trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2005-04-04:
La meg understreke at det er hyggelig å få ros fra representanten Meltveit Kleppa innimellom. Vi er opptatt av at vi også skal ha en god dialog med Sametinget når det gjelder fornorskningspolitikken generelt. I den grad det er snakk om individuelt erstatningsgrunnlag, altså knyttet til billighetserstatningsgrunnlaget, er det klart at de føringer som nå ligger – at vi ikke alltid kan akseptere at normer som var gjeldende på det tidspunktet, kan gi grunnlag for at man mister rettigheter eller opplever tap på andre måter – vil være et prinsipp som billighetserstatningssekretariatet må ta med seg videre. Når det gjelder greneslosspørsmålene, er det et tema vi kan se nærmere på – også en dialog med Sametinget. Men jeg har lyst til å understreke én ting: Det er jo slik at billighetserstatningsordningen er Stortingets ordning, og på en måte er det litt Stortingets ansvar å legge føringer for denne ordningen. Når vi i denne omgang har kommet med en sak fra Regjeringen, skyldes det at det har vært spesielle ønsker fra Stortinget tidligere.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2005-04-04:
Det er vanskelig å sette seg inn i hva krigsbarna har opplevd og gått gjennom. Jeg tror egentlig ikke det er mulig å vite det uten å ha opplevd det selv. Hatet mot tyskerne som gruppe i det norske folk gjorde de 100 pst. uskyldige barna til ofre. Dette forplantet seg også til offentlige myndigheter på en uverdig måte. Den saken Stortinget behandler i dag, er et gufs fra noe av det mest dramatiske som skjedde i vår del av verden i det forrige århundre. På europeisk basis regner man med at det finnes omkring to millioner krigsbarn. I de fleste land er de problemer disse uskyldige barna har måttet gjennomgå, bare skjøvet under teppet. I Norge har vi mellom 10 000 og 12 000 krigsbarn. For de fleste av disse er det en tung belastning bare å opplyse omgivelsene om at man er et krigsbarn. Jeg har på denne dagen lyst til å gi honnør til den lille gruppen som har våget å stå fram og si: Jeg er krigsbarn, jeg er en «tyskerunge». Det var jo dette ordet som ble brukt så flittig i norske bygder og byer i omtalen av de uskyldige barna med tysk far. De som har kjempet i år etter år for anerkjennelse og innrømmelse av uretten, uten noen form for godtgjørelse for dette, og uten å gi opp, har mye av æren for at denne saken behandles i dag. Jeg tror ikke at det kan bli ro om denne saken i vår levetid. Det er egentlig umulig å gjøre godt igjen de overgrepene og den uretten som er begått. Det alvorlige er at hatet – og avskyen – mot krigsbarna var så sterkt at det også forplantet seg til norske myndigheter. Det var nok som regel ikke en vedtatt politikk, men mer uttalelser fra personer i offentlig tjeneste. Statens og kommunenes delaktighet i krigsbarnas lidelser er en beklagelig del av norsk historie. Krigsbarna er norske borgere. De har nøyaktig de samme rettigheter som alle andre norske borgere både når det gjelder utdannelse, sosiale tjenester, helsestell og beskyttelse. Men et krigsbarn jeg kjenner, ble gjemt bort hos en bestefar som var ufør og bodde i et hus uten innlagt vann. Barnet skulle skjules – og fikk ikke engang komme i sin egen mors bryllup da hun giftet seg noen år etter krigen. Barnet lærte ikke å vaske seg, noe som førte til en massiv mobbing gjennom hele barndommen og ungdommen. Hvordan skal han klare å dokumentere dette? Han har fått ødelagt sitt liv. Komiteinnstillingen i dag innebærer nok en innrømmelse av den urett som er begått. Men det er vanskelig å se dette som noe annet enn en begynnelse på å gjøre opp for uretten. Mitt håp er at myndighetene vil stille svært lave krav til dokumentasjon av overgrep og urett, slik at flest mulig kan oppnå den øvre grense for erstatning, på 200 000 kr. Det vil uansett ikke representere en oppretting av skaden, men det vil være et signal om at ropene om anerkjennelse endelig begynner å bli hørt.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2005-04-04:
Dikteren sier: «Du må ikke tåle så inderlig velden urett som ikke rammer deg selv!» Jeg er derfor glad for at et samlet storting i dag vil beklage den urett som er begått mot enkeltmennesker i Norge – i stor grad med myndighetenes velsignelse. Saksordføreren understreket at billighetserstatning aldri vil være en erstatning for ødelagte liv, men først og fremst en dyp beklagelse for den urett som er begått. Dokumentet som er til behandling i dag, tilpasser billighetserstatningen til tre grupper: romanifolket, samer og kvener, og krigsbarn. Dette innebærer altså at det skal være lempeligere krav til dokumentasjon når det gjelder erstatning til søkere som ikke ville ha fått erstatning – slik billighetserstatningsordningen fungerer i dag – dersom Regjeringen ikke hadde fremmet sine forslag om en utvidelse av ordningen. Som statsråd Solberg var inne på, har kommunalkomiteen behandlet flere av disse spørsmålene tidligere, bl.a. i Innst. S. nr. 145 for 2000-2001, om nasjonale minoritetar i Noreg, som Stortinget behandlet i 2001, og hvor det ble reist spørsmål om erstatning for overgrep begått mot romanifolket. Jeg har hatt gleden av å følge opp dette, bl.a. med spørsmål til statsråd Solberg om erstatning for tvangssteriliserte, tvangsplasserte i institusjon og tvangsadopterte. Jeg påpekte den gangen at det var mange gamle, så vi måtte handle fort. Regjeringen nedsatte da i januar 2003 en arbeidsgruppe som skulle vurdere spørsmålet om tvangssterilisering. Jeg har i tiden etterpå fått mange telefoner fra enkeltpersoner av romanifolket. Enkelte har kunnet fortelle om hvordan de i hele sitt voksne liv har forsøkt å skjule at de er av taterslekt. En som jeg har hatt gleden av å samarbeide med i lang tid, har kunnet fortelle at han ble tatt fra sin mor, plassert i institusjoner og så adoptert bort. Vedkommende og adoptivforeldrene forsøkte å komme i kontakt med de biologiske foreldrene, men fikk det svaret av Norsk misjon blant hjemløse og av myndighetene at dette ikke var ønsket av de biologiske foreldrene. Da vedkommende tok kontakt med meg, hadde han nettopp fått kontakt med sin mor. Han hadde tatt kontakt med Frelsesarmeen, som fant henne i løpet av en uke. Hun hadde hele sitt liv ønsket å treffe sin sønn. Det er begått mange grusomheter: Jeg trodde dette var en gammel mann – han ble født det året jeg tok artium. Det er ikke så veldig lenge siden, så det er rimelig ny historie vi snakker om. Jeg føler behov for – på samfunnets vegne – å beklage at vi har hatt lover og regler som gjorde det mulig å begå slik urett.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2005-04-04:
Eg hadde ikkje tenkt å forlengje debatten ved å ta ordet fleire gonger, men slik debatten har utvikla seg, finn eg det rett å komme med nokre kommentarar. Fyrst til representanten Arne Sortevik, som gav uttrykk for at vi var ueinige når det gjaldt Dokument nr. 8-forslaget. Eg er veldig glad for at vi har den moglegheita å kunne bruke Dokument nr. 8-forslag når slike situasjonar oppstår, men poenget mitt var at Statens vegvesen burde ha opptrett på ein slik måte at det i denne saka hadde vore unødvendig for representantar å setje fram eit Dokument nr. 8-forslag. Det var i grunnen statsråden som fekk meg til å ta ordet, for det undrar meg at statsråden i innlegget sitt legg opp til å fortsetje den konfliktlinja som komiteen i innstillinga si har prøvd å få bort. Komiteen har heile tida arbeidd for at vi skulle finne fram til minnelege løysingar og finne måtar der interessepartane kunne komme fram til fornuftige og akseptable løysingar. Difor undrar det meg veldig at statsråden starta innlegget sitt med på ein måte å rippe opp i alt det som har stått i media. Som saksordførar har eg prøvd å sjå på det som er fakta, og det er klart at om ein skulle ha teke med alt det som har kome av påstandar, kunne vi ha brukt veldig mange sider i innstillinga i ei slik sak. Vi har jobba hardt i komiteen, og eg vil gi ros til komiteen, som har vore einig om at vi skal samle oss om nokre formuleringar som gir tydelege signal til Statens vegvesen om kva vi ynskjer framover. Men vi har òg lagt vekt på at vi ikkje skal vere saksbehandlarar for Statens vegvesen, og det meiner eg at komiteen har klart. Vi har ikkje vore saksbehandlarar, men vi har gitt signal til Statens vegvesen om kva vi meiner er fornuftig. Og så har vi sparka ballen over til Statens vegvesen og sagt at her er våre signal, no får de oppgåva med å gjere jobben. Eg håper at statsråden vil vere med og syte for at vi no får denne saka ut av verda, og at vi får ei løysing som alle partar kan vere tente med, sjølv om det måtte bli ei litt langsiktig løysing. Denne saka er ikkje tent med at vi fortset ei konfliktlinje, og saka er ikkje tent med at det tek for lang tid før vi kan sjå at ei løysing nærmar seg.
Anne Berit Andersen (Høyre), 2005-04-04:
Dette Dokument nr. 8-forslaget gjelder straks å innføre avbøtende tiltak for at vogntog med høyde over 4 meter kan passere Haukelitunnelene. At forslaget i dag blir vedlagt protokollen, betyr ikke at det ikke vil skje noe i denne saken, for denne veistrekningen, E134, er en viktig forbindelse mellom Østlandet og deler av Hordaland og Rogaland. I Norge har vi ingen generell høydebegrensning for kjøretøy, men alle tunneler, underganger og andre hindringer der tillatt høyde er under 4,5 m, skal skiltes med største tillatte høyde. En slik fastsettelse av tillatt høyde gjøres både av hensyn til sikkerheten og for å unngå skade på byggverk og utstyr som er montert i tilknytning til veien. Og det er viktig at trafikantene overholder disse bestemmelsene – for egen og andres sikkerhet. Når det gjelder denne saken, er det nå kontakt mellom bl.a. Statens vegvesen, representanter fra næringslivet, Norges Lastebileier-Forbund og Haukeliveien AS, der planlegging av utbedringer og utvidelser av tunnelene er tema. Her vil ulike måter å komme til fornuftige løsninger på bli tatt opp. Høyre registrerer også at lokale og regionale interesser og næringslivet mener at E134 snarest må tilrettelegges for biler opp til 4,2 m. Denne problemstillingen gjelder ikke bare her i Norge, men det initiativ Statens vegvesen nå har tatt ved å kartlegge samtlige tunneler på under 4,2 m på viktige veistrekninger i landet, er viktig. Til slutt: Jeg er glad for den dialog som Statens vegvesen har med næringslivet, og komiteen vil få en orientering om saken på egnet måte i løpet av vårsesjonen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-04-04:
Det er litt skuffende at angrep er det beste forsvar. Jeg må si at jeg hadde håpet på et mer løsningsorientert innlegg – ikke et forsvar – fra statsråden, med vekt på å få ting til i klar og god løsningsorientert dialog med de berørte parter, også i tråd med det statsråden selv svarte i spørretimen den 9. februar. Jeg håper fortsatt på at det vil bli den faktiske situasjonen. Jeg vil på vegne av Fremskrittspartiet understreke at vi ønsker oss høyder over 4 m for samtlige tunneler. Vi ønsker også en trygg og lovlig transport, men vi ønsker det på alle veier, også der man må bruke andre tunneler. Noe av det som vakte undring da denne forsterkede regeltolkningen kom, var at man veldig hurtig og overraskende ble henvist til andre veistrekninger hvor det ikke var synderlig bedre muligheter til å passere med kjøretøy med høyde over 4 m, og hvor trafikkforholdene ellers ikke var særlig anbefalelsesverdige – omkjøringsveien tatt i betraktning og det at man dermed belaster veinettet med langt flere kjørte kilometer. Vi ønsker oss en trygg og lovlig transport, og vi ønsker at næringslivet skal komme frem, også med tungt utstyr. Og da er jeg tilbake til det varslet vi har fått nå, og jeg vil gjenta oppfordringen og anmodningen til statsråden – siden det ikke ble berørt i innlegget – om at vi ikke må få en ny sak på Haukeli, men at man fremviser den smidigheten man har fremvist før, når det gjelder å få anleggsmateriell frem på Haukeliveien. Og så til slutt: Noe annet som har vakt litt undring i forbindelse med denne plutselige og overraskende regelpraktiseringen, er jo at man begynte på 4 m, og så gikk det ikke lang tid før man hadde tatt reaksjonene inn over seg og hevet listen til 4,1 m. Videre er det slik at man har hatt ganske mange ulike målinger og fått ganske ulike resultater i forbindelse med målinger. Det er slik, har jeg fått med meg, at de som har kjørt vogntog og har blitt stoppet og kontrollmålt av Vegvesenet flere ganger, har opplevd å bli målt til tre ulike høyder. Her er det et forbedringspotensial også for veimyndighetene når det gjelder troverdighet.
