Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-12-14:
Regjeringens forslag til statsbudsjett for 2001 gir høy prioritet til helsesektoren. Budsjettavtalen mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet innebærer ingen store eller prinsipielle endringer i forhold til det opprinnelige budsjettforslag. Avtalen legger derfor et godt grunnlag for å videreføre den systematiske utbygging av helse- og omsorgssektoren, som det har vært bred enighet om i Stortinget. Det er jo vanlig å innlede nesten enhver omtale av norsk helsevesen med en konstatering av at det gjennomgående holder en meget høy standard. Det er det også grunnlag for å si. Ikke minst er det grunn til å understreke den store innsats de ansatte i sektoren utfører, noe som ofte kommer i bakgrunnen i forhold til de eksempler som illustrerer svikt og mangler i den samme sektor. Men vi må også ta innover oss at det er store mangler i norsk helsevesen, og at det i flere henseender ikke holder det nivå som vi ønsker at det skal ha. Og når helsebudsjettet behandles, er det vel naturlig at oppmerksomhet rettes nettopp mot områder innen vårt helsevesen som sliter med problemer. Det faktum at det over de senere år er vedtatt store økninger i bevilgningene, slik at vi nå er blant de land i Europa som bruker mest penger på helse og omsorg, er ikke ensbetydende med at alle problemer i sektoren er løst. Og bak de problemer som kommer til uttrykk gjenom økonomiske og finansielle tall, skjuler det seg uløste oppgaver, køer og ventelister når det gjelder forebygging og behandling av skader og sykdom. Sykehussektoren er et illustrerende eksempel på det. Til tross for ekstraordinære bevilgninger for inneværende år er det fortsatt mange sykehus som sliter med kapasitetsproblemer, underskudd og finansiell ubalanse. Dette er ingen overraskelse. Det tar alltid tid å arbeide seg ut av slike problemer. Regjeringen har da også fremmet forslag om økte bevilgninger til sykehusene for neste år. Det er bred politisk enighet om å fortsette å øke bevilgningene til helsesektoren i vårt land. Jeg mener også at det vil være nødvendig. På den bakgrunn er det kanskje en dristig, for ikke å si dumdristig, påstand fra denne talerstol, men jeg vil likevel hevde at mangel på penger faktisk ikke er det største problemet i norsk helsesektor. De problemene vi ser, kan ikke løses raskt ved mer penger alene. Det er minst like viktig å gjennomføre organisatorisk forbedring og effektivisering. Mens bevilgningene øker år etter år, er det en fare for at de mer grunnleggende organisatoriske problemer ikke på samme måte blir grepet fatt i. Dette kan være smertefulle prosesser som det er lett å forstå at man kvier seg for å gå løs på. Og både gjennomføring og resultater vil ta tid. Det er desto viktigere å komme i gang og ikke forsøke å utsette problemene ved stadig å bevilge mer penger. Regjeringen har i St.prp. nr. 28 for 2000-01 varslet at statlig eierskap til de fylkeskommunale sykehusene forberedes, og at en egen sak om dette vil bli fremmet for Stortinget i vårsesjonen. Jeg er glad for at komiteen i sin Innst. S. nr. 86 uttrykker tilfredshet med at slike forberedelser er satt i gang. Jeg har ikke tid til å gå nærmere inn på opplegget for en slik statlig overtakelse i mitt innlegg her, men vil bare kommentere at når det er snakk om fristilling, er det selvfølgelig ikke snakk om en fristilling fra eieren. Min uttalelse om dette, som har blitt sitert her, var mer en kommentar til forslag som jeg har sett om at det burde etableres et direktorat, et stort byråkrati, for å ta seg av eieransvaret for sykehusene. Det vil nettopp være et opplegg til en detaljstyring som er det motsatte av det jeg ønsker å få fram når jeg snakker om en statlig overtakelse og en utskillelse av sykehusene i selvstendige og selvstendiggjorte selskaper. Dette er spørsmål ikke om at man skal ha styring og kontroll, men hvordan man skal utøve styring og kontroll. Og det skal selvfølgelig ikke være verken på noen «stalinistisk» måte eller på en måte som innebærer en detaljstyring med ting som ikke tilligger et eierskap å styre. Jeg har også merket meg at komiteens flertall ber departementet vurdere om staten bør inngå avtale med Sør-Trøndelag fylkeskommune om tidligere overtakelse av utbyggings- og driftsansvaret for sykehusene og RIT 2000 enn hva som vil følge av en eventuell samlet statlig overtakelse av sykehusene. Jeg er enig i at dette bør vurderes, og jeg finner det overhodet ikke kuriøst