trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-10-24:
Representanten Reikvam har full mulighet til å finansiere slike stillinger over statsbudsjettet hvis representanten Reikvam vil. Det ville ikke representanten Reikvam ved siste års budsjettbehandling. Da tok han fra kirkelige formål og overførte det til studiefinansiering. Og så sier han: Vi lesset disse stillingene over på Opplysningsvesenets fond. Det er også en form for finansiering, og det er den bruken – å tillegge fondet nye formål – som gjør at fondet får oppgaver som avkastningen ikke kan dekke. Dermed kommer det et press for å ta i bruk mer av avkastningen, og dermed også finanskapitalen. Det er den utviklingen som dette er med på å hindre, ved at en sier at avkastningen skal brukes til å bygge opp fondet framover ved hjelp av inflasjonsjustering. Så bygger vi opp et bufferfond, og vi legger ikke nye oppgaver til fondet. Representanten Reikvam kan opprette så mange stillinger han vil hvis han er villig til å prioritere på statsbudsjettet.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-10-24:
Nei, det er ingen skjult dagsorden. Det går regelrett på det at en mener at fondet skal beholde kapitalen, og at en skal bygge opp fondet videre til også å kunne ta på seg kirkelige forpliktelser i framtiden. Men det må ikke brukes fra Stortingets side til å unndra seg det som har vært finansiert og oppfattet som statlige finansielle forpliktelser inntil i dag. Hele dragkampen og diskusjonen om Opplysningsvesenets fond de siste år har dreid seg om at det har vært et ønske på Stortinget i den forrige stortingsperioden om å legge nye oppgaver til fondet som det strengt tatt var vanskelig å finansiere ved hjelp av en jevn bruk av fondet. Resultatet blir, hvis en ikke legger til rette for et bufferfond og et jevnt uttak, at vi får svingninger i den kirkelige aktiviteten, avhengig av børskursen. Det er det vi vil unngå gjennom å legge opp til inflasjonsjustering av fondets grunnkapital, finanskapital – et bufferfond, og så har en uttak på det. Vi sier ikke at det ikke går til kirkelige formål. Problemet er bare at på statsbudsjettet unndrar en seg det finansielle ansvaret for Kirkens drift. Det synes jeg er det triste ved denne debatten.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-10-24:
Representanten Reikvam skal ha ros for at han nå er kommet ned til det som saken dreier seg om, nemlig evnen til å prioritere. Og her er jeg helt enig med representanten Reikvam: Vi har store utfordringer i forhold til å prioritere rett også innenfor statsbudsjettet. Og det jeg synes representanten Reikvams innlegg avslørte ganske godt, er at viljen og evnen til å prioritere antakeligvis også er forskjellig mellom de politiske partier. I Kristelig Folkeparti er vi fornøyd med å ha lagt fram et statsbudsjett som klarer å prioritere dåpsopplæring, å starte på det. Og i årene framover blir den store utfordringen å finansiere en reform for dåpsopplæring. Jeg håper at også SV skal være med på det uten å henvise det til Opplysningsvesenets fond.
Kent Inge Stenberg Ryen (Senterpartiet), 2002-10-24:
Først vil jeg på vegne av Senterpartiets komitemedlem få takke saksordfører Trine Skei Grande for et aktivt og godt arbeid som saksordfører. Innleggene hittil har tydeliggjort at det ikke er stor uenighet i Innst. O. nr. 85 for 2001-2002 om lov om folkehøyskoler. Det er bra, og det sier også noe om at det er en felles oppfatning at folkehøyskolene har opparbeidet seg et renommé som et viktig skoleslag i utdanningssystemet vårt. Folkehøyskolen er en annerledes skole, fri for eksamen, hvor elevene får et modningsår med mulighet for faglig utvikling. Ikke minst er det sosiale aspektet viktig. Derfor slår loven fast at folkehøyskolen skal ha internat som en integrert del av læringsprogrammet. Folkehøyskolene representerer også et mangfold. For Senterpartiet har det vært viktig å sikre dette mangfoldet, ved å gi styret ved den enkelte skole frihet til å fastsette de råd og organ ved skolen som er nødvendige for å sikre demokratiske rettigheter og en forsvarlig drift. Men én viktig endring er gjort i forhold til odelstingsproposisjonen når det gjelder styrer og råd. En samlet komite går nemlig inn for å lovfeste at hver skole skal ha et elevråd. Regjeringen la opp til at dette skulle være valgfritt. Senterpartiet mener det er viktig å lovfeste elevråd. Det gir elevrådsarbeidet status og rammer, og fremmer elevinnflytelse og demokrati. Komiteen støtter videre Regjeringens forslag til finansieringsmodell for folkehøyskoler med basistilskudd, elevtilskudd og husleietilskudd. Senterpartiet har vært opptatt av å sikre folkehøyskolene finansiell forutsigbarhet. Folkehøyskolerådet har påpekt det urimelige i å ha to telledager for elevtilskudd. Komiteens flertall har derfor uttalt klart og tydelig at forutsigbarhet er nødvendig, og at telledagen for elevtilskudd derfor skal skje på et tidlig tidspunkt etter skolestart. Folkehøyskolemiljøet har uttalt at de er godt fornøyd med lovforslaget slik det nå foreligger til behandling, og det er bra. Jeg vil til slutt vise til flertallsmerknaden fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og representanten Simonsen om at årlig utdanningsstøtte til folkehøyskolestudenter skal være som for andre studenter, uten avkortning for eventuell forskjell i lengden på studieåret. Flertallet legger til grunn at dette skal gjelde fra 1. januar 2003.
