Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-02-04:
Bekjempelse av straffrihet for de mest alvorlige internasjonale forbrytelsene står helt sentralt i norsk utenrikspolitikk. Derfor er også Den internasjonale straffedomstolen en viktig aktør i denne kampen, og Norge har vært en helt sentral støttespiller fra starten for å skaffe en sterk, uavhengig domstol med universell oppslutning. En aggresjonsforbrytelse foreligger ved maktbruk mellom stater av en slik karakter at handlingen ledsages av individuelt straffansvar for statenes politiske og/eller militære ledere. Forbrytelsen omfatter planlegging, forberedelse og igangsettelse eller gjennomføring av en aggresjonshandling som ved sin karakter, alvorlighet og omfang utgjør et åpenbart brudd på FN-paktens forbud mot bruk av makt mot en annen stat. Eksempler på aggresjonsforbrytelse vil kunne være angrepskrig, det vil kunne være invasjon og annektering av en annen stats territorium. Historikken til denne aggresjonsforbrytelsen er brokete. Det er ikke opp til meg å vurdere hvilke argumenter representanten Moxnes skal bruke, men jeg vil faktisk ha meg frabedt at dette omtales som stråmannsargumentasjon. I så tilfelle er det en stråmannsargumentasjon ulike regjeringer, også de bl.a. SV satt i, har ført gjennom en årrekke. Det har vært en vanskelig og splittende sak for ICCs statsparter i flere år. Da Roma-vedtektene ble vedtatt i 1998, ble det bestemt at domstolen skulle ha jurisdiksjon over fire forbrytelseskategorier: folkemord, forbrytelser mot menneskeheten, krigsforbrytelser og aggresjonsforbrytelser. Domstolens jurisdiksjon med hensyn til aggresjonsforbrytelser ble imidlertid utsatt fordi man ikke klarte å bli enige om definisjonen av forbrytelsen og hvilken rolle FNs sikkerhetsråd skulle ha i den typen saker. Den daværende regjeringa uttrykte skepsis i proposisjonen om ratifikasjon av vedtektene til ICC, som da ble behandlet av Stortinget. Under revisjonskonferansen i Kampala i 2010 ble det etter veldig krevende forhandlinger vedtatt en definisjon av aggresjonsforbrytelse. Først i 2017, igjen etter veldig vanskelige forhandlinger, ble det vedtatt at aggresjonsforbrytelse skulle aktiveres som en forbrytelseskategori under domstolens jurisdiksjon fra og med 17. juli 2018, for de statsparter som har ratifisert Kampala-tillegget. Til nå har 40 statsparter, dvs. under en tredjedel, ratifisert tillegget. Det er flere utfordringer med dette. Det ene er at bevisinnsamling for aggresjonshandlinger vil være veldig utfordrende i en situasjon der verken hjemstaten eller Sikkerhetsrådet støtter opp om etterforskningen. Det andre er at aggresjonsforbrytelsen vil kunne bidra til en politisering av domstolen, for ICC er et judisielt organ for individuell strafforfølging, det skal ikke løse mellomstatlige tvister. Det helt spesielle med aggresjonsforbrytelse, sammenlignet med de andre kategoriene, er at domstolen må fastslå statsansvar, altså at en stat har foretatt en aggresjonshandling i strid med FN-pakten. Alt dette vil skje i en situasjon der Sikkerhetsrådet sannsynligvis ikke har besluttet å karakterisere statens handling som en aggresjonshandling. Usikkerheten om fortolkningen av straffebudet var også et tungtveiende hensyn for den rød-grønne regjeringen. Da Norge sluttet seg til konsensus om Kampala-tillegget i 2010, påpekte Norge i en stemmeforklaring at man i vurderingen av en eventuell ratifikasjon ville vurdere hvorvidt ytterligere klargjøring er nødvendig for at tillegget skal tre i kraft for Norge. Vurderingen er den samme i dag, og i stemmeforklaringen fra 2010 la regjeringa avgjørende vekt på at ICC må prioritere de tre andre kategoriene, dvs. folkemord, forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser, bl.a. fordi etterforskningen av aggresjonsforbrytelser vil være svært ressurskrevende, av de grunner jeg nevner, og domstolen vil trolig ikke ha tilgang til bevismaterialet. Avslutningsvis vil jeg gjøre oppmerksom på at regjeringa nå ratifiserer andre endringer i Roma-vedtektene. Det gjelder endringer av artikkel 8 om krigsforbrytelser, som utvider lista over ulovlige våpentyper, og som også kriminaliserer utsulting av sivile som stridsmetode i ikke-internasjonale væpnede konflikter. Dette er allerede godkjent i statsråd, og godkjenningsinstrumentet vil snart bli levert til depositar.