Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-19:
Vi er i dag 169 representanter på Stortinget. Vi er valgt av folket, og regjeringen styrer med utgangspunkt i vår tillit. Beslutningene vi tar i denne salen, får betydning for veldig mange menneskers liv, og det er et stort ansvar. Hvis Stortinget skal utføre sin rolle på en god måte, er det avgjørende at vi har et godt samarbeid med regjeringen. Den informasjonen vi får fra regjeringen, som har en helt annen kapasitet til utredning og informasjonsinnsamling enn Stortinget, må være korrekt og balansert. Politiske uenigheter kan ikke stå i veien for den tilliten. I denne saken har justis- og beredskapsministeren opptrådt på en sånn måte at den tilliten ikke lenger er til stede, og det er særlig tre grunner til at SV har valgt å fremme et mistillitsforslag i denne saken. For det første har justisministeren fortalt Stortinget om en klar politikkendring, som er viktig, og som myket opp fokuset på lengeværende asylbarn. Men denne endringen ble ikke satt ut i livet, det er ikke gjort andre forsøk på å sette endringen ut i livet enn ett enkeltstående brev. Den framstillingen Stortinget ble gitt, stemte ikke, og det ble ikke gjort vesentlige forsøk på å få den til å stemme. For det andre svarte justisministeren Stortinget på gjentatte spørsmålet om lengeværende asylbarn høsten 2014. I disse svarene var viktig informasjon utelatt: tiltak og omprioriteringer for å nå måltall for uttransporter, økte utsendelser til Nigeria og Afghanistan og uttransporteringstallene for august og september. Han valgte heller ikke å undersøke disse forholdene i etterkant av en rekke spørsmål fra Stortinget, og han informerte ikke Stortinget om dem før Bergens Tidende skrev om saken. For det tredje har justisministeren også gitt minst én uriktig opplysning til Stortinget etter at saken ble offentlig og kontrollkomiteen stilte spørsmål om den. Han har forklart at politikkendringen ble forstått av politiet, men det stemte ikke. Senere forklarte statsråden at de høye tallene på returnerte lengeværende barn til Afghanistan skyldtes at «det åpnet seg en mulighet» for slike returer. Det er ingenting som tyder på at «det åpnet seg» noen sånn mulighet. Denne feilinformasjonen har også ligget til grunn for flere voteringer høsten 2014, og vi har hørt også i denne debatten at det har påvirket stemmegivning i denne sal. Det som forsterker alvoret i denne saken, er at de feil som har blitt begått, kan ha hatt store menneskelige konsekvenser. Det handler om asylbarn og familiene deres – mennesker i en ekstremt sårbar situasjon. Det handler om å bli eller ikke å få bli. Det dreier seg om hva slags prