Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2011-06-14:
Vi behandler i dag Meld. St. 16 for 2010–2011, Nasjonal helse- og omsorgsplan 2011–2015. Som saksordfører vil jeg takke komiteen for et godt og konstruktivt samarbeid. Vi har hatt tre store saker samtidig, som har krevd mye arbeid. Men vi har jobbet sammen om det gode resultatet som nå foreligger. Mye er samstemt, men noen steder tydeliggjøres de politiske skillelinjene. Det er bred enighet om de store hovedlinjene. Det er viktig når vi lager planer og lovverk med så stor innvirkning på framtidens helsevesen. Det vi nå gjør, er en av de største endringer som gjøres innenfor helse i vår tid, og stor enighet sikrer forutsigbare og trygge rammer. Komiteen har hatt en stor og nyttig høringsrunde. Takk til alle som kom med innspill til komiteen – flere av disse finnes i innstillingen. Nasjonal helse- og omsorgsplan viser den langsiktige veien i Samhandlingsreformen, som ble vedtatt i fjor. Her utdypes hovedmålene: rett behandling på rett sted til rett tid, og hvordan samhandle bedre. I fjor stilte vi diagnosen, nå kommer medisinen. Dette er den politiske kursen som tar de juridiske, organisatoriske, økonomiske og faglige grepene som må til for å sette reformen ut i livet. Den norske folkehelsen er god, og vi har en av verdens beste helsetjenester. Likevel er det dessverre noen som opplever at de ikke får den hjelpen de skal ha når de trenger den, eller at behandlingen blir fragmentert. Målet vårt er å endre og bedre dette. Forebygging og folkehelse gjennomsyrer framtidens helsetenkning. Vi må forebygge mer for å kunne reparere mindre. Det vi forebygger i dag, får ikke den største effekten i morgen. Vi må tenke på framtiden for å se resultatene. Derfor er skole og barnehage noen av de viktigste arenaene å starte på. Vi må ha tålmodighet, for endring tar tid. Kommunene er den viktigste arenaen for forebygging, og de får nå plikt til å identifisere egne helseutfordringer og sette i gang tiltak. På den måten påvirker de befolkningens helse. De må også samarbeide med frivillig og ideell sektor, for helse skal tenkes i alle ledd og nivåer, og av alle. Samhandlingsreformen gir kommunene mer ansvar for egne innbyggere, og det må være økonomisk interessant å sette i gang tiltak. Derfor innføres en medfinansiering. Den kommunale medfinansieringen er koblingen mellom spesialisthelsetjenesten og kommunen. I komiteen er det uenighet om hvordan dette skal innrettes. Flertallet mener at medfinansiering gir kommunene noe å strekke seg etter og er et positivt insitament, mens mindretallet ønsker en annen innretning, som jeg regner med de kommer til å redegjøre for. Medfinansiering betyr at kommunene skal betale en del av regningen ved innleggelser. Det vil bidra til å bygge opp alternative tilbud i kommunene, med en god pleie- og omsorgstjeneste som kan gjøre mer enn det den gjør i dag av behandling. I medfinansieringen er det en del viktige unntak når det gjelder innleggelser, som operasjoner, fødsler, og det er et tak på 30 000 kr for særlig ressurskrevende enkeltopphold. Det legges heller ikke opp til kommunal medfinansiering for psykisk helsevern, rusbehandling og opphold i private opptreningsinstitusjoner. Selv om psykisk helse og rus nå holdes utenfor, betyr ikke det at ansvaret ikke er plassert. Også her må kommunene tenke helhetlig og fokusere på hele livsløpet, på bolig og forebygging. Kommunene og sykehusene får plikt til å inngå samarbeidsavtaler som skal legge til rette for behandling nær der pasienten bor. Mange kommuner har allerede etablert lokalmedisinske senter der spesialisthelsetjenesten og avtalespesialister er viktige samarbeidspartnere. Slike senter kan inneholde ulike funksjoner, og bidrar til raskere behandling av god kvalitet. Det betyr at de som trenger helsetjenester ofte, kan få behandling i sitt nærmiljø. Kommunene skal ha ansvar for dem med avklart sykdomsbilde, mens der det er uavklart eller er alvorlig sykdom, er sykehuset stedet. Denne endringen betyr altså ikke at pasienter ikke skal på sykehus lenger, men det vil være som i dag, at det er