Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-02-06:
Jeg vil først takke Anna Ljunggren for å ha tatt opp et vanskelig tema, som det er viktig å prate høyt om, og viktig også å gjøre noe med. Problematikken rundt selvmord berører jo alle livets arenaer, som også interpellanten var inne på. Og årsakene til at noen velger å forsøker å begå selvmord – og noen lykkes – kan være mange og sammensatt. Det kan f.eks. være – for å gå helt tilbake til oppvekstvilkårene – familiesituasjonen, forhold i barnehagen, på skolen, i en studiesituasjon, på arbeidsplassen og krisesituasjoner. Alt dette kan være bakteppet for at noen velger å begå selvmord. For mange pårørende vet vi at det er vanskelig å se hva årsaken kan være, og at det framstår som meningsløst og uforklarlig. Det er derfor også ganske utfordrende å utvikle konkrete selvmordsforebyggende tiltak fordi det er så mange ulike grunner til at sånt kan skje. Likevel får vi heldigvis mer kunnskap om hva vi kan gjøre, bl.a. fordi det har vært jobbet veldig aktivt med det helt tilbake til i hvert fall 1994. Jeg er helt enig med interpellanten i at selvmordsforebyggende arbeid er med på å redde liv, og det kan spare mange pårørende og etterlatte for stor sorg. Det er, som interpellanten peker på, spesielt mange unge som begår selvmord, og det bidrar selvfølgelig sterkt til dårligere levekår i befolkningen. Og ikke minst blir de pårørende hardt rammet når en som står dem nær, har valgt å ta sitt eget liv. Det vi også ser, er at både venner og familie ofte får psykiske problemer etter en slik hendelse, og at denne gruppen også dessverre har en forhøyet selvmordsrisiko. Derfor er jeg enig med Anna Ljunggren i at det å forebygge selvmord er et veldig viktig mål. I mange tilfeller er psykiske lidelser eller rusavhengighet med i bildet når slikt skjer – men slett ikke alltid. Unge personer har ikke nødvendigvis en psykisk lidelse, men de kan ha vært sårbare helt fra barndommen av – og er ikke robuste nok til å tåle belastninger de kan møte senere i livet. Det sier også noe om hvor bredt et slikt forebyggende arbeid må favne. Uansett: Det å styrke tilbudet til mennesker med psykiske lidelser og personer med rusavhengighet er et viktig tiltak i seg selv. Jeg er helt enig med representanten Ljunggren i at det er uakseptabelt å ha en situasjon der om lag 3 500 barn og unge i gjennomsnitt venter i tre måneder for å få hjelp av spesialisthelsetjenesten, særlig fordi vi vet at mange har ventet i måneder og år før de kommer dit. Regjeringa vil derfor i løpet av våren foreslå en særskilt ventetidsgaranti for å sikre at barn og unge ikke må vente så lenge som tilfellet er i dag. Tilbudet ved helsestasjonene i kommunene må rustes opp – og, ikke minst, skolehelsetjenesten. Vi vet alle om mange eksempler fra skoler der det knapt finnes en helsesøster – i hvert fall langt fra det som er behovet. Og vi vet at mange barn og ungdommer i faser av livet kan ha problemer med å prate både med venner og med foreldrene. Da er det viktig, som Anna Ljunggren også sier, at det finnes andre personer der. Jeg tror det er innmari viktig at vi for å få gjort noe mer med dette, styrker skolehelsetjenesten. PP-tjenesten, barnevernet, fastlegen, sosialkontoret, spesialisthelsetjenesten og særlig de distriktspsykiatriske sentrene må styrkes. Fra Regjeringas side prioriterer vi dette arbeidet høyt i forbindelse med opptrappingsplanen for psykisk helse. Både det å få hjelp når en trenger det, det at en blir fanget opp så tidlig som mulig, og at det er god kvalitet på det tilbudet som gis, er avgjørende viktig. Det er ingen tvil om at vi har særskilte utfordringer knyttet til barn og unge. Vi vet at tilbudet har blitt styrket gjennom opptrappingsplanen innenfor psykiatrien, men vi har dessverre ikke kommet så langt som vi ønsker. Til tross for at vi aldri har behandlet så mange barn og unge innenfor psykiatrien, ser vi at ventelistene