Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-03-05:
Globaliseringsmeldingen viser at nedbyggingen av grenser og internasjonaliseringen av produksjon og handel har brakt mye godt med seg. Men framskritt innebærer også nye utfordringer som må møtes med nye politiske grep. Det viktigste er at globaliseringen har sprengt nasjonalstatens rammer for politisk styring, og de alvorlige miljøutfordringer den økte økonomiske veksten har ført med seg fordi økonomien ikke i tilstrekkelig grad har tatt opp i seg miljøkostnadene. Vi må over på en bærekraftig utvikling, hvor en fortsatt bekjempelse av fattigdom må være det helt sentrale. Skal utviklingen kunne styres, er det viktig å ha et realistisk forhold til de krefter som påvirker utviklingen. Den teknologiske utviklingen har vært og er den viktigste drivkraften i en endring som har skapt nye produksjonsmuligheter, nye produkter og nye produksjons- og handelsmønstre. Politikkens oppgave er å styre en utvikling disse kreftene driver fram, for å sikre en rettferdig fordeling og for å ta vare på miljøet og begrense andre samfunnsmessige skadevirkninger. Lenge kunne mye av styringen skje innen nasjonalstatens rammer. Når landegrensene sprenges og de økonomiske kreftene kan unndra seg nasjonal styring, har vi to valg: Vi kan gi opp å styre, eller vi kan bygge opp internasjonale styringsmekanismer. Det er en demokratisk utfordring, og det er en utfordring knyttet til mulighetene for å forhindre at utviklingen kommer ut av kontroll, noe som i ytterste konsekvens kan innebære en undergraving av kommende generasjoners livsvilkår og muligheter. Det er heldigvis bygd opp en rekke internasjonale institusjoner for å håndtere disse problemstillingene. Det samarbeidet som har gått lengst i å forplikte deltakerne, er EU-samarbeidet – et samarbeid som i sin målsetting nå har tatt opp i seg behovet for å se økonomien i sammenheng med de grenser et miljø setter, og som har tatt opp i seg betydningen av den sosiale dimensjonen ved samfunns- og velferdsutviklingen. Det er gledelig at et bredt flertall i innstillingen sier følgende: «Regional integrasjon skaper også nye muligheter for interregionalt samarbeid.» Og videre: «Dette er en ekstra måte å styrke den globale styringen på.» Det er også et bredt flertall, hvor Kristelig Folkeparti og Venstre er med, som peker på EU-samarbeidets betydning for sikkerhet og utvikling i Europa, og som mener at «støtten til regional integrasjon i flere deler av verden bør være en del av dagsordenen for å bygge bedre global sikkerhet, samarbeid og styring». Representanten Åslaug Haga sa at det er en misforståelse at EU kan være en regional byggekloss i en global styring. Men Senterpartiet sier sammen med SV i en egen merknad at «regionalt samarbeid på et mellomstatlig nivå er viktig for å fremme politisk, økonomisk og kulturelt samarbeid mellom landene». Er det da forpliktelsene til å gjøre det man blir enig om, som ligger i EU-samarbeidet, som gjør EU så uegnet som byggekloss i en bedre global styring med utviklingen? Er ikke et samarbeid hvor landene forplikter seg til å gjøre det de blir enige om, mer effektivt for å styre krefter som ikke lenger lar seg styre innen ett enkelt land, enn et samarbeid hvor det enkelte land står fritt til å følge opp det man måtte bli enig om? Historien har jo vist at det er de store landene som kan velge sin egen vei, ofte på bekostning av de små. Derfor er det små land som bør være mest opptatt av å få til sterkest mulige forpliktelser i internasjonalt samarbeid, regionalt som globalt. Vi kan alle ha våre ønsker om hvordan verden burde være for å få mer rettferdighet, større trygghet og bedre velferd for alle mennesker. Men som det lille landet vi er, må vi forholde oss til den virkelige verden. Når så å si alle andre land i vår egen verdensdel har valgt EU-samarbeidet som samarbeidsform, blir vår valgmulighet begrenset. Enten kan vi gå inn og delta på den samme politiske arena som de andre og arbeide for våre interesser og våre idéer der, eller vi kan bli stående utenfor, uten medbestemmelse og politisk innflytelse, godta det andre bestemmer og bare akseptere den påvirkning dette har for våre egne muligheter og vår egen utvikling – også for våre muligheter til å påvirke den globale internasjonale situasjonen. Det framgår av innstillingen at Fremskrittspartiet mener globaliseringen ikke bør møtes med nye styringsstrukturer. Men at SV og Senterpartiet, som i nasjonal politikk er sterkt opptatt av politisk styring både i stort og smått, ikke erkjenner hvilken betydning nettopp den forpliktende strukturen i EU-samarbeidet har for å kunne gjenvinne viktige deler av den styringen som er gått tapt i globaliseringens tidsalder i vår egen verdensdel, er ganske uforståelig.