ut fra de oppgaver som man her snakker om når det gjelder den største sykehusutbygging i Norge som vi nå står foran, og jeg vil innlede drøftinger med fylkeskommunen så snart som mulig. Oppmerksomheten omkring utfordringene i sykehussektoren må ikke få overskygge det faktum at primærhelsetjenesten er selve ryggraden i det norske helsevesen. En styrking av primærhelsetjenesten er nødvendig for å kunne håndtere de fleste av oppgavene i de øvrige deler av helsesektoren. Fastlegeordningen, som vil være i drift fra 1. juni 2001, vil føre til en mer slagkraftig førstelinjetjeneste. Det er gledelig å kunne konstatere at forberedelsene til fastlegereformen er i rute. Jeg kan stort sett bekrefte de positive opplysninger som representanten Ballo gav, men jeg må samtidig si at vi snakker om tallmateriale som foreløpig er til kvalitetssikring, så jeg kan ikke gå nærmere inn på det. Jeg vil bare si at utvikingen er meget positiv når det gjelder oppslutningen om fastlegeordningen. Den nåværende personellplan for helsesektoren gjelder for perioden 1998-2001. Til tross for de mange tiltak innenfor denne er det fortsatt problemer med rekruttering og utnyttelse av viktige personellgrupper. Jeg har merket meg komiteens forslag om en ny handlingsplan for helsepersonell og vil komme nærmere tilbake til dette i forbindelse med budsjettet for 2002. Vi går nå inn i det tredje året i gjennomføringen av psykiatriplanen. Jeg er glad for at komiteen så sterkt understreker betydningen av å følge opp denne opptrappingsplanen. Jeg vil understreke at Regjeringen står fast på gjennomføringen av planen innenfor den åtteårige perioden som er fastsatt. Av hensyn til bl.a. personellsituasjonen må planen innebære en sterkere opptrapping mot slutten enn i starten av perioden. Planen for utstyrsinvesteringer i norske sykehus er godt i rute når vi nå går inn i det fjerde og nest siste året. Jeg har registrert ønsker om mer nytt utstyr, og som varslet i St.prp. nr. 1 Tillegg nr. 8, vil jeg komme tilbake til dette i forbindelse med oppfølgingen av planen. Men like viktig som å anskaffe nytt utstyr må det være å øke utnyttelsen av det utstyr som allerede er anskaffet. Igjen er det ikke bare et spørsmål om mer penger, men også om å få mer ut av de pengene som brukes. Departementet har i samsvar med Stortingets vedtak av kreftplanen prioritert mammografiscreening, stråleterapi og utdanning av radiografer og stråleterapeuter. Det er nå viktig å bygge opp forskning og noen av de øvrige utdanningstiltak bl.a. for legespesialister og genetiske veiledere. For forskningens del er dette planlagt på en måte som i stor grad imøtekommer Forskningsrådets satsing. Kreftplanen er meget omfattende og spredt på en rekke ulike tiltak. Jeg kan forsikre at planen stort sett er i rute. Jeg tar imidlertid til etterretning at komiteens flertall er av den oppfatning at det fortsatt er vanskelig å lese ut av budsjettet hvordan status er. Jeg vil ved neste års budsjett klargjøre det flertallet ber om, herunder også behovet for lindrende behandling og behovet for økt antall strålemaskiner utover de 36 som opprinnelig inngikk i kreftplanen, samt når det er aktuelt å anskaffe disse. Det kan hevdes at de viktigste satsinger som vi nå gjennomfører, og som jeg kort har omtalt, gjelder reformer og opptrappingsplaner Stortinget har vedtatt tidligere. Det er helt riktig, og jeg synes også det bør være slik. Dette er ambisiøse planer, og jeg mener det nå er viktigere å vise at vi evner å gjennomføre de planer som er vedtatt, enn å utarbeide nye. Ved behandlingen av 1999-budsjettet bad Stortinget regjeringen foreta en gjennomgang av bruken av egenbetaling for å finne fram til ordninger som bedre skjermer kronikerne, og herunder vurdere et utgiftstak 2 for utgifter utover de som dekkes av frikortordningen. Det er gitt tilbakemelding i forhold til denne problematikken i budsjettproposisjonen for folketrygden. Konklusjonen er at det i praksis ikke vil være mulig å konstruere en egen felles takordning for de aktuelle utgiftene. Jeg merker meg at komiteen er enig i at det vil være komplisert å utforme en målrettet ordning med egenandelstak, men at en likevel ber om at det gjøres forsøk på å utrede en ny ordning. Jeg må påpeke at jeg i dag ikke helt ser hvordan det skal kunne gjøres, men jeg er som nevnt innstilt på å vurdere ytterligere skjermingstiltak innenfor enkelttjenester, slik at den samlede skjermingen av storbrukere av helsetjenester blir mer tilfredsstillende.