Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-04-01:
Når det gjelder testing, veiing og måling, tror jeg at jeg har lyst til å starte med å si: alt med måte. For et sted midt mellom det som interpellanten i en veldig interessant interpellasjon, og jeg håper det vil bli en interessant debatt, kaller hysteri – hysteri er det ingen grunn til å forsøke å oppnå, da har det stort sett gått for langt – og den andre grøfta, som kanskje illustreres best i dette Prøysen-året av historien om geitekillingen som kunne telle til ti, og møtte stor motstand blant flere andre dyr fordi de ble talt, ligger det som er et fornuftig regime – et regime som er bygget på tillit til lærernes pedagogiske kompetanse, samtidig som man har noen nasjonale verktøy og noen nasjonale rammer, som også gjør at man kan ha en engasjert og god lokal skolepolitikk. Det er viktig bare å minne om de formelle rammene. Selv om det er en interpellasjonsdebatt, er det greit å minne om at dette er i Stortinget, og at vi har et system i Norge som har vart veldig lenge, hvor noe er Stortingets ansvar og noe er lokaldemokratiets ansvar. Stortinget har gitt kommuner og fylkeskommuner eieransvaret for grunnskoler og videregående skoler. Kommuner og fylkeskommuner har ansvar for at elever får oppfylt sine rettigheter etter opplæringsloven. De har ansvar for finansiering av opplæringen, for skoleanleggene, for kvalitetssikring og kvalitetsutvikling, for å ha riktig og nødvendig kompetanse i skolene og for nødvendig kompetanseutvikling for personalet, noe som ikke minst er viktig med tanke på regjeringens store lærerløft. Når Stortinget først har gitt skoleeiere en slik myndighet – og den myndigheten oppfatter jeg at det er veldig bred enighet i Stortinget om at man ikke skal ta tilbake – betyr det også at det er noen begrensninger på hva jeg som statsråd skal gå inn i detaljvurderinger av. Det gjelder f.eks. antall prøver eller antall skjemaer i bestemte kommuner, så lenge man holder seg innenfor de nasjonale rammene som finnes. Siden interpellanten nevnte saken i Sandefjord, tillater jeg meg allikevel å si to ting om den. Det ene er at det ikke er en aktuell politikk å innføre dette nasjonalt på noen som helst måte, og det andre er at jeg synes det var klokt at man i kommunen, sammen med lærerne, gikk tilbake og forsøkte å finne en omforent løsning. Men jeg er generelt ikke tilhenger av å regulere og styre i detalj. Jeg mener faktisk at det er en viktig verdi at lokaldemokratiet også har en konsekvens. På sikt kan det også få uheldige konsekvenser hvis staten skal ansvarliggjøre og stille krav til aktørene lokalt, samtidig som de har lite handlingsrom og liten myndighet. Det poenget om lokaldemokrati oppfatter jeg vel egentlig at SV også, i hvert fall tradisjonelt, har vært en forkjemper for. Det betyr at samtidig som vi har noen klare nasjonale rammer, må vi godta og akseptere at ulike skoleeiere har ulike løsninger, selv om vi ikke alltid er enige i nøyaktig hvordan dette innføres. Dommen på det og muligheten til å påvirke det ligger i lokaldemokratiet og i lokalvalgene våre. Når det er sagt, er det viktig å si at skoleeierne har noen veldig klare ansvarsområder og noen veldig klare grenser å forholde seg til. Én grense, som også interpellanten tok opp, er det fint at jeg får en sjanse til å gjenta, nemlig at man ikke skal ha karakterer på barnetrinnet. Den grensen kommer ikke til å bli flyttet med denne regjeringen, den kommer til å bestå. Per i dag er det ingen kommuner – null – som har søkt om å få gjennomføre forsøk med karakterer i barneskolen, og jeg har heller ikke tenkt å oppfordre noen kommuner til å søke om slike forsøk. Det vi derimot har diskutert i denne salen tidligere, og som jeg, i likhet med flertallet i Stortinget, fortsatt mener, er at det er viktig ikke å underminere forsøksbestemmelsen i opplæringsloven, som har en lang tradisjon, og som har stått seg godt under vekslende regjeringer og stortingsflertall. Da vil det være urimelig om man på forhånd, før det har kommet søknader, på politisk grunnlag skal avgjøre hvem som skal få ja og hvem som skal få nei. Men det er viktig å si igjen at søknader som kommer inn, må være godt begrunnet, godt forankret, og vi må kunne lære noe av forsøkene som settes i gang. Jeg er enig med Kunnskapssenter for utdanning når de slår fast at et sterkt testregime som ensidig fokuserer på karakterer, svekker motivasjonen til både de svake og de kreative elevene. Hvis man har et tilbakemeldings- eller vurderingssystem i skolen som utelukkende består av en tallkarakter, er det noe som ikke stemmer. Men så er spørsmålet: Har vi et testregime i norsk skole med ensidig fokus på karakterer, og har dette testregimet