Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Det har vært en alminnelig oppfatning i Stortinget at norsk medlemskap i EU ble avgjort gjennom folkeavstemningen, og at det for tiden ikke er noe aktuelt debattema. Fremskrittspartiet har programfestet at dersom Norge på ny skal søke om medlemskap, må det først avholdes folkeavstemning om slik søknad skal sendes, og at en slik folkeavstemning ikke er aktuell med mindre det finner sted markante meningsendringer i den norske folkeopinion. Jeg antar at denne holdning deles av det store flertall i Stortinget. Likevel bør ikke denne noe avventende holdning avholde oss fra en åpen drøftelse av vårt forhold til EU. Stortinget med sin brede nasjonale og internasjonale kontaktflate må antas å være forpliktet til å formidle fakta og synspunkter som er relevante også når det gjelder norsk medlemskap. Vi har nå i seks år gjort våre erfaringer med EØS-avtalen og kan konstatere at den sikrer vårt næringsliv likeverdig adgang til EUs indre marked, dog med visse unntagelser, som det heter i utenriksministerens redegjørelse. EØS-avtalen etablerer som kjent et marked for industrivarer, tjenester, arbeidstagere og kapital. Det som stort sett er unntatt, er landbruksprodukter og bearbeidede fiskeprodukter. Vi som har vært medlemmer av Stortingets EØS-utvalg, har konstatert at en mengde norske lover og fremfor alt forskrifter er blitt endret som en følge av EØS-avtalen. De fleste av disse nye rettsregler ville vi ha kommet til å endre på samme måte selv om vi ikke hadde sluttet oss til EØS. Det hadde vært nødvendig, rett og slett for å få solgt våre produkter på vårt suverent største eksportmarked. Når det gjelder EØS-regler som vi ikke hadde kommet til å vedta hvis de ikke hadde kommet til oss gjennom EØS, er de aller fleste av en slik karakter at vi ikke har noen vesentlige innsigelser, og vi har ikke registrert merkbare skadevirkninger av å gjøre reglene til norsk rett. Det gjelder stort sett regler som er grundig utredet både i EU-landene på nasjonal basis og i EU-byråkratiet, som forresten sitter inne med en mengde informasjon og holder et meget høyt kvalitativt nivå. Det er vesentlig tre momenter som skiller oss fra medlemskap når det gjelder det indre marked. Det første gjelder innflytelse når det gjelder utarbeidelse av rettsreglene. Her har vi opplagt et handikap i forhold til EU-medlemmer. I hvilken grad dette handikap har skadet Norge i løpet av seks år, vet jeg lite om, og jeg vet ikke om noen andre som sitter inne med kvalifisert viten om dette heller. Noe stort problem for Norge har det neppe vært hittil. Og det må for øvrig antas at de viktigste regler som angår det indre marked, nå alt er gitt. Det andre momentet er at ingen EØS-regler blir til norsk rett uten at de er vedtatt i Norge på den måten Grunnloven foreskriver. Det gir oss nordmenn en god følelse av at vi har tatt vare på vår nasjonale suverenitet, men reelt betraktet betyr det lite og fører først og fremst til lovgivningsmessig ekstraarbeid, som skaper forsinkelser. Den tredje viktige forskjellen fra medlemskap er at EØS gir oss en vetorett i den forstand at vi har adgang til å nedlegge veto mot at allerede vedtatte EF-regler blir EØS-rett og dermed bindende for Norge. Denne såkalte vetoretten har vi ennå ikke benyttet oss av, og man kan spørre seg hva den egentlig er verdt i praksis. Synspunktet i EU er nok at Norge har sluttet seg til det felles marked fullt vitende om at et felles marked bare kan fungere dersom visse rettsregler er felles. Hvis reglene ikke er felles, vil de avvikende regler føre til at visse varer ikke kan eksporteres eller importeres. Legg merke til at EU-landene selv ikke har noen vetorett. Dersom