Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-03-14:
Jeg vil innledningsvis slå fast at jeg som eier av de regionale helseforetakene ser meget alvorlig på de forhold som Riksrevisjonen har påpekt i Dokument nr. 3:2, og som det har vært fremholdt i en del av innleggene, er det påpekninger som også er gjort i dokumenter til Stortinget tidligere. For å gjøre det helt klart har jeg overfor styrelederne i de regionale helseforetakene på forskjellig vis gitt veldig klart beskjed, som jeg skal komme innom, om at jeg i fremtiden ikke vil akseptere at det skjer gjentatte brudd på lov og regler. Mitt utgangspunkt er det helt selvfølgelige, at norsk lov og norsk regelverk skal gjelde også for helseforetakene. Det kan høres selvfølgelig ut, men det er ikke alltid blitt oppfattet slik. Derfor var dette noe av det aller første jeg grep fatt i i fjor på ettersommeren og høsten, da jeg overtok som helse- og omsorgsminister. Riksrevisjonens undersøkelser viser at de regionale helseforetakene ikke i tilstrekkelig grad har hatt systemer for å avdekke feil eller lære av sine feil. Når jeg nå har iverksatt tiltak innenfor de regionale helseforetakene, er det med to ting for øye: Primært må man altså etablere systemer som skal hindre at feil oppstår, og at lovbrudd ikke skjer, og sekundært må det være systemer som sikrer at feilene blir korrigert, og at man lærer av sine feil, slik at de ikke gjentas gang på gang og fra foretak til foretak. På den annen side må vi være realistiske nok til å erkjenne at i en organisasjon med 110 000 ansatte vil det også i fremtiden skje feil så lenge det bare er mennesker det dreier seg om. Men her gjelder det altså å etablere systemer som skal motvirke at det skjer, og at man også lærer av de feilene man gjør. Flere av de forhold som Riksrevisjonen har bemerket i 2003, er, som jeg sa, noe som det også var vist til året før, og den presiseringen som en del av komiteens medlemmer har kommet med knyttet til det, er forståelig. Det er imidlertid slik at selv om departementet i 2003 iverksatte tiltak for å rette opp feil som allerede var påpekt i 2002, er det en viss – om jeg må få lov til å si det, president – treghet i et slikt stort system, slik at man i 2003 ikke fullt ut fikk effekt av tiltakene i det året de ble iverksatt. Dette arbeidet har blitt ytterligere intensivert i 2004. Departementet har hatt sterk fokusering på de regionale helseforetakenes oppfølging av lovkrav og øvrige myndighetskrav generelt og regelverk for offentlig anskaffelse spesielt. Jeg vil i det følgende referere noen av de tiltakene som er gjennomført. Når det gjelder anskaffelsesreglementet, er det tatt opp i flere møter med administrerende direktører for de regionale helseforetakene. Det er møter der jeg også selv har vært med. I tidsrommet 25. august–4. oktober i fjor ble det avholdt møter mellom departementet og hvert av de regionale helseforetakene og underliggende helseforetak. Temaet for møtene var en samlet gjennomgang av de regionale helseforetakenes strategi og tiltak for å sikre at juridisk rammeverk blir etterlevd, og at Riksrevisjonens antegnelser på disse områdene blir fraværende i fremtiden. Det ble særlig fokusert på det som har med innkjøp å gjøre, at det blir gjort i samsvar med gjeldende regelverk for offentlig anskaffelse. Det er ingen unnskyldning, slik jeg ser det, og som noen har påpekt, at det er uklart. Det har først og fremst, slik jeg ser det, vært vilje til å etterleve det. I brev som er datert 16. september 2004, til de regionale helseforetakene gav departementet retningslinjer for god virksomhetsstyring i forhold til oppfølging av lovkrav og andre myndighetskrav. I brevet ble det gitt tydelig uttrykk for at departementet finner praksisen fra 2003 som klart utilfredsstillende, og at det derfor vil bli tettere oppfølging fra departementets side på dette området. Dagen etter, altså den 17. september, ble det avholdt møte med de administrerende direktører for alle de regionale helseforetakene, og innholdet i brevet ble ytterligere presisert. Den 5. oktober i fjor ble det i møte med styreleder og administrerende direktør orientert om arbeidet med styringsopplegget for 2005, der god virksomhetsstyring er satt på dagsordenen. Jeg tok da spesielt opp styrenes uavhengige kontrollfunksjon overfor foretakenes ledere. Fra 2005 har jeg etablert en ny praksis i styringsopplegget overfor de regionale helseforetakene. Et samlet styringsopplegg for 2005 ble formidlet i januar i år gjennom bestillingsdokument og foretaksmøte. I foretaksmøtene som ble avholdt i januar 2005, har jeg i samsvar med omtalen i Plan og meldingssystem for regionale helseforetak, slik den fremkommer i St.prp. nr. 1 for i år, stilt krav på følgende områder når det gjelder helseforetakenes virksomhetsstyring for 2005: For det første er det stilt krav til interne kontrollrutiner. Styrene for de regionale helseforetakene skal påse at det er etablert et system for internkontroll for virksomheten. Internkontrollen skal være gjennomgående, og styret skal minimum én gang pr. år ha gjennomgang av tilstanden for hele foretaksgruppen med hensyn til oppfølging av internkontrollen og hvilke tiltak som er iverksatt for å følge opp avvik. Slik finner vi det i norsk næringsliv, og det er ingen grunn til at vi ikke skal ha tilsvarende kontrollmekanismer i våre helseforetak. Det er også stilt krav til etablering av intern revisjon, etter mønster av intern revisjon i både industrikonsern og finansinstitusjoner. Styrene for de regionale helseforetakene skal innen utgangen av annet tertial i år ha etablert intern revisjon i det regionale helseforetaket og i foretaksgruppen. Intern revisjon skal etableres som en gjennomgående ordning i alle regionale helseforetak administrativt underlagt administrerende direktør, men med adgang til å rapportere direkte til styret. Tre av styrets eieroppnevnte medlemmer skal utgjøre en kontrollkomite. Departementet har bedt om at rapportering for annet tertial 2005 skal inneholde bekreftelse fra styret om at intern revisjon er etablert. Jeg forventer en markant forbedring av de regionale helseforetakenes oppfølging av anskaffelsesreglementet så vel som øvrig juridisk rammeverk i 2004. Gjennom kopi av brev fra Riksrevisjonen til de regionale helseforetakene vet jeg at Riksrevisjonen allerede er godt i gang med undersøkelse for 2004. Riksrevisjonen har også fremsatt merknader knyttet til kodekvaliteten i helseforetakene, som danner grunnlag for innsatsstyrt finansiering. Riksrevisjonens gjennomgang gjelder 2003-opphold. Helse- og omsorgsdepartementet har ikke vært fornøyd med kvaliteten på kodingen i helseforetakene og iverksatte sommeren 2003 en nasjonal strategi for å forbedre kodekvaliteten. Sentrale elementer i denne strategien er hyppigere kostnadsrevisjoner, fortsatt kartlegging av registreringsendringer, standardiseringsarbeid i samsvar med det kliniske miljøet og mer aktiv bruk av Avregningsutvalget for å sikre at utbetalingene til de regionale foretakene blir mest mulig korrekte og rettferdige. Jeg har også i forslaget til statsbudsjett for 2005 redegjort for arbeidet med å forbedre kodepraksisen i helseforetakene. Jeg vil poengtere to forhold når det gjelder kodepraksis. For det første: Kodingene, slik de skal utføres, er ingen eksakt vitenskap. Det vil alltid i noen grad være basert på skjønn. Det andre forholdet jeg vil fremheve, er at det på bakgrunn av Riksrevisjonens gjennomgang ikke kan konkluderes med at feilregistreringen har medført for høye utbetalinger gjennom ISF-systemet samlet sett. Avslutningsvis vil jeg presisere at de