trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er enig i det representanten Kaland peker på. Det er to hovedstrategier som vi må forfølge. Den ene er at reaksjonene må komme raskt. Da kan vi også ha rimeligere reaksjoner, og reaksjoner som kan virke forståelige overfor den ungdommen det gjelder. Det er en veldig viktig strategi. Den andre strategien er å forebygge og hindre rekruttering, hindre videre utvikling. Og der er kommunene helt sentrale. Men jeg vil også peke på viktigheten av et godt samarbeid mellom politi og kommune. Den metoden man utviklet på Nordstrand i forbindelse med å løse opp det høyreekstreme miljøet der – som innebar nettopp et tett samarbeid mellom politi og bydel i det tilfellet, men andre steder ville det vært med kommune, skole og foreldre – er opplagt en modell som man ikke bare kan trekke erfaringer på når det gjelder høyreekstreme miljøer, men også andre typer ungdomsmiljøer hvor vi har behov for å se på hver enkelt ungdom og klare å trekke den ungdommen ut av en veldig negativ utvikling.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
: Jeg er fortsatt – heldigvis, holdt jeg på å si – enig med representanten Kaland i det hun beskriver, og vil minne om at det arbeidet som pågår i en arbeidsgruppe mellom departementene, involverer både Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, Barne- og familiedepartementet og Justisdepartementet nettopp fordi dette dreier seg om en samordnet innsats. Det er ikke ett område alene som kan løse problemet for et barn eller en ungdom som er på feil spor. Der må flere inn, for den ungdommen forholder seg til mange og ikke bare til ett av departementenes ansvarsområder. Den arbeidsgruppen er opptatt av å finne fram til bedre tiltak mot barne- og ungdomskriminalitet – og da nettopp med et bredt spekter av tankeganger og tiltak.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Den nye bestemmelsen i politiloven § 10 var ment å styrke politiets kontrollmuligheter, først og fremst i forbindelse med forhåndsplanlegging av aksjoner for å kunne avdekke våpen på offentlig sted i situasjoner og på steder der vold erfaringsmessig gjerne utøves. Bestemmelsen trådte i kraft 1. september 1999 og ble gitt som midlertidig lov med en gyldighetstid på tre år. Hensikten var bl.a. at man i løpet av denne tiden ville kunne opparbeide erfaringsgrunnlag, både med hensyn til praktiseringen av bestemmelsen og hvilke effekter man oppnådde. Ulovlig bæring av våpen på offentlig sted knyttet opp mot situasjoner der vold lett utøves, har i hovedsak vært et problem i de største byene. Forhåndsplanlagte aksjoner fra politiets side har derfor først og fremst vært aktuelt der. En evaluering av politiets erfaring med den nye bestemmelsen vil bli gjennomført før utløpet av den nevnte treårsperioden – dvs. innen 1. september 2002, altså om halvannet år. Ved rundskriv av 30. august 1999 til samtlige politidistrikt redegjorde Justisdepartementet for praktiseringen av bestemmelsen. Politihøgskolen sørger for opplæring av studentene i bruk av metalldetektor, og politiets materielltjeneste har sendt ut informasjon om anskaffelse av det aktuelle utstyret. Det foreligger pr. i dag ikke nøyaktig oversikt over hvor ofte og i hvilke sammenhenger bestemmelsen har vært benyttet. Politidirektoratet opplyser at man vil sørge for å innhente opplysninger for året 2000, og at man deretter vil følge opp med halvårlige innrapporteringer. Selve evalueringen av bestemmelsen vil bli påbegynt i høst. På forespørsel opplyser politiet i flere distrikter at det kriminelle miljøet nå synes å ha innrettet seg på politiets håndheving av knivforbudet og den utvidede adgangen til visitering. Det rapporteres at man til tross for utstrakt aktivitet fra politiets side nå sjeldnere påtreffer personer som bærer kniv eller annet våpen på gaten. Det er imidlertid for tidlig å si om denne tendensen vil vedvare. Større politidistrikter rapporterer at personer og gjenger fra de kriminelle miljøer likevel har våpen og kniver lett tilgjengelig og får dem brakt til seg når de mener å ha behov for det. Ved evalueringen av bestemmelsen vil man sørge for at også slike forhold blir tatt med ved vurderingen av erfaringene. Politidirektoratet opplyser for øvrig at Oslo politidistrikt under en forberedt aksjon i helgen 26.–28. januar i år undersøkte 228 personer og beslagla ett skytevåpen og to kniver.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg skal ta med de momentene som representanten Åse Wisløff Nilssen nevner, nettopp for å være sikker på at det tas med i evalueringen, slik at politidistriktene dermed får en oppfordring til eventuelt å uttale seg dersom de har synspunkter på det, som ledd i den evalueringen vi er nødt til å gjennomføre.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg nevnte nettopp i mitt svar til Åse Wisløff Nilssen at det er foretatt kontroller etter den nye bestemmelsen i politiloven § 10, at Oslo politidistrikt gjennomførte en planlagt aksjon senest helgen 26.–28. januar, og at de der etter kontroll av 228 personer fant to kniver og ett skytevåpen. Det politiet erfarer, er, som jeg også nevnte da, at mange kriminelle ikke lenger bærer kniv eller skytevåpen på seg, men oppbevarer det andre steder og får det brakt til seg når det oppstår en situasjon hvor de mener å trenge våpen. Det gjør det tyngre for politiet å finne våpnene ved kontroll av personer og gjør det mer aktuelt å vurdere det Oslo politidistrikt har vært inne på, og som jeg har bedt dem presisere nærmere, nemlig behovet for eventuelt å kunne visitere bil, eventuelt se på reglene når det gjelder ransaking av bolig for å finne våpen. Jeg kan ikke svare når det gjelder antall personer som er siktet, tiltalt eller domfelt etter våpenlovens eller for den saks skyld straffelovens bestemmelser om ulovlig besittelse av våpen, for det har jeg ikke konkret undersøkt. Det kan jeg selvfølgelig gjøre. Jeg føler meg relativt sikker på at det finnes som tiltale- eller siktelsespunkter i forhold til flere som er både tiltalt og domfelt for kriminelle handlinger.