Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2003-12-17:
De viktigste oppgavene, og det som skal bestemme størrelsen og innretningen på det norske forsvaret, er etter SVs mening ikke å delta i internasjonale operasjoner, men for det første å håndheve jurisdiksjon og suverenitet i egne områder, f.eks. knyttet til fiskeri- og petroleumsressursene i våre enorme havområder, og for det andre å kunne avskrekke en potensiell fiende fra å angripe landområdene våre i en gitt situasjon, altså et defensivt forsvar i en situasjon der invasjonsfaren er svært liten. De siste årene har Forsvaret imidlertid endret seg dramatisk i retning av en struktur med mye dyrt høgteknologisk utstyr og soldater som er godt egnet til å samvirke med NATO i offensive internasjonale operasjoner, en utvikling som har blitt forsterket gjennom forsvarsministerens premisser til Militærfaglig utredning, og som i stor grad er med på ideen om at Norge skal innta en annen rolle enn den tradisjonelle. Rollen beskrives som en såkalt framskutt ivaretakelse av norsk sikkerhet gjennom deltakelse i internasjonale operasjoner også av mer proaktiv/preventiv karakter – altså en iver for deltakelse på en slik måte at vi kan komme til å være med på å starte kriger for å trygge norsk sikkerhet. Dette er begrunnet gjennom en idé om at risikobildet er uforutsigbart, at alt kan skje, konkretisert i en tanke om at vi kan bli utsatt for nye typer angrep, som informasjonsangrep, angrep med masseødeleggelsesvåpen og terroranslag, og at slike utfordringer må bekjempes militært utenfor eget territorium. Det er dette vi har sett starten på de senere åra gjennom krigene i Afghanistan og Irak. Dette er en meget farlig strategi basert på frykten for det uforutsigbare, snarere enn en kalkulert vurdering av hva vi ønsker å forsvare, og hva slags virkemidler som da er nødvendige. Det har brakt oss fra et forsvar som har sine viktigste oppgaver i fredstidsorganisasjonen, og til et forsvar som er beregnet på krigføring. NATO er en svært sterk drivkraft bak dette synet, ikke minst gjennom utviklingen av «out of area»-strategien, PCC, Nato Responce Force og den nye kommandostrukturen. Forsvarsministeren sier stadig vekk at denne utviklingen er nødvendig, også fordi de militære kapasitetene vi nå utvikler, er velegnet til, i tillegg til krigføring ute, forsvar hjemme. Men er de det? Hvis terrorisme er trusselen, er det da fregatter, nye kampfly og missiltorpedobåter vi trenger? Svaret er nei. La oss se nærmere på terrorismetrusselen: Etter manges og også SVs oppfatning er terrorisme i hovedsak et etterretningsproblem – det gjelder å finne terroristen før han får utrettet skade. Sivile virkemidler må prioriteres framfor militær maktbruk hvis formålet er å unngå at terroranslaget kan skje. SV mener at deltakelse i internasjonale militære operasjoner i noen situasjoner kan være nødvendig, men at vi gjennom både «Enduring Freedom» i Afghanistan og stabiliseringsstyrken i Irak har rotet oss borti militære operasjoner med uklare målsettinger og dårlig effekt. I tillegg gir de oss ikke nødvendigvis økt sikkerhet, men framstår som et vedlikeholdsprosjekt av politisk lojalitet over Atlanteren. Dette bør vi slutte med. I stedet bør vi prioritere deltakelse i internasjonale operasjoner militært der det finnes god forankring i FN-systemet, og der vi støtter opp rundt vår rolle som fredsbyggende nasjon. Dette er en debatt der fokuseringen bør være på at de internasjonale operasjonene vi skal være med på, må ha god forankring i FN, gi en effekt i forhold til den innsatsen vi setter inn, bidra til å styrke nasjonens sikkerhet, og ikke svekke den. Dette danner grunnlaget for SVs vurderinger av hvilke internasjonale operasjoner vi ønsker at Norge skal delta i, og i en slik diskusjon hører selvsagt ikke bare effekten vi kan få av militær innsats med, men også hva som er alternativene. Og det er meningsløst å hevde at det ikke finnes alternativer. Det finnes alltid alternativer til militær innsats. Det er dyrt å drive militær innsats i forhold til sivil innsats, slik det f.eks. viser seg nå i Irak, der Norsk Folkehjelp har fjernet fem ganger så mange sprenglegemer som Det norske forsvaret, til en femtedel av kostnaden. En norsk minerydder koster 72 ganger mer enn en fra en humanitær organisasjon. I tillegg skaper militære humanitære operasjoner store problemer for organisasjonene som koordinerer og driver sivil humanitær innsats. Dette er en av grunnene til at SV mener at vi må ut av stabiliseringsstyrken i Irak – og selvsagt har ment det hele tiden – men vi erkjenner at videreføringen i Irak ble besluttet gjennom budsjettet, og at mulighetene for å bringe styrkene hjem umiddelbart er sterkt redusert. Vi vil heller bruke ressursene på sivil humanitær bistand og på arbeid for å redusere konfliktnivået i hele regionen. Til slutt: Norge har begrensede militære ressurser, der en stor del av de ressursene som kan brukes ute, faktisk er ute. Hvis vi skal øke den militære ressursbruken noen steder nå, må vi redusere innsatsen andre steder. SV er, som kjent, ikke tilhenger av å øke vår totalkapasitet for deltakelse i internasjonale militære operasjoner. Det er derfor viktig at ressursene omdisponeres.