trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-04-14:
Representanten Tingelstad retter i sitt spørsmål søkelyset mot frivillig virksomhet på grasrotnivå. Det er slik at statlige støtteordninger i liten utstrekning er innrettet mot lokalnivået, og at staten tradisjonelt har forholdt seg til sentrale paraplyorganisasjoner. Lokale lag og foreninger mottar i første rekke tilskudd gjennom egne overordnede ledd, kommuner og fylkeskommuner. Representanten Tingelstad viser til en artikkel i Aftenposten 23. februar 1999. I artikkelen refereres det til en uttalelse fra en av ildsjelene i Telemark Alpin. I artikkelen heter det: «I dag må trenere og ledere omtrent være advokater for å håndtere papirmøllen. Idretten vil tape hvis ikke det byråkratiske systemet forenkles. Mange foreldre ønsker å engasjere seg, men ikke ved å fylle ut skjemaer.» Kulturdepartementet stiller ikke spesifikke krav om rapportering fra, og kontroll av, lagsnivået i norsk idrett gjennom overføringene av rammetilskudd til Norges Idrettsforbund og Olympiske komite. Departementet forutsetter at rammetilskuddet blir brukt til å realisere offentlige idrettsmål og bidra til at «Idrett for alle» blir en realitet. Den frivillige organiserte idretten fremstår ikke like enhetlig som tidligere. Det er en kjensgjerning at noen lag og foreninger driver næringsvirksomhet, og at forretningsbaserte eier- og driftsformer er etablert innen idretten. Det er heller ikke uvanlig at idrettslag har egne ansatte og årlig omsetter for store beløp. Når lokale lag og foreninger velger en slik innretning, vil dette nødvendigvis medføre et utvidet og annet ansvar enn tidligere. I slike tilfeller vil lokale lag og foreninger måtte forholde seg til de krav som offentlige myndigheter stiller andre arbeidsgivere, samt lover og retningslinjer som bl.a. regulerer skatte- og avgiftsforhold. Det er innenfor ovennevnte områder vedtatt spesielle lettelser for frivillige sammenslutninger. Blant annet er grensen for registreringsplikt satt til 140 000 kr i omsetning og uttak, mot 30 000 kr for næringsdrivende. Etter bestemte regler er det anledning til å splitte opp en organisasjon i selvstendige undergrupper med virkning for merverdiavgiften. Det er også gitt spesielle regler for næringsdrivende som yter tjenester vederlagsfritt til ideelle organisasjoner. Et annet eksempel er at frivillige sammenslutninger ikke skal beregne merverdiavgift av billettinntekter, vanlige medlems- og startkontingenter, offentlige tilskudd, lotteriinntekter, bingoinntekter, gaver osv. Staten har derfor gjort flere grep med sikte på å redusere skjemaveldet for lag og foreninger på lokalt nivå. Avslutningsvis vil jeg få benytte anledningen til å peke på at Regjeringen gjennom St.meld. nr. 44 for 1997-1998 har fremmet forslag for å bedre rammebetingelsene for frivillige organisasjoners medlemsbaserte virke. Det er dette arbeidet som er fundamentet i organisasjonenes lokalforeninger. Regjeringens forslag vil komme lokale lag og foreninger til gode. Det er i den forbindelse gjort til et selvstendig poeng at det ikke bør etableres kontrollordninger som kan føre til at frivillige organisasjoner tvinges til å endre sin struktur eller sin grunnleggende tenkemåte.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-04-14:
Jeg har ikke her og nå grunnlag for å si at det er hovedorganisasjonene eller paraplyorganisasjonene som medfører dette byråkratiet. Dette er et tema som vi vil komme tilbake til i forbindelse med at Stortinget skal diskutere tilleggsmeldingen til frivillighetsmeldingen, og for så vidt også frivillighetsmeldingen, senere i vår, og hvor det har kommet fram at det er noe uenighet i Stortinget om hvordan tilskuddsordningen til de frivillige organisasjonenes lokale virke skal praktiseres. I tillegg kan jeg meddele at vi har satt i gang arbeidet med en melding om idrett som vil komme til Stortinget i løpet av høsten. Der vil vi selvfølgelig også gå inn på hvordan dette skal organiseres, nettopp med tanke på å styrke det lokale arbeidet blant medlemmene i, i dette tilfellet, idrettslagene, og slik se til at den verdifulle innsats som gjøres, gir det resultatet vi ønsker, og at den ikke går til papirarbeid og den slags.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil bare si meg enig med representanten i at vi på dette området selvfølgelig ser behovet for forenklinger, og vil prøve å bidra til det. Ellers skylder jeg kanskje å gjøre oppmerksom på at en rekke av barne- og ungdomsorganisasjonene er underlagt Barne- og familiedepartementet og har spesielle regler, bl.a. som et resultat av den saken vi hadde med tilskudd til politiske ungdomsorganisasjoner.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-04-14:
Spørsmålet fra representanten Nistad er forelagt Norkring, som eier anlegget i Lærdal. Norkring opplyser at kabelen er på ca. 2 100 m, og skal dekke mottak av NRK1 for tre abonnenter. Det skal ha vært noe problem med mottak i en periode da en privat installatør forsøkte å videreformidle flere kanaler på kabelen. Dette forsøket måtte avsluttes, og kvaliteten på det mottatte signalet skal nå være i orden. Norkring opplyser videre at det er deres ansvar å sørge for tilfredsstillende kvalitet for mottak av NRK1, men at det for tiden ikke er meldt om problemer til Norkring.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-04-14:
Jeg må bare vise til det svaret jeg gav. Jeg vil også understreke at Norkring i sin melding til meg har opplyst at det er deres ansvar å sørge for tilfredsstillende kvalitet for mottak av NRK1, men at det for tiden ikke er meldt om problemer til Norkring. Hvis det skulle vise seg å være problemer, vil vi måtte forfølge saken videre, selvfølgelig.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Eg tillet meg å stille følgjande spørsmål til kulturministeren: «I bygda Lærdal i Sogn bygde NRK i 1972 eit kabelanlegg for at sjåarane som ikkje kunne få inn etersignal, skulle få ta inn det noverande NRK1. Dette anlegget, som no vert eigt av Norkring AS, er utslite og kan ikkje levere gode nok signal til dei lisensbetalande sjåarane. Vil statsråden syte for at denne kanalen vert skifta ut vederlagsfritt slik at desse sjåarane også kan ta imot sendingane frå NRK1?»