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er uten videre helt enig med representanten Hernæs i at kriminelle ikke bør bære våpen, og at vi bør få fjernet våpnene fra de kriminelle, enten det er kniv eller skytevåpen. Jeg er derimot ikke sikker på om det av den grunn er nødvendig å tenke seg at man må ha et bevæpnet politi. Jeg er for øyeblikket snarere sikker på at det trenger vi ikke. Jeg kan for så vidt vise til England, som er et annet land som lenge har hatt et ubevæpnet politi, og som pr. i dag opplagt har større kriminalitet enn Norge, men de fastholder sitt standpunkt om ubevæpnet politi. Jeg synes derfor at det viktige for oss er å finne gode virkemidler for faktisk å klare å få tatt de våpnene som befinner seg her ulovlig, enten det dreier seg om visitasjon eller det dreier seg om våpenamnesti, som er to veldig ulike virkemidler for å få våpen ut av omløp. Det er det vi bør konsentrere oss om, og foreløpig klart og tydelig si at vi ikke ønsker noen bevæpning av norsk politi.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Kriminalomsorg i anstalt, dvs. fengslene, har 2 923 ordinære plasser, og det er en domsrestanse på ca. 1 400 dommer. Det tilsvarer omtrent den kapasitet som er midlertidig stengt som følge av rehabilitering ved fengslene i Oslo og Stavanger. Den stengte avdelingen ved fengslet i Oslo gjenåpner i neste uke. Uten disse midlertidige stengningene hadde vi antakelig ikke hatt noen domsrestanser av betydning. Den langsiktige kapasitetsprognosen viser imidlertid behov for flere fengselsplasser, noe det bl.a. ble redegjort for i stortingsmeldingen om kriminalomsorg, som Stortinget behandlet i oktober 1998. Vi tar sikte på å realisere dette ved bl.a. et nybygg i Østfold. Når det gjelder Østfoldfengslet, er det senest omtalt i St.prp. nr. 1 for 2000-2001. Planleggingen av dette pågår for fullt. Når det gjelder spørsmålet om leie av fengselsplasser, må det understrekes at det særlig er fengselsplasser med et visst sikkerhetsnivå det er behov for. De krav som må stilles til slike soningsplasser, tilsier at leie ikke er særlig realistisk for å løse det behovet.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er helt enig med representanten Stang i at vi ikke bør ha soningskøer, og at det er et stort problem at det er soningskøer. Spørsmålet er: Hvordan løser vi det best? Mitt svar er at vi kommer veldig mye lenger i løsningen av dette ved å løse det som er hovedgrunnen til at problemet har oppstått, nemlig at vi har hatt midlertidig stengt to fengsler. Og som sagt, ett av disse fengslene åpner altså i neste uke. Det andre fengselet, i Stavanger, åpner i løpet av året. Da vil altså situasjonen være en helt annen. Men det er, som også representanten Stang beskriver, den uheldige situasjonen at folk som har en alvorlig dom, ikke kommer inn til soning raskt nok. Derfor prioriteres alvorlige dommer først i køen, nettopp fordi det er verre at disse skal vente lenge, enn at de som ikke har like alvorlige dommer, må vente noe lenger.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg har nå to ganger prøvd å si – via presidenten – til representanten Stang at jeg ikke er uenig i problembeskrivelsen. Det er et alvorlig problem at vi har soningskøer. Det jeg ikke uten videre er enig med representanten Stang i, er at det er noen tryllestavløsning på dette. Vi åpner en ny avdeling om en uke, og vi åpner igjen om ikke altfor lenge fengselet i Stavanger. Da vil situasjonen se ganske annerledes ut enn det den gjør nå. Jeg tror ikke det er noen løsning å leie fengselsplasser. Det vi primært har behov for, er fengselsplasser med et visst sikkerhetsnivå. Det er fengselsplasser med ringmur rundt, mange låste dører osv. Det er dessverre ikke veldig mange av denne type anstalter som er egnet til fengsler, som vi kan leie på kort varsel og som kan løse den midlertidige situasjonen som spesielt har oppstått mens man rehabiliterer de to fengslene som er under rehabilitering, og som heldigvis snart åpner.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
La meg innledningsvis si at det er en egen stiftelse som har ansvaret for Sanderstølenkonferansen. Det er ikke myndighetenes ansvar. Olje- og energidepartementet er ikke blant stifterne. Sanderstølenkonferansen startet i 1973. Formålet var, og er, å sikre overføring og utveksling av kunnskap og informasjon om problemstillinger og utviklingstrekk innenfor petroleumssektoren. Dette var viktig for Norge i oppbyggingen av et norsk petroleumsmiljø. Det er fremdeles viktig ettersom denne bransjen har en sentral rolle i Norge og de internasjonale sidene og rammene påvirker oss i økende grad. Ut fra dette har stiftelsen sett det som betydningsfullt at internasjonale ledere, observatører og politikere bringes sammen med det norske miljøet; konferansen omfatter også deltakelse av stortingsrepresentanter. Dette skaper en verdifull møteplass for sentrale premissleverandører for utviklingen i bransjen. Jeg deler dette syn. Det er hevet over tvil at dette gir en rik anledning til dialog, kunnskapsoverføring og refleksjoner. Dette gjør konferansen til en møteplass der folk bringes sammen i strømmen av informasjon og vurderinger av aktuelle tema. Konferansen blir ikke mystisk fordi om den ikke er åpen for deltakelse fra pressen. Stiftelsen har kommet til at dette er det mest hensiktsmessige formatet. Jeg vil føye til at vi alltid må være åpne for dialog og ervervelse av ny kunnskap. Vi vil være åpne for utveksling av informasjon med internasjonal industri og andre miljøer. Dette gir oss anledning til å presentere våre syn og vurderinger og motta tilsvarende fra andre. Dette gir oss et mangfold som vi tar med oss i de vurderinger vi gjør i forbindelse med vår egen utvikling av virksomheten. Så til spørsmålet om det er betenkelig at folk fra departementet deltar i forbindelse med konferansen. Jeg mener at en slik deltakelse er et viktig bidrag, og kan ikke se at verken deltakelse i forberedelser eller i selve konferansen innebærer en uheldig rolleblanding.