Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2007-12-13:
Jeg tenkte jeg skulle begynne med noe veldig spesielt – og jeg tror presidenten må holde seg fast – for komiteen er faktisk helt enig om én ting, og det er å legge til rette for at det skal etableres en ny utdanning her i landet, nemlig kiropraktorutdanning. I dag er det slik at flere hundre studenter som ønsker å bli kiropraktor, må reise utenlands for å studere, til tross for at kiropraktorene gjennom en rekke vedtak har fått en ganske viktig plass og posisjon i Helse-Norge. Vi tror det blir stadig viktigere å integrere kiropraktorene ytterligere i den norske helsetjenesten. Ved at dette skjer, vil en kunne få et bedre tverrfaglig samarbeid, som igjen vil gi bedre utnyttelse av den kompetansen som kiropraktorene har. Og ved å redusere antall sykemeldinger vil ikke bare hverdagen for den enkelte bli bedre, men også samfunnsøkonomisk vil dette bety enormt mye. Samfunnets kostnader forårsaket av muskel- og skjelettlidelser er formidable 40 milliarder kr årlig. Halvparten av langtidssykemeldingene skyldes slike sykdommer. Det er heller ingen tvil om at kiropraktorutdanningen støtter opp under Regjeringens satsing for å oppnå en reduksjon i tallet på sykemeldinger og uføretrygdede. Kunnskapen om sykdomsårsak og effektive behandlingsmetoder er i dag begrenset. Det er derfor et stort behov for å styrke forskningen på muskel- og skjelettlidelser, med vekt på kiropraktikk. Med det vedtaket vi gjør i dag, har vi tatt et langt skritt i retning av å etablere en slik kiropraktorutdanning. Det vil ganske raskt bli spørsmål om lokalisering av en slik utdanning. Her må det selvsagt legges til grunn faglige vurderinger, men to universiteter har arbeidet mye med dette, noe som gir et veldig godt utgangspunkt. Det er Universitetet i Oslo og Universitetet i Stavanger. Da er grunnlaget på plass. En kan fort få inntrykk av at det har skjedd dramatiske endringer i økonomien i Den norske kirke når en leser budsjettinnstillingen, men så er ikke tilfellet. Selv om Kristelig Folkeparti skriver i innstillingen at Regjeringen mangler et kirkebudsjett, kan jeg her og nå bekrefte at Stortinget vil gi Regjeringen et kirkebudsjett som aldri har vært større. Den totale statlige bevilgningen til Den norske kirke utgjør om lag en tredel av den totale økonomien. Totalt sett snakker vi om 1,317 milliarder kr, eller – for å si det på Fremskrittspartiets måte – 1 317 mill. kr. Det har altså aldri tidligere vært bevilget mer. Da gjenstår det vel 2 milliarder kr i den totale overføringen, og disse milliardene kommer fra kommunene. For Kirkens vedkommende er det svært viktig at kommunene har en forsvarlig og god økonomi, ganske enkelt fordi to tredeler av overføringene til Kirken nettopp kommer derfra. Denne sammenhengen er viktig. Denne sammenhengen er også viktig fordi den påvirker statens bidrag til Kirkens økonomi. Derfor kan vi ikke si at når vi øker overføringene til kommunene med over 20 milliarder kr på den ene siden, og reduserer det øremerkede tilskuddet til de kirkelige fellesrådene med 24 mill. kr på den andre siden, går det ut over den lokale handlefriheten. Denne sammenhengen blir i så fall uklar for min del. Selv om mange er veldig lei av at Regjeringen stadig minner om at kommunene har fått store økninger i overføringene fra staten, er dette likevel en realitet. Denne situasjonen må fellesrådene vite om, og de må bruke den posisjonen de har, til å føre gode samtaler med kommunen, slik at kommunens bidrag står i forhold til de forventninger kommunen selv har til de sentrale oppgavene den lokale kirken og dens ansatte har når det gjelder tjenestetilbudet til kommunens innbyggere. Jeg er nemlig ikke overbevist om at fellesrådene er flinke nok til å skape de gode samarbeidsarenaer eller strukturer som er nødvendige mellom kommuner og sogneråd/fellesråd. Her må også den lokale kirken ta et ansvar. Jeg er veldig glad for at dette budsjettet oppfyller løftet om opptrappingsplanen for trosopplæringsreformen. Vi har hørt at det nå er kommet opp i 125 mill. kr, og man er altså halvvegs i opptrappingen. En annen stor reform er prostereformen. Den er foreslått tilført 9 mill. kr på budsjettet for 2008. Komiteen er vel kjent med de utfordringer Kirken har når det gjelder rekruttering av prester. Denne utfordringen er sammensatt – ikke minst er arbeidsmarkedet i dag så stramt at mobiliteten er stor også for prester. Det gjør at en må se på flere sider her, både rekruttering og det å beholde prester i stillingene. En må også se til at nyutdannede prester faktisk velger Kirken som arbeidsplass. Til slutt vil jeg gi støtte til Kirkerådets leder, som under Kirkemøtet tidligere i år sa at vi må være med på å spre det gode ryktet om Kirken og alt det flotte arbeidet som skjer i menighetene. Dette er også viktig for rekrutteringen.