trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-05-28:
Riksrevisjonens rapport og stadige oppslag i media viser at det fortsatt er store mangler i det psykiske helsevernet. Når dette er sagt, har jeg samtidig lyst til å slå fast at det har skjedd mye positivt på dette området siden 1997. Stortingsmeldingen fra 1996, som dannet grunnlaget for stortingsbehandlingen og den etterfølgende økonomiske opptrappingsplanen, slo fast at behandlingskjeden ble brutt i alle ledd. Den gang var det en skikkelig elendighetsbeskrivelse. Gjennom opptrappingsplanen har tilbudene i det psykiske helsevernet blitt bedre både i primærhelsetjenesten og i spesialisthelsetjenesten. Nye tilbud og tjenester er bygd opp, og flere får hjelp. Samtidig er det heldigvis blitt større åpenhet om psykiske lidelser. Dermed har flere våget å oppsøke hjelp for slike lidelser, og behovet for tjenester har økt. Riksrevisjonens rapport har tatt for seg spesialisthelsetjenesten. Det betyr at det bare er ett av bena i behandlingskjeden som er blitt undersøkt, noe som ikke vil gi et fullstendig bilde av situasjonen. Mye av den omlegging og opptrapping som har skjedd gjennom de siste ti år, har også funnet sted i kommunene – i primærhelsetjenesten. Siktemålet har vært at behandling skulle gis så nær pasienten som mulig. Et godt utbygd tjenestetilbud i kommunene vil også bety avlastning på de spesialiserte behandlingstilbudene. De omlegginger som har skjedd, har vært krevende, og det har tatt lengre tid enn en kanskje hadde regnet med i 1997. Undersøkelsen viser at det er store ulikheter mellom helseregionene, som også representanten Lønning var inne på. Det gjelder både antallet døgnplasser og det polikliniske tilbudet. Fastlegene har også ulik praksis når det gjelder henvisning, og henvisningene kan ofte være mangelfulle. Undersøkelsen viser videre at henvisningspraksisen påvirkes av om tilbudene det kan henvises til, er tilstrekkelige. Det er urovekkende at pasientens mulighet for riktig behandling kan bli påvirket av mangelfull informasjon om pasientens tilstand og hvor i landet pasienten bor. Det er helt nødvendig at departementet iverksetter tiltak for å rette opp dette, hvilket jeg har forstått at departementet er i gang med. Likeverdig helsetilbud, også innen psykisk helsevern, skal være tilgjengelig uavhengig av hvor en bor i landet. Fra og med 2009 inngår de øremerkede midlene til psykisk helsevern i rammetilskuddene til kommunene. Kristelig Folkeparti gikk som kjent imot dette og mente det fortsatt var såpass stort behov for oppbygging av tjenesteapparatet på dette feltet at pengene fra handlingsplanen fortsatt burde øremerkes. Det gjaldt spesielt innenfor barne- og ungdomspsykiatrien og ikke minst langtidssyke med psykiske lidelser, som hadde behov for en del boligtiltak. Riksrevisjonens rapport viser, som jeg har inne på, at det fortsatt er store udekkede behov på området. Når øremerkingen nå er tatt bort, er det ekstra viktig at departementet følger nøye med på om dette svekker tilbudene. Jeg vil si det så sterkt at om nødvendig bør det igjen bli øremerkede midler på de områder hvor man ser at det kanskje ikke går fort nok framover.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-05-28:
Jeg synes nesten det er lavmål å trekke inn transport av drektige kuer og sammenligne det med kvinners graviditet, for det er to fullstendig forskjellige ting. Hva er det vi gjør nå, og hva er det Regjeringen har varslet at en skal gjøre? Jo, en skal sikre kvaliteten. Staten skal ta ansvaret, og en skal forbedre dagens ordning. Fram til i dag har det vært veldig ulikt. I de små kommunene er det, som det har blitt sagt av flere, dårlig dekning av jordmortjeneste. Hvorfor gjorde ikke Høyre noe med det i forrige periode? Nå tar regjeringspartiene ansvar og sier at det er statens ansvar, uansett hvor du bor, å sikre at har du behov for det, skal du få en følgetjeneste. Staten skal ta regningen. Det er jo det som skjer nå. Det skjer et kvalitetsmessig løft og en tydeliggjøring av ansvaret for at alle, uansett hvor de bor i Norge, etter pasientrettighetsloven skal ha rett til følgetjeneste hvis det er behov for det. Det vil skje en vurdering i forhold til det behovet som er. Det er ingen sykelig tilstand å skulle føde, men vi har en pasientrettighetslov som sikrer at hvis du har behov for det, har du rett til transport. Staten tar nå ansvaret, tar regningen. Vi gjør et kvalitetsmessig løft. Så gjør vi én ting til. Vi ønsker å styrke den lokale jordmortjenesten for å få et bedre tilbud gjennom hele svangerskapet, gjennom tiden etterpå, og vi prioriterer å få ressursene inn der, slik at kommunene skal bruke sine ressurser der. Så skal staten ta ansvaret for transporten, så vi i sum får en tryggere og bedre tjeneste enn slik det har vært til nå, og slik det var i forrige periode.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-05-28:
Jeg følte behov for en merknad til representanten Hofstad Hellelands innlegg, som var meget sjokkerende – som hun uttrykte det. Hun påstod i sitt innlegg at Senterpartiet i dag ikke går inn for å styrke følgetjenesten. Det er faktisk feil. Det er nettopp det vi gjør ved å statliggjøre følgetjenesten, slik at det blir et statlig ansvar uansett hvor det er i landet. Om det er i Folldal eller om det er i Oslo, er det et statlig ansvar å ha en god følgetjeneste. Da får vi en beredskap og en større trygghet, et enhetlig system, rundt selve følgetjenesten, i motsetning til i dag, da den er veldig avhengig av dekningen i den enkelte kommune. Hvis det i dag ikke er jordmordekning, har staten ansvar for å sikre at det blir en forsvarlig og god følgetjeneste. Det er jo en bedring av dagens situasjon, ikke en forverring, som man kunne få inntrykk av at Hofstad Helleland mente at det var. Vi tar et ansvar. Vi mener at staten skal ta ansvaret, fordi en ikke klarer å dekke dette godt nok rundt om i Kommune-Norge. Det er bra for kvinner som står foran fødsler rundt omkring i hele landet.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-05-28:
Kl. 10 i dag begynte vi en debatt om en gledelig begivenhet, om livets start. Det var en veldig god debatt, der det handlet veldig mye om trygghet og en verdig fødselsomsorg – trygghet i alle ledd. Men også der kom vi inn på en av de samme problemstillingene som vi diskuterer nå, i forhold til liv. Det samme partiet som nå argumenterer for aktiv dødshjelp, argumenterte da for en mer liberal abortlovgivning. Og det vi fikk lese, senest i går i Vårt Land, er skremmende. Der stod det i en artikkel at antall barn som er født med Downs syndrom i Danmark, gikk ned fra 66 til 20 etter at man endret abortlovgivningen. Når vi nå er inne i en debatt om en verdig avslutning på livet – altså den andre delen, der man skal ha et godt tilbud, og der vi skal ha livshjelp istedenfor dødshjelp – er det den samme problemstillingen som kommer opp igjen, at staten skal kunne gå inn og gi aktiv dødshjelp i forhold til et liv som på en måte ikke lenger framstår som verdig å leve. Når vi er på den sklia der – hvor er det den sklia skal slutte, hvor er det grensen skal gå hvis man først åpner opp? Det er det store, etiske dilemmaet. Alle kan sikkert se for seg ett tilfelle der man kan si at det ville ha vært best akkurat i det tilfellet, men hvor er det grensen skal settes – hvis vi først går over den grensen med tanke på at livet er ukrenkelig? Jeg synes det er sørgelig, egentlig, at det partiet som løfter opp og er – tror jeg – helt oppriktig opptatt av å styrke hospicebevegelsen i Norge, som jeg er veldig enig i, gjør seg til talsmann for det motsatte av menneskeverd, det motsatte av livshjelp som hospicebevegelsen står for, nettopp aktiv dødshjelp. Det synes jeg ikke henger på greip.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-05-28:
Først vil eg takke saksordføraren for eit godt arbeid i komiteen og for ei grundig utgreiing om saka her i dag. Så til saka og St.meld. nr. 12, En gledelig begivenhet. I Venstre er vi glade for at stortingsmeldinga er avklarande på fleire område. Vi er glade for at meldinga slår fast at dei regionale føretaka skal utarbeide fleirårige og lokalt tilpassa planar for fødetilbodet i regionen saman med dei kommunane det gjeld. Vi er også glade for at heile komiteen står bak dette. Dette vil gjere tilbodet føreseieleg og gi tryggleik for alle dei fødande, ikkje minst i distrikta. Venstre er også veldig glad for at ein samla komité strekar under at ein må sikre eit desentralisert, differensiert og føreseieleg fødetilbod også i høgtider og feriar – som fleire har vore inne på. Fødetilbodet skal kort sagt vere heilårleg. Og når vi snakkar om det som er føreseieleg: Noko av det som er mest sikkert, er at sommaren kjem. Han kjem kvart år. Høgtider kjem kvart år. Det er inga unnskylding for nokon at dei ikkje klarer å skaffe fagfolk til desse periodane i løpet av eit år. Dei som ikkje klarer det, burde kanskje vurdere stillingane sine. Venstre er også glad for at ein samla komité seier tydeleg at ein ikkje skal føreta økonomisk motiverte endringar som fører til dårlegare fødetilbod. Dei gamle nivåinndelingane som var knytte opp til talet på fødslar, blir no fjerna. Det er Venstre glad for. Dei gamle talgrensene førte til mykje uro og usikkerheit både blant tilsette og ikkje minst hos dei fødande. At talgrensene no blir erstatta av kvalitetskrav, er det einaste fornuftige. Stortingsmeldinga og ein samla komité slår uttrykkjeleg fast at vi her i landet skal ha eit differensiert fødetilbod som spenner over alt frå kvinneklinikkar til fødeavdelingar, forsterka fødestuer og ordinære fødestuer. Når eit samstemt storting er så klokkeklar, betyr det at alle er ansvarlege. Ikkje minst må helseføretaka arbeide aktivt og målretta for at Stortinget sin vilje blir gjennomført. Med meldinga sine klare køyrereglar burde det, som eg ser det, vere lettare enn før å skape eit trygt og føreseieleg fødetilbodsregime i heile Noreg. Elles omfattar meldinga barselomsorg og jordmorteneste. Dei synspunkta som eit fleirtal i komiteen går inn for når det gjeld jordmortenesta, som saksordføraren var inne på, er vi i Venstre veldig einige i. Å få eit heilskapleg tilbod frå svangerskap til fødsel, barsel og heile kjeda vidare er veldig viktig. Summa summarum meiner eg, og Venstre, at denne stortingsmeldinga klargjer mange viktige punkt som har vore diskuterte i lang tid. Eg trur det vil bli eit betre opplegg for dei fødande og dei pårørande i framtida.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-05-28:
Kvalitet er naturlegvis viktig, og kvalitet er ofte knytt til fagfolk. Det blir ei utfordring å rekruttere fagfolk, spesielt gynekologar, til dei mindre fødeavdelingane. Klarer ein ikkje det, vil fødeavdelingane rotne på rot. I ein merknad frå komiteen heiter det: «Komiteen er kjent med at det er mange privatpraktiserende spesialister som har driftsavtaler med regionale helseforetak(…) Komiteen mener det må være et mål at spesialister med driftsavtaler skal bidra til å oppfylle helseforetakenes «sørge for ansvar». Komiteen mener det bør vurderes, der hvor det ligger til rette for det, om privatpraktiserende gynekologer kan inngå i vaktberedskapen ved fødeavdelingene.» (…) Det er altså ein samrøystes komité som uttaler det. Korleis vil statsråden følgje opp dette?
