Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-25:
Norge er et veldig annerledes land i Europa, og det er spesielt på to områder vi er det. På det ene området er vi styrtrike og har råd til å investere i det som er nødvendig – og det er jo et område vi er annerledes på på det gode. Men det er et område der vi er annerledes på det vonde, og det dreier seg om boligpolitikken, eller mangel på boligpolitikk. Nå fyker altså prisene både på det å leie og det å eie rett til værs, og på fem år har den sosiale boligbyggingen og støtten til sosial boligbygging blitt minsket med 70 pst. Andre land i Europa har flere ganger så mange rimelige utleieboliger og studentboliger som det vi har, og i tillegg har alle våre naboland en helt annen satsing på sosial boligbygging. Hvis man er enslig nå, eller nyutdannet lærer eller sjukepleier, fins det nesten ikke en bolig som man kan klare å kjøpe uten å bli gjeldsslave. Husbanken har vært rimelig tom de siste åra. Nesten alle kommuner, og også staten, har solgt tomtene sine til markedspris. Det er nødt til å bli boligkrise av slikt. De fleste unge i dag har jo høy gjeld når de er ferdige med utdanningen sin, mange av dem har faktisk flere hundre tusen i gjeld. Og nå sier banker nei til boliglån til f.eks. nyutdannede lærere og sjukepleiere fordi de umulig kan klare et så stort boliglån på toppen av studiegjelda si. Da må de altså ut og leie. Det å leie blir ofte mange ganger dyrere enn å kjøpe, og det gjør det i tillegg umulig å spare opp den egenkapitalen man trenger for en gang å komme inn på eiermarkedet. Det er svært mange ufrivillige samboerskap som oppstår på denne måten. Folk tvinges faktisk til å bo sammen. Det burde kanskje bekymre Regjeringa litt. Det er sjølsagt ikke alle som syns at dette er krise, for mange tjener gode penger på denne krisa. De bryr seg vel sikkert lite om hva en student har å leve av, eller hva en hjelpepleier tjener. Mange mener kanskje at det er greit å betale 5 000 kr måneden for en hybel, eller fra 7 000 – 9 000 kr i utgifter for en leilighet. Men dette er nesten umulig for svært mange unge og folk med vanlige inntekter. Problemet er altså at vi nesten fullstendig mangler utleieboliger i dette landet. Det norske boligmarkedet er helt annerledes enn de fleste andre, og vi mangler, for å si det med finansdebattspråk, et strukturelement i den norske boligsektoren. I Norge eier nesten alle boligen sin, og det har en grunn. Før var veldig mange prisgitt leiemarkedet, det var dyre og dårlige boliger, og det var leiehaier/hushaier. Ingen skal eie andres hjem, sa Trygve Bratteli, og det styrte norsk boligpolitikk. Det gikk veldig bra så lenge man hadde regulerte lån og en god satsing på den sosiale boligpolitikken, og man bygde mange boliger. De gammeldagse reguleringene måtte bort, men samtidig kastet man barnet ut med badevannet. Man tok også vekk hele den sosiale boligpolitikken, og nå bygges det svært lite slike boliger. Da er det markedet som styrer det som nesten er viktigst for folk, nemlig at man skal ha et hjem, et sted å bo. Det er nå fullstendig overlatt til markedet, og svært mange greier altså ikke denne kampen. Vi ser også at Regjeringa har lagt fram en forskjellsmelding, som viser at forskjellene mellom folk øker, at noen blir ekstremt mye fattigere. Da går det selvfølgelig galt for mange. Og nå er vi nesten tilbake igjen der vi var da denne «alle skal eie sin egen bolig»-politikk ble utformet. Nå er vi der, så nå er veldig mange igjen prisgitt de private utleierne, som tar skyhøye priser. Banken eier boligen din og hver eneste krone du kan skrape sammen i all overskuelig framtid. Dette må det gjøres en endring på. Det må nå fylles opp i Husbanken med tilstrekkelige tilskuddsmidler så det går an å få bygd nok billige utleieboliger i landet. Minst 3 000 boliger til halv pris burde det bygges i år og oppimot 5 000 de neste åra, hvis man skal ha noen mulighet til å gi folk et valg, et valg kanskje mellom det å bo i en sovepose eller på sofaen hos mor til man er 30, eller ha muligheten til å ha sin egen nøkkel til sitt eget hjem.