Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
Det er en uvant opplevelse å se virkeligheten fra denne talerstol, og det første man legger merke til, er jo at talerstolen ikke er merkbart preget av slitasje. Det henger sammen med en regel, som ikke er skrevet noe sted i Stortingets forretningsorden, men som er en sedvanepreget regel, nemlig at all debatt om lovsaker foregår i Odelstinget, og realitetsdebatt foregår til vanlig ikke i Lagtinget. Nå er det som kjent ingen regel uten unntak, og det gjelder formodentlig også for uskrevne regler. Grunnen til at jeg har bedt om ordet i saken, er at Høyre og Kristelig Folkeparti ikke finner å kunne stemme for etter det vanlige prinsipp for saksbehandling i Lagtinget, og det er av to grunner, som jeg skal komme tilbake til. Det ene har med lovsakens forhistorie å gjøre og prosessen frem til Odelstingets vedtak. Det andre har med substansen i lovforslaget å gjøre, som i uvanlig høy grad berører prinsipielle problemstillinger, og problemstillinger som har en langt større rekkevidde enn vanlige lovsaker har. Tillat meg å ta opp forslaget først. Det er omdelt på plassene i salen. Det er, som sagt, et forslag som fremmes på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti. Aller først en generell observasjon. Det fremgikk både i Odelstingets debatt om lovforslaget, og det har fremkommet i den offentlige debatt om saken, som har pågått i ganske lang tid, at dette er et område hvor språkbruken er særdeles verdiladet. I lovproposisjonen er det en eiendommelig inkonsekvens når det gjelder vekslingen frem og tilbake mellom «embryo» og «overtallige befruktede egg», til tross for at det helt åpenbart fremgår av proposisjonen at det dreier seg om én og samme sak. Det skyldes at begrepet «overtallige befruktede egg» etter mitt skjønn er egnet til å tildekke realitetene mer enn å avdekke realitetene. Det skal jeg komme tilbake til. Det har også vært atskillig debatt, det var det også i Odelstinget, om begrepet «sortering» og ordet «sorteringssamfunn». Det er vel riktig å karakterisere det slik at Odelstingets flertall gav uttrykk for at de mislikte bruken av ordet «sortere» i denne sammenheng, og ønsket at ordet ikke skulle brukes, mens mindretallet i Odelstinget fant ordet dekkende for realiteten. Jeg har konsultert så vel bokmålsordboka som nynorskordboka i sakens anledning. I bokmålsordboka står det «sortere», av latin sors – lodd, skjebne. Første betydning inndele, ordne etter sort, altså etter slag eller art, og som sekundær betydning, sortere under, altså at noe er hjemmehørende under en bestemt kategori. I nynorskordboka står det «sortere»: – «ordne i sortar», «skilje». Så langt jeg kan skjønne, er begrepet «sortere» det mest treffende ord som i det hele tatt kan finnes i språket for den reelle problemstilling man står overfor. Det gjelder både det minst vidtgående forslag i loven, nemlig negativ utskilling av embryo for å hindre at sykdomsanlegg føres videre gjennom å implanteres i en livmor, og det gjelder i enda høyere grad det mer vidtgående forslag, nemlig at man i tillegg til å skille ut de embryo som er bærere av sykdomsanlegg, også ønsker å gjennomføre en prosess hvor man skiller ut et betydelig antall embryo som ikke er bærere av noe sykdomsanlegg i det hele tatt, men som bare har den ene mangel at de ikke tilfredsstiller de definerte kriterier for å kunne gjøre tjeneste som donorsøsken. Jeg har veldig vanskelig for å skjønne motviljen mot å bruke ordet «sortere» i denne sammenheng, fordi det, som sagt, etter mitt skjønn er en meget presis beskrivelse. Ingen ville hatt noen innvendig dersom sakens realitet var begrenset til ønsket om å kunne velge ut et friskt embryo, for det ønsket er moralsk legitimt og forståelig i aller høyeste grad. Problemet er jo bare at den eneste måten man kan få gjennomført det på i praksis, er ved å vrake et betydelig antall embryo som ikke svarer til den definerte målsetting, dvs. at for å kunne velge er man nødt til å vrake. Og det er jo nettopp det vi i alle andre sammenhenger i denne verden kaller for å «sortere». Enda mer markert synes jeg dette trer frem når det gjelder det andre elementet, altså det å lete seg frem til en vevssammensetning hos det aktuelle