Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-03-05:
Innstillingen fra utenrikskomiteen er preget av både enighet og uenighet. Gamle skillelinjer mellom venstre og høyre side i politikken som går på styring av markedskreftene, skattlegging og nødvendigheten av en sterk stat, ikke så mye på et nasjonalt plan, men på det globale plan, kommer til syne i denne innstillingen. På flere områder er det imidlertid etablert brede flertall. Jeg vil innledningsvis nevne et svært viktig område. Komiteen, alle unntatt Senterpartiet, vil åpne opp for ytterligere reduksjoner i de rike landenes landbrukssubsidier, som det forhandles om i WTO-forhandlingene. Dette er etter min mening en av nøklene til at globaliseringen skal kunne nå ut til alle. Vi ser at land som Kina og India har løftet hundretusener ut av fattigdom ved hjelp av alminnelig handel og utenlandske investeringer. De har kunnet ta del i den økende verdenshandelen fordi de har en fungerende stat, en industri å bygge videre på, infrastruktur og høyt utdanningsnivå i deler av befolkningen. Men de aller fattigste landene, der staten er svak og utdanning, helsetilbud og infrastruktur nesten ikke eksisterer, og som ikke har noe annet å selge enn landbruksprodukter, får ingen nytte av den økte handel som globaliseringen skaper, fordi den rike verden stenger deres varer ute med eksportsubsidier, tollbeskyttelse og kvoter. For å få til en jevnere utvikling i verden må det bli mer rettferdige regler for handel som tar hensyn også til de minst utviklede landene, de jeg snakket om. Vi må innse at bistand som ikke i noen av de rike landene kommer opp i mer enn 0,9 pst. av deres inntekter, altså en forsvinnende liten del, ikke har ført til det ønskede resultat. Det hjelper lite med utviklingsprosjekter, pengestøtte og bevilgninger til å bekjempe sykdommer hvis de fattige landene ikke får arbeidsplasser som kan skape økt velferd. Da vil fattigdommen og sykdommene gjenskape seg selv hele tiden. De fleste sykdommer er fattigdomsrelatert. Vi kan se dette gjennom erfaring fra vårt eget land tilbake i historien og fra våre naboland i Baltikum og Russland i nåtiden. Tuberkulosen var et fattigdomssymptom. Den hadde ikke blitt utryddet med vaksiner alene. Sannsynligvis var bedring av levekår den beste medisinen. I Russland ser vi at tuberkulosen er på frammarsj igjen fordi samfunnsforholdene har forverret seg. For å forklare hva jeg mener er nødvendig på det globale plan for at alle skal kunne ta del i globaliseringen, vil jeg trekke nok en parallell til vår egen historie. Vår industri ble bygd opp på grunnlag av skipsfarten, seilskutene langs kysten. Fordi Norge var Europas fattigste land, kunne norske redere ta i bruk Europas billigste arbeidskraft, slik at de kunne konkurrere med og delvis utkonkurrere britiske og hollandske seilskuter. Skipsfarten genererte inntekter som kunne settes inn i ny virksomhet i Norge. Slik startet industrialiseringen i vårt land. Det er akkurat det samme som India og Kina nå gjør ved hjelp av sin billige arbeidskraft. Men dette er ikke den eneste viktige parallell til vår egen historie. Til tross for den industrielle veksten som fant sted i kapitalismens tidlige fase hos oss, var fattigdommen grotesk og voksende. Den ble bøtt på med almisser fra de rike og fattigkasser som staten hadde opprettet. Med fagbevegelsens frammarsj ble dette annerledes. Den krevde rettferdighet, ikke milde gaver og smuler fra de rikes bord. Politiske krav om utdanning, helsetilbud og trygdeordninger ble reist – og gjennomført – takket være at det ble politisk flertall for å kreve inn skatter fra dem som hadde mest. På denne måten ble proletaren satt i sentrum av økonomien. Det var da veksten i industrisamfunnet virkelig tok av. Dette var like logisk som det var sant. Arbeiderne fikk økt kjøpekraft, slik at bedriftene fikk solgt sine varer. Arbeiderne fikk også økt arbeidsevne og arbeidslyst fordi de ble en akseptert del av fellesskapet. På denne måten stilte vi klassesamfunnet til side og beviste for all verden at sosial utvikling utover det å gi vanlige mennesker et verdig liv også er en forutsetning for vekst i industrisamfunnet. Det er overgangen fra forsorgsstat til velferdsstat jeg snakker om. Kampen mot fattigdommen i verden, for at alle skal kunne ta del i globaliseringen, må