Jan Petersen (Høyre), 1999-06-17:
Selv om dette er et uhyre viktig og vesentlig spørsmål, ville jeg tro at denne debatten likevel kan gå relativt raskt, simpelthen fordi Stortinget nettopp har drøftet den problemstillingen vi nå står overfor. Etter statsministerens redegjørelse for ikke lang tid siden ble det gitt uttrykk for en god del synspunkter på det fremtidige gjenoppbyggingsarbeidet, som selvsagt vil bli stående også i denne debatten. Jeg har imidlertid lyst til å klargjøre et par hovedpunkter. Det ene er at jeg er glad for at det nå er bred enighet om at Regjeringen, sikkert med de aller beste intensjoner, ikke slippes løs på den måten som Regjeringen selv ønsket, med en fullmakt så åpen som en låvedør. Det kan ikke oppfattes på annen måte enn at Stortinget selvfølgelig ønsker å utføre den rollen det etter Grunnloven har som bevilgende myndighet, og samtidig at selve opplegget for gjenoppbygging og for så vidt også for humanitær hjelp, selvsagt skal utformes i tett dialog med Stortinget. Vi står her overfor en del vanskelige dilemmaer som jeg tror det er viktig å få tenkt nøye og grundig gjennom. Det vanskeligste dilemmaet dreier seg vel egentlig om hvordan bistanden til Serbia skal foregå, ikke minst så lenge landet ledes av en krigsforbryterettersøkt president, som dog likevel har en form for demokratisk legitimitet ved at han har kommet til makten gjennom frie valg. Dette skaper vanskeligheter, fordi man fra et demokratisk synspunkt kan sette atskillige spørsmålstegn ved måten han utøver sitt verv på. Det jeg tror må være viktig, er at vi på den ene siden yter den nødhjelpen og den flyktninghjelpen som trengs, uavhengig av hvem det er på Balkan som får nytte av den. Det har også et videre politisk formål utover det humanitære, nemlig å vise serbere at det er en verden der ute som ønsker dem velkommen. Vi har ingenting igjen for at den serbiske befolkning stenger seg inne hos seg selv og ser på alle andre som sine fiender. Det er viktig å bryte gjennom det bildet, og en nødhjelp vil kunne bidra i så måte. Dernest er det på den annen side viktig å støtte opp om de krefter som måtte være en opposisjon i riktig retning overfor det sittende regimet. Men det er klart at slik landet ledes, er det grenser. Jeg har imidlertid merket meg at Utenriksdepartementet mener at det vil ta enda en stund før man nærmer seg det som kan kalles en ordinær gjenoppbyggingsfase, og det tror jeg helt sikkert er riktig. Det betyr at vi vil ha tid til å tenke nøye gjennom de problemstillinger som jeg nå har nevnt. Jeg tror det er viktig å sørge for at kjernen i bistanden går til Kosovo, men at man husker – og husker i praktiske termer – Montenegro og Makedonia, og gjerne også land utenfor denne kretsen. Blant annet er det viktig, som jeg også nevnte forrige gang, at det blir renset opp i Donau, slik at Bulgaria og Romania får den økonomiske tilknytningen til Vest-Europa, muligheten for praktisk å kunne eksportere, som ligger i denne vannveien. Når saken kommer til Stortinget, tror jeg videre at det er viktig at vi har i bakhodet den lærdommen vi har trukket av bistandsvirksomhet gjennom lengre tid. Det er ikke som gjenoppbyggingen etter annen verdenskrig, at det er mulig å gå inn i ganske avanserte strukturer, hvor det er snakk om å gjenoppbygge veletablerte industrinasjoner. Vi snakker om den delen av Europa som allerede i utgangspunktet lå på et meget lavt og beskjedent nivå. Det betyr at skal man bringe økonomisk velstand til slike områder, starter man om ikke på et u-landsnivå, så i hvert fall i nærheten av det. Og her er det en del lærdommer som må trekkes, bl.a. at de store vestlige organisasjonene som nå kommer inn, ikke må ta over hverken Kosovo eller andre deler av Balkan nærmest på entreprise, men at gjenoppbyggingen må gjennomføres sammen med de sivile strukturer. I den sammenheng er det arbeidet OSSE skal gjøre, særdeles viktig, og da er det godt å vite at Norge har lederskapet i den organisasjonen.