trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Ketil Solvik-Olsen viste til at samtlige 14 høringsinstanser foretrekker grønne sertifikater. Ja, det er vi enige om, alle sammen. Dette forslaget handler om om man skal bruke ressurser og tid på å utrede noe som uansett bare skal være en overgangsordning som man har tenkt på, som man har vurdert før, og som ekspertene på sertifikater mener vil fungere dårlig. Det mente de ikke bare i 2004, som representanten Kristiansen hevdet, det har blitt uttalt senest som en kommentar til det forslaget vi diskuterer i dag. Vi er i samtale med Sverige, det finnes en tidsplan. Det må da være fornuftig å bruke kreftene og fokuset på å få til det. Man kan godt kalle dette et skritt på veien. Men det er ikke slik at et nasjonalt sertifikatmarked kan koples på et internasjonalt marked over natta. Det må jobbes med å få på plass felles markedsplasser, opprinnelsesgarantier osv. som fornybardirektivet kommer til å kreve. Man kan få inntrykk av at dette er en helt ukomplisert prosess. Opposisjonen har brukt mye tid i denne sal på å klage over uforutsigbarhet og flere omfattende endringer i rammebetingelsene over kort tid. Tatt i betraktning den betydelige satsingen som man faktisk har hatt gjennom å doble Enovas rammer på dette området, har den klagesangen til tider nådd høyder som det er litt vanskelig å forstå. Men jeg skal gi opposisjonen rett i at det vi først og fremst trenger nå, er forutsigbarhet. Et sertifikatmarked med for lite volum blir fort noe av det mest ustabile, mest uforutsigbare man kan tenke seg, gjennom en prissetting som ikke fungerer. Jeg tror alle forstår at det å gjøre en investeringsbeslutning når man ikke aner hva sertifikatprisen kommer til å bli, er rimelig håpløst. Poenget med grønne sertifikater er ikke å fjerne all risiko fra utbygger. Det er ikke å eliminere markedskreftene, men det er å sørge for lønnsomhet over tid i ellers usikre fornybar-prosjekter. Det oppnår man ikke i et ustabilt marked, man oppnår det fundamentalt motsatte. Skovholt Gitmark gav råd til statsråden om å tilføre mer ressurser til NVE. Det er rimelig freidig all den tid saksbehandlingskapasiteten i NVE er blitt doblet siden 2005 og nye 35 mill. kr kommer på plass i 2009-budsjettet. Forslaget som er lagt fram i dag, er et forslag som vil koste mye mer enn det gagner. La oss holde fokus på det som er hovedmålet vårt, det er det eneste fornuftige.
Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Representanten Solvik-Olsen etterlyser logikken i mitt innlegg. Logikken handler om ikke å begi seg ut på å utrede et nytt rammeverk for fornybar-bransjen samtidig som vi er i dialog om et felles sertifikatmarked. Dette vil være to forskjellige ting. Vi bruker ikke krefter på å utvikle et nytt overgangssystem, slik som representanten Solvik-Olsen hevder. Vi styrker en ordning som vi allerede har, gjennom å oppheve taket på investeringsstøtten til vindkraft på 25 pst. Det er forutsigbarhet, og det er det opposisjonen har etterlyst – her får de det. Det er logikken.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Mye skjer innenfor vannkraftpolitikken, og det er ikke få søknader om utbygging som ligger på bordet til NVE. Meg bekjent er det flere hundre søknader – opp mot 350. Dette skal saksbehandles, og det gjøres i stor stil. Derfor forsterker vi det. Mye kan også gjøres med allerede utbygd vannkraft – fornying, utbedring osv. Slik som det har vært, har vi med andre ord hatt store potensialer, da hele velferdssamfunnet vårt på mange måter er bygd på denne energien. Det som fikk meg til å ta ordet, var Ketil Solvik-Olsens innlegg, der han refererte til at jeg ble pepet ut på et møte på Jørpeland. Så har aldri skjedd! Det er mye rart en skal høre i denne salen. Jeg har vært en tilhenger av Jørpelandsutbyggingen fra dag én, og jeg har hatt samtaler med utbyggeren på Jørpeland gang på gang, nemlig Lyse/Stålverket. Denne utbyggingen er kommet i gang fysisk, og jeg kan også si til Ketil Solvik-Olsen hvilke entreprenører som står ved gravemaskinene. Han bør sette seg bedre inn i sakene før han står på denne talerstolen og henger ut folk. Vi var uenige i begynnelsen når det gjaldt Jørpelandsutbyggingen og hvilke skattemessige tiltak som skulle gjøres. Hva gjorde Regjeringen? Jo, den la om skattepolitikken nettopp for å imøtekomme en del av disse utbyggingene, på samme måte som man har gjort på norsk sokkel. Det ble lagt om. Da startet Jørpelandsutbyggingen. Vi leverte et godt prosjekt som skal produsere i dette området. Når man bruker så sterke uttrykk fra denne talerstolen, bør det være litt innhold – litt gehalt – i det. Jeg syntes det var riktig å bemerke det.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Til Solvik-Olsen: Han kan utlegge på mange måter det som stod i Stavanger Aftenblad, men jeg hadde jo håpet at Solvik-Olsen kunne uttrykke litt glede etter at dette møtet fant sted, over at vi fikk dette utmerkede prosjektet i gang. Men ikke engang det greide han å glede seg over. Det er helt ufattelig. Jeg må si at det er kommet i gang en rekke andre utbygginger, men vi kan jo ikke sette utbyggere i gang med småkraftverk og minikraftverk når det ikke finnes en kabel til å henge strømmen på. Man må jo også tenke helhet, og det går an å ha to tanker i hodet samtidig. Jeg synes det er betydelige ting å glede seg over når det gjelder vannkraftproduksjonen i Norge. Det er det framover også. Det ligger prosjekt etter prosjekt på beddingen. Men det vi gjør, krever også en viss saksbehandlingstid, en viss seriøsitet.