embryo som gjør at det kan brukes for et på forhånd definert formål, nemlig å tilsvare så nøyaktig som mulig vevssammensetningen hos et allerede født individ. Da tvinges man nemlig til en dobbelt sorteringsprosess – først å vrake alle de befruktede egg, eller embryo, som er bærere av sykdomsanlegg som er definert som uønskede, og deretter å gjennomføre en ny seleksjon. Det er litt ulike oppfatninger blant ekspertene om sannsynlighetsberegningen i dette bildet, men det dreier seg i hvert fall om en sannsynlighet som tilsier at bare hvert femte av de friske embryo statistisk sett vil være sannsynlige som vevstypelike – dvs. at for hvert embryo man skal lete seg frem til, blir man nødt til å vrake fire fullt friske, funksjonsdyktige embryo. Så til de tre innholdsmessige elementene i saken. Det fremstilles i proposisjonen – og det gjelder også fra flertallet i Odelstinget – som om adgangen til forskning på embryo, som innføres med dette lovforslag, er en helt klart avgrenset adgang. Det er etter mine begreper å fremstille saken feil. Den eneste helt presise avgrensning er avgrensningen som går på 14 dager – at det ikke er tillatt med forskning på et embryo etter at det har overskredet 14-dagersfristen. Den er lysende klar. Begrepet «overtallige befruktede egg» er derimot alt annet enn klart. Det er et særdeles tøyelig begrep. Det er jo ikke slik at karakteristikken «overtallig» så å si står skrevet på et embryo som en iboende egenskap. Overtalligheten defineres av de forskere som forestår prøverørsbehandlingen, det vil si: Det er et resultat av en lovgivers egne beslutninger at kategorien «overtallige befruktede egg» i det hele tatt finnes. Det annet som er å si, er at når man fremstiller saken slik at det foreligger to opsjoner – enten destrueres de omtalte embryo etter utløpet av lagringsfristen i nåværende lov, eller så blir de gjenstand for forskning – er også dette en skjev fremstilling. Alternativet er ikke forskning eller destruksjon. Alternativet er destruksjon med eller uten forskning, og den differansen er ganske viktig hvis man vil ha en presis beskrivelse av hva dilemmaet består i. Bak argumentasjonen i proposisjonen, og fra Odelstingets flertall, ligger det nemlig en tankemodell som jeg må si at jeg, jo eldre jeg blir, blir mer og mer skeptisk overfor, nemlig: Hensikten helliger midlet. Fordi hensikten er ubestridelig god, så må også midlet aksepteres, til tross for at midlet i seg selv helt entydig er forkastelig. Grunnen til min skepsis er at historien er pakkende full av eksempler på hva denne tankemodellen har ført til – i god mening. Det annet som gjør at jeg er fundamentalt skeptisk til avgrensningen, er at den baserer seg på formodninger om intensjon. Det er det vanskeligste av alt å kontrollere gjennom lovgivning. Intensjon er et kriterium som i de fleste lovsaker er ubrukelig i praksis, simpelthen fordi intensjonen ikke lar seg fastslå. Flertallet bygger sitt resonnement på at det er en avgjørende, prinsipiell forskjell mellom embryo som er blitt til i forbindelse med infertilitetsbehandling, og embryo som ikke er blitt til ved infertilitetsbehandling, men som er så å si sjøsatt for å gjøre tjeneste som gjenstand for forskning. Problemet er jo at alle vet at den etablerte overtallighetspraksis i dag innebærer at alle vet – de ansvarlige for behandlingen vet det aller best – at det er et begrenset utvalg av de eggene man befrukter, som faktisk kommer til å bli brukt for behandlingsformålet. Og dette er resultatet av menneskelige beslutninger. Det er bare et begrenset antall av disse som noensinne kommer til å bli satt inn i livmoren med sikte på å avstedkomme et vanlig svangerskapsforløp og dermed et nytt individ. Man vet – og gjør det med åpne øyne – at et ubestemt antall av de embryoer som tilveiebringes, ikke kommer til å tjene det formålet, men blir altså eventuelt gjenstand for lagring og deretter destruksjon etter dagens lov, eller blir gjenstand for forskning og deretter destruksjon. Jeg tror altså ikke at resonnementet fører frem, for det er simpelthen ikke riktig at kategorien «overtallige embryo» er fremkommet med den uttrykkelige intensjon å skape et nytt menneske. Størstedelen av dem er fremkommet som resultat av