Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-24:
«Det ække lett å ta det rolig Det ække lett å ta det kaldt Når verden faller sammen rundt forbi og over alt» Dette er legendariske setninger fra Raga Rockers, den gang de beskrev forrige krise i overgangen mellom 1980- og 1990-tallet. Det er treffende også i dag, for sånn er det altså verden ser ut for mange folk rundt omkring i Europa. Rundt omkring i Europa står folk foran en hard vinter – ikke bare i Europa, men også i USA og i andre deler av verden. Mens vi her i salen sitter og diskuterer hvor vi skal satse, diskuterer resten av Europa hvordan de skal unngå massive kutt som rammer befolkningen veldig hardt. La meg ta noen eksempler på kutt i Hellas: 20 pst. kutt i pensjoner som overstiger drøyt 9 000 kr 30 000 offentlig ansatte får sparken 20 pst. økning i avgifter på alkohol og tobakk 90 pst. på skatt på bonuser til ledende bankansatte Altså: Forskjellene har økt i Europa – i verden – i løpet av de årene som har gått, mellom rike og fattige i land. Samtidig som det har skjedd, har det vært drevet en politikk med store skattelettelser, som gir økende forskjeller, og med gjeldsopptak i flere land. Ett av eksemplene er jo USA, som jeg husker fra tiden jeg satt i finanskomiteen, og som vi så i nyhetene nylig, der man på nytt har inngått avtaler med republikanere som sikrer at de rikeste i landet ikke får økte skatter. Det er altså en håpløs politikk, for det som skjer når forskjellene øker mellom mennesker, er at man får en situasjon der tilliten mellom mennesker faller. Vi er altså nødt til å føre en politikk som svarer på to spørsmål. Det ene er: Hvordan unngår vi at Norge rammes hardere enn nødvendig av denne krisen vi står overfor? Og det andre: Er det noe vi kan gjøre i Norge for å begrense omfanget av krisen for andre? Svaret på det første spørsmålet er etter min oppfatning todelt. Vi må føre en økonomisk politikk som er tilpasset de utfordringene som vi står overfor. Det er ingen tvil om at innenfor eksportindustrien i Norge i dag, som er en av de mest utsatte nettopp fordi den eksporterer varer til Europa, der krisen er så sterk som den er, er vi nødt til å se på hva vi kan gjøre for å unngå at man får verre konkurransevilkår. Det handler om renten, det handler om kronekursen, og det handler om hvordan vi fører en ansvarlig budsjettering – et budsjett som vi vedtar her i dag – som sikrer at vi har dette under kontroll. For har vi ikke kronekurs og renter under kontroll, vet vi at det slår rett inn på eksportindustrien. Alle som eksporterer varer, er mest nervøse for utviklingen i Europa, og det gjelder enten de eksporterer miljøteknologi, eller de produserer andre ting som de selger. Dette er ikke tiden for økonomiske eksperimenter av den type som Fremskrittspartiet foreslår. De har en politikk der det er mer til alt, mer til alt finansiert med oljepenger, mer til fond – hundrevis av milliarder kroner inn på fond som skal finansiere alle mulige slags satsinger som Fremskrittspartiet synes det er verdt å satse på. Hensynet til arbeidsplassene er etter min oppfatning klart viktigere enn kravet fra Fremskrittspartiet om umiddelbart å tilfredsstille alle behov. Det er viktig, synes jeg, å minne om at sist gang vi hadde en finanskrise, da Kristin Halvorsen var finansminister, klarte vi å komme gjennom den finanskrisen med Europas laveste arbeidsløshet. Vårt mål må være det samme i de krisetidene vi står overfor nå. Vi skal ha den laveste arbeidsløsheten i Europa, for det å ha en arbeidsplass er faktisk det aller, aller viktigste for å sikre mennesker trygghet. Men vi må også klare å ta vare på de grunnleggende sidene ved det norske samfunnet som har bidratt til at vi har klart oss så godt i sånne ulvetider. Her er det flere forhold som kan trekkes fram. Det mest grunnleggende er at det er små forskjeller mellom folk i Norge. Jeg har sagt det før fra denne talerstolen: Det vakreste med Norge er at vi har små forskjeller mellom folk. Små forskjeller skaper tillit mellom mennesker og gjør at vi stiller opp for hverandre når det er dårlige tider. Det gjør at arbeidstakere skjønner at de har en mulighet til å få oppbakking, med mulighet til satsing på ny industri og nye arbeidsplasser dersom det blir nedlegging i den delen av industrien de selv jobber i. Og vi har den tilliten som gjør at folk er med på å inngå fornuftige kompromisser. Ett av de viktigste resultatene