Kent Inge Stenberg Ryen (Senterpartiet), 2002-10-24:
Det er alltid gøy med temperatur i debatter. Nå er jeg redd Bjørn Wirkola har hoppet ferdig for denne gang, og at det er nestemann sin tur. Departementets lovforslag går i korthet ut på å lovfeste et krav om at kapitalen til Opplysningsvesenets fond skal inflasjonssikres. Et bufferfond skal bygges opp for å sikre inflasjonsjusteringene og betalingen av fondets utgifter. Hensikten er å sikre fondets realverdier, og dette støtter Senterpartiet. Lovfestet inflasjonssikring og oppbygging av et bufferfond betyr bindinger i de kommende år, og dette innebærer at en ikke planlegger bruk av avkastningen før et bufferfond er bygd opp. Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener lovforslaget kan føre til store svingninger i de årlige beløp som går til kirkelig aktivitet. Senterpartiet vil understreke at når et bufferfond er bygd opp, vil forutsigbarheten for de årlige beløp til Kirkens organer bli langt større. I påvente av at bufferfondet er bygd opp, må Kirken sikres gjennom de ordinære budsjetter. Senterpartiet har merket seg hva Kirkerådet selv sier i høringsuttalelsen til lovforslaget, og det er jo noe som kan tillegges vekt: «Fondet har en langsiktig karakter, og et styrende prinsipp for forvaltningen må være at verdien av fondets aktiva ikke svekkes. Verdiene i fondet må minst utvikles i tråd med pris- og kostnadsindeksen.» Dette mener Senterpartiet blir ivaretatt i departementets lovforslag, og vi støtter derfor innstillingen slik den foreligger.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-10-24:
Selv om det tydeligvis er bred enighet om denne loven, og hyllesten til folkehøyskolen har vært både sterk og tverrpolitisk her i dag, vil jeg gjerne knytte noen få bemerkninger til saken. Å vedta et nytt juridisk og økonomisk rammeverk for folkehøyskolen skjer nemlig ikke så ofte, og slik sett er det en viktig begivenhet. Folkehøyskolen fikk sin første lov i 1949, og den ble avløst i 1984 av den loven som gjelder i dag. Nå vedtar vi altså en ny lov, som vil tre i kraft fra 1. januar 2003. Komiteens innstilling og den debatten som har vært her i dag, viser at det er stor oppslutning om folkehøyskolen og et felles ønske om å bevare skolen som et verdifullt og særegent supplement til det offentlige skolesystemet. Det er gledelig å konstatere at det er så stor enighet om at folkehøyskolens formål som et eksamensfritt supplement er å fremme allmenndanning og folkeopplysning. Dette er et ansvar som påhviler den enkelte folkehøyskole og selve folkehøyskolebevegelsen. Den nye loven er en tilskuddslov som skal legge den økonomiske og formelle ramme til rette for muligheten til å etablere folkehøyskoler når grunnleggende kriterier er oppfylt og det finnes budsjettmessig dekning. Det er skolene selv og skoleslaget som må være ideologibærere og sikre den nødvendige kvalitetsutvikling. Intensjonen med det nye rammeverket er å skape et forvaltningsgrunnlag som gir den nødvendige sikkerhet for både tilskuddsyter og tilskuddsmottaker, og tilstrekkelig frihet for den enkelte skole. Når friheten for skolene blir større, blir også ansvaret større. En konsekvens av dette er bl.a. avviklingen av det spesielle tilsynsmannsembetet for folkehøyskolen. Loven legger inn som et tilskuddskriterium at skolene selv utvikler tilfredsstillende prosedyrer for selvevaluering som er offentlig tilgjengelige, og som kan gi grunnlag for departementets forvaltningsmessige tilsyn. Folkehøyskolen er ikke bare et frirom i et utdanningsløp med spesielle utfordringer og muligheter for personlig utvikling og vekst. Den er også en arena for pedagogiske brytninger og nytenkning, og den bør etter min mening være et skoleslag hvis erfaringer kan komme hele det pedagogiske landskapet i norsk utdanning til gode. De få og beskjedne endringsforslag innstillingen representerer i forhold til lovforslaget, tar jeg til etterretning og ser som uproblematiske, og jeg har også merket meg at innstillingen inneholder noen føringer for det forskriftsarbeidet som departementet er i gang med, og som skal gjennomføres, slik at lov og forskrift kan tre i kraft samtidig. Disse føringene vil bli en del av departementets vurderingsgrunnlag når den endelige forskriften skal utformes. Jeg har også sett at innstillingen tar opp spørsmålet om studiefinansiering i ti måneder for folkehøyskoleelever. Regjeringen har som kjent i sitt budsjettforslag lagt til grunn at dette skal gjelde for skoleåret 2003-2004. Skal dette endres, må det, slik jeg forstod at også angjeldende parti var oppmerksom på, være en del av de budsjettspørsmål som må behandles i forbindelse med St.prp. nr. 1.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-10-24:
Jeg kan bekrefte at jeg er opptatt av erfaringsspredning når det gjelder godt pedagogisk arbeid. Jeg er vel blant dem som mener at vi politikere ikke alltid er de beste til å bestemme hva som er gode pedagogiske metoder, men at god erfaringsspredning mellom skoler og skoleslag er positivt. Når det gjelder dette med elevtelling, får jeg bemerke følgende: Det elevtallet som legges til grunn for tilskuddsberegning for hovedkurset, registreres i dag den 1. oktober og 1. februar. I tidligere forskrift var ordningen slik at de som var elever de tre første ukene, ble regnet som elever hele året selv om de sluttet før tre uker var gått, eller senere. Dette var naturligvis en svært gunstig ordning som gjorde risikoen med å ta opp elever som kanskje ikke kom til å fullføre, langt mindre enn den er blitt med nåværende ordning. Det er ikke så urimelig at folkehøyskolene selv ønsker den gamle ordningen tilbake, men jeg syns det har vært noe uklart om det er dette komiteflertallet også mener i forhold til det som står i innstillingen. Personlig kan jeg ikke tilrå at en går tilbake til den gamle ordningen. Jeg finner prinsippet med to telledatoer mest naturlig. Det gir også skolene mulighet til å telle med elever som begynner etter første tellingsdato.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-10-24:
Jeg vet ikke om jeg kan by på så veldig mye mer refleksjon. Det står i innstillingen at «det elevtalet ein legg til grunn for finansieringa, vert å rekne ut frå det elevtalet skolen har på eit tidleg tidspunkt etter skolestart». Jeg syns det har vært litt uklart hva det egentlig betyr, men jeg har i hvert fall i mitt forrige svar gitt uttrykk for hva jeg syns er riktig å gjøre. Hvis vi skal diskutere det videre, tror jeg nesten vi må komme tilbake til hva som har vært komiteens ønske. Men jeg tror det er riktig å holde fast ved prinsippet med to telledatoer. Det er mest naturlig, og det gir også skolen en mulighet til å telle med elever som begynner etter første tellingsdato. Jeg har ikke ytterligere refleksjon til det nå.