øker. Ett svar på det kan være at folk oppdager at det er et tilbud – og derfor oppsøker hjelp. Det er bra. Men vi ser at flere har mer sammensatte lidelser enn det som var tilfellet før. Jeg mener at noe av det viktigste en kan gjøre på dette området, er å arbeide forebyggende – i vid forstand og på alle arenaer. For eksempel er det å redusere mobbing i skolen en veldig viktig sak. Det å ha personer en kan prate med – vaktmesteren på skolen, for den saks skyld – når en trenger det, er viktig for å forebygge. I tillegg til å styrke skolehelsetjenesten i form av helsesøstre eller annet voksenpersonell mener jeg at det også er viktig å utstyre skolene med mer psykososial kompetanse. Vi vet at nøktern og konkret informasjon i ungdomsmiljøer om selvmord og psykisk helse er viktig for å forebygge selvmord og for å hindre at det utvikler seg en idealisering av ungdom som har begått selvmord. Dette er en type arbeid vi skal gå videre med – sammen med Barne- og likestillingsdepartementet og Kunnskapsdepartementet. Det har vært, og er fremdeles, en utfordring å ha nok kunnskap om forekomst, årsaksforhold og gode forebyggingsmetoder – og om hvilke behandlingsmetoder som fungerer. Dette vil selvfølgelig variere fra person til person. Samtidig er det ingen tvil om, tror jeg, at hjelpeapparatet er nødt til å ruste opp kompetansen både når det gjelder selvmordsforebygging, behandlingstilbud og oppfølging av etterlatte etter selvmord. Vi er på vei, men det er ingen tvil om at vi ikke er i mål. Jeg vil bare nevne noen av de viktigste tiltakene som allerede er satt i gang. Det er f.eks. Seksjon for selvmordsforskning og -forebygging, som ble opprettet ved Universitetet i Oslo i 1996. I løpet av 2006 og det året vi nå er inne i, vil det bli opprettet fem regionale ressurssentre om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging. Disse sentrene skal etableres for å sikre kompetansemiljøet i hver helseregion. De skal bidra til å gi folk som jobber med dette, mer kompetanse og veiledning. Det gjelder i alle deler av hjelpeapparatet. Det er opprettet flere utdanningstilbud innenfor selvmordsforebygging. Det er etablert en egen toårig videregående utdanning i selvmordsforebyggende arbeid. Og fra Nasjonalt folkehelseinstitutts side arbeides det for å få bedre statistikk og mer pålitelige data, slik at vi forhåpentligvis kan få vite noe mer om årsaker til og forekomst av selvmord. Av andre målrettede tiltak som er igangsatt, vil jeg nevne støtte til Landsforeningen for etterlatte ved selvmord, som gjør en uvurderlig jobb. Igangsetting av forskningsprosjekter for å få fram egnede metoder for behandling av ungdom med selvmordsatferd er viktig, for disse ungdommene er i en risikogruppe når det gjelder det å begå selvmord. Dagens behandlingsmetoder har dessverre vist seg ikke å være gode nok. Det er også igangsatt et spesielt forskningsprosjekt. Vi er nå i gang med å utvikle retningslinjer for selvmordsforebyggende arbeid i psykisk helsevern. De vil bli satt ut i livet senest i 2008. Det er påbegynt et arbeid med å lage en veileder for hjelpeapparatet og – ikke minst – også for dem som sitter igjen etter et selvmord. Vi har videre igangsatt en ny studie både i kommunene og ved sjukehusene for å evaluere hele behandlingskjeden ved selvmordsforsøk – for å lære om hva en kan gjøre bedre. For øvrig vil jeg si at jeg synes Anna Ljunggren har mange gode ideer som jeg vil ta med meg videre i det viktige arbeidet vi må gjøre. For eksempel synes jeg ideen om å lage en kampanje i skolen er spennende og interessant. Vi vet at vi på den måten vil nå mange unge, og at nøktern informasjon er viktig for å kunne forebygge noe mer. Jeg vil sørge for at vi fortsetter med å jobbe på tvers av departementer og sektorer for å bli enda bedre på dette området. Jeg er glad for at Anna Ljunggren har tatt opp dette spørsmålet, og jeg skal ta med meg ideene og følge dem opp videre.