Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2009-04-27:
Den raske utviklingen innenfor medisinsk teknologi gir mange nye muligheter. Utviklingen reiser samtidig vanskelige etiske problemstillinger. Teknologien flytter grenser og griper inn i selve livsprosessen og det spirende liv. Den kan forbedre livskvaliteten for noen og redde livet for andre. Den samme teknologien kan bidra til å avbryte et liv fordi livet ikke blir ansett som leveverdig. Høyre mener at det er etikken som må sette grenser for bruk av teknologien, ikke omvendt. Hensynet til alle menneskers likeverd er grunnleggende. Selv om det er bred politisk enighet om dette, er det ulike syn på hvor de etiske grensene skal gå. Den raske medisinsk–teknologiske utviklingen stiller oss også overfor betydelige prioriteringsutfordringer. Selv i Norge som et av verdens rikeste land settes det grenser for hvor mye ressurser som kan brukes på medisinsk behandling. Disse prioriteringsutfordringene er ikke et teoretisk problem eller et framtidsbilde, det er den brutale realiteten som pasienter og helsepersonell står overfor hver dag. Alvorlig kreftsyke mennesker opplever at de får avslag på utprøvende behandling som kanskje kunne ha reddet deres liv. Muskelsyke får avslag på støtte til nye medisiner som kunne gitt dem vesentlig bedre livskvalitet. Og det finnes mange andre eksempler. Ultralydundersøkelse av gravide er et eksempel på ny teknologi som kan bidra til trygge svangerskap og fødsler og bedre helse for mor og barn, samtidig som dette reiser noen etiske og prioriteringsmessige utfordringer. I dag får alle gravide tilbud om en ultralydundersøkelse i 17.–19. svangerskapsuke. Dersom det foreligger medisinske grunner for det, vil gravide ha rett til en ultralydundersøkelse gjennom hele svangerskapet. Dette gjelder også dersom den gravide er urolig for barnet. Denne debatten dreier seg imidlertid om man skal tilby alle gravide en ultralydundersøkelse i 11.–12. svangerskapsuke, og hva som eventuelt er helseeffekten for mor og barn. I tillegg må vi tillate oss å reflektere rundt hvilke etiske dilemmaer dette stiller oss overfor. Mange blivende foreldre som sier ja til tidlig ultralyd, gjør det ofte fordi de har et ønske om et første møte med det ufødte barnet. Men denne ultralydundersøkelsen kan også gi dem kunnskap om at barnet kanskje ikke utvikler seg normalt, og denne kunnskapen kan stille dem overfor en av livets tøffeste utfordringer, nemlig et personlig oppgjør med egne holdninger til livet, til døden og til menneskeverdet. Dette aspektet ved ultralydteknologien kommer ikke så ofte fram. Da tilbudet om en ultralydundersøkelse i 17.–18. svangerskapsuke ble anbefalt fra den første konsensuskonferansen i 1986, ble det gjort til tross for at det ikke var dokumentert noen medisinsk nytteverdi av bruk av ultralyd. Begrunnelsen var å få en bedre organisering av tilbudet, sikre kvaliteten og kompetansen og å redusere unødvendig bruk av undersøkelsen. De etiske problemstillingene rundt misdannelsesproblematikk var ikke tema. I 1995 ble det gjennomført en ny konsensuskonferanse hvor misdannelsesproblematikk og etikk sto øverst på dagsordenen. Konsensuskonferansen i 1995 kom til samme konklusjon, og man holdt fast ved at alle gravide fortsatt skulle få et tilbud om ultralydundersøkelse mellom 17. og 19. uke. Undersøkelse skal gi grunnlag for å fastsette termin, avklare antall fostre, morkakens plassering og fosterets anatomi og utvikling. Gravide med særlig risiko får i tillegg tilbud om fosterdiagnostikk i uke 11–14. Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten leverte i juni 2008 en rapport med en vurdering av effekt og diagnostisk verdi av ultralydundersøkelser i første, andre og tredje trimester. Kunnskapssenteret gikk gjennom all tilgjengelig dokumentasjon og fant ingen generell tilleggseffekt av å innføre rutinemessig ultralyd verken i 11.