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-05-28:
Den førre saka handla i hovudsak om livets byrjing. Denne saka handlar om livets sluttfase. Fødetilbod og barsel- og svangerskapsomsorg skaper, som vi no har høyrt, stort engasjement, og det er viktig, og det er riktig. Men også den saka som vi no skal behandle, fortener merksemd og engasjement. Derfor er det bra at Stortinget får denne saka om hospice på dagsordenen. Representantforslaget går i utgangspunktet ut på at det blir foreslått å oppretta i statleg finansieringsordning for etablering og drift av hospice i Noreg. Hospice er ikkje akkurat noko norsk namn, men som det står i innstillinga, har «hospice(…) som oppgave å sørge for at døende mennesker gis en verdig og trygg avskjed med livet i rolige omgivelser med omsorgsfull og» – som det står heilt til slutt – «god lindrende behandling og pleie». (…) Komiteen stør forslagets intensjon om betre palliativ behandling og omsorg ved livets slutt. Komiteen har også uttrykt at dei meiner at eit slikt tilbod må vere godt integrert i heile helsetenesta, slik at menneske med behov for lindrande og/eller palliativ behandling kan få eit godt tilrettelagt tilbod så nær bustaden sin som mogleg. Som eg nemnde innleiingsvis, forslagsstillarane ønskjer ei statleg finansieringsordning for hospice, men komiteens medlemmer frå Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre meiner at dette «ikke i tilstrekkelig grad vil ivareta hele behandlingsforløpet for palliativ behandling all den tid så mye av behandlingen vil måtte skje ved ambulante team, sykehjem og lignende». I komiteen er det eit fleirtal beståande av Framstegspartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre som viser til at både personal- og ikkje minst medikamentkostnader ved palliative einingar er mykje høgare enn i ei vanleg sjukeheimsavdeling, og at kostnadene for opphald ved palliative einingar i sjukeheimar er omtrent det halve av kostnadene ved sjukehusopphald. Sidan det ikkje finst noko finansieringssystem for palliative einingar i sjukeheimar, meiner denne fraksjonen at dette må på plass. Dette fleirtalet fremmar på dette grunnlaget eit forslag som går ut på at «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det blir etablert en finansieringsordning som ivaretar kostnadene ved palliative enheter i sykehjem». Framstegspartiet har avvikande forslag, og eg antek at Framstegspartiet sjølv vil kommentere forslaga. Det som er sluttsatsen her, er, som vi ser av innstillinga, at komiteens tilråding til I blir fremma av Framstegspartiet, Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre. Når det gjeld II, er det ein konstellasjon som består av Arbeidarpartiet, Høgre, Sosialistisk Venstreparti, Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet og Venstre. Det framgår av innstillinga.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-05-28:
Døden er ein del av livet. Det har han alltid vore. Kanskje har vi blitt til eit samfunn der vi på ein måte ikkje aksepterer at vi skal døy alle saman. Det mest naturlege av alt er at vi skal døy. Utgangspunktet i saka om hospice er at vi skal kunne ta vare på kvar enkelt som er i ein helsetilstand der ein ikkje kan bli frisk. Vi skal ha ei smertelindrande behandling. Fleire har snakka om Hippokrates sin legeeid. No kan vi truleg smertelindre 100 pst. Det er noko som vi alle skal gå inn for. Vi skal få ein verdig død. Eg er så gammal at eg har opplevd at far min døydde. Vi var i akkurat denne situasjonen: Skal vi bidra til livsforlengjande behandling? Etter å ha fått diskutert og vurdert dette saman med fagfolk og sett at det ikkje var nokon veg tilbake, det var døden som var rundt det neste hjørnet, var vi einige, og vi kunne ta eit standpunkt saman med far min. Det blei etter mitt syn ein verdig død. Til dette med aktiv dødshjelp, som no kjem opp: Det går eit skilje mellom eit oppriktig ønske om å få døy på ein skikkeleg måte og ein djup følelse av å vere til byrde – for det spørsmålet dukkar også opp. Å føle at du er til byrde for nokon når du har levd eit langt liv, og du har har fødd opp ungane dine som står rundt sjukesenga di, må vere ein utruleg trist situasjon å kome i. Korleis skal det vere for desse som ligg i slike senger? Kva for tillit skal dei ha til legane når dei veit at legane, som dei ser i kvite frakkar rundt om, kan bli delaktige i aktiv dødshjelp? Det må jo vere ein særs håplaus situasjon. Eg trur det også vil ramme særleg svake grupper, som vil føle seg marginaliserte. Eit slikt samfunn vil i alle fall ikkje vi i Venstre vere med og bidra til.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-05-28:
Eg vil berre replisere til representanten Nesvik at eg representerer altså Venstre. Også Venstre har nyleg hatt landsmøte, men vi gjorde i det heile ikkje noko landsmøtevedtak om aktiv dødshjelp. At det kan vere ulike oppfatningar i vår organisasjon, ser eg ikkje bort frå, men eg vil gjenta: Eg representerer Venstre på Stortinget og er vald til å gjere det.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-05-28:
Venstre er einig i at private ideelle institusjonar har spela og spelar ei viktig rolle i behandlinga av rusmiddelavhengige. Det er derfor viktig at spelereglane, inkludert anbodsregimet, ikkje avskjer desse institusjonane frå moglegheita til å yte behandling til ei stor gruppe. Vi treng fleire plassar for behandling av ruspasientar – og ikkje færre. Vi må unngå at f.eks. eit rigid anbodsregime resulterer i eit dårlegare samla behandlingtilbod for denne svake pasientgruppa. Helseføretaka spelar ei viktig rolle i kjøp av plassar. Slik som vi har høyrt – og slik som eg har forstått det – har helseføretaka agert ulikt med omsyn til kjøp av behandlingsplassar. Slik eg oppfattar statsrådens innlegg, tenkjer han at det no skal skje ei viss harmonisering. Det trur eg er bra for dei aktuelle aktørane, slik at alle kjenner spelereglane. Eg trur at det i neste omgang vil bli veldig godt for dei det gjeld, nemleg pasientane. Eg er glad for at både statsråden og Dag Ole Teigen her i dag strekar under kor stor del og kor viktig del dei private og ideelle organisasjonane og institusjonane sine tilbod til rusmiddelavhengige er. Venstre er einig i at desse institusjonane spelar ei svært viktig rolle, og derfor er det viktig at f.eks. eit anbodsregime ikkje er som ein kjepp i hjulet for desse institusjonane slik at dei viktige tilboda blir øydelagde. I alle fall slik som eg oppfattar det, er svaret frå statsråden positivt. Eg er einig i at det også var ganske pragmatisk. På det området vi no snakkar om, må vi i alle fall ha eit ope sinn. Samhandling har vore eit mantra ikkje minst frå statsråden, og vi må samhandle med denne store tilbodsaktøren i mange, mange år framover.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-28:
Først vil jeg gjerne få understreke to ting jeg er veldig glad for: Det ene er at ved at May Hansen supplerer meg, kommer vi som parti mye bedre ut. Det andre er at jeg vil slutte meg til det som flere har sagt om det arbeidet som er gjort av saksordføreren – Sonja Irene Sjøli har gjort et utmerket arbeid, og komiteen har fungert på sitt beste fordi man har vært lydhør for innspill, og har på den måten kommet godt ut. Det som jeg synes er litt synd i kjølvannet av det, er jo at nå har representanten Sonja Irene Sjøli beveget seg ut på et sidespor, som om det plutselig råder stor uenighet i denne salen, og at vi har sviktet grovt når det gjelder kvaliteten på ledsagertjenesten for de fødende. Det er heldigvis ikke riktig. Alle er opptatt av kvaliteten. Vi er opptatt av at den må styrkes, og at vi skal ha jordmødre tilgjengelig. Jordmortjenesten er jo en lovpålagt tjeneste. Men jeg har lyst til – ikke for å ironisere eller være ufin – å problematisere det noen tror veldig sterkt på, nemlig at lovfesting gir et bedre vern og en styrket tjeneste. Mener forsamlingen her at man bør ha en lovfestet rett til å få fjernet blindtarmen hvis den er betent? Mener forsamlingen at lovfestet rett til å få komme først inn på legevakten dersom man er den sykeste på venterommet, er noe som vi bør innføre? Det skulle ikke være så urimelig i utgangspunktet hvis man mener at det skal være en lovfestet rett til å få følgetjeneste hvis man er gravid. Mener forsamlingen at det skal være en lovfestet rett til å få en ergoterapeut til å se på hensiktsmessige kjøkkenløsninger hvis man har hatt slag? Mener forsamlingen at man skal ha en lovfestet rett til å få keisersnitt hvis bekkenet er for trangt til at man kan føde normalt? Mener forsamlingen at man skal ha lovfestet rett til ambulansefly hvis man har vært utsatt for en alvorlig trafikkulykke, og derfor ikke bør ha vanlig bilambulanse? Altså: Poenget er at lovfesting på mange måter blir en absurditet når det man er nødt til innenfor helsevesenet, er å ta stilling til den faktiske situasjonen som foreligger, og det behovet man da har for transport. Det er jo helt åpenbart at hvis man har en gravid som har begynt å få rier, og som er i en situasjon der man trenger høy kompetanse, må man jo vurdere kompetansen med det som utgangspunkt, ikke med utgangspunkt i at man skal slå opp i en lovsamling for å se hva som står. Det er jo derfor vi, flertallet, ikke har gått inn for forslaget fra Sonja Irene Sjøli og opposisjonen. Det er også derfor opposisjonen, dersom de en dag selv kommer i posisjon, heller ikke selv kommer til å innføre dette – rett og slett fordi helsevesenets oppgave er å foreta faglige vurderinger av hva som er forsvarlig og nødvendig i den enkelte situasjon. Derfor vil vi naturligvis heller ikke få en lovfesting av retten til å få fjernet blindtarmen hvis den er betent.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-28:
Jeg har også en kommentar til Linda Hofstad Helleland, for hun sa at vi er imot kvalitetsheving av følgetjenesten – som jo er helt feil. Det er jo ikke det dette handler om. Nå er jo bilene stort sett gjennomgående tomannsbetjent. Det er et utstyr i ambulansene som det ikke var for få år siden, og man er i ferd med å styrke det ved at helseforetakene får et helt annet ansvar enn før. Spørsmålet her er imidlertid om lovfesting styrker den situasjonen. Nå er jo jordmortjenesten en lovfestet tjeneste. Likevel beskriver også opposisjonen at det er stor mangel på jordmødre ute i kommunene. Da må man altså sette i verk andre virkemidler, nemlig å rekruttere jordmødre og tilrettelegge for å få flere i stillingene. Det er ikke lovfestingen i seg selv som løser det problemet – det har jo nettopp vært synliggjort med den mangelen man har i kommunene når det gjelder jordmødre. Så er jeg veldig enig i resonnementet til statsråden om at man ikke politisk kan vedta det som man helsemessig skal vurdere. Det ville jo være som om man på et landsmøte skulle vedta at man skulle ha ultralyd for gravide mellom uke 10 og uke 13. Det skal man selvfølgelig ikke. Det må jo være opp til helsemyndighetene å vurdere hvorvidt det er fornuftig.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-28:
Jeg hørte med interesse på det som Vigdis Giltun sa, og deretter på det som Per Sandberg sa. Fremskrittspartiet må jo ta ansvar for sine egne vedtak. Det er jo ikke slik at når Fremskrittspartiet vedtar noe som det er ubehagelig å måtte diskutere i det offentlige rom, skal de liksom kreve at andre ikke må gå inn på den debatten. Det gjør altså Per Sandberg på en slik måte at han etterlyser at man må tørre å ta debatten. Jeg har vært i debatt med Fremskrittspartiet i Dagsnytt 18 for tre dager siden, så tar jeg denne debatten i dag, og jeg skal møte Fremskrittspartiet i morgen i et program på radioen. Selvsagt skal vi ta den debatten. Dette er jo ikke noen raljering. Jeg ser på dette som veldig alvorlig. Jeg ser på det som uhyrlig. Jeg har ingen behov for å raljere over det. Men hvis Per Sandberg ikke er klar over at den gruppen vi snakker om her, nettopp er den gruppen som vil søke til hospice, må jo Per Sandberg begynne å sette seg inn i saken. For jeg håper ikke at Per Sandberg tenker seg at det ikke gjelder den gruppen, at det gjelder folk som er friskere. Kanskje gjelder det ungdom, og kanskje gjelder det barn, slik man har opplevd i Nederland. Så presiserer Per Sandberg at dette ikke har skjedd som en konsekvens av et benkeforslag. Han beskriver at det i stedet har skjedd som en konsekvens av en prosess der det faktisk er gjennomtenkt. Det skal altså gjøre saken bedre. Det hadde kanskje vært formildende dersom det ikke var gjennomtenkt, slik at man i ettertid kunne ha gått tilbake og sagt at selvfølgelig skal vi ikke gå videre med dette. Men Fremskrittspartiet må naturligvis ta ansvar for de vedtak man gjør. Det er klart at når befolkningen hører Fremskrittspartiet i framtiden snakke om den gruppen som skal inn på hospice, og at man skal styrke tilbudet for dem, kan jo ikke Fremskrittspartiet samtidig unndra seg at man nå tilrettelegger for at man skal åpne for at flere av dem kan bli avlivet. Fremskrittspartiet må faktisk, når man gjør den typen vedtak, stå opp og si at vi har vedtatt det, og slik har vi tenkt å gjøre det. Man kan ikke begynne å si: Det var et ubehagelig vedtak, og når dere begynner å diskutere det, ønsker vi ikke å gå inn på det – ikke her, og ikke nå. Vi skal bestemme når det skal diskuteres. Slik fungerer jo ikke den offentlige debatten, slik fungerer ikke demokratiet, og det må Fremskrittspartiet ta inn over seg.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-28:
Giltun etterlyste vårt syn. Det finner hun jo i innstillingen. Vi går inn for at Regjeringen sørger for en egen statlig finansiering av palliativ pleie, der pengene følger pasienten. Det synliggjør at vi ønsker å styrke dette feltet. Det kan det ikke herske noen tvil om. Så til det representanten Fredriksen sa, at dette gjelder dem som all verdens medisinske bistand ikke kan redde. Den situasjonen vil vi jo alle før eller siden komme i. På et eller annet tidspunkt kommer vi til å dø – jeg kommer til å dø, og det kommer Jan-Henrik Fredriksen også til å gjøre. På et eller annet tidspunkt vil det altså være slik at all verdens medisinske bistand ikke kan redde oss – men det er jo ikke et argument for at vi skal avlives! Vi har jo hatt en sak i Norge om aktiv dødshjelp, der Sandsdalen ble dømt. Så kommer altså helsepersonell inn etterpå og sier at denne kvinnen kunne vi ha gjort en masse for – men Sandsdalen var jo ikke oppdatert på det! Vi opplever det samme som med Levi Fragell: Man blir så fokusert på at man skal hjelpe pasientene til å dø, at man faktisk ikke blir opptatt av at man kunne ha hjulpet dem til et bedre liv. Og det er egentlig ganske forferdelig å høre på. Jeg synes Levi Fragells tanker om dette ikke er bra.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Hvordan Arbeiderpartiet vil stemme her i salen, må representanten nesten spørre arbeiderpartirepresentantene i salen om. For min del vil jeg som minister si når det gjelder Regjeringens politikk: Det har gått fem år siden vi fikk iverksatt viktige deler av bioteknologiloven. Under arbeidet med denne loven hadde vi også bestemmelser knyttet til fosterdiagnostikk. Da vi laget loven, var det bred enighet her i huset om at vi skulle evaluere loven bredt etter fem år. Så skulle vi, på basis av den kunnskapen den evalueringen gav oss, ta stilling til hvorvidt vi skulle gå videre med eksisterende lov, eller om den skulle fornyes, moderniseres eller endres på noen områder. Jeg føler meg sterkt forpliktet til det opplegget. Det er avsatt midler i budsjettet for i år til en slik evaluering, og den vil starte i år. Dette er mitt svar på spørsmålet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg greier ikke helt å overskue helheten i den problemstillingen Sjøli her tar opp. Derfor må jeg rett og slett be om å få komme tilbake med et svar på dette. Vi har, så vidt jeg vet, et system i Norge der også jordmødre kan foreta ultralydundersøkelser. Det er knyttet en opplæring til det ved St. Olavs Hospital i Trondheim. Men om det er mulig å gjennomføre den på en slik måte som representanten Sjøli nå etterspør, vil det antakelig ikke være klokt av meg å svare på nå. Derfor må jeg be om å få komme tilbake til det.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Alt arbeid med slike nasjonale retningslinjer er omfattende og et viktig arbeid. Fordelen nå er at vi begynner å få erfaringer med det. Det ruller nå ut faglige retningslinjer og faglig veiledning fra Helsedirektoratet på område etter område. Jeg tør ikke her og nå si hvor lang tid det vil ta. Men som jeg gav uttrykk for i mitt innlegg, og som jeg har en veldig klar oppfatning av at komiteen er enig i, er at det er viktig å sette fortgang i arbeidet. Det skal jeg sørge for. Så må vi passe på at hastverk ikke blir lastverk. Vi må få gode retningslinjer. Til det å ha med Legeforeningen, Jordmorforeningen osv. vil jeg si at det ikke er viktig å ha med fagforeningene, men det er viktig å ha med jordmorkompetanse, legekompetanse og allmenn sykepleierkompetanse. Det er altså viktig å ha med kompetansen. Det er veldig vanlig at disse retningslinjene lages gjennom arbeidsgrupper som er bredt faglig sammensatt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
For det første er jeg enig i det som står i merknaden. Jeg er veldig opptatt av å tenke slik at alle private avtalespesialister er en del av sørge for-ansvaret. Når vi nå får en endring i strukturen og knytter de private avtalespesialistene tettere opp til de regionale helseforetakene, er det nettopp fordi jeg og Stortinget skal kunne stille tydelige sørge for-krav til de regionale helseforetakene, og peke på at i utøvelsen av sørge for-ansvaret må man også ta med de private avtalespesialistene. I den grad man sliter med sørge for-ansvaret, må man vurdere om man skal ha flere private avtalespesialister. Det spørsmålet er en del av den daglige dialogen mellom departementet og de regionale helseforetakene. Jeg kan gjerne forsikre meg om at de regionale helseforetakene har forstått dette i en fødselssammenheng.