Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-12-02:
Vi har i Norge hatt en lang tradisjon for å kunne diskutere sikkerhetspolitikk. Vi har i de siste årene også hatt et visst tilløp til at vi må diskutere forsvarspolitikk, les Forsvarets struktur og organisering. Det som vi nå helt sikkert er nødt til, både komiteinnstillingen og debatten viser jo det, er at vi må se sammenhengen mellom sikkerhets- og forsvarspolitikk, og hva det betyr. Da tror jeg vi alle sammen fort kan bli enige om at ingen av oss er blitt utdelt en krystallkule der vi kan se inn i framtiden og være helt sikker på hva sikkerhetsutfordringene blir. Dette innlegget skal jeg bruke til å reflektere noe over det. Jeg vil starte med noe som må være helt åpenbart for oss. Det er den geografiske plasseringen av Norge. Geopolitisk ligger Norge slik at vi går fra 4° øst til 31° øst. På 31° øst er vi langt øst i verden, bortimot på høyde med Kypros. Vi har et svært territorium, med en lang og omfattende Schengen-grense, som f.eks. er av en slik størrelse at når man tar det opp med dem som representerer EU-systemet i Brussel, skjønner ikke de helt hva det er, fordi de har et bilde av sjøgrenser knyttet til migrasjon over Middelhavet. Derimot er en sjøgrense som er så stor som vår, i seg selv en utfordring når man beveger seg et stykke sør i verden, sør for København. Men den forstås godt når man beveger seg over havet, til briter og amerikanere, som stort sett har øvd i disse områdene, og vet hvordan den ser ut. Her har vi faktisk både en sikkerhets- og forsvarspolitisk utfordring som vi er nødt til å ta på det dypeste alvor. I denne situasjonen vet vi at i dette geopolitiske landskap, i nordområdene, ligger en av de tre største gjenværende reserver av olje og gass på denne kloden. Alle vet at de ligger i Midtøsten, i Sentral-Asia og i nordområdene nord for Norge, under polområdene. Dette er geopolitisk utrolig viktig. Det er sikkerhetspolitisk viktig. Det er forsvarspolitisk viktig. Det er viktig i en ressurs-, miljø- og fiskeripolitisk sammenheng. Det er kort sagt viktig i bredden av alt det som samfunnspolitikk handler om. Jeg ønsker å si det på denne måten, for vi kan ikke oppføre oss slik i Norge – jeg baserer meg ikke på noen trusselvurderinger i forhold til vår nabo som er annerledes enn dem som framkommer i innstillingen, jeg baserer meg ikke på den kalde krigens vurderinger – og det ville være naivt av et lite land som er nabo til en stormakt, at vi ikke tar dette innover oss. Det lille landet må i hvert fall opptre på en slik måte at det er forutsigbart, nærværende og tydelig der man skal være det. La meg vise til at vi på en fredelig, men kontant måte har fulgt alle spilleregler rundt det, f.eks. i vår Svalbard-forvaltning gjennom mange, mange år. Vi er nødt til å beherske dette. På dette området går vi også bortenfor det som er forsvarsrammen. Vi går inn på hele det sivile nærvær, vi går inn på hvor viktig det er at vi f.eks. opprettholder forskningskompetanse som vi bygger ut, at vi opprettholder meteorologistasjoner som vi bygger ut, at vi bygger ut værradar, f.eks., i Finnmark – at vi i det hele tatt har et nærvær som viser at den norske staten utøver sin legitimitet med forskjellige virkemidler. Dette er det ene perspektivet mitt. Det andre perspektivet mitt er de åpenbare forpliktelser som Norge har gjennom FN, gjennom NATO og også gjennom de avtaler vi har med Den europeiske union, og at vi gjør det vi skal for å ta vår del av byrdene når det gjelder sivilisasjonsbyggende, fredssikrende operasjoner ute i verden, men med en realisme i forhold til forsvarsbudsjettet. På det punkt er Venstre enig med Regjeringen i dens prinsipielle holdning, at vi er beredt til å gjøre noe i FN. Men jeg må knytte til to forutsetninger: Da må FN skaffe seg et kommandoapparat som det går an å forholde seg til. Man kan ikke ha et kommandoapparat som enhver normal offiser ikke tør forholde seg til, hvis vedkommende skal ta ansvaret for sine styrker. Det må være et apparat som er slik på FN-siden at det er en kommandostruktur som fungerer, og at det har en etterretningsstruktur som fungerer. Jeg legger til grunn at Regjeringen mener det. Men jeg har en undring: Regjeringen har signalisert at vi skal gjøre noe i Afrika. Samtidig vet vi at Den afrikanske union har signalisert at hvite soldater ikke er best egnet til å gjøre en jobb i Afrika. Det må være slik at hvis vi skal gjøre noe på det afrikanske kontinent, så skal vi gjøre det i respekt for de lokale. Og vi skal ikke gjøre det ut fra den respekten som eksisterte for hundre år siden, i kolonitiden. Vi skal gjøre det ut fra den respekt at vi forholder oss til selvstendige stater, og at vi forholder oss til institusjoner som ønsker å bygge opp legitimitet. Signalene f.eks. i Darfur er jo helt klare. Dette er ikke et argument mot at vi skal engasjere oss, det er et argument for at vi skal reflektere over hva vi gjør, og hvordan vi