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Eg takkar statsråden for svaret. Dersom det er slik som statsråden seier, er eg veldig glad for det. I Sogn Avis, som hadde eit større oppslag om akkurat dette tilfellet, seier dei at kabelen er utsliten, og at det ikkje har vore høve til å få lagt inn ny kabel, og at dei har møtt på problem i Norkring. At Norkring seier at dei i realiteten ikkje kjenner til at nokon har klaga på dei, kan eg ikkje forstå, for ved førespurnad til Lærdal i går, for å kontrollere om spørsmålet hadde sin aktualitet, fekk eg opplyst at tilhøva var dei same som dei var då den artikkelen stod i Sogn Avis, og eg stilte spørsmålet. Kva som er gale, veit eg ikkje, men med bakgrunn i det vil eg forfølgje saka vidare, og eg håpar at statsråden òg kontrollerer at det svaret ho gav her, er rett.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil tillate meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Etter at Askim Gummitekniske Industri AS gikk konkurs i mars 1999 har det vært jobbet for å redde gummiblanderiet, som har vært en lønnsom del av bedriften. Lokale investorer har bydd 2 mill. kroner for maskinene slik at gummiblanderiet kan drives videre. SND, som har pant i maskinene, har ikke villet selge for under 2,5 mill. kroner. Vil statsråden foreta seg noe for at gummiblanderiet i Askim med 12-15 arbeidsplasser kan drives videre?»
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er gode nyheter at SND fortsatt jobber med å finne nye interessenter. Da Askim Gummitekniske Industri gikk konkurs i mars, var det viktig å redde den lønnsomme delen, og de har jobbet ganske intenst med dette i tiden etter mars, fordi stans i produksjonen medfører tap av kunder. SNDs representant har uttalt at det som teller for SND, er å få en høyest mulig pris for maskinene. Dermed virker det som om det ikke betyr noe om kjøperen har til hensikt å drive gummiblanderiet videre, eller om bl.a. maskinene selges til utlandet. Jeg synes at SNDs rolle i denne saken har vært ganske passiv, for det dreier seg om små summer for å få til en løsning. Synes justisministeren at SND har levd opp til navnet Statens nærings- og distriktsutviklingsfond i denne saken?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Det er klart at det ikke er så enkelt for justisministeren å være i næringsministerens sted. Men jeg har et tilleggsspørsmål som gjelder beredskapslageret for gummi her i landet. Askim Gummitekniske har vært beredskapslager tidligere. Dersom det er slik at denne bedriften ikke kan fortsette, vil vi ikke ha noe slikt beredskapslager. Da drister jeg meg likevel til å spørre: Mener Regjeringen nå at det ikke lenger er nødvendig å ha et slikt beredskapslager for gummi her i landet?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til sosialministeren: «Hjelpemiddelsentralen i Sarpsborg har fått beskjed fra departementet om at staten skal spare 55 mill. kroner i 1999 som en følge av budsjettforliket mellom sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet. Dyslektikere må heretter ta en IQ-test før de kan få tilgang til datautstyr. Dette gjelder en gruppe med skrive- og lesevansker som har meget god nytte av slikt teknisk hjelpemiddel. Mener virkelig statsråden at denne gruppen skal utsettes for nye omfattende tester og nye nederlag?»
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg er ikke særlig fornøyd med det, det er ikke veldig mye annerledes enn det svaret som ble gitt til Ballo da han hadde dette spørsmålet før påske. I de senere årene har dysleksi blitt mer akseptert, og flere har tort å stå fram med problemet sitt. Det er fordi vi har fått så gode hjelpemidler for dette handikappet. Det er også det at folk tør å begynne å bruke dem som gjør at budsjettene øker, og det er klart at de har økt drastisk. Men det er noe vi også kjenner fra andre områder på budsjettet, at når det kommer ny teknologi eller ny forskning, øker budsjettene. Det burde egentlig statsråden være glad for, for nå kan vi virkelig hjelpe mange flere. Da må jeg spørre: Mener ikke statsråden at vi må ta oss råd til å bevilge penger til disse som virkelig kan få hjelp?
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Jeg vil igjen komme tilbake til at vi her har et hjelpemiddel som får folk til å fungere normalt, ikke bare i hverdagslivet, men også i en arbeidssituasjon. Det kan være med på å minske et annet budsjett som statsråden er veldig opptatt av, og det er budsjettet for de uføretrygdede, som stadig øker. Vi vet at det i Norge er ca. 10 pst. av befolkningen som har lese- og skrivevansker, mens det bare er i underkant av 3 pst. som egentlig har diagnosen dysleksi. Og da må jeg spørre statsråden: Er ikke dette egentlig det samme problemet? Skal det være sånn at det bare er gruppa på 3 pst. som skal ha adgang til folketrygden, og at gruppa på 10 pst. må lite på at kommunene griper inn? Jeg har også fått høre at det er kø på PPT-kontorene i kommunene nå, og at noen kommuner har opptil 2 års ventetid. Da er det ikke mye håp for dem som trenger hjelp.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Vilkårene knyttet til import av kjøtt fra Botswana omfatter bl.a. krav om at det ikke skal forekomme restmengder av antibiotika i kjøttet, og at kjøttet ikke skal stamme fra dyr som har fått vekstfremmende stoffer. EU stiller for øvrig samme vilkår. Ved importkontroll er det ikke påvist verken antibiotika eller vekstfremmende stoffer i kjøtt fra Botswana. Botswana har i likhet med andre MUL-land som er godkjent for eksport av kjøtt til EU og Norge, et overvåkingsprogram for «reststoffer». Jeg er kjent med at antibiotikumet kloramfenikol ble påvist i nyreprøver og hormonet clenbuterol i urinprøver fra storfe, som ble undersøkt i Botswana i 1995. Imidlertid lå analyseverdiene under maksimalt akseptable konsentrasjoner som gjelder for slike prøver. Jeg er ikke kjent med tilsvarende funn etter 1995. Det er i ferskt storfekjøtt fra Botswana i 1997 påvist salmonella i tre partier/forsendelser. Samme antall påvisninger er gjort i 1998. Alle disse seks partiene er i henhold til norsk regelverk tilbakevist. GSP-ordningen bygger på målsettinger og retningslinjer som industrilandene og utviklingslandene ble enige om i UNCTAD i 1970. Hensikten er å stimulere