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg skal ikke gå inn i en debatt med noen, men jeg har bare lyst til å redegjøre litt for tenkningen bak de presiseringer som Regjeringen er innstilt på å gjøre når det gjelder følgetjenesten. Da har jeg lyst til å ta utgangspunkt i det forhold at det bærende prinsippet i Helse-Norge er at alle skal ha rett til nødvendig helsehjelp. Det er det som er grunnlaget for rettighetslovgivningen vår – altså nødvendig helsehjelp. Videre følger det av det at det bærende prinsippet er at sluttvurderingen knyttet til hva som er nødvendig helsehjelp, er en vurdering som gjøres av helsepersonell. Det kan være ulikt helsepersonell i ulike sammenhenger. I dette tilfellet, hvis det f.eks. er jordmor som følger opp graviditeten og er nærmest, kan det være det helsepersonellet som foretar sluttvurderingen. Hvis man har oppfølging av gravide hos fastlegen, kan det være det helsepersonellet som gjør sluttvurderingen. Men det er også veldig viktig å si at når man skal vurdere rett til nødvendig helsehjelp, og sluttvurderingen foretas av helsepersonell, skal den vurderingen gjøres i nær dialog med pasienten – i denne sammenheng den fødende. Det vi er veldig opptatt av i denne sammenhengen, er at helsepersonell skal være bevisste på at det å gi en følgetjeneste kan være helt rett nødvendig helsehjelp, selv om det rent medisinsk ikke er nødvendig, dersom det trengs for at den fødende skal føle seg trygg på veien til fødestedet. Dette vil selvfølgelig fanges opp gjennom arbeidet med de faglige retningslinjene og vil bli en viktig del av det. Det som så langt har vært det store problemet med tanke på det ansvaret som i dag er for følgetjenesten, er at mange rent praktisk ikke har greid å følge opp dette. Nettopp for å koble en praktisk virkelighet med denne lovforståelsen har vi sagt at staten nå skal ta ansvaret for følgetjenesten, og at det er helseforetakene, som jeg da skal følge tett opp, som må organisere seg slik at det blir en reell rettighet. Det betyr at det i visse områder finnes vaktberedskap for følgetjeneste, som representanten Dåvøy viste til. Det synes jeg er et godt eksempel på hvordan helseforetakene nå må rigge seg for at dette skal bli en reell rettighet. I så måte blir det en reell rettighet på linje med andre pasientrettigheter, altså at man har rett på nødvendig helsehjelp. Det er en beslutning som helsepersonell tar, men i nær dialog med den det gjelder.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg har ikke noe nytt å si om Regjeringens holdning til følgetjenesten, så det lar jeg ligge. Det som fikk meg til å ta ordet igjen, var diskusjonen om dem som deltar i LAR-behandling. Man kan si at det er veldig viktig å dele den problemstillingen inn i to. Det ene er spørsmålet om hva slags råd man gir til dem som deltar i LAR-programmene i forhold til det å bli gravid. Der er vi 100 pst. enige. Det er en veldig klar og sterk anbefaling at mens man går på metadon og Subutex, bør man absolutt ikke bli gravid. Det er en del av veiledningen i LAR, og man tilbyr også prevensjonsveiledning osv. til LAR-deltakere for å forhindre graviditet. Men det vanskelige spørsmålet er: Hva om noen likevel blir gravide mens de deltar i LAR? For meg er ikke det et politisk spørsmål. Jeg har spurt Helsedirektoratet, som min faglige rådgiver: Hva er det beste for barnet dersom en som går på metadon eller Subutex, blir gravid? Og da sier Helsedirektoratet til meg at det er det selvfølgelig en viss faglig uenighet om, men den oppsummerte anbefalingen er at det er bedre at den gravide gjennomfører graviditeten mens man går på metadon, og at man behandler barnets abstinens etter at det er født, enn å behandle barnets abstinens mens barnet er i mors mage. Så lenge det er den faglige anbefalingen, støtter jeg den. Hvis det skulle komme et nytt faglig råd om at man nå tror det er bedre å behandle barnet i mors mage, vil jeg støtte det. Det rådet som Helsedirektoratet gir, er i tråd med rådet fra Verdens helseorganisasjon. Men man har nå en full gjennomgang av dette spørsmålet en gang til, oppsummerer kunnskap, og skal komme med nye faglige retningslinjer i løpet av 2010. Man har en bredt sammensatt faglig komité som gjennomgår spørsmålet igjen. Hvis det da skulle komme, som sagt, en anbefaling om at nå ønsker man å behandle abstinensproblematikken mens barnet er i mors mage, så har det min fulle støtte. Det er umulig for meg som helseminister å stå her og si at Helsedirektoratet og Verdens helseorganisasjon anbefaler at vi behandler abstinensen til barnet etter at det er født, men det er jeg politisk uenig i. Jeg føler ikke at jeg kan drive helsepolitikk på den måten. Helsepolitikk er en miks av fag og politikk, og her mener jeg at vi er veldig på fagets felt. Så lenge den faglige anbefalingen er som den er, føler jeg veldig sterkt for å følge den, men å utfordre faget på om det er oppdatert, om det er gjennomtenkt, om det er gjennomarbeidet, det gjør jeg.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Det høres jo interessant ut å gjøre det, for jeg er veldig opptatt av at det er en helt åpenbar oppgave for det offentlige helsevesen i Norge å sørge for å ha mangfold og et godt helhetlig tilbud når det gjelder palliativ behandling. Jeg mener at dette faktisk er et område der det har skjedd veldig mye positivt de siste årene, f.eks. fikk den pasienten jeg besøkte i Telemark, som fikk dø hjemme, avansert smertebehandling i sitt eget hjem, noe vi for få år siden antakelig ville ha definert som en regionsykehusoppgave. Men vi må passe oss selvfølgelig når vi nå er opptatt av f.eks. hospicebevegelsen, at det ikke fører til ansvarsfraskrivelse, at det offentlige trekker seg tilbake. Det tror jeg faktisk ingen mener. Og hvis danskene har gjort seg noen erfaringer på dette området, vil jeg si at enhver debatt jo står seg på at vi vet mest mulig som grunnlag for debatten, så vi kan gjerne ta et søk på det.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg mener at de økonomiske oppleggene er veldig viktige for å få de rette effektene. Men mitt inntrykk er at er det noe som rundt omkring i kommunehelsetjenesten ikke vurderes ut fra en slik tradisjonell budsjettmessig analyse, er det prioriteringen av å hjelpe de menneskene som er i en palliativ situasjon, og som ønsker å bo hjemme. Det er mitt inntrykk, og så finnes det sikkert unntak fra den regelen. Vi har jo over statsbudsjettet en tilskuddsordning til lindrende behandling og omsorg ved livets slutt. Den posten ble styrket med 15 mill. kr i år, og i den forbindelse er det både kompetansegivende tiltak som kan gis tilskudd, og også etablering av plasser. I tillegg kan også etablering av plasser i privat regi i gitte sammenhenger få tilskudd. Så det er ingen vegring fra Regjeringens side mot å bidra til dette, slik at dette vil være hovedsvaret mitt i forhold til hvordan man skal få til flere.