Jan Koløy (Fremskrittspartiet), 2002-10-24:
Det har vært reist innvendinger mot dette med å sikre fondet. En bør kanskje tenke litt på den historien som ligger bak dette fondet – helt fra 1200-tallet, reformasjonen og 1500-tallet, som at klostergods og bispegods ble lagt inn under Kongen og forskjellig annet. Dette er det viktig å sikre i forhold til oppbyggingen av den kirken som Fremskrittspartiet står for i det norske samfunn. Vi vil ikke skusle vekk de verdiene som har blitt oppsamlet. Om disse er skatter på jord, så er vel kanskje noe av Kirken for å skaffe seg skatter i himmelen også. Jeg tror ikke at vi i Fremskrittspartiet har noe dårligere syn på dette enn andre – helst bedre, vil jeg påstå. Dersom en også ser historisk på realverdiene i fondet, framgår det i saken – dersom en ser litt dypt i det – at fra 1957 til 1990 har realverdien i dette fondet gått ned. Og dersom en ser på dem som har styrt i dette tidspunktet, forstår vi godt at det går ned. Og det vil vi ikke være med på videre. Vi vil sikre den formuen som ligger der, og som er Kirkens eiendom. Når det gjelder dette med å samarbeide om budsjett, som har vært nevnt her tidligere i debatten, vil Fremskrittspartiet samarbeide, men vi samarbeider ikke om de smulene som er lagt fram til nå.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-10-24:
Jeg synes det er meget hyggelig hvis Arbeiderpartiet og Arbeiderpartiets representant ikke har misforstått saken. Men jeg står som representant fritt med hensyn til å tolke de uttalelsene som kommer fra Stortingets talerstol. Og ut fra min tolkning av de uttalelsene som kom her, var det mye som kunne tyde på at man hadde misforstått saken.
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-24:
Jeg setter pris på at komiteens leder alltid er villig til å belære folk – og setter stor pris på det. Nå er det jo en gang slik at praktisk talt alle fond og legater i dette land som er blitt til i nyere tid – det gjelder ikke Opplysningsvesenets fond som går så langt tilbake i tiden – har statuttfestede bestemmelser om inflasjonsjustering. Det er en nesten selvfølgelig del av det å etablere fond. Hvis man ikke har slike sikringsmekanismer, vil jo fondets relative verdi nesten uunngåelig forringes. Man må gjerne besvære seg over folkelige uttrykk som «tut og kjør», men jeg synes nok at det man foretok seg ved budsjettsalderingen i fjor fra komiteflertallets side, var å tøye strikken urimelig langt når det gjelder å disponere midler som i praksis – hvis dette så å si skulle bli regelen – ville føre til at man ville spise opp ikke bare avkastningen av fondene i sin helhet, men også spise av fondskapitalen. Det som skjer hvis man ikke er villig til å inflasjonssikre et fond, er at man allerede i utgangspunktet aksepterer å spise av fondskapitalen. Det er den reelle situasjon, fordi man da har forbeholdt seg handlefrihet til enhver tid – handlefrihet til å bruke midler på en slik måte at realverdien av fondskapitalen synker. Det ble nevnt i replikkordskiftet i sted spørsmålet om det er en annen agenda i tillegg til den som ligger i forslaget, og i komiteinnstillingen. Det ble brukt et uttrykk som skjult agenda. Så langt jeg kan gjenkjenne dette fra tidligere debatter i forrige stortingsperiode, er dette en helt åpen agenda. Den ble senest satt opp da man behandlet meldingen «Børs og katedral» fra den forrige regjeringen hvor spørsmålet om Opplysningsvesenets fond spilte en helt sentral rolle, og hvor det var en helt klar politisk uenighet i Stortinget. Så dette er ingen skjult agenda; det er en helt åpen agenda, at det er ulike syn på hvorledes dette rettslig og historisk henger i hop. Det ene ytterpunkt på skalaen er de som i likhet med den forrige regjering mener at dette er statseiendom, punktum, og kan forvaltes på samme måte som all annen statseiendom. Den andre ytterlighet er den oppfatning at dette er kirkelig eiendom, og derfor ligger det veldig sterke begrensninger på den politiske handlefrihet. Jeg tar ikke standpunkt i den diskusjonen, for det er en meget komplisert diskusjon. Men jeg vil bare konstatere at det er underlig hvis fagkomiteen ikke har hukommelse nok til å huske tilbake til forrige stortingsperiode og til behandlingen av meldingen om Kirkens økonomi, for det er jo det dette dreier seg om.
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-24:
For å avrunde i all vennskapelighet: Jeg vil anbefale komiteens leder at han i fremtiden ikke bruker Majestetens flertall og snakker om hva «vi» diskuterer. Det ville være en fordel, tror jeg, om alle i denne salen nøyer seg med å presisere hva de selv diskuterer. Jeg registrerer at representanten Reikvam diskuterer litt andre ting enn det jeg og andre har diskutert. Det er det vel formodentlig full frihet til i nasjonalforsamlingen, så i fremtiden bør vel enhver nøye seg med å presisere hva vedkommende selv diskuterer.
Martin Engeset (Høyre), 2002-05-14:
Det er Stortingets forretningsorden som fastsetter at Regjeringen skal legge frem en årlig melding om oppfølging av stortingsvedtak som inneholder en anmodning til Regjeringen, og om behandlingen av private forslag som er vedtatt oversendt Regjeringen til utredning og uttalelse. Det er denne stortingsmeldingen vi nå har til behandling. Som et ledd i sin behandling av saken oversendte komiteen de ulike utrednings- og anmodningsvedtak til Stortingets fagkomiteer til uttalelse. Videre besluttet komiteen å rette en henvendelse til Statsministerens kontor for å få ytterligere informasjon om oppfølgingen av en del av de saker som fremkom i meldingen. Det er et meget bredt flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti, som står sammen om de aller fleste av merknadene. Det er gledelig. Det vil imidlertid føre altfor langt å gjøre rede for de enkelte flertallsmerknader, av den enkle grunn at det er et betydelig antall enkeltvedtak som omtales. På de punkter hvor komiteen deler seg i et flertall og et mindretall, er det først og fremst Fremskrittspartiet som har sine særmerknader. Som saksordfører skal jeg være varsom med, i mitt saksordførerinnlegg, å polemisere mot et mindretall i komiteen før dette mindretall har fått anledning til å begrunne sine særmerknader. Når det er sagt, må jeg innrømme at det er svært fristende. Men representanten Hagen har ikke greid å lede meg ut i fristelse. Det er det nok av andre som er blitt i den senere tid. Under dagens møte i kontroll- og konstitusjonskomiteen gjorde Arbeiderpartiets gruppe oppmerksom på at de ved en inkurie, som de selv tok ansvaret for, hadde kommet i skade for å havne på flertallsmerknaden sammen med Høyre og Kristelig Folkeparti under punkt 2.1.1.1. på side 2 i innstillingen – stikkordet er «Nordsjødykker Alliansen». De signaliserte at de i stedet hadde til hensikt å stå sammen med Fremskrittspartiet og SV, hvilket jeg da herved har gjort oppmerksom på. Komiteens flertall konstaterer at den årlige stortingsmeldingen som omhandler anmodnings- og utredningsvedtak fra foregående stortingssesjon, er en viktig del av Stortingets mulighet til å føre kontroll med Regjeringens oppfølging av denne type saker. Komiteen er av den oppfatning at den måten denne saken legges frem på av Regjeringen, må endres for fremtiden slik at det blir enklere for Stortinget å behandle saken. Utrednings- og anmodningsvedtakene må sorteres enten etter forslagsstillernes navn eller etter komite og ikke, slik som i dag, etter nummerrekkefølge. For øvrig viser jeg til komiteens innstilling.
