Svein Ludvigsen (Høyre), 2003-06-16:
Jeg viser til saksordførerens redegjørelse om ordninger som flertallet anbefaler, og de vil selvsagt bli fulgt opp av Regjeringen. Jeg er svært tilfreds med at en samlet komite sier seg enig i det som er mitt hovedargument for strukturtiltakene, nemlig at vi i dag har overkapasitet i fiskeriene. En naturlig konsekvens bør derfor være erkjennelsen av at det er nødvendig å tilpasse bedre fangstkapasiteten og bearbeidingskapasiteten til det ressursgrunnlaget vi faktisk har å høste av. Jeg er også enig med komiteen når det gjelder den videre behandlingen av Dokument nr. 8:88 om rekrutteringskvoter. Overkapasitet har gitt flere svært uheldige konsekvenser. For det første gir den et vedvarende press og kappfiske for å høste mest mulig av det havet kan gi. Det igjen fører til behov for kostbare og omfattende kontroll- og håndhevingsordninger. Senest i vinter fikk vi under lofotfisket demonstrert at overkapasitet fører til press på omforente reguleringsordninger og setter fiskerne opp mot hverandre i kampen for det daglige utkomme. Overkapasiteten har dessverre den helt logiske konsekvens at kvotene blir mindre enn de burde ha vært for hvert enkelt fartøy, noe som igjen gir lav inntekt for den enkelte fisker og økonomisk tap for samfunnet. Fordi fangstkapasiteten ikke er tilpasset ressursgrunnlaget, går meravkastningen som høsting av en naturressurs kan gi, tapt. Summen av dette gir mer eller mindre konstant behov for kortsiktige løsninger på akutte lønnsomhetsproblemer, og det har igjen medført svak rekruttering til kystfiskeflåten og en stadig eldre flåte med langtidsvirkende problemer for hele næringen. Regjeringens forslag i strukturmeldingen om «Strukturtiltak for kystfiskeflåten» er svar på disse utfordringene, og jeg er svært tilfreds med flertallets innstilling. Jeg tar til etterretning av det er skiftende flertall og skiftende tilslutning til de enkelte forslagene. I så måte kan jeg sitere kystfisker Halvar Larsen på «Halgeirson» fra Senja, et torskeavhengig fartøy uten lukrative silde- og notrettigheter, som i Troms Folkeblad den 11. juni i år sa følgende: «Hvis kvotene øker og Stortinget i tillegg vedtar strukturmeldinga som vil gi oss lov til å samle flere rettigheter på én båt, ser det ikke galt ut.» Og han legger til: «Jeg tror vi har vært nede på det verste». Det han ber om, er at Stortinget forandrer politikken, så kan han og de andre fiskerne både bevare fiskeværene og øke verdiskapingen fra eksportnæringen. For meg er slike utsagn bekreftelse på at frivillige strukturkvoteordninger, frivillige kondemneringsordninger og frivillige driftsordninger er riktig medisin, og at ordtaket om at «den som har skoen på, vet best hvor den trykker» også er gyldig i fiskeripolitikken. Derfor legger jeg større vekt på fiskernes holdninger enn hva mange selvbestaltede forståsegpåere måtte mene – forståsegpåere som for lengst har forlatt fiskebåtene og fiskeværene og sitter varmt og tørt med gode inntekter fra media, offentlige stillinger eller andre trygge jobber hvor overkapasitet, lave torskepriser og lave torskekvoter ikke påvirker pengeboken, slik det gjør for fiskeribefolkningen i fiskevær, som jeg har valgt å bo i. Strukturkvoteordningen, strukturfondet og driftsordningene som Stortinget i dag gir sin tilslutning til, vil vise seg å være noen av flere viktige virkemidler for å stanse en svært uheldig utvikling vi har sett over lang tid i fiskerinæringen. Hvis vi ikke gjør noe, vil den negative utviklingen skyte ytterligere fart. Jeg inviterer derfor til å forandre for å bevare nå, og ikke