Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-05-23:
Først vil jeg takke utenriksministeren for en god redegjørelse. EØS-avtalen er hjørnesteinen i Norges forhold til Europa, både for bedrifter, for arbeidsplasser og for studenter, som et eksempel. I en tid hvor nye land og regioner trer fram som maktfaktorer, er det også en påminnelse om at det faktisk er Europa som er vårt kontinent og vår suverent viktigste handelspartner, som mottar nær 80 pst. av vår eksport. Europapolitikk er innenrikspolitikk. Ikke bare er det en generell trend at skillet mellom innenriks og utenriks viskes ut, men det er særlig relevant for europapolitikken, som så til de grader får betydning for Norge. EØS-avtalen har vist seg å være dynamisk og med et betydelig uutnyttet handlingsrom. Gjennom avtalen er vi, på lik linje med EU-landene, en del av det indre markedet i Europa. Samarbeidet på områder som energi, miljø, justis, sikkerhet, utdanning og forskning, områder som blir viktigere for oss i tida som kommer, akselererer, og vi må gjøre vår stemme hørt tidligere og mer effektivt. Høyre ønsker tettere kontakt med EU for å endre eller for å oppnå best mulig tilpasning av regelverket og for å unngå unødvendige konfrontasjoner. Vi er i en mildt sagt utfordrende situasjon i Europa med massearbeidsløshet blant særlig ungdom, en generasjon som mister framtidshåpet og grobunn for ekstremisme og hat. EU-parlamentets president Martin Schulz holdt en tale om dette i går. Han sa: Vår viktigste oppgave er å sikre at unge mennesker får en framtid i Europa. Det er svært viktig at vi yter vårt for å bidra til at Europa, vårt kontinent, fortsatt skal være et sted for fred, frihet, stabilitet, toleranse og respekt for menneskerettigheter. Vår nære historie viser oss at det ikke er en selvfølge hvis vi ikke jobber for det hver dag. Utenriksministeren nevnte norsk deltagelse i EUs programmer og hvordan vår deltagelse i de ulike programmene gjør oss i stand til å danne grunnlaget for politikkutviklingen i Europa. Vi skulle gjerne sett en bredere redegjørelse for vår deltagelse i disse programmene fordi det danner vår viktigste permanente kontaktflate med Europa. Særlig viktig er selvfølgelig deltagelsen i Horisont 2020, det nye rammeprogrammet for forskning og innovasjon. Det er også et rammeprogram der Norge har deltatt som fullverdig medlem siden EØS-avtalen trådte i kraft. Hvis Norge skulle bestemme seg for å stå utenfor, kan det få store konsekvenser, og ikke minst vil Norge da få status som tredjeland. Jeg vil plukke opp tråden der utenriksministeren avsluttet sin redegjørelse: spørsmålet om hva slags EU vi kommer til å møte om få år, når krisen er over, og hvordan vi forholder oss til det. Høyres utgangspunkt er at EU kommer styrket ut av krisen, på akkurat samme måte som tidligere kriser har vært generatorer for utvikling av EU. Krisen vil øke bredden og tempoet i integrasjonsprosessen, men tyngdepunktet for politikkutviklingen forskyves mot arenaer der vi har få eller ingen formelle påvirkningskanaler. Et veldig sannsynlig scenario er et EU der eurolandene utgjør en stadig tydeligere kjerne, både for integrasjon og politikkutvikling, og leder an. Jeg deler utenriksministerens vurdering av behovet for å styrke den europapolitiske dialogen med nøkkelland i Europa. Han nevner spesielt nordiske land og Tyskland, noe jeg støtter fullt ut. Tyskland avtegner seg mer og mer som en europeisk arkitekt. Polen er også et land som har stor viktighet, det er en ny, tung aktør i EU. Av de nordiske landene har jo Finland et særlig interessant trekk ved seg, nemlig at det er det eneste nordiske landet som er i eurogruppen, og som dermed i stadig sterkere grad vil være en del av denne indre kjernen. Poenget er at europaspørsmål ofte ikke har prioritet i den bilaterale dialogen med viktige medlemsland, og vi går dermed trolig glipp av en viktig arena til å fange opp endringer. I dette nye, tettere integrerte og mer komplekse EU, der «utviklingen i EU-samarbeidet i økende grad skjer andre steder enn i de institusjonene Norge er knyttet til gjennom EØS-avtalen» – det er fra utenriksministerens redegjørelse – må Norge være tilstede på de arenaene der vi har tilgang. Det er viktig for å hevde norske interesser, og det er viktig for å delta i utviklingen av vårt eget kontinent. Norge har en rolle å spille også i utviklingen av fellesskapsløsninger. Det