Martin Engeset (Høyre), 2002-05-14:
Det er nok mange ting som kan opphøyes til prinsipper. Det jeg først og fremst har registrert at representanten Hagen har som et bærende prinsipp i sitt politiske virke, er at han har en trang til å praktisere stortingsregjereri til det helt absurde i enkelte situasjoner. Jeg har det prinsipp at Regjeringen selvfølgelig skal gjennomføre vedtak, men mange av disse vedtakene er av en slik art at de ikke er operative i sin form og krever en forberedelse og en utredning som gjør at ting tar tid. Jeg antar at etter å ha vandret rundt i disse korridorer i snart 30 år og drømt om å bli stortingspresident begynner representanten Hagen kanskje å bli lei av at ting tar tid. Men det er nok nødvendig å bruke noe tid på en del av disse vedtakene. På en del punkter synes også komiteens flertall at ting tar for lang tid. Det har vi kommentert spesielt. Jeg føler at det er rimelig god fremdrift på de sakene som faktisk har samlet et flertall i denne sal.
Martin Engeset (Høyre), 2002-05-14:
Når vi fra vår side har behandlet de enkelte vedtak i denne saken, har vi naturligvis i betydelig grad vært nødt til å forholde oss til den skriftlige dokumentasjonen og svar som vi har fått på spørsmål som er stilt. Når det gjelder den konkrete enkeltsaken som representanten Nesvik henviser til, forelå det bl.a. et brev fra Arbeids- og administrasjonsdepartementet, datert 31. august i fjor, altså under den forrige regjeringens ansvar, hvor det står bl.a.: «Departementet har vært i dialog med Nordsjødykker Alliansen for å komme frem til et egnet prosjekt som kan støttes. Vi avventer nå en formell søknad fra Nordsjødykker Alliansen.» Dette har vi lagt til grunn som et viktig moment i innstillingen, i tillegg til det svaret som den nye arbeids- og administrasjonsministeren har tilstilet komiteen. Så det er nok kanskje noe forskjellig oppfatning av hvordan et vedtak er å forstå, hva som er intensjonen, og hva som blir lagt i det, men vi må altså forholde oss til den skriftlige dokumentasjonen vi får, all den tid vi ikke var med på debatten og ikke vet hva som var intensjonen til forslagsstillerne. Vi har i hvert fall lagt til grunn det som er opplyst av skriftlig dokumentasjon. Noe annet vil bli vanskelig. Da vil det bli mye synsing.
Martin Engeset (Høyre), 2002-05-14:
Når jeg argumenterer for komiteens flertallsinnstilling i denne saken, er det på vegne av flertallet og Høyres gruppe. Når det gjelder mitt syn på stortingsregjereri, tror jeg nok det avviker noe fra hvordan andre kan definere det begrepet. Jeg tror mye av kimen til uenigheten ligger i at Fremskrittspartiets representanter har en helt grunnleggende og annen forståelse av hvordan arbeidsdelingen mellom storting og regjering skal være. Det synes jeg replikkrunden så langt har vist til fulle. Resten av debatten vil sikkert også vise at man her ønsker en helt annen arbeidsdeling enn det som har vært tradisjon i veldig mange år. Jeg tror vi bare får legge til grunn at det er slik. Men det er i hvert fall gledelig å konstatere at det er et bredt flertall i komiteen som står sammen om de aller fleste merknadene. Jeg tror nok representanten Sandberg kan dempe sin bekymring i betydelig grad.
Martin Engeset (Høyre), 2002-05-14:
Carl I. Hagens prinsipp er jo enkelt og greit så langt det rekker. Så lenge Stortingets vedtak er klare, konkrete og operative, ferdig utredet og bare til å iverksette, er saken rimelig grei. Men en rekke av disse vedtakene krever, etter at de har vært i Stortinget, en grundig forberedelse, vurdering og utredning før de kan iverksettes. Det har mange av disse sakene vist til fulle. Derfor er det ikke fullt så enkelt som Carl I. Hagen, som har oppholdt seg i opposisjon i 30 år, tror, at man bare kan knipse og tro at et vedtak kan gjennomføres dagen etter at et vedtak er gjort. Når f.eks. spørsmålet om kulturminnefond nevnes, konstaterer altså komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, at «Regjeringen varsler at det vil bli lagt frem et forslag til opprettelse av et kulturminnefond høsten 2002 i forbindelse med budsjettet for 2003 og sier seg tilfreds med at Stortingets vedtak ved dette kan bli gjennomført». Det sier vi. Det synes vi er ganske all right. Vedtaket blir gjennomført, men ting må selvfølgelig forberedes. Jeg tror ikke vi skal gjøre dette vanskeligere enn det er, og ikke lese ethvert brev og enhver formulering som en viss mann leser en viss bok, som det ble sagt i en tidligere debatt.