vente til det blir enda verre. Vi har erfaringer å bygge på. For det første har lave kvoter og høy fangstkapasitet medført at torskefisket har blitt stoppet tidligere og tidligere de siste årene, hvilket har medført mye ledighet både for fiskerne og industriarbeiderne. For det andre har rekrutteringen til kystflåten vist en skremmende negativ utvikling, og for det tredje har flåten blitt dramatisk foreldet. Det sier seg selv at det er vanskelig å fornye flåten, fordi det ikke er tilstrekkelig lønnsomhet. Men en fornyelse er samtidig helt nødvendig, fordi vi i framtiden må ta vare på 100 pst. av fisken som et kvalitetsprodukt – slik flere har pekt på, bl.a. siste taler. Kvalitetsarbeidet starter om bord, og kystfiskeflåten har unike forutsetninger for å levere råstoff av høy kvalitet. Det er et fortrinn som vil bli tatt vare på når Stortinget fatter sine vedtak i dag. Dagens flåte har samtidig problemer med å tilby ungdommen trygge arbeidsplasser og godt arbeidsmiljø. Selvsagt krever de helårs arbeidsplasser og høy nok inntekt til å klare sine forpliktelser i en etableringsfase med familie, hus og heim. Regjeringens vilje til å forandre fiskeripolitikken på dette området må også ses i sammenheng med at det uten slike tiltak blir vanskeligere å opprettholde Norges nest største eksportnæring og selve bærebjelken i bosettingsmønsteret langs kysten – hvis ungdommen velger seg bort fra fiskeryrket og reiser til byen. Det er slike tendenser strukturtiltakene for kystfiskeflåten skal motvirke. Det verste vi kan gjøre, er å ikke gjøre noe. Det er et skrikende behov for å forandre politikken for å bevare hovedtrekkene i bosetningen langs kysten. Derfor advarer jeg mot å følge dem som vil utsette løsningene, i en slags tro på at problemene løser seg selv hvis vi skyver dem foran oss. Jeg er enig med tidligere fiskeriminister Peter Angelsen som sa i Fiskaren den 4. juni i år: «Spørsmålet er kort og godt hvordan skal kystfiskerne, som en del av vår konkurranseutsatte fiskerinæring, henge med i den økonomiske og sosiale utviklingen i vårt samfunn.» Jeg har for øvrig også registrert at flere tidligere statsråder og statssekretærer i Fiskeridepartementet, fra skiftende arbeiderparti- og sentrumsregjeringer, nå gir sin støtte til de tiltakene Stortingets flertall kommer til å fatte i dag. I så måte har jeg sett en økende oppslutning i næringen om strukturtiltakene, takket være den omfattende og brede offentlige debatten vi la opp til da vi startet dette arbeidet. Målet med forslagene er å gi kystfiskeflåten rammebetingelser som gjør det mulig for hver båteier å velge tilpasningsformer som passer for den enkelte, og som alt i alt gir bedre kapasitetsutnyttelse. Da jeg tiltrådte som fiskeriminister høsten 2001, lovet jeg å arbeide for økt lønnsomhet i hele næringskjeden, og at fiskerne skulle få større frihet i yrket sitt. Det får de gjennom vedtaket i dag. Et hovedpoeng er at tiltakene er frivillige. Ingen skal tvinges ut av næringen. Ordningene må derfor være så gunstige at mange nok vil benytte seg av dem, slik at vi oppnår den nødvendige struktureffekten. Både kystfiskeflåten og havfiskeflåten teller i dag for mange fartøy i forhold til ressursene, slik også en samlet komite erkjenner. De ulike gruppene i havfiskeflåten har sine strukturordninger, og mange grupper har kommet langt i reduksjon og økt lønnsomhet. Kystfiskeflåten får nå en slik mulighet. Siktemålet for strukturtiltakene er med andre ord å legge til rette for en frivillig reduksjon av antall fartøy. Det gjør vi på en slik måte at målet om en variert flåte – sammensatt av både