Svein Harberg (Høyre), 2010-04-15:
Bakgrunnen for at jeg i dag tar opp problemstillingen omkring utstrakt bruk av midlertidige stillinger i universitets- og høyskolesektoren er at jeg gjennom høringer og i dialog med de ansattes organisasjoner denne vinteren har fanget opp bekymringsmeldingene som påpeker en altfor høy andel midlertidig ansatte og hva det betyr i kampen for å beholde kompetanse og ikke minst rekruttere nye og gode medarbeidere. Det bekymrer meg at jeg opplever mangel på oppfølging av disse signalene fra politisk ledelse i departementet. Det er ingen tvil om at det er et behov for fleksibilitet ved ansettelser ved universiteter og høyskoler, som i mange andre arbeidsgrupper. Det er også helt naturlig at det er en høyere andel midlertidige stillinger blant vitenskapelig ansatte – enkelte stillinger er jo av natur midlertidige. Vi ønsker på ingen måte å legge hindringer for denne nødvendige fleksibiliteten, den som lovverket er ment å fange opp. Det er likevel ingenting som skulle tilsi at vi skal ha en årlig jevn og betydelig prosentvis økning. Det er heller ingenting som tilsier at tallet skal være tre–fire ganger så høyt som i arbeidslivet for øvrig. I 2008 var andelen midlertidig ansatte i alle næringer samlet 9 pst. I undervisnings-, forsknings- og formidlingsstillinger ved universiteter og høyskoler var andelen 43,7 pst. – 43,7 pst.! Om en ser på alle ansatte ved universiteter og høyskoler under ett, er andelen likevel 32 pst. Dette er etter mitt syn en klar indikasjon på at regelverket ikke brukes etter intensjonen, og det burde helt klart ha vekket statsrådens interesse. Hvorfor er det blitt slik? Hva kan gjøres for å få til en endring? Disse altfor høye tallene underbygges av historier om sentrale kompetansepersoner som har gått i midlertidige stillinger i 10–12 år, ja helt opp til 14 år. Dette er selvsagt ingen akseptabel situasjon. Det utvises en genuin interesse for arbeidet når en fortsatt er der etter en slik behandling. For den ansatte gir det stor usikkerhet, det må føles som lav anerkjennelse, og for den ansatte og familiene betyr det stor økonomisk usikkerhet. I et rekrutteringsperspektiv er dette også klart negativt. Vi har klare tilbakemeldinger på at gode kandidater ikke ser det som attraktivt å søke stillinger på disse vilkårene. Dermed mister sektoren viktig fornying og styrking av kompetansemiljøene, og spesielt unge i etableringsfasen vil naturlig nok være skeptiske til å gå inn i denne usikkerheten. Unge, og spesielt unge kvinner, blir underrepresentert i stillingene. Dette er svært uheldig og er i seg selv grunn til å ta en debatt om dette. Hvordan skal vi for framtiden sikre allsidige og gode kompetansemiljø blant akademisk ansatte med en slik personalhåndtering? Manglende rekruttering vil være en stor trussel mot den satsingen vi som nasjon ønsker å ha på høyere utdanning, og på kvaliteten i oppfølgingen av den enkelte student. Høyre er derfor enig med Handlingsromutvalget i at det må tas et initiativ for å finne muligheter for rekruttering av yngre akademikere i faste stillinger. I tillegg til kompetanse- og rekrutteringsproblematikken som jeg nå har påpekt, vil jeg også peke på den urimelighet som oppstår når private utdanningsinstitusjoner har andre lover å forholde seg til enn de statlige. De private gjennomfører da også sine utdanningstilbud med et antall midlertidig ansatte som tilsvarer eller er mindre enn gjennomsnittet i arbeidslivet. Staten skal ta på alvor sitt ansvar for å være en god arbeidsgiver. Det er da først og fremst underlig at nettopp staten gjennom tjenestemannsloven er gitt utvidet mulighet til å ansette midlertidig. Jeg vil jo si at dersom det skulle være en forskjell innen arbeidslivet når det gjelder dette, burde en heller vurdere om staten burde gå foran som et godt eksempel og sørge for å ha lavere andel midlertidig ansatte enn arbeidslivet for øvrig. Slik er det altså ikke – tvert imot. Vi opplever altså en privat sektor som forholder seg til arbeidsmiljøloven og har en lav andel midlertidig ansatte, og en statlig sektor som har en helt annen lovhjemmel og ikke minst personalstrategi på dette punktet. Dette er en underlig situasjon. Statsråden hadde for en stund siden behov for å sjekke ut om virkeligheten i sektoren virkelig var så ille som noen ville ha det til. Det har hun langt på vei fått bekreftet gjennom rapporten fra Handlingsromutvalget. Et av de viktige punktene som der ble tatt opp, var nettopp den store andelen midlertidige stillinger. Utvalget kom derfor med en klar anbefaling om å redusere antallet og viser til at det er uheldig at andelen ved de statlige universiteter og høyskoler er høyere enn i arbeidslivet for øvrig. Statsråden vil nok vise til at det nå er grepet fatt i dette, det skal jo opprettes enda en virkelighetsgruppe – «Tall og tiltak» – men her trengs det ikke utredning for å finne tall, dem har vi jo. Om ikke statsråden har dem, kan hun få tallene fra meg brutt ned på stillingskategorier. Det underlige er at statsråden heller ikke følger rådet fra Handlingsromutvalget, som vil ha andelen ned på samme nivå som i arbeidslivet for øvrig, men lager et eget mål om å få bruken ned på nivå med sammenlignbare kunnskapsyrker. Jeg lurer på hva det betyr. Hvilket mål er det statsråden her har valgt? Hva er det hun skal sammenligne med, og hva blir målet? Etter nærmere fem år med ansvaret og et flertall i ryggen har SV altså etter statsrådens mening tatt grep. Det kan være flott med en slik partssammensatt arbeidsgruppe som kommer med forslag til tiltak, men da må jo regjering og storting først komme med et mål for det arbeidet som skal gjøres. Jeg utfordrer derfor i denne interpellasjonen statsråden til å fortelle Stortinget om hva de har gjort med dette disse årene. Jeg utfordrer også statsråden til å komme til Stortinget med en klar og forpliktende nedtrappingsplan, med mål for arbeidet. Forutsigbarhet er et viktig moment for det enkelte universitet og den enkelte høyskole, som tross alt til syvende og sist må ta de nødvendige grep. Ved å vedta en slik plan vil en også kunne få klare svar fra sektoren om hva som må til for å kunne gjennomføre reduksjonen, hva det er som utløser denne utstrakte bruken av midlertidige stillinger, og om hva som skal til for å ha det nødvendige handlingsrom. Bondevik II-regjeringen så den uheldige utviklingen i bruk av midlertidige stillinger i universitets- og høyskolesektoren og ville derfor endre lovverket slik at det var lik behandling av alle i arbeidslivet. Dette var klart for innføring fra 2006. Dessverre satte regjeringsskiftet en stopper for det. Når statsråden nå likevel sier at dette må det gjøres noe med, vet hun altså at hun kan hente støtte fra de partiene som ville gjøre noe med dette for fire–fem år siden. Jeg håper statsråden nå vil vise politisk lederskap – ikke gjennom ytterligere utredningsgrupper, men gjennom konkrete planer og gjennomføringsgrupper. Vi må sikre rekruttering. Hvilke grep vil statsråden ta? Vi må sikre kompetansen. Hvordan vil statsråden følge opp? Staten må være en god og sikker arbeidsgiver. Vil statsråden se på tjenestemannsloven? Jeg ser med spenning fram til å høre statsrådens innlegg.