foregått, og som skal foregå videre, ikke innebærer en tilleggsbelastning for dem som har vært berørt av denne hendelsen, at vi sikrer at den forskningen som foregår, er koordinert, og at forskningen foregår på en sånn måte at en bruker resultatene gjentatte ganger, sånn at en unngår å belaste unødig dem som har vært berørt av dette.
Bent Høie (Høyre), 2015-03-19:
Det jeg i alle fall entydig kan slå fast, er at jeg har ingenting imot Bergen! Det andre er at jeg opplever at det er veldig bred politisk anerkjennelse i Stortinget av dette kompetansemiljøets betydning. Dette er også et område der vi ser at det er et økende behov for kompetanse ute i tjenestene våre, og det er et økende behov for forskning. Derfor er dette et viktig område. Så må vi komme tilbake til både de praktiske og økonomiske spørsmålene underveis.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-03-19:
Jeg likte best det siste som statsråden sa, om at han har gitt et oppdrag til Helsedirektoratet. For det er – og det vet alle vi som jobber innenfor helse – vanskelig å løfte opp felt som ikke er så synlige, som det feltet som jeg tar opp i denne interpellasjonen. Og da trenger de tydelige signaler og styring fra oss politikere og ikke minst fra en minister, som kan finne fram til tiltak som gjør at dette blir opprioritert, når det er en så stor andel av ungdommene våre som sliter med det, og når ny forskning viser at ting har så positiv effekt. Men det er utrolig stor forskjell på resultatet hvis en fanger dem opp før de er ti år, enn når de er i ungdomsalder. Jeg har hatt kontakt med miljøene spesielt i Bergen, og der er det lettere å endre gutter i ungdomsskolealder enn jenter. Så det er helt avgjørende at vi klarer å sette inn tiltakene langt tidligere. Ellers synes jeg du egentlig bare gjentok mye av det som jeg har sagt i interpellasjonen, så jeg har ikke så mange kommentarer til den delen. Men det er et utrolig stort kompetansebehov, og ikke minst forventer vi når primærhelsemeldingen og folkehelsemeldingen legges fram, at det gis tydelige signaler om fastlegenes rolle opp mot det forebyggende arbeidet, for de er jo navet knyttet opp mot denne delen. Så avla du en liten visitt til statsbudsjettet, og da vil jeg bare minne om at Arbeiderpartiet holdt løftene sine fra valgkampen og fortsatte økningen, så vi har i alle fall lagt fram en ramme som er større enn det. Men jeg tror ikke det er der hovedutfordringen er. Hovedutfordringen er å løfte opp den kunnskapen vi har, knyttet opp mot tidlig intervenering inn mot barn og unge, og at det får gode rammebetingelser, og ikke minst at det skal være et samspill mellom fastlege og helsesøster og det tilbudet som de får av spesialisthelsetjenesten ved poliklinikkene. Så vil jeg ta opp en ny problemstilling, som du gjerne kan føye til når du sender over henvisning til Helsedirektoratet: Det viser seg at overvektige barn ikke har de samme rettighetene som andre diagnosegrupper når det gjelder økt antall stønadsdager. Det gjør det veldig vanskelig å drive familiebasert adferdsbehandling, hvor pasient og familie skal møte én time én gang i uken i 17 uker. Det er heller ikke hjemmel til å bruke opplæringspenger knyttet opp mot denne typen behandling. Det er vanskelig å få fri av arbeidsgiver når en er helt avhengig av at det er hele familien som endrer adferd på dette området. Så det vil jeg også ønske at du følger opp videre.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-03-19:
Tusen takk for utrolig mange gode innlegg – og ikke minst modige innspill og innlegg. Jeg vil egentlig framheve to ting – jeg vil ikke gjenta, for det kom så veldig mye bra – men det er to ting. Det ene gjelder det ansvaret vi har for de mest sårbare menneskene. Det er en utfordring på den ene siden å balansere den kunnskapen vi har, for å nå ut på rett måte, samtidig som vi vet at det er veldig mye kroppsfiksering – det er veldig mange ungdommer på talerstolen også, så dem får vi ta med i denne debatten – og viktig å være glad i og akseptere egen kropp. Vi må samtidig klare å sette inn forebyggende tiltak rettet mot dem med sykelig overvekt, uten å stigmatisere. Så var jeg også inne på at det er en del sosioøkonomiske veldig signifikante utslag. Det er viktig å utvikle en politikk for de universelle tiltakene som vi vet fungerer best, samtidig som vi må klare å treffe dem man mest trenger å prioritere. Økonomi har vi vært inne på. Vi vet at økonomi kanskje er det beste styringsverktøyet vi har, men det er ofte også veldig snevert i en slik sammenheng. Det andre – som også blir en utfordring for statsråden når han skal utvikle og sy sammen de meldingene som kommer i løpet av våren når det gjelder både forebygging og primærhelse – er at veldig mye av det som vi vet har effekt på helsen, ligger utenfor helseområdet. Det gjelder å klare å fange det opp, samtidig som det blir forpliktende og gir en ny retning med hensyn til å forebygge og med hensyn til å utvikle god helse. Jeg vil takke for debatten og for et veldig bredt engasjement i salen. Det synes jeg er utrolig bra, det kjenner jeg fra andre debatter også. Jeg ser fram til de sakene som kommer i løpet av våren.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-03-19:
Takk til statsråden. Jeg tolket ham veldig positivt, for det er riktig at det er etablert ulike sentre, men det er vel få som kan måle seg med den brede kompetansen som den miljøet rundt Atle Dyregrov har bygget opp på veldig mange felt. Vi ser det også som uproblematisk at de i dag er organisert som et non-profit AS. En eller annen type organisasjonsform må en jo ha, så akkurat det å tilpasse organisasjonen ser vi altså som helt uproblematisk. Det er også et viktig et prinsipp, sånn at det ikke blir noen misforståelse, at slike nasjonale sentre selvfølgelig skal søke om de ordinære forskningsmidlene, men det er noe med å ha den basisstøtten i bunnen, sånn at det går an å prioritere det forebyggende arbeidet og være i stand til å gjøre det ekstraarbeidet som de fram til nå stort sett har gjort på frivillig basis. Statsråden må ikke misforstå, man trodde ikke at dette skulle bli 100 pst. finansiert, men det er snakk om den basisstøtten og at de ellers søker for prosjekter. I dag er de helt avhengig av prosjektstøtte, og det er jo litt spesielt at det er danskene som er med på å finansiere store deler av forskningsaktiviteten deres. Helsedirektoratet har ikke bare gitt dem oppdrag, de har også utfordret dem og bedt dem om å søke om å bli et nasjonalt senter for krisepsykologi. Så vil jeg også legge vekt på det med sorg – et ganske nytt område innen forskning – hvor det er viktig å balansere. Det har også Atle Dyregrov tatt opp, at mens vi har brukt 30–50 mill. kr – offentlige kroner – etter 22. juli på overlevelsesforskning, så er det kun brukt mindre enn 2 mill. kr på forskning på de etterlatte. Veldig mange av de etterlatte sliter fortsatt med store utfordringer, og når vi som nasjon dessverre har opplevd det vi har opplevd, er det viktig. Vi startet veldig bra, mange steder i landet ble det gitt veldig god støtte, ikke minst i den regionen jeg kommer fra. I og med at Atle Dyregrov er der, ble han koblet direkte inn. Men det er viktig at vi har følgeforskning og kan dra nytte av den, både for de direkte berørte og også i fremtiden, når tilsvarende episoder skjer, for sorg takler man ganske ulikt, og det er viktig å vite at det kan tilpasses ut fra den forutsetning som den enkelte har. Til slutt vil jeg bare si at de fleste jeg snakker med, tror at dette senteret er offentlig finansiert.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-03-19:
Jeg skal kanskje fortsette der Kjersti Toppe avsluttet og si at det kan være en fordel, når vi har en statsråd fra Vestlandet, å se på det som skjer der. Jeg synes det har vært veldig mange gode innlegg også i denne interpellasjonen, og jeg er ganske trygg på at statsråden har fått med seg innspillet. Jeg opplevde også hans første svar som ganske tydelig, at han i utgangspunktet synes at miljøet senteret representerer, er noe som kan bygges videre på, og som bør tas vare på. Når det gjelder den praktiske organisasjonsformen, må man egentlig velge det som er mulig når man opererer utenfor, og da blir det ofte et AS med et ideelt formål. Så det regner en med skal være relativt enkelt å tilrettelegge, slik at man får en organisasjonsform som er tilpasset det som er nødvendig når det gjelder å få en basisstøtte og være et nasjonalt forskningssenter. Jeg vil også løfte fram noe som jeg hørte om da jeg var på psykiatriuken i Stavanger sist uke: Holen skole er en skole i Laksevåg bydel som ved en feiltakelse ble bombet av engelskmennene under annen verdenskrig. Nå er disse elevene blitt pensjonister, og nå kommer de psykiske utfordringene. Også dette er en kunnskap: Man klarer å bære på noe gjennom livet når man er i aktivitet, men det ligger under, og man har det sikkert med seg uansett. Vi vet også fra krigen at veldig mange har store utfordringer med søvn osv., så dette er kunnskap som vi har. Derfor er det jo utrolig, når vi først har et slikt miljø som har utviklet seg, og som ligger helt i spissen internasjonalt – da må vi ta vare på det. Som flere har vært inne på, synes jeg at det er et godt prinsipp når det gjelder hvordan vi skal prioritere – også når det gjelder forskning generelt – at vi løfter opp områder der vi er best. Dette er ikke til hinder for at man skal etablere tilsvarende sentere på andre områder og være en spydspiss, for de ringvirkningene som det skaper, virker alltid positivt. Og kanskje bør man rydde opp i en del sentere som kanskje har overlevd seg selv – det går det også an å gjøre i en sånn sammenheng. Vi ser fram til neste budsjett og skal ta kontakt om organisasjonsform.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2015-03-19:
Samhandlingsreformen skulle være til beste for pasienten, og vi skulle sikre rett bruk av helsevesenets ressurser. Det er helt på sin plass til enhver tid å spørre om vi har nådd dette målet eller om det er noe som må justeres. Kortere liggetid i sykehus, ikke nok sykehjemsplasser eller behandlingsplasser i kommunene og mangel på kompetanse i kommunene sier bare én ting – det blir svingdørspasienter ut av det. Historien i Bergens Tidende er dessverre ikke enestående. Vi som sitter i dette hus, i denne sal, står overfor en problemstilling, og vi har den midt i fanget. Jeg hadde den også i fanget i mine år som ordfører. Som Kristelig Folkeparti-representant er jeg veldig opptatt av å øke kapasiteten i kommunene når det gjelder antall plasser, men ikke minst også når det gjelder kompetanse. Utskrivningsklar er ikke det samme som ferdigbehandlet. Sykehuset kan altså bestemme hva pasienten skal ha av behandling i kommunen når han ikke er ferdigbehandlet. Definisjonsmakten – retten til det – ligger hos sykehuset når man er utskrivningsklar. Mitt spørsmål er: Hvor er da fastlegene, som kjenner pasienten og situasjonen rundt? Hvor er sykehjemslegene som også kjenner pasienten, kanskje bedre enn den legen som har behandlet pasienten for akkurat den lidelsen han lå inne på sykehus for? Samhandlingsreformen har en utfordring med å få til likeverdsprinsippet mellom kommune og spesialisthelsetjeneste. Den jobben som gjøres i kommunen, er like viktig som den som gjøres i sykehus, og det likeverdsprinsippet mangler i dag. Derfor må vi prøve å bygge opp dette på en måte som gjør at vi i framtiden skal få mindre av det kasteballprinsippet som vi ser en del av i dag. Dialogen mellom sykehus og kommuner, og ikke minst mellom fagfolk på sykehus og fagfolk i kommuner, må bli bedre. Når vi vet at legebemanningen i sykehjem er én lege per 130 pasienter, og hver av de pasientene som er i sykehjem, i gjennomsnitt har sju lidelser, kan vi tenke oss selv at det er vanskelig å få oversikt når noen kommer rett ut fra sykehus og inn i en institusjon, og det er én lege som har 129 andre pasienter med komplekse lidelser. Mens i sykehus har man én lege per 1,3 pasient, og det er ofte de pasientene man er spesialisert til å ta seg av. Når da pasientene nå i tillegg er dårligere når de blir utskrevet enn det som var vanlig før, og en lege i sykehjem har ansvar for 130 pasienter med gjennomsnittlig