store og små fartøy – blir ivaretatt. Vi ivaretar også målsettingen om en geografisk spredning ut fra distriktspolitiske hensyn. Og jeg vil gjerne presisere: Det alternativet vi nå velger bort, var en strukturtilpasning styrt av fiskere som måtte gi opp av økonomiske årsaker. Dette alternativet ville ikke gitt mulighet verken til å sikre en differensiert flåte eller til å ivareta målsettingen om geografisk spredning. Konkurser er et lite egnet virkemiddel for strukturtilpasning i et distriktspolitisk perspektiv. Bedret lønnsomhet og dermed økt økonomisk evne til overlevelse og fornying er derfor nødvendig. Det er viktig at utøverne har tilstrekkelig driftsgrunnlag og dermed tro på framtiden. Dette kan ikke baseres bare på større framtidige totalkvoter for fiskeriene samlet. Riktignok er vår målsetting stabile, høye totalkvoter, men vi kan vanskelig forsikre oss mot at naturen vil ha oppturer og nedturer. Vi må derfor få på plass ordninger som kan virke over tid og være tilgjengelige når den enkelte ser det økonomisk riktig å nytte ordningene. Slik legger vi nå til rette for dem som vil satse på framtiden. Ingen grupper i fiskeflåten kan unndra seg denne strukturtilpasningen. Og ingen kan kreve forhøyde kvoteandeler til seg og sin gruppe når andre grupper har tilpasset sin struktur til de andeler de er blitt tildelt. Som sagt: Ulike grupper i havfiskeflåten har allerede kommet langt i sin strukturtilpasning, og de tiltakene som foreslås her, skal legge til rette for det samme i kystfiskeflåten. For kystfiskeflåten er situasjonen i dag at alle, uansett den enkeltes ambisjonsnivå, blir gitt de samme vilkårene. Effekten av dette har vært en jevn forverring for alle. Det er ingen grunn til å tro annet enn at gjennomsnittsalderen i kystfiskeflåten fortsatt vil øke dersom man ikke foretar seg noe. En stadig eldre kystfiskeflåte vil ikke kunne oppfylle framtidens krav og være det konkurransefortrinnet for Fiskeri-Norge som den skal være. Det er det å ikke foreta seg noe som er det mest dramatiske alternativet. Jeg er forbauset over at enkelte partier her tar til orde for å utsette pinen og gjøre den større. Derfor har jeg invitert til å forandre for å bevare. En frivillig reduksjon av antall fartøy i de ulike reguleringsgruppene er med andre ord nødvendig for å legge til rette for en robust kystfiskeflåte i framtiden. Samtidig holder vi fast på kvotefordelingen mellom hav og kyst og internt i kystfiskergruppen, slik vi la opp til da Regjeringen innførte den såkalte Finnmarksmodellen for å sikre de minste båtene stabile og forutsigbare rammevilkår. En slik kystfiskeflåte kan, sammen med en tilpasset fiskeindustri, gi god nok økonomi til å sikre livskraftige lokalsamfunn. Jeg synes det kan være viktig å lytte til den realiteten som fiskerne føler at de sliter med, nemlig dårlig strukturering på grunn av dårlig økonomi. Det kunne kanskje være riktig å sitere en kystfisker, Trond Berntsen, som i Fiskaren 24. februar i år sa følgende: «Vi sto i valget mellom å trappe ned eller satse videre. Da planene om en ny struktur i kystflåten kom, bestemte vi oss for å satse videre.» Og han la til: «Fiskeprisene tar ikke nattesøvnen fra oss. Det blir verre hvis strukturplanen ikke blir gjennomført.» Det synes jeg er ord vi skal legge oss på minne, og det står i grell kontrast til det som noen av dem som er karakterisert som mørkemenn, har gitt til kjenne, nemlig at alt blir verre hvis man gjør noe. Problemet er at hvis man ikke gjør noe, vil kystfiskerne bli de store taperne. Jeg er forbauset over at så mange gjør seg til talsmenn for å forverre pinen.