menneskelige beslutninger og hensiktsmessighetsbetraktninger. Den kvalitative forskjell mellom embryo som tilveiebringes med det formål å gjøre tjeneste for forskning, og embryo som tilveiebringes som et biprodukt i infertilitetsbehandling, faller da bort som etisk irrelevant. En bemerkning til til dette første punkt, åpningen av adgang til forskning på embryo. Det er lagt inn som et hovedargument i proposisjonen og fra Odelstingets flertall at forskningen på dette området skal kunne kurere et betydelig antall sykdommer som er listet opp. Man kunne nesten fristes til å si: Der er det listet opp det meste, og det hadde vært enklere å liste opp de sykdommer man ikke forestiller seg skal kunne helbredes gjennom denne type forskning. Også der har livet lært meg å være grunnleggende skeptisk. Jeg har levd storparten av mitt liv i forskningsmiljøer, og har ledet en av landets største forskningsinstitusjoner. Men det er ingenting som gjør meg mer skeptisk enn når forskere på grunnforskningsstadiet selger sine prosjekter gjennom løfter om hva som muligens kan komme ut av dem en gang i fremtiden. Det er løfter som er enda mindre verdt enn gjennomsnittlige valgløfter. La meg også føye til som et aktuelt og tankevekkende eksempel til å belyse denne problemstilling, at vi så sent som på 1990-tallet ble gjenstand for press som lovgivere for å gi lovhjemmel for det som den gang ble solgt inn som den store lovende nye forskningsretning, nemlig forskning på vev fra aborterte fostre. Og Stortinget lot seg villig bruke til å åpne adgangen. I dag vet alle at dette var et forskningsmessig blindspor. Det førte ingen steder hen. Det eneste man oppnådde ved å gi seg i gang med kliniske eksperimenter, bl.a. ved Universitetet i Lund, var å påføre belastede pasienter, Parkinson-pasienter, ytterligere plager og belastninger i tillegg til dem de hadde fra før av. Det er grunn til å være ytterlig forsiktig med å legge antakelser om mulige resultater av grunnforskning i bunnen for prinsipielle vedtak av den karakter som lovforslaget inviterer til. Så til de to utgavene av adgang til preimplantasjonsdiagnostikk. Det fører meg også til sist frem til det jeg annonserte innledningsvis, nemlig hvorledes denne loven er blitt til, altså forhistorien i forrige stortingsperiode. Det er enighet også i Odelstinget om at det bør være en liten åpning i de meget sjeldne tilfeller hvor foreldre er konstatert å være bærere for bestemte typer arvelig sykdomsrisiko, gjennom tidligere dokumentert erfaring at det i slike tilfeller bør være en ørliten åpning for å teste et embryo før det settes inn i kvinnens livmor. Men det er stor uenighet om hvorledes denne åpningen skal defineres. Jeg frykter for at man også her har valgt en bekvemmelighetsløsning som ved nærmere ettersyn vil vise seg å være en skinnløsning, ved at man viderefører nemndmodellen fra Mehmet-saken i forrige periode, riktignok med en ny sammensetning av nemnda og med noen forandringer av de kriteriene nemnda skal legge til grunn. Men slik jeg leser vedtaket fra Odelstinget, er kombinasjonen av nemnd og kriterier fremdeles slik at man med en nesten til visshet grensende sannsynlighet kan slutte at nemnda kommer til å legge seg på en liberal praksis. Før jeg til sist kommer til donorsøskenproblematikken: Det som skjedde i Stortinget i forrige periode, var som kjent at det ble fremmet et forslag om en ny paragraf for å gi hjemmel i en helt konkret sak, som mediene da hadde gjort til en kjempestor sak, for å gi lovmessig hjemmel for at en bestemt navngitt gutt skulle kunne underkastes en bestemt type behandling som loven ikke gav adgang til. Det var en meget komplisert komitebehandling i Stortinget, og det var en meget komplisert debatt som førte frem til et kompromiss. Det er verdt å legge merke til at noen av dem som var hovedaktører i den prosessen, i ettertid har sagt gjentatte ganger offentlig at de angrer bittert på det de var med på, og at de aldri skulle ha vært med på å tilrettelegge for det kompromissvedtaket som Stortinget gjorde. Det må jeg si jeg har stor forståelse for. Høringsnotatet fra Regjeringen som gikk foran lovproposisjonen, viste til at nemnda hadde lagt seg på en entydig praksis, nemlig å innvilge praktisk