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2005-04-04:
La meg aller først uttrykke glede over at komiteen har avgitt en samlet innstilling til forslaget – og dette på tross av en bred enighet om at dette er en sak som ikke hører hjemme i Stortinget. Haukeliveien er en av de viktigste veiforbindelsene mellom Øst-Norge og Vest-Norge. Veien danner ryggraden for et nettverk som tjener nasjonale, regionale og lokale behov. Det er i alles interesse at E134 er åpen og fungerer godt, samt at trafikksikkerheten ivaretas på alle områder. Spesielt for næringslivet har god framkommelighet på Haukeliveien stor betydning. For eksempel for Fatland Slakteri i Ølen er Haukeliveien helt avgjørende. 70 pst. av alle varene, både ferskt og frosset kjøtt, går den veien. Hvis veien ikke er åpen for denne transporten, vil det bli langt større kostnader for bedriften. Videre vil tidsrommet fra butikken bestiller ferskvarer og til de kan leveres bli lengre. Dette er en viktig faktor. Rask levering er avgjørende for levering av ferskt kjøtt fra Haugalandet til Østlandet, og derfor er dette også en viktig sak for landbruket i Nord-Rogaland. I tillegg til betydningen som transportkorridor spiller E134 òg en viktig rolle for befolkningen og næringslivet i de fylkene og kommunene som veien går gjennom. Utviklingen av lokalmiljøene, ikke minst i Telemark, men òg i en rekke andre fylker som Rogaland, Buskerud og Hordaland, er helt avhengig av at E134 fortsatt kan fylle en viktig rolle som sikker og pålitelig transportåre. Veien over Haukelifjell må altså være åpen og fungere godt, men vi kan ikke gå på akkord med sikkerheten. Kristelig Folkeparti vil aldri sette hensynet til sikkerhet på annenplass. Vi må alltid være tydelige på at trafikksikkerheten har høyeste prioritet. Så vil Kristelig Folkeparti understreke at vi ikke ønsker å spesialbehandle Haukeli, verken på den ene eller den andre måten. Ellers i landet finnes en rekke tunneler i liknende uavklarte situasjoner. Kristelig Folkeparti er derfor tilfreds med at Statens vegvesen er i ferd med å vurdere samtlige tunneler med tillatt høyde under 4,2 m på alle de viktigste veiene i landet. Det er positivt at Statens vegvesen har gått i dialog med næringslivet i denne saken. Avslutningsvis vil jeg gjerne nevne transportnæringens ansvar når det gjelder trafikksikkerheten. Transportnæringen har spilt en aktiv rolle og er en viktig part i denne saken. Vi vil understreke at næringen, i likhet med alle trafikanter for øvrig, har plikt til å følge de til enhver tid gjeldende bestemmelser, òg når det gjelder materiellanskaffelser. Helt til slutt vil jeg igjen gratulere samferdselskomiteen med en samlet innstilling og understreke Haukeliveiens betydning. I Kristelig Folkeparti vil vi følge nøye med på utviklingen videre.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-04:
Jeg er i all hovedsak enig i de anmerkningene som saksordføreren har lagt fram i denne saken. La meg bare få presisere to ting: Jeg er veldig glad for at komiteen er så bredt samlet som den er, og for at man har lagt seg i selen for å sørge for at man med denne behandlingen kan ha en god prosess framover. La meg så si at for at vi skal få til det, må alle aktører – de som oppfatter seg som berørte parter og andre – virkelig legge seg i selen, slik at vi for framtiden slipper å gå inn i enkeltsaker. Denne saken burde egentlig ikke ha vært her. Den burde vært løst før den kom til Stortinget.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-04-04:
Jeg tror vi er veldig enige om at vi ønsker en god løsning her, en løsning som næringslivet er tjent med, og som ikke minst alle som ferdes på denne vegen, er tjent med. Når det gjelder dette at man fikk en innskjerpet regelpraktisering over natten, er det jo vi som trafikanter som forholder oss til regelverket. Når det blir sagt at Statens vegvesen burde opptrådt slik at dette hadde vært unødvendig, så er jeg delvis enig i det. Vegvesenet burde ha sjekket dette tidligere, slik at vi hadde visst at høyden på bilene var lovlig. Det burde ikke være slik at vi kommer opp i en situasjon hvor vi plutselig får en sak hvor vi ser at en stor del av kjøretøyene er for høye for denne vegstrekningen. Jeg ønsker ikke å føre en politikk hvor vi nedprioriterer trafikksikkerheten. Jeg ønsker å føre en politikk hvor trafikksikkerheten står i høysetet. Det innebærer at vi alle som aktører må respektere de trafikkreglene og den skiltingen vi har. Jeg tror, slik som jeg tolker Stortinget, at vi alle er interessert i at vi skal følge de reglene og den skiltingen som er. Vi ønsker at flere lovlig skal kunne kjøre høyere biler enn det som er tilfellet i dag. Vi vet at det i andre land er satt en makshøyde på 4 m. Hadde vi hatt det i Norge, hadde vi sluppet denne saken. Jeg har ikke vært så ivrig på å ha en slik makshøyde på bilene, ut fra at vi trenger litt fleksible løsninger. I et land som Norge har vi behov for transport av mange typer gods. Det kan være behov for en god del dispensasjoner, og da har vi valgt å ha den profilen at vi er liberale på det området. Men det krever at aktørene som kjører på vegene, respekterer de reglene som er. Det arbeides nå, som jeg sa i mitt innlegg, med å sette ut på anbud et arbeid for å få høyden opp, slik at man kan tillate 4,1 m høye biler. Det er gjort et anslag fra Statens vegvesen hvor det er antydet et beløp på 40–70 mill. kr for å utvide tunnelene på Haukeli til 4,2 m kjørehøyde, men det er også fare for at dette kan koste mer. Det forligger ikke nå planer som kan danne et anbudsgrunnlag for dette. Det vil være et omfattende arbeid, og det er vanskelig i dag å anslå tidsbehovet. Jeg ser det som sterkt ønskelig at vi får jobbet videre med og gjort ferdig arbeidet med 4,1 m, og at det jobbes videre med den utredningen som Lastebileierforbundet og Statens vegvesen i samarbeid gjør i forhold til analysene av 4,2 m, slik at både næringsliv og trafikanter kan reise sikkert på E134.