gjør det. Og så der ute, da. Når vi er i Afghanistan, som Regjeringen har sagt at vi skal være, og som utenriksministeren har gjort klart rede for at det er riktig at vi skal være, f.eks. når han viser til den gjensidige avtalen mellom ISAF og «Enduring Freedom», så blir det et tankekors for meg at et av regjeringspartiene, nemlig SV, synes det er problematisk at norske soldater på bakken i Afghanistan, på folkerettens grunn, i en gitt situasjon skal få assistanse fra amerikanske soldater på bakken i Afghanistan, også de på folkerettens grunn. Så skal det plutselig bli et problem hvis norske jagerfly som skal beskytte denne innsatsen på folkerettens grunn, plutselig skal ha et slags gradert forhold til allierte amerikanske soldaters liv. Dette er et helt merkelig fenomen. Skal amerikanske soldater som opptrer folkerettslig, ha en annen beskyttelse etter folkerettslige avtaler enn norske soldater? Dette kan jo ikke holde vann. Eller er det slik at allierte skal ha den opplevelsen av Norge at når du er alliert med Norge, så har du en redusert, gradert verdi, fordi noen egentlig ikke liker at du heter det du heter? Det avgjørende må jo være at det er et folkerettslig mandat. Det avgjørende må jo være at man er der i samråd med landets myndigheter, at man bygger sivilisasjon og prøver å bygge et sivilt samfunn. Jeg har lyst til å markere det. Utenriksministeren prøvde delvis å svare på dette, men jeg synes det ligger igjen. Når SVs partileder lot seg avbilde på toppen av et pansret kjøretøy i Kabul, så antar jeg at det var et signal om at SV mente at partiet var for at norske soldater i innsats ute skulle ha partiets støtte. Du lar deg neppe avbilde på tårnluka på et pansret kjøretøy uten at du mener det. Du gjør det sikkert ikke som en slags form for guidet tur eller en form for sightseeing. Og lar du deg avbilde på den måten, så er det noe positivt i det – du vil gi et håndslag til dem som er der ute. Ja, men da må jo håndslaget forplikte. Det kan jo ikke være slik at det er ett håndslag i VG og et annet håndslag i stortingssalen. Jeg vil snakke på denne måten, for vi kan ikke opptre på en slik måte, det skaper ikke respekt for oss selv – og jeg gjentar – i FN-oppdrag og på folkerettens grunn. Det siste som jeg er opptatt av, er den rollen som Forsvaret konstruktivt spiller og skal spille, og fortsatt må utvikle, i alle former hvor de bistår norsk politi, inntil de situasjoner hvor de må overta konkrete situasjoner ved ulike former for mulige terrorscenarioer. Jeg vil understreke at det er svært viktig at vi har en forsvarskapasitet på land som er så bra at den kan dekke f.eks. helt relevante objektsikringsoppgaver for de ca. 2 000 mobilmastene vi har. Jeg skal ikke navngi konkrete steder i Norge som gir utfordringer for objektsikring. Jeg vil bare nøye meg med å si at jeg har satt meg inn i deler av vår energi- og forsyningssektor, og det representerer i hvert fall en del operative utfordringer. Jeg legger til grunn, på vegne av Venstre, at vi ter oss slik at vi har folk som vet hvordan dette skal opereres, og at det håndteres på en skikkelig måte. Så til budsjettet som er framlagt. Jeg støtter den regjeringen jeg satt i, og det som er tatt opp av Høyre og Fremskrittspartiet i komiteen, med hensyn til at tørrdokken i Bergen blir meningsløs med den kunnskapen vi nå har om at det er en ubalanse mellom det Forsvaret skal gjøre, og de pengene som er til rådighet. Da kan de ikke starte å dytte inn i et budsjett noe nytt som man knapt nok vet hvordan skal finansieres, samtidig som vi har en åpen diskusjon om hva vi ellers måtte foreta av endringer i Forsvarets struktur. Venstre støtter derfor det forslaget. Vi er også glade for at en samlet komite støtter den naturlige omprioritering i den situasjonen vi har hatt denne høsten, hvor Regjeringen styrker det operative nærvær i nord, for sjøforsvar, for luftforsvar og for kystvakt. Men Venstre er også enig med Høyre i at det er riktig å ikke svekke Luftforsvarets operative kapasiteter. Det er kapasiteter som er viktige, enten vi tenker i en internasjonal sammenheng, eller vi i ytterste fall skulle tenke en objektsikringsoppgave, f.eks. for våre oljebaserte installasjoner. Det er viktig at vi ikke nedbygger den kapasiteten, og det forslaget som der er tatt opp av Høyre som et alternativ til rammen, vil Venstre støtte. Jeg har i dette innlegget valgt å løfte opp en del forslag, men det mest forunderlige for meg er hvordan man skal dytte inn en tørrdokk på et øyeblikk når man knapt nok vet hvordan man skal finne balanse mellom pengene man har, og de oppgaver Forsvaret ellers skal løse. Da må man være realist nok til ikke å starte med et slikt prosjekt. Det andre, som nesten er like forunderlig, er partiet SVs graderte forhold til soldater som opptrer på folkerettens grunn i Afghanistan. Det er noe som forundrer meg på en slik måte at jeg har lyst til, på dannet norsk, fra Stortingets talerstol å markere det.