sju lidelser hver, er det ikke rart at vi får den utfordringen som vi faktisk ser omtalt i Bergens Tidende. Jeg utfordrer ministeren til å se på kompetansen som er i norske sykehjem, for det er ikke tvil om at mye kan gjøres i norske sykehjem, og jeg tror at veldig mange kommuner er i stand til å gi god behandling, men da må man ha rette folk med god kompetanse, og man må kunne ha mulighet til en oversikt. Det har man ikke når man har 130 pasienter man har ansvar for. Det er der vi må sette inn støtet først, tror jeg, for å rette opp skuta, som gjelder Samhandlingsreformen, som jeg tror alle er enige om er viktig for å bruke ressursene riktig. Men da må vi også fordele ressursene riktig.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2015-03-19:
Overvekt hos barn og unge er en helseutfordring. God svangerskapskontroll, helsestasjon, barnehage, skolehelsetjeneste og kommunehelsetjeneste er noe vi alle er enige om at vi skal ha. I tillegg har vi i år friluftsåret, som faktisk vil være et kjempeforbyggende tiltak. Men for min del og for Kristelig Folkepartis del er dette mye mer tverrsektorielt enn kun å tenke helse. Her må vi tenke teknisk etat i kommunene, her må vi tenke plan, her må vi tenke på hvordan vi tenker samfunnet framover, for å klare å forebygge. Vi må også vende blikket mot frivillige lag og organisasjoner som kan være med og bidra. Vi må se på planleggingen vår, på boområder, på hvordan vi legger til rette i byggefelt for gode fotballøkker, for gode møteplasser, for både fysisk og psykisk aktivitet, på gang- og sykkelstier og bruk av naturområder – ikke minst i år, med friluftsåret. Men jeg har også lyst til å ta et annet bilde. Dem vi her snakker om, hører dette veldig godt. Små gryter har også ører, er det noe som heter, og for meg er det viktig at vi møter denne gruppen med varsomhet. For er det noen som vet hva dette innebærer, er det de. Er det noen som vet at de har mislyktes, er det de. Så får vi et spørsmål til, ikke bare om hvordan vi møter dem, men om hva vi vil gjøre. Er vi villige til å ta noen upopulære avgjørelser, som å si sukkeravgift, som å si noe om tilgjengelighet – om hvor snopet skal ligge, foran kassene i butikken? – som å si noe om omplassering av varer, som å si at magre varer kanskje skal ha en billigere status enn dyrere og fete varer, si at vi skal bruke penger på holdningskampanjer, men også gi et løft til kunnskap for dem som skal møte disse ungdommene. Jeg er intensivsykepleier, og i fjor fikk jeg gleden av å holde innlegg på landsmøtet til intensivsykepleierne. De sa: «Det er nesten sånn at vi ikke tør å gå forbi de legene som opererer, for vi blir på en måte beskuet som litt for store, alle og enhver. De blir bare yngre og yngre, de som opereres.» Da er spørsmålet: Har vi valgt den lettvinte løsningen? Senker vi kriteriene for operasjon uten å ta den store kampen for forebygging? Og for vår del, i dette hus, unngår vi å ta noen upopulære valg? Det er viktig at de som har veldig stor overvekt, får operasjon, men det er vel så viktig at de som er på vei til å bli så store, får en mulighet til å få god hjelp i god tid. Så vil jeg si at jeg er veldig opptatt av hvordan vi snakker om denne pasientgruppen, og hvordan vi møter dem, så de ikke på nytt blir en tapergruppe i vårt samfunn.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2015-03-19:
Krisearbeid og krisepsykologi er en sentral del av vår beredskap og vårt helsetilbud, både før og etter store katastrofer. Senter for Krisepsykologi i Bergen har hatt og vist et stort faglig nivå både på behandling, forebygging, oppfølging og forskning på svært alvorlige kriser utover det som vi kanskje kaller det ordinære. Det er vel ofte sånn at mangelen på oppfølging av kriser som har vært utover det ordinære, har gjort at personer som har gjennomlevd dem, får andre diagnoser enn det de egentlig skulle ha hatt, på grunn av mangel på oppfølging. Norge er et lite land, og vi trenger å samle vår kunnskap og bevare den kunnskapen som dette senteret har. Dette senteret har bygd opp kunnskap og erfaring og har