til økt import fra utviklingslandene, særlig fra de minst utviklede landene, som kan gis særlig gunstige vilkår. Siktemålet er å bidra til en bedring av utviklingslandenes muligheter for økonomisk vekst og utvikling via økt markedsadgang. I forbindelse med overgangen til et tollbasert importvern for landbruksvarer i 1995 reviderte Stortinget retningslinjene i GSP-ordningen. I St.prp. nr. 67 for 1997-98 legger Regjeringen opp til at dagens GSP-ordning med tollfri import av alle varer med unntak av korn, mel og fôrstoffer fra de minst utviklede landene skal føres videre i tråd med Stortingets vedtak. Ut fra en samlet vurdering, hvor også markedssituasjonen ble vektlagt, foreslo Regjeringen at sikkerhetsmekanismer skulle utløses dersom importen fra MUL-land kom opp i 2 700 tonn utbeinet storfekjøtt pr. år for 1998 og 1999. Dette taket ble ikke nådd i 1998. I innstilling fra næringskomiteen om jordbruksoppgjøret sluttet flertallet i Stortinget seg til dette. Samtidig bad næringskomiteen Regjeringen vurdere hvorvidt det kan innføres et auksjonssystem for den tollfrie importen av storfekjøtt fra MUL-land. En arbeidsgruppe bestående av representanter fra ulike departementer har foretatt en vurdering av fordeler og ulemper med å iverksette et auksjonssystem for import av storfekjøtt fra MUL-land. Regjeringen vil rapportere tilbake til Stortinget om denne saken i forbindelse med proposisjonen om jordbruksoppgjøret eller i budsjettproposisjonen for år 2000.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Når det gjelder spørsmålet om salmonella, er det påvist i tre partier, men disse er altså tilbakevist, slik at de ikke er kommet inn på det norske markedet. Det viser at den kontrollen vi har i dag, fungerer. Vi har – for å ta det årstallet – i 1998 importert ca. 139 partier, så det er jo ingen stor del av dette det er blitt funnet salmonella i. Når det gjelder dette med at vi er i ferd med å flytte norsk kjøttproduksjon over til MUL-land, er det nok en altfor dramatisk situasjon som beskrives. Det er ca. 3 pst. av det som forbrukes i det norske marked, som kommer gjennom denne typen import. Dette er altså et valg som Det norske storting har gjort for bl.a. å bidra til og å gi en mulighet for eksport fra land som sårt trenger det i forhold til sin økonomi, og må ses i en helhetssammenheng i forhold til også norsk bistandspolitikk.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Min oppfatning er ikke at vi subsidierer kjøttproduksjonen i disse landene, men vi gir en eksportmulighet for den produksjonen som foregår i disse landene. Når det gjelder den norske produksjonen, vil det være slik at også norske bønder må forholde seg til de rammevilkårene Stortinget fastsetter, og det er en av de forutsetningene som vi må legge inn i landbrukspolitikken som sådan. Jeg er klar over at vi har en høyere produksjon enn det som vi har marked for til enhver tid, men næringen har også et ansvar, kan man si, for å tilpasse seg de rammevilkårene Stortinget fastsetter. Og dette er å forholde seg til Stortingets vedtak.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-04-14:
I St.prp. nr. 8 for 1997-98, omgrupperingsproposisjonen, som ble behandlet i Stortinget i desember 1997, redegjorde Forsvarsdepartementet for en ny ordning for Forsvarets anskaffelser av teko- og skomateriell. Her fremgår det bl.a. at anskaffelser skjer i henhold til EØS-avtalens regelverk for offentlige innkjøp. Dette innebærer at Forsvarsdepartementet legger opp til at anskaffelsene i størst mulig grad skal skje i åpen internasjonal konkurranse. For produkter som er uunnværlige for forsvarsformål i henhold til EØS-avtalens artikkel 123, kan det gjøres unntak dersom dette ikke påvirker markedet for produkter som ikke er direkte bestemt for militære formål. Det regelverk Forsvaret forholder seg til, tilsier at det tilbud som er mest fordelaktig for staten, skal velges. Dette vil også ved fremtidige anskaffelser til Forsvaret være hovedregelen. Økende krav til effektiv ressursutnyttelse tilsier at Forsvaret velger den eller de leverandører som til lavest kostnad oppfyller de krav som stilles til materiellet. Jeg kan derfor ikke iverksette tiltak for å sikre at norske bedrifter særskilt tildeles kontrakter utover det som regelverket åpner for. Imidlertid vil jeg legge forholdene til rette for at norske leverandører, når de er konkurransedyktige, skal få levere til Forsvaret. Dette gjelder også tekoprodukter. Hva gjelder produksjon i Østen, er det ikke slik at Forsvaret i dag anskaffer uniformer som er produsert i dette området, men jeg vil ikke utelukke at dette kan bli aktuelt dersom pris og kvalitet tilsier at det vil være mest fordelaktig.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-04-14:
Jeg har vanskeligheter med å forholde meg til et regelverk utenom det som har blitt vedtatt i Stortinget, uten at det er veldig gode grunner for å gjøre avvik. Og de avvikene som er gjort, og som det var framlegg om i St.prp. nr. 8 for 1997-98, gjelder fem produkter for norsk industri. Det gjelder feltbukse, jakke, støvler, splintbeskyttende vester og stridsvester, også stoffet i stridsvestene. Dette er blitt akseptert også av andre, men det var en diskusjon om hvorvidt det i det hele tatt var mulig å unnta noe av tekoindustriens produkter fra fri utlysning, etter EØS-regelverkets artikkel 123. Så det gjøres unntak i dag, men jeg har ellers til hensikt å forholde meg til regelverket som Stortinget har vedtatt. Jeg registrerer at representanten Bastesen ikke syns det er tilstrekkelig, men det er altså min praksis fremover.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «En undersøkelse i Oslo-skolene viser at det er stadig flere elever som er i besittelse av våpen og annen farlig redskap i skolehverdagen. Hva vil statsråden foreta seg i den anledning?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-14:
Jeg vil gjerne få lov til å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Er statsråden innforstått med at embetsmenn i departementet offentlig refser politimestre som informerer om konsekvensene av det vedtatte budsjett og fordelingen av driftsmidlene til politiet?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-14:
Jeg vil gjerne takke for svaret. I ytringsfrihetens navn er det kanskje tillatt – også for en stortingsrepresentant – å gi uttrykk for at jeg tror det kunne ha visse fordeler hvis statsrådens mening blir uttrykt av statsråden, og ikke av hans departementsfolk, når det gjelder så vidt ømtålige saker som dette. I den kampen som har vært om politibudsjettene, har vi faktisk vært helt avhengig av at politiet har sagt fra om konsekvensene av de budsjettene som er vedtatt. Det blir vanskelig, nesten umulig, hvis det skal være slik at en politimester skal få lov til å gå ut – som vi hadde et eksempel på i en tidligere spørretime – og fortelle at budsjettene er slik at han må oppfordre folk til ikke å anmelde all kriminalitet. Så opplever man i neste øyeblikk at det skal være grunnlag for refselse når han forteller om konsekvensene av de budsjettene som han får tildelt.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-14:
Det er viktig at vi her er både klarttenkende og klarttalende. Jeg synes det er vanskelig helt å få tak i hva som ligger i statsrådens svar. Jeg oppfatter statsråden dit hen – jeg ser bort fra den selvfølgelige ting at han gir uttrykk for anerkjennelse til norsk politivesen, noe annet skulle også bare mangle, de gjør en aldeles utmerket jobb – at han gjentar og forsterker den kritikken som hans ekspedisjonssjef kom med overfor politimestrene for at de uttalte seg som de gjorde, slik det var referert i Aftenposten. Jeg har lyst til bare å fastslå at det da eksisterer en reell uenighet mellom statsråden og undertegnede. Jeg synes det er aldeles utmerket at politiet bruker den ytringsfriheten som statsråden omtalte, til i klartekst å si fra når konsekvensene blir slik som de i og for seg er nødt til å bli, med de knappe budsjetter som stortingsflertallet er villig til å gi politiet.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-14:
Jeg vil få lov til å stille nok et spørsmål til den ærede justisminister: «Ifølge et høringsnotat vurderer Justisdepartementet, med hjemmel i våpenloven, å innføre registrering av luftgeværer, som blant annet brukes som konkurransevåpen. I skytterkretser reageres det kraftig på nok et forsøk på å byråkratisere og mistenkeliggjøre lovlig bruk av våpen til sports- eller fritidsbruk, fremfor å fokusere på ulovlig våpenhold brukt til kriminalitet. Vil statsråden sørge for å stoppe dette inngrepet mot en utbredt og lovlig sports- og konkurranseartikkel?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-14:
Jeg vil takke for svaret, et svar som jeg på ingen måte er tilfreds med, men det er en annen sak. Jeg har lyst til å spørre statsråden om han er oppmerksom på de meget kraftige reaksjonene i sportsskyttermil-jøet som forskriftene til den nye våpenloven blir møtt med. I en lederartikkel i et av tidsskriftene til det norske sportsskyttermiljøet står det i overskriften: «Du står nå til doms.» Sportsskyttere, jegere og våpensamlere, dvs. definerte lovlydige borgere av kongeriket Norge, skal nå stå til doms for kriminell aktivitet, der de kriminelle uanfektet av våpenlov og forskrifter fortsatt vil få leve sitt eget uanfektede liv. Slik oppfattes det blant folk som pr. definisjon er – jeg slutter meg helt til lederartikkelen – blant de mest lovlydige i Norge. De oppfatter det slik selv, og det er vel ikke helt utenkelig i denne sammenheng heller at den som har skoen på, kjenner best hvor den trykker. Vi statsråden gjøre noe for å gjenopprette tilliten til dette viktige miljøet?
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-04-14:
Det gleder meg usigelig at statsråden hevder at han vil opprettholde et godt forhold til dette viktige miljøet som skytterbevegelsen utgjør. Når han hevder at han har et godt forhold, er jeg imidlertid – i spørrende form – opptatt av om han i den korte tid han har hatt anledning til å virke som justisminister, virkelig har hatt muligheter til å ha kontakt med disse miljøene. Det ligger i det jeg nå sier, en antydning om at så ikke er tilfellet. Reaksjonene er meget sterke. Jeg tar selvfølgelig statsrådens uttalelse på fullt alvor og i aller beste mening. Og jeg vil så sterkt jeg kan, oppfordre ham til å søke kontakt med disse miljøene. Jeg tror han vil få en tilbakemelding som er helt klinkende klar: Praktiseringen her og det forslag til ny våpenlov som er ute på høring, blir nærmest oppfattet som en krigserklæring i vide kretser i skytterbevegelsen.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Ifølge oppslag i Aftenposten Aften 3. mars 1999 viser brukerundersøkelser i Lånekassen at rundt 80 pst. av kundene i Lånekassen ikke kjenner sine rettigheter dersom de for eksempel blir syke, gravide eller uføre. Hva vil statsråden gjøre for å rette opp dette?»
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil takke statsråden for svaret – det var en nyttig presisering statsråden kunne gi. Det er tydelig at vi er enige om at det er et verdifullt trekk ved Lånekassen at det finnes sosiale ordninger. Spesielt i en tid hvor det har vært en del uro omkring rentenivået i Lånekassen har det vært viktig å få frem disse sosiale ordningene som er med på å gjøre Lånekassen til det den er: ikke en bank tilfeldigvis eid av staten, men et utdanningspolitisk virkemiddel. Dessverre er det likevel et problem at veldig mange får betalingsproblemer. I 1998 ble over 376 mill. kr innbrakt ved hjelp av inkasso, og antall inkassosaker gikk opp fra 33 000 i 1997 til 38 200 i 1998. Så det det er naturlig å spørre om, er om statsråden tror det kan være noen sammenheng mellom det store antallet kunder med betalingsproblemer og den informasjonen Lånekassen gir om rettigheter. Det vil etter mitt syn være nødvendig å undersøke om det er en sånn sammenheng, for å se om man da kan redusere behovet for bruk av inkasso gjennom bedre informasjon om muligheter for betalingslettelser. Selv om dette er et budsjettspørsmål, kan det jo være grunn til å spørre seg om det kan lønne seg å bruke mindre inkasso – hvis man får bedre informasjon.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «I statsbudsjettet 1999 fra Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet står det: «Departementet vil foreta en gjennomgang av studentenes arbeidsmiljø.» Hvor langt har departementet kommet i denne gjennomgangen, og hvilke foreløpige konklusjoner har statsråden trukket?»
