Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-03-04:
La meg innledningsvis uttrykke honnør til representanten Bjarne Håkon Hanssen for å ha stilt et viktig spørsmål og reist en debatt som det er viktig at føres også i denne sal, særlig fordi den reiser flere prinsipielle spørsmål. Jeg vil få komme tilbake til den spesifikke problemstillingen som er omtalt i interpellasjonen, men benytte en mer generell tilnærming innledningsvis. Gjennom de to siste årene er ventetidene gått ned i norske sykehus, også for barn. Tall fra Norsk Pasientregister forteller at antall pasienter under 15 år som venter på behandling, er redusert med 15 pst. de siste to årene, samtidig som antall henvisninger er økt. Det er særlig skjedd en økning innen psykisk helsevern, der det ifølge tall for tredje kvartal 2003 mottas 65 pst. flere pasienter enn for to år siden. Samtidig er ventetiden redusert med 15 pst. Bedre kapasitet i barne- og ungdomspsykiatrien fører til at langt flere henvises, og vi har hatt en økning på 50 pst. i løpet av to år. Dette er også årsaken til at ventetidene ikke er redusert mer. Av alle barn under 15 år som mottas i sykehus, blir nesten en tredjedel mottatt i nyfødtperioden. Vel en tredjedel blir mottatt som øyeblikkelig hjelp. Det er den siste tredjedelen som venter i kortere eller lengre tid for undersøkelse og behandling. Samlet mener jeg at situasjonen er under god kontroll, men jeg erkjenner at vi har noen utfordringer. Det er enkeltpasienter som venter for lenge, og statistikken har noen klare mangler. Våre pasientstatistikker forteller om antall henvisninger, ikke om antall personer. Vi arbeider for øvrig med et opplegg for å bedre datagrunnlaget gjennom en utvikling av et personentydig norsk pasientregister, slik Stortinget ble orientert om ved framleggelsen av årets budsjett. Ved siste årsskifte ventet 22 500 barn på vurdering og/eller behandling i våre sykehus. I løpet av året henvises om lag 100 000 barn og unge til spesialisthelsetjenesten. Vi har ikke tall som kan fortelle oss hvor mange av disse som har en alvorlig sykdom. I pasientregistreringen skilles det mellom pasienter uten og pasienter med «rett til nødvendig helsehjelp», som er formuleringen hentet fra pasientrettighetsloven. Men tallene mellom regionene spriker så mye at det her åpenbart er svært ulik praksis for registrering. For pasienter under 15 år varierer dette fra 40 pst. i én region til nesten 90 pst. i en annen. Prioriteringsforskriften til pasientrettighetsloven slår fast at en pasient har rett til nødvendig helsehjelp fra spesialisthelsetjenesten når følgende tre betingelser alle er oppfylt: For det første: Pasienten risikerer tidligere død eller ikke ubetydelig nedsatt livskvalitet dersom helsehjelpen utsettes. For det andre: Pasienten kan ha forventet nytte av helsehjelpen. For det tredje: De forventede kostnadene står i et rimelig forhold til tiltakets effekt. Bestemmelsene er identiske for barn og for voksne. Men i den konkrete vurderingen, der livslengde og forventet nytte skal telle inn, vil det selvsagt ha betydning at et gunstig resultat behandlingsmessig kan gi barnepasienten mange gode år. Alle som henvises til spesialisthelsetjenesten, har rett til vurdering innen 30 virkedager. Det følger direkte av pasientrettighetsloven, og det gjelder på samme måte for barn og voksne. Er man misfornøyd med vurderingen, kan man be om en annenhåndsvurdering. Ved vurderingen skal det tas stilling til om pasienten har rett til nødvendig helsehjelp. De endringene i pasientrettighetsloven som Stortinget vedtok rett før jul, innebærer som kjent at det for pasienter med slik rett skal settes en individuell frist for når behandling skal gis. Om denne fristen ikke overholdes, vil pasienten uten opphold ha rett til behandling fra privat tjenesteyter eller tjenesteyter utenfor riket. Samtidig er de begrensninger som kapasitetsproblemer tidligere la, fjernet. Jeg tror de nye bestemmelsene i pasientrettighetsloven vil bidra til at pasientenes rettigheter vedrørende tilgang til helsetjenester overholdes bedre. Manglende innfrielse av rettighetene vil bli klarere synliggjort, og det ligger incitamenter i ordningen, noe som igjen vil bidra til å innfri denne retten innen fristens utgang. Interpellasjonen er stilt med utgangspunkt i et konkret medieoppslag om en enkelt pasient. Jeg har fått opplyst at den aktuelle pasienten tas inn til undersøkelse og vurdering i disse dager. Hvilken behandling som så blir tilrådd og iverksatt, avgjøres ut fra dette. Spesialsykehuset for epilepsi – SSE – dobler sin utredningskapasitet i løpet av inneværende måned. Jeg har også fått opplyst at Helse Sør har bedt Rikshospitalet, som omfatter SSE, ferdigstille forberedelsene for videre utbygging, med sikte på at byggeprosessen ved SSE kan starte umiddelbart over nyttår, i 2005. Helse Sør vil vurdere oppgavefordelingen innen dette høyspesialiserte fagområdet for å klargjøre hvilke alternativer som finnes innen regionen og i landet for øvrig. Rikshospitalet starter parallelt et internt prosjekt for å se på organiseringen av hele nevroområdet, altså nevrokirurgisk virksomhet, nevrologisk avdeling og Statens senter for epilepsi, for å vurdere om det er mulig å samordne funksjoner, strømlinjeforme pasientforløp og øke utredningskapasiteten for de alvorligst syke. Dette gjøres for å bruke de samlede ressursene enda bedre. De tilbakemeldingene jeg har fått fra Helse