Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-07:
La meg få starte med å si at jeg er glad for at vi får denne debatten, og jeg vil gjerne takke interpellanten for det. Det er flere som har snakket her i dag om det sterke inntrykket katastrofen i Mexicogolfen har gjort på oss. Jeg tror at det inntrykket blir ekstra sterkt fordi det skjer med et selskap som BP som operatør. Vi snakker ikke om noe useriøst cowboyselskap her, vi snakker om en seriøs aktør som vi kjenner godt fra norsk sokkel, og som jeg tror mange har stor tillit til. Ikke bare er dette en ulykke som det har vist seg veldig vanskelig å få kontroll over, men selskapet har også pådratt seg Obamas vrede for å holde tilbake informasjon, forsøke å underkommunisere hvor alvorlig ulykken faktisk er, prøve å skyve skylden over på andre og avspise dem som rammes, med småpenger, mens aksjonærene får store utbytter og dyre tv-reklamer ruller over amerikanske tv-skjermer. Så er det selvfølgelig nærliggende å spørre: Kunne ulykken ha skjedd her? Vi vet for lite om hva som har skjedd. I Mexicogolfen er all boring stanset inntil i videre. Kanskje er det slik at våre sikkerhetskrav ville ha forhindret at vi fikk akkurat det hendelsesforløpet som vi fikk i Mexicogolfen, kanskje ikke. Uansett er det en kraftig påminnelse om at de tingene som vi tror ikke kan skje, skjer. De skjer selv med seriøse aktører som BP som operatør. Vi kan aldri gardere oss 100 pst. Jeg vil tro, kanskje håpe, at de som har brukt mye tid og krefter på å bagatellisere risiko og lage bilder av hvor latterlig liten sjanse det er for at noe alvorlig skal kunne skje, f.eks. i de mest sårbare gyteområdene, tenker seg om en gang til. Jeg skal ikke nevne navnet på noen av disse kommunikasjonsfolkene i oljeselskapene, men det er nærliggende å tenke på dem. At vi ikke kan gardere oss, stiller krav til beredskap. Selv om sannsynligheten for en ulykke av det omfanget som vi nå ser i Mexicogolfen, er liten, er jo risiko en funksjon av både sannsynlighet og skadepotensial, og vi har også enkelte områder i Norge hvor skadepotensialet er stort. Representanten Sund var inne på at det er for tidlig å si noe bastant om hva vi kan lære av Mexico, og det er selvfølgelig helt riktig. Samtidig har oljevernberedskap vært tema i denne salen ved gjentatte anledninger, og vi vet noen ting om utfordringene. Vi vet f.eks. at effektiviteten av beredskapstiltak varierer kraftig med sted, med årstid, med værforhold. Er det dårlig vær – og dessverre har det en tendens til å være det ved uhell, det er gjerne derfor de skjer – har vi stor bølgehøyde, settes tradisjonell oljevernberedskap med lenser og pumper ut av spill. Da er man prisgitt strømforhold, da er man prisgitt vindforhold og avstanden til land. Derfor er avstand til land et så vesentlig vurderingspunkt når man gir nye tillatelser til å bore. Så er det viktig hva slags type olje det er snakk om – om det er høy grad av naturlig dispergering, eller nedblanding i vannet. En av de tingene som vi ser veldig tydelig fra Mexicogolfen, er jo at det er utrolig problematisk å vite hvor mye olje som befinner seg under havoverflaten, og som man ikke har kontroll på. Utvikling av ny og mer moderne teknologi på dette området er krevende, ikke minst kostnadsmessig, og det er det få selskaper som har rygg til å bære. Det er dyr teknologi, og det er teknologi som man forhåpentligvis aldri skal ta i bruk. Da Stortinget behandlet forvaltningsplanen for Norskehavet i fjor, var dette et tema som regjeringspartiene var veldig opptatt av. Blant annet pekte vi på at staten bør mer aktivt inn på dette området, ta initiativ til å sette i gang teknologiutviklingsprogrammer for å bedre oljevernberedskapen. Vi kan stille så strenge krav vi bare makter – og der føler jeg meg trygg, vi stiller strenge krav – men det forutsetter at teknologien som kreves for å oppfylle kravene, faktisk finnes.