Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2021-02-04:
Utøvelse av Norges medlemskap i FNs sikkerhetsråd trenger demokratisk forankring, og Stortinget har allerede et organ for konsultasjon med regjeringen om viktige utenrikspolitiske spørsmål. Samtidig er det en risiko for at den utvidede utenrikskomiteen misbrukes. Den skal brukes når det er nødvendig, og vi bør tilstrebe mest mulig åpenhet i utenriks- og sikkerhetspolitikken. Jeg er glad for at komiteen har samlet seg gjennom å løfte Norges rolle i Sikkerhetsrådet i salen, og dermed også i offentligheten, gjennom halvårlige redegjørelser og debatter så lenge Norge er medlem av rådet. Samtidig er jeg uenig i det framsatte forslaget om at Norge – som det eneste land i verden – skal praktisere full åpenhet om såkalte stemmebytteavtaler. Om vi helt på egenhånd skulle legge oss på en sånn linje, ville det i realiteten representere en kraftig svekkelse av norsk posisjon og innflytelse. Ja, vi vil i realiteten frasi oss muligheten til å søke en rekke internasjonale verv. Om Norge skulle frasi seg muligheten til å søke framtredende internasjonale verv, risikerer vi at det er posisjoner som fylles av andre land som står veldig langt fra oss verdimessig og politisk. Jeg vil understreke at i en verden hvor menneskerettigheter er under press, og hvor folkeretten er under press, er det viktigere enn noen gang at land som Norge tar og søker posisjoner i internasjonale organisasjoner. Jeg er, som representanten Michael Tetzschner var inne på, ganske forundret over det oppsiktsvekkende standpunktet fra Høyre, Senterpartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti i denne saken når det gjelder noen av disse merknadene. Én ting er at det er en merkelig påstand at opprettelse av en ny komité eller et nytt organ forutsetter endringer i Stortingets forretningsorden fordi Stortinget ikke har tradisjon for å opprette midlertidige komiteer. Da vil jeg bare påpeke at Stortingets forretningsorden § 18 åpner for slike særskilte komiteer, og det er ikke mange måneder siden vi opprettet en såkalt koronakomité. Jeg mener likevel ikke det ville være hensiktsmessig i denne saken. Det langt mer alvorlige er at de samme partiene snakker om regjeringens prerogativ, eller særretter, i utenrikspolitikken og innfører noe nytt i sine merknader om at dette også gjelder forsvarspolitikken. Her mener jeg det er viktig at utenriksministeren klargjør hva som egentlig er situasjonen. For det første er dette en alvorlig statsrettslig og historisk feilslutning om maktfordelingen mellom regjering og storting. Grunnloven § 25 og § 26 skiller tydelig mellom utenrikspolitikken og forsvarspolitikken, om hva som tilligger regjeringen, og hva som tillegges Stortinget. La meg ta et eksempel: I utenrikspolitikken er det opp til regjeringen å opprette og nedlegge ambassader. I forsvarspolitikken er det Stortinget som gjør vedtak om å opprette eller nedlegge norske forsvarsbaser. Disse tydelige forskjellene mellom utenrikspolitikk og forsvarspolitikk har vært med oss i hele i Norges demokratiske historie, helt fra 1814-grunnloven. Dermed må det i utgangspunktet – at regjeringens særstilling i utenrikspolitikken også gjelder forsvarspolitikken, som Høyre skriver – være et uttrykk for ønske om politiske endringer. Det vil i så fall være en dramatisk endring av norsk forsvarspolitikk, et linjeskift og en kraftig maktforskyvning fra Stortinget til regjeringen. Det ville være udemokratisk. Jeg er overrasket over dette. Det kan neppe skyldes et arbeidsuhell, for gjennom komitéarbeidet har vi gjort det klart at dette er noe vi har vært uenige om hele tiden. Derfor vil jeg oppfordre representantene fra Høyre, Senterpartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti om å klargjøre: Mener de virkelig dette? Står de virkelig bak denne dramatiske maktforskyvningen fra Stortinget til regjeringen? Jeg støtter at det er regjeringen som har et prerogativ i utenrikspolitikken. Vi har hatt flere diskusjoner i denne salen om at man kan instruere regjeringen når det gjelder stemmegivning i internasjonale organisasjoner. Det er jeg ikke tilhenger av. Da er det slik at all informasjon tillegges regjeringen og er på regjeringens bord, så det mener jeg at regjeringen skal ha muligheten til. Jeg vil uttrykke min sterkeste støtte til at Norge nå går inn i et viktig arbeid i Sikkerhetsrådet. Når vi opplever situasjoner som i Myanmar, mener jeg det er viktig at Norge sitter rundt bordet. Det er partier, som Rødt og Fremskrittspartiet, som har uttalt seg mot dette, men jeg er glad for at det er bred støtte i Stortinget om å påta seg verv i internasjonale organisasjoner. Alternativet til norsk innflytelse er at andre land får den innflytelsen, og det er ikke nødvendigvis i tråd med de verdiene som vi står sammen om.