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Det er Innst. S. nr. 66 som vi tar fatt på behandlingen av nå. Den er resultatet av et representantforslag om at Stortinget ber Regjeringen i sin varslede energiplan legge fram en helhetlig plan for CO2-håndtering i Norge. Det er en viktig sak som tas opp her. Det er Fremskrittspartiet som har tatt opp saken, og det som sies, vitner om at de innledningsvis står på flertallsmerknaden. Det denne saken dreier seg om, er CO2-håndtering, hovedelementet i Regjeringens energipolitikk. Det skal det fortsatt være. En har iverksatt flere viktige prosjekter for realisering av fangst, transport og lagring av CO2 i Norge. Når det så gjelder det videre arbeidet, har Regjeringen og de rød-grønne ambisiøse mål innen energi- og miljøpolitikken, og de iverksettes gjennom økonomiske virkemidler og satsing på ny teknologi. Så vil man, ikke gå nye veier, men fortsette det løpet som man har lagt opp til på dette området. Nå skal man heller ikke se bort fra, med den ambisiøse miljøpolitikken man har, det klimaforliket som ligger i Stortinget. Det klimaforliket har forpliktende målsettinger på en rekke områder, også hva gjelder CO2-håndteringen. Jeg vil ikke karakterisere det som noe dårlig forlik, det er et meget godt forlik fordi det er så bredt. Men jeg konstaterer at Fremskrittspartiet ikke er med på det forliket. Det danner egentlig grunnlaget for den videre håndteringen av og satsingen på CO2.. Avtalen om håndtering av CO2,f.eks.. på Mongstad, er et viktig skritt i det videre arbeidet og innsatsen for å få fram teknologi som kan redusere utslippene av CO2. Første fase innebærer, som forslagsstillerne skriver i innstillingen, etablering av et testanlegg for CO2 på Mongstad. Formålet her er nettopp å vinne kunnskap, skape en utvikling og finne en løsning som kan redusere både kostnader og teknisk og økonomisk risiko ved et storskala opplegg når det gjelder CO2-håndtering. Dette arbeidet som Regjeringen nå har satt i gang, og som et enstemmig storting har sluttet seg til når det gjelder Mongstad-håndteringen, dreier seg om langsiktighet, å finne fram til de gode løsninger, som jeg var inne på tidligere, og rammene for CO2-fangst, – lagring osv. Det står helt ettertrykkelig at man vil komme tilbake til investeringsbeslutningene knyttet til CO2-håndteringsprosjektet på Mongstad og Kårstø i den forbindelse. Dette vil bli lagt fram for Stortinget for videre drøfting. Det tror jeg er viktig. Regjeringen ved statsråden sier i sitt brev til komiteen at det er slik man vil gå fram når det gjelder denne meget viktige saken. Her står det om vår framtid når det gjelder CO2-håndteringen. Det er det prosjektet som må lykkes. Det vil bety et kvantesprang framover når det kommer, og jeg ser fram til den investeringsbeslutningen og den omtalen av CO2-håndteringen som vi da vil få framlagt for Stortinget. Flertallet og dermed komiteens tilråding er at denne saken vedlegges protokollen med den begrunnelse som saksordføreren nå har gitt.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-12-02:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg er veldig enig i at det er viktig å diskutere psykiatri, og det passer godt akkurat nå etter Riksrevisjonens rapport. Men først en kommentar til det helt siste, om at pasienter får en liste med 50 navn og ringer og ringer: Ja, det gjorde de i fjor, og det gjorde de i forfjor. Dette er ikke nytt, verken for oss eller for Regjeringen. Det er mulig det er nytt for en ny statsråd, men det er tatt opp i Stortinget, det finnes dokumentasjon på det. Det er bare synd at det fortsatt skjer. Det er helt sant at mye har blitt bedre. Det er også positivt at statsråden har tatt fatt i både prioriteringsforskrift og veiledere. Like fullt er det faktisk slik i dag at man får lov av myndighetene å legge ned tilbud uten at nye er bygget opp. Jeg kunne tatt flere eksempler, men gjør det ikke. Det er noe av det som er mitt store anliggende i dag, og som statsråden overhodet ikke svarer på. Det er jeg litt skuffet over, men det er mulig at han kan komme tilbake til det i senere innlegg. Jeg er ikke uenig i at vi har på mange måter et tungt system innenfor andrelinjetjenesten. Og jeg tror det er veldig riktig at hvis vi kommer mye, mye tidligere inn – her er vi ikke uenige – og behandler barn og unge i startfasen av en psykisk lidelse, også voksne for den del, vil vi kunne hindre at man får tilbakeslag, eller at man kanskje må bo lenge og få behandling i institusjon. Men det krever at vi har en oppegående kompetanse i kommunene våre, hvilket er i ferd med å bli bygget opp mange steder, og det er positivt. Men leser vi Riksrevisjonens rapport, er det faktisk ikke bare for Ullevål sykehus eller andre sykehus i andrelinjetjenesten med et pennestrøk å radere ut en institusjon og tro at distriktspsykiatriske sentre eller kommuner skal overta. I den rapporten står det nemlig at DPS-ene, de distriktspsykiatriske sentrene, mange steder er for dårlige – og de sier ikke «mange steder», men svært mange steder. Spesielt er de for dårlige for de sykeste. De mangler rett og slett kompetanse. I tillegg sier de at selv om departementet har pålagt DPS-ene å opprettholde sengeplassene de har, har de blitt avviklet flere steder – ikke totalt, men mange. Jeg er bekymret, og jeg må få lov til å spørre statsråden om han kan kommentere om han ikke er enig i at man ikke må bygge ned før man har bygget opp, uansett.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-12-02:
Jeg vil takke for deltakelsen i debatten. Det har vært en fin debatt på mange måter, og det er mye vi er enige om her i Stortinget. Jeg må komme tilbake til noe av det statsråden sa i sitt treminutters innlegg i sted. Vi føler nok at statsråden synes det er noe ubekvemt å svare på om andre tilbud bør være til stede før man avvikler de eksisterende, for tilfellene er så konkrete. Det skjedde i sommer, og det skjer nå i Bergen. Statsråden startet med å si hvor viktig omstilling er, hvordan man skal gjennomføre en omstilling, at vi har for høy sengekapasitet i andrelinjen, og at veien til mer moderne psykisk helsevern går gjennom bedre lokale tiltak. Jeg er faktisk ikke uenig i mye av det, men man må starte tidlig, og man må ha på plass de lokale tiltakene. Problemet i dag er at andrelinjen sier tvert: Det er ikke vårt ansvar lenger. DPS-en, kommunen eller andre får overta. De forsikrer seg ikke engang om at det er noen der ute til å overta. Hvem, om ikke andrelinjen som har pasienter i behandling, har ansvaret for å sørge for at det faktisk er et apparat der ute? Hvem andre enn de som kjenner pasienten, kan sørge for det? Riksrevisjonens rapport sier at DPS-ene svært mange steder ikke har kompetanse – og så slipper man pasientene rett ut! Jeg skulle ønske at statsråden hadde gått litt mer inn i dette. Statsråden kan faktisk – går jeg ut fra – si til helseforetakene at det ikke er lov å stenge en institusjon, med mindre man vet at alle disse enkeltmenneskene får et nytt tilbud. Jeg mener at vi som stortingsrepresentanter – og for den del regjeringsmedlemmer – må søke å se de enkeltmenneskene som rammes. Dessverre er det slik i psykiatrien som vi ofte ser ellers, at dette skjer med de sykeste, de som kanskje har det minste nettverket rundt seg, barn og unge som kanskje ikke har foreldre. De skriker ikke selv. Eller de skriker ikke høyt. Skal virkelig andrelinjen få lov til å slippe pasienter på den måten som vi har sett eksempler på? Det finnes flere eksempler. Derfor har jeg tatt opp denne interpellasjonen – ikke fordi jeg vil hindre omstilling i psykiatrien, absolutt ikke. Jeg håper at statsråden tror meg på det. Bare en liten kommentar til representanten Inge Lønning: Jeg tror det er veldig riktig at vi i store reformer på alle plan må bli flinkere til å sette i gang fortløpende evalueringer umiddelbart og hele veien, slik at vi vet hva som skjer.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Det kan godt være at den situasjonen at man ringer rundt til avtalespesialister, er vel kjent for Stortinget, og at det er drøftet mange ganger før. Så får vi se om jeg kan greie å være den første som får gjort noe med det. Det er i hvert fall den ambisjonen jeg har tatt på meg, så får Stortinget heller refse meg hvis jeg ikke lykkes med det. Men nå skal det prøves i hvert fall. Så tar representanten Dåvøy her opp det evige problem: Hvordan gjennomføre omstilling? Jeg er ydmyk i forhold til det. Men samtidig har jeg lyst til å si at når en så stor andel av midlene til psykisk helse brukes på døgnplasser i spesialisthelsetjenesten, er jeg helt overbevist om at det er feil. Vi har dobbelt så høy sengekapasitet som Sverige, Danmark og Finland, og vi har tre–fire ganger så god sengekapasitet som England. Jeg er helt overbevist om at veien til et mer moderne og riktig psykisk helsetilbud i Norge går gjennom at mindre må skje i de døgnbaserte institusjonene, og at mer må skje i distriktspsykiatriske senter, i kommunene og ikke minst i en samhandling mellom kommunene og distriktspsykiatriske senter. Og vi må tørre å legge ned noe for å bygge opp noe annet. Men jeg er enig med representanten Dåvøy i at det er uakseptabelt dersom pasientene blir brikker i et slikt spill. Derfor må man i forbindelse med omlegging legge avgjørende vekt på at man ikke kan legge ned noe før man føler seg trygg på at pasientene har en erstatning. Det er et veldig klart styringssignal fra meg, og det har vært et veldig klart styringssignal fra helseministre før meg. Så registrerer jeg at det er en debatt om det er oppfylt. Når jeg spør meg rundt, føler jeg at jeg får ganske gode svar på at helseforetakene, sykehusene og fagmiljøene er veldig opptatt av pasientene i en slik vanskelig situasjon. Men det kan godt være at det er gjort feil. Dette er vanskelig. Men det at det er vanskelig, må bare føre til at vi skjerper oss med sikte på å gjøre ting enda bedre, for vi kan ikke slutte med omstilling. Vi kan ikke slutte å endre det psykiske helsetilbudet i den retningen som jeg mener det må gå i. Da får vi ikke et psykisk helsetilbud som i det lange løp er til det beste for pasientene i Norge. Det er jeg helt overbevist om.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Jeg er veldig glad for at interpellanten i sitt siste innlegg her sier at vi er enige om målene – stort sett, tror jeg omtrent var ordbruken. Jeg håper at vi kan komme i en situasjon der vi etter hvert kan gjøre opp en mer samlet status for det vi har fått til, og det vi ikke har fått til og legge en plan for det videre arbeidet innenfor det psykiske helsevesenet som kan diskuteres også her i salen. Jeg skjønner, og jeg synes det er prisverdig, det engasjementet som interpellanten har, og at hun mener at prosessene knyttet til avvikling av institusjoner og det å ivareta pasientenes ve og vel i den sammenheng, har vært for dårlig. Fra Helse- og omsorgsdepartementets side opplever jeg at det har vært understreket veldig tydelig at pasientenes ve og vel skal ivaretas. De tilbakemeldingene vi har fått, er at det har vært fokus på dette. Så er det sikkert uenighet om hva det konkret innebærer å ivareta pasientenes ve og vel. Jeg møter selvfølgelig rett som det er de regionale helseforetakene, og har ingenting imot å understreke hvor viktig det er med gode prosesser i denne sammenhengen – ikke minst å sørge for at pasientene ikke mister tilbudet i forbindelse med nødvendig omorganisering. Det skal jeg selvfølgelig gjøre på nytt igjen. Jeg tror det må være en misforståelse hos Venstres representant. Helt i tråd med det vi tidligere har sagt, er arbeidsgruppen nedsatt. Den legger fram sin rapport i juni 2009, som vi tidligere har sagt. Da er det ikke mulig å komme med en rapport i et