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg viser til mitt første svar, hvor jeg sa at en slik deltakelse var et viktig bidrag for konferansen, og at jeg ikke kunne se at deltakelsen i forberedelser eller i selve konferansen innebar en uheldig rolleblanding. Og jeg ser av den grunn heller ikke et behov for å gå gjennom det én gang til for å komme til samme svaret.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er uten videre enig med representanten Kvassheim i at det er viktig å ha ryddige forhold. Men jeg klarer ikke å følge representanten Kvassheim i at det er uryddige forhold at man sammen med bransjen og andre er med på å lage en konferanse for utveksling og debatt, informasjon og vurderinger. Det er veldig viktig at norske myndigheter har anledning til dette, nettopp for å kunne drive en fornuftig og ryddig politikk overfor denne bransjen. I tillegg vil jeg si: Jeg ser ikke at det er i strid med offentlighetsloven eller offentlighetsprinsipp at man i en del situasjoner, slik for så vidt offentlighetsloven også legger opp til gjennom sine unntak, har behov for å ha møter hvor ikke pressen er til stede.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-07:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «I juni 1999 vedtok Stortinget en lov om midlertidig endring i politiloven og straffeprosessloven. Lovendringen utvidet politiets adgang til å undersøke om personer bærer våpen på offentlig sted, og skulle gjelde i tre år. Lovhjemmelen skulle forebygge straffbare handlinger, og den åpnet for planmessige aksjoner fra politiets side. Den skulle også ha en trygghetsskapende og forebyggende effekt. Har den midlertidige loven blitt benyttet av politiet, og hva er erfaringene med den så langt?»
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-07:
Jeg takker for svaret. Jeg synes det var meget positivt at Politidirektoratet vil sørge for å innhente opplysninger for år 2000 og videre følge opp med halvårige innrapporteringer. Da har vi større mulighet til å se hvordan den endringen vi gjorde, reelt fungerer. Tilbakemeldinger jeg har fått, viser at bruken av metalldetektor synes tungvint – iallfall blir det hevdet. Vil statsråden følge opp og undersøke om anskaffelsen av metalldetektorer er tilfredsstillende, om disse blir brukt, og om det er behov for justeringer underveis, og da totalt sett – eksempelvis hva som blir definert som «offentlig sted»?
Bjørn Hernæs (Høyre), 2001-02-07:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til justisministeren: «I kjølvannet av gjengkriminaliteten i Oslo melder Dagbladet 24. januar 2001 at «de kriminelle gjengene er væpnet til tennene». Mens lovlydige borgere er underordnet en til dels rigorøs våpenlov, som bl.a. gir anledning til husundersøkelser, er altså de kriminelle utstyrt med våpen. Dette er intet mindre enn en hån mot rettsstaten som det norske folk ikke vil finne seg i. Hva vil statsråden gjøre for å avvæpne bandittene?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 2001-02-07:
Jeg vil gjerne takke for svaret, som var bra, særlig som en generell gjennomgang av våpenloven. Nulltoleranse er det dessverre lite som tyder på, hvis vi skal tro avisoppslag og det politiet sier. Så hvis vi kan forsøke å være litt konkrete her: Har politiet brukt de nye fullmaktene de har fått? Og hva er i så fall resultatet? Med andre ord: Er noen domfelt? Hvis svaret er nei, er det noen som i hvert fall er tiltalt? Og hvis svaret på det også skulle være nei, er det i det hele tatt gjennomført noen kontroller for å hindre disse uverdige tilstandene som vi har på gaten? Det er jo det som er bakgrunnen for mitt spørsmål, at vi rett og slett ikke kan finne oss i at det er store avisoverskrifter, som jeg tror er godt dekkende når det gjelder de faktiske forhold, om at kriminelle miljøer er utstyrt med våpen i store mengder. Med andre ord: Hva har konkret skjedd?
Bjørn Hernæs (Høyre), 2001-02-07:
Igjen takk for svaret. Jeg vil sette pris på om vi i egnet form får den oversikten. Men dette åpner jo for at situasjonen nesten er alvorligere enn det vi kan forestille oss. La meg først si at det som er bakgrunnen for mitt spørsmål, er at vi har en stor fordel ved at Norge i utgangspunktet har et ubevæpnet politi. Og spørsmålet er: Ser vi noen mulighet for at vi kan opprettholde et slikt regime i Norge? Eller blir vi nødt til å gå den veien at våpen må møtes med våpen, altså en eskalering når det gjelder våpenbruk, som vil bli resultatet av det? I den sammenheng er det jo slik at hvis de kriminelle har respondert på det nye lovverket ved å innrette seg etter det og ikke har våpnene slik at de hjemlene vi har, kan brukes, er vi jo nødt til, slik justisministeren i og for seg antyder, å gå enda et skritt videre. Men jeg går ut fra at vi kan bli enige om at det nå må være et mål å hindre at det er de kriminelle som bærer våpen, mens politiet går ubevæpnet, og at det fører til at man også må bevæpne politiet.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-02-07:
Jeg finner det høyst påkrevd å stille justisministeren følgende spørsmål: «Fengslene i Norge blir stadig fullere, og trenden vil neppe snu med det første, grunnet hardere kriminalitet. I hele landet er det kun bortimot 2 900 fengselsplasser. Et utslag av plassmangelen er lengre tid for å komme inn til soning av fengselsstraff. Ønsker statsråden å iverksette tiltak og videre sondere terrenget for utvidelse og leie av fengselsplasser?»