talt 100 pst. av søknadene. Høringsnotatet viste også til at nemnda begrunnet dette med at den tolket stortingsvedtaket slik at Stortinget hadde forutsatt at den konkrete saken skulle innvilges – da snakker jeg igjen om Mehmet-saken. Problemet er at departementet i sitt høringsnotat ikke problematiserer dette i det hele tatt. Den som går tilbake og ser på stortingsbehandlingen, vil jo få vite at det slett ikke var noe stortingsflertall som forutsatte at den konkrete søknaden skulle innvilges. For en betydelig del av det flertallet som stod bak vedtaket i Stortinget, var det tvert imot den uttrykkelige forutsetning at det skulle nemnda vurdere på fritt grunnlag, og man ønsket ikke å ta standpunkt til det. Det betyr altså at vi har hatt en nemndpraksis etter den tid som egentlig ikke har noe grunnlag i stortingsflertallets standpunkt i det hele tatt. Og det er uvisst hva det er som har fått nemnda til å legge seg på en praksis som egentlig forutsetter at Stortinget har gitt sin tilslutning til noe som stortingsflertallet slett ikke har gitt sin tilslutning til. Det innebærer i sin alminnelighet at jeg tror at vi som lovgivere i vanskelige verdispørsmål gjør klokt i ikke å skyve ansvaret fra oss ved å konstruere såkalte uavhengige nemnder som skal treffe det ubehagelige valget istedenfor lovgiverne. Jeg tror erfaringene i denne saken taler for at det ikke er noen god vei. Det er nå engang lovgivernes – jeg hadde nær sagt – forbannede plikt å ta standpunkt selv til de vanskelige avveiningsspørsmål som lovgivningen skal regulere. Aller sist til spørsmålet om donorsøsken. Også her synes jeg at flertallet bygger på sandgrunn i sin begrunnelse for å åpne for denne mulighet. Man sier nemlig imot den nærliggende prinsipielle innvending at det er en del av vesteuropeisk kulturtradisjon, i hvert fall siden Kant, at intet menneskelig liv skal betraktes som middel for et annet menneskelig liv, det skal betraktes som et formål i seg selv. Mot denne innvending sier flertallet: Ja, men man må jo anta at foreldrene ønsker dette barnet uansett – og dermed ønsker barnet for dets egen skyld. Men det resonnementet fører ikke frem, for kan det tjene som begrunnelse for at man vraker et ukjent antall friske embryoer som beviselig ikke er bærere av noen sykdomsanlegg, men som ville, etter alle solemerker, utvikle seg til helt normalt fungerende mennesker, at man vraker et betydelig antall embryoer for å finne frem til akkurat det som passer det overordnede formål? Ved naturmetoden – i den utstrekning man kan bruke det uttrykket i denne sammenheng – er det, hvis jeg har forstått fagfolkene rett, ved at man ikke insisterer på å gjennomføre den meget kompliserte prosess med å lete seg frem til vevstypelikhet, ca. 20 pst. sannsynlighet for at det vil gå i oppfyllelse allikevel. Men man var altså ikke fornøyd med 20 pst. sjanse, man ønsker å øke den til 100 pst., og er villig til å ta med vrakingen av embryoer for å nå formålet. Selv om nå den kompliserte behandlingsprosessen skulle lykkes, hvilket den i de aller fleste tilfeller ikke gjør, og det er jo grunn til å se tilbake med skrekk på den mediekampanje som ble kjørt i forrige stortingsperiode, og som førte det norske folk konsekvent bak lyset ved å late som om det foreligger en etablert behandling, og at det bare var den daværende helseminister, som var hjertekald og nærmest å ligne med en drapsmann, som var til hinder for at dette umiddelbart kunne settes ut i livet. Det ser alle i dag: Det var å føre folk bak lyset. Mehmet, som var opphavet til hele denne prosessen, er i nøyaktig samme situasjon i dag som han var før hele lovgivningsprosessen begynte. Det viser i hvert fall én ting: at dette pr. i dag er en ytterlig eksperimentell form for behandling, hvor det er særdeles mange trinn i prosessen som må lykkes for at man noensinne skal komme i mål og bli i stand til å innfri det man har skapt forhåpninger om. Jeg har brukt såpass lang tid – det er som kjent relativt sjelden at vi legger beslag på hverandres tid i Lagtingets møter – jeg legger til grunn at det for en gangs skyld må være tillatt, sakens betydning tatt i betraktning, og også tatt i betraktning at dette kanskje blir den siste debatt i Lagtingets historie.