Martin Engeset (Høyre), 2002-05-14:
Etter å ha hørt på diverse innlegg og replikker av representanten Hagen, må jeg si at det rinner meg i hu en formulering som var omtrent slik: Om jeg hamrer eller hamres, like fullt så skal der jamres. For maken til jammerdal som representanten Hagen her gir uttrykk for, har jeg sjelden opplevd. Alt er skakt og skjevt, alt går for tregt, alt er dårlig og dumt. Jeg må si: Dette faller på sin egen urimelighet. Det spesielle her er jo at representanten Hagen påberoper seg spesielt god forberedelse i denne saken. Han har visstnok lest alle dokumenter fra første til siste side. Han stiller store krav til Regjeringen om umiddelbar gjennomførelse nærmest dagen etter at vedtak er fattet. Da burde man kanskje kunne forvente at representanten Hagen også er i stand til å stille krav til seg selv i forhold til et par av de eksemplene han har trukket frem i denne debatten og i replikkene. Blant annet kom han i en replikk til meg i skade for å hevde at intet forslag var kommet fra Regjeringen når det gjaldt opprettelse av kulturminnefond. Det er faktisk feil. Det står faktisk å lese i revidert nasjonalbudsjett, St.prp. nr. 63, sidene 134 og 135, at det nå foreslås opprettet et kulturminnefond og tilført 200 mill. kr. Dette har åpenbart gått representanten Hagen hus forbi, han er tatt med buksene nede, har ikke fulgt med i timen. Et nytt eksempel som han trakk frem, var vedtak nr. 613: «Stortinget ber Regjeringen nedsette en egen arbeidsgruppe som skal utrede det vernepliktige og utskrevne befalets oppgaver og funksjoner i det fremtidige forsvar.» Her hadde heller intet skjedd ifølge representanten Hagen. Jo visst har det det. Det står til og med i innstillingen at arbeidsgruppen nå er nedsatt. Det er offentliggjort. Også dette har gått representanten Hagen hus forbi. Han leser ikke engang dokumentene som foreligger til behandling i Stortinget, og det bør vi kunne kreve av representanten Hagen, med snart 30 års fartstid her i huset.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg har et prinsipielt spørsmål til komiteens nestleder. Det er jo slik at i mange politiske saker som er til behandling her i Stortinget, kan det være en ganske tøff politisk dragkamp, og det hender faktisk at et flertall etter en debatt og et vedtak feirer at de vant igjennom med å få et vedtak i den saken de kanskje har jobbet for lenge. Da burde det være slik at når Stortinget har fattet et vedtak, er det en relativt enkel og grei sak at det vedtaket skal gjennomføres av Regjeringen – det er mange stortingsrepresentanter som faktisk går rundt og tror at slik er det! Men en nøye gjennomgang av St.meld. nr. 4 viser at slik er det ikke. Jeg har følgende prinsipielle spørsmål: Er komiteens nestleder enig i at når Stortinget har fattet et konkret vedtak med en instruks til Regjeringen, skal gjennomføringen av vedtaket skje? Er han enig i at det ikke er akseptabelt med f.eks. en opplysning tilbake til Stortinget om at departementet vil vurdere om de skal gjennomføre vedtaket, om de skal utrede spørsmålet som er i vedtaket, eller om de bare skal kommentere eller behandle problemstillingen som ligger i vedtaket, i en senere melding eller proposisjon? Når jeg spør om det, er det fordi jeg faktisk har vært i den villfarelse, og er det fortsatt, at i vårt system er det slik at når Stortinget har fattet et vedtak, så skal regjering og forvaltning gjennomføre vedtaket. Har komiteens nestleder det samme prinsipielle synspunkt på det som jeg her har referert?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg vil gjenta mitt prinsipielle spørsmål til komiteens nestleder, som ikke svarte på det etter min første replikk. Han svarte i realiteten at vi må være meget tålmodige, og at det vil kunne ta tid å gjennomføre vedtak. Det var ikke det mitt spørsmål gikk på. Det gikk på det prinsipielle, at når Stortinget har fattet et vedtak, så skal det faktisk gjennomføres. Det skal ikke foretas noen vurderinger i regjeringen. I flere av de sakene som er omhandlet i Innst. S. nr. 170, går det frem at forskjellige regjeringer i forskjellige brev svarer Stortinget at de vil vurdere om de eventuelt skal fremme det forslaget som Stortinget har pålagt regjeringen å fremme. Jeg kan nevne det vedtaket som gjelder Norsk kulturminnefond. Den 12. oktober 2000 vedtok Stortinget å be Regjeringen «fremme forslag om opprettelse av Norsk kulturminnefond i en egen proposisjon høsten 2000». Det var etter en grundig debatt og etter behandling i komite. Så ble det et vedtak om at det skulle opprettes et norsk kulturminnefond, etter en del retningslinjer som selvsagt lå i komiteinnstillingen. Nå er vi i 2002, og noe slikt forslag har ingen regjering fremmet. Er Engeset enig i at ca. to–tre år for å gjennomføre noe som er et resultat av en grundig stortingsbehandling, ikke er akseptabelt? Det gjelder også et stortingsvedtak om å opprette et oppryddingsfond for miljøet som skal ta seg av utgifter til miljøopprydding. Det ble gjort et konkret vedtak. Der skriver altså Regjeringen, på side 11: «I denne sammenheng vil Regjeringen også vurdere nærmere spørsmålet om et mulig fond for å rydde opp i tidligere tiders miljøsynder.» Vedtaket gikk ut på at det skulle fremmes «forslag om etablering av et oppryddingsfond i samarbeid mellom myndighetene og næringslivet». Det er denne type saker jeg snakker om, der et vedtak er krystallklart og regjeringen i realiteten svarer tilbake at den ikke har tenkt å følge det opp. Er Engeset enig i den prinsipielle fordelingen mellom storting og regjering, at når Stortinget har fattet et vedtak, er det den utøvende makts plikt å gjennomføre vedtaket?