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-02-07:
Jeg takker for svaret. Jeg synes ikke det var særlig oppløftende. Justisministeren henviser til at det er stengning på grunn av oppussing i fengslene som fører til at det er store soningskøer. Den faktiske situasjonen er jo at det tidligere også har vært store soningskøer, før oppussingen startet. Dette er en trend som nærmest har vært vedvarende gjennom flere år. Det er, som også justisministeren var inne på, ca. 1 400 dømte i soningskø i Norge, og det er vanskelig å se det som noen god kriminalpolitisk situasjon. Dagens situasjon betyr at det blir lang tid mellom den kriminelle handling og straffen for den. Domfelte som møter til soning, slippes faktisk rett og slett ut igjen fordi det ikke er plass til dem. Det finnes ikke fengselsplasser. Spesielt ille er situasjonen for dem som skal inn til lukket soning, og de som har fått de alvorligste dommene, som slippes fri fordi det ikke er fengselsplasser å oppdrive. Jeg har et generelt spørsmål: Er dette forhold som landets justisminister kan slå seg til ro med?
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-02-07:
Jeg takker for svaret. Jeg har på følelsen at justisministeren nok en gang prøver å gjøre situasjonen rosenrød. Jeg vil bare henvise til at sentrale personer i fengselsvesenet sier at mangel på fengselsplasser ikke lenger er en utfordring, men rett og slett et problem. I praksis er fengslene stappfulle. For ca. ett år siden sa bl.a. avdelingsdirektør Jan Kato Fremstad i Justisdepartementets kriminalomsorgsavdeling at Justisdepartementet har sett en bekymringsfull økning, og vi må se hva vi kan gjøre med situasjonen. Presset er størst i Vestre og Østre fengselsdistrikt, nettopp på grunn av det også justisministeren var inne på. Den samme Fremstad mener at det økte presset på fengslene ikke vil gi seg med det første. Dette er uttalelser som kommer fra Justisdepartementet. Dette er viktig, for i forhold til i fjor er soningskøen nå økt med 500, av årsaker som også justisministeren var inne på. Dette tyder på at Justisdepartementet nærmest er handlingslammet. Man skulle tro at det ville være påkrevd å søke løsninger i andre alternativer for avvikling av soningskøene. Vil statsråden ta initiativ til å gå nye veier for å rydde opp i disse forhold, bl.a. se på mulighetene for leie?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2001-02-07:
«Oljekonferansen på Sanderstølen arrangeres bak lukkede dører. Konferansen, som samler deltakere fra olje- og energibransjen og fra myndighetene, betegnes som et «diskret fristed». Arrangøren er en stiftelse, hvor en embetsmann fra Olje- og energidepartementet er styremedlem. Også andre fra departementet er involvert på arrangørsiden. Ser statsråden at det kan være en uheldig rolleblanding når embetsfolk fra departementet deltar på arrangørsiden for denne konferansen?»
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2001-02-07:
Jeg deler statsrådens vurdering av at en slik konferanse kan ha stor betydning, at det er viktig at en har slike møteplasser. Jeg er skuffet over at en ikke i større grad er villig til å tenke prinsipielt og problematisere det at personer som også medvirker til at konsesjoner blir gitt og til utforming av rammevilkår, deltar på en måte som skaper uklarhet om en er på arrangørsiden, og med det et samspill og en samrøre med selskaper, slik det skjer i dette tilfellet her. Konferansen kunne beholdt sin betydning selv om det hadde vært et skille mellom arrangør og myndigheter som var mye klarere enn det som er tilfellet i dag. Mitt spørsmål er om statsråden vil medvirke til at det blir en gjennomgang av tilsvarende rolleblandinger, hvor myndigheter og andre aktører går sammen på en måte som kan være uheldig, for å få kartlagt kjøreregler som kan brukes på dette området.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2001-02-07:
Ser ikke statsråden at når det er de samme personene som er involvert i å lage rammevilkår, og som er involvert når konsesjoner tildeles, bør en ha ryddige forhold, som gjør at de ikke involveres i fellesopplegg på den måten som her er tilfellet? På et tidspunkt var Norge i en fase hvor en skulle lære denne bransjen å kjenne og knytte kontakter. Da kunne et opplegg være naturlig. Nå er Norge et ledende land på dette området, og setter standarder som en også prøver å få inn hos andre myndigheter. Og en bærebjelke i en slik standard er ryddighet mellom de som driver på styringssiden og lager rammebetingelser, og de som driver som operatører. Og ville det ikke være et bidrag til en slik ryddighet at en også fikk det på dette området knyttet opp til denne konferansen? Så litt til myndighetenes rolle i forhold til konferansene som foregår bak lukkede dører. Det er også tilfellet når det gjelder Sandefjordskonferansen, hvor embetsfolk fra Olje- og energidepartementet sitter inne på arrangørsiden på en konferanse som holdes bak lukkede dører. Er ikke denne typen hemmelighold i strid med det som er intensjonen i offentlighetsloven?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-07:
Jeg tillater meg å stille dette spørsmålet til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Lærere er viktige som kunnskapsformidlere og voksne rollemodeller. Hva vil bli gjort for å øke rekrutteringen av allmenn- og faglærere med minoritetsbakgrunn til den norske skolen?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-07:
Statsråden og jeg har en felles forståelse av viktigheten av det som her er berørt, både i mitt spørsmål og i statsrådens svar til meg. Jeg er kjent med det som skjer ved høgskolene i Oslo og Buskerud, og jeg er også kjent med de tiltak som er igangsatt for bl.a. å gi dispensasjon fra nynorsk. Jeg oppfatter imidlertid situasjonen slik, etter bl.a. å ha vært innom en rekke Oslo-skoler, at det er et desperat behov for å øke trykket. Så jeg vil spørre statsråden om han vil ta initiativ til rett og slett å samle mennesker som på ulikt vis skulle ha interesse av å øke rekrutteringen, til å gjennomgå en forsterket eller det jeg vil kalle en fornyet rekrutteringsplan? Jeg stiller spørsmålet på bakgrunn av at jeg tidligere har erfaring med det som er gjort for å rekruttere til Politihøgskolen, og mye av det statsråden svarer her, ligner på det. Men spørsmålet mitt er: Vil statsråden gå til det ekstraordinære skritt det er å samle ildsjelene på dette området, slik at man kan få et forsterket trykk i rekrutteringen?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-02-07:
Statsråden og jeg har den felles oppfatning at det er forskjell mellom Politihøgskolen og Lærerhøgskolen, men det er ett felt som burde være likt, og det gjelder rekrutteringen, og på Politihøgskolen har man vært aktive i å rekruttere. Og det er nettopp aktiviteten i rekrutteringen som opptar meg. Min bakgrunn for å uttrykke meg på denne måten er at jeg bl.a. når jeg har besøkt veldig gode skoler i Groruddalen i Oslo, skoler som har et særdeles godt forhold til nærmiljøet, som driver elevbedrifter, har opplevd når jeg har spurt lærere på disse skolene om de noen gang har sagt det som ble sagt av lærere på min vei i livet, nemlig at vi trenger deg til denne jobben, å ha blitt møtt med forundring. Jeg tror at noen på ett eller annet tidspunkt må si til framifrå, gagns innvandrerungdom, ungdom med minoritetsbakgrunn, at vi trenger deg. Budskapet oppfattes jo ellers; f.eks. på Bredtveit i Oslo er det en stor samling av innvandrere som søker realfag, fordi alle sammen skal bli advokater og leger. De har altså oppfattet normsignalene. Jeg tror ikke man vil oppfatte signalene uten at noen aktivt vil drive rekrutteringen helt nede på gulvet i skolen. Og det var bakgrunnen for det spørsmålet jeg hadde i min forrige kommentar til statsråden.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er enig i at det er viktig å få flere lærere med minoritetsbakgrunn i norsk skole. For å nå det målet må vi se hvordan vi kan øke søkningen til lærerutdanning blant ungdom med minoritetsbakgrunn, og vi må se om de som kommer inn, har spesielle vansker i studieløpet. På grunn av det generelle fallet i søkningen blir alle kvalifiserte søkere tatt inn ved mange studier. Søkere med minoritetsbakgrunn kan derfor flere steder begynne dersom de fyller kravene til studiekompetanse. Ulike veier til generell studiekompetanse og adgang til opptak på grunnlag av realkompetanse gir reelle muligheter til opptak for søkere med ulik bakgrunn. Jeg kan nevne at departementet har gitt midler til Høgskolen i Oslo, slik at de arbeider med ulike rekrutteringstiltak i samarbeid med representanter for innvandrere. Erfaring viser at flere av studentene med minoritetsbakgrunn har vansker med å gjennomføre høyere utdanning. I allmennlærerstudiet gjelder dette ikke minst i norskfaget. For lærerutdanninger som har krav om norsk som obligatorisk fag, stilles det nå bare krav om eksamen i én målform for studenter med minoritetsbakgrunn. Utdanningsinstitusjonene må bevisst arbeide med å rekruttere også minoritetsspråklige til høyere utdanning og å legge forholdene til rette slik at disse studentene i større grad enn til nå, fullfører studiene. Den nyetablerte allmennlærerutdanningen ved Høgskolen i Buskerud vil bl.a. legge særlig vekt på det flerkulturelle aspektet, herunder rekruttering av minoritetsspråklige. Det er også gitt midler til lærerorganisasjoner som har samarbeidet med bl.a. høgskolene i Agder og Bergen om tilbud for å kvalifisere morsmålslærere som har arbeidet i skolen i lang tid uten godkjent utdanning. Høgskolen i Oslo, som har langt det største antall studenter med minoritetsbakgrunn, har ut fra sitt kjennskap til de vansker de vanligvis møter i studiene, utviklet et kurs i norsk fagspråk. Dette tilbys ved siden av de vanlige studiene. Studenter som ikke har norsk som morsmål, tilskyndes til å ta dette kurset. Studenter som følger det, har bedre gjennomføring enn de øvrige. Departementet arbeider generelt for å øke rekrutteringen til læreryrket. Tospråklig ungdom er en viktig målgruppe i dette arbeidet.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er mottakelig for alle gode råd om hva som kan gjøres for å øke rekrutteringen til læreryrket generelt og særlig for å rekruttere ungdommer med minoritetsbakgrunn. Nå er jo situasjonen litt annerledes i forhold til læreryrket enn den er i forhold til politiyrket i og med at studiet i praksis er åpent, så man trenger ikke kvoteordninger eller andre ting for å øke inntaket av minoritetsungdom. Man trenger rett og slett en større søkning for å få det til. Vi legger opp til å gjennomføre i løpet av våren en eller annen slags form for informasjonskampanje om rekruttering til læreryrket generelt. Vi gjorde viktige skritt på lønnssiden i fjor. Nå ønsker vi å følge opp det med informasjonsarbeid, og her synes jeg det er et godt forslag å legge særlig vekt på å rekruttere ungdom med minoritetsbakgrunn. Det å få gode råd i et slikt informasjonsarbeid, kanskje fra miljøet selv, tror jeg er noe vi skal ta med oss.