ervervet kunnskap over lang tid. Mange av dem nærmer seg grensen for pensjonsalder, og vi som samfunn, som en del av å tenke beredskap, har ikke råd til å miste noe av det som de har, fordi det er sentralt. Det er sentralt – jeg har selv vært leder ved et stort akuttmottak. Jeg opplevde å kunne bruke det da jeg var ordfører og et foreldrepar fra Oltedal døde, da opplevde vi at krisesenteret i Bergen kunne bidra. Det er viktig for vårt brannvesen, for vårt helsevesen, for vårt politi og for kommunene våre. De har lært politiet, de har lært brannvesenet og de har lært helsevesenet at kollegastøtteveiledning er sentralt for dem som jobber i krise, for å kunne være i stand til å møte krisene. Samtidig har senteret hatt så nær kontakt med klinikken at de har vært i stand til å gå inn og følge de tyngste pasientene eller brukerne. De har gitt oss et redskap med hensyn til hvor viktig debriefingen er, og hvor stor plass den har for at vi skal sikre beredskap. Senteret blir brukt internasjonalt, det vet vi, både i forbindelse med tsunamien som var, og 22. juli hos oss selv. Men det som kanskje er mest sentralt, og som jeg ber statsråden om å ta med seg, er den kunnskapen de har til å gi kommunene erfaring, forskning og kunnskap om hvordan de skal behandle krisene som oppstår hos dem, når de skal møte enkeltindivider og familier i katastrofer. Å bygge den kunnskapen som disse personene innehar, og som senteret i Bergen innehar, vil vi bruke lang tid på, og jeg tror det er unødvendig å bygge opp noe parallelt når vi innehar en kompetanse. Så må vi se på hvordan Bergen er rustet organisasjonsmessig – om de nå heter et AS eller hva de heter. Poenget for Kristelig Folkeparti er at vi klarer å ivareta og bevare den kunnskapen som vi har her. For det er sånn at de også kan være med oss når hverdagen kommer, når de første dagene etter katastrofen har lagt seg. De kan være med og hjelpe de distriktspsykiatriske sentrene og psykologene som kommunene får, til å gå den rette veien i møte med enkeltmennesket som har opplevd en katastrofe i sitt liv – eller i en region eller nasjonalt eller internasjonalt – og det må vi evne å ivareta.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-03-19:
Takk til Ruth Grung for å reise en viktig debatt. Jeg vil starte med atferdsterapi, for der er det en viktig debatt om finansiering og behandlingsmetodikk. Den kommer til å møte oss i stor grad framover i helsepolitiske debatter, ikke minst om gruppebehandling, fordi den sannsynligvis virker godt, er effektiv og økonomisk sett lønnsom, og som vi derfor i større grad må ta i bruk. I dag er finansieringssystemet i stor grad basert på somatikk og kirurgi. Vi er nødt til å ha debatter framover om hva som er både effektive og riktige behandlingsmåter. Et tema som ikke er drøftet så inngående her i dag, er forskning knyttet til dette. Det er også en prioritering vi gjør der, og det er ingen tvil om at vi bak oss har hatt en stor innsats når det gjelder somatikk og forskning knyttet til kirurgi, mens vi i mindre grad har prioritert den psykiske helsen. Det er også et forhold som vi er nødt til å balansere – vi må forske mer på psykisk helse og behandlingsmetoder. Så til det forebyggende og det som har med folkehelsen å gjøre. For Venstre er tidlig innsats svært viktig. Gleden ved aktivitet tror vi at vi er nødt til å stimulere enda mer og enda tidligere enn vi gjør i dag. Skolen har vært nevnt som en arena her, og det er helt riktig at den er viktig. Men vi tror at vi allerede i barnehagen er nødt til å sette inn innsatsen. Det handler om kompetansen blant dem som jobber i barnehagen, og så er det faktisk litt en debatt om kjønn. Det er viktig ikke å bomme på betegnelsene på akkurat dette, men det er en kjensgjerning at gutter og jenter forholder seg litt ulikt til lek og fysisk aktivitet. Derfor er antallet menn som er ansatt i barnehage, også en del av debatten – for å stimulere til den fysiske aktiviteten og at en lærer seg å mestre og får glede ved aktivitet tidlig. Derfor er barnehagen minst like viktig som skolen for