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg synes det var meget interessant at Dag Terje Andersen hadde noen prinsipielle synspunkter. Jeg er langt på vei enig i hans synspunkter, og synes det var betryggende å få en presisering av at det aldri vil skje at Arbeiderpartiets stortingsgruppe er med på å stemme for et forslag til vedtak som de ikke er fullt ut innstilt på også å gjennomføre i regjering, og at det er en kvalitetssikring hver gang Arbeiderpartiet stemmer for et forslag til vedtak. Det skal bli meget interessant når vi kommer til neste melding, om ett års tid, hvor det er en del vedtak som Arbeiderpartiet har stått sammen med også Fremskrittspartiet om. Vi skal da sammen se om den regjering som da måtte sitte, har gjennomført dem eller ikke. Da forventer jeg nemlig støtte til en del av de prinsipielle synspunktene. Og jeg vil gjerne spørre om det er slik at i hvert fall når det gjelder de forslag Arbeiderpartiet har stemt for, og som har blitt et stortingsvedtak, har Dag Terje Andersen den prinsipielle oppfatning at da er det regjeringen og forvaltningens oppgave å gjennomføre vedtaket. Jeg skjønner at han legger listen annerledes for andre partier som eventuelt sørger for vedtak. Men er det slik at der hvor Arbeiderpartiet er med på å bidra til et stortingsvedtak, er han enig i det prinsipielle, at da er det regjeringens funksjon og rolle å gjennomføre vedtaket og ikke si at vi kommer tilbake til det om et halvt år eller ett år, vi skal utrede om det eventuelt kan komme på tale, og masse byråkratisk snikksnakk, som betyr at man ikke følger det? Det er et meget viktig spørsmål. Så nevner Dag Terje Andersen Fremskrittspartiets manglende regjeringserfaring. Det kan godt hende. Det kan faktisk også hende at Fremskrittspartiet er mer opptatt av en del konstitusjonelle spørsmål og kontrollfunksjoner enn det andre partier er. Det er på Fremskrittspartiets initiativ at vi har denne meldingen for annen gang, og det er første gang den får en skikkelig behandling i Stortinget, og det skyldes utelukkende Fremskrittspartiets initiativ. Kan det være slik, kunne jeg tenkt meg å spørre Dag Terje Andersen om, at det også kan være at vi faktisk synes det er viktigere å få slått fast de forskjellige konstitusjonelle og parlamentariske roller som storting og regjering har, at når Stortinget har fattet et vedtak, er det et oppdrag til regjeringen om å gjennomføre det? Og hvis regjeringen ikke ønsker det og har den intensjon ikke å gjennomføre et forslag som kommer til votering, bør en ansvarlig statsråd si fra til Stortinget før votering at man ikke akter å gjennomføre det dersom Stortinget allikevel fatter et slikt vedtak?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Selvsagt er jeg enig med Kjell Engebretsen i det han sa nå. Det er mange steder det er helt naturlig, og jeg har ikke protestert mot det. Det er ofte nødvendig å utrede og vurdere, ikke for å stoppe og ikke for å sabotere. Men mitt spørsmål er: Hva vil hr. Engebretsen og hans parti gjøre med de eksempler som vi har påvist, dokumenterbart, i innstillingen? Den eneste forklaringen kan være at noen i forvaltningen er uenig. Det er det som er problemstillingen. Så til akkurat det eksemplet som min komitekollega valgte, og som var et usedvanlig uklokt valg. Det står i det vedtaket: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme forslag om statushevende tiltak for vernepliktige.» Det ligger til og med i vedtaket at først skal Regjeringen utrede ulike måter å få statushevende tiltak på, det være seg skattefrihet, det være seg poeng når de skal opp i høyere utdanning, det være seg en sum penger når de dimitterer. Det er mange måter å heve statusen på og hjelpe dem som utfører verneplikt, sammenholdt med dem som ikke gjør det. Det skulle Regjeringen utrede. Men så står det: «og fremme forslag». Det jeg da venter, er faktisk en stortingsproposisjon et år senere, senest et år senere, og at det er varslet at det skal komme en proposisjon med eventuelt ulike tiltak, slik at Stortinget kan avgjøre hvilke tiltak – for det er det som er vår jobb da – av de tiltakene som man har utredet, med fordeler og ulemper og kostnader, det er vi skal velge. Det er den arbeidsformen jeg vil ha.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Nei!
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Når Stortinget i form av vedtak har avklart et politisk, omstridt spørsmål på en helt klar måte – som det ble gjort når det gjaldt vedtaket om Mjøs-utvalgets kriterievalg, det var omstrid, det vedtok Stortinget – og det skal inn i lovene, skal selvsagt Regjeringen komme tilbake – ikke til Stortinget, den skal komme tilbake til Odelstinget, for det er odelsting og lagting som er lovgiver. Da skal det komme en odelstingsproposisjon som viser til Stortingets plenarvedtak som begrunnelse for hvorfor Mjøs-utvalgets kriterier nedfelles i lovs form. Det er korrekt. Det er teknikk for Odelstinget senere å vedta lovendringen. Poenget er at den politiske debatten har skjedd i Stortinget, den er ferdigbehandlet, det er en oppfølging. Det er det samme som vi har ved statsbudsjettbehandlingen, hvor Odelstinget fatter en rekke lovendringsvedtak som en konsekvens av statsbudsjettvedtakene. Så der har representanten helt rett. Men det er en oppfølging, det skal ikke være en ny runde hvor Regjeringen da kommer med et lovforslag til Odelstinget med et annet sett av kriterier enn det som stod i vedtaket. Det har heller ikke skjedd i denne saken, fordi dette har kommet etter at vi avgav vår innstilling.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg var i sterk tvil om jeg skulle det. Så vidt jeg skjønte, var det vedtak nr. 613 som ble kritisert. Det jeg der først og fremst kritiserer, er at når vi ber om å få sammensetning og mandat, venter jeg å få en oversikt tilbake fra departementet over de personer som er oppnevnt. Jeg klager over at det tok lang tid. Når det gjelder det andre som såkalt skulle være feil, vil jeg bare påpeke at vår innstilling, som jeg forholder meg til og debatterer, ble avgitt den 30. april 2002. Revidert nasjonalbudsjett kom den 7. mai, hvis jeg ikke husker feil, altså etterpå. Så jeg har mine ord i behold. For øvrig ser jeg ingen grunn til å kommentere alt det andre representanten sa.