trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
La meg bekrefte det historiske fellesskap som Marit Nybakk framhever når det gjelder bistandspolitikken. Jeg tror det har vært svært viktig for utviklingen av norsk utviklingspolitikk og det faktum at vi har kunnet øke bistanden så sterkt de siste årene på en politisk forankret måte. Den økningen som har vært år om annet, også under denne regjeringen, gjør jo at det blir bevilget mer penger til det aller meste på bistandsbudsjettet, i kraft av den økningen vi er enige om – nå ønsker Kristelig Folkeparti å gå lenger enn Regjeringen for neste år, men la det ligge i denne sammenheng. Når det gjelder utdanning, har det blitt skapt en uro i bistandsmiljøet, som følge av at Regjeringen ikke har flagget utdanning høyt blant de temaene som er styrende for prioriteringen innenfor bistand. Jeg mener at denne innstillingen avklarer at så ikke er tilfellet. I den grad det har vært skapt en usikkerhet, er ikke det en usikkerhet som har grunnlag i den politiske styringen som Stortinget har det øverste ansvaret for.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
Jeg må si jeg spisset ørene da jeg hørte representanten Høglund snakke om at amputasjon og kirurgi burde bli en større del av norsk bistandspolitikk. Det samsvarer godt med at vi ønsker at det skal legges større vekt på helse, men det er altså fysisk fjerning av despoter det er tale om. Det kunne være interessant å få representanten Høglund til å reflektere litt over hvordan det eventuelt skal gjennomføres i praksis. Målet om å bringe ned regimer som herjer med sin befolkning, bryter menneskerettighetene og misbruker sin makt, er vi helt enige om. Det er vi også om veldig mye i denne innstillingen. Det har jeg lyst til å gi Fremskrittspartiet honnør for. Samtidig må jeg si at fra de gode prinsipper og til den praktiske handling, er det fortsatt et godt stykke vei. Vi har fått evalueringen, halvveisrapporten, når det gjelder tusenårsmålene, som viser at vi er godt unna å nå det som Norge er forpliktet på. Mener Fremskrittspartiet, i lys av at man vil halvere bistandsbudsjettet, at det faktisk er nasjonale forpliktelser for Norge?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
Representanten Valle gjorde i sitt innlegg et stort nummer av at denne regjeringen står mer på de fattiges side enn tidligere regjeringer. Hun markerte prisverdig nok veldig klart at klimatiltak ikke skal gå på bekostning av de fattige. I så måte er hun vel på linje med bistandsorganisasjonene når de advarer mot at det kan komme til å skje, men de får beskjed av statsråden i Dagbladet i dag om at de tuller. Mitt spørsmål er knyttet til et alvorlig brev som utenrikskomiteens medlemmer fikk fra Redd Barna for to dager sider. Redd Barna peker på negative konsekvenser av endrede norske prioriteringer i bistandspolitikken. De skriver: «For det første blir utviklingssamarbeidet tilpasset norske interesser og kvalifikasjoner, og etter vår mening ikke etter behovene i mottakerlandene. For det andre erfarer vi at det er blitt slik at vi må kalle utdanningsarbeid for noe annet enn utdanning for å utløse pengestøtte fra Norge.» Mitt spørsmål til representanten Valle: Er dette et uttrykk for at Regjeringen prioriterer de fattige mer? Eller er det et uttrykk for at bistandsorganisasjonene tuller?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
Jeg lyttet oppmerksomt til statsrådens innlegg og også til det siste replikksvaret. Jeg finner grunn til å måtte gjenta representanten Solbergs spørsmål. Det burde være unødvendig, men statsråden la så stor vekt på sin rolle som debattant i utviklingspolitikken og så liten vekt på sin rolle som oppfølger av stortingsvedtatt politikk at det er grunn til å stille spørsmålet på nytt. Har statsråden merket seg at det i den nesten enstemmige innstillingen ligger klare føringer for hva Stortinget forventer at statsråden skal styre etter, det store forvalteransvaret han har for 22 milliarder kr, de mange bistandsaktører av frivillig og offentlig art og internasjonale organisasjoner som er avhengige av klare signaler?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
La meg først takke for en god debatt, som har bidratt til å forankre i stortingssalen den brede enighet som framgår av innstillingen. Jeg er også glad for den presisering som statsråden gav. Den burde være unødvendig, men etter de runder vi har hatt tidligere i dag, var det viktig at han forsikret om at han ville følge opp innstillingen, som innebærer et fokus på FNs tusenårsmål, fattigdomsorientering, konsentrasjon ikke minst om Afrika, og hvor utdanning og helse er prioriterte formål og temaer i bistanden. Representanten Marit Nybakk gjorde et poeng av at det er feil at man har svekket prioriteringen av utdanning innenfor bistanden. Jeg tror nok det kommer litt an på øynene som ser, og i hvilke relasjoner man vurderer det. Men når Redd Barna i det tidligere omtalte brev til utenrikskomiteen påviser at det både i Zambia, Uganda og andre land av bistandsorganisasjonene oppleves som at man har tonet ned utdanning, er det alvorlige signaler som statsråden må ta med seg tilbake til departementet og finne ut av hva er, og følge opp, slik at det som står i innstillingen – nemlig at komiteen ber Regjeringen «komme med forslag til hvordan Norge kan bidra til en sterkere innsats for å få gjennomført tusenårsmålene for grunnutdanning» – blir fulgt opp i praksis helt ute i det ytterste ledd, ved ambassader og i de organer som Norge samarbeider med for å få gjennomført sin politikk. Det er viktig for tilliten til utviklingspolitikken at vi har et offensivt grep i forhold til korrupsjon, kvalitetssikring, evaluering og oppfølging av bistandsprosjekter. Jeg synes det har blitt sterkt understreket, og jeg vil gi min klare tilslutning til det. Men det er også viktig for hele sektorens tillit til styringen av utviklingspolitikken at de retningslinjer som Stortinget fastlegger, blir fulgt opp i praksis. Ut fra denne debatten har jeg tillit til at det vil skje. Fra Kristelig Folkepartis side vil vi følge opp dette ved kommende korsveier, både når vi behandler utviklingsbudsjettet, og når det gjelder andre spørsmål i tilknytning til det.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
Som representanten Høybråten var inne på, er vi enige om veldig mye i denne innstillingen. I deler av bistandsdebatten er det fokusert på den store norske bistandsindustrien, og på at noen hevder at en begrunnelse for å opprettholde bistanden er at man skal holde alle disse organisasjonene og arbeidsplassene gående. Vi har en særmerknad der vi sier at målet må være en utvikling der «utviklingslandene i fremtiden skal kunne klare seg uten bistand». Jeg vil bare ha en bekreftelse fra representanten Høybråten på at dette selvfølgelig er et mål som deles av Kristelig Folkeparti.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
Det ble her tatt opp flere forhold. Men for å adressere dette med FN-organisasjonene: Det vi først og fremst sier, er at vi må få målt effekten av arbeidet de gjør, slik vi evaluerer norske organisasjoner på dette området. Vi må ha en evaluering, ikke lik, men vi må ha en evaluering. Det gjøres mye godt arbeid også i FN-regi, selvfølgelig gjøres det det. Hva er det realistisk å få til? Jeg pekte i mitt innlegg på problemer. Men vi må også tørre å tenke nytt, tørre å tenke djervt og finne måter vi kan få til en utvikling på. Vi er kjent med at NORFUND har slitt med å finne frem til partnere de kan få med. Det betyr allikevel ikke – ikke minst med de miljøutfordringene vi har – at det ikke er viktig å prøve å få til noe. Her kan jo én løsning være – som vi har gjort med oljefondet – å se på om vi kan forvalte dette utenfor landets grenser. Det kan kanskje være andre miljøer som har mer kompetanse på å investere ute enn det vi har i Norge.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
Det er en nasjonal forpliktelse for Norge å være med og oppfylle tusenårsmålene. Det er vi enige om. Når flere her nå sier halvering – vi skal komme tilbake til det i budsjettdebatten – er det en veldig grov beregning av dette. Det er ikke så mye. Men det betyr jo at vi tror på en annen innretning av utviklingspolitikken. Det har vi begrunnet veldig godt i denne sal og i våre merknader kontinuerlig. Vi tror på andre virkemidler enn bistand. Men det betyr ikke at vi ikke vil det samme. Vi vil ha resultater som vi dessverre ikke ser med dagens bistandspolitikk, som vi ikke ser ved bare å pøse på med mer penger. Vi tror det må andre ting til, og da må vi tenke nytt. Vi tror at bistand faktisk ofte er en del av problemet når den gis på en gal måte.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
Mitt inntrykk er at hvordan vi – og det gjelder ikke bare Norge – ser på særlig de fattigste landene, er preget av at de er ofre, de trenger oss, de har ikke mye å rutte med, og de er helt avhengige av at vi gir penger eller hjelp på annen måte. Det jeg forsøkte å illustrere, gikk på å se på mulighetene for at disse landene også kan bygge seg opp og gi noe tilbake i form av en investering med tanke på at det på sikt kan komme en avkastning. Selv om den kan ligge langt frem, selv om vi vet det er risikopreget, må vi utnytte de muligheter som også kan ligge i landet. Vi vet at det ofte er en del, i hvert fall en liten del, av befolkningen som har utdannelse, som har en vilje til å satse. Da må vi bruke det, tørre å gjøre det og ikke bare tenke på bistand og på tradisjonelle virkemidler i forhold til å endre situasjonen i disse landene.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
Venstresiden har lang erfaring i å angripe finansinstitusjoner, som Verdensbanken, og det som mange av oss mener kan bygge nettopp en ny fremtid: kapitalisme og markedsøkonomi. Så sier man at det er maktstrukturene i mange av disse organisasjonene som er et problem for de fattige. Det skal vi ta på alvor. Det skal vi diskutere. Jeg skal ikke angripe absolutt alt som ble sagt i representanten Valles innlegg, men er ikke makten til udugelige ledere, f.eks. despoter i Afrika, et langt alvorligere problem enn at Verdens handelsorganisasjon ikke nødvendigvis er idealet for et demokrati? Det blir vel et mye mer bagatellmessig problem enn det å få gjort noe med korrupte styresett i Afrika.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
Jeg vil ta opp en av kanalene som Norge bruker aktivt, nemlig FN-systemet. FN har definert tusenårsmålene, som vi alle kan stille oss bak, men er det gitt at FN er effektiv nok? Mange har egne, positive inntrykk av FN ute i felt, og det er ingen forkleinelse av det. Jeg tror FN ideelt sett fungerer veldig godt, men det finnes også eksempler på det motsatte. Vil statsråd Erik Solheim gjøre noe for å måle hvor godt FN fungerer, og om det er gjennom FN vi skal fortsette å øke bistanden, slik vi har gjort det de siste årene?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
La meg først understreke hvor viktig det er at det er stor enighet om utviklingspolitikken. Jeg må si jeg ble mildt forundret over saksordførerens utsagn i Dagbladet om at komiteen ville holde statsråden i øra. Jeg går ut fra at han ikke mener det lenger. Men jeg har et spørsmål som følge av den understrekinga som Høybråten hadde med hensyn til å se på rettferdige handelsstrukturer, for å utrydde fattigdom har også noe med maktstrukturer i det internasjonale samfunnet å gjøre. Med et regjeringsskifte har Norge i større grad tatt stilling for utviklingsland når det gjelder både handelsregimer og synet på Verdensbanken, som har hatt store krav til privatisering. Det viser seg jo nå, bl.a. i Afghanistan. Så spørsmålet mitt er: Mener Høybråten at dette har vært en forandring til det bedre?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Jeg mener at jeg var ganske grundig inne på kampen mot korrupsjon, nødvendigheten av å se på skatteparadiser, og det å styrke de enkelte landas kamp mot korrupsjon, slik det er påvist at det er skjedd i Nigeria. Jeg kan også nevne at det å styrke det sivile samfunn er fryktelig viktig i demokratioppbygginga. Historia viser jo også at det mye er bygginga av det sivile samfunn som har gjort at vi har fått det demokratiet vi har. Derfor er det viktig å bygge opp og støtte frie medier, støtte det sivile samfunn i utviklingsland, slik at de sjøl kan ta opp kampen. Så er det viktig at vi hele tida har oppmerksomheten rettet mot f.eks. Verdensbanken, som har krevd privatisering for at fattige land skal kunne få lån. Jeg viste jo til et eksempel på hva en gjør i Afghanistan. Det er viktig å trekke fram slike eksempler. Det har noe med hvilke muligheter en har til å løse fattigdom på.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
At offentlige ansatte skal kunne ha en lønn å leve av, handler jo også om fattigdomsbekjempelse. Jeg sier ikke et øyeblikk at bistandspolitikk er lett. Det er komplisert. Det som er viktig, det som vi har påpekt, og det jeg ser at vi har fått en endring på i Verdensbanken, er at de krever privatisering som en betingelse for at land skal få lån til å komme seg videre i egen utvikling. Det er kravet om privatisering som blir så galt. Det vi samtidig peker på, er at skal land komme seg ut av fattigdom og få utvikle seg, må de få lov til å velge sin egen veg, slik Norge gjorde for hundre år siden da vi var et fattig land. De må kunne få ha råderett over egne ressurser og bestemme den politiske vegen. Da kan det godt være at de velger privatisering, ser at det er et godt virkemiddel, men det må ikke komme som et ensidig krav fra en mektig struktur utenfor.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Vi skal alltid lytte til hva bistandsorganisasjoner og bevegelser som er opptatt av solidaritet, sier til oss. Når jeg påpeker at vi står mer på de fattiges side, er det fordi vi slettet den gjelda som alle andre har kalt ganske skammelig, men ikke gjort noe med, at vi har gjort noe med krava våre til Verdens handelsorganisasjon, og at vi også har endret politikken overfor Verdensbanken. Det er klinkende klart at skal vi nå tusenårsmålet, må vi satse både på utdanning og på det å gjøre noe med de menneskeskapte klimaendringene, som faktisk ødelegger for de fattige. Her har vi kompetanse som vi kan tilby i utviklingsarbeidet, men det er ikke noe krav om at en f.eks. skal benytte norske interesser. Det er et tilbud.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
La meg først understreke betydningen av at det er bred enighet om bistand, og også at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti alltid har vært veldig enige om bistandspolitikk. Det er også riktig at vi i innstillingen har vektlagt nødvendigheten av utdanning. Men det kunne nesten framgå av representantens innlegg at det ikke lenger gjøres, og det mener jeg er direkte feil. Jeg vil spørre om det ikke er slik at vi faktisk bruker mer under den nåværende regjeringen i bistandspenger til utdanning, enn det man gjorde under den forrige regjeringen. Utdanning er naturligvis integrert i de fire hovedsatsingsområdene som statsråden har meislet ut, videre gir vi en del budsjettstøtte som også går til utdanning, og utdanning er også en viktig del av det vi kanaliserer gjennom FN-systemene og f.eks. UNICEF.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
La meg først få understreke at det å ivareta menneskerettighetene er en viktig del av norsk utenrikspolitikk, og at vi har kritiske dialoger med veldig mange land. Jeg kan nevne Iran og Kina, men det gjelder også land i Afrika. Det å jobbe for «good governance» og en demokratiutvikling er også viktig i våre hovedsamarbeidsland, eller samarbeidsland, om representanten vil. Når det gjelder budsjettstøtte, synes nok jeg det er viktigst at vi er sikre på at den støtten som gis til det enkelte land, enten det er Uganda eller Mosambik, blir pløyd inn i utvikling, i velferd, og at det er utviklingspolitikken til det landet som er avgjørende for om vi skal gi budsjettstøtte eller ikke. Men så må vi alltid følge veldig nøye med og være kritiske, slik at vi hele tiden ser hva budsjettstøtten brukes til – rett og slett fordi budsjettstøtte er noe av det mest krevende vi driver med, for kontrollen her er viktigere enn i mye annet vi gir bistand til.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
La meg først si at jeg synes det er viktig at Fremskrittspartiet er med på hele den enstemmige innstillingen. Så var jeg veldig i tvil om hvilke donorer representanten beskrev i svært negative ordelag. Hvis det er FN-organisasjoner, synes jeg nesten det er synd at ikke representanten Høglund var med til Mosambik og så hvordan FN-organisasjonene drev hiv/aids-klinikker, hvordan de drev videregående skoler på samme måte, hvordan de fikk skikkelige resultater av bistanden, som for øvrig var finansiert med norske midler. Fremskrittspartiet kuttet halvparten av bistandsbudsjettet for inneværende år. Nå forstår jeg at de skal bruke 25 milliarder kr av Pensjonsfondet til et fond for å investere i næringsliv i MUL-land. Men 25 milliarder kr til de minst utviklede land i næringsstøtte, er det i det hele tatt realistisk? NORFUND har greid å bruke 25 pst. av sine midler i MUL-land og orienterer seg nå mot mellominntektsland. Er det ikke bedre å støtte mikrokreditter, se på «Aid for Trade»-programmet, på et helt annet nivå?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
Representanten Erna Solberg er opptatt av kontinuitet i utviklingspolitikken, men partiet Høyre er vel neppe det partiet i denne salen som har representert kontinuitet. De kom inn i bistandsfolden først under Bondevik II-regjeringen og hoppet så av igjen for inneværende års budsjett. Da Høyre la fram sitt alternative budsjett i fjor, skrev Kristelig Folkepartis daværende nestleder Knut Arild Hareide i en pressemelding bl.a.: «Høyres forslag er et langt steg i feil retning, bort fra målet. Å fjerne en halv milliard kroner fra bistandsforslaget for 2007, er et retningsskifte.» Representanten Dagfinn Høybråten var enda krassere i budsjettdebatten og var «meget skuffet», som var et uttrykk han brukte. Han sa: «Det som er det nye, er at Høyre bryter en ubrutt rekke av budsjetter hvor man år om annet har lagt vekt på å trappe opp innsatsen i forhold til det Norge tjener hvert år.» Det alternative budsjettet til Høyre legges fram kl. 13 i dag, men hvordan vil Høyre sikre en kontinuitet, og hvordan vil de samarbeide med sine tidligere regjeringspartier?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
Representanten brukte et par begreper som jeg mener det er nødvendig å finne ut hva betyr. Det ene er «politiseringen av bistanden», det andre er «mottakerorientering». Jeg siterte i mitt innlegg statsråden på følgende: Bistand og humanitær hjelp er viktig, men politikk er viktigere. Med det mener jeg at det å sørge for den indre fordeling i det enkelte land, en internfordeling, faktisk er noe av det viktigste vi gjør. Politisering er noe annet. Men vi har alltid drevet politisering av bistanden. Vi velger ut hvilke land som skal være samarbeidsland, vi velger ut hvem som skal få budsjettstøtte, ut fra en intern fordelingspolitikk, og det er vel – nå må jeg spørre representanten – på mange måter politisering av bistanden? Det er også slik at budsjettstøtte til Uganda eller Mosambik delvis er øremerket spesielle utviklingsformål. Det betyr at selv om at vi har mottakerorientering, velger vi likevel ut hva vi gir bistand til.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
Bare noen kommentarer til et par ting som har vært oppe i debatten. Det første er spørsmålet om budsjettstøtte, som representanten Gitmark nå har tatt opp to ganger. Jeg vil sterkt understreke at når vi gir budsjettstøtte, tar vi utgangspunkt i utviklingsfremmende politikk i det enkelte mottakerland, altså at budsjettstøtte rent faktisk blir brukt til velferdstiltak, som infrastruktur, skoler, helse osv. I Mosambik har jeg ved selvsyn sett at dette fungerer veldig bra, og pengene blir pløyd inn i velferdstiltak. Siden representanten Gitmark nevnte Uganda, kan det også være viktig å være klar over at budsjettstøtten til Uganda er øremerket Poverty Action Fund, som går til helse, utdanning og landbruk, altså at den ikke er generell. Så er det kommet fram påstander – særlig fra representanten Sahl – om at man har nedprioritert utdanning i de to årene vi har hatt en rød-grønn regjering. Det stemmer jo ikke. De faktiske tallene sier noe annet. Selv om utdanning ikke er listet opp i de fire satsingsområdene, betyr jo ikke det at det ikke blir satset på utdanning. Faktisk bruker den nåværende regjering mer på utdanningsprosjekter enn den forrige regjeringen gjorde. Utdanning er dessuten integrert i alle de fire satsingsområdene – tenk bare på hvor mye utdanning som ligger i kvinnehandlingsplanen! Det er jo nettopp jenter som må være et hovedmål når det gjelder å satse på utdanning i utviklingslandene. Selv var jeg på FNs 51. kvinnekonferanse i februar, og der var temaet «girls», altså småjenter – og utdanning var blant de viktigste temaene som ble tatt opp, for å sikre utvikling for kvinner. Det er også slik at vi prioriterer skole og utdanning i de land hvor vi driver med fred og forsoning, og her er kanskje Afghanistan et av de viktigste landene. Da komiteen i går hadde møte med både utdanningsministeren fra Afghanistan og kvinneaktivister, var det ikke tvil om hvor takknemlige disse var for den støtten som Afghanistan i dag får til å utvikle skoler, ikke minst skoler for jenter. Så: Jeg har stor respekt for de prosjektene Redd Barna har. Men det er nå engang slik at bistand til utdanning i våre samarbeidsland faktisk også kanaliseres gjennom andre organisasjoner og andre kanaler enn gjennom Redd Barna både når det gjelder bilateral støtte, og, ikke minst, gjennom FN-systemet.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2007-11-15:
Kampen mot korrupsjon er essensiell dersom mennesker skal hentes ut av fattigdom. Like viktig, eller mist like viktig, er kampen for demokrati og menneskerettigheter. Når bistand gis direkte i budsjettstøtte, begrenses vår innflytelse over hva pengene går til, men det øker mottakerlandets innflytelse. Mener representanten Nybakk at det er riktig at Norge gir betydelige midler i budsjettstøtte til et land som Uganda, hvor korrupsjonen er betydelig, og hvor Musevenis regime bruker deler av pengene bl.a. fra Norge til å øke sin egen og sitt eget partis innflytelse og til å undergrave et allerede sterkt mangelfullt demokrati? Eller mener representanten Nybakk, i likhet med Høyre, at budsjettstøtte bør begrenses til land med et fungerende demokrati eller bedrede demokratiske forhold med minimum to politiske partier, gjennomsiktighet i forvaltningen og gode virkemidler og resultater i kampen mot korrupsjon?
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-11-15:
Jeg er glad for at representanten Høglund så klart og tydelig signaliserer at det i denne salen er enighet om mål, men at det kan være en del uenighet om virkemidler. Representanten snakket om klientpreget bistand. Jeg tror at vi i historisk sammenheng kan være enige om en slik definisjon på en del av det vi har gjort. Men det var en snev av den tenkning, oppfattet jeg, at det også er klientpreget bistand i dag. Mitt spørsmål blir da: Har jeg oppfattet dette riktig?
Erna Solberg (Høyre), 2007-11-15:
I fjor økte vi bistanden i forhold til året før. Vi økte den ikke så mye som andre partier i denne salen gjorde, men den kontinuiteten Høyre har hatt i alle år når det gjelder bistand, er at vi er opptatt av innhold. Vi er opptatt av kvalitet, og vi er opptatt av å sørge for å få resultater. Vi har ment at 1 pst.-fokuset har ridd norsk politikk som en mare, fordi man ikke er opptatt av hvilke resultater man får, bare av hvor mye penger man har. Jeg synes at det burde vært grunnlag for å gå mer kritisk inn og svare på: Hvilke resultater får vi av disse pengene? Hele historien fra Afrika på 1970- og 1980-tallet er jo at vi bidrog ikke til noen langsiktig utvikling i disse landene. Det ble negativ effekt av bistanden i våre største samarbeidsland. Vi var veldig opptatt av hvor mye vi gav, men politikken i disse landene var feil. Man gjorde ikke det vi ville gjort i Norge, nemlig å sørge for et lite minimum av markedsøkonomi, slik at bønder f.eks. fikk betalt for produktene sine, slik at de var interessert i å investere på nytt igjen. Det ble ikke gjennomført som politikk. Vi er veldig forutsigbare.
Erna Solberg (Høyre), 2007-11-15:
Alle sider av bistand er komplisert og vanskelig. Jeg synes av og til at SV gir uttrykk for veldig lett tenkning. Det er f.eks. slik at når Verdensbanken ber regjeringer i enkelte land om å strukturere pengene sine, vil venstresiden i Norge kritisere det og si at det er en privatisering, og at dette har de ikke råd til. Samtidig vet vi at i de samme landene får offentlig ansatte kanskje bare betaling for det som vil være 14 dagers arbeid, og det skal de få sin egen familie til å leve av. Det gir grunnlag for korrupsjon. Det finnes noen sammenhenger i politikken som jeg synes SV gjør veldig enkle. Jeg husker Mosambiks finansminister på 1990-tallet. Han fikk sterk kritikk for at han økte offentlig ansattes lønn og samtidig privatiserte noe. Han sa: Det er slik at når dere sier at vi skal bekjempe korrupsjon, betyr det at de som jobber for meg, faktisk må ha lønn slik at familien kan overleve. Hvis ikke, kommer de til å ta seg betalt for å gi tillatelser. Ser ikke SV at det er noe av det som f.eks. Verdensbanken påpeker når de sier at man må restrukturere økonomien i enkelte land?
Erna Solberg (Høyre), 2007-11-15:
Jeg vil gjerne få lov til å oppklare en ting for utviklingsministeren. Det er forskjell på å politisere bistandsdebatten og bistandspolitikken på den måten at man hopper vekk fra alt det Stortinget har ment tidligere, og konsentrerer seg om andre, nye, politisk interessante spørsmål, og det å mene at politikken et land fører, er avgjørende for om det blir utvikling eller ikke. På det siste området mener jeg at det er ganske overordnet og veldig viktig, og derfor er det viktige grunner for hvorfor vi skal velge vekk noen land, selv om de har fattigdomsspørsmål. Statsråden politiserer ved å hoppe til helt andre områder enn det Stortinget har prioritert, og det innlegget statsråden nå holdt, gjør at jeg er nødt til å stille et grunnleggende spørsmål: Har statsråden forstått at den nesten enstemmige innstillingen som er gitt, er et forsøk på å gjorde statsråden til det som er prioritetene, det som det brede politiske flertallet har prioritert, nemlig millenniumsmålene, fattigdomsorienteringen og Afrika?
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-11-15:
Som jeg nevnte i mitt innlegg, er jeg ikke negativ til at det er en politisering av bistanden. Det vil det alltid være, for vi må ha en mening med det vi gjør i bistanden. Når det gjelder mottakerorientering, brukte jeg det ordet en god del, fordi jeg mener det er grunnleggende viktig i bistandsarbeidet at vi registrerer det mottakerlandet har bruk for, og at det ikke bare er vi i Norge som på en måte skal styre bistanden etter det vi mener og tror er viktig for dette landet. Det må være landene selv som styrer dette.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-11-15:
Tusenårsmålene må helt klart ligge i bunnen. Som jeg nevnte i mitt innlegg, har Riksrevisjonen påpekt at norsk bistandsforvaltning har noe manglende rutiner for kontroll og dårlig mål- og resultatoppnåelse. Det er det viktig å ta fatt i, fordi vi må være troverdige på dette. Videre sier de at rutinene for rapportering av mistanke om korrupsjon og mislighet er svake. Siden statsråden ikke nevnte noe av dette i sitt innlegg, har jeg lyst til å spørre han litt om det. Regjeringen har altså gode intensjoner om å styrke evaluering og resultatrapportering, men det er et problem at dette ikke følges opp med tilstrekkelige ressurser. Jeg nevnte at det i 2006 ble brukt 12,6 mill. kr på sentral, uavhengig evaluering i Norad, mot 20 mill. kr i 2007, og nå har vi 22 milliarder kr i bistand. Jeg mener skjerpet resultatrapportering og evaluering er viktig for å kunne sikre en høy kvalitet på bistanden. Er utviklingsministeren enig i dette, og hva vil han gjøre for å lede mer ressurser til sentral, uavhengig resultatrapportering?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Jeg er enig i det Morten Høglund sa i sitt tidligere innlegg i dag, nemlig at FN er bedre på det normative enn på det operative. FNs betydning for å sette normer for resten av verden – menneskerettigheter, kvinner, på en rekke områder – er helt fundamental. Uten det hadde vi vært i steinalderen når det gjelder det internasjonale systemet. Når det gjelder det operative, er det vesentlig større problemer i FNs virksomhet. Det var nettopp grunnen til at statsministeren sa seg villig til å lede det internasjonale panelet for å se på hvordan man kunne styrke dette. Det mest spennende operative som nå skjer, er at man – jeg tror det er i ni land – har satt i gang et prosjekt med ett FN på landnivå. Disse landene har selv bedt om å få lov til å gjennomføre dette eksperimentet. Det er f.eks. Mosambik og Tanzania i Afrika, Vietnam, Albania og Uruguay. Det er land i alle verdensdeler. Hvis man i disse landene, som selv har valgt det, kan få det til når FN-organisasjonene legger alt sitt inn for å få det til, tror jeg det kan dempe den uroen det er rundt dette i mange utviklingsland, slik at man får til ett FN på landnivå som norm.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Det er ikke noen som helst tvil i min sjel om tusenårsmålene. Det som er den reelle diskusjonen, er hva som skal til for å nå dem, og jeg har ikke noe inntrykk av at Stortinget er uenig i at det er politikk som er viktigst for å nå tusenårsmålene. Det sa bl.a. Marit Nybakk og en rekke andre, og Venstre sa det samme i debatten. Vi når ikke tusenårsmålene gjennom en form for avansert veldedighet. Vi når tusenårsmålene ved at land bedrer sin politikk, ved at det internasjonale, globale systemet med FN og Verdensbanken bedre bidrar til at vi når tusenårsmålene. Ved å bruke de store pengene riktig når vi tusenårsmålene med fred og miljø. Programmet Olje for utvikling er ikke noe jeg har funnet på. Det ble startet i sin spede begynnelse under forrige regjering, men det er dramatisk utvidet. Jeg vil tro, men jeg kan ta feil i dette, at også Høyre er enig i at det må være en fundamental oppgave å bidra til at veldig mange utviklingsland, kanskje halvparten av Afrikas land, som nå har svære råvareinntekter – det er en råvareboom i Afrika – får en helt fundamental mulighet til å finansiere sin egen utvikling ved egne midler. Da må det være en sentral oppgave for norsk bistand å hjelpe dem med det. Da når vi også tusenårsmålene.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Jeg startet mitt innlegg i dag med nettopp å vektlegge den brede enigheten det er om å nå tusenårsmålene og om å bekjempe fattigdom som det sentrale i norsk utviklingspolitikk. Vi kommer tilbake med en stortingsmelding, som vi nå har satt i gang arbeid med, og som vil gi Stortinget anledning til å diskutere dette i sin fulle bredde. Skal vi nå tusenårsmålene, er det politikken i verden og, som også Erna Solberg sa, i det enkelte land som er det mest grunnleggende. Jeg vet ikke noe land som har nådd tusenårsmålene i en situasjon med borgerkrig. Hvis vi ikke klarer å løse miljøproblemene – og dette framgår av en rekke FN-dokumenter – hvis vi ikke klarer å løse klimakrisen, vil ikke noen av de fattigste landene klare å nå tusenårsmålene, simpelthen fordi man drenerer ut ressursene i landbruket og andre steder gjennom klimaødeleggelser, slik at det ikke blir ressurser igjen til å nå de helsemessige og utdanningsmessige målene. Nå er man i en situasjon hvor det er en ufattelig pengestrøm til mange utviklingsland. Da må det være helt vesentlig at de pengene kan brukes til å nå nettopp tusenårsmålene. Det er ikke vårt mål å drive mest mulig bistand, men å få til mest mulig utvikling.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Dette er helt sentrale problemstillinger. Det å få tilstrekkelig gode kontrollrutiner i Utenriksdepartementet og Norad jobber vi med, og forhåpentligvis skal vi kunne legge fram dette for offentligheten i løpet av en fjorten dagers tid. Det andre er evaluering av om bistanden faktisk virker. Jeg hadde et interessant, godt møte i går med Norads evalueringsenhet. De har et omfattende program for evaluering framover. Noe av det de driver med, er en landevaluering av Zambia, siden det var nevnt her tidligere. De vil også gå inn på en rekke områder og evaluere. Men vi er mer enn velvillig innstilt til innspill fra andre, også fra representanten Larsen, om hva man anser som mest sentralt å få evaluert. Evalueringene legges ut på internasjonale anbud, slik at firmaer fra hele verden kan legge inn anbud. Jeg tror f.eks. det er et belgisk firma som har evaluert Zambia – om jeg husker det riktig. Vi ønsker altså en total åpenhet om denne evalueringen, og jeg setter meg gjerne ned og hører om det er spesifikke ting representanter i Stortinget mener er særlig viktig å få evaluert for å drive debatten videre på dette området.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Jeg vil ta avstand fra representantens uttalelse om at Riksrevisjonen har kommet med «knusende» kritikk. Det er det ikke dekning for å si. Men Riksrevisjonen har kommet opp med kritikkverdige forhold som Utenriksdepartementet skal forbedre. Det vi bl.a. har gjort, i tråd med Riksrevisjonens anbefalinger, er å danne en sentral kontrollenhet i departementet som skal være det stedet hvor alle mistanker om misforhold, enten det er korrupsjon, underslag eller midler på vidvanke, kan rapporteres inn. Vi vil lage en varslingsplakat. Vi vil lage retningslinjer til ambassadene. Vi lager et omfattende opplæringsprogram i hele departementet, til alle våre ambassader, om korrupsjonsfarer. Hvilke elementer skal man se etter for å avdekke korrupsjon? Vi er i gang med et omfattende arbeid med dette, og jeg håper at vi kan legge det fram for offentligheten i løpet av to–tre ukers tid. Men dette vil være et tema hvor vi må ha konstant årvåkenhet, og jeg setter pris på at også Stortinget er veldig årvåkne i forhold til dette.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Korrupsjonsbekjempelse er jo i realiteten to litt atskilte politiske områder. Det ene er å sikre at all norsk bistand, hver eneste krone som norske skattebetalere gjennom staten betaler til bistand, eller hver eneste krone som befolkningen i Norge bidrar med til Kirkens Nødhjelp, Redd Barna eller Røde Kors, uavkortet kommer til det som er formålet. Der skal vi ha de aller strengeste standarder, vi skal gjøre hva som er i vår makt for å sikre det, vi skal slå knallhardt ned på all misbruk av disse midlene, og vi skal legge fram nye tiltak for at det skal bli enda sikrere framover. Enhver kritikk fra Riksrevisjonen skal vi umiddelbart følge opp. Men så er det et annet og større og vanskeligere felt – og det var dét representanten Foss var inne på – nemlig hvordan korrupsjonen er en del av det økonomiske styringssystemet i mange land. Det er et gigantisk problem mange steder at politiske ledere fyller sine egne lommebøker eller konti i Cayman Island, Bermuda eller hvor det måtte være, med penger som de har stjålet fra sin befolkning. Men et enda større problem enn det er jo at korrupsjon ofte er selve maktgrunnlaget. Det har i ettertid vist seg at f.eks. en av Afrikas mest foraktede ledere, president Mobutu i Kongo – eller Zaire som det den gang het – vel skaffet seg noen slott og noen eiendommer i utlandet, men mesteparten av pengene ble brukt til å kjøpe politisk støtte. Han drepte ikke sine motstandere, men kjøpte dem opp. Det er dyrt. I tillegg måtte han kjøpe sine tilhengere, han kunne ikke bare kjøpe sine motstandere. Hele maktapparatet gikk til å holde en slik pengestrøm flytende i sitt eget land, for å holde seg selv på toppen av den. Dette er det ekstreme, men det er klart at i mange land er politiske ledere avhengige av å kunne gi ut penger til sin landsdel, sin folkegruppe, til dem som har stemt på dem, eller dem som potensielt kan tenkes å stemme på dem ved neste valg – korrupsjonen er altså et grunnleggende trekk ved hele det politiske systemet. Tendensen er jo da at korrupsjonen går ned i alle ledd. Man må bestikke lærerne for å få utdanning til sine barn, man må bestikke passkontoret for å få pass hvis man vil reise til utlandet, man må bestikke politiet hvis man kommer i en trafikkontroll og har kjørt for fort, for det er mye billigere å bestikke enn å betale boten, osv., osv. Denne gjennomsyringen av korrupsjon i hele samfunnet, og hvor det politiske apparatet er det aller mest korrupte, er et helt grunnleggende problem. Det varierer i grad, noen steder er det kolossalt, andre steder har du elementer av det. Det hjelper selvsagt veldig om de som sitter på toppen, ønsker å bekjempe det. Derfor er det så viktig – og da er vi tilbake til det Morten Høglund startet med – å gi støtte til politiske ledere som forsøker å reformere sine land vekk fra dette. Men selv de har gigantiske vanskeligheter, som f.eks. Ellen Johnson-Sirleaf i Liberia.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2007-11-15:
Til tross for statsrådens mange forsikringer om å sørge for kontroll av hvor våre bistandskroner blir av, ser vi at tingenes tilstand så langt fra er tilfredsstillende. Riksrevisjonen har kommet med knusende kritikk for mangelfull kontroll og hevder også at lite er gjort med kritikkverdige forhold fra tidligere år. Hvorfor har man ikke fra departementets side grepet fatt i disse forholdene i tidligere tider? Og hva gjøres nå helt konkret for å bringe disse forholdene i orden?
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
Den utanrikspolitiske utgreiinga Stortinget fekk på forsommaren, fokuserte etter mi meining på svært mange utfordringar, men òg på moglegheiter – og gav ei god beskriving av korleis det er mange stader. Målet må vi ha klart for oss. Hjelp til sjølvhjelp er og blir den beste bistanden innbyggjarane kan få. Slik sett er det litt til ettertanke det forslaget som no ligg i budsjettet, om å utvide med 14 nye land i GSP-ordninga – utan at Swaziland er med. Swaziland ligg på ein 146. plass på indeksen for menneskeleg velferd. Til samanlikning kjem MUL-land som Lesotho på 149. plass, Botswana på 131. plass og Namibia på 125. plass. Altså: Swaziland er dårlegare stilt enn dei fleste, men er ikkje med på lista over land vi har MUL-import frå. Swaziland er det nest fattigaste landet i frihandelsområdet SACU på statistikken frå 2003, som desse parametrane er tufta på. Og alle piler peiker i feil retning etter den tid. Det er mange årsaker til det. Både tørke, kraftfôrprisar og anna gjer at folk heller held liv i magert kveg enn å selje. Men den største utfordringa det landet har, er hiv/aids-problematikken, som har eksplodert. Helseministeren opplyste at 42 pst. av befolkninga på 1 million var smitta. Ut frå uoffisielle tal var 67 pst. smitta, og alle var einige om at toppen ikkje var nådd. Levealderen var for 20 år sidan 60 år, i dag er han 31 år. Der bestemødrer fanst, hadde dei ansvaret for barnebarna. Foreldra var anten døyande eller borte. 100 000 – altså 10 pst. – foreldrelause barn måtte prioritere å skaffe seg mat framfor skulegang. Det er eit lite land arealmessig og befolkningsmessig, men med utfordringar vi knapt kan fatte. Men dei bad ikkje fyrst og fremst om ordinær bistand, dei bad om å få handle med Noreg, f.eks. med landbruksprodukt. Dei ville klare seg sjølve – fyrst og fremst handle med storfekjøtt, som vi i dag må importere for å dekkje etterspørselen vi har. Og det fine var: Det var ingen multinasjonale selskap inne i biletet og «skumma fløyten». Inntekta går og vil gå til dei mange små produsentane, og gi sårt tiltrengte pengar til bestemødrene som f.eks. ynskjer å kjøpe skuleplass til barnebarna sine – gi dei moglegheit til eit betre liv, om dei veks opp. Eg ser at komiteen etterlyser større fokusering på nettopp betydinga av landbruket, og eg er glad for det. Eg trur mykje kan finne si løysing om ein fokuserer på det innbyggjarane meiner er det aller viktigaste, fyrst. At dei mangla kunnskap om oppdrett av dyr for å få maksimal avkasting, såg vi. At dei fleste ikkje hadde straum, såg vi òg. At vassmangel og reint vatn var mangelvare hos dei fleste, like eins. Men det var underordna for dei. Å ha kveg var banken, det gav dei tryggleik for utkomme, enn så lenge. Her kan Noreg ha ein unik sjanse til å gi ei handsrekking til eit hardt prøvd folk, med å utvide talet på «nye» land – om ein kan seie det slik – å handle med frå 14 til 15. Eg håper dette «vitnesbyrdet» kan bidra til at det lèt seg gjere i årets budsjettmerknader.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-11-15:
Statsråden utfordrer Stortingets partier og representanter til å komme med gode ideer til korrupsjonsbekjempelse. Nå er det i vår statsforfatning imidlertid slik at det tilligger Regjeringen å finne de gode tiltakene. Stortinget har ett kontrollorgan for bruk av penger, og det er Riksrevisjonen. Så svaret på statsrådens opptreden i forhold til korrupsjonsbekjempelse vil Stortinget få ved behandlingen av Dokument nr. 1 om revisjon av regnskapet for 2007. Svaret vil i så fall være at alle merknader om mangelfulle tiltak mot korrupsjonsbekjempelse er fjernet. Det er en meget enkel test, og testen består altså i det statsråden gjør i inneværende år med u-hjelpsmidlene. Til slutt følgende om situasjonen i Uganda: Statsråden snakket om presidenter som blir sittende tiår etter tiår uten å være valgt. Jeg synes kanskje det er å strekke det litt langt, for å si det slik. En president som opphever grunnloven for å kunne bli gjenvalgt uten å slippe andre partier til, er vel tilstrekkelig kjennetegn på et regime som har mistet enhver kontakt med demokratiske ideer. Også Musevenis kamp mot høyesterett og hele rettsvesenet i sitt eget land burde kanskje være et lite tegn på at noe ikke er helt som det skal være når det gjelder tillit til landets styre og til at penger brukes som de skal. Det er nemlig ikke nok, det statsråden sa – riktignok om frivillige organisasjoner – at det ikke er grunn til å tro at pengene er misbrukt. Nei, men det er heller ingen grunn til å fastslå det motsatte. Riksrevisjonens krav er at det må foreligge dokumentasjon på at pengene faktisk er brukt til det de er ment brukt til, ikke at man ikke har grunn til å tro noe annet. Tro holder lite i revisjon av offentlige regnskaper.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-15:
Jeg har bare behov for å tilføye litt om i hvilken sammenheng jeg syns vi skal se dette arbeidet som Regjeringen nå holder på med. Vi ønsker en høy yrkesdeltakelse blant befolkningen i Norge, både når det gjelder kvinner og menn. Det er et veldig stort behov for at alle som kan, skal delta i arbeidslivet. Da er det å ha permisjonsordninger knyttet til alvorlig sjukdom som gjør at man kan ivareta noen helt fundamentale behov i livet sitt, en viktig del av det. Erfaringene – i hvert fall en del av de jeg har blitt gjort kjent med – er jo at belastningen knyttet til det å ha veldig syke familiemedlemmer og ikke kunne få nødvendig fri fra arbeid, ofte resulterer i «uhelse» hos flere. Mange kan på den måten risikere å komme varig ut av arbeidslivet. Slik sett er det mange hensyn som skal ivaretas. Fremdeles er det slik at det meste av omsorgsarbeidet i Norge utføres av familien – slik er det! Jeg tror det Engeset sier, er helt riktig – at de fleste ønsker det. Jeg tror også det er slik at hvis familien på en god måte kan bli involvert i det å støtte opp om den enkelte som er syk, fører det ofte til et langt bedre resultat for alle parter enn hvis man blir holdt på sidelinjen og bare må holde på med andre oppgaver. Så det å ha ordninger som hjelper familier i livets harde dager, tror jeg betyr uendelig mye for livskvaliteten for den enkelte og for familiene, men det betyr også mye for hvordan vi sørger for at den viktigste ressursen vi har i Norge, nemlig arbeidskraften, kan holde seg og bestå når vi vet hvordan livet farer med en del. Så er det vel slik i dag at mange i slike situasjoner blir sykmeldt. Det tror jeg er en realitet vi må se i øynene. I dette systemet blir det faktisk brukt ganske mye penger uten at de dermed er identifisert til disse ordningene. Jeg har behov for å si at det må vi se på når vi skal regne ut hva slike ordninger koster. Men i mellomtida er i hvert fall min holdning at den enkelte ikke trenger å ha dårlig samvittighet i den forstand, for dette er faktisk nødvendig, og ingen vet hvor syk man blir hvis man ikke kan få lov til å ta hensyn til sine aller nærmeste når man er i en slik situasjon. Mangel på sykmelding kan kanskje resultere i en mye mer lagvarig og alvorlig sykmelding; det må primærlegen ta med i vurderingen. Jeg har faktisk tillit til at legene i dag er i stand til å vurdere dette også. Den praksis som en del av dem følger i slike alvorlige tilfeller, mener jeg kan være innenfor det som også kan godtas i dag, nettopp fordi omsorgspersoner veldig lett ender opp med sykdom, hvis de ikke kan ivareta de forpliktelsene de har.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
Det er mange familiemedlemmer som gjør en stor innsats for sine nærmeste som er rammet av sykdom. Flere av disse prøver å kombinere arbeidsliv og familieliv. Noen erfarer at det blir for vanskelig – i hvert fall for en periode – og føler seg tvunget til å be om sykmelding på urettmessig grunnlag for å greie de økonomiske utfordringene. Forslagsstillerne fra Høyre skal ha ros for å ville rette opp i dette. Samtidig ønsker de ordninger som gir bedre rett til permisjon ved omsorgsoppgaver. Kristelig Folkeparti ønsker også at alle som påtar seg omsorgsoppgaver, skal få anledning til å ta fri fra jobben, og at det gis økonomisk kompensasjon for det. Det finnes i dag flere ordninger som er til stor hjelp for dem som yter omsorg, enten det er til syke barn, til funksjonshemmede barn eller til nære slektninger i livets sluttfase. I handlingsplanen for familier med barn med nedsatt funksjonsevne, fra Bondevik II-regjeringen, ble det foreslått at en skulle vurdere en samordning av pleiepenger, hjelpestønad og omsorgslønn. Jeg har forstått det slik at dagens regjering fortsetter dette arbeidet. En slik forenkling kan gjøre det lettere både for dem som administrerer, og for dem som skal motta en slik stønad. Jeg regner med at dette blir vurdert i den interdepartementale arbeidsgruppen som nå utreder behovet for permisjonsendringer, og som også skal legge fram alternative forslag til endringer i dagens økonomiske kompensasjonsordninger for omsorgsarbeid. Kristelig Folkeparti ser fram til utredningen og er spent på resultatet. Vi synes også det er bra at en vurderer behovet for både kortvarige og mer langvarige permisjoner på grunn av omsorgsoppgaver. Kristelig Folkeparti støtter også behovet for å gjøre det lettere å kombinere arbeid og omsorg. Det bør vurderes hvordan en bedre kan legge til rette for at familiene kan dele belastningen med det offentlige, slik at det blir mulig med noen små pusterom og litt fritid. Kristelig Folkeparti er fornøyd med at en ser på regelverket for permisjon og økonomisk kompensasjon for foreldre med omsorg for barn både over og under 18 år. Vi har tidligere tatt til orde for at de som mottar omsorgslønn, er avlastere eller er støttekontakter, må ha rett til feriepenger. Det vil vi komme tilbake til ved en senere anledning. Jeg vil minne om at også selvstendig næringsdrivende kan få syke barn. Mange kvinner synes det er vanskelig å starte egen næringsvirksomhet i kombinasjon med familie, fordi omkostningene blir for store om de må være hjemme en tid for å ta seg av syke barn eller nære pårørende. I Kristelig Folkepartis alternative budsjett har vi rettet opp dette. Vi gir full likestilling mellom selvstendig næringsdrivende og andre arbeidstakere når det gjelder svangerskapspenger og omsorgspenger. Vi reverserer også økningen i trygdeavgiften som Regjeringen foreslo, for å få dette til. Det bør være helt i tråd med forslagstillerne til dagens Dokument nr. 8-forslag som mener at «en slik velferdsreform bør finansieres gjennom offentlige velferdsordninger». Jeg ser fram til en ny sak fra Regjeringen som gir like muligheter for alle.