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil takke for svaret. Jeg hadde vel ikke egentlig forventet noen konklusjoner ennå. Men når jeg spør om dette, er det fordi det er interessant å få rede på om dette er en gjennomgang for gjennomgangens skyld, eller om statsråden har noen tiltak i bakhodet. Det går fram av svaret at dersom det viser seg at arbeidsmiljøet er dårlig, har man her tenkt å følge dette opp og undersøke det ytterligere. Statsråden sa også i svaret at man allerede har kjennskap til at studenter har dårligere arbeidsmiljø enn ansatte. Det er derfor naturlig å forvente at en slik gjennomgang vil avsløre at det er en jobb å gjøre på området. Vi har f.eks. nylig sett at Universitetet i Oslo ikke har fulgt opp brannforskriftene. Jeg vil spørre én gang til om statsråden har tenkt å følge opp utvalget med tiltak dersom det viser seg at arbeidsmiljøet ikke er tilfredsstillende.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-04-14:
Jeg vil takke for svaret. Jeg hadde tenkt å spørre om dette med å følge opp med en lov, så det er positivt at statsråden åpner for å vurdere det. Verken elever eller studenter har noen lovbeskyttet rett til et godt arbeidsmiljø. Riktignok er studenter som f.eks. har laboratorieundervisning, beskyttet gjennom den ordinære arbeidsmiljøloven, men de har likevel ingen rett til å klage til f.eks. en tilsynsinstans. En arbeidsmiljølov for studenter, f.eks. en studentmiljølov, vil kunne bedre studentenes rettsvern. Jeg har ikke noe spørsmål, men jeg ser fram til å få statsrådens vurdering av dette.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg vil ikkje på nokon måte bagatellisere opplysningane som er komne fram i pressa om kva studentar flest kjenner til om dei reglane som gjeld når dei vert sjuke, får barn eller vert uføre. Men eg har fått opplyst frå Lånekassa at spørsmålet i brukarundersøkinga var stilt slik at studentane skulle merkje av på ein skala kor mykjedei visste om ordningane. Det er altså ikkje slik at det er rundt 80 pst. som ikkjeveit at ordningane finst. Dette er ein viktig nyanseskilnad som har vorte borte i presentasjonane av saka i media. Eg meiner det er viktig at dei som har bruk for det, veit at det finst ei ordning, og at dei kan orientere seg nærmare når det vert aktuelt. Her gjer Lånekassa ein god jobb. Til dømes går det fram av avisene at ein norsk student i USA som vart skadd i ryggen no i januar, søkte orientering i Lånekassa og fekk beskjed om reglane for omgjering av lån til stipend ved sjukdom. Og når det gjeld t.d. fødselsstipendet, vert det på søknadsblanketten spurt om søkjaren ventar barn i undervisningsåret. Gjer ho det, får ho saman med behandlingsresultatet nødvendig informasjon om kva ho treng å gjere for å få fødselsstipendet. Kvart år sender Lånekassa ut brosjyrar til alle lærestadene, der m.a. dei særlege ordningane som gjeld ved sjukdom, fødsel og uførleik, er omtala. I tillegg er det fastsett rett så romslege fristar for å gjere krav på ytingane. På skriftleg materiale som vert sendt ut frå Lånekassa, m.a. på søknadsblankettane som alle studentar og elevar får kvart år, står adressa til Lånekassa sine Internett-sider, der alle ordningane er omtala, og nummeret til den automatiske telefontenesta, der brosjyrar og blankettar kan bestillast. Vidare skal kvar lærestad ha personar som er ansvarlege for at studentar og elevar får relevant informasjon. Desse informatørane vert kvar vår innbedne til eit orienteringsmøte der Lånekassa gjer greie for regelverket og dei endringane som har funne stad. Det vert altså alt i dag gjort eit stort arbeid for å informere kundane i Lånekassa. Lånekassa opplyser at det er planlagt ei gradvis utvikling av opplysningssidene på Internett med det målet at dette skal verte den viktigaste informasjonskanalen for elevar og studentar om nokre år. Vidare har Lånekassa opplyst at brukarundersøkinga no vert gått gjennom med sikte på eventuelt ytterlegare tiltak. Eg vil fylgje utviklinga av informasjonsverksemda i Lånekassa nøye, men eg vil likevel minne om at det er eit budsjettspørsmål kor mykje Lånekassa skal bruke på informasjonstiltak. Det har òg vore trekt fram at mangelen på kunnskap om ordningane kan skyldast at reglane er kompliserte, og det har eg teke skritt for å gjere noko med. Eg fekk sett ned eit utval i fjor haust som skal sjå på reglane i Lånekassa, og m.a. leggje vekt på forenkling. Utvalet skal leggje fram rapport til 1. november i år. Men vi skal vere merksame på at store forenklingar kan gå ut over omsynet til særlege reglar for svake grupper.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg konstaterer med glede at representanten Konglevoll og eg er samde om at Lånekassa framleis skal vere eit utdanningspolitisk verkemiddel. Det var viktig då vi tok avgjerd om fastrenteordninga, at desse særlege ordningane skulle liggje i botnen. Eg skal ikkje sjå bort frå at representanten Konglevoll har eit poeng når ho seier at det er ein samanheng mellom informasjon og inkassosaker. Det som likevel er gledeleg, er at den siste brukarundersøkinga viser at det er ei radikal forbetring i synet på Lånekassa frå brukarane si side i forhold til den førre undersøkinga for nokre år sidan. Det betyr at informasjonen har vorte mykje betre, og at ein opplever servicen som betre. Likevel er det opplagt framleis forbetringspotensial. Om den problemstillinga som er reist her, er med i brukarundersøkinga, skal ikkje eg ha sagt noko om, men eg tek den med i den jamlege dialogen vi har med Lånekassa i forhold til desse spørsmåla.