en beslutning i EU er fattet med kvalifisert flertall, har de statene som har stemt imot, ingen vetorett og er uten videre forpliktet av flertallsvedtaket. Hvis Norge skulle benytte seg av vetoretten, som jo er traktatfestet, ville det innebære en privilegert stilling på det indre marked. I EU ville det inntrykket festne seg at Norge bare er ute etter å plukke rosinene ut av pølsen. Det kan ta seg ut som om det indre marked respekteres bare så langt Norge ser seg tjent med det. At Norge hindrer at en EF-regel blir EØS-rett, vil nemlig kunne føre til at EU ikke kan eksportere vedkommende produkt til Norge. Jeg tror vi kan konkludere med at vi hadde hatt en bedre stilling på det indre marked som EU-medlem enn bare gjennom EØS-avtalen. Som medlem av EU måtte vi imidlertid også ha godtatt den felles landbrukspolitikk, inkludert fiskeripolitikken. Her er situasjonen betydelig forandret siden folkeavstemningen. Landbrukets betydning for norsk økonomi er blitt sterkt redusert i forhold til fiskens betydning. Landbrukets fremtid vil mindre og mindre bli bestemt av EU, men mer og mer gjennom forhandlinger innenfor WTO, der EU er alliert med Norge. Verdien av å sikre frihandel for bearbeidede fiskeprodukter i EU stiger for hvert år, mens norsk landbruks ulempe ved å slutte seg til den felles landbrukspolitikk i EU blir mindre og mindre. Dette understrekes tydelig av at det nå visstnok er 1 200 melkekvoter til salgs samt av grensehandelsproblemene med Sverige, som etter hvert må få innvirkning også på norsk landbrukspolitikk. Også den monetære union, EMU, er i virkeligheten en del av det indre marked, siden den felles valuta antas å lette samhandelen over landegrensene. Siden det ikke har vært aktuelt med norsk medlemskap i EU, har vi heller ikke hatt noen vesentlig debatt om EMU. Her står vi overfor et usikkerhetsmoment. Enten vi er med i EU eller ikke, vil problemer med eurovalutaen kunne skape store problemer for norsk eksport. Under enhver omstendighet fører vi en økonomisk politikk, og har gjort det i lengre tid, som ikke ville skape problemer innenfor EMU. Men EU er mer enn det indre marked. Det dreier seg jo om en union. Viktige ledd i denne unionen er justissamarbeidet, herunder Schengen-samarbeidet, og den felles utenriks- og sikkerhetspolitikk. Planene om å overføre oppgavene fra Vestunionen til et militært samarbeid innenfor EU ble bekreftet på ministermøtet i Helsingfors nylig. Det var nettopp dette unionssamarbeidet som var et hovedargument mot medlemskap forut for den siste folkeavstemningen. Det paradoksale er at nettopp på disse områder har Norge gjort hva landet har kunnet for å trenge så langt inn i EUs beslutningsprosess som mulig, og har vært villig til å påta seg vesentlige forpliktelser. På det forsvars- og sikkerhetspolitiske området kan det ha betydelige negative virkninger for Norge å stå utenfor EU. Men vi har en stor fordel ved å stå utenfor EU. Vi sparer nemlig åpenbart en masse penger – jeg vil anta bortimot 10 milliarder kr pr. år. På den annen side er det mange i Europa i dag som ser med økende uvilje på at vi sitter på vår store pengebinge og våre olje- og gassreserver, men nekter å ta solidarisk del i utviklingen og oppbyggingen av et Europa. Denne ulempen bør vi gjøre noe for å kompensere. Den beste måten vi kan gjøre dette på, er å ligge på topp når det gjelder å stille moderne utstyr og soldater til disposisjon for internasjonale militære aksjoner under FN og NATO. Vi bør i alle fall bruke de pengene vi sparer på ikke å være medlem av EU, på slike formål. Vår solidaritet med de europeiske stater og USA bør ikke trekkes i tvil. Man bør ikke få det inntrykk at vi til de grader er oss selv nok.