kommet i løpet av de siste fem månedene? Det må jo være det som er premisset for representantens interpellasjon – at i løpet av fem måneder har man gått fra en situasjon hvor SV hadde styrt skolen i åtte år og dermed var fornøyd, til en situasjon hvor det nå har blitt et testregime eller et testhysteri. Hvis man ser på rekkefølgen i dette, vil jo den naturlige konklusjonen være at dersom det er et testregime, har det vokst frem og trivdes i løpet av de siste åtte årene. Samtidig mener jeg det er viktig å si at vi ikke har noe forskningsmessig belegg for å si at vi lever under et testregime eller et testhysteri. Se på f.eks. evalueringen av Kunnskapsløftet, som viser at satsing på elevvurdering i Kunnskapsløftet har utviklet en felles vurderingskultur i skolen, og at elevvurderingen ikke lenger oppfattes som et individuelt anliggende for den enkelte lærer, men noe man samarbeider om i fellesskap, noe som profesjonsfellesskapet har ansvar for. Lærerne beskriver at de har større oppmerksomhet om elevvurdering, at de har endret sin vurderingspraksis og at de legger større vekt på å gi elevene konkrete tilbakemeldinger. Det mener jeg er fornuftig og viktig, og jeg mener det også er en viktig grunn til at programmet Vurdering for læring burde få fortsette. Jeg har lyst til å gi honnør til forrige regjering for at det ble satt i gang. At staten pålegger kommunene å gjennomføre 14 obligatoriske kartleggingsprøver og nasjonale prøver i løpet av den 13-årige grunnopplæringen, mener jeg ikke gjør oss til et testregime. Jeg vil for øvrig minne om at så vidt jeg vet, er de nasjonale prøvene ikke utvalgsprøver. De ble beholdt – i litt endret form og litt endret antall, men de ble beholdt – og det var under foregående regjering at man innførte alle de obligatoriske kartleggingsprøvene. Det er også interessant å se på resultatene som oppnås. Oslo blir ofte dratt frem som eksempel. Siden jeg ikke er lokalpolitiker i Oslo, skal jeg ikke gå inn i detaljer om hvordan kommunepolitikerne der styrer skolen, men det er interessant f.eks. å se at Oslo i gjennomsnitt oppnår de beste resultatene på nasjonale prøver i landet på både 5. og 8. trinn, uansett om elevenes mål er regning, engelsk eller lesing. Osloelevene presterer totalt sett bedre enn elever i landet for øvrig, når man kontrollerer for sosial bakgrunn. Løftet til den norske skolen om at vi skal klare å gi mer hjelp til og løfte dem som trenger det mest, får man i større grad til i Oslo enn mange andre steder. Elever med høyt utdannede foreldre, elever med lavt utdannede foreldre, elever med norsk bakgrunn og elever med innvandrerbakgrunn presterer bedre i Oslo enn i resten av landet. Det er et viktig bakteppe å ha med seg. Til slutt: Jeg er enig med representanten Knag Fylkesnes i at det er for mye unødvendig papirarbeid i skolen, for mange skjemaer og for mye byråkrati – alt med måte, også når det gjelder måling, veiing og telling. Jeg mener det fra politisk hold er viktig å være bevisst på at man ikke måler for målingens skyld, men for å få noen styringsinstrumenter og for å få oversikt. Hvis man måler for detaljert, for mye eller styrer for detaljert, er det min ærbødige påstand at man ender opp med styringsinstrumenter som både er ekstra inngripende for lærerne og for skolen, og i tillegg gir lite reell informasjon som politikerne kan forholde seg til. Det risikerer rett og slett å bli en «overload». Men det er verdt å ta med seg at 94 pst. av lærerne i en undersøkelse fra august 2011 gjennomført av Utdanningsforbundet var helt eller delvis enig i påstanden om at lærerjobben blir stadig mer byråkratisert. Det ble lagt frem en stortingsmelding om tidsbruk i skolen for noen år siden. Den stortingsmeldingen har regjeringen tenkt å følge opp, men vi har også tenkt å gjøre mer. Vi er nemlig opptatt av at det samlede dokumentasjons- og rapporteringskravet i skolen ikke skal være for omfattende. Lærere og rektorer skal få bruke tiden sin på det de er best til, nemlig god undervisning og ledelse. Derfor har vi sammen med KS satt i gang et felles prosjekt som skal gjennomgå alle krav om rapportering og dokumentasjon på ulike nivåer i skolesektoren. Vi gjennomfører en nasjonal undersøkelse av hvilke administrative og ikke-faglige oppgaver som følger med f.eks. nasjonale prøver, underveisvurdering, spesialundervisning, lokale skjemaer osv., både de som staten har ansvar for, og de som lokal skoleeier har ansvar for. Målet er en opprydding – å fjerne unødig byråkrati, få ned antallet tidstyver og ha det ene viktige målet for øye: Hva bidrar til elevenes læring? Vi kan ikke fjerne skolens kjerneoppgaver, men vi kan fjerne unødvendig og unyttig dokumentasjon og rapportering som følger med.