budsjett til Stortinget før i det budsjettet vi legger fram høsten 2009, for 2010. Man greier ikke å avrapportere om en arbeidsgruppe som legger fram rapporten sin i juni 2009, i budsjettet for 2009, for det legges fram i oktober 2008. Så det må bli sånn. Så bare veldig kort til det representanten Lønning tar opp. Han påpeker – med rette, dessverre – at prioriteringsforskriften ikke fungerer godt nok innenfor det psykiske helsevernet, og at det medfører at pasienter som har rett til helsehjelp, faktisk ikke får det. Det er klart at det er svært alvorlig. Og det er en alvorlig påpekning fra Riksrevisjonen. Vi tar nå tak i den saken på kort sikt gjennom to hovedgrep. Det ene er en nasjonal veileder fra Helsedirektoratet som fagmiljøet selv har vært med på å utforme. Så vil vi i oppdragsdokumentet understreke det ledelsesansvaret som ligger i at loven selvfølgelig skal gjelde også på dette området. Så får vi jobbe derifra på et svært viktig, alvorlig punkt som Riksrevisjonen har påpekt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Det er selvfølgelig sånn at jeg lytter til de innspillene som kommer fra lederen av helse- og omsorgskomiteen, og jeg skal også lytte til den debatten som kommer. Men hovedsporet har altså Regjeringen besluttet, at vi ønsker å bruke de regionale helseforetakene i sterkere grad. Men så er det mye arbeid som gjenstår. Og da skal vi både trekke med, lytte til og gi mulighet til innspill for profesjonsforeningene, men det er ikke de som skal beslutte det. Det må vi gjøre selv. Jeg opplever det slik at dette også er en debatt som tar utgangspunkt i hvorvidt vi tror på den modellen som nå er i Helse-Norge, altså at det er de regionale helseforetakene som har sørge for-ansvaret. Jeg ser at det er en modell som ikke fungerer perfekt på noen måte, men enn så lenge er jeg overbevist om at vi har en riktig organisering av Helse-Norge i fire helseregioner, og sørge for-ansvaret ligger klart og tydelig der. En viktig ressurs i det offentlige helsevesenet er jo avtalespesialistene. Gjennom at man har avtale, er man jo en del av det oppførte systemet for et helsevesen. Da er det de regionale helseforetakenes plikt å sørge for å utytte de ressursene som er tilgjengelige, inkludert avtalespesialistene, for å få et best mulig helsetilbud for pasientene, i tråd med de lover og forskrifter som ligger til grunn for prioritering. Jeg mener at i forhold til min mulighet til å ta ansvar for og styre utviklingen på dette området, tydeliggjøres ansvaret gjennom dette grepet. De regionale helseforetakene vil ikke kunne si at det er deler av de ressursene som er i vår region, som vi i veldig liten grad har styring med og mulighet til innflytelse overfor. De har mulighet til styring og innflytelse gjennom dette grepet. Dermed vil det også klarere fra min side og fra Stortingets side kunne stilles krav til dem som skal sørge for. Nå må det sørges for. Så skal jeg selvfølgelig benytte anledningen, som sagt, til å lytte til de innspill som kommer i denne debatten.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Jeg synes det er en veldig artig og interessant debatt, og jeg skulle gjerne ha brukt lang tid på å svare på mange gode spørsmål, bl.a. det fra representanten Lønning om spesialistutdanningen i helsevesenet. Jeg ser på det spørsmålet for tiden. Jeg kan ikke gå inn på hele det resonnementet her og nå, men jeg kan love at jeg ikke skal konkludere på det området før jeg bl.a. har konferert grundig med både representanten Lønning og representanten Nesvik. Jeg skal ha gode prosesser i Stortinget før det trekkes noen konklusjoner. Så vil jeg bare si at jeg tror ikke man kan ta talerlisten i denne interpellasjonsdebatten som et uttrykk, et måleinstrument, for Regjeringens engasjement i spørsmålet om avtalespesialister. Jeg kan i hvert fall forsikre om at jeg er veldig opptatt av dette spørsmålet. Jeg ser hvor viktig det er at vi får dette systemet til å fungere godt, hvis vi skal unngå det som Nesvik beskriver så godt i sitt sluttinnlegg, nemlig en negativ utvikling når det gjelder ventetider. Det vil selvfølgelig bekymre meg og alle andre. Det er ingen tvil om at avtalespesialistene er en veldig viktig brikke for å kunne håndtere den utfordringen. Jeg tror det nye systemet vil føre til at vi kan stille helt andre typer krav til de regionale helseforetakene når det gjelder å ha kontroll på ventelistene. Det nye systemet går bl.a. ut på at finansieringen av avtalespesialistene overføres fra trygd til ISF. De regionale helseforetakene vil få ISF ut fra de oppgavene som avtalespesialistene har utført. Betalingen til den enkelte avtalespesialist må detaljeres noe mer enn ISF, for ISF blir generelt. Men da kan både jeg som statsråd og lederen i helse- og sosialkomiteen gå inn og se på: Hvor mange ISF er det som produseres av avtalespesialistene? Hvor mange ISF er det som produseres i den aktuelle helseregionen av helseregionens egne poliklinikker? Hvordan er produktiviteten i egne poliklinikker versus produktiviteten hos avtalespesialistene? Hvis man får venteliste- og køproblematikk, vil jeg som statsråd mye tydeligere kunne utfordre det regionale helseforetaket på at her har dere åpenbart avtalespesialister som er mer produktive enn det deres egne poliklinikker er. Da må dere gjøre ett av to i forhold til den utviklingen dere nå har innen ventelister. Det er enten å få deres egne poliklinikker mer effektive, eller å opprette flere avtalespesialisthjemler, for vi kan ikke leve med utviklingen innen f.eks. ventelister. Jeg tror at mye av engasjementet fra opposisjonspartiene i dette spørsmålet er det samme engasjementet som jeg har. Jeg tror det er mulig å foredle dette systemet, slik at man får mer effektivitet og økt bruk av avtalespesialister.