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Som jeg sa i sted, er jeg enig med Kjell Engebretsen. Det er imidlertid noen spørsmål som han ikke berører, og det er: Hvem avgjør om det kreves utredning og nyere vurderinger og undersøkelser? Er det Stortinget, som skal få seg forelagt i forslags form en stortingsmelding eller en stortingsproposisjon som munner ut i eventuelt å oppheve det vedtak som er fattet, eventuelt endre det med mer tid, eller at Regjeringen kommer tilbake, at Regjeringen ikke greier å gjennomføre dette i henhold til det som står i tidsfristen, eller vi ber om å oppheve dette vedtaket og lager et nytt med mer tid? Da er det Stortinget som godkjenner at det kreves utredning. Eller skal det være slik at hver gang en embetsperson, hver gang en byråkrat mener at her er det behov for utredninger, vurderinger og undersøkelser, så skal automatisk statsråden og Regjeringen som kollektivt organ og Stortinget si: Ja vel, sjef, når du ekspedisjonssjef har sagt at dette krever utredning og vurdering i mange år, så hvem er vi som skal overprøve deg? Det er den holdningen jeg vil ha slutt på. For den holdningen er det i enkelte departementer. Det er bare å lese hele St.meld. nr. 4, så ser man det. Det andre er: Hvem avgjør om det kreves lovendring? Der har jeg helt klar én eneste melding til Regjeringen: Hvis Stortinget har fattet et vedtak som Regjeringen ikke vil gjennomføre fordi man er kommet til at det krever lovendring, skal Regjeringen sørge for at det foreligger en helt klar, ensartet juridisk vurdering som sier at det er riktig – ikke som en negativ effekt, hvor det er flere toppjurister som har et helt annet syn enn de ukjente menneskene i Sosialdepartementet. Da skal Regjeringen ha plikt til å sørge for at det blir utredet fra Justisdepartementets lovavdeling, som er den høyeste vi kan bruke. Vi skal ta det mer alvorlig. Det skal ikke være nok at den samme personen gang på gang forteller den ene statsråden etter den andre at dette krever lovendring, og vedkommende blir behandlet som en gud. Det er det vi ikke lenger vil finne oss i. Da skal det være en skikkelig behandling og i hvert fall et forsøk på å forklare hvorfor ikke § 27 i samordningsloven kan benyttes. Det foreligger ennå ikke.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg synes det var meget positivt at statsministeren gikk langt lenger i å erklære seg enig i det prinsipielle utgangspunktet som Fremskrittspartiet og jeg har tatt til orde for, at det er ikke spørsmål om vedtak skal gjennomføres, men hvordan, og at når Stortinget har fattet vedtak, så skal de gjennomføres. Han går da langt lenger enn alle de øvrige partier gjør i komiteinnstillingen, og jeg setter pris på at det i hvert fall er avklart at statsministeren i hovedsak har den samme prinsipielle tilnærming til denne problemstillingen. Mitt spørsmål til statsministeren i denne omgang gjelder den omfattende debatt gjennom mange år om hvorvidt gjennomføring av en holdning – jeg tenker på «negativ effekt» – krever lovendring eller ikke. Rådgivere i pensjonsspørsmål utenfor denne sal, så vidt jeg har forstått, professor Asbjørn Kjønstad og flere av Norsk Pensjonistforbunds faglige ekspertise, har sagt gang på gang at det er fullt mulig å gjennomføre det vedtaket som Stortinget med Kjell Magne Bondeviks stemme fattet den 15. juni i fjor, og som er utformet av en av disse juridiske professorer. Ville det ikke da være naturlig – når Regjeringen velger ikke å gjennomføre det, men hevder overfor Stortinget at det må sendes ut et høringsnotat for tredje gang – at man skaffer seg ryggdekning i form av en juridisk betenkning fra Justisdepartementets lovavdeling, eller i hvert fall noe annet enn én til to setninger om at dette krever lovendring? I brevet jeg fikk fra statsministeren i dag, bekrefter han at det ikke er vurdert av lovavdelingen. Det er altså ikke vurdert. Det er vist til Lassung-saken og andre saker, som altså er spørsmål om det motsatte, om man har rett til å slippe samordning. Det er det ingen som noen gang har hevdet. Spørsmålet er om loven gjør det til en plikt å foreta en samordning, selv om Stortinget i plenarvedtak har sagt noe annet. Er ikke statsministeren enig i at det ville være naturlig at en regjering skaffer seg litt bedre ryggdekning når den overfor Stortinget vil hevde at et vedtak ikke kan gjennomføres?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg er glad for at statsministeren nå til de grader har bekreftet at han ønsker å få gjennomført dette vedtaket. Spørsmålet er hvor lang tid det skal gå. Det er en god del av disse pensjonistene som er eldre mennesker. De har slåss for å få slippe denne samordningen i årevis! De har opplevd at de får gehør i Stortinget, men de får ikke mer pensjonspenger av den grunn. Og når vi mener at det er vikarierende argumenter som brukes – man er på leting etter vikarierende argumenter – så tillater vi oss å si det. Det er det også mange sterke krefter utenfor dette hus som er enig med oss i. Men jeg har et spørsmål. Det forbauset meg veldig at statsministeren nå faktisk ikke viste til et stortingsvedtak, men til at et forslag som var fremsatt, ikke ble vedtatt. Det har også Sosialdepartementet forsøkt – man snakker om to stortingsvedtak. Det ene – fra 15. juni i fjor – er altså et stortingsvedtak. Hvis et forslag som blir fremsatt av en stortingsgruppe eller en stortingsrepresentant, blir nedstemt, er det nå statsministerens nye prinsipielle oppfatning at det kan karakteriseres som et stortingsvedtak? Det kan jo være mange årsaker til at folk stemmer mot et forslag. Jeg har i tidligere tider vært med på mange debatter hvor også statsministeren har vært til stede, og hvor det ikke har vært slik at vedtak er nødvendig fordi regjeringen har varslet at den vil komme tilbake – man er egentlig enig i intensjonen i forslaget, men velger allikevel å stemme det ned fordi det er feil tidspunkt osv. Er det virkelig slik å forstå at statsministeren nå rent prinsipielt mener at ethvert forslag som er nedstemt av Stortinget, dermed betyr at Stortinget har vedtatt det motsatte av innholdet, og at man kan gi den samme betegnelsen, «stortingsvedtak», både til korrekte vedtak som er votert med et flertall, og når det gjelder forkastelse av forslag? Det ville være oppsiktsvekkende hvis statsministeren her er enig i den merkverdige forståelsen som Sosialdepartementet har fremført.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Det var et litt underlig svar, synes jeg, som representanten hadde på det spørsmålet som Hagen stilte, om hvorvidt man skulle etterkomme de vedtak som Stortinget har fattet. Han begir seg ut på – jeg holdt på å si – en rad med bortforklaringer på hvorfor man da ikke mener det. Jeg vil stille et direkte spørsmål. La oss ta et av de vedtakene som er omtalt i denne stortingsmeldingen, og som står under punkt 2.1.1. i innstillingen, angående nordsjødykkerne, som representanten selv var inne på i sin innledning i forbindelse med at Arbeiderpartiet ved en inkurie stod på feil plass. Det er jo gledelig at man nå har falt ned på riktig plass. Synes ikke representanten at når Stortinget har fattet et så klart vedtak som det man gjorde, så skal også Regjeringen følge det vedtaket som er fattet?