Venstre. Skolefritidsordningene er også en viktig del av debatten. Noen kommuner har lyktes veldig godt med å innføre idretts-SFO eller andre aktivitetsbaserte SFO-ordninger som blir drevet av idrettslag. Det å legge til rette for at ulike organisasjoner får drive aktivitetstilbud, tror vi er viktig. Senterpartiets Kjersti Toppe var innom debatten om én time fysisk aktivitet i skolen hver dag. Det er mulig at det er idealet. I dag er det krevende å innføre. Det er både en debatt om hvilken kompetanse vi skal ha i skolen i dag, og hvilken kompetanse vi skal prioritere, og det er krevende å rekruttere kapasitet for å ta dette i bruk. Men det å starte med flere fysioterapeuter, flere ergoterapeuter, flere idrettspedagoger inn i skolen, er helt klart prioriteringer som Venstre ønsker. Det samme gjelder naturlig nok i barnehagen. Kristelig Folkepartis Bollestad var innom ernæring og sukker. Det er også en av de viktige debattene vi må ta. Statsråden har snakket mye om salt og fett – og all ære til ham for det – men vi må også starte debatten om mindre sukker og hvordan vi skal redusere sukkerinnholdet i maten vår. I sum handler dette også om å styrke ernæringskompetansen på ulike arenaer.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-03-19:
Samhandlingsreformen var en helt riktig reform. I likhet med representanten Ruth Grung har jeg fått mange gode tilbakemeldinger om at kommunene gjennom den medfølgende bevilgninga for å klare oppgavene har klart å bygge opp gode og kompetente tjenester. Det er blitt mer interessant å jobbe i kommunehelsetjenesten og i eldreomsorgen. Og som et apropos til statsråden: Vi gjorde et kompetanseløft. Vi fikk økt årsverkene med 24 000 innen pleie og omsorg, og 80 pst. av disse ansatte har faktisk relevant kompetanse. Det syns jeg er bra, men det er ikke nok. Flere her har snakket om sine hjemkommuner eller kommuner man vet om som enten har klart seg godt eller mindre bra. Da har jeg lyst til å fortelle om mamma og Torsken kommune med under 1 000 innbyggere. Da mamma i en alder av 96 år ikke lenger kunne bo hjemme, var på sykehus og skulle tilbake, sto det et rom på sykehjemmet ledig for henne. Enhetslederen hjemme sa at det kan vi takke Samhandlingsreformen for, for gjennom Samhandlingsreformen hadde kommunen fått penger til nettopp å ordne et sånt rom for mamma – og for andre som trengte det. Kommunen kunne valgt å bruke de pengene til å la mamma ligge på sykehuset lenger, men det var ikke ei god løsning verken for mamma eller for oss. Det var bra at kommunen hadde brukt de pengene til å bygge et tilbud til mamma. Det er jeg glad for. Jeg har også, etter hvert som jeg har vært på besøk hos mora mi, sett at sykehjemmet har fått langt flere fagutdannede enn man hadde for noen år siden. Det har å gjøre med at man har hatt muligheten til desentralisert sykepleierutdanning, og man har kunnet ta helsefagarbeiderutdanning. Det har vært viktig for de litt voksne, særlig kvinnene, i en liten, fraflyttingstruet kommune å kunne bo i den kommunen og samtidig ta en utdannelse. Det er ei viktig fortelling, som også er en del av Samhandlingsreformen. Det sier jeg ikke for å skjønnmale situasjonen. Vi har kjempestore oppgaver i særlig eldreomsorgen. Jeg har latt meg glede over det som er bra, men også blitt veldig frustrert over det som ikke er bra. Vi kan spille pingpong her fra denne talerstolen om hvem som har skyld i hva – jeg tror bare at dette er et felles løft som vi må ta. Jeg tror Stein Husebø, en kjent overlege som var på en konferanse nylig her i Stortinget, sa at vi må snu hele tankegangen rundt eldreomsorgen hvis vi skal få til det vi ønsker, og så må vi handle deretter. Statsråden snakket om at Samhandlingsreformen var tvunget gjennom mot opposisjonens vilje. Det skal jeg minne ham på når vi over påske skal snakke om fritt behandlingsvalg. Der er det ikke bare mot opposisjonens vilje, det er mot hele Helse-Norges vilje, mot mange pasienters vilje, mot flere pasientombuds vilje, så det blir hyggelig å minne statsråden om det han sa i dag, når vi skal diskutere den reformen.