Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-11-23:
Når flyktninger kommer til Norge, er det staten som tar ansvaret for dem inntil søknaden er behandlet og asyl eller opphold eventuelt er innvilget. Så skal de selvfølgelig bosettes i en kommune. Og for å stimulere til bosetting av flyktninger gir vi integreringstilskudd fra statens side. Målet med bosettinga er bl.a. at det skal bidra til raskest mulig integrering i arbeids- og samfunnsliv. Da vet vi at arbeid, språkopplæring, trivsel og kontakt med venner og familie er noe av det viktigste for å lykkes. Erfaring viser også at de flyktninger som tar egne initiativ og som tar ansvar for egen livssituasjon, raskere blir uavhengig av offentlige ytelser enn de som i liten grad tar slike initiativ og selvstendige valg. Ved bosetting legger Utlendingsdirektoratet derfor stor vekt på den enkelte flyktnings egne ønsker, på bosetting nær familie og venner og på muligheten til arbeid eller utdanning. Styrken i dagens system ligger etter min mening i den individuelle vurdering som foretas av sosialtjenesten ved flytting. Å erstatte denne individuelle vurderinga med et lovpålegg som generelt begrenser flyktningenes flytting i integreringstilskuddsperioden, mener jeg vil være svært problematisk. I realiteten vil det være et flytteforbud for flyktninger som lever av sosialhjelp, og det er jeg uenig i at en bør innføre. For noen fungerer det nye livet i et fremmed land bra og tilfredsstillende. Når det gjelder andre, som har problemer på arbeidsmarkedet, som savner slekt og venner som bor et annet sted i landet, eller som av andre grunner har det problematisk, er det riktig å la vedkommende få lov til å flytte. Flytting vil for enkelte være et naturlig og riktig skritt i en etableringsfase i et nytt land. Det vil ikke være hensiktsmessig å innføre bestemmelser som gjør det umulig for flyktninger å flytte dit hvor de kan få arbeid eller utdanning. Vi vet litt om hvordan flyttemønsteret blant flyktninger er. Foreløpige resultater fra en evaluering av bosettingsstrategier og sekundærflytting som Fafo er i ferd med å avslutte, viser at godt over halvparten av de vel 20 000 flyktningene som ble bosatt i åra 1994, 1995 og 1996, fortsatt bodde i bosettingskommunen ved utgangen av 1999. Omfanget av flyttinga varierte fra region til region. I Fafos undersøkelse oppgir både flyktningene og kommunene hensynet til familie, venner og arbeid, eller utsikt til arbeid, som de viktigste grunnene til å flytte. De som har flyttet, gir i all hovedsak uttrykk for at flyttinga har ført til økt trivsel. Hyppige flyttinger kan i noen kommuner vanskeliggjøre arbeidet med å tilrettelegge for arbeid og utdanning og den enkeltes mulighet til å greie seg selv. Derfor kan en flyktning som flytter og søker om sosialhjelp i en annen kommune, henvises tilbake til den forrige kommunen. Men det forutsettes at denne kommunen har et stående tilbud, og at flytting tilbake ikke er urimelig i forhold til den enkeltes rett til å velge oppholdskommune. Den enkelte har altså rett til fritt å velge oppholdskommune, men ingen ubetinget rett til økonomisk sosialhjelp i en ny kommune. Jeg tror det er langt mer formålstjenlig å forsterke språkopplæringa og arbeidstilbudet, helst i kombinasjon, i stedet for å foreslå negative økonomiske tiltak rettet mot dem som faktisk velger å flytte. Da vil vi få til integreringa, som jeg mener er veldig viktig både for den det gjelder og for samfunnet for øvrig, samtidig som det i seg selv, tror jeg, vil redusere flyttinga. Dette vil Stortinget få rikelig anledning til å diskutere enda bredere når vi skal behandle integreringsmeldinga, som er rett rundt hjørnet.