Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2009-06-08:
Forsvarskomiteen har de siste månedene gjennomført en omfattende behandling av den største forsvarsinvesteringen noensinne, nemlig kjøp av nye kampfly. Det har vært en grundig og lang politisk og fagmilitær behandling. Det startet som kjent med fire kandidater. I den siste tiden var det kun to av kandidatene som fortsatte konkurransen helt fram til mål – nemlig svenske JAS Gripen NG og det amerikanske F-35 JSF. Det var JSF som til slutt viste seg som det klart beste kampflyalternativet for Norge. For meg er det veldig positivt at det er et bredt flertall i Stortinget i dag som kommer til å si ja til å innlede forhandlinger for anskaffelse av F-35. Bare Fremskrittspartiet protesterer og motsetter seg å behandle saken. De vil sende saken tilbake til Regjeringen. Leser vi innstillingen og merknadene fra Fremskrittspartiet, er det en merkelig opplevelse. Side opp og side ned siterer de dokumenter fra Regjeringen, men konklusjonen til Fremskrittspartiet er det vanskelig å lese. Hva er det egentlig de vil? Jeg håper vi får greie på det i løpet av denne debatten. De vil sende saken tilbake til Regjeringen. Ja, det er greit – men hva så? Skal de to kandidatene ta omkamp om saken igjen? Er det JAS Gripen – det svenske flyet – Fremskrittspartiet vil kjøpe? Eller er det slik at det passer dårlig å kjøpe fly nå? Nå gjentar faktisk det samme seg som det det gjorde da vi skulle kjøpe nye transportfly. Da stemte de også imot. Jeg håper at de som er opptatt av Forsvaret, merker seg dette. Arbeiderpartiet har hele tiden lagt vekt på at Norge må ha et kampflyvåpen som kan hevde vår nasjonale suverenitet, kontrollere luftrommet og skape forutsetninger for at andre militære styrker kan operere. De gamle F-16-flyene begynner å bli slitne. Nå er det på tide å tenke på å skifte dem ut. Norge må også være i stand til å etablere et bidrag av en skvadrons størrelse i henhold til NATOs krav og standarder. For Arbeiderpartiet er det viktig at flyene tilfredsstiller Forsvarets behov, og det gjør JSF. Jeg vil berømme statsråden som siden regjeringsskiftet i 2005 har jobbet meget hardt for å legge til rette for en reell konkurranse mellom de aktuelle kandidatene. Jeg konstaterer derfor med tilfredshet at de to tilbudene vi mottok i fjor, var langt bedre både med hensyn til innhold, pris og industriaspekter enn tilfellet var for bare tre år siden. Kort fortalt: Konkurransen har virket. Jeg har hele tiden vært opptatt av at en investering i denne størrelsesorden også skal gi gode muligheter for norsk industri. Vi må derfor i det videre arbeidet ha et spesielt fokus på de industrielle mulighetene. Vurderingene som er gjort ved valget av fly, dreier seg ikke om «militære krav versus industri», som noen synes å mene. Vi hadde allerede i kravspesifikasjonene fastslått at de militære krav og pris skulle være overordnet de industrielle forhold. For det er naturligvis uaktuelt å kjøpe et nytt fly som militært sett er klart dårligere enn konkurrenten, selv om vi skulle få en del arbeidsplasser i bytte. Kampflykjøpet handler først og fremst om å kjøpe et kampfly til Forsvaret. Samtidig er dette en stor nasjonal satsing som også skal komme industrien vår til gode. For det må være slik at så lenge gjenkjøp – eller «best value», som brukes i dette tilfellet – brukes i de aller fleste land i forbindelse med forsvarsinvesteringer, må Norge også benytte seg av det. I innstillingen gir flertallet klare krav til forhandlerne. Derfor føler jeg også et spesielt behov for å si noe om vilkårene for industrien knyttet til en slik stor investering som dette er. Det er viktig at flykjøpet gir betydelige industriringvirkninger. Norge har lang erfaring som tilsier at gjenkjøp og industrisamarbeid kan bidra til å posisjonere norsk forsvarsrelatert industri på den internasjonale arenaen. Slik var det med F-16-kjøpet for 35 år siden, slik er det nå i fregattanskaffelsen og også med transportflyene som vi nylig har investert i. Stortinget har under behandlingen av kampflysaken strammet opp kravene til dem som skal forhandle med Lockheed Martin om industriavtalene. Arbeiderpartiet mener at vi i et samarbeid med norsk industri må kunne kreve en særlig oppmerksomhet for å videreutvikle industriplanen som Lockheed Martin allerede har presentert. Jeg er ikke i tvil om at Regjeringen vil ha et spesielt fokus på de industrielle mulighetene knyttet til den valgte kandidaten under kontraktsforhandlingene. Jeg har tillit til at de vil sørge for at oppfølgingen av den industrielle strategien prioriteres høyt. Det er viktig for oss at mulige leveranser til flyet, ikke minst integrasjon av norskutviklede systemer, følges spesielt opp. Amerikanske Lockheed Martin bygger sine industriavtaler som kjent på det som kalles «best value», og ikke på gjenkjøp. Det vil si at industrideltakelse i JSF-programmet bygger på prinsippet om at industri og forsknings- og utviklingsmiljøene i deltakernasjonene skal få anledning til å konkurrere seg til oppdrag direkte rettet mot utvikling og produksjon av flyene. Det vil si at vi ikke kan kreve gjenkjøp. Det åpner derimot for betydelige muligheter for norske leverandører som er konkurransedyktige på kvalitet og pris. Det mener jeg norsk industri er i aller høyeste grad. Blant annet har Kongsberg, Nammo o.a., med sine hundrevis av underleverandører, vist det gjennom lang tid. Jeg mener at basert på Forsvarets behov, vil de næringspolitiske aspekter ved anskaffelsen av kampfly bidra til økt nasjonal verdiskaping og utvikling av et konkurransedyktig næringsliv, samt sikre Forsvaret nødvendig tilgang på kompetanse, materiell og tjenester i framtiden. Beslutningen i dag er et langt steg mot et nytt kampflyvåpen for Norge. Det skal erstatte sliteren F-16, som etter hvert nå begynner å bli både sliten og dyr i drift. Vi gjør nå et nedvalg. Det er likevel noen år fram til vi får flyene. Det er viktig å ta de riktige valgene til riktig tid. Det gir oss fordeler og muligheter vi ellers kan miste. Jeg mener at det vi gjør ved å ta et valg i dag, er riktig. Nå står vi godt rustet til å forhandle videre med Lockheed Martin, og vi kan kjøpe flyene på det mest gunstige tidspunktet i forhold til bl.a. pris. Nå er det vi som sitter med de gode kortene, og de skal vi utnytte. Til slutt vil jeg også takke komiteens leder og saksordfører Petersen for hans solide innsats i arbeidet med å få på plass en etter min mening god innstilling fra komiteen, som jeg trygt kan anbefale Stortinget å slutte seg til.