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Det er jo ikke bygd ut så veldig mange nye sykehjemsplasser etter at den tilskuddsordningen kom på plass, for det er en treghet i systemet med søknad og innvilgelse og bygging. Men mitt inntrykk er at dette opptar kommunene, og det er en viss positiv utvikling i den forstand at fra 2006 til 2008, altså de to årene, ble det 57 flere rene palliative senger i Norge. Så kan man diskutere om det er mye eller lite, men det viser i hvert fall at utviklingen går i rett retning. Det som kommer til å være en veldig viktig del av samhandlingsreformen, er oppbygging av det som kalles lokalmedisinske senter, altså flere kommunale behandlingssenger før, istedenfor og etter sykehus. I den sammenheng ser jo vi behov for palliative senger også som en veldig viktig del, altså et kommunalt helsesenter med større faglighet enn det vi i dag kjenner som sykehjemmene, som er en plass mellom sykehus og sykehjem, men som er et klart kommunalt ansvar i en ny, utvidet kommunal hverdag.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Mitt poeng er på mange måter det samme som det representanten Dåvøy nå hadde. Jeg tror det er et veldig viktig signal både til oss politikere og til helsemyndighetene at så mange i befolkningen i ulike undersøkelser uttaler seg positivt om aktiv dødshjelp. Jeg velger å se på det som et uttrykk for at folk vet lite om hva helsetjenesten kan stille opp med. Selvfølgelig er døden noe vi frykter, noe vi er redd for – særlig den smertefulle døden, som vi alle sikkert har hørt historier om. Derfor er jeg så opptatt av at den debatten som vi nå har, også gir oss en anledning til å fortelle at helsevesenet nå kan gå veldig langt for å hjelpe en. For å håndtere smerte, kvalme og motorisk uro har vi gode medisiner, og vi bruker dem. Er det nødvendig, brukes de i et så stort omfang at vi i en lindrende sammenheng også kan føre personer inn i koma. Så man behøver ikke å frykte at døden skal være preget av sterke smerter. Det er heller ikke slik at vi i livets sluttfase fratas vår rett til selv å bestemme over den behandlingen som vi skal utsettes for. Det er tydeliggjort gjennom faglige retningslinjer fra Helsedirektoratet at man selv i livets sluttfase selv kan bestemme om livsforlengende behandling skal fortsette. Man kan velge å avslutte antibiotikakuren. Man kan velge å avslutte cellegiftkuren. Man kan velge å avslutte kunstig ernærningstilførsel, kunstig væsketilførsel. Man kan, slik sett, styre hva som skal skje med en i livets sluttfase. Hvis man velger f.eks. å avslutte ernærings- eller væsketilførsel, er det et dramatisk valg. Da vil helsevesenet være der for å lindre det ubehaget man kan få ved et slikt valg. Jeg tror det er veldig viktig både at vi jobber hardt hver eneste dag for at helsevesenet skal være slik som jeg nå beskriver det, og at folk vet noe om dette, slik at det vi hører historier om – folk som planlegger sitt eget selvmord – i hvert fall ikke skjer fordi man frykter den smertefulle døden. Helsevesenet i Norge er heldigvis av en slik kvalitet at det fullt ut er mulig å bidra til at den siste tiden ikke er preget av smerter.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Representanten Dåvøy sier at hun i mange år har kritisert Regjeringen for å gjøre innkjøp på feil måte. Så veldig mange år kan det vel ikke være. Den forrige regjeringen kjøpte jo etter akkurat det samme regelverket, så det kan hende at man mikser litt, for det har vært et regjeringsskifte i løpet av de årene regelverket har fungert. Jeg tror det er viktig å si at det grovt sett er fire måter vi kan gjøre et kjøp på. Vi har det som kalles direkte kjøp. Men det som er utfordringen knyttet til direkte kjøp, er at det må være enighet om at det faktisk bare er én leverandør. Det offentlige kjøper f.eks. kunst ved direkte kjøp. Det er bare den ene kunstneren som kan levere det vi er ute etter, og da er det åpning for å kjøpe direkte. Så er det konkurranse uten forutgående kunngjøring. Der er det én unntaksbestemmelse, der man kan sondere terrenget og gå i dialog med ideelle organisasjoner. Det er det man har gjort i Helse Midt-Norge, Helse Vest og Helse Sør-Øst, særlig nå i siste år. Så er det konkurranse med forhandlinger. Det var det Helse Sør-Øst gjorde i fjor. Det er også en begrenset konkurranse, der kommersielle aktører kan være med og konkurrere med private, ideelle organisasjoner. Det siste, mest avanserte, mest krevende kjøpsopplegget som vi kan bruke, er anbud. Så langt har vi ikke i noen særlig grad brukt anbud på rusfeltet. Vi har brukt de andre kjøpsformene. Jeg synes det har vært forbausende lite kritikk for at vi ikke har brukt mer anbud, for på den måten har vi stengt mulige tilbydere ute. La meg så presisere at jeg, uansett om vi kjøper etter det ene eller det andre systemet, er opptatt av at vi, når vi går inn i en kontrakt, må være en ryddig og god kontraktspartner. Da skjønner jeg selvfølgelig at lengden på kontrakten er en viktig bit av dette. Der er det til en viss grad et skjønn, men ikke et 100 pst. skjønn der heller. I henhold til regelverket er det slik at hvis man skal kjøpe for lengre tid enn fire år, må det, slik forstår jeg det, i så fall begrunnes svært godt. Så langt har man ikke vurdert at det er mulig å kjøpe f.eks. tverrfaglig spesialisert rusbehandling med lengre kontrakt enn fire år. Men fire år er jo mye bedre enn ett år og to år. Jeg sier i hvert fall at vi må strekke oss i retning av å ha flest mulig kjøp med lengst mulig innhold i kontrakten.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg vil bare starte med å si at jeg mener at det er kapasiteten som er sakens kjerne, og å ha tilstrekkelig kapasitet. Så kan man si at det har utelukkende med bevilgninger å gjøre. Bevilgninger er veldig viktig, men det har ikke utelukkende med bevilgninger å gjøre. Så kan man si at her skulle man ha bevilget mer penger. Det vil alltid være en politisk diskusjon, men jeg minner om at Regjeringen har økt bevilgningene til russektoren med nesten 700 mill. kr etter regjeringsskiftet. I så måte mener jeg det er grunnlag for ros for det arbeidet vi har gjort. Så mer konkret til det som er interpellasjonens tema. Jeg er veldig opptatt av at vi må ha et mangfoldig tilbud. Jeg mener at offentlig sektor skal ha rusbehandlingstilbud i egen virksomhet. Det er riktig at vi også har egen kapasitet i egen virksomhet. Så mener jeg at i en del sammenhenger er det helt greit å kjøpe tjenester fra det som kalles private, kommersielle aktører på dette feltet. Det gjør vi også. Men så er jeg nok mer enig med representanten Dåvøy i at det er en forskjell på private, kommersielle aktører og private, ideelle aktører. De ideelle aktørene har etter min mening en added value – de har et verdibasert grunnlag og har et tungt innslag av frivillighet. Nettopp det også å ha med institusjoner med verdibasert utgangspunkt og med tungt innslag av frivillighet gjør at vi også sørger for større mangfold. Det tror jeg vi trenger i russektoren. Derfor er jeg veldig opptatt av at vi skal ha kjøpsprosedyrer som gjør at vi sørger for at noe har vi i egen virksomhet, vi skal ikke kjøpe alt. Vi skal ha kjøpsprosedyrer som sørger for at vi kan ha åpenhet og konkurranse der det er riktig, men det er også riktig å bruke unntaksbestemmelsen for å sikre seg at noen av leverandørene er private, ideelle organisasjoner. Så vil jeg bare gjenta det jeg har sagt om at jeg er veldig opptatt av at når de regionale helseforetakene kjøper, skal de være gode og skikkelig profesjonelle kjøpere. Da er jeg enig i at kontraktslengde er en veldig viktig bit, og det jobber vi med. Men vær klar over at enhver medalje har en bakside. Ta f.eks. at Frelsesarmeens Håpets dør ønsker seg inn i igjen. Jo lengre kontrakter vi gav til andre den gangen Håpets dør tapte, desto lengre tid vil det gå før de får muligheten til igjen å komme inn i virksomheten. Så enhver medalje har en bakside, også denne. Det er i summen av alle disse hensynene vi må forsøke å stake ut en fornuftig politikk.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-05-28:
Dette er en viktig sak. Jeg kommer fra en landsdel og et fylke med store avstander som kan virke uoverkommelige i visse situasjoner. Ekstra følbart er dette når man har bruk for sykehus, og som her: når man har bruk for en fødestue eller en fødeklinikk. Regjeringen har gjort det til et slagord å ta hele landet i bruk, men møter seg selv i døren i denne saken. Senterpartiet, som liker å framstille seg som distriktsparti nr. 1, burde gjort det til en fanesak å få på plass en ledsagertjeneste for gravide med lang reisevei til stedet hvor fødselen etter planen skal skje. Partiet skuffer stort her i dag. Det er ikke få barn i Norge som har sett dagens lys på vei til sykehus eller fødestue fordi reisen ofte kan være lang. Heldigvis går det som regel bra, men det er disse barna og deres mødre Høyre vil gi en tryggere start i livet. Det er uforståelig om Stortinget heller ikke i dag er i stand til å manne seg opp til å fatte vedtak om en kompetent følgetjeneste, der enten jordmor eller lege kan bistå kvinner i den kanskje mest sårbare situasjonen man kan tenke seg. Paradoksalt nok har Stortinget gitt husdyr i Norge bedre vern enn gravide kvinner. Dyrevernloven setter nemlig bom for transport av drektige kuer og hester de to siste ukene før fødsel. Kvinner i Distrikts-Norge, derimot, har regjeringspartiene ingen motforestillinger mot å utsette for – i verste fall – flere timers kjøring uten det tilsyn kvinner i tettbygde strøk får tilbud om når fødselen er i gang og de raskt kan være fremme på fødestedet. Høyre mener tiden er overmoden for at rettigheten til en ledsagertjeneste for gravide lovfestes. Svært mange kvinner i Norge har lang reisevei til stedet der de skal føde, og tilbud om følgetjeneste vil gi kvinner viktig og nødvendig trygghet i slutten av svangerskapet. Lovfesting av en følgetjeneste for fødende vil i Nord-Norge og i Distrikts-Troms innebære at mange kvinner kan gis langt bedre oppfølging og en langt tryggere transport til fødestedet. Om Regjeringen virkelig mener alvor med at det skal være attraktivt også for unge mennesker som er i en situasjon hvor de setter barn til verden, å bo i Distrikts-Norge, er et godt helsetilbud og i denne sammenheng forsvarlig transport til fødestedet etter Høyres mening av avgjørende betydning. Dette er viktig for de kvinnene det gjelder, og for de mange distriktskommunene, som dermed vil kunne gi sine vordende mødre og fedre et kvalitativt bedre tilbud i fødesituasjonen.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-28:
Dette er en viktig stortingsmelding. Det er faktisk slik at det viktigste mange av oss gjør her i livet, er å føde barn. Det er en stor opplevelse for familien, nå også for fedre som i noen år har fått lov til å være med på fødselen. Det er viktig at rammene rundt et svangerskap og en fødsel er kvalitativt gode. Godt svangerskap avhenger av at man får god omsorg i svangerskapet, og ikke minst under fødselen. Jeg vil også berømme saksordføreren. Jeg syns det er blitt en veldig god behandling av meldinga. Vi er jo de to første jordmødrene på dette stortinget, og det er veldig bra at en jordmor har tatt hånd om denne meldinga. Jeg vil langt på vei støtte det som er sagt i forbindelse med følgetjeneste. Men vi har et stort problem i Norge: Vi har ikke nok jordmødre ute i kommunene. Det første man nå må få på plass for at kvinnen skal kunne velge om hun vil gå til jordmor, lege, eller hva hun vil i svangerskapet, er jordmødre rundt omkring i landet, slik at man kan ha en følgetjeneste som er god. Mange sitter rundt omkring med 20 pst. og 25 pst. stillinger, som det er helt umulig å kunne leve av, og mange steder får man ikke pensjonspoeng. Jeg mener det første som må skje, også i forhold til samhandlingsreformen, er å bemanne opp jordmortjenestene rundt omkring i kommunene. Jeg er selv ansatt både i kommune og på sykehus fifty-fifty, når jeg ikke er her. Det er klart at dette er helt avhengig av at vi får styrket jordmortjenestene ute i kommunene. Jeg hørte min gode partikollega, representanten Ballo, ha et innlegg her om små fødeavdelinger. Nå er jo jeg hjemmefødselsjordmor også, og jeg mener at kvinner skal ha et desentralisert og godt fødselstilbud, og skal kunne få lov til å velge. Det er ikke slik at fordi man er på en stor fødeavdeling, kan det ikke gå galt. Det er faktisk slik at de store fødeavdelingene i mye større grad griper inn i en fødsel, noe som kan gi komplikasjoner. Det er ikke lenge siden Verdens helseorganisasjon faktisk konkluderte med at det er tryggere for frisk mor å føde barnet hjemme enn å føde på store sentrale fødeavdelinger – det er en risiko ved det, også på infeksjonssiden. Fra SVs side har jeg bare lyst til å si at et desentralisert og godt fødselstilbud er viktig, slik at kvinner og menn kan velge den fødselsopplevelsen de vil ha.