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg er oppteken av arbeidstilhøva både for tilsette og studentar ved utdanningsinstitusjonane. Vi har derfor lagt ned arbeid for at forskrift om helse-, miljø- og tryggleiksarbeid i verksemder, forkorta til HMS, skal verte innarbeidd ved alle våre institusjonar. Vi har teke opp saka i tildelingsbreva, og vi arrangerte i fjor haust kurs i helse, miljø og tryggleik for dei ansvarlege ved institusjonane. Både denne forskrifta og arbeidsmiljølova gjeld dei tilsette ved institusjonane, men forbetringar i deira fysiske arbeidsmiljø vil òg gje indirekte forbetringar i studentane sitt arbeidsmiljø. I lov om universitet og høgskular står det at institusjonane har det overordna ansvaret for studentane sitt læringsmiljø. Denne paragrafen set krav til institusjonane om å sjå til at det fysiske og psykiske arbeidsmiljøet ikkje er til hinder for eit godt læringsmiljø. Det er òg andre lover som regulerer studentar sitt arbeidsmiljø, m.a. plan- og bygningslova og brannvernlova. Det er likevel ikkje tvil om at studentar har dårlegare arbeidstilhøve enn dei tilsette ved institusjonane. Av dei mellombelse resultata frå levekårsgranskinga blant studentar som Statistisk sentralbyrå – SSB – gjennomførte i 1998, går det fram at studentar i liten grad er plaga av støy, men at det er om lag 40 pst. som er misnøgde med luftkvaliteten. Vel 25 pst. av studentane er misnøgde med plasstilhøva. Granskinga viste òg at om lag 60 pst. av studentane har tilgang på lesesalsplass, men at tala er noko høgare for profesjonsutdanningar og for studentar på høgare grad. Desse tala gjev oss ein peikepinn om korleis tilhøva er, men det vil kome fleire tal og drøftingar i den avsluttande rapporten frå Statistisk sentralbyrå i mai i år. Det kan vere aktuelt å få tal frå SSB som er splitta opp på institusjon, då det truleg er forskjellar mellom institusjonane. I tillegg til det materialet institusjonane har som ein del av grunnlaget for sitt kvalitetsutviklingsarbeid, vil slik informasjon vere til nytte. Kvalitetstuvikling og studentvelferd er òg tema i dei etatsstyringsmøta departementet skal ha med alle institusjonane før sommaren. Departementet har såleis starta arbeidet med å sjå på arbeidsmiljøet for studentar, men det er førebels for tidleg å trekkje endelege konklusjonar. Så snart den avsluttande rapporten frå Statistisk sentralbyrå ligg føre, vil departementet vurdere om det er behov for å innhente ytterlegare informasjon, og korleis denne informasjonen skal fylgjast vidare opp av departementet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Det er ikkje slik som eg oppfatta at representanten Konglevoll konkluderte med, at dette er ein gjennomgang for gjennomgangens skyld, for den har allereie ført til endringar i styringssamtaler og i andre kommunikasjonar vi har med institusjonane. Vi treng den endelege rapporten før eg kan seie kva vi skal gjere vidare. Men at det er nødvendig med tiltak, er det ikkje tvil om. Det er for tidleg å seie om utgangen vil vere eit framlegg til ei eiga lov, eller om ein vil prioritere andre tiltak. Eg er samd med representanten Konglevoll i at det opplagt vil vere behov for tiltak, men vi må prioritere innanfor dei rammene vi kan klare å finne til viktige tiltak innanfor høgare utdanning.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg er overtydd om at med det engasjementet som representanten Konglevoll har når det gjeld desse spørsmåla, vil nok statsråden måtte klargjere kva han tenkjer å gjere vidare. Det er bra at dette vert fylgt opp frå Stortinget si side. Noko av det fyrste eg fekk gjort, var å setje i gang denne undersøkinga, og det synest eg er bra. Ein del av det som òg er forbetra i styringsdialogen, er viktig. Men så skal vi gå vidare, og der kjem dei største utfordringane. Dei får vi høve til å kome tilbake til.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Ved kgl. resolusjon av 27. november 1998 vart det bestemt at opplæringslova trer i kraft 1. august 1999, med m.a. eitt viktig unntak: Lova vart sett i kraft straks for enkeltvedtak og forskrifter som fastset rettar og plikter for elevane frå og med skuleåret 1999-2000. Fylkeskommunane og kommunane vart informerte om avgjerda i eige rundskriv datert 30. november 1998. Rundskrivet gjev etter mi meining klar informasjon om korleis kommunane skal gå fram når dei tek stilling til elevane sine rettar og plikter. I tillegg informerer departementet kommunane gjennom Statens Utdanningskontor. Vedtak om skulenedlegging i Sveio kommune 7. desember 1998 har vore til lovlegkontroll ved Statens Utdanningskontor i Hordaland. Utdanningskontoret fann at vedtaket var lovleg. At det hadde vore uklart kva reglar som skulle gjelde for saksbehandlinga i kommunen, hadde etter utdanningskontoret si vurdering ikkje noko å seie for utfallet av saka. Det kan skje enkelte formelle feil i ein overgangsperiode mellom ny og gammal lov. Spørsmåla som oppstår i ei overgangstid mellom dei to lovverka, er mangearta, og kan vanskeleg løysast gjennom fleire skriv frå departementet. Eg vil leggje vekt på og medverke til rettleiing til kommunane om lova i tida som kjem. Eg har i denne samanhengen meir tru på konkret rettleiing frå utdanningskontora til dei kommunane som har spørsmål om overgangsordningane. Dette er eit arbeid som vil gå for fullt fram til sommaren.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg trur at den nye opplæringslova i større grad enn den førre sikrar at foreldra får høve til å uttale seg. No er det ført inn i lova som eit pålegg, det var det ikkje tidlegare. Det er ikkje tvil om at mange foreldre i slike saker har følt at dei har hatt problem med å vite kva dei kan få hjelp til, kva saksbehandling dei kan krevje, og kva innverknad dei kan ha. Eg har saman med kommunalministeren hatt eit møte med Landslaget for udelte og fådelte skular. Etter møtet inviterte eg leiaren og andre frå dette landslaget til å kome på eit møte med utdanningsdirektørane, der utdanningsdirektørane vart gjorde merksame på korleis mange foreldre følte dette. Det var for å prøve å gje ein større grad av forståing for service til foreldre i slike saker frå utdanningskontora si side. Derfor meiner eg vi har sett i verk ein del tiltak som skal styrkje foreldra sin situasjon i samband med slik saksbehandling.