Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Senterpartiets parlamentariske leder sa i debatten tidligere i dag at tiden ville vise om den konsultasjonsordning vi har med EU, vil være tilstrekkelig dersom Vestunionen skulle bli integrert i Den europeiske union. Jeg tror vi alle er fullt på det rene med at det vil ta tid. Men om så skjer, er det åpenbart at en konsultasjonsordning ikke vil være tilstrekkelig. Jeg minner om det utenriksministeren sa i sin redegjørelse om Europa-politikken for ikke så mange ukene siden: «Norske interesser ble sikret da VEU i april 1997» – jeg var selv til stede – «vedtok at assosierte medlemmer skulle likebehandles med de fullverdige medlemmene i situasjoner der VEU gjorde bruk av NATO-ressurser.» Stod i utenriksministerens manuskript, men ble ikke sagt. Det betyr for alle praktiske formål at Norge har de samme rettigheter som Vestunionens fullverdige medlemmer når NATOs ressurser skal trekkes på. Slik tolker vi det, og det har aldri blitt motsagt av Vestunionens fullverdige medlemmer. Det er noe grunnleggende annet enn en konsultasjonsordning og en rådslagsordning med EU. Der kan verken de utenrikspolitiske konsultasjoner gjennom EØS-avtalen eller de halvårlige utenrikspolitiske samtaler i lys av Stoltenberg-Genscher-avtalen i 1988 dekke det behovet. Jeg ber derfor representanter for Regjeringen, om de skal ha ordet, kommentere dette forhold. Har man virkelig til hensikt å sørge for å ivareta de samme rettigheter som vi nå har? – Og jeg snakker om rettigheter og ikke en selvfølgelig konsultasjonsordning, som er noe annet enn å ha rettigheter i et system. Videre er jeg enig i statsministerens beskrivelse av de mange grunnleggende oppgaver på sikkerhetspolitikkens og forsvarspolitikkens område, som han trekker opp i sin redegjørelse for Stortinget. Ingen av disse beskrivelsene innebærer egentlig noe nytt i forhold til de store utfordringer vi har sett etter Murens fall, men det er nyttig å få en repetisjon. Det er heller ikke noe nytt i denne beskrivelsen i forhold til den brede debatt vi har hatt i Stortinget i forhold til tidligere utenrikspolitiske redegjørelser, enn si i forhold til den brede debatt vi hadde for år siden i forhold til langtidsprogrammet for Forsvaret, som nettopp tar utgangspunkt i de samme grunnleggende endringer i Europa og i det transatlantiske området som statsministeren så riktig var inne på. Vi har signalisert at vi er skeptiske til om vi kan håndtere dette på noen spesielt bedre måte ved å gå inn i en partipolitisk utredning. Vi har ikke spesielt gode erfaringer fra den danske forsvarskommisjonen, som er politisk sammensatt. Det er i Regjeringen og Stortinget disse spørsmålene må håndteres og hvor hovedansvaret må ligge. Og vi mener vi har mekanismer for dette som det står Regjeringen fritt å benytte seg av. Det er det som ligger til grunn for vår holdning, og vi vil nødig komme i en situasjon hvor en konsentrerer en debatt i et organ som kan bli en blindgate i forhold til normale politiske prosesser. Mitt siste punkt: Representanten Solheim har flere ganger etterlyst en holdning både fra Regjeringens side og fra Arbeiderpartiets side til førstebruksspørsmålet – altså bruk av atomvåpen som det første man gjør i en gitt konflikt. Jeg er enig i at det er en viktig problemstilling, og viser til det som ble sagt fra Arbeiderpartiets parlamentariske leder. Men det er jo ikke det dominerende spørsmål, det er jo ikke doktrinene omkring atomvåpnene som er det sentrale. Det er atomvåpnenes faktiske eksistens, at arsenalene er der og kan bli brukt, som er kjernen i problemet. Og hvis jeg var russer eller amerikaner, ville jeg ikke i en gitt situasjon stole på hva verken russere eller amerikanere sa om førstebruk. For hvis Moskva eller Washington virkelig føler seg truet og finner det formålstjenlig noen gang å bruke atomvåpen – hva Gud måtte forby –så gjør de jo det uavhengig av hva de har sagt om det på forhånd. Det vet jo alle. Og derfor er denne enorme vektleggingen på førstebruk litt skjev. Det er atomvåpnenes faktiske eksistens og hva vi gjør med dem, som må være kjernen. Og jeg er enig med både statsministeren og utenriksministeren i at det er her vi må sette støtet inn for å føre atomnedrustningen fram mot målet, la det være sagt, og så kan vi se på om førstebruksdoktrinen kan komme på bordet innenfor en bilateral dialog mellom Moskva og Washington på en måte som også kan virke positivt inn.