Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2003-05-13:
Samtidig som Regjeringen i fjor høst la fram sitt forslag til statsbudsjett, la de også fram St.meld. nr. 6, Tiltaksplan mot fattigdom. Grunnen til sammenfall i tidspunkt for framleggelse var at de konkrete forslagene i tiltaksplanen mot fattigdom var inkludert i Regjeringens budsjettforslag. Slik sett er tiltaksplanens forslag til nye satsinger i 2003 allerede vedtatt av Stortinget gjennom behandlingen av statsbudsjettet. Hva er så grunnlaget for komiteens omfattende innstilling og dermed dagens behandling i Stortinget? Jo, tiltaksplanen tilkjennegir det opplagte: Kampen mot fattigdom kan ikke gjennomføres én gang for alle. Regjeringen gjør det klart at tiltaksplanen vil bli fulgt opp i forbindelse med de årlige statsbudsjettene. I så måte gir St.meld. nr. 6 Stortinget et grunnlag for en bred drøfting av viktige veivalg i kampen mot fattigdom. Samtidig gis Stortinget en anledning til en konkretisering av dette viktige arbeidet utover det Regjeringen har fremmet forslag om. Innstillingen bærer preg av at komiteen grundig drøfter hvordan velferdssamfunnet skal gripe fatt i det faktum at til tross for en formidabel materiell velstandsutvikling for de fleste av oss, lever fortsatt mange nordmenn i fattigdom, ikke en fattigdom som er preget av sult og sykdom, men mer en fattigdom preget av en klart lavere levestandard enn det flertallet har, og ikke minst en fattigdom som preger mange barn som ikke kan delta i de sosiale og fritidspregede aktivitetene som venner og klassekamerater kan delta i, det å være fattig blant alle de tilsynelatende vellykkede. I 2000 var det om lag 120 000 mennesker her i landet som hadde så lav inntekt at de ble definert som fattige i henhold til den definisjon Regjeringen legger til grunn i stortingsmeldingen. Jeg går ut fra at den enkelte partigruppering vil foretrekke å gjøre rede for sine standpunkt selv. Jeg skal som saksordfører derfor ikke utbrodere de ulike vurderinger og standpunkt som kommer fram i innstillingen. La meg derfor i resten av mitt innlegg konsentrere meg om Arbeiderpartiets holdninger. Det er viktig å ta fattigdomsproblemet med det største alvor. Samtidig er det viktig å få fram at få, om noen, land har færre fattige enn vi har i Norge. Vi har altså en stor utfordring, men det er åpenbart at mye av det vi har gjort, har vært bra. Dette må vi lære av. I løpet av ett århundre har Norge utviklet seg fra å være et av Europas fattigste land til å bli et av verdens rikeste land. Det store flertallet lever ikke lenger i elendighet og nød, men i rikdom og velstand. Hvordan har dette vært mulig? Selvsagt først og fremst fordi nasjonen i løpet av denne tiden har skapt store verdier. Vi har gått fra jordbrukssamfunnet til industrisamfunnet til kunnskapssamfunnet. Særlig etterkrigstiden preges av en eventyrlig utvikling i verdiskapingen, ikke minst etter at den første oljen ble funnet i Nordsjøen for over 30 år siden. Men mange andre land har også skapt store verdier uten at de har greid å bekjempe fattigdom på samme måte som vi har gjort i Norge. Hvorfor? Jo, fordi norsk politikk ikke bare har handlet om å skape, men også om å dele. De store verdiene har dannet grunnlaget for en fordelingspolitikk der fellesskapet har tatt ansvar for brede velferdsordninger. Dette har i stor grad avskaffet de historiske sammenhengene mellom arbeidsledighet og fattigdom, mellom sykdom og fattigdom og mellom alderdom og fattigdom. Velferdsordningene gir enkeltmennesket trygghet. Trygghet er grunnlaget for frihet. Velferdsordningene gjør ikke alle mennesker like, men skaper likeverd og like muligheter. Den faglige og politiske arbeiderbevegelse har en visjon om å skape et samfunn som ikke skaper fattigdom. Alle skal ha tilgang til fellesskapets ordninger. Finansieringen skal skje gjennom et solidarisk skattesystem. Målet er ikke nådd, men veien til målet går ikke gjennom mindre fellesskap. Denne politikken har alltid blitt møtt med skepsis og motstand blant de borgerlige partiene. Det enkelte mennesket har selv et betydelig ansvar for å unngå fattigdom, hevdes det. De brede velferdsordningene begrenser enkeltmenneskets frihet, fordi de beslaglegger store økonomiske ressurser fra den enkelte. Alternativet må derfor være mer smale ordninger som fanger opp enkeltmennesket. Samfunnet kan ikke unngå at fattigdom skapes, men samfunnet har et ansvar for de fattige. Det har alltid vært de borgerlige partienes holdning. Dagens aktuelle politiske situasjon preges av denne motsetningen. Sem-erklæringen tilkjennegir en målsetting om betydelige skattelettelser. For å finansiere dette må de brede velferdsordningene begrenses. Omsorgen for den enkelte skal ivaretas gjennom behovsprøving. Regjeringspartiene prøver i innstillingen å vri seg bort fra denne sammenhengen ved å si at behovsprøvingen skal komme som et supplement til fellesskapsløsningene. Men den politiske virkeligheten innhenter regjeringspartiene. Tiltaksplanen mot fattigdom inneholder en satsing i 2003 på 335 mill. kr. Samtidig fører de samme partiene en politikk der fellesskapsløsningene svekkes med mye, mye mer. Nå er det bare minstepensjonister som skal slippe å betale egenandel for medisiner på blå resept. De arbeidsledige skal ikke få ledighetstrygd i tre år, men i to år. De arbeidsledige trenger ikke feriepenger. Det er bare de virkelig fattige barna som skal få gratis lærebøker på videregående skole. Gravferdshjelp til alle er avviklet. Uføretrygdede bør i en startfase ikke få like mye som nå. Og det siste eksemplet fikk vi da Jon Lilletun ville behovsprøve barnetrygden. Men utbytteskatten skal bort. Dette er ikke dramatiske endringer, men de gir uttrykk for en retning, et veivalg – et veivalg som også har medført at Regjeringen først nå synes å ha fått øynene opp for den dramatiske økningen i arbeidsledigheten. Og det til tross for at Regjeringen selv sier at det viktigste virkemidlet for å bekjempe fattigdom, er å få folk i jobb. Da Regjeringen overtok høsten 2001, var det om lag 60 000 ledige i dette landet. Nå er det over 100 000. Alt tyder på at antall fattige har økt etter at Regjeringen la fram sin handlingsplan mot fattigdom. Jeg vil ikke på vegne av Arbeiderpartiet slå meg på brystet og si at velferdssamfunnet fungerer perfekt. Vi i Arbeiderpartiet har all grunn til å være stolte over det vi har gjort, men vi må ikke være fornøyde. Velferdssamfunnet bygges ikke videre gjennom å svekke fellesskapet. Da erstattes velferdssamfunnet med veldedighetssamfunnet. Dette vil vi kjempe mot med all vår kraft. Jeg har valgt å ta et overordnet perspektiv i mitt innlegg. Derfor har jeg ikke kommentert noen av de enkeltforslag som er fremmet i innstillingen. La meg likevel helt til slutt ta opp alle de forslag der Arbeiderpartiet er medforslagsstiller.