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg skal i og for seg gje representanten Evje rett i at svaret var litt på sida av det ho spurde om, men eg trur det er viktig informasjon i forhold til intensjonen og det som representanten Evje er oppteken av, nemleg retten til foreldra i denne samanhengen. Det er ut frå kommunelova tvilsamt om ein kan seie at kommunane skal drive med den typen konsekvensutgreiing som representanten Evje no etterlyser. Likevel vil eg ikkje på ståande fot seie verken ja eller nei. Det eg vil seie, er at eg skal ta med meg problemstillinga tilbake. Så vil eg gje representanten Evje eit skriftleg svar ut frå den problemstillinga ho tok opp, då eg ikkje over bordet er trygg nok når det gjeld den lova.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Representanten Reikvam stiller eit spørsmål som peikar på ei rekkje interessante problemstillingar. Ordninga som Oslo praktiserer, har gjeve opphav til ein god del debattar om skule- og læringsmiljø. Det er ulike oppfatningar om korleis inntak til den einskilde skule, der det er praktisk mogleg å velje mellom fleire skular, skal praktiserast. Så lenge Oslo fordeler elevane innanfor dei rammer som lover og forskrifter set, ser eg ingen grunn til å leggje meg opp i fylkeskommunen si styring. Representanten Reikvam spør om eg er samd i at dette kan undergrave retten til eit likeverdig skuletilbod. Til det vil eg svare eit både – og. Dersom den ordninga som vert praktisert i Oslo, fører til at dei skulane som tek imot dei sterkaste elevane, eksempelvis òg får dei beste lærarane, vil det kunne hevdast at kvaliteten på tilbodet vert systematisk skeiv. Vi veit også frå internasjonal forsking at heterogene grupper, dvs. grupper der både sterke og svake elevar er saman, der samarbeidslæring er ein viktig metode, har eit større utviklingspotensial enn homogene grupper. Sagt på ein annan måte vil sterke og svake elevar dra nytte av kvarandre når dei samarbeider i opplæringa, slik at begge lærer meir enn om dei var kvar for seg. På den andre sida oppfyller også Oslo dei rettane som er fastsette for å gje rettselevar den opplæringa dei formelt sett har krav på. Eg reknar dessutan med at Oslo – med det inntakssystemet dei har bestemt – gjer alt det som er mogleg for at dei skulane som får dei svakaste elevane, vert gjevne så optimale læringsforhold som mogleg for å kompensere det elevane eventuelt måtte tape ved den inntaksordninga som er innført. Då ordninga som Oslo praktiserer, er annleis enn i resten av landet, vil eg leggje vekt på å fylgje med på kva erfaringar dei gjer med ei slik ordning. Slik informasjon vil eg òg m.a. kunne få gjennom den gode og konstruktive dialogen som eg føler at eg har med Oslo kommune.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Som den høflege mannen representanten Reikvam er, takka han for svaret sjølv om han var i tvil. Når det gjeld substansen i kommentarane, er det vel slik at verken Reikvam eller statsråden meiner at departementet skal overstyre fylkeskommunane når dei held seg innanfor lover og forskrifter. Derimot sa eg i mitt svar ein del om kva som gav dei beste læringsresultata, og av svaret gjekk det òg fram at eg i og for seg var uroleg for denne måten å gjere det på. Men eg sa samstundes at eg ville ha ein dialog med Oslo om det, for når Oslo har gjennomført eit system, synest eg det er rimeleg at vi evaluerer korleis det fungerer, før vi eventuelt ser om lova skal strammast til. Eg synest at det at ein er uroleg for noko, ikkje gjev grunnlag for ei lovendring. Det må vere fakta som gjev det grunnlaget.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg er fornøgd med at representanten Reikvam no meinte det begynte å verte interessant. Det var jo eit framsteg. Eg vil ikkje meine at vi har den kunnskapen som skal til for å gripe inn pr. dato. Det er ei vurdering av korleis eit slikt system vil fungere, som eg oppfatta at NOVA har gjeve. Vi treng jo å vite korleis resultatet vert. Oslo har òg prosjekt for å måle det. Så eg vil i min kontakt med Oslo fylgje opp ein dialog om korleis ein tenkjer å gjere desse vurderingane, og eg vil òg la mi uro kome fram. Ut frå andre debattar vi har for tida, skal vi ha eit lokalt sjølvstyre, og då er det viktig at vi finn balansen mellom det lokale sjølvstyret og trygging av likeverdet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg trur det er heilt riktig som representanten Norvoll sa, at det har vore stor tverrpolitisk semje om den satsinga som har skjedd dei siste par åra. Det som skal skje vidare, vil ikkje minst kome i dimensjoneringsmeldinga, som Stortinget får til behandling i løpet av våren. Vidare vil det òg verte satsa på ei fornying av handlingsplanen for IT i grunnskulen. Den vil det verte orientert om i forhold til statsbudsjettet. I dei dokumenta som kjem i tida framover, vil ein derfor få ein ganske god gjennomgang. Eg meiner faktisk at ein i denne saka har handla kontinuerleg ut frå dei behova som ligg føre, samtidig som ein har drive analysar og langsiktig planlegging. Her har ein klart å finne balansen. Eg håper dei dokumenta som kjem, vil stadfeste det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Fyrst vil eg minne om den satsinga som kjem allereie frå hausten av, slik eg orienterte om i mitt fyrste svar, og som er kjent i Stortinget frå tidlegare. Når det gjeld dei to nye grunnkursa, er grunnen til det framlegget som ligg her, at ein har teke omsyn til ein annan del av det som er Reform 94-evalueringa. Anten ein er positiv eller negativ til reforma – og for det meste er det jo mykje positivt – er det ein ting som ein er nokså samstemt om, og det er at tempoet var for høgt. Derfor vil vi denne gongen vere sikre på når det gjeld arbeidet med desse grunnkursa, at alle som bør trekkjast inn, vert trekte inn, slik at vi ikkje ein gong til får den same kritikken, at hadde ein brukt nok høyringar, hadde ein brukt nok dialog, hadde ein fått tenkt tilstrekkeleg igjennom, då ville ein del av dei problema ein fekk, vore unngått.