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er helt enig i at kanskje også lærerne selv i ungdomsskole og videregående skole kan gjøre mye for å markedsføre læreryrket. I den lønnskampen som har pågått i mange år, har man kanskje fått et inntrykk av at lærerne selv ikke har kunnet anbefale læreryrket. Hvis det har vært sånn, tror jeg i hvert fall at det nå har snudd. Vi har fått en ny stemning og et nytt statussignal rundt læreryrket med det lønnsløftet vi fikk til i fjor. Jeg er helt enig med representanten Dørum i at vi bør gå ut og si at innvandrerungdom trengs i læreryrket. Vi må også gjøre en jobb med å skape en virkelig flerkulturell skole, og vi har bl.a. opprettet et senter for kompetanseutvikling i den flerkulturelle skolen. Det er bekymringsfullt etter mitt syn at ungdommer med minoritetsbakgrunn, selv ungdommer som er født i Norge, i langt mindre grad søker seg til høyere utdanning enn ungdommer med norsk bakgrunn. Så her har vi en stor jobb å gjøre – generelt i rekrutteringen til høyere utdanning, men spesielt til de yrkene hvor det er så viktig, som f.eks. læreryrket.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Det er fire høgskoler som tilbyr radiografutdanning: høgskolene i Bergen, Oslo, Sør-Trøndelag og Tromsø. I tillegg tilbys utdanningen midlertidig i Gjøvik. Utdanningen er dermed etablert to steder på Østlandet. Jeg vet at flere høgskoler har ønske om å etablere radiografutdanning. Mitt departement har sendt søknaden fra Høgskolen i Buskerud til Sosial- og helsedepartementet. Der vil den bl.a. bli vurdert opp mot de andre søknadene. Jeg kan derfor vanskelig foregripe noen beslutning i denne saken nå. Et av tiltakene som ble foreslått i Kreftplanen, var å få en nærmere avklaring av utdanningsbehovet for radiografer og stråleterapeuter. Norsk institutt for studier av forskning og utdanning, NIFU, har foretatt en slik analyse, og instituttet ferdigstilte sin rapport i desember i fjor. I lys av denne vil man vurdere behovet for ytterligere etablering av radiografutdanning. Med bakgrunn i helsemyndighetenes anbefalinger vil jeg ta stilling til lokalisering av eventuelle nye studietilbud for radiografer.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
La meg først få oppklare en åpenbar misforståelse. Tore Tønne er trønder, han er ikke fra Drammen. Han er riktignok midlertidig bosatt i Drammen, men har fortsatt sitt hjerte i Trøndelag og sin dialekt i behold. Utdanningen i Buskerud ligger denne statsrådens hjerte nær. Det var, vil jeg si, en av vinnerne på statsbudsjettet for 2001. Blant annet har vi nå også åpnet for en allmennlærerutdanning ved Høgskolen i Buskerud, som stortingsrepresentant Helleland helt sikkert vil være kjent med. Jeg skal love å gjøre mitt for at denne saken skal få en rask avklaring. Men jeg synes det er viktig at vi har en helhetlig plan bak utdanningen innenfor helseområdet, og her spiller helseministeren og Sosial- og helsedepartementet en viktig rolle. Så når de kommer med sine innstillinger, vil jeg konkludere i denne saken.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg føler meg trygg på at alle de momentene som representanten Helleland nå presenterer, er ting som vil bli tatt med i helseministerens vurdering. Jeg kan også love at vi skal ha kommunikasjon oss trøndere imellom i denne saken – det er noen som kanskje mistenker oss for at det skal gå skikkelig tregt når det er to trøndere som har ansvaret. Men jeg vil understreke at også vi trøndere kan være impulsive bare vi får tenkt oss godt om.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er svært bekymret over den utviklingen vi har sett innen det høyreekstreme miljøet i Norge de siste 10-15 årene, og hvordan dette miljøet greier å tiltrekke seg til dels svært unge tenåringer. Skolens verdigrunnlag er hjemlet i opplæringsloven og den generelle delen av læreplanen. Det holdningsdannende arbeidet skal gjennomsyre all virksomhet i skolene og lærebedriftene våre. Arbeidet mot rasisme og etnisk diskriminering krever en kontinuerlig og langsiktig innsats fra hele samfunnet. Skolens tiltak overfor rasisme og etnisk diskriminering må ikke bli segregerte tiltak, men tiltak som omfatter alle elever. Det betyr altså at arbeidet med å motvirke rasistiske og diskriminerende holdninger skal være en del av skolens ordinære virksomhet. Det eksisterer ulike program og tiltak med målsetting å bekjempe rasistiske holdninger og etnisk diskriminering blant barn og unge. Europarådets ministerkonferanse i Kraków i oktober 2000 anbefalte i slutterklæringen en årlig minnedag om holocaust og ofre fra etniske rensinger, folkemord. Storbritannia har allerede gått inn for dette og valgt den 27. januar som holocaustminnedag. Utdanningsministeren i Storbritannia har i denne forbindelse fått utarbeidet et veiledningshefte til bruk i skolene. Jeg er også kjent med den svenske boka som representanten Marthinsen refererer til i sitt spørsmål. Som ett av flere tiltak i arbeidet med å motvirke rasisme og gjøre holocaust kjent for alle barn og unge vil jeg også vurdere om denne boka bør oversettes og tilpasses til bruk i norske skoler. Gjennom de statlige utdanningskontorene innhenter jeg nå opplysninger fra kommuner og fylkeskommuner om hva som gjøres i grunnskoler og videregående skoler for å forebygge og bekjempe rasistiske holdninger og etnisk diskriminering. Når jeg om kort tid får oversikt over det, vil jeg vurdere hvilke ytterligere tiltak det kan være behov for fra meg. Jeg vil gjenta at jeg ser arbeidet med disse spørsmålene som meget viktige i skolen, og vil gjøre det jeg kan for at det er en integrert del av det ordinære arbeidet ved alle skoler og for alle elever.