Kirsti Saxi (Sosialistisk Venstreparti), 2008-12-02:
Dagens situasjon viser at om lag halvparten av befolkningen får en psykisk lidelse i løpet av livet. De vanligste lidelsene er angst og depresjon. Folkehelseinstituttet viser at i alt 8 pst. av landets barn og unge har en psykisk lidelse som er behandlingstrengende. Folkehelseinstituttet fastslår også at jo bedre inntekt og utdannelse man har, desto større er sjansen for at den psykiske helsen er god. Gjennom Opptrappingsplanen innenfor psykiatri har flere fått behandling, men samtidig har antall personer som trenger hjelp, blitt flere, slik at antall ventende har økt. Dette viser at det er all grunn til å øke satsingen, og særlig vektlegge forebygging i samarbeid med det kommunale hjelpeapparatet. SV er derfor tilfreds med at midlene til psykisk helsearbeid videreføres, og at man øker innsatsen i samarbeidet mellom distriktspsykiatriske sentre og det kommunale psykiske helsetilbudet. De øremerkede midlene til kommunene og de regionale helseforetakene overføres nå som rammetilskudd. Disse midlene følges opp gjennom rapportering fra kommunene og de regionale helseforetakene, slik at man sikrer en styrking av tilbudene. SV er opptatt av menneskerettigheter når det gjelder psykisk helsevern, særlig i forbindelse med bruk av tvang. Pasienter og pårørende opplever ofte at tvangstiltak er krenkende og unødvendig, og at brukeren ikke i tilstrekkelig grad tas med på råd. Det er derfor viktig at Regjeringen sørger for gode og verdige transportordninger for psykisk syke, som bidrar til at bruken av tvang og av politi reduseres til et minimum. Det er viktig å utvikle gode og lokale tiltak for å forebygge og følge opp personer med psykiske lidelser og deres familier. Vi i SV ser derfor svært positivt på Regjeringens arbeid med en samhandlingsreform, hvor samhandling mellom de ulike tjenestenivåene innenfor psykisk helsevern står sentralt, og hvor det også arbeides med å etablere et finansieringssystem som sikrer et helhetlig pasientforløp. Det er positivt at Helsedirektoratet i dag har lagt fram en nasjonal veileder for prioritering av pasienter i psykisk helsevern for voksne. Det viser seg at det er all grunn til å følge opp dette nærmere etter Riksrevisjonens avdekning av at det langt på vei er tilfeldig hvem som får hjelp innenfor det psykiske helsevernet, og at blant dem med tunge diagnoser er prosentandelen som får avslag, like høy som blant de pasientene som får et tilbud. SV ser derfor fram til en evaluering av Opptrappingsplanen og resultatene av Helsetilsynets landsomfattende tilsyn med psykisk helsevern. Sammen med den kommende samhandlingsreformen ville resultatene av denne evalueringen og tilsynet være et godt grunnlag for å videreutvikle det psykiske helsevernet for å sikre at alle med psykiske lidelser, får det tilbudet de trenger.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2008-12-02:
Psykisk helsevern har fått mykje merksemd dei siste dagane, og spesielt Riksrevisjonen sin rapport, Dokument nr. 3:5, som vi har høyrt før i dag. Rapporten har skapt til dels sterke overskrifter i media, som t.d.: En knusende dom over voksenpsykiatrien, Slakt av norsk voksenpsykiatri, Katastrofe i norsk psykiatri og Psykiatrien står til stryk. Dette er overskrifter i norske medier. Det er ganske interessant at det må ein riksrevisjonsrapport til for at fleire skal sjå lyset. Alarmen har jo gått før òg. Vi har hatt SINTEF-rapportar, og i februar 2006 kom Statens helsetilsyn med ein rapport om bruk av tvang i psykisk helsevern. Han slo fast at det kanskje er meir enn 10 000 tvangsinnleggingar i psykiatrien i Noreg pr. år. Om ein tek for seg ein kalkulator, ser ein at det betyr meir enn éi tvangsinnlegging pr. time 24 timar i døgnet året rundt. Det er alarmerande, og det plasserer Noreg på topp i Europa når det gjeld bruk av tvang i psykiatrien. Enda meir alvorleg er det at tvang er nært knytt til fattigdomsproblematikk, bustadløyse, psykisk utviklingshemma og demente. Altså: Tvang blir mest brukt mot dei aller svakaste. Grunnleggjande menneskerettar blir utan tvil brotne i mange tilfelle når tvang blir brukt i psykiatrien. Spesielt alvorleg er det når slike overgrep blir utførde mot dei som har rettstryggleik, men som faktisk sjølve ikkje veit at dei har ein slik rettstryggleik. Venstre hadde ein interpellasjon om denne problemstillinga i denne salen før jul i fjor, altså for eit år sidan. Vi fremma seinare eit representantforslag med formål å få redusert tvangsbruk innanfor psykisk helsevern. Forslaget blei debattert her i denne salen den 19. juni i år. I samband med behandlinga av representantforslaget uttalte Helse- og omsorgsdepartementet i eit brev til komiteen at det skulle opprettast ei arbeidsgruppe som bl.a. skulle vurdere tvangsbruken og undervisningsmaterialet for helsepersonell, med fokus på menneskerettar. Departementet uttalte den gongen at arbeidsgruppa skulle leggje fram ein rapport innan juni 2009, og at Stortinget ville bli orientert om status i St.prp. nr. 1 for 2008–2009, altså i helsebudsjettet. Eg har leita opp og funne kva som står om dette i St.prp. nr. 1. Eg må seie at det er skuffande når eg i St.prp. nr. 1 kan lese følgjande: «Regjeringen vil komme tilbake med en status for dette arbeidet i statsbudsjettet for 2010.» Eg oppfattar dette som om Regjeringa ikkje gir arbeidet med psykisk helsevern høg nok prioritet. Derfor må eg avslutte innlegget mitt med å spørje statsråden: Vil statsråden bidra til at gruppas arbeid blir forsert, slik at dette saksfeltet får den høge prioriteten det fortener, og den prioriteten som statsråden ved fleire høve har sagt skal gjelde her?
