Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-05-03:
Først vil jeg også gi ros til interpellanten for å reise en viktig problemstilling. Utenriks- og forsvarskomiteen har, i likhet med kommunal- og forvaltningskomiteen, ganske nylig kommet hjem fra et besøk i Midtøsten hvor disse problemstillingene også var en stor del av tematikken. Vi hadde også rett i forkant av avreisen et møte med Filippo Grandi, som er sjef i UNRWA. Det ga et inntrykk av mange ting som er underveis, men det ga også inntrykk av til dels store, store utfordringer. Norge er et viktig bindeledd mellom UNRWA og donorlandene. Det er særlig knyttet til vår posisjon i AHLC. Derfor er også det arbeidet Norge bidrar med, viktig. UNRWA har vært i Midtøsten i 62 år, som flere har påpekt, og har da omtrent følgende arbeidsfordeling med sine bidrag: 60 pst. av budsjettene går stort sett til utdanning. Det er kjerneoppdraget, og kjerneoppdraget er de yngste årsklassene – 1. til 9. klasse. Det er også en del humanitært arbeid. Det er ikke en spesielt stor del av UNRWAs arbeid i dag, men den største andelen av det humanitære arbeidet går til Gaza. De driver også, som flere har vært inne på, mikrokredittprosjekter. Det er verdt å merke seg at en tredjedel av UNRWAs virksomhet handler om å ta vare på to tredjedeler av befolkningen i Gaza. Det er en stor oppgave, og det forteller også noe om viktigheten av å få reformer som bidrar til å gjøre dette arbeidet mer effektivt. Det som også skiller Gaza fra mye av det som ellers skjer i regionen, er jo at økonomien der ikke er en ordentlig økonomi. Den er enten illegal eller i stor grad subsidiert, noe som betyr at det ikke er en reell økonomisk motor som kan håndtere mye av behovet for en stadig økende andel av befolkningen som har disse behovene. Det er også ulikheter mellom landene der de palestinske flyktningene er. Det er noen steder hvor det er mer stabilt og flyktningene har flere rettigheter, og det er andre steder hvor de ikke har de samme rettighetene. I 2010 brukte Norge ca. 221 mill. kr på UNRWA, av et budsjett på drøyt 800 mill. kr til de palestinske områdene. Det betyr altså at det er over en fjerdedel av budsjettet som går via UNRWA, og det betyr også at det er veldig mye som står og faller på den innsatsen UNRWA gjør i forhold til hva Norge får til å bidra med i regionen. Flere har vært inne på spørsmålet om hvor mange ansatte UNRWA har og hvordan de disponerer sine penger. Jeg tenkte jeg skulle komme litt inn på spørsmålet om reform, for det er helt åpenbart at behovet for reform er stort – det gjelder ikke bare UNRWA, det gjelder FN-systemet som helhet. Og ett tema som foreløpig ikke har vært oppe her, er jo nettopp forhåpningen om en ny strategi, der FN i større grad «deliver as one», altså at man klarer å koordinere FNs ulike roller og oppgaver for å få til en mer effektiv bistand og hjelp. I forbindelse med reformprogrammet har Norge vært en pådriver særlig på et par områder. Det ene er åpenhet og transparens, som er svært viktig i en organisasjon som får mye penger fra Norge, og det andre er ansvarlighetsstandarder som skal sørge for at det i etterkant er enklere å få til en sjekk av prosjektene og hva pengene har gått til. Ikke minst har reformagendaen i stor grad bestått av å få til en bedre koordinering både med landene i regionen og også med andre FN-organisasjoner som er aktive i området. Det er klart at det gjenstår store utfordringer, og jeg tror at Norge som en stor giver er nødt til å stille klare krav i reformarbeidet. Vi har en spesiell og nokså unik posisjon i regionen som gjør at vi kan stille krav, både i FN-systemet og også overfor myndighetene i de landene som tar imot flyktninger. Jeg tror heller ikke man skal underslå at dette er en prosess som nå må pågå i hele FN-systemet. Det at det er et såpass stort reformbehov gjennom hele FN-systemet, viser at Norge som en stor giver – og kanskje særlig som en stor giver av kjernebidrag – har en stemme som vi er nødt til å bruke for å få til en bedre løsning for dem vi ønsker å hjelpe. For øvrig slutter jeg meg selvsagt til det som tidligere har vært sagt også om spørsmålet om gjenbosetting og behovet for en avtale som kan sikre flyktningene bedre enn det som skjer i dag.