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2005-01-20:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg synes det er positivt at Regjeringen vurderer tiltak og også har satt i gang tiltak, bl.a. i forhold til ungdomsretten. En av hovedsakene i mitt innlegg går på at en får en tilpasset opplæring til den enkelte voksne som f.eks. velger å ta videregående opplæring. Ut fra svaret fra statsråden forstår jeg at hun også er enig i at det gis for lite individuelle tilbud, altså at de fleste går disse tre årene i ordinære opplæringstilbud. Jeg vet at det å lage individuelle tilbud koster mer, og det krever også en større organisering. Jeg deler ikke den vurderingen som statsråden har, i forhold til at dette ikke har en sammenheng med økonomi og hvordan en greier å organisere hele den videregående opplæringen på fylkeskommunalt nivå. Jeg tror det er en klar sammenheng mellom hvilke ressurser fylkeskommunen har, og hvordan en greier å lage tilpassede opplæringsløp. Jeg er også glad for at statsråden sier noe om at det er problematisk dette med de som har rett, og de som ikke har rett. Jeg tenker at det må være et mål for nasjonen vår at vi prøver å nå så store deler av befolkningen som mulig med kompetanseløftet. At folk lærer i bedrift, er riktig. Det skjer veldig mye læring der, men samtidig når ikke en slik læring folk som går arbeidsledige. Det å drive en bevisst satsing på opplæring og utdanning av arbeidsledige tror jeg vil være en viktig samfunnsnyttig investering.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2005-01-20:
Jeg vil takke for en stort sett konstruktiv debatt på dette viktige området. Hvis jeg skal oppsummere: Alle har sagt at det handler ikke bare om økonomiske ressurser, men det handler også om det. Videre opplever jeg at folk har sagt at det er viktig å nytte seg av hele bredden og spekteret som er på tilbydersiden. Flere representanter har nevnt både studieforbundene og fjernundervisningsinstitusjonene. Folk har vært samstemte når det gjelder at dette med rett og ikke rett er problematisk. Jeg synes det er positivt at en utvider ungdomsretten, men jeg er enig med representanten Lyngstad i at dette ikke løser alle problemer knyttet til Kompetansereformen. Så jeg ser fram til at vi i Stortinget i framtiden virkelig skal få lov til å diskutere dette med rett og ikke rett, og trekke de lovmessige konsekvensene av det i en framtidig sak. Det håper jeg at Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-01-20:
Bare tre korte kommentarer. Det er fint at også interpellanten synes det er positivt at vi har foreslått å utvide ungdomsretten. Jeg må ærlig si at man umiddelbart skulle tro at det enkleste bare var å fjerne dette skillet. Grunnen til at vi går litt varsommere frem, er at vi gjerne også ønsker at ungdom skal være motivert til å fullføre opplæringen sin, og at det skal være motivasjon og incentiver til å gjøre det også i relativt tidlig alder. Det gjør at vi går litt varsomt frem. Så til det andre, tilpasset opplæring: Som jeg sa, sies det i en undersøkelse at ca. 84 pst. av de voksne får et tilbud som er tilpasset voksne. Det jeg tror er det vanskeligste tilpasningsproblemet, er avkorting. Det har sammenheng med at vi ikke er gode nok på realkompetansevurdering. Dette gjelder ikke bare i videregående, dette gjelder også i høyere utdanning. Her tror jeg det er et stort potensial for forbedring innenfor Kompetansereformen. Hvis dette har noe med økonomi å gjøre - vi kan jo ikke utelukke at en i enkelte tilfeller ikke godt nok får til individuelt tilpasset opplæring, fordi det er for krevende også økonomisk - kan man si at det er økonomiske ressurser å hente i at man blir bedre til å avkorte. Det er ikke kostnadseffektivt å la mennesker som ikke trenger det, gå i fulle utdanningsløp. Her tror jeg det ligger et stort forbedringspotensial. Derfor kartlegger vi nå praktiseringen i fylkene, og ser om vi kan forbedre hverandre - for det er vel ingen her som er perfekte - og få til denne vurderingen bedre. Så er jeg helt enig med interpellanten i at det arbeidet som nå skjer i Norge for å få til et bedre samspill mellom arbeid og trygd - for at folk helst skal komme i arbeid, hvis det er mulig, og ikke gå på trygd - også må knytte til seg kompetanse. Der det er kompetanse som skal til for at man kan komme i arbeid raskt, er det viktig at vi benytter det virkemiddelet. Det er det eksempler på. Men det jeg kan si her, er at vi har et godt samarbeid med arbeidsministeren i det som nå skjer i forhold til arbeid og trygd, slik at også kompetanse blir en viktig bit her. Det kan ofte være et viktig virkemiddel for å komme seg fra passivitet til aktivitet.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-01-20:
Da vil jeg bare avslutte med tre kommentarer. Den første er: Takk for debatten! La oss huske at vi nå har hatt en debatt om kompetanseproblemene i det land i verden som har høyest utdanningsnivå, og hvor utdanningsnivået stiger raskest. Det er greit å ha med seg. Jeg deler vel ikke helt den oppfatningen at det at man ikke ser noen stor etterspørsel - og lange køer - etter å få tilbud, kan tolkes som at det er store behov som ikke er dekket. Det kan jo være at det at det ikke står så mange i kø, tyder på at mye går greit. Det er visse signaler på det i norsk økonomi. Vi har veldig høy produktivitet, veldig høy sysselsetting, veldig lav arbeidsledighet. Det kan også være at bedriftene våre, alle mulige arbeidsplasser, har blitt flinkere til å legge til rette for læring i det daglige. Da er vi jo ved kjernen i det som på en måte er Norges utfordring. Det er jo ikke disse formelle tingene, eller arbeidsledigheten eller sysselsettingen osv., men hvordan vi kan få til innovasjonskraft og omsette kompetansen vår i noe som gir verdiskaping og deretter velferd. Det er en utfordring til alle typer organisasjoner. Og hvis den læringen skjer i arbeidslivet, vil det naturligvis være mindre behov for ytterligere påfyll fra det formelle utdanningssystemet. Det var det ene. Det andre gjelder et konkret spørsmål fra representanten Sortevik om når Stortinget kan forvente å få en drøfting av dette med voksne med og uten rett, og eventuelle forslag knyttet til det. For ikke å være altfor presis, vil jeg si at planen er før påske. Og så punkt tre, til representanten Vidar Bjørnstad: Jeg tror kanskje jeg har uttrykt meg litt uklart, slik at det etterlot mulighet for misforståelser. Han oppfattet meg slik at den gjennomgangen jeg tidligere har advisert når det gjelder ventelister i fylkene, ennå ikke var gjort. Jo, den er gjort. Den viste, slik jeg sa i innlegget mitt, at det er et meget lavt antall som står på ventelister. Så kan man kanskje si at dette lille antallet er viktig nok for dem det gjelder, og at det kanskje har noe med økonomi å gjøre. Jeg skal ikke være skråsikker på noe annet. Men da sier jeg at da er det ganske viktig for fylkene at de begynner å avkorte mer, fordi de bruker masse penger som det ikke er nødvendig å bruke. Vi har en veldig liberal praktisering av voksnes rett til fulle utdanningsløp når det ikke trengs. Den gjennomgangen jeg sa vi holder på med, og som vi ikke har avsluttet, er en annen gjennomgang, nemlig en gjennomgang med fylkene for å bli bedre til realkompetansevurdering, for at vi skal få mer avkorting og dermed spare penger. Da kan vi kanskje også få bukt med de små ventelistene som eventuelt måtte være der.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2005-01-20:
Jeg synes det er bra at voksenopplæringen blir satt på dagsordenen, fordi den har lett for å drukne i all diskusjon om grunnopplæring og høyere utdanning. Jeg er helt sikker på at alle er enig i utgangspunktet, at voksenopplæring er viktig både for den enkelte og for samfunnet, og at vi spesielt skal nå dem med lav formell kompetanse. Jeg har også innledningsvis lyst til å understreke noe av det som representanten Skjælaaen la fram av undersøkelser og resultater. Det viser seg at vi har fått gode resultater når det gjelder formelle rettigheter bl.a., og mange gode prosjekter på arbeidsplassen. Men det er relativt få som benytter seg av disse rettighetene, og det pekes på en del årsaker. Det kan være informasjon, motivasjon, stimulering, men særlig er det to punkter, som gjelder tid og økonomi. Det blir altså et personlig ansvar for arbeidstakeren eller kanskje arbeidsgiveren å få gjennomført dette. Vårt ansvar her i Stortinget blir å sørge for å følge opp formelle rettigheter med økonomi. Det er vårt spesielle ansvar. Innrapportering tyder på at fylkene mangler økonomi til å gi alle som har rett til voksenopplæring i dag, muligheter til å få det. Jeg hørte at statsråden sa at de hadde hatt en gjennomgang, men nå, i oppfølgingen på slutten her, sa hun at de fortsatt har en kartlegging i gang. Jeg synes ikke da det har skjedd en veldig stor utvikling i forhold til et spørsmål jeg hadde til statsråden for et års tid siden, der jeg påpekte det samme når det gjelder innrapportering fra fylkene. Det samme gjelder kostnadene ved realkompetansevurdering. Stortinget har bedt statsråden vurdere å tilføre fylkene midler slik at de skal kunne ta på seg oppgaven med økt antall realkompetansevurderinger. Når det gjelder tid og økonomi, mener vi at utprøving av modeller med livsopphold er viktig, og Stortinget har bedt om at det gjennomføres. Vi i Arbeiderpartiet er også positive til å utrede og endre retten til voksenopplæring fra fødselsår til alder, og avventer forslag fra statsråden. Regjeringen har snakket om en ny strategi for kompetansepolitikk med hovedvekt på voksenopplæring på arbeidsplassen. Vi mener det er viktig, og her tror jeg partene vil følge opp. Jeg vil understreke at det ikke må bety ansvarsfraskrivelse fra sentrale myndigheter når det gjelder kostnader. Hvorfor er jeg litt pessimistisk? Jo, fordi Regjeringen har nedprioritert stort sett alle poster om voksenopplæring på budsjettene de siste årene. I siste saldering her i Stortinget gikk regjeringspartiene og Fremskrittspartiet inn for å kutte nesten halvparten på Kompetanseutviklingsprogrammet, som skulle brukes nettopp til forsøksmodeller for støtte til livsopphold. Det er ikke nok å ville, en må også ha evnen til å følge opp med ressurser.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2005-01-20:
Sist høst behandlet Odelstinget Innst. O. nr. 1 for 2004-2005 om endringer i friskoleloven i forhold til videregående opplæring. Et av de punktene som ble diskutert i den forbindelse, var spørsmål knyttet til utdannelse for voksne med rett til videregående opplæring, og voksne uten rett. I innstillingen vises det til at departementet har igangsatt en gjennomgang av voksnes rett til videregående opplæring. Den gjennomgangen ble for øvrig også varslet i St. meld. nr. 30 for 2003-2004. Det viser at dette er et spørsmål som både regjeringspartiene og statsråden er opptatt av, og arbeidet med de vurderinger som interpellanten etterspør, er altså satt i gang - noe statsråden bekreftet i sitt innlegg. I samme innstilling ber en også departementet komme tilbake til Stortinget med en sak om dette spørsmålet. Stortinget vil dermed få rik anledning til å drøfte spørsmålet om voksne og videregående opplæring, enten de har rett eller er uten rett. Også i debatten