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er klar over det viktige arbeidet som Sverige har gjort i forbindelse med bl.a. den store holocaustkonferansen, som ble avholdt i Stockholm for en tid tilbake, og det arbeidet som har vært fulgt opp etter det, bl.a. henviste jeg til slutterklæringen ved ministerkonferansen i Kraków, hvor jeg selv fikk være til stede og diskutere disse spørsmålene. I Norge er det jo veldig mange forskjellige aktiviteter som har dette som siktemål, bl.a. har vi de hvite bussene, som gjør et viktig arbeid med å informere ungdom om det folkemordet som skjedde mot jødene under naziregimet i Tyskland. Vi har også mange andre aktiviteter og læringsopplegg som innebærer det samme. Det er helt sikkert ulike måter å organisere dette på. Det er mulig at den boken som representanten Marthinsen henviser til, er et bidrag i så måte. Jeg vil ha en gjennomgang av dette, og så vurdere de ulike tiltakene.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Jeg er 100 pst. enig med representanten Marthinsen i at dette ikke bare må bli en historiekunnskap, det må også bli en kunnskap man kan sette inn i dagens virkelighet. Folkemord er ikke noe som ligger 50 år tilbake i tid. Vi har hatt et folkemord i Bosnia, vi har hatt et folkemord i Rwanda, og andre steder i verden foregår det etnisk diskriminering og faktisk også etnisk utryddelse. Dette er en ting som ungdom må kunne sette inn i sin egen virkelighet. Men så tror jeg det aller viktigste som norsk skole kanskje gjør i forhold til å skape toleranse og respekt for ulike religioner og mennesker med ulik etnisk bakgrunn, er å la barna våre gå sammen i en felles, offentlig skole. Muslimer går sammen med kristne, går sammen med jøder og går sammen med humanetikere. Det er én grunn til at jeg er svært skeptisk til en økning i antallet private skoler basert på ulik religiøs bakgrunn, at vi sorterer barna i forskjellige skoler. Jeg tror det er viktig at de går sammen, at de har en god skolefritidsordning, en god barnehage og en god skole hvor de har et fellesskap.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
La meg først si at hvis det har tatt et år å få behandlet en søknad, så kan det umulig være min skyld, for jeg har ikke engang sittet et år. Men jeg skal selvsagt gjøre mitt til at søknader som kommer inn til oss om forsøk og nyorganiseringer, skal få en så rask behandling som overhodet mulig. Jeg mistenker representanten Reikvam for å ha skrevet sitt andre innlegg i denne interpellasjonsdebatten før han hørte mitt svar. Jeg kan umulig skjønne at dette er lite visjonært. I så fall må også hans eget innlegg være lite visjonært, for på punkt etter punkt i det som interpellanten har i sin interpellasjon, er vi allerede i gang med forsøk. Leksefri skole, henviser han til, og det er overskriften fordi det gjennomføres prosjekter med leksefri skole. Nye måter å organisere opplæringen på, gjennomføres i norsk skole. Utradisjonelle undervisningsmåter, der man ikke underviser i 45 minutter seks timer om dagen, gjennomføres i norsk skole. Nye arbeidstidsavtaler fikk vi til i fjor. Jeg vil gjerne gå lenger med lærerorganisasjonene, men jeg vet ikke om lærerorganisasjonene er fullt ut enig med representanten Reikvam i å fjerne lesepliktbestemmelsene. Men å gjennomføre forsøk i den retning er jeg veldig for. Nye eksamens- og vurderingsformer, som interpellanten har i sin interpellasjon, gjennomføres det forsøk på i norsk skole. Å få bedre samsvar mellom læring og vurderingsformer gjennomføres det også forsøk på. Så på samtlige av de punktene som interpellanten har i sin interpellasjon, foregår det forsøk i norsk skole. Jeg skulle gjerne ha sett at det hadde foregått flere forsøk. Men jeg vil gjerne bruke denne anledningen til faktisk å rose både norske skoler og norske rektorer og lærere for det utviklingsarbeidet som gjøres. Jeg tror nesten at de som er på grasrota i norsk skole, som til daglig jobber med disse spørsmålene i klasserommet eller i andre typer rom – for det er ikke bare i klasserommene dette skjer – virkelig er de mest kreative og oppfinnsomme i så måte. Det er ikke rart heller, fordi det er de som best merker den tvangstrøyen som én klasse-, én lærer-, ett fag-modellen, som vi har arvet fra gamle tider, egentlig er. Jeg skal gjøre alt jeg kan for å legge til rette for at man kan få ja-stemplet på forsøkssøknadene. Jeg skal også legge alt til rette for at vi fra departementets og Læringssenterets side tar initiativ til forsøk som kan videreutvikle norsk skole. Men jeg er ikke enig i den svartmalingen av situasjonen som jeg oppfatter at Reikvam i sitt andre innlegg var inne på. Tvert imot – det foregår mye spennende. Vi har vært altfor dårlige i å spre de erfaringene vi har gjort når det gjelder forsøk, slik at andre kan få ta del i de positive erfaringene som gjøres rundt omkring i skolene. Der må vi bli dramatisk mye bedre. Det håper jeg at det nye Læringssenteret kan bidra til, og håper at ny teknologi med nettsteder og nettverk for lærere, for skoleelever og for skoler kan bidra til det. Men stort sett tror jeg at det gjøres en god jobb. Vi skal bli bedre. Jeg skal bidra til det. Men situasjonen er ikke så dyster som det forrige innlegget kunne tyde på.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-07:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål tik kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Statsminister Persson sørget for at «En bok om förintelsen i Europa 1933-1945» ble utgitt og spredt til svenske familier og skoler. Heftet var respons på manglende kunnskap blant svenske ungdommer om holocaust. I Aftenposten 18. desember 2000 refereres statsminister Stoltenberg på at han uttalte at vi har en plikt til å snakke om og belyse det som skjedde da 6 millioner jøder ble utryddet i nazistenes gasskamre. Vil statsråden bidra til oversettelse og norsk tilpasning av heftet for bruk i norske skoler?»