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Engeset hadde en interessant vurdering i sitt svar på replikken til Hagen. Jeg går ut fra at Engeset er enig i at Regjeringen er det utøvende organ og ikke Stortinget – altså må Stortinget ha et utøvende organ for å få sine vedtak satt ut i livet. Når Engeset blander dette sammen med det han kaller «stortingsregjereri», må vel det ha noe å gjøre med hvilke vedtak som fattes og stortingsrepresentantene velger å stemme for, ikke om vedtak skal effektueres eller ikke. Eller er det faktisk så enkelt at Engeset mener at så lenge hans eget parti sitter i regjering, kan den norske regjering på fritt grunnlag trenere eller la være å gjennomføre de vedtak som man til enhver tid ikke finner hensiktsmessige eller ønskelige? Eller er det slik at Engeset faktisk ser at hans egen regjering her også må ta innover seg norsk statsforfatning?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Representanten Engeset gir meg bekymringer, for hvis det svaret han nå gav til representanten Hagen, er representativt for Regjeringens syn på Stortinget, har vi et stort, grunnleggende problem. Da står faktisk demokratiet i fare. Hvis det er slik at en regjering hver gang Stortinget gjør et vedtak, på selvstendig grunnlag skal bestemme hvorvidt det skal utredes, hvorvidt det skal settes ned en komite eller hvorvidt det skal settes ned et utvalg som skal jobbe med dette i ett år, to år, tre år, fire år uten at Stortinget på noe slags grunnlag skal få lov til å drive politikk gjennom vedtak, gjør det meg meget bekymret. Derfor er mitt spørsmål til Engeset: Er det slik at stortingsregjereri er negativt? Eller er det slik at Engeset rett og slett ønsker at Stortinget skal falle inn under Regjeringens armer i alle mulige forvaltningsspørsmål?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Jeg innledet mitt innlegg med å si at jeg mener det er viktig for klargjøring av rollefordelingen mellom storting og regjering at vedtak som er fattet i Stortinget, blir fulgt opp av Regjeringen. Jeg nevnte ikke i den sammenheng vedtak som er fattet med støtte av Arbeiderpartiet, jeg nevnte vedtak som i det hele tatt er fattet av Stortinget. Det er ikke noen forskjell om vi har stemt for eller ikke. Og det bør heller ikke være noen forskjell om en sitter i regjering eller i opposisjon, i forhold til den prinsipielle holdning til den maktfordelingen som vi har. Men så kan ikke jeg si bastant at ethvert vedtak bare kan følges opp ved å settes ut i livet. Vi fatter faktisk en del vedtak om å utrede ting og om å se på konsekvenser av eventuelle forslag. Det er en rekke forslag som fordrer at berørte parter får anledning til å uttale seg gjennom høring, eller at annen form for konsekvensutredning foregår. Det som jeg mener er feil, er hvis Regjeringen åpenbart på politisk grunnlag trenerer et politisk ønske fra Stortinget uten å sette det maktapparat den har til disposisjon, i gang med å følge opp vedtaket. Det syns jeg bør være en fellesholdning enten en – som sagt – sitter i regjering eller i opposisjon. I den grad en skal endre den type politiske konklusjoner, bør det skje gjennom valg og politiske vedtak og ikke gjennom trenering fra Regjeringen. Og som sagt: Det gjelder uavhengig av om Arbeiderpartiet har stemt for eller mot vedtaket.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Vi er enige om, tror jeg, at vedtak som er fattet av Stortinget, er vedtatt. Det er vi alle enige om. Stortinget og Regjeringen er naturligvis enige om at et vedtak fattet av Stortinget er fattet og skal settes ut i livet. Men av og til, for at ikke dette skal komme ut i en gal grøft, er det slik at det kreves utredninger. Det kreves å se på konsekvenser. Det krever kanskje lovendring osv. I Stortinget mangler vi utredningskapasitet for en del av de vedtakene vi fatter. Jeg sier ikke at det skjer ofte, men at det er tilfellet fra tid til annen, er jeg temmelig overbevist om. Stortingets presisjonsnivå kan av og til være litt på siden. Representanten Hagen tok opp et eksempel. Stortinget bestemte at statusen skal heves for våre soldater. Ja vel. Å få til det er ikke gjort ved å trykke på en knapp dagen etter. Det kreves en del arbeid, sikkert også utredninger osv., å få en slik ting på plass. Så jeg vil spørre: Mener ikke representanten Hagen at det av og til kan være aktuelt med noe etterfølgende arbeid i forhold til et vedtak fattet av Stortinget – ikke for å trenere, ikke for å undergrave, ikke for å stoppe, men for å legge forholdene til rette for å sette dette ut i livet? Det er ikke uten grunn at vi har den arbeidsfordelingen vi har mellom parlament og regjering.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Jeg ble litt lei meg når eksemplet jeg brukte, var så dårlig, for selv syntes jeg det var så bra. Grunnen til at jeg brukte dette eksemplet, var at representanten Hagen brukte det selv, og jeg forstod at han mente at etter dette vedtaket skulle reaksjon ha kommet umiddelbart i Regjeringen. Jeg forstår at han ikke har ment det. Jeg forstår at representanten Hagen og jeg er veldig enige når det gjelder at Stortinget fatter vedtak om utredninger og slike ting. Min forrige replikk gikk for så vidt på konkrete vedtak som Stortinget fatter, ikke anmodning om utredninger eller slike ting, men konkrete vedtak som vi fatter. Men så viser det seg at dette vedtaket krever en type etterarbeid som Stortinget på grunn av sin rolle og mangel på utredningskapasitet osv. ikke har sett, eksempelvis at det krever lovendring. Og det jeg bad om ytterligere en replikk til, var å spørre representanten Hagen om han ikke ser at i enkelte saker er dette nødvendig og riktig å gjøre av Regjeringen, og at det ikke nødvendigvis er ensbetydende med trenering eller forsøk på å undergrave, eller å stoppe et vedtak fattet av Stortinget.