Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Jeg er godt fornøyd med det som er sagt av mange fra denne talerstolen så langt. Denne saken dreier seg i hovedsak om hvorvidt det skal være en hjemmel i arbeidsmiljøloven som sier at når du fyller en viss alder, skal arbeidsgiver ha rett til å avskjedige deg. Jeg er helt enig med representanten Gullvåg i at det i seg selv ikke er god nok begrunnelse. Det er en lov som har gått ut på dato – det er, som også flere her, både saksordfører og representanter, har vært inne på, en 96 år gammel lov. Fremskrittspartiet har tatt opp denne saken utallige ganger, og fremmet flere representantforslag, forslag om endringer i statsbudsjettforslag osv. Jeg er glad for at man retorisk i denne sal – retorisk i denne sal – kommer oss i møte. Men fortsatt ønsker man ikke å foreta endringer i arbeidsmiljøloven. Når vi er ferdige her i dag, har flertallet i Stortinget sagt at man velger å fortsette diskrimineringen av eldre i arbeidslivet. Jeg har respekt for at mange spørsmål er kompliserte, vanskelige og trenger utredninger. Men jeg klarer ikke helt å skjønne og begripe hvorfor det er vanskelig å ta et klart standpunkt – sier man ja til at man skal diskriminere eldre som fyller 70 år, og at det skal være en oppsigelsesgrunn i seg selv, eller sier man nei til sånne særbestemmelser? For meg og for Fremskrittspartiet er det enkelt: Det handler om å si nei, det handler om å gi alle som kan bidra i arbeidslivet, som har lyst til å bidra i arbeidslivet, og som hver eneste dag makter å levere utrolig godt i arbeidslivet, muligheten til fortsatt å få lov til å være en del av arbeidslivet og ikke bli stemplet ut av arbeidslivet bare fordi de oppnår en viss alder. Jeg har også lyst til å peke litt på bedriftsinterne avtaler. Det er riktig at mange bedrifter har bedriftsinterne avtaler gjennom forhandlingssystemet. Men de fleste bedriftsinterne avtalene er ikke avtaler der man har forhandlet mellom arbeidsgiversiden og arbeidstakersiden. Gjensidige-dommen er et godt eksempel i så henseende. Der er det folk som på et styrerom har vedtatt og bestemt en bedriftsintern aldersgrense, og som har fått medhold i rettssystemet på at det er legitimt og greit. I mitt hode er det ikke legitimt og greit at «gutteklubben Grei» kan sette seg på bedriftsrommet og lage slike regler, som også skal overstyre arbeidsmiljølovens bestemmelser. Det er langt ifra greit i Fremskrittspartiets hode. Derfor har vi i mange år kjempet for å endre denne regelen – kjempet for at vi skal fjerne diskrimineringen i arbeidsmiljøloven, og sikre at folk skal få muligheten til å jobbe så lenge de vil og så lenge de kan. Jeg oppfatter at det er en retorikk fra spesielt Arbeiderpartiet, der flere representanter har gått ut i media og sagt: Dette skal vi sørge for å rydde opp i, dette skal vi ordne opp i, og dette skal vi fjerne. Jeg opplever også at statsråden langt på vei, senest i Dagens Næringsliv i dag, sier at dette er noe som man bør rydde opp i. La meg sitere fra Dagens Næringsliv: «En 70-åring er ikke som en 70-åring brukte å være, sier Huitfeldt og viser til at 70-årsgrensen kom i 1917.» Videre skriver Dagens Næringsliv: «Selv om hun ønsker at folk skal stå lenger i jobb, understreker Huitfeldt at hun ser viktige argumenter mot å fjerne aldersgrensen. Hun frykter at konsekvensen kan bli at arbeidsgivere vil kvie seg enda mer enn i dag for å ansette eldre arbeidstagere.» Mitt spørsmål blir da: Hvorfor i all verden skal arbeidsgivere kvie seg for å ansette arbeidstakere hvis de ikke har en særregel i arbeidsmiljøloven som sier at jeg har rett til å sparke deg når du er 40 år? Den logikken klarer ikke jeg å bli med på. Og statsråden sier videre: «Den aller største utfordringen i dag er at få ansetter arbeidstagere over 55 år.» Der er jeg enig med statsråden, for hun sier: «Arbeidsgivernes argument er at det kan bli vanskeligere å ansette eldre arbeidstagere hvis folk skal bestemme sin egen pensjonsalder. Det er veldig viktige argumenter.» Store deler av pensjonsreformen, prinsippene med pensjonsreformen, som Fremskrittspartiet dog var uenig i, var nettopp at man kunne kombinere pensjon og arbeid etter 62 år, der du selv kunne bestemme når du skulle gå av med pensjon. Du kunne selv ta selvstendige, frie valg om du var 62 år, 63 år, 67 år, 70 år eller 72 år. Samtidig oppfordrer denne salen hver eneste dag: Vi trenger arbeidskraft, og eldre må brukes – og den ressursen må brukes innen arbeidslivet. Derfor har vi også laget et pensjonssystem som gjør at du kan tjene opp pensjon til du er 75 år. Men fortsatt velger man å vente med å ta en beslutning på om det er viktig, og om det er riktig at de skal få den muligheten, for man velger i dag fortsatt å opprettholde bestemmelsen som gjør at man kan sparke folk ved fylte 70 år. Den logikken skjønner jeg heller ikke. Jeg synes det er viktig å legge merke til et av de sitatene i Dagens Næringsliv som kommer fra arbeidsministeren, som iallfall gir meg et klart bilde på at det er mye retorikk som er ute og går i denne saken, og at det ikke er noen lovnader om at man har endret kurs og at man vil kvittere ut dette. Det man i realiteten sier, er at man nå skal nedsette et utvalg. På spørsmålet fra journalisten er svaret: «Huitfeldt vil ikke si hva utfallet av en utredning blir. Vi har ikke på noen måte konkludert, men jeg mener det er viktig å lytte til arbeidsgiverne. Det er arbeidsgiverne som skal ansette folk, og de må være villige til å ansette seniorer.» I sitatet tidligere sa statsråden at hun var villig til å lytte til akkurat de samme arbeidsgiverne, men de gode og vektige argumentene deres som sa at problemet hvis vi fjernet denne 70-årsregelen, var at de ikke fikk muligheten til å si opp folk ved å ansette dem, er altså en logisk brist så til de grader. Det minner meg om at denne saken egentlig kan sammenfattes med det gamle ordtaket om at når man ikke vil at noe skal skje, så nedsetter man en komité. Jeg synes det er synd, jeg synes det er trist at det er det som er utgangspunktet, og at det er det som er det faktiske forholdet i denne debatten. Denne saken har vi hatt oppe så mange ganger. Jeg har respekt for at man må ha runder. Det Fremskrittspartiet ber om, er en lovendring. Da vet alle i denne salen at når man fremmer en lovendring, får partene mulighet til å uttale seg om saken. Det blir sendt på høring. Hvis man hadde vedtatt vårt forslag i dag, kunne partene – i og med at vi har et pågående lønnsoppgjør – vært invitert til det nå i kveld for å diskutere det i lønnsoppgjøret nå i vår. Så er jeg enig i at det vil være viktig og riktig også å se på særaldersgrensen og å se på alle aldersbegrensningene i andre typer lovverk. Det har også regjeringen sagt at man skal komme tilbake til i forbindelse med pensjonsreformen, uten at vi har fått noen tilbakemeldinger eller signaler om når den type saker kommer. Men det er en helt annen sak enn aldersgrensebestemmelsen, retten som arbeidsgiverne skal ha i arbeidsmiljøloven til å kunne si opp ansatte ved fylte 70 år i. Jeg tror vi skal være såpass ærlige og redelige med hverandre at vi holder de to sakene adskilt, men også være enige om at vi trenger opprydninger på begge sidene av den grensen. Så jeg konstaterer dessverre at man bruker den samme retorikken som man har brukt tidligere; man skal vurdere uten at noe skjer. Man skal ta det med partene. Det har vært mange lønnsoppgjør siden vi fremmet dette forslaget første gang i 2006, og man har hatt rimelig anledning til å ta det med partene. At man nok en gang bare velger å sette ned en komité uten å bli med på å fjerne denne diskrimineringen, synes jeg er trist, og jeg synes det er synd. Jeg skulle ønske meg et langt mer offensivt storting. Helt til slutt vil jeg ta opp det forslaget Fremskrittspartiet har i innstillingen.