Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-15:
For tredje år på rad under Samarbeidsregjeringen kommer resultatet av jordbruksforhandlingene til behandling i Stortinget som framforhandlet avtale, i år med begge jordbruksorganisasjonene. Det er en avtale som fører videre den tenkningen for landbrukspolitikken som har vært lagt til grunn for de siste oppgjørene, og som er beskrevet i Stortingets behandling av landbruksmeldingen i 2000 og behandlingen av de siste års avtaler. Når jeg gjentar avtaler, er det for å understreke at dette er en politikk som også jordbruksorganisasjonene har funnet å kunne ta ansvar for etter forhandlinger. Det er en avtale som kombinerer flere viktige forhold: en inntektsutvikling for perioden 2002-2005 som er klart sterkere enn for andre grupper økte muligheter for dem som vil utvikle sin jordbruksbedrift, i år spesielt i melkeproduksjonen, og mer likeartede muligheter for alle organisasjonsformer økt innsats i alternativ næringsutvikling, med økt ansvar og myndighet til lokalt og regionalt nivå, bl.a. gjennom modernisering av bygdeutviklingsmidlene en forsterket og mer målrettet miljøpolitikk, med sikrere grunnlag i WTO-avtalen Dette har vært mulig innenfor en lavere økonomisk ramme enn inneværende avtale har. Årsakene ligger hovedsakelig, som flere har vært inne på, i redusert realrente og økt arbeidsproduktivitet. Slik har det vært lenge. Jordbrukssektorens samlede vederlag til arbeid og kapital - altså før det er trukket fra rente på lånt kapital og dividert på antall årsverk - er i 2004 litt lavere nominelt enn for ti år siden. Det er kostnadsreduksjon og økt arbeidsproduktivitet som har lagt grunnlag for inntektsøkning pr. årsverk i jordbruket. Det vil være hovedretningen også framover, i alle fall for volumproduksjonene. Samtidig skal vi forsterke og målrette innsatsen for næringsutvikling og stimulere entreprenørskap, og den geografiske prioriteringen skal ligge fast. Da er det nødvendig å øke armslaget for melkeprodusentene og gi dem muligheter - redusere begrensningene. Denne avtalen gir økt fleksibilitet for driftige brukere. I en åpnere verden er dette ikke i motstrid til målet om et omfattende og desentralisert jordbruk framover, men en forutsetning for det. For melkeprodusentene innebærer avtalen en tilnærming av mulighetene for samarbeidsløsninger og utvikling til det som gjelder for alle andre produksjoner. Da landbruksmeldingen ble behandlet i 2000, sluttet Stortinget seg til at det er behov for strukturendringer, spesielt i melkeproduksjonen, og at de som skal leve av jordbruket, må prioriteres. Avtalen er basert på dette grunnlaget. Et av de viktigste landbrukspolitiske spørsmålene er: Hva skulle være alternativet? Grovt anslått må overføringene om ti år, uten strukturendringer, være 8-9 milliarder kr høyere enn i dag hvis jordbruket skal kunne få en inntektsutvikling som andre grupper. Vi må gi dem som ønsker å satse på et yrke i næringen, muligheten. Jeg har, som SVs og Senterpartiets representanter i komiteen, registrert større optimisme i næringen de siste par årene. Noe skyldes lavere renter og bedre inntekter. Men jeg er også overbevist om at flere har sett mulighetene som er skapt gjennom landbrukspolitikken og jordbruksavtalene de siste årene, mulighetene til å utvikle bruket sitt, til å tåle konkurransedyktige råvarepriser og en mulig renteøkning igjen, til å satse på noe nytt, til å gjøre noe som ikke faren og bestefaren gjorde. Det er utfordrende og grunnleggende godt for rekruttering av jenter og gutter med den riktige kompetansen. Vi skal ha et aktivt jordbruk over hele landet, et effektivt og et mer mangfoldig jordbruk, et jordbruk som tar miljøhensyn, med grunnlag i nasjonale føringer og lokale prioriteringer, et jordbruk med bønder som har lyst og mulighet til å ta utfordringene vi ser. Det krever noen avveininger av ulike hensyn i utformingen av politikken. Årets jordbruksavtale er en del av en slik tenkning. Jeg er glad for at jordbruksorganisasjonene har tatt ansvar og inngått avtaler innenfor disse ulike kryssende hensyn.