Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Jeg vil innlede med å ta veldig sterkt avstand fra en påstand som ble fremsatt av representanten Bjørnstad, nemlig at denne tiltaksplanen var fremkommet som et resultat av et ønske om å fremstå som handlekraftig på bakgrunn av oppslag i media. Jeg må si at rent personlig reagerer jeg sjelden så sterkt som når barn og unge utsettes for vold, trusler og overgrep. Spørsmålene jeg stiller meg er alltid de samme: Hvorfor var det ingen som grep inn? Hvorfor var det ingen som tok ansvar tidligere? Og hvordan kan jeg være med på å hindre at dette gjentar seg? Det engasjementet forventer jeg å bli trodd på. Ofrene for barnerangjengene som stod for domstolen i høst, fortalte om år med redsel for overgriperne, frykt for å stille i rettssalen og råd fra voksne fagpersoner om å la være å anmelde for det kunne være farlig. Mange trakk anmeldelsene, og et barn svimte av i retten og torde ikke fortelle historien sin. Nå har vi hatt en hjerteskjærende hendelse i Sogndal. En gutt ble så plaget av rasistiske mobbere at han sluttet i gymnaset. Det var ikke nok. Vi vet nå at gutten døde etter at han ble jaget av plageåndene. Hvem tok ansvar for å sikre offeret? Det ble ikke gjort! Mitt engasjement ligger i at det ikke kan fortsette slik. Vi må sikre at slike handlinger møtes av en konsekvens for voldsutøverne. Vi må sikre at barn og unge som opplever slikt, kan henvende seg til voksensamfunnet for å få hjelp. Slik sett vil jeg takke representanten Finn Kristian Marthinsen fra Kristelig Folkeparti, som sa at det var behov for flere tiltak enn det vi har i dag. Det er noen som har ansvar for å iverksette en konsekvens etter at det allerede har skjedd overgrep. Det er ikke det at forebygging ikke er viktig, for det er kjempeviktig! Men det å innsette en konsekvens er også forebyggende. I det minste ville det virket slik for de barneransgjengene som hadde operert i to-tre år. Hadde de blitt stanset tidligere, hadde det blitt langt færre ofre. Det jeg vil ha, er et engasjement fra alle partier på Stortinget, med ulike ideologiske ståsteder og løsningsforslag, slik at vi alle bidrar til å kunne svare på spørsmålet: Hvilken konsekvens vil vi håndheve for overgrep som allerede har skjedd? Jeg utelukker ikke at noen kan finne bedre løsningsforslag enn de Høyre har funnet, såpass ydmyk er jeg. Men jeg har problemer med den mangelen på løsningsforslag som gjør seg gjeldende i dag. Flertallet er enig i at lovbrudd begått av barn under 15 år, skal «møtes med klar grensesetting og en rask reaksjon». Men hvilken reaksjon? Verken elektronisk husarrest eller samfunnstjeneste kan brukes for lovbrytere under lavalderen. En annen måte å innføre reaksjon på er å stille foreldrene økonomisk til ansvar. 5 000 kr for hvert lovbrudd er lavt i forhold til det skadeverk koster på en bil eller på en bolig. Fortsatt gjelder jo adgangen til «lemping», der man ikke har midler eller ikke kan klandres. Men det finnes situasjoner der foreldrene burde tatt ansvar tidligere, og der de har midler. Ledende personer innen Barnevernsvakten i Oslo engasjerte seg i høstens mediedebatt om ransgjengene og påpekte bl.a. mangelen på virkemidler for å kunne iverksette en reaksjon. Jeg tror derfor at denne gjennomgangen av virkemidlene er helt nødvendig, og jeg er veldig glad for enstemmigheten i komiteen med hensyn til å be om en tiltaksplan fremlagt til høsten. Det er like bra som et hurtigutvalg. Etter en helt konkret hendelse i 1963 innførte Stortinget § 172 i straffeprosessloven, den såkalte rettshåndhevelsesarrest, som er en unntaksbestemmelse om varetekt som kommer i tillegg til den vanlige varetektsparagrafen. Det som skjedde i 1963, var at en drosjeraner ble løslatt av forhørsretten fordi de vanlige varetektsbestemmelsene ikke kunne brukes. Publikum reagerte på at utøveren av en så grov forbrytelse ble løslatt, og derfor ble § 172 innført for å motvirke den følelse av utrygghet og mangel på tillit til samfunnets rettshåndhevelse som kunne bli følgen om grove forbrytere fikk være på frifot under saken. I Straffeprosesslovkomiteens innstilling når det gjelder bakgrunnen for bestemmelsen, heter det: «Dreier det seg om en opprørende og grufull forbrytelse som har skaket almenheten opp, vil denne lett reagere mot at siktede skal kunne gå løs og ledig rundt til endelig dom er avsagt – en dom som antakelig vil gå ut på at siktede skal berøves friheten for mangfoldige år fremover. Heller ikke fra siktedes standpunkt vil det være noen fordel at han kan forbli på frifot: han vil likevel ikke kunne fortsette sitt alminnelige liv og sitt daglige arbeid.» Det er viktig å presisere at unntaksbestemmelsen i § 172, i motsetning til den ordinære bestemmelsen i § 171, har et betydelig skjerpet krav til mistanke, dvs. at det er overveiende sannsynlig at gjerningsmannen er kjent. Da denne unntaksparagrafen ble vedtatt, omfattet den også vanlig ran. Det omfattet den helt fra 1963 til 1984. Da ble strafferammene for vanlig ran halvert fra ti til fem år, og dermed falt plutselig den kategorien forbrytelse utenfor § 172. Høyres forslag er derfor å gjeninnføre en ordning vi hadde fra 1963 til 1984. Høyesteretts kjæremålsutvalg fastslo, som jeg var inne på i min replikk til Vidar Bjørnstad, at § 172 ikke er i strid med verken Den europeiske menneskerettskonvensjon eller med resolusjoner om varetektsfengsel fra Europarådets ministerkomite. Vi vet at Danmark siden 1978 har hatt en strafferamme ned til seks år, som er på linje med det Høyre har foreslått. Det er klart at bestemmelsen i Danmark ikke kunne ha vært i strid med menneskerettighetene i 19 år uten at noen hadde reagert. Dette fremkommer av NOU 1980:28, side 53. Det er derfor fullt mulig å vedta forslaget om en senking av strafferammekriteriet i § 172 til seks eller fem år og like fullt være helt innenfor lovgivningen i våre naboland og også helt innenfor det som faktisk var akseptert i loven fra den ble vedtatt og frem til 1984. Når det gjelder utvidet adgang for politiet til ransaking etter våpen for å forebygge voldsepisoder, er jeg tilfreds med at denne saken utsettes i påvente av Regjeringens varslede forslag. Hvis vi får den til behandling tidsnok, er målet stortingsvedtak før sommeren, og det kan være et gledelig skritt i riktig retning. Det er også gledelig at det er stor samstemmighet om behovet for ulike hurtigere domstolsløsninger, slik Stortinget uttrykte det i desember i budsjettinnstillingen. Flere prosjekter er nå på gang, og noen evalueres med positive resultater. Vi vet at det i Oslo Byrett allerede er reservert rettslokaler som gir politiet mulighet til å prioritere visse saker. På bakgrunn av dette vil jeg ta opp Høyres forslag.