Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2010-02-11:
NATOs kjerneoppgave må og skal være det kollektive forsvaret av alliansens medlemsland. Artikkel 5-operasjoner er NATOs ryggrad og skal være hjemlet i FN-paktens artikkel 51 og retten til individuelt eller kollektivt selvforsvar. For Senterpartiet innebærer det at NATOs hovedformål er å opprettholde befolkningens frihet og sikkerhet på NATOs eget territorium. Norges største sikkerhetspolitiske utfordringer over tid ligger ikke i Afghanistan, men i nordområdene. Ryktene om at territorialforsvaret ikke lenger har relevans, er etter mitt syn betydelig overdrevne. Suverenitetshevdelse innebærer fortsatt tilstedeværelse, og det igjen forutsetter et volum. Et moderne forsvar består av relevant teknologi på sjø, luft og land, men også hoder. Som Generalinspektøren for Hæren uttrykte det for noen dager siden: «Plattformene kan ikke gi folk trygghet. Når krigen, krisen eller usikkerheten kommer, så kommer behovet for Soldaten. En strid kan kjempes mellom plattformer til sjøs eller i luften, men freden vinnes nesten uten unntak mellom mennesker på landjorden.» Opedals innlegg er selvfølgelig også et partsinnlegg i en ressurskamp om og i det norske forsvaret. Det er jeg klar over, og jeg understreker derfor at jeg selvsagt til fulle står bak langtidsplanen og Regjeringens budsjettpolitikk. Men i et strategisk og langsiktig perspektiv bør Norge og NATO lytte til Generalinspektøren. Både nasjonalt og innenfor alliansen må ambisjoner og ressurser stå i forhold til hverandre. For Norge dreier det seg realistisk sett om å finne den rette balansen mellom hva vi har, og hvor mange steder vi kan være. Sagt på en annen måte, kan ambisjonen om større nærvær i nærområdene få den konsekvens at noe må nedprioriteres innenfor alltid stramme budsjetter. I fredstid, i demokratier vil aldri forsvarsbevilgningene være særlig mye større enn Forsvarets legitimitet i befolkningen. I analysen i vårt strategiske konsept «Evne til innsats» skrives det: «Den geopolitiske utviklingen tilsier at mellomstatlige konflikter og klassisk realpolitikk igjen kan komme til å gjøre seg mer gjeldende. Dette tilsier en mer balansert tilnærming i den oppmerksomhet som rettes mot internasjonal terrorisme kontra intra-statlige konflikter eller mellomstatlige konflikter enn det som har vært tilfelle i den siste tiden.» Det er fare for økte stormaktsrivaliseringer i tilknytning til regionale konflikter. Makt er i ferd med å forskyves. USA står ikke lenger så ubestridt alene på stormaktstronen. Kina er i dag engasjert over store deler av verden. Russland vet vi har fått ny selvsikkerhet. India viser også nye muskler. Under klimatoppmøtet i København så vi at EU ble satt på gangen, mens reelle stormakter forsøkte å løse flokene. I en verden der Vestens makt kan se ut til å svekkes, er det i Norges interesse at NATOs strategiske konsept og tolkningen av dette vektlegger at den eneste legitime oppdragsgiver for engasjement utenfor NATOs eget territorium er FN. På sikt må FN foretrekkes å være naturlig nødhavn i slike situasjoner, for i en ny verden av flere stormakter blir det viktigere enn noen gang å ha felles kjøreregler. Hvis NATO oppfattes å ha eksklusive kjøreregler – hvilke andre land, allianser, skal på sikt kunne tillates samme rett? Det er ikke sikkert at «in area, out of business»-metaforen i framtiden vil framstå som like treffsikker. Fordi også Russland har interesse av et lavt spenningsnivå i nordområdene, er det i første omgang aktiviteten knyttet til potensielt nye ferdselsårer, utnytting av naturressursene og klimaendringene som fører til fornyet sikkerhetspolitisk fokus. Det er viktig at vi i Norge, i arbeidet med nytt strategisk konsept, har vært så tydelige på betydningen av alliansens nærområder. Det kan også i framtiden skape aksept og forståelse for at små nasjoner i folketall må gjøre forsvarspolitiske prioriteringer som retter seg mot nasjonale oppgaver. Det er altså en stor fordel for Norge at flere nasjoner har kompetanse knyttet til virksomhet i nordområdene den dagen den delen av verden kanskje framstår som enda viktigere enn i dag. Norge må opptre slik at vi er relevante, kunnskapsrike og sterke partnere for allierte i nordområdene. Dette krever en betydelig innsats på land, som Regjeringen har startet og signalisert at en vil følge opp videre, og det krever at vi når våre målsetninger om å utdype norsk tilstedeværelse både militært og sivilt.