Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2017-11-14:
Jeg vil innledningsvis si at jeg er undrende til måten Stortinget behandler denne typen komplekse saker på. I dag skal det voteres over forslag som ikke har vært gjenstand for grundig vurdering fra departementet og heller ikke komitébehandling, til tross for at denne saken har vært oppe til diskusjon i lengre tid, og at det allerede er fremmet forslag som ligger til behandling i komiteen. Historien har vist at innstramminger gjerne har blitt fulgt opp av asylopprør, enkeltsaker i fokus i media, etterfulgt av oppmykinger i politikken. Etter oppmykinger kommer det gjerne økte ankomster. Slik fungerer signalene på dette området. Etter en større debatt om behandlingen av mindreårige asylsøkere vedtok Stortinget i 2006 et representantforslag som innebar oppmykinger i politikken overfor enslige mindreårige asylsøkere. Oppmykingene ble innført i 2007, og de neste to årene skjøt asylstrømmen fart. Ankomsten av enslige mindreårige ble seksdoblet. I 2007 kom det omtrent 400, og i 2009 kom det 2 500. Da asylstrømmen skjøt fart, foreslo daværende statsminister Jens Stoltenberg en innstrammingspakke som bl.a. innførte midlertidig opphold for enslige mindreårige. Dette så vi effekten av med en gang: Asylstrømmen gikk ned til under 1 000 enslige mindreårige. I 2012 ble det snakket om barna Norge ikke vil ha, og nå ble det kjørt kampanjer fra organisasjoner, medier og politikere for å få myket opp asylpolitikken. Til tross for dette lå politikken i det alt vesentlige fast, ettersom regjeringen tydelig hadde lært av tidligere feilgrep. I 2015 ble antallet enslige mindreårige asylsøkere nok en gang nær seksdoblet, til nesten 5 500. Stortinget og regjeringen tok grep og foreslo innstramminger raskt. En ny innstrammingspakke ble vedtatt av Stortinget, og asylstrømmen til Norge gikk drastisk ned. Nå står vi ved nok en korsvei. Vi har hatt rekordlave ankomster til Norge, ikke minst av enslige mindreårige. Og når Arbeiderpartiet nå legger opp til å myke opp politikken, vil dette nok en gang kunne oppfattes som at det vil være gode kår for å sende sine barn til Europa og Norge. Dette synes å være stikk i strid med trenden i andre land. Presset mot Europa er formidabelt, og alt tyder på at det vil fortsette, og heller øke enn minske. Så til Arbeiderpartiets forslag. Arbeiderpartiets leder har uttalt at regelverket ikke skal endres. Instruksen er en del av regelverket. Derfor vil regelverket bli endret dersom instruksen oppheves. Men hva vil Arbeiderpartiet ha i stedet? Jeg har forstått at endringene skal bestå i at mangel på omsorgspersoner og manglende nettverk og ressurser til å klare seg i internfluktområdet skal ha betydning for om enslige mindreårige skal få opphold på humanitært grunnlag. Det har betydning allerede etter dagens regelverk. Hva er det egentlig man vil? Vil man oppheve hele § 8-8? Forslaget legger til grunn at voksne menn skal få behandlet saken på nytt som om de var 16–18 år. Hva med dem som allerede er returnert? Alle saker skal stilles i bero, men saksbehandlingen er jo ferdig for disse. Hva menes egentlig? Jeg ser fram til at Arbeiderpartiet redegjør grundig for detaljene i forslagene. Jeg har også skjønt at man mener det er for mange som har fått midlertidig tillatelse. Hvilket antall mener en da er greit? I 2016 ble det gitt 102 slike tillatelser til unge fra Afghanistan før 1. oktober, da rimelighetsvilkåret ble fjernet med Arbeiderpartiets og Senterpartiets støtte. Da går jeg ut fra at dette antallet er greit – eller hvilket tall og hvilken prosentandel er humant og riktig? Det er også framsatt påstander om at det ikke er noe i regjeringens saksmateriale som skulle tilsi at så mange ville få midlertidig tillatelse. Selvsagt opererer ikke departementet med tall eller prosent på hvor mange som vil få opphold i en framtid hvor vi ikke kan forutse hvor mange som vil komme til landet. Vi kan heller ikke forutse hvilke vurderinger utlendingsmyndighetene vil gi av landsituasjonen og individuelle forhold i den enkelte sak. I regjeringens proposisjon var det ingenting som tilsa at enslige mindreårige ikke var omfattet av lovendringene. Det ville selvsagt vært uttrykt tydelig dersom det var meningen å gi unntak. Asylpolitikken er full av dilemmaer. Når man diskuterer hva som er uttrykk for hjertevarme, og hva som er riktig ut fra et etisk perspektiv, mener jeg det er relevant å diskutere om de som mener oppmyking av politikken er riktig vei å gå, er preget av en holdning om ute-av-syne, ute-av-sinn. Det er 65 millioner mennesker på flukt i verden i dag. I Afghanistan alene er det 34 millioner mennesker, og av disse regner vi med at 15 millioner er under 18 år. Hvorfor glemmer man disse, og konsentrerer seg om noen få i det store bildet som har kommet til Norge og fått avslag på sin søknad fordi utlendingsmyndighetene mener de ikke trenger beskyttelse, men kan få det i sitt eget land?