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2008-12-02:
Avtalespesialistar er, som namnet seier, spesialistar som har avtale med dei regionale helseføretaka. Avtala inneber m.a. at spesialistane får refusjon frå Rikstrygdeverket for behandlinga, og pasientane betaler ein rimeleg eigendel. Så det er utan tvil til fordel for begge partar. Venstre meiner at systemet med avtalespesialistar er godt, og at det utgjer eit veldig viktig tilbod i tillegg til det offentlege spesialisthelsetenestetilbodet. Men skal desse viktige spesialistressursane bli utnytta best mogleg, må det til samhandling – eit omgrep som er blitt vel kjent, ikkje minst via statsråd Hanssen – mellom alle ledd, ikkje minst med primærlegenivået. Dette må også bli betre. Det er jo som det er sagt, dei regionale helseføretaka som sit med nøkkelen. Det er dei som inngår og godkjenner avtaler med aktuelle spesialistar, og det er dei regionale helseføretaka som har ansvar for at tilboda er gode og likeverdige i heile Helse-Noreg. Her har nok etter mi oppfatning dei regionale helseføretaka ei utfordring, idet dei fleste avtalespesialistane er lokaliserte til dei større byane. I meir grisgrendte strøk er det få eller ingen avtalespesialistar. Då blir det jo få tilbod utanom dei folkerike områda. Eg meiner eg høyrde at statsråden òg var inne på dette i sitt innlegg. Dette trur eg er eit viktig moment, og eg vil oppmode statsråden om at han som generalforsamling i dei regionale helseføretaka gjer dei spesielt merksame på dette fordelingsmomentet når dei skal inngå avtale med private spesialistar, slik at spesialisttilbodet blir meir likeleg fordelt i heile landet. Eg meiner som sagt at det å bli avtalespesialist, også er attraktivt for spesialisten, det medfører at ein får tilgang til offentleg refusjon for delar av arbeidet. Eg veit også – og har for så vidt erfart – at det har vore brukt for å rekruttere legespesialistar ved lokalsjukehus i distrikta. For eksempel veit eg at ein har fått til løysingar der ein har hatt 50 pst. spesialistjobb på sjukehuset i ordinær legestilling og 50 pst. avtaleheimla, og at slike kombinasjonsløysingar har løyst vanskelege rekrutteringsproblem for nokre sjukehus. Eg veit også at slike kombinasjonsløysingar har møtt motstand i mange regionale helseføretak, sjølv om det har hjelpt til med å rekruttere spesialistar. Eg meiner at denne kombinasjonen har ført til kreativitet og fleksibilitet, og eg meiner òg at her kan vi verkeleg snakke om samhandling – det ordet passar her òg. Heilt til slutt har eg berre lyst til å spørje statsråden som generalforsamling i desse helseføretaka: Ser han nokon problem med at ein etablerer slike fleksible kombinasjonsløysingar som dei eg refererte til?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2008-12-02:
Jeg vil først av alt takke statsråden for svaret, men jeg må si at en del av det gir meg grunn til bekymring. Den bekymringen dreier seg om at forhandlinger knyttet til takster og avtaler skal flyttes fra staten og over til de regionale helseforetakene. Jeg er bekymret fordi det da er grunn til å frykte at de regionale helseforetakene, som allerede sitter svært sentralt i dette, i enda større grad enn i dag kommer til å styre unna nettopp denne delen av helsetjenesten. Personlig frykter i hvert fall undertegnede at man fort kan få en situasjon der de regionale helseforetakenes egne institusjoner, altså helseforetakene, kommer i fokus, og så glemmer man pasienten oppe i dette. Samtidig ser vi at de regionale helseforetakene nærmest bygger opp sine egne virksomheter innenfor sine egne regioner og svært sjelden ser utover egen region. Da får vi nettopp problemstillingen knyttet til at avtalespesialistene er skjevt fordelt. Det gjør at man i enkelte områder, som f.eks. i det sentrale østlandsområdet, vil kunne få utnyttet den muligheten som er her, mens man utenfor det sentrale østlandsområdet, der det er relativt få avtalespesialister innenfor enkelte felt, i større grad blir sluset inn mot eget system, og ikke ut av egen region, fordi det koster mer penger. Dette synes jeg er bekymringsfullt, og jeg håper at statsråden også vil se på det feltet. Jeg håper at disse profesjonene, disse gruppene, ikke bare blir invitert til å komme med innspill til departementet og det arbeidet som gjøres, men blir tatt med i det arbeidet som gjøres. For dette er svært viktig. Dette dreier seg faktisk om pasienter og pasientenes mulighet til å få hjelp. Statsråden var selv inne på fritt sykehusvalg og problemer knyttet til dette. Dette med disse avtalene ville jo faktisk delvis kunne løses om avtalespesialistene hadde vært en del av det frie sykehusvalget, for da hadde man på flere steder i landet kunnet gjøre seg bruk av den kapasiteten som er der, og ikke slik som framtiden kan bli – jeg håper den ikke blir det, men den kan bli slik – at de regionale helseforetakene først setter seg ned og ser på hvilken kapasitet de selv har, uavhengig av hvordan prisen og kapasiteten er, og køene vil da kunne øke, samtidig som man har en viktig ressurs der ute, hos avtalespesialistene, som ikke blir brukt. Så jeg håper statsråden tar dette med seg i vurderingene, og tar avtalespesialistene med i arbeidet og ikke bare inviterer dem til å komme med innspill.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2008-12-02:
Først av alt vil jeg si at jeg synes det var fint at representanten Lønning til slutt klarte å skremme opp en av representantene for regjeringspartiene på talerstolen. Ved det innlegget fikk vi så til de grader synliggjort noen av problemstillingene som vil kunne oppstå ved å overføre forhandlingsansvaret fra staten til de regionale helseforetakene. Det er faktisk et av de beste innleggene jeg har hørt i dag, knyttet til hvorfor det er et problem. Det det ble henvist til, er nettopp at det kan bli forskjellige priser rundt omkring. Det ble henvist til en konsentrasjon av avtalespesialister. Problemet er jo nettopp det, at i den grad man ikke får på plass en avtale, får man faktisk et todelt helsevesen, for det er ingen som vil nekte avtalespesialisten, som har utdannelse og autorisasjon, å etablere seg. Problemet er bare at han ikke vil ha en avtale, dvs. at de pasientene som skal bruke vedkommende og hans eller hennes kompetanse, må betale regningen for det selv. Det vil si at de som har de feteste lommebøkene, vil slippe å måtte stå i disse køene, og vil kunne kjøpe seg forbi også på dette feltet. Statsråden var inne på mye bra, og jeg ser fram til den nye vurderingen av hvorvidt utdanning og praksis også skal kunne skje ute hos avtalespesialistene, for å få utnyttet den kapasiteten. Når f.eks. avtalespesialistene innenfor Helse Sør-Øst alene står for 45 pst. av den polikliniske virksomheten, er det mye kompetanse der ute. Der gjøres det mye godt arbeid, og da er det også viktig at vi fullt ut utnytter ledig kapasitet. Representanten Asphjell var inne på at det ikke nødvendigvis er en sammenheng mellom økte ventetider og kapasiteten i helsevesenet. Men problemet er jo nettopp at også ventetiden øker. Selv om vi pr. i dag ser at det ikke har vært den store, dramatiske økningen, kryper dette sakte, men sikkert oppover. Og det er også et problem, fordi det viser at dette forplanter seg. Det skal vi ta på alvor. Det er også grunn til å tro at det er en viss sammenheng mellom økte utbetalinger av sykepenger og det faktum at køene i helsevesenet blir lengre. Jeg tror det er helt umulig å bortforklare. Det jeg ser mest fram til, er statsrådens svar på utfordringen fra representanten Lønning når det gjelder spesialistutdanningen i dette landet. Jeg ser altså svært fram til det svaret.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2008-12-02:
Jeg har gleden av å legge fram innstillingen fra næringskomiteen som omhandler samtykke til ratifikasjon av ILO-konvensjon nr. 186 av 23. februar 2006 om sjøfolks arbeids- og levevilkår. Det er en viktig sak – og bør være en kurant sak for Stortinget. Konvensjonen er god å lese og er balansert framstilt, og den gir etter vårt skjønn et balansert og godt resultat for Norge. Det er viktig med reguleringer innenfor internasjonal skipsfart for å regulere sjøfolks arbeids- og levevilkår, ikke minst fordi denne konvensjonen erstatter 68 tidligere ILO-konvensjoner og rekommandasjoner, som dels er utdatert, og som dels er foreldet. Den er viktig i arbeidet mot sosial dumping, den er viktig for å få på plass et felles og godt arbeidsmiljø, og jeg vil også tilføye at den er viktig for det ordinære miljøet rundt omkring i verden, rett og slett fordi at er dette i orden, vil sannsynligvis andre forhold knyttet til skipet og skipsfarten også være i orden. Konvensjonen oppretter en tilsynsmyndighet hos havnestat, det er sertifikater som skal utstedes hos flaggstat, og konvensjonen er utarbeidet i nært samarbeid med næringen. Så er det slik at konvensjonen ikke trer i kraft før den er ratifisert av et tilstrekkelig antall land som har en tilstrekkelig andel av bruttotonn skip og båter bak seg. Det stiller Fremskrittspartiets standpunkt i denne saken i et litt underlig lys, fordi man anbefaler en utsettelse av ratifikasjonen til alle andre har gjort det. Jeg tror at hadde alle tenkt på det viset, ville ikke noen ratifikasjon noen gang funnet sted. Det er noen som er nødt til å ta det første skrittet. Jeg tror at det er viktig for norsk skipsfart og for Norge å være langt fremme med hensyn til å markere standard på disse feltene. Det skal uansett ikke være slik at vi i Norge – og minst av alt innenfor norsk skipsfart – konkurrerer fordi vi er dårligst i klassen på arbeidsmiljø eller på andre former for miljø. Vi skal konkurrere på dette området som på andre områder fordi vi er best, og fordi vi gjør leksen vår grundig. Derfor har jeg gleden av å anbefale denne ratifiseringen, og jeg håper på så stor oppslutning som mulig.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2008-12-02:
Jeg skal redegjøre for Fremskrittspartiets syn i denne saken. Nå er det ikke slik at vi er imot denne konvensjonen. Slik det også framgår av forslaget, ber vi om en utsettelse av ratifikasjonen av den. Det skal jeg gi en kort begrunnelse for. De andre representantene som har vært oppe før meg, har gitt en teknisk gjennomgang av saken. Jeg skal ikke gjøre det, jeg skal forholde meg til det som er det politiske her. Det er helt riktig, som det også er blitt sagt, at det er svært få stater som har ratifisert konvensjonen. EU arbeider med en felles strategi for gjennomføring, og vi mener at siden skipsfartsnæringen er en av Norges viktigste næringer, må vi sørge for at skipsfartsnæringen får gode konkurransevilkår. Det vi er redd for i denne saken, er at vi i vår iver etter å være først og best skal innføre noen særnorske regler. Vi har jo sett hva denne regjeringen har gjort med norsk skipsfartsnæring tidligere. I fjor fremmet man et krav om tilbakebetaling av skatt som rammer næringen hardt, så vi har ikke så stor tiltro til at man er i stand til å ivareta de næringsinteressene som foreligger i denne saken. Vi har også lagt merke til de innsigelser og innspill som har kommet fra næringen og fra organisasjonene i denne saken. Det er jo litt spesielt å lese en del av høringsuttalelsene, spesielt fra Arbeids- og inkluderingsdepartementet, som i sin høringsuttalelse stiller spørsmål om konsekvensene av Nærings- og handelsdepartementets forslag om identisk rederibegrep i sikkerhetsloven og sjømannsloven er tilstrekkelig utredet. Med andre ord: Departementene gjør ulike vurderinger, og Regjeringen legger fram en proposisjon som konkluderer mot det ene departementet, men for det andre departementet. Jeg forventer at statsråden i sitt innlegg klargjør akkurat den vurderingen. Vi legger også merke til at mange av forbundene som har kommet med innspill her, er kritiske til måten dette er gjennomført på. De er kritiske til hastigheten på dette og frykter at dette kan medføre en konkurranseulempe for norsk rederinæring og norske forhold. Det er årsaken til at vi ønsker å utsette ratifiseringen av konvensjonen, for å se hva andre land som er med på dette, gjør ut fra sine forhold. Med det tar jeg opp Fremskrittspartiets forslag i saken.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
Jeg er tilfreds med at komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, støtter forslaget om at konvensjonen om sjøfolks arbeids- og levevilkår ratifiseres. Det er sjølsagt et forslag som hele Regjeringa står bak. Denne konvensjonen er også utarbeidet i nært samarbeid med partene i næringa, og vil etablere – som det er sagt her – et nytt globalt og bindende regelverk. Denne konvensjonen dekker, slik vi ser det, alle vesentlige sider ved arbeids- og levevilkår på skipene, som f.eks. krav til arbeidsmiljø og trygde- og velferdsordninger. Det viktigste av det som er nytt i konvensjonen, er at alle skip over 500 bruttotonn i internasjonal fart, eller mellom to utenlandske havner, skal ha et sertifikat som viser at flaggstaten går god for at arbeids- og levevilkårene om bord er i samsvar med denne konvensjonen. På denne måten vil denne konvensjonen bl.a. være et viktig bidrag for å begrense sosial dumping. Norsk regelverk samsvarer som kjent i det vesentligste med konvensjonens bestemmelser. Men gjennomføring av konvensjonen krever imidlertid visse endringer i norsk lovverk, slik det er redegjort for i den odelstingsproposisjonen som vi skal behandle senere her i dag. Jeg registrerer at medlemmene fra Fremskrittspartiet vil utsette ratifikasjon av konvensjonen, bl.a. med den begrunnelse at det er mange land som ikke