sykdomsbildet og legen sammen med pasienten som avgjør hvor du skal være. Kommunene må bygge opp tilbud for utskrivningsklare pasienter, med ansvar fra første dag. De får også plikt til å etablere tilbud med øyeblikkelig hjelp og døgntilbud for pasienter som har behov for behandling eller observasjon. Dette fases inn fram til 2015. Kommunene kan forebygge behovet for innleggelser gjennom ulykkesforebyggende og rusforebyggende arbeid. De kan redusere feilmedisinering, og de kan tilsette kommunefarmasøyter. Det skjer allerede veldig mye i kommunene i dag som kan videreutvikles, og flertallet mener at det skal fortsette. Kommunene er i gang. Mindretallet ønsker piloter og at ting skal skje litt saktere. Fastlegen har en stor og viktig rolle. Vedkommende er en sentral del av det lokale helsetilbudet og er bindeleddet mellom første- og annenlinjetjenesten. Denne kompetansen bør utnyttes bedre ved at mye av det som gjøres på spesialistnivå, bør kunne gjøres hos fastlegen. Kommunene kan bygge ut ambulante, tverrfaglige team som er knyttet til de lokalmedisinske sentrene, og de kan supplere fastlegene med oppfølging av kronikergrupper og deres familier. En samlet komité mener at det er behov for en sterkere satsing på rehabilitering og habilitering, og at grenseoppgangen mellom hva som skal være spesialistrehabilitering og den kommunale rehabilitering, må gjennomgås. Det er særlig eldre og kronikere som vil ha god nytte av en rehabilitering i kommunal regi. Uavhengig av hvordan dette etableres, skal det være et tverrfaglig opplegg med god kvalitet. Spesialisthelsetjenesten må utvikles videre og ta i bruk nye metoder og virkemidler. Det er viktig at nye ting som bør sentraliseres, blir sentralisert, mens det som kan gjøres like godt på det lokale nivået, skal gjøres der. Lokalsykehusenes rolle er i den sammenheng viktig, og det må være breddekompetanse og god kvalitet der. Komiteen er noe uenig i hva et lokalsykehus skal inneholde, og hvor detaljert det skal beskrives, men meldingen angir en del funksjoner som bør være til stede – som røntgen, laboratorium og spesialister med breddekompetanse. Vi i de rød-grønne mener at det skal være anestesi ved de sykehus med akuttberedskap som allerede har anestesi i dag, og mener dette utfyller det regjeringen selv skriver om innholdet. Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti ønsker en minstestandard for lokalsykehus. Like viktig som gode sykehus er gode prehospitale tjenester for en rask og sikker behandling til det rette stedet. Når det gjelder IKT, er komiteen samstemt, og mener det bør legges opp til en nasjonal styring når det gjelder IKT-utviklingen framover. Alt det spennende som skjer, må videreutvikles. Jeg nevner eResept, mer bruk av elektroniske meldingssystemer, nasjonal helseportal og nasjonal kjernejournal. Velferdsteknologien må også videreutvikles. Pasientsikkerhet, etikk, forskning, ledelse, utdanning og kvalitet er momenter som er viktige i framtidens helsevesen, og som både meldingen og innstillingen belyser godt. Vi er bekymret for den framtidige mangel på helsepersonell. Vi må sørge for at det rekrutteres, utdannes og beholdes personell. Kvalitetsløftet 2015 bidrar, men flere tiltak må til, og flere unge må velge helse som sitt yrke i framtiden. Meldingen har som mål å forebygge og utviske sosiale helseforskjeller. Samtidig gir den retningen innenfor helsepolitikken: mer ansvar til kommunene og mer tydelig klargjøring av hva sykehusene skal gjøre. For første gang vil en kommunepolitiker vite hva spesialisthelsetjenesten også gjør. Reformen er en tillitserklæring til kommunene, som vi mener kan gjøre jobben. Kommunene er mer enn klare. De er allerede i gang. Det finnes utrolig mange flotte, spennende tiltak som er klare, og som de bruker nå, men vi vet at de kan enda mer. Forebygging tar tid. Fortjenesten av det arbeidet som vi nå i dag legger fram, kommer på sikt. At vi er på rett vei, er udiskutabelt. Denne meldingen og lovverket er til beste for pasientene, noe som har vært vårt mål hele tiden. Jeg ser fram til debatten her i dag om framtidens helsetjenester.