Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2007-03-29:
Psykiske problemer hos pasienter med innvandrer-, flyktning- og asylbakgrunn ble særlig framhevet i Opptrappingsplanen for psykisk helse. Etter at den kliniske virksomheten ved Psykososialt senter for flyktninger ble nedlagt i 2002, er det nå vanlig at det er DPS-ene, psykiatriske poliklinikker, som skal yte behandling til denne gruppen. Et av problemene som DPS-ene sliter med, er økonomi og bemanning. Økonomi i forhold til denne gruppen vil si tolketjenester som belaster budsjettene. Jeg tror det er viktig å se på det spesielt, så det ikke rammer andre grupper pasienter. Stabil bemanning og bemanning av fagpersonell er viktig, ikke bare for denne gruppen, men for alle grupper som trenger behandling på DPS-ene. Alle har en psykisk helse. Innvandrerbefolkningen har kanskje en større risiko i den forbindelse enn nordmenn flest, ikke minst ut fra sin bakgrunn i landet de kommer fra, men også på grunn av at de bor i et samfunn hvor de kanskje ikke føler seg hjemme. Det er en konflikt mellom to kulturer. Det er ingen tvil om at både barn som har vokst opp her, og de som kommer hit, føler at de blir dratt mellom to kulturer. Dette blir forsterket ved at de får lov til å trenere integreringen så lenge de selv ønsker det. Veldig mange er preget av hendelser fra før de kom til Norge, men veldig mange er selvfølgelig også preget av hendelser her. Daglig skjer det mishandling. Vi ser at krisesentrene har veldig mange barn og kvinner. I barnevernet ser vi en sterk økning av innvandrerbarn som har det vanskelig hjemme. Vi vet også at små pikebarn fremdeles blir utsatt for omskjæring, som må være en grusom hendelse – faktisk langt verre enn å bli utsatt for en voldtekt – men overgriperne straffes ikke. Det er klart at de pikebarna drar dette med seg videre i livet, det kan det ikke være noen tvil om. De som blir utsatt for tvangsgifting, eller trussel om det, må jo oppleve et veldig psykisk press. Kvinnene er ofte glemt. Menn blir synlige, de er utagerende og kan utføre handlinger som gjør at de havner inn under psykisk helsevern. Veldig mange innvandrerkvinner har store psykiske problemer, både i forhold til sosial isolasjon og at de har vært utsatt for vold og fortsatt er det. Jeg tror at den gruppen også må heves høyere, at man må nå fram til de kvinnene som ikke selv søker hjelp i helsesektoren. Psykiske problemer er fremdeles tabu i innvandrermiljøene, langt mer enn i den norske befolkningen. Når kvinner og barn i disse miljøene har psykiske problemer, er det ikke alltid de får hjelp, hvis det ikke er så alvorlig at det blir avdekket helt automatisk. Vi har fokusert veldig mye på menn, og det er veldig viktig, spesielt i forhold til risiko for samfunnet for øvrig. Man kan ikke bare tenke på den pasienten det gjelder. Risikovurdering og riktig behandlingstilbud er noe som må følges opp, og jeg hørte også at statsråden sa nå at det ble forsket på dette med vold. Ellers er det slik at en del av innvandrerbefolkningen reagerer annerledes på medisiner, så man trenger kanskje mer forskning for å vite hvordan man skal behandle riktig, men også i forhold til å nå fram til alle som trenger det. Jeg tror også vi har en forebyggingsjobb her i landet, for at det ikke skal utvikles enda flere psykiske lidelser, og kanskje for å hjelpe dem som ikke når fram så lett.