Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2012-04-12:
Denne viktige debatten dreier seg om familier hvor et av barna har særlig store pleie- og omsorgsbehov. Saken handler dermed altså om enkeltmennesker. Ofte sier vi stortingsrepresentanter at vi ikke kan gå inn i enkeltsaker. Det er korrekt. Det er ikke vi som er saksbehandlere – heldigvis. Vi er lovgivere og skal vedta regelverket. Likevel er det nettopp enkeltsakene som forteller oss om regelverket som vi vedtar, fungerer etter intensjonene. Vi har den senere tid sett flere eksempler på familier som blir stilt i meget vanskelige situasjoner når de ikke får fornyet sine pleiepenger – sist nå om Markus på TV 2-nyhetene på mandag. Vi snakker om familier som har særlig krevende omsorgsoppgaver for sine sterkt funksjonshemmede barn. Mange av disse foreldrene ønsker å følge opp barna sine så langt som overhodet mulig, i hvert fall til barna blir myndige og får sin egen bolig, hvor de kommunale tjenestene kan komme sterkere inn i bildet. Fram til barna er myndige, ønsker de at barna skal kunne bo hjemme på samme vis som sine funksjonsfriske barn. Derfor ønsker de også å ta store deler av omsorgsoppgavene selv. Jeg har forståelse for at mange familier opplever det belastende å ha pleie- og omsorgspersonell gående inn og ut av hjemmet hele døgnet, og at dette også er en av begrunnelsene for at de ønsker å ta store deler av omsorgsoppgavene selv mens barna er små. Ved bortfall av pleiepenger kommer mange av disse familiene i økonomiske vanskeligheter. De får rett og slett problemer med å håndtere sine økonomiske forpliktelser og forsørge familien. Et eksempel er en mor jeg kjenner fra mitt hjemsted. Hun hadde 14 000 kr i måneden i pleiepenger for å ha hovedomsorgen for sin funksjonshemmede datter. Etter at hun ikke fikk fornyet denne stønaden, er hun tildelt 6 000 kr i omsorgslønn fra kommunen. Reduksjonen i den offentlige stønaden har gjort at familien bl.a. har måttet be banken om utsettelse på huslån. Denne situasjonen vil etter morens utsagn sannsynligvis resultere i at hun må ta seg vanlig arbeid, og at de må sette bort omsorgen av datteren til kommunen. Og det er ikke det familien ønsker nå når datteren fortsatt er mindreårig. De ønsker å være mest mulig sammen som familie. Jeg er glad for at regjeringen, med helse- og omsorgsministeren og arbeidsministeren i spissen, gjør et grundig og godt arbeid for å se på de sammensatte behovene og utfordringene som disse familiene har, inkludert de økonomiske utfordringene det å ha et sterkt funksjonshemmet barn, innebærer. Jeg er fornøyd med at Kaasa-utvalgets enstemmige utredning nå er ute på høring. Der får vi belyst konsekvensene av utvalgets forslag, inklusiv konsekvensene forslagene får for de familiene som har sterkt funksjonshemmede barn. Helse- og omsorgsministeren varslet i sitt hovedinnlegg at regjeringen etter høringen vil komme tilbake til Stortinget med de løsningene regjeringen mener er nødvendige. Det er bra, og jeg ser fram til at det kommer til Stortinget. Naturlig nok tar dette grundige arbeidet tid. Det har jeg som stortingsrepresentant stor forståelse for. Vi kan ikke forhaste oss i grundige, viktige prosesser. Men samtidig har jeg også forståelse for at flere av de aktuelle foreldrene synes det tar for lang tid. Fram til vi får de avklaringene som helse- og omsorgsministeren skisserte i sitt innlegg, vil kanskje noen av foreldrene se seg nødt til å sette bort omsorgen av sine barn til det offentlige, slik at de kan ta seg vanlig arbeid for å forsørge sin familie. Det vil være den direkte konsekvens av at de har mistet sine pleiepenger. Som folkevalgte har vi alle en drivkraft for vårt engasjement. Jeg ønsker helt til slutt å referere en læresetning jeg har med meg fra en god partifelle, som for øvrig også har vært stortingsrepresentant. Han heter Ottar Kaldhol og er fra Ulstein kommune i Møre og Romsdal. Han sier: «Politikk handler om mennesker, og bare om mennesker.» Det må vi aldri glemme når vi behandler saker som får store konsekvenser for enkeltmennesker.