André Oktay Dahl (Høyre), 2004-06-07:
Denne rapporten avdekker to hovedproblemer. For det første at det i undersøkelsesperioden har blitt slurvet, til dels grovt, med selve praktiseringen av lov og forskrift om offentlige anskaffelser og de konkurranseforutsetninger som ligger til grunn for lovverket. Det gjelder både ved selve vurderingen av om det skal innhentes tilbud eksternt, og ved nærmere gjennomføring av selve anskaffelsen av konsulenttjenesten. Er det f.eks. sikkert at det er dokumentert at det billigste alternativet ble valgt? For det andre, og nesten det aller viktigste, viser rapporten at det er grunn til å sette spørsmålstegn ved i hvilken grad den enkelte statlige virksomhet greier å bruke de konsulenttjenestene de anskaffer, på en fornuftig måte. Når det gjelder selve anskaffelsesprosessen, er det for Høyres del viktig å understreke at det praktiske ansvaret for den nærmere gjennomføringen ligger hos den enkelte virksomhet, og forutsetter, slik som både departement og Riksrevisjonen ser det, at virksomhetsleder er seg sitt ansvar spesielt bevisst. Når bare 11 pst. av virksomheten har skriftlig strategi for kjøp av konsulenttjenester, halvparten mangler retningslinjer, 73 pst. minst én gang har unnlatt å inngå kontrakter skriftlig, flesteparten slurver med protokollføringen og seks virksomheter har omgått regelverkets terskelverdier ved å splitte opp oppdragene, er det klart at det er behov ikke minst for økt informasjon om hvorledes regelverket er å forstå, og for at departementet følger opp sin informasjonsvirksomhet overfor den enkelte virksomhet for å gjøre den og dens ledere bedre rustet for fremtiden. En del tiltak er heldigvis allerede gjennomført. Den generelle veilederen om regelverket har siden denne rapporten ble fremlagt, blitt utbedret, og en ny veileder, Miljø og regelverket for offentlige anskaffelser, har blitt utgitt. Meg bekjent utgis det også nå i talende stund en praktisk veileder om hvordan offentlige innkjøpere kan bedre sin innkjøpspraksis med hensyn til bedre etterlevelse av regelverket. Regjeringens etablering av Klagenemnda for offentlige anskaffelser har videre gjort det vesentlig enklere for leverandører å få behandlet klager på innkjøperes fremgangsmåte og praktisering av regelverket. I mars i år hadde nemnda mottatt ca. 300 klager, hvorav 217 på det tidspunktet det ble gitt beskjed til Stortinget, var ferdigbehandlet. Det er også meg bekjent blitt overlevert en rapport om erfaringene fra nemndas første virkeår. Erfaringene herfra vil være viktige. I en egen rapport om ulovlige, direkte anskaffelser foreslås det videre tiltak som skal gjøre det vanskeligere for oppdragsgivere som ikke kjenner sitt ansvar, å overholde den lovpålagte plikten til å gjennomføre konkurranse om kontrakten. Avhengig av hva man kan trekke ut fra alle disse ulike gjennomgangene, kan det bli aktuelt å korrigere regelverket på enkelte områder, slik Regjeringen allerede ved flere ulike anledninger har varslet Stortinget om. Det er viktig for Høyre at dette følges opp. Alle de negative funnene i Riksrevisjonens rapport, som forhåpentligvis vil bli langt færre på basis av de nevnte gjennomgangene, er imidlertid ikke noe argument i seg selv mot å kjøpe inn konsulenttjenester, slik Høyre ser det, selv om noen kanskje vil hevde det. Det foreligger mange gode grunner til å kjøpe inn konsulenttjenester. Statlige virksomheter bør i utgangspunktet fokusere på kjerneoppgavene sine og på tjenesteproduksjon, og det er derfor på visse områder behov for, og ønskelig, at det innhentes spisskompetanse utenfor virksomhetene selv. Men forutsetningen for at den enkelte virksomhet skal ha reell nytte av bruken av konsulenter, er at den enkelte virksomhet og dens leder har et bevisst forhold til hva den vil ha vurdert hos seg selv, av noen som har til oppgave å se virksomheten utenfra, og ikke minst til hvordan de har tenkt å benytte seg av den økte kunnskapen som konsulenter forutsetningsvis frembringer på basis av det eksterne perspektivet de har til å forbedre det indre liv, i den grad man kan kalle det det, i den enkelte statlige virksomhet. Denne rapporten viser, som nevnt, og som saksordføreren også var inne på, at det fortsatt er et ganske stort forbedringspotensial på begge punkter, all den tid skriftlig utformede kontrakter, klare retningslinjer og rutiner for så vel bestilling av konsulenttjenester som for kompetanseoverføring til den enkelte virksomhets medarbeidere når først en rapport ligger på bordet, er mangelvare mange steder. Både komiteens flertall og mindretall ser med kritisk blikk på den utstrakte bruken av konsulenttjenester innenfor f.eks. IT-området, som omfatter halvparten av konsulentutgiftene i denne undersøkelsen. Det er ikke det at det er feil å innhente hjelp utenfra – antakeligvis er det helt riktig, da utviklingen på IT-området skjer raskere og raskere. Utfordringen her er først og fremst om det skjer en kompetanseoverføring til personalet, slik at behovet for konsulenter eventuelt kan reduseres senere. Mange privatpersoner har vel også opplevd å få beskjed om at den ene som kjenner datasystemene godt nok til å gi svar, dessverre ikke er der når behovet for svar er størst. Det gjelder ikke bare små virksomheter. Jeg har for så vidt egne erfaringer både som privatperson og som politiker i en kommune med kanskje noen tusen ansatte, da jeg istedenfor å få svar på noe da jeg trengte det, måtte vente i tre uker, fordi den ene damen som tilfeldigvis satt helt alene med all kunnskap om et tema, og som kunne ha trykket på den riktige knappen og fått frem de tallene jeg trengte i forgårs, dessverre var på ferie. Det er ikke et representativt bilde, men de fleste har vel erfart at den type eksempler finnes. Denne rapporten er et nyttig bidrag til å få oppklart hvorfor så er tilfellet, og jeg forutsetter for Høyres del at funnene i denne rapporten følges opp aktivt av Regjeringen. For øvrig viser jeg til det saksordføreren på vanlig nøktern og bra måte fikk fremført, og til komiteens avsluttende merknader.