vi har oppnådd gjennom de årene vi har sittet i regjering, er reduserte forskjeller. Det er et brudd med den utviklingen som har vært i Norge helt siden 1980-tallet – med stadig økende forskjeller – og er et brudd med den trenden som har vært over hele Europa. Endringer i skattesystemet, med innføring av skatt på aksjeutbytte og omlegging av formuesskatten, har bidratt til dette. Når Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre foreslår å redusere formuesskatten – som et første skritt på vei til avvikling – og altså gir store skatteletter til de ti menneskene i Norge, og andre mennesker, som har betydelige formuer, og som burde være de menneskene som var mest villige til å bidra til fellesskapet i tider som dette, er det et farvel til idealet om små forskjeller. Jeg mener at det å bidra til å øke forskjellene i Norge er den sikreste oppskriften på hvordan vi kommer nærmere de krisene vi ser i resten av Europa og i de amerikanske landene, for økte forskjeller bryter opp det tillitsbåndet som er mellom folk. Kan vi i Norge ha noen rolle i det å bekjempe krisen internasjonalt? Svaret på det er ja, etter min oppfatning. Vi er f.eks. nødt til å sørge for å ta vår del av finansieringen – og mer til – når de internasjonale organene hjelper de kriserammede landene. Det er ingen tvil om at en del fattige land har opplevd tørke på investeringer på grunn av at investeringene trekkes til hjemlige land. I stedet må vi se på hvordan vi kan bruke vår finansielle formue til investeringer i den fattige delen av verden, og vi må gjøre det på en ansvarlig måte, slik at vi sørger for en positiv vekst og utvikling i de landene som trenger det. I tillegg mener jeg at vi skal være en spydspiss internasjonalt for å sørge for at de som er rikest, og finanssektoren bidrar mer. Den diskusjonen som vi har i Norge om en aktivitetsskatt, skal vi sørge for å føre videre, og jeg synes det er positivt at Kristelig Folkeparti hiver seg på den debatten. Jeg mener at vi skal være en spydspiss internasjonalt for at de aller, aller rikeste skal bidra mer til utviklingen og fordelingen og til de internasjonale organisasjonene. Det er rettferdig fordeling, og det trenger vi mer av. Hva er det vi gjør, da? Jo, vi satser på de miljøvennlige sakene. Vi er opptatt av jernbane, fordi det er miljøvennlig, effektivt og trafikksikkert. Det er bra for næringslivet, og det er bra for en desentralisert bosetting. Jernbanen og NSB får 1,3 mrd. kr mer i dette budsjettet. Vi satser på barn og unges oppvekstvilkår, fordi det er viktig. Derfor styrker vi arbeidet for en mer praktisk og variert skole i kampen mot frafall og for at flere skal kunne klare å gjennomføre. Det blir innført valgfag for 8. trinn neste år. Og vi skal satse mer på barnevernet for å sørge for at de kommunene som har små fagmiljøer, skal kunne stille opp mer for unger på en ordentlig måte. Ett av Arbeiderpartiets slagord er «å skape for å dele». Men den motsatte ordstillingen er faktisk like viktig: å dele for å skape. Det er det at vi deler, som gjør at vi gir folk utdannelse og har muligheten til å forske, noe som gjør at næringslivet er i stand til å utvikle nye tjenester og nye tilbud og sørge for nyskaping. Det er det at vi spleiser gjennom skatt, som gjør at folk ikke er bekymret for pensjonene sine selv om børsene raser, i motsetning til fryktelig mange andre mennesker i andre deler av den vestlige verden som har fulgt høyresidens oppskrift på hvordan de finansierer pensjoner. Skatt er dugnad. De partiene som ønsker mindre skatt, ønsker mindre spleiselag og hver mann for seg selv. Det er en dårlig oppskrift i en verden der vi mer enn noen gang er avhengig av å stå sammen for å løse finanskrisen, men for å løse klimakrisen også, som er den største, virkelige krisen som vår generasjon står overfor. Vi mener at det er viktig å ta en ordentlig diskusjon i tiden som kommer, som handler om hvordan vi skal klare å bygge velferdsstaten på en god måte, hvordan vi skal kunne klare å prioritere velferden i årene som kommer, slik at folk kan være trygge på at vi har en god velferdsstat. Så får vi håpe at Raga Rockers dystre antakelser ikke blir virkelig, heller ikke for resten av Europa, for blir det verre i resten av Europa, blir det verre for oss også: «Jeg har prøvd å ta det rolig Jeg har prøvd å ta det pent Men det er noe som forteller meg at det er for sent» Vi får håpe at vi er ute i tide.