føres på samme måte. Verdens fattige må bli sentrum i verdensøkonomien i stedet for at de blir satt på sidelinjen som mennesker som må leve på bistand og almisser. Det er i denne sammenhengen at en fri og rettferdig verdenshandel er viktig. Til en slik verdenshandel må beskyttelse av arbeidernes rettigheter gjennom sterke fagforeninger være en selvfølge. Det er nødvendig at de fattige landene bygger opp en sterk stat på hjemmebane, slik vi gjorde. Verdensbanken og Pengefondets oppgave må være å bygge opp under en sosial utvikling, ikke å presse de fattige landene til å føre en nyliberalistisk politikk som går ut på å bygge ned staten og svekke fagforeningene. Den politikken som disse institusjonene har ført i deler av verden, er i seg selv et godt bevis for nødvendigheten av en reform av hele FN-systemet. De globale institusjonene har i altfor stor grad vært dominert av de store og rike landene fra den gamle verden. SV og Arbeiderpartiet går inn for at det opprettes et sosialt og økonomisk sikkerhetsråd i FN med de samme fullmakter på det sosiale og økonomiske området som Sikkerhetsrådet har når det gjelder fred og sikkerhet. Dette nye rådet bør erstatte G8-gruppen og møtene der. Det må ha til oppgave å følge den økonomiske og sosiale utviklingen i verden nøye og gjennomføre tiltak når det er nødvendig. Verdensbanken og Pengefondet må arbeide på grunnlag av retningslinjer fra dette rådet og ikke være fristilt og under ledelse av de rike landene i så stor grad som tilfellet er i dag. Det nåværende sikkerhetsråd må reformeres. Alle regioner i verden må være representert med en fast plass. Dette er hele komiteen enig i. Men flertallet vil ikke gå så langt som SV og Arbeiderpartiet, som tar til orde for å begrense vetoretten i rådet. Vetoretten er i stor grad blitt brukt til å fremme egne interesser fra de faste medlemmene og har gjort rådet handlingslammet i altfor mange tilfeller. Dette er etter min mening meningsløst i en tid da det er et åpenbart behov for at det finnes én instans som handler på vegne av fellesskapet. Et mer demokratisk FN må finansieres gjennom skattlegging av globaliseringen i stedet for gaver og kontingent som i dag. De som betaler mest, har i dag makten. Det har vi sett bl.a. når penger er blitt trukket tilbake fordi FN gjør vedtak som man ikke liker. Mange forslag til global beskatning er lagt på bordet. Det mest kjente er den såkalte Tobin-skatten, skatt på valutatransaksjoner, som er det mest omfattende og håndfaste utslag av globaliseringen. En skatt på bare 0,01 pst. vil kunne trekke inn enorme beløp, og skatten vil i tillegg ha den fordel at den kan bidra til å avskjære de verste og mest usunne spekulasjonene. SV og Arbeiderpartiet vil arbeide videre for dette og andre forslag til global beskatning. Vi er glade for at regjeringspartiene har vært med på å gå et skritt lenger enn det som var skissert i meldingen, ved å vurdere en karbonskatt, som også vil kunne trekke inn store beløp, samtidig som den vil bidra til å løse et annet stort globalt problem, nemlig utslippene av CO2, som bidrar til oppvarming av kloden. Således har komiteen forhindret at Norge står uten politikk og initiativ på dette området, selv om vi hadde håpet på at flertallet hadde hatt en åpenhet også i forhold til andre forslag. Jeg vil til slutt ta sterkt til orde for en renessanse for politikken, for politisk styring på alle nivåer, det nasjonale, det regionale – i vårt tilfelle blir dette Europa – og det globale. Vi må skape en politikk for en global velferdsstat bygd på kristendommens etiske imperativ om nestekjærlighet og arbeiderbevegelsens solidaritet, som jeg for min del alltid har sett på som to sider av samme sak. Den kristne nestekjærligheten er den plikt vi har til omtanke for vår neste. Der denne stopper, tar solidariteten over. Gjennom solidariske velferdsordninger sørger vi for at ansvaret for mennesket er innebygd i selve samfunnsstrukturen. Individets skjebne skal ikke alene være avhengig av medmenneskets vilje til å gi. Solidariteten skal manifestere seg i institusjoner, lover og skatter, som garanterer rettferdighet for alle. Slik bygde vi den norske velferdsstaten. Det er dette vi må gjøre på det globale plan – bygge en global velferdsstat, slik at globaliseringen kan bli en mulighet for alle.