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Ein av hovudintensjonane med Reform 94 var å gje lovfesta rett til eit vidaregåande opplæringstilbod til alle som har gjennomgått grunnskulen. Det vil seie at det ikkje kan stillast krav om at eleven har tileigna seg ein viss kunnskap eller dugleik, eller at opplæringa eleven har fått i grunnskulen, har lege på eit visst nivå. Den vidaregåande opplæringa skal ta sikte på å gje dokumentert delkompetanse til dei elevane som ikkje har føresetnader for å nå yrkes- eller studiekompetanse. Inntaksforskrifta har derfor ikkje reglar som gjev høve til å utestengje dei karaktersvake elevane eller dei som ikkje har vurdering med karakterar frå grunnskulen, frå inntak til studieretning for allmenne, økonomiske og administrative studieretningar. Forskrifta har derimot reglar om inntaksvilkår og om inntaksrekkjefylgja når det til eit kurs som fylkeskommunen tilbyr, er fleire søkjarar enn talet på elevplassar. Utfordringa for fylkeskommunane ligg i å kunne gje alle eit kurstilbod som passar den enkelte, og som i størst mogleg grad kan gje kompetanse til yrkesutøving. Eg vil her få understreke fylkeskommunen sitt ansvar for at elevane får nødvendig rådgjeving om utdannings- og yrkesval, slik at dei kan velje det kurstilbodet som høver best ut frå deira evner og føresetnader. Formålsregelen i opplæringslova slår òg fast at opplæringa skal tilpassast evnene og føresetnadene til den enkelte eleven og lærlingen. På dette punktet vil eg få vise til evalueringa av Reform 94. Den syner at ei av dei største utfordringane for den vidaregåande opplæringa nettopp ligg i å differensiere og leggje til rette opplæringa i dei ordinære klassane på ein slik måte at ho femner flest mogleg av elevane. Evalueringa syner også at dei aller fleste elevane med behov for særskild tilrettelagd opplæring går i dei yrkesfaglege studieretningane. Men av dei elevane som Fafo har fylgt i forskingsprosjektet sitt, og som hadde særskild tilrettelagd opplæring i studieretning for allmenne, økonomiske og administrative fag, oppnådde 51 pst. studiekompetanse og 35 pst. delkompetanse etter fire år. Dette er svært positive tal, som syner at det nyttar å leggje til rette opplæringa også i denne studieretninga for elevar som ein i utgangspunktet kanskje ikkje trudde ville kunne oppnå studiekompetanse. Dessutan syner det at det er rett å gje eit tilbod til alle, same kva grunnlag dei har å byggje vidare på. Dersom eg skulle gje eit råd til skulane og fylkeskommunane ut frå denne evalueringa, må det verte ei oppmoding om å ta fatt i den utfordringa det er å differensiere og leggje til rette opplæringa også for allmenne, økonomiske og administrative fag.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg skal vere forsiktig med å kommentere eit brev eg ikkje har sett, men eg vil uttrykkje meg generelt – og då vil eg uttrykkje meg likt med representanten Oppebøen Hansen. Når det gjeld vidaregåande opplæring, er opplæringslova slik at alle har rett til plass, og då er det ikkje mogleg å setje ei nedre grense for å kome inn. Korleis ein fylkeskommune skal organisere på kva skule ein skal få denne retten, er ikkje noko eg som statsråd kan leggje meg opp i. Men det er heilt opplagt at det ikkje er høve for ein fylkeskommune til å seie nei til retten til vidaregåande opplæring i allmennfag ut frå karakterar.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Om søknaden skulle gå ut på at ein skulle kunne utestengje nokre elevar ut frå svake karakterar, så vil ikkje denne statsråden gje ein slik dispensasjon.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Det noverande styret for Sameskolen for Midt-Norge i Hattfjelldal har vorte prolongert i påvente av at ein skulle sluttføre arbeidet med den framtidige organiseringa av det sørsamiske undervisningstilbodet. Dette arbeidet har teke lengre tid enn det som opphavleg var planen. I samband med innføringa av nytt økonomireglement for statlege institusjonar frå januar 1997 har det vore nødvendig å vurdere ulike sider ved styringsordninga for sameskulen i Hattfjelldal. Også av denne grunnen meinte vi det var tenleg å la styret for sameskulen halde fram utover den ordinære styreperioden. Nytt økonomireglement for staten er no teke i bruk ved sameskulen i Hattfjelldal. Dette inneber m.a. at sameskulen i Hattfjelldal – som er ein etter måten liten skule, med berre 10-15 elevar – administrativt vert knytt til Statens Utdanningskontor i Nordland. Skulen vil frå 1. august i år inngå som ei driftseining under verksemda til utdanningskontoret, men skulen vil framleis ha eige styre med same representasjonen som i dag. Nytt styre for sameskulen i Hattfjelldal vil vere på plass frå 1. august i år.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-04-14:
Eg deler vurderinga av at denne skulen saman med skulen i Snåsa er svært viktig for det sørsamiske miljøet. Vidare er denne skulen veldig strategisk plassert, i nær tilknyting til det sørsamiske kultursenteret som ligg i Hattfjelldal. Etter mi meining er det nødvendig å sjå desse to einingane litt i hop, og det at eg no oppnemner styret, er frå mi side eit uttrykk for at eg ynskjer ei god framtidig utvikling, slik at denne uvissa kan verte fjerna. Men det er enno ein del å gjere før vi har funne den rette forma og den rette strukturen for korleis vi best kan bruke dei totale ressursane som ligg i dette området med kultursenteret og skulen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-04-14:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsminister Jon Lilletun: «Rundskriv F 96-98 har medført at blant annet Sveio kommune i Hordaland har kommet i skade for å legge opplæringsloven til grunn ved behandlingen av nedleggelse av grendeskoler – dette selv om opplæringsloven ikke kan anses å ha trådt i kraft for dette forhold, noe også fylkesmannen bekrefter etter lovlighetskontroll. Vil statsråden ta initiativ til å klargjøre nærmere hvilke deler av opplæringsloven som har trådt i kraft?»