–12. uke eller i 32. uke. Det gir med andre ord ingen generell helseeffekt for mor og barn dersom det innføres et tilbud om ultralydundersøkelse før 12. uke. Konklusjonen står i klar kontrast til påstander fra Arbeiderpartiets helsepolitiske talsmann, Jan Bøhler, framsatt i et innlegg i VG 8. mars i år. Tidlig ultralyd kan redde liv, påstår Bøhler, som også hevder at denne undersøkelsen kan føre til at hundrevis av barn kan reddes årlig, eller at senaborter kan unngås. Denne feilslutningen korrigeres av professor og barnelege Ola Didrik Saugstad i et svarinnlegg i samme avis 16. mars. Han påpeker at 30 av 1 000 barn som fødes, har små eller store utviklingsavvik. Han viser til at det ikke er holdepunkter for å hevde at disse barna profitterer på tidlig ultralyd. Arbeiderpartiet overselger med andre ord muligheten for en helseeffekt for mor og barn, noe som i seg selv er betenkelig. Når Arbeiderpartiet nå har vedtatt å tilby tidlig ultralydundersøkelse til alle gravide, er det grunnlag for å stille spørsmål ved hva som er hensikten med denne undersøkelsen. Man skal altså tilby en undersøkelse til om lag 60 000 gravide årlig, kvinner som i 97 pst. av tilfellene føder barn uten utviklingsavvik. Undersøkelsen gir heller ingen generell helseeffekt for mor og barn, og kan i de aller fleste tilfeller ikke bidra til å redde eller behandle syke barn. Dersom det offentlige skal finansiere dette, betyr det at man velger å utvide helsetilbudet til en del av befolkningen som i hovedsak er friske, framfor å gi et bedre tilbud om helsehjelp til dem som er syke. Dersom det blir innført et tilbud om rutinemessig ultralydundersøkelse før 12. svangeskapsuke, er jeg bekymret for at kvinnene kommer til å sette graviditeten på vent. Kanskje vil flere nøle med å glede seg over at et nytt liv er skapt, inntil de får den medisinske klareringen av sitt ufødte barn. Jeg snakker av erfaring som jordmor, og som en som har utført ultralydundersøkelser av gravide gjennom flere år. Jeg blir betenkt når entusiastiske forskere, klinikere og politikere argumenterer for tidlig ultralyd uten at dette bidrar til bedre helse for mor og barn. Dette bidrar snarere til en sykeliggjøring av svangerskap og til å skape unødvendig angst og uro. Det er imidlertid på ett punkt at den tidlige ultralydundersøkelsen er mer effektiv enn undersøkelser på senere tidspunkt, ifølge Kunnskapssenterets rapport. Den gir bedre grunnlag for å påvise om barnet har en kromosomfeil, som f.eks. Downs syndrom. Det finnes ingen behandling for Downs syndrom, og en slik undersøkelse vil ikke gi grunnlag for å redde liv, slik Bøhler hevder. Vi vet også at det forekommer feildiagnostisering, som innebærer at også friske barn aborteres på feil grunnlag. Et tilbud om tidlig ultralydundersøkelse gir ikke bedre helse for mor og barn, men fører til at flere barn med Downs syndrom og andre med utviklingsavvik velges bort. Det er et samfunn Høyre ikke ønsker. I likhet med forhåpentligvis alle andre partier i denne sal mener vi at retten til selvbestemmelse har en grense. Vi setter grensen når retten til det frie valget kommer i konflikt med hensynet til alle menneskers likeverd. Når et foster har store og alvorlige utviklingsavvik og ikke er levedyktig, vil abort være det som skaper minst påkjenning for kvinnen i stedet for å vente til fosteret dør i mors liv, ved fødselen eller kort tid etter. Men også det er et vanskelig valg for noen. Det er heller ikke disse tilfellene som skaper debatt. Jeg synes heller ikke at muligheten for å framskynde abort i noen uker for svært få kvinner, kan rettferdiggjøre undersøkelser av det store flertallet av friske gravide. Det er foster med mindre utviklingsavvik som representerer et etisk problem. Men ingen mennesker har sin verdighet i kraft av sin funksjonsdyktighet. Ingen skal miste sin verdighet fordi man er født med et kromosomavvik eller en funksjonshemning. Downs syndrom og ryggmargsbrokk er tilstander som kan avdekkes ved hjelp av ultralyd. Dette er tilstander som er fullt forenlige med et godt liv. Ultralyd er et godt og viktig hjelpemiddel i moderne svangerskapsomsorg og fødselshjelp. Mange har fått en bedre livskvalitet takket være teknologi. Men vi må styre den teknologiske utviklingen og ikke la den styre over oss i entusiasme og beruselse over de mulighetene den gir. Det er ikke slik at alt som kan gjøres, må gjøres. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Hvordan vurderer han de etiske og prioriteringsmessige sidene av en rutinemessig tidlig ultralydundersøkelse til alle gravide?