påleggene som ble gitt i foretaksmøtet i januar, er positivt mottatt av styrene for de regionale helseforetakene. Jeg opplever at det er et positivt ønske om å gjøre endringer på dette området. Foreløpige tilbakemeldinger fra de enkelte regionale helseforetak viser at tiltakene allerede settes i verk. Når det er sagt, mener jeg også at etterlevelse av myndighetskrav er en forutsetning for at helseforetakene skal gjøre seg fortjent til tilliten som en viktig samfunnsaktør, en tillit som en er avhengig av. Jeg pleier å si det sånn at vi har 4 1/2 million eiere i helseforetakene, og disse eierne skal kunne stole på at de ressursene fellesskapet stiller til disposisjon, blir forvaltet i tråd med de til enhver tid gjeldende ressursmessige og juridiske rammebetingelsene. Det er helt avgjørende at helseforetakene nå etablerer det man kan kalle orden i eget hus, så oppmerksomheten kan rettes mot det som tross alt er hovedmålsetningen, nemlig å sikre og videreutvikle gode behandlingstilbud til pasientene. Jeg skal nytte anledningen til også å kommentere noen av innleggene og spørsmål er reist. Komiteens leder og saksordfører ønsket en kommentar til Søndagavisa og opplysningen om en eventuell underskuddsbombe. Det tror jeg at jeg skal vente med. Jeg kunne selvfølgelig ha kommentert Søndagsavisa, men selve saken som var omtalt, vil komme til Stortinget nå i løpet av relativt kort tid. Jeg skal selvfølgelig ikke si hvilken dato den går i statsråd, men en skal ikke se bort fra at det kan bli påskelektyre, for dem som måtte ønske det. Når det gjelder evalueringen av reformen, som ble tatt opp, har vi jo meddelt i St.prp. nr. 1 rammeverket for det, bevilgninger til det – så det er på sporet. Det tror jeg er en meget viktig bit av det vi holder på med, også når vi skal diskutere hele helsereformen slik den fremstår, at vi får en faglig god evaluering i forkant. Noen ord til det som ikke akkurat er mitt område, men som gjelder reglementet for statlige foretak, selskap – heleide, deleide – og som det er en viss dissens om i komiteen, i hvert fall hva gjelder om man skal fremme forslag eller ei. Jeg antar at Arbeiderpartiets merknad og ikke-tilslutning til forslaget kan ha å gjøre med det forhold som man kan lese i merknaden, nemlig at det er en viss forskjell på det å ha et heleid selskap og det å ha et deleid selskap. Det betyr ikke at man ikke kan utøve eierstyring på forskjellig vis også i selskaper hvor man har bare deleierskap. Staten kan ha uttrykte mål på forskjellige områder som føres til torgs i de aktuelle selskap i de forsamlinger hvor de hører hjemme. Det fremgår av noen av disse merknadene forhold som står litt i misforhold til hva som står i aksjeloven. For det er jo slik at de som sitter i styret i et aksjeselskap, sitter ikke på vegne av spesielle aksjonærer, men på vegne av aksjonærene. Det er ikke slik at staten har en eller to eller tre representanter i de selskapene hvor vi har minoritets- eller majoritetsposter. Man er ansvarliggjort som styremedlem i aksjeselskap som en samlet aksjonærgruppe. Men i generalforsamlingen har selvfølgelig de som møter på vegne av staten, anledning til å fremme slike holdninger, slike synspunkter, som det fremgår av de merknadene. Jeg tar til etterretning at det er et flertall i Stortinget som ønsker en gjennomgang av dette, og skal selvfølgelig sørge for at det departement og den statsråd som har hovedansvar her, blir gjort oppmerksom på dette. Så er jeg veldig enig i det representanten Kosmo sa knyttet til på hvilken måte man styrer det regionale helseforetak, at ikke den styringsmodellen skal komme i miskreditt, at dårlig styring og drift skal være begrunnelse for at man gjør noe helt annet. Jeg tror det er viktig å si, til tross for den bøtta med svartmaling som representanten Gløtvold hadde, at det å styre en virksomhet med 65 milliarder kr i budsjett har noen utfordringer. Det var flere politiske synspunkter på den modellen som i sin tid ble valgt. For egen personlige del må jeg si at jeg ikke kan se at det er så grunnleggende svakheter i den styringsmodellen vi har, at det i seg selv skulle være begrunnelse for at en skulle velge en helt annen modell. Jeg synes det er viktig også å ha sagt at det oppleves veldig annerledes det å skulle være statsråd og styre regionale helseforetak i forhold til å styre et kommersielt selskap. For det er Stortingets uttrykte vilje slik den fremkommer i vedtak og merknader, som skal gjennomføres av de regionale helseforetak, og det er statsrådens oppgave å se til at det skjer. Det betyr at man må ta noen styringsgrep utover det som følger av alminnelig selskapsstyring, når man ser at dette bærer feil av sted. Det er ikke meningen, så vidt jeg kan se når jeg leser innstillingen fra da man valgte modell i sin tid, at disse fem regionale helseforetak skal utvikle seg til å bli til forveksling lik fem fylkeskommuner. Det er ikke det som er ideen. Selve glansnummeret – for å si det sånn – til Tønne i sin tid var nettopp knyttet til muligheten for nasjonal koordinering både av det medisinske og ikke minst av det som er utenfor selve kjernevirksomheten. Jeg kommer i hvert fall til å gjøre mitt ytterste for at den modellen som er valgt, ikke skal velges bort med den begrunnelsen at man ikke makter styringsutfordringene. Derfor fremgår det ganske tydelig av både bestillingsdokumentet og ikke minst foretaksmøtet at det er tatt ytterligere styringsgrep. Det ble også nevnt revisorhonorar, i Helse Bergen, var det vel. Revisorloven § 4-5 første ledd er veldig tydelig på den avstanden det skal være når dette er egnet til å svekke tilliten. Etter mitt skjønn har man klart overtrådt den grensen når man har det 14-dobbelte i konsulenthonorar i forhold til det som er revisorhonorar. Derfor har jeg i foretaksmøtet for 2005 satt en stopper for all virksomhet av den art. Jeg er også enig i den kritikken som fremkommer når det gjelder styrenes habilitet. Det er ikke tilstrekkelig at man er på juridisk trygg grunn. Man skal holde god avstand til den linjen for at det ikke skal kunne svekke tilliten til et selskap som drives for skattebetalernes regning. Det er også ivaretatt. Når det gjelder DRG-systemet og riktig pris, er jeg veldig enig med representanten Hagen i utgangspunktet, at dette ikke er et problem i den grad man har riktig prising for de jobbene man gjør. Det som imidlertid er noe av utfordringen i dette systemet, er at det på en måte ikke er noen riktig pris for hvert enkelt tilfelle. Det er bare en riktig pris for en gjennomsnittsbetraktning. Når man ser på den medisinske situasjonen for enkeltpasientene, varierer det egentlig med flere hundre prosent i betaling for enkeltpasientene – billige og dyre pasienter – for alt er gjennomsnittsbetraktninger. Jeg legger heller ikke skjul på at historisk vet vi at det har vært en utfordring, det faktum at enkelte som har drevet sin private klinikk, også har hatt deltidsstillinger i offentlige sykehus og har sittet midt i koordineringspunktet for å kunne kanalisere pasienter til seg selv eller til andre. Helt til slutt: Representanten Gløtvold nevnte at Senterpartiet hadde foreslått gjeldsslette, og at også departementet skulle ha sagt at det ikke ville bidra til noen forbedring. Det er ikke riktig, det har ikke departementet sagt. Det departementet har sagt, er at når man ettergir gjeld i et selskap, eksempelvis 1 milliard kr, øker man ikke driftsrommet med 1 milliard kr, men den årlige finans- og kapitalkostnaden knyttet til den milliarden. Det fremkommer av det brevet som ble sendt da det var aktuell problemstilling i Stortinget.