Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2005-12-06:
Episodene i Barentshavet og i vernesonen rundt Svalbard denne høsten viser til fulle hvor viktig det er å vinne forståelse for en fornuftig ressursforvaltning i nordområdene. Overfiske og regulær miljøkriminalitet er i dag en trussel mot viktige fiskebestander. Jeg er derfor tilfreds med at fiskerimyndighetene og Kystvakten nå får midler til å trappe opp og skjerpe ressurskontrollen, slik at utenlandske fiskere som søker kortsiktige og ulovlige gevinster, virkelig får oppleve risikoen for å bli knepet. Like viktig er det å vinne respekt for det norske forvaltningsregimet i utlandet. Det er med betydelig bekymring jeg registrerer at enkelte land faktisk reiser tvil om vår adgang til å håndheve forvaltningsregimet i fiskevernsonen rundt Svalbard. Vi har med andre ord en jobb å gjøre overfor fiskerimyndighetene, rederne og opinionen i land vi normalt samarbeider med. Den nye regjeringen vil fornye norsk fiskeripolitikk. Det er nødvendig etter år med markedsideologi og kommersialisering av fiskeressursene. Regjeringen har gjort det klart at den ikke ønsker ytterligere privatisering av fiskeressursene. Første skritt på veien er strukturpausen og en gjennomgang av strukturordningene. Gjennom lovverk og reguleringer skal fellesskapet sikres styring og kontroll med ressursene og fordelingen av dem. Fiskeri og havbruk skal bidra til aktivitet, verdiskaping og næringsutvikling langs hele kysten. Da må industrien sikres stabil tilgang på ressurser gjennom året – og fra år til år. Da må uttaket av fiskeriressursene og produksjonen i havbruksnæringen holdes innenfor rammer miljøet kan tåle, og det markedet er i stand til å avta, og vi må ha evne til å utvikle nye markeder. Dermed slår fiskeri- og havbrukspolitikken rett over i handelspolitikken. Vi har alle sett hvilke konsekvenser antidumpingtiltakene har fått for norsk lakseeksport til USA og tilsvarende tiltak og trusler fra EU, hvilket understreker betydningen av at norske myndigheter stadig forsøker å bedre markedsadgangen for norsk fisk og åpne nye markeder. Det er nok å nevne den betydning som det østeuropeiske markedet etter hvert har fått for norske havbruksprodukter. Havbruksnæringen mener selv at produksjonspotensialet for norsk oppdrettsfisk er tifold det som i dag produseres, forutsatt at vi har et internasjonalt handelsregime for fisk som skaper økte eksportmuligheter. Jeg er derfor glad for at norske myndigheter i de pågående WTO-forhandlingene ikke bare er opptatt av landbruk, men også fokuserer på fisk og fiskeprodukter, hvilket i seg selv kan være krevende ettersom Norge i utgangspunktet har ulike interesser på disse to områdene. Utviklingen av våre maritime næringer har og vil få stor betydning for både bosetting og sysselsetting her i landet. En stor del av de 75 000 arbeidstakerne, som henter sitt daglige brød fra disse næringene, befinner seg i Kyst-Norge. Slik bør det fortsatt være. Det er med tilfredshet jeg f.eks. registrerer at norske skipsverft har fulle ordrebøker med ordrereserver i størrelsesorden 21 milliarder kr, og at optimismen i skipsfartsnæringen er større enn på lenge. Jeg vil tro at nettolønnsordningen har bidratt til dette, og sjenerer meg ikke for å nevne at rederiet Color Line har lansert investeringsplaner for hele 7 milliarder kr i et helt nytt ferjekonsept som vil revolusjonere ferjefarten mellom Norge og utlandet, etter at Regjeringen gjorde det kjent at den ville forlenge og utvide nettolønnsordningen. De maritime næringene opererer i et internasjonalt marked. De er avhengig av gode og stabile rammevilkår. De er avhengig av et høyt kompetansenivå. Vår ambisjon er derfor at Norge skal være verdensledende innenfor maritim forskning – intet mindre. Derfor satses det også på maritim forskning og utvikling i budsjettet for 2006. Samtidig er Regjeringen opptatt av å bedre rekrutteringen til de maritime næringene og heve kompetansen til dem som allerede er ansatt i næringene. Med noen unntak, og med permanent unntak av Fremskrittspartiet, viser ikke budsjettinnstillingen fra næringskomiteen den helt store uenigheten. Men på to viktige områder av stor prinsipiell betydning kommer forskjellene tydelig fram, nemlig i synet på statlig eierskap og konkurransepolitikken.