i juni i fjor i forbindelse med Innst. S. nr. 197 for 2003-2004 om revitalisering av Kompetansereformen, var vi inne på en rekke av de momenter som interpellanten tar opp. Debatten den gangen viste at det var stor enighet om at voksne må gis reell mulighet til å få hevet sin kompetanse på områder hvor kompetanse mangler. Departementet varslet i den forbindelse at det ville bli utarbeidet en langsiktig strategiplan for kompetansepolitikken fram mot 2010. Denne strategitenkningen er viktig for å kunne utarbeide en helhetlig politikk for å gi voksne de tilbud som er ønskelige, slik at de får en reell mulighet til å heve sin kompetanse - ikke minst er det viktig innenfor de grupper som til nå har kommet dårligst ut. Det ble også anbefalt at det ble satt i gang forsøk med ulike modeller, og jeg er glad for at statsråden nå bekrefter at slike ulike modeller skal utprøves. Fylkeskommunen har et spesielt ansvar for å legge forholdene til rette for voksne som ønsker videregående opplæring, og det er korrekt at det er stor variasjon fra fylke til fylke når det gjelder hvordan forholdene legges til rette. Variasjonen går i hvert fall ikke bare på økonomi, men også på informasjon og på hvor vellykket den konkrete tilretteleggingen har vært. Noen fylkeskommuner var heller ikke spesielt godt forberedt på tiltakene. Det har også vist seg at der hvor fylkeskommunen har vært villig til og har maktet å få et godt samarbeid med studieforbund, fjernundervisningsinstitusjoner eller andre private tilbydere, har resultatene vært vellykket. Disse private tilbyderne er viktige aktører, og derfor har Stortinget bedt om en ny gjennomgang av voksenopplæringsloven også når det gjelder studieforbundene. Det er en viktig sak interpellanten tar opp, og det er viktig at den holdes varm. Både statsrådens svar i dag og de debatter som jeg har vist til, viser at dette er et område som følges opp, og som vil bli fulgt opp. Saken som Stortinget skal få etter departementets gjennomgang av voksnes rett til videregående opplæring, er derfor spennende. Det blir en viktig sak, og jeg ser fram til den debatten.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-01-20:
Det er riktig at en godt utdannet befolkning er et konkurransefortrinn. Det er viktig at vi satser på kunnskap og kompetanse for hele befolkningen. Det er grunn til å understreke at ansvaret for det påhviler det offentlige, og med det mener vi også ansvaret for finansieringen. Etter vårt syn blir det da urimelig å ha et skille mellom voksne med og voksne uten rett til grunnopplæring. Vi ønsker lik behandling og rett for alle voksne som mangler grunnopplæring. Det må være en nasjonal oppgave å fylle på det som mangler. La meg si to ord om økonomi, for det har jo flere vært opptatt av. Vi mener, uavhengig av problematikken knyttet til både dem som har rett, og dem som ikke har rett, at man bør endre finansieringssystemet til et stykkprisbasert system, som vil være kostnadseffektivt og tilbudseffektivt. Det mener vi altså bør gjøres uavhengig av hva flertallet lander på når det gjelder det å utvide rettighetene eller inkludere alle i en rettighet. Fremskrittspartiet viser til behandlingen av Ot. prp. nr. 64 for 2003-2004 og, i likhet med foregående taler, til Innst. O. nr. 1 for 2004-2005, hvor det vises til pågående arbeid. Det hadde vært greit å få noen signaler fra statsråden om når vi kan få saken til Stortinget. Alle partier, med unntak av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, sluttet altså opp om formuleringen knyttet til det arbeidet som allerede er igangsatt - også Fremskrittspartiet var med på det. Tilbake til behandlingen av Ot. prp. nr. 64. En annen viktig påpekning gjaldt utvidelsen av friskoleloven til også å gjelde videregående skoler. Det som var problematisert i forbindelse med voksnes adgang til å få tilbud i frittstående videregående skoler, var jo at private skoler som allerede da var godkjent med offentlige tilskudd, fikk lov til å drive videre også med sitt tilbud til de voksne som ikke har rett. Det ble sikret i den saken, og godt er det. Samtidig er det grunn til å stille spørsmål om hvor mye forsøksvirksomhet vi trenger, når vi har et godt fungerende tilbud fra private aktører som har drevet lenge. De har et godt fungerende tilbud rettet mot dem som etterspør et tilpasset opplegg for voksne - altså de som har oversittet ungdomsgarantien, men som ønsker å skaffe seg bedre kompetanse for å komme tilbake i arbeidslivet og være forsørget på egen kjøl. De får da en god mulighet gjennom de private aktørene. Dette kan vi videreutvikle ved å endre finansieringen, slik at pengene følger elevene og ikke legges inn i fylkeskommunale prioriteringer eller fylkeskommunale budsjetter.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-20:
Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at norsk arbeidskraft har en høy produktivitet. Vi er helt på topp internasjonalt. Jeg tror det bare er i Irland man har hatt en sterkere utvikling enn det som er situasjonen i Norge. Det er noe vi glemmer. Grunnene til at det er slik, er sikkert mange, men én grunn er helt klart at vi har en høyt utdannet befolkning. Dette gir den norske arbeidskraften et konkurransefortrinn, som det er helt avgjørende at vi til enhver tid klarer å utvikle og utnytte. I den forbindelse blir Kompetansereformen en reform for den voksne del av befolkningen, som vi håpet den skulle bli. Vi hadde håpet at det første tiåret etter 2000 skulle bli de voksnes tiår når det gjelder utdanning, nettopp for å sikre et slikt fortrinn, men selvsagt også for å gi de voksne en mulighet som de tidligere ikke har hatt, til å få en god egenutvikling og muligheten til å fungere enda bedre i et samfunn der kompetanse og utdanning er viktig. Vi har nok ikke helt lyktes med Kompetansereformen. Det er tidligere vist til Dokument nr. 8-forslaget, der vi prøvde oss med en revitalisering. Jeg håper at vi får til den biten som går på en trepartsfinansiering, der partene i arbeidslivet sammen med det offentlige blir med på å finansiere den etter- og videreutdanning som bedriftene og den enkelte trenger. Men det som går på rettighetsbiten, altså det at voksne har fått rett til grunnskole, voksne har fått rett til videregående skole, har vi nok heller ikke lyktes med, og det tror jeg skyldes den fylkeskommunale økonomien. Vi vet at en viss andel av befolkningen ikke har fått muligheten til videregående opplæring. Det vet vi. Vi har tall på alt dette. Det ble i sin tid gjort beregninger av Buer-utvalget, som avdekket et voldsomt stort tall. Jeg tror kanskje ikke det er så stort, men at det finnes et behov, er helt åpenbart. Jeg tror at årsaken til at dette ikke er blitt gjennomført, at disse voksne ikke har fått den muligheten de har rett til, skyldes dårlig økonomi i fylkeskommunen. Da tror jeg det er viktig, det som SV har foreslått, nemlig å øremerke statlige midler - vi er ikke så veldig glad i øremerking, la meg understreke det - slik at vi gjennom øremerking kan avdekke behovet. Når vi har fått avdekket behovet, skal disse midlene inn i det generelle tilskuddet til fylkeskommunene. Men vi må få avdekket behovet for å se hva dette er. Det tror jeg vi kan klare gjennom å øremerke midler. Jeg håper at de partiene som nå er veldig positive, vil være med på å øremerke noen midler til Kompetansereformen, til de voksne som har rett til videregående opplæring, for å få avdekket behovet. Så skal vi i neste omgang overføre det til rammetilskuddet.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2005-01-20:
Gjennom interpellasjonsteksten opplevde jeg at et viktig anliggende for interpellanten i hvert fall var å peke på den fylkeskommunale økonomien og betydningen av den for tilpasset opplæring for voksne. Jeg har ut fra det perspektivet lyst til å si at det også er en utfordring for fylkespolitikerne å ha et perspektiv for videregående opplæring i forhold til at det er en viktig næringspolitisk satsing å ha kvalifisert arbeidskraft. Å bygge kompetanse i regionen er viktig for å drive regional utvikling. I flere fylker tenkes det også på videregående skole som en regional utviklingsaktør. Det åpner en litt annen tilnærming til hvordan man skal finansiere videregående opplæring i fylkene. Da er det klart at også næringslivsmidler kan brukes i opplæring. Her synes jeg at den tradisjonelle skoletenkningen i forhold til voksenopplæring regionalt bør utfordres lite grann mer enn det vi har maktet så langt. Videreutdanning er viktig. Vi har større behov i et arbeidsliv i endring. Det er sagt, og jeg tror, at det også skjer mye i arbeidslivet, slik statsråden har påpekt. Her er jeg enig. Jeg tror at det er en utfordring, hvis vi skal lykkes her, å få til et større samarbeid når det gjelder videregående opplæring og de tiltak som skjer i arbeidsmarkedsetaten, og i regi av deres systemer. Kompetanseutvikling blir også viktig i det offentlige omstillingsarbeidet. Det betyr at når man stiller midler til disposisjon til næringsmessig omstilling, må det legges inn midler som kan brukes til kompetanseutvikling. Den videregående skoles utfordring blir selvfølgelig å sikre at dette blir knyttet til realkompetansevurdering og avkorting - bli flink til det, som statsråden har påpekt. Jeg synes det er gledelig at en statsråd fra Høyre snakker positivt om realkompetansevurdering og avkorting. Det er en justering av Høyres politikk, som har vært å holde vakt over alle formelle krav. Men jeg er glad for at statsråden har det perspektivet. La meg til slutt også si at jeg tror at det å utvide ungdomsretten kan være én løsning, men det løser antakelig ikke et annet problem som vi har. Det er knyttet til at mange håndverksutdanninger krever en viss modenhet før man går løs på dem. Det blir ofte en andregangsutdanning. Jeg tror det er riktig med en utvidet ungdomsrett, men det løser ikke alle utfordringer. Det viser hvor problematisk det er å trekke grenser i forhold til dem med og uten rett.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-01-20:
Etter å ha lytta til statsråden, sit eg igjen med tre spørsmål. For det fyrste: Har statsråden oversikt over kor mange som pr. dato har nytta seg av retten til opplæring? I St. meld. nr. 42 for 1997-98 vart det sagt at 540 000 vaksne ville få ein slik rett, og at ein antok at med god tilrettelegging ville om lag halvparten nytta moglegheita. For det andre: Meiner ho verkeleg at økonomien ikkje er eit hinder? Eg finn grunn til å minna om at det f.eks. i kommuneøkonomiproposisjonen det siste året var eit eige tema korleis fylkeskommunane skulle klara å finansiera nye kull med ordinære 16-åringar. Då er det jo slik at andre tilbod kjem lenger bak. Fylkesutdanningssjefen i Nord-Trøndelag sa det slik til Trønder-Avisa i juni: «Voksne har lovfestet rett til videregående opplæring, men det står ingen steder at de har rett NÅ». Regjeringa anbefaler at kommunar og fylkeskommunar nyttar seg av studieforbund og fjernundervisning. Betyr det at statsråden, dersom ho meiner at det er viktig, vil ta initiativ til å styrkja desse aktørane? For det er vel eit faktum at Regjeringa år for år har gjort det motsette, dvs. at tilskottet til studieforbunda aleine er redusert over tre år med 40 pst. For det tredje: Kjenner folk retten sin? Som statsråden var inne på: Vox har i ei eiga undersøking vist at ein stor part ikkje er kjend med den moglegheita som ligg der, og at det særleg gjeld dei som har minst utdanning frå før. Lat meg då minna om dei mange som står bak studieforbunda og dei særeigne høva som der ligg for opplysning og bevisstgjering. Gjennom dei organisasjonane som er knytte til desse forbunda, er det altså ei eiga kontaktflate som gir ekstra moglegheiter. Så er Senterpartiet einig i alt som er sagt her i forhold til at det er eit viktig samfunnsmål å styrkja kompetansen. Det er eit fortrinn for den enkelte, og det er eit fortrinn for det norske samfunnet. Då trengst det mange aktørar, det er det ingen tvil om, men då trengst det faktisk òg eit departement og ei regjering som er obs på det, og som er interessert i å styrkja moglegheitene til dei enkelte aktørane.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2005-01-20:
Jeg har lyst til å gi interpellanten honnør for å ha tatt opp en problemstilling som er viktig for enkeltmennesket. Det er viktig for det næringslivet som mangler arbeidskraft, og det er viktig for de organisasjonene som mangler gode medarbeidere, at voksne som ikke har formell utdannelse, får mulighet til å ta det og eventuelt forbedre sin kunnskap for å kunne gå inn i arbeidslivet, i den grad de måtte være ute. Når det er sagt, blir jeg noe overrasket over både kritikk mot Regjeringen for ikke å ta ansvar på dette området og de sterke uttalelsene som kommer om at det at noen eventuelt ikke får utnyttet sin rett, kun har sin årsak i fylkeskommunens økonomi. Som andre har påpekt, dreier dette seg i første omgang ikke om økonomi, det dreier seg i stor grad om å utnytte de ressursene vi har, det dreier seg om hvordan vi skal organisere de tilbudene som vi ønsker å gi, og det dreier seg om hvordan fylkeskommunen som aktør tar innover seg det ansvaret den er pålagt. Da må jeg få lov til å si at jeg er dypt uenig med SV og representanten Reikvam, som overhodet ikke tror på lokaldemokratiet - ikke i denne saken heller. Er det slik at når vi fra Stortinget delegerer et myndighetsområde og et ansvar til det lokaldemokratiske nivå, som hele tiden sier at de ønsker å få flere oppgaver, så skal vi med én gang si fra Stortingets side at dette tror vi ikke de takler, vi tror ikke politikerne på det nivået kan takle en slik oppgave, for der er det bare Stortinget som vet bedre? Jeg tar avstand fra en slik type tankegang i forhold til lokaldemokratiet. Jeg tror at fylkeskommunen og fylkeskommunale politikere er i stand til å ta dette ansvaret. Vi ser at dette organiseres på forskjellige måter, det er stor variasjon fylkeskommuner imellom når det gjelder å takle dette, og det er også stor variasjon fylkeskommunene imellom når det gjelder samspill med de ulike aktørene. Jeg synes også representanten Sortevik var inne på et viktig aspekt her: å la andre aktører få slippe til - la de tusen blomster blomstre. At fylkeskommunen har ansvaret for organisering, betyr ikke nødvendigvis at fylkeskommunen skal gjøre hele jobben selv. De kan godt overlate noe til andre, enten det er private aktører eller det er arbeidslivet. Som statsråden også nevnte, er muligens den beste form for etter- og videreutdanning for voksne den læringen som skjer på arbeidsplassen. Her utvikles det faktisk mange spennende tilbud: nettbaserte løsninger, desentraliserte løsninger, nye former for å distribuere utdanning, nye former for å drive realkompetansevurdering. Dette kan også andre ta seg av, men fylkeskommunen skal ha ansvaret og fortsatt ta dette ansvaret på vegne av Stortinget, som de har fått delegert denne myndigheten fra.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2005-05-10:
Arbeiderpartiet støtter framlegget i St.meld. nr. 23 for 2004-2005 om bruk av karantene for politisk ledelse i departementene ved overgang til stilling utenfor staten. Vi mener det er viktig å få dette på plass sett i forhold til at karantene ble innført den 15. februar i år for embets- og tjenestemenn i staten ved overgang til ny stilling. Norge er et lite land, og det er ikke så rent sjelden man opplever at de samme personene går igjen i ulike posisjoner. Kanskje skulle man ønske at det ikke var slik, at man mer kunne utnytte mangfoldet blant kvinner og menn i samfunnet. Men vi må bare forholde oss til situasjonen slik den er, og da er det viktig å demme opp for at man tar med seg spesifikke sakkunnskaper fra politisk arbeid på høgt plan over til privat virksomhet, hvor denne kunnskapen kan bli brukt i en annen sammenheng enn det som var tenkt. Jeg husker fra min tid i Posten, med behandling av banktjenester, at det var strenge krav til taushetsplikt og også snakk om karantenetid dersom man sluttet og gikk over til en stilling i en konkurrerende bank. Den gangen gikk det meste på taushetsplikt, men i dag er alt mer åpent. Ikke minst gjelder dette datateknologien. Derfor er det riktig å innføre karantenetid også for politikere i departementene, slik som det er gjort for embets- og tjenestemenn. Saksordføreren har redegjort for framgangsmåten, så den skal jeg ikke gjenta. Arbeiderpartiet er også enig i at det opprettes et uhildet utvalg som skal avgjøre sakene som oppstår ved jobbovergang etter endt politisk jobb i et departement. Samtidig må man ikke gjøre forholdene så vanskelige at politisk dyktige personer kvier seg for å ta en jobb i et departement. Jeg tenker da på dem som har en jobbsituasjon som tilsier at de kan få permisjon mens de jobber som politiker i en regjering. Her får man vurdere habilitetsspørsmålene på en fornuftig måte og ikke gjøre problemene større enn de er. Det må ytes full lønnskompensasjon i karantenetiden. Samtidig er det viktig at vi får på plass en lovendring i pensjonsloven som sier at det også opparbeides pensjonspoeng i karantenetiden. Denne lovendringen ligger nå til behandling i familie-, kultur- og administrasjonskomiteen og vil bli sluttbehandlet før sommerferien.