foregår møter i EU hele tida, og norske statsråder og statssekretærer deltar selvsagt på mange av dem. Bildet er ikke at norske statsråder ikke deltar på møter i EU-regi, men de uformelle ministermøtene som hvert halvår arrangeres i formannskapslandet og samler fagministre på ulike felt, er spesielle i den forstand at de samler kollegaer fra alle 27 medlemsland og gir en unik mulighet til å følge opp kontakter, til å fremme norske syn og interesser i en større kontekst, og ikke minst åpner deltagelse også dører til andre områder. De er politiske verksteder som legger premissene før lovgivning – som også vil omfatte Norge – utformes. Så lenge vi ikke deltar i den formelle lovgivningsprosessen fordi vi ikke er EU-medlem, er nettopp denne arenaen veldig viktig. Det å utnytte handlingsrommet handler i stor grad om tilstedeværelse akkurat her. Det i stedet systematisk å utebli på statsrådsnivå fra de møtene vi blir invitert til, er altså ikke å utnytte handlingsrommet. Dette halvåret, under det irske formannskapet, har Norge fått invitasjon til sju uformelle ministermøter. Vi har deltatt med statsråd på et halvt av de sju uformelle ministermøtene. Som Europautredningen viste, med statistikk tilbake til 2007, er dette et mønster for regjeringa. Totalt sett ser man altså en deltagelse på statsrådsnivå på disse møtene på rundt 40 pst. Utfordringen er altså at det ikke har blitt bedre, til tross for gjentatte påpekninger fra Høyre og fra andre partier, og det har heller ikke blitt bedre til tross for gjentatte forsikringer fra regjeringa om forbedringer. Det har tvert imot blitt verre. Det blir selvfølgelig stadig vanskeligere for Norge som et utenforland å få invitasjon til denne type møter. Det er langt fra noen selvfølge at vi skal bli invitert. Det heter seg at man må være interessert for å være interessant, og statistikken fra Europautredningen viser også at det ser ut til å være mer systematikk i uteblivelse fra Senterparti- og SV-fagstatsråder. Som sagt er dette oppmøtemønsteret dessverre ikke unikt for det irske formannskapet. Vi har påpekt dette i Europautvalget flere ganger, senest nå 2. mai, og i debatter som denne, som vi har hvert halvår. Så sent som på det forrige europautvalgsmøtet i mai, svarte utenriksministeren følgende på spørsmål om nettopp dette: «Men jeg vil, for å si det slik, slutte meg til intensjonen i spørsmålet, nemlig at vi – og det er vel egentlig det viktigste – så langt det overhodet er mulig, skal delta på statsrådnivå på disse møtene.» Deltagelse på uformelle ministermøter er selvsagt ikke alltid poenggivende her og nå, men deltagelsen er langsiktig, og kontinuitet er et nøkkelord. Møtene gir oss en unik anledning til å samle informasjon om saker, hvem som er og kan være potensielt viktige allierte for Norge, og i bestemte saker knytte nettverk som gjør at den dagen det dukker opp en sak som er spesielt viktig for Norge, har vi en alliert som sitter ved bordet der beslutningen tas. Jeg la merke til at utenriksministeren på radio i morges nedtonet viktigheten av disse møtene. Vel, da er det merkelig at EU-delegasjonen i Brussel, våre ambassader som holder til i det til enhver tid gjeldende formannskapslandet, og UD her hjemme legger ned så betydelige ressurser for å skaffe Norge invitasjoner til disse møtene. Det ville de selvsagt ikke gjort dersom møtene ikke var viktige. I sine kommentarer på radio i morges mente utenriksministeren også at det var greit å sende statssekretærer. Ja, det kan være greit å sende statssekretærer så lenge man er representert på politisk nivå. Store land – som Tyskland, Frankrike og Storbritannia – kan ta seg råd til å sende statssekretærer, nettopp fordi de også deltar i de formelle ministermøtene. De møtes og deltar på mange arenaer. For Norge er de uformelle ministermøtene den eneste arenaen og dermed så viktig. Statsråder har der muligheten til å diskutere politikk som får stor betydning for Norge. Jeg noterte meg at utenriksministeren hyppig brukte ordet aktiv om Norges europapolitikk, og jeg la merke til at det rykket litt ekstra i en del Senterparti- og SV-representanter hver gang han la trykk på ordet aktiv. Men det er ikke nok å snakke om en aktiv europapolitikk. Regjeringa må i handling vise at man bruker det handlingsrommet som er, utnytter de mulighetene som fins, og på den måten bidrar til å fremme både norske og europeiske interesser.