André Oktay Dahl (Høyre), 2008-10-14:
Når det gjelder eksemplene på administrasjoner som kanskje kan tenke seg litt om med hensyn til hva de signaliserer, er for så vidt den amerikanske administrasjonen, som mener at avholdenhet er én strategi, ett. Til det er det vel egentlig å si at sex er en trend som er kommet for å bli, og det må enhver politiker ta inn over seg. På 1980-tallet var det en amerikansk stuper som under et mesterskap slo hodet i plattformen. Fra et publikum som var bekymret på hans vegne, ble plutselig trenere og andre stupere veldig bekymret på egne vegne. Grunnen var at det var noen milliliter blod i et stort basseng med tusenvis av kubikkmeter vann. De var redde for smitte. Siden den gang skulle man jo tro, når vi ser den rapporten, at man hadde kommet litt lenger, men det er ikke tilfellet. Det er helsepersonale som er redde for å skifte laken. Det er helsepersonale og andre folk som er redde for å holde hender. Det er arbeidstakere som er redde for å jobbe sammen med noen, og mener at man har en opplysningsplikt om egen status, uavhengig av hva slags type yrke man utøver sammen, og hva slags reell risiko det er. Det er psykologer som har folk gående til samtale gjennom år, men som aldri greier å få vedkommende til å åpne seg om sin hivstatus, som kanskje er årsaken til at de har et psykisk problem. I tillegg er det en holdning ikke bare i forhold til kunnskap, men det er et holdningsproblem blant ganske mange leger, for hvis noen spør om å bli testet for alle typer kjønnssykdommer, får man spørsmålet: Hvorfor det? Hva har du gjort? Da skjønner alle at det for en del kanskje ikke er så lett å gå og teste seg på helsestasjoner og andre steder, slik som de bør gjøre, for de har ikke lyst til å bli utsatt for den typen ovenfra og ned-holdninger fra helsepersonell. I tillegg er det slik at de hivpositive som står frem, risikerer å bli utsatt for utstøting av mange forskjellige grunner. Den grunnleggende holdningen er at de må jo ha gjort noe galt, de må ha levd ekstremt utagerende, så derfor har de antakeligvis blitt smittet, og egentlig fortjener de det. Det er den holdningen som fortsatt ligger til grunn i det samfunnet vi lever i, og det er den holdningen vi er nødt til å kjempe mot, i kraft av offentlig innsats, men ikke minst ved privat innsats. Skal man forebygge hiv, må man bygge på at hivpositive mennesker også er hele mennesker. Stempling og utstøting bidrar ikke til å forebygge. Det bidrar bare til mer selvforakt og kanskje også til forakt for andre mennesker, som gjør at noen praktiserer mer usikker sex enn godt er. Men vi forebygger heller ikke hiv ved å stakkarsliggjøre hivpositive, ved ikke å se på dem som selvstendige mennesker som må ta ansvar for eget liv og egne handlinger. Når det gjelder strategi, må det finnes en reell og forpliktende strategi også nasjonalt, ikke bare utenlands. Den må bygge på verdier om at hivpositive er hele mennesker, og at man behandler dem som de menneskene de er, på godt og ondt. Det er en stor utfordring å balansere strategi med tanke på det å skremme folk. Det kan være nødvendig, men samtidig må man ha en realisme som viser at det også er fullt ut mulig å leve med en hivdiagnose og faktisk ha det ganske greit. Det er en ganske stor utfordring å balansere dette. Mange unge som i dag blir smittet av klamydia, lærer at man kan ta en pille, og da blir det borte. Det gjør det ikke med hiv. Det er den grunnleggende holdningen som gjør at det kan bli en stor utfordring fremover hvis man ikke får en forpliktende strategi, at alle de unge som i dag smittes av klamydia, har større sjanse for da å bli hivsmittet, ved at det kommer inn i miljøene deres. Så litt om den spesielle gruppen som er utpreget hivpositive, nemlig menn som har sex med menn. Det er et faktum, men det er også viktig å huske på, at de mennene som har sex med menn, har gjerne sex med konen sin når de kommer hjem. Det er jo ikke slik at noen praktiserer bare det ene eller det andre. Noen holder det faktisk skjult. Da kommer vi inn på kjernen i en del av innvandringsproblematikken, at veldig mange med innvandrerbakgrunn som også er annengenerasjons innvandrere, ikke er blitt smittet i utlandet, men de praktiserer usikker sex med menn. De tar ikke på kondom når de kommer hjem til konen etterpå, rett og slett fordi det vil virke litt rart. Da har vi en utfordring når vi skal finne en strategi for å nå disse. Helseutvalget for homofile når f.eks. ikke disse, rett og slett fordi det heter Helseutvalget for homofile, og disse mennene definerer seg ikke som det. De definerer seg som heterofile og er gift. De har en kultur og en holdning til hva det er å være homofil og heterofil, men de driver på i smug, blir smittet i smug og overfører det til konen sin etterpå. Det er en stor utfordring i forhold til mennesker med en annen kulturell bakgrunn. Men jeg tror egentlig ikke det har noe å si hvilken kulturell bakgrunn en har, for holdningene og fordommene er akkurat de samme, nemlig at folk som har sex med hverandre, er – som sagt – en trend som har kommet for å bli. Så gjelder det å forebygge og ikke stemple folk som har fått en sykdom, samtidig som vi opplyser dem som er i ferd med å utvikle en seksuell løpebane som skaper økt risiko. Der tror jeg faktisk både mennesker med muslimsk bakgrunn og mennesker med såkalt norsk bakgrunn har de samme utfordringene, og vi må ha de samme strategiene.