har ratifisert den. Til det er det å si at det er riktig at konvensjonen pr. medio november var ratifisert av Liberia, Marshalløyene og Bahamas, men det er som kjent viktige, åpne og store flaggstater. I tillegg er det altså slik at den forventes å bli ratifisert av de fleste EU-stater innen 2010. I tillegg har også partene i arbeidslivet på EU-nivå nå framforhandlet en avtale om gjennomføring av konvensjonens innhold med sikte på at dette blir et pålegg til medlemsstatene gjennom et EU-direktiv. EU-kommisjonen vedtok 2. juli i år et forslag til et slikt rådsdirektiv. At EU arbeider med en felles strategi, er dermed ikke, slik vi ser det, et argument mot å ratifisere konvensjonen nå. Som sagt er denne konvensjonen utarbeidet i nært samarbeid med dem dette gjelder. Det er sjølsagt ikke Regjeringas intensjon å innføre konkurranseulemper for næringa ved ratifikasjon. En bestemmelse i konvensjonen sier da også at det ikke skal gis mer fordelaktig behandling til skip fra land som ikke har ratifisert konvensjonen. Det er viktig for å sikre konkurransedyktigheten. Norge har vært en pådriver for å sikre bedre arbeidsvilkår for sjøfolk fra hele verden. Skal vi utvikle videre og opprettholde en sikker og levedyktig skipsfartsnæring, er det, slik vi ser det, av avgjørende betydning at sjøfolk får gode arbeids- og levevilkår. Konvensjonen om sjøfolks arbeids- og levevilkår gir nødvendige og rettferdige rettigheter til sjøfolk, og en tilsynsordning som også sikrer disse.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
For det første er jeg glad for at Høyre støtter det forslaget som Regjeringa har i denne saka. Så kan jeg med en gang si at det ikke er noen tvil om at den finanskrisen som vi nå er oppe i, som også har slått inn ganske sterkt hos oss, og som sannsynligvis kommer til å gjøre det framover, også utfordrer deler av den næringa som vi nå snakker om. Vi er sjølsagt veldig oppmerksom på det. Jeg deler ikke helt virkelighetsbeskrivelsen som Torbjørn Hansen kom med når det gjelder forhistorien, men la nå det ligge. Vi har nå en prosess i ESA når det gjelder rederiskatteordningen. Det kommer vi tilbake til Stortinget med, sjølsagt. Og når det gjelder miljøet, mener jeg at vi har en veldig god dialog med næringa på det området. Jeg mener at hvis vi greier å få gjort enda mer på det området for denne næringa, vil det utgjøre en forskjell med tanke på de utfordringer vi har på klimaområdet framover. Derfor mener jeg at den viktige felles jobben vi gjør, bl.a. gjennom IMO, er en viktig premissleverandør for å få til noe som monner når det gjelder miljø- og klimautfordringene. Det ser jeg derfor fram til å kunne samarbeide med Høyre om.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2008-12-02:
Jeg vil bare slå fast at også Høyre støtter ratifikasjonen av denne ILO-konvensjonen, og at Høyre i regjering var med og jobbet med denne saken. Det er viktig at Norge som en av de større skipsfartsnasjonene i verden bidrar til en rask forbedring og standardheving i forhold til arbeidsmiljørettigheter. Men det er et annet tema som er viktig for arbeidsmiljøet på norske og internasjonale skip og for miljøet generelt, og som Norge forsøker å påvirke i positiv retning når det gjelder skipsfarten. Det gjelder standarden på flåten og miljøegenskapene, som påvirkes av investeringsmulighetene i skipsfartsnæringen. Nå har vi hatt en overgangsordning til ny rederiskatt som medførte en inndragning på inntil 21 milliarder kr av egenkapitalen i norske rederier, og vi står midt oppe i en finanskrise som svekker soliditeten i næringen betraktelig. Ser statsråden at kombinasjonen av finanskrise og overgangsordning i rederiskatten, herunder miljøfond, også påvirker miljøegenskapene og arbeidsmiljøsituasjonen om bord på norske skip?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2008-12-02:
Denne interpellasjonen må enten ha vært usedvanlig dårlig formulert, eller så må finansministeren bevisst ha forsøkt å misforstå. Dette var ikke noen invitasjon til at finansministeren skulle komme med sitt skrytealbum, det var en invitasjon til en debatt om hvordan oljepengene skal brukes i forhold til de forutsetninger som Stoltenberg I-regjeringen la ned, og som Stortinget den gang sluttet seg til. Når finansministeren sier at hun ikke skjønner hvorfor dette er så viktig, skyldes det kanskje at Sosialistisk Venstreparti var imot de forutsetningene som et bredt flertall, inklusiv Senterpartiet og Arbeiderpartiet, den gang la ned. Hvis vi ser på de tre områdene hvor også Arbeiderpartiet var med på å skulle senke skattene for å stimulere til verdiskaping og trygge arbeidsplasser, har denne regjeringen økt skattenivået for bedriftene med over 10 milliarder kr siden 2005. Vi vet at skattebyrden kan bæres av bedrifter når det går bra, men det er jammen ikke så enkelt når det går dårlig, slik som vi antar at det nå vil gjøre i 2009. Finansministeren forventer fortsatt applaus for satsing på universiteter, høyskoler og forskning – etter at man først har kuttet i universitets- og høyskolesektoren, forventer man altså applaus når man putter en del av pengene tilbake, samtidig som man etablerer et nytt hvileskjær ved at man ikke kompenserer for lønns- og prisstigningen. Og når det gjelder veier, var jeg grundig inne på det i mitt innlegg. Ja, det er riktig at det bevilges mer penger, men det bygges mindre vei. Det er det som er problemet med en regjering som måler alle resultater i at det bevilges mer penger. Det er ingen som er uenig i at det er viktig å satse på barnehager, men finansministeren har et budsjett på 800–900 milliarder kr som hun kan boltre seg i, og som kan brukes til å styrke velferden i Norge. Det dette dreier seg om, er hvordan vi skal bruke de ekstra inntektene som petroleumsinntektene gir oss – om de bare skal gå inn i et stort hull, om de skal brukes til å styrke vekstevnen i økonomien eller om de skal brukes til å satse på kunnskap, forskning, infrastruktur og skattelettelser. Hadde det vært slik at denne regjeringen hadde satset på å styrke vekstevnen på andre områder, kunne man kanskje forstått finansminsterens resonnement. Sannheten er at man har stoppet moderniseringen av offentlig sektor. Man har reversert viktige deler av konkurransepolitikken. Det gjør at vi stiller dårligere når vi nå går inn i en nedgangskonjunktur. Det svekker vår evne til å bære fremtidig velferd. For å være helt konkret: Er det slik at finansministeren og Regjeringen nå har definert seg bort fra det som var forutsetningene i 2001, eller er det slik at man i forhold til den satsingen rett og slett har tatt et langt hvileskjær, men at man lover å komme tilbake til intensjonen i neste periode hvis man skulle være så heldig, sett fra regjeringspartienes side, at man kommer tilbake i regjeringsposisjon?