Sør, gjør meg trygg på at man innen rimelig tid vil bedre situasjonen for de pasientgrupper dette gjelder. Men jeg vil samtidig understreke nødvendigheten av at barn med alvorlig sykdom skal og må få et tilbud innen forsvarlige frister. Hva som er akseptabel ventetid, vil måtte variere, bl.a. avhengig av hvor store plager pasienten har. Som ellers i medisinen vil det for enhver tilstand måtte gjøres konkrete prioriteringer. Det betyr at den instans som mottar en henvisning, må sikre seg nødvendige opplysninger for å gjøre en forsvarlig vurdering, og så prioritere ut fra medisinske kriterier og i tråd med bestemmelsene i prioriteringsforskriften. Også andre barneavdelinger enn SSE har ventetid for barn med mulig eller kjent epilepsi. Denne varierer, fra innleggelse samme dag og opp til tre måneder, helt avhengig av hva den konkrete situasjonen for det enkelte barn er. Jeg vil benytte anledningen til å trekke fram at det ikke bare er problemer i denne sammenheng. For få uker siden slo Dagens Medisin fast at når det gjelder barnekreft, er Norge i internasjonalt toppskikt. Dette skyldes ikke minst det nordiske samarbeidet. Som små land må vi samarbeide, til beste for pasientene. Også andre sider av den medisinske utviklingen, bl.a. våre vaksinasjonsprogrammer, vår lave dødelighet i spedbarnsperioden og vår nyfødtmedisin, vet vi vekker internasjonal oppsikt, med rette. Interpellanten var inne på psykisk helse. I Regjeringens strategiplan for barn og unges psykiske helse, «… sammen om psykisk helse …» som ble lagt fram i september 2003, omtaler vi hvordan Regjeringen vil styrke og videreutvikle innsatsen for barn og unges psykiske helse. Planen har en klar helsefremmende og forebyggende profil, med vekt på å styrke barn og unges egne ressurser og evne til mestring. Planen peker også på de særlige utfordringene tiltaksapparatet har i tilknytning til barn som har risiko for eller som allerede har utviklet psykiske lidelser. Strategiplanen skal derfor bidra til å sikre et mer helhetlig tjenestetilbud som er tilpasset brukernes behov, og med bedre koordinering mellom ulike hjelpere og tjenester. Planen inneholder en rekke konkrete tiltak for å bedre situasjonen for alvorlig syke barn. La meg kort nevne fem: egen pasientrettighetsinformasjon tilpasset barn og ungeøkt innsats for forebygging av selvmordfritt sykehusvalg innen psykisk helsevern også for barn og ungebedre tilbud til pasienter med alvorlige spiseforstyrrelsermål om maksimum ti dagers ventetid for vurderingssamtale Vi kommer til å ta i bruk nye og flere kvalitetsindikatorer for sykehusene. Her er kravet til individuell plan innen barnehabilitering og måling av pasienttilfredshet innen psykisk helsevern av særlig betydning. Det samme er registrering av ventetid til første konsultasjon og andel diagnostisk vurderte pasienter innen barne- og ungdomspsykiatrien. La meg benytte anledningen til å minne om at de regionale helseforetakene er tilført en rekke nye oppgaver gjennom de første to årene av sykehusreformen, og de har også fått nye virkemidler. De regionale helseforetakene skal spille på ressursene i hele regionen og tenke langsiktig, også i opplegget omkring den enkelte pasient. Helseforetakene skal benytte summen av de virkemidlene de nå har til disposisjon, slik at en mer helhetlig tilnærming ivaretas. La meg avslutningsvis nevne et område som jeg mener har særlig betydning for barn med langvarig eller kronisk sykdom: barnehabilitering. Helsedepartementet utarbeider nå en strategiplan for habilitering av barn, inklusiv tilbud fra helsetjenesten til barn med nedsatt funksjonsevne, til kronisk syke barn, og til deres foreldre. Hovedprinsippet er at barn med nedsatt funksjonsevne så langt som mulig skal ha en barndom som gir vekst og utvikling som andre barn, og de skal lære seg å mestre hverdagen innenfor de muligheter de har. God ivaretakelse av barn med varig nedsatt funksjonsevne gjør at tjenester både fra kommunehelsetjenesten og fra spesialisthelsetjenesten er påkrevd. Barnehabiliteringstjenesten er sentral for denne pasientgruppen, som i realiteten omfatter alle barn med nedsatt funksjonsevne og med behov for tverrfaglige habiliteringstjenester. For å bedre tilbudet til barn med nedsatt funksjonsevne vil Helsedepartementet derfor fokusere på tjenester som er viktige i en habiliteringsprosess. Vi får ikke til det ved å fokusere på et enkelt ledd, det trengs samordning og vilje til samarbeid på tvers av nivåene, og det trengs ikke minst individuelle planer der alle instanser medvirker rundt den enkelte pasient. Denne debatten er viktig, fordi den konkretiserer noen av utfordringene vi alltid har med prioritering og med vanskelige valg som følger av det. Min klare oppfatning er at barn blir tatt på alvor, det er gjennomgående slik at barn ikke venter lenger enn forsvarlig. Men vi må samtidig erkjenne at vi har noen klare forbedringspunkter, ikke minst der tilbud er under oppbygging, som i barne- og ungdomspsykiatrien. Jeg vet at de regionale helseforetakene griper fatt i disse utfordringene. Jeg har forståelse for at oppbygging og endringer må ta noe tid, men jeg kan samtidig forsikre om at jeg deler interpellantens utålmodighet; svakheter skal og må forbedres. Med den summen av ansvar, og ikke minst den helheten av virkemidler som nå er lagt til de regionale helseforetakene, har også vi som overordnede myndigheter fått et verktøy som gjør dette mulig.