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-07:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg trekker ikke et sekund i tvil statsrådens gode intensjoner på dette området. Jeg kan love full støtte til det arbeid som gjøres for å motvirke den tendensen som vi har sett har hatt grobunn blant norsk ungdom i den senere tid. Det kan godt tenkes at det kan være andre hefter eller bøker som kan være bedre egnet, det har ikke jeg oversikt over. Det jeg imidlertid vet, er at de svenske sosialdemokratene er meget godt fornøyd med det heftet som man der har tatt initiativ til, og fått utgitt. Jeg vil kanskje anbefale statsråden å snakke med sin svenske partifelle for å høre om de erfaringer man har høstet med bruken av dette heftet. Det vil være viktig at vi får inn i skoleverket noe som er allment for alle, men som også oppfyller det kriteriet at vi ikke må glemme det som ligger bak i den prosess som fører fram til tilsvarende eller lignende utslag av forskjellsbehandling, og ikke bare forskjellsbehandling, men skikkelig ødeleggelse av fellesskap mellom mennesker.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-07:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg er senest i dag blitt konfrontert med en situasjon i en skole hvor elever – i dette tilfellet én spesiell elev med jødisk mor – har blitt utelukket fra fellesskap fordi det i den samme klassen var elever med en annen trosbakgrunn og kulturbakgrunn, noe som tyder på at noe av den holdningen som har vært før, fortsatt lever i norsk skole i dag. Så jeg vil bare oppfordre statsråden til å se svært alvorlig på denne situasjonen og sørge for at vi ikke får et utgangspunkt i den gamle hetsen mot jødene for så å ta springbrettet over til situasjonen i dag, som handler om andre personer; også jødene må vi se på i dagens samfunn.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-07:
Dette var lite visjonært – fryktelig lite visjonært – og går overhodet ikke inn på noen av de mest grunnleggende problemer som vi har i skolen i dag. Det er selve læreplanverket og måten å organisere og tenke læring på, måten vi har definert læreplanmålene på, måten vi har definert organiseringen på, en organisering med så og så mange økter à 45 minutter i løpet av en tiårsperiode, som jo er de grunnleggende problemer vi har. Det var ikke statsråden inne på i det hele tatt. Når det gjelder vurdering, evaluering, foregår det mange forsøk. Det er riktig. Vi har endret vurderingssystemet vårt. Men det grunnleggende problemet er jo hele tiden at vi har et vurderingssystem som tenker læring på én bestemt måte, nemlig at den skal foregå i klasser à 45 minutter, seks ganger om dagen, fem dager i uken i 38 uker i løpet av et år. Det er jo det som er problemet. Så lenge vi gjør det, og har et evalueringssystem, vurderingssystem, som har det som utgangspunkt, og bygger på det, får vi ikke gjort de endringene som er nødvendige for å skape en ny, spennende og kreativ skole som tar elevene og lærerne på alvor. Som jeg også var inne på innledningsvis: Hele arbeidstidsordningen bygger på det samme systemet. Hvis vi skal få gjort noe med både arbeidstidsordningen, med karaktersystemet og med evalueringssystemet, vurderingssystemet, er vi nødt til å gjøre noe med læreplanenes oppbygging og læreplanens måte å definere læringsmålene på – altså: Vi er nødt til å ta den enkelte skole mer på alvor, gi den større frihet, fremelske det mangfoldet som finnes, fremelske den entusiasmen som finnes blant elever og lærere, fordi, som jeg også sa innledningsvis, de endringer, det som har skjedd, de spennende prosjektene som skjer i skolen i dag, er jo et resultat av at lærere og elever sier at den gamle måten å drive på, ikke fungerer. Vi er nødt til å ta noen grep. Og det er denne type grep vi skal stimulere til, som vi skal elske fram, og som vi må legge til rette for og gi mulighet. Det blir galt når det tar et år før skoler som søker om å prøve ut nye organisasjonsformer, nye pedagogiske metoder, får svar. Dette er forsøk som er av et slikt omfang at de er nødt til å bli godkjent av departementet. Det kan vi ikke ha. Slik kan det ikke være. Da kan vi iallfall være sikre på at vi dreper det som måtte finnes av entusiasme og glød.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-07:
Skolen må jo være det eneste stedet hvor man velger å organisere arbeidet slik at mesteparten av jobben skal gjøres hjemme. Det er vel ingen andre arbeidsplasser i dette land hvor man organiserer arbeidet slik at når man er ferdig på arbeidsplassen sin, skal man gå hjem og gjøre jobben. Leksefri skole er ikke noe annet enn at man velger å organisere undervisningen eller læringsarbeidet slik at man får gjort det som skal gjøres, på arbeidsplassen. Vi kan jo tenke oss hvordan det ville bli rundt om på arbeidsplasser her i Norge for øvrig hvis man valgte å organisere det slik at mesteparten av arbeidet måtte gjøres når man kom hjem. Det er jo klart at dette blir galt. Så leksefri skole er ikke snakk om leksefri, det er egentlig bare et symptom på at vi har organisert feil. Og det er det som er mitt anliggende, at vi må velge en måte å organisere og legge til rette undervisningsarbeidet på, slik at elevene kan gjøre arbeidet på skolen når de er der. Denne debatten har vist hvor skillelinjene går i norsk politikk når det gjelder utdanning. Høyre fremstiller seg som et utdanningsparti, men det de har svart med i dag, er karakterer, prøver og et uavhengig utvalg. Det er svaret for å gjøre skolen bedre. Mer karakterer, flere prøver og så skal vi ha et utvalg, et uavhengig skoletilsyn – noe de henter fra England – som skal reise rundt og påse at det som foregår i skolen, er rett og rimelig. Dette er en mistillit til lærerne. Vi skal ha stor tillit til lærerne, og vi skal tro – og vi vet – at hvis de får tillit innenfor rimelige rammer, lager de, sammen med elevene, en spennende og god skole hvor det foregår læring. Og det er jo det som er viktig, og det som er målet: å legge til rette for læring. Så vet vi at en del ting styrer prosessene på skolen. Og Arne Lyngstad overrasker meg litt. For når vi har lest evalueringen av Reform 94, hvor man klart påpeker at karaktersystemet, evalueringssystemet, styrer det som foregår på skolen, da er vi nødt til å ta et oppgjør med det, for vi vet noe om det. Og når vi vet at dette er styrende, må vi ta det oppgjøret som er nødvendig – vi må endre på det. Og det er ikke vanskelig å utvikle nye former for vurdering der elevene i større grad selv er med på å foreta denne evalueringen og disse vurderingene. Mange skoler gjør det, og det fungerer fantastisk bra. Til slutt: De tilbakemeldingene vi får fra skoler som er interessert i å prøve ut nye modeller, og som har jobbet for å få til noe nytt, er at det er rammebetingelsene, dvs. læreplanene, arbeidstidsordningene, og karaktersystemet som er de største hindringene. Og det er jo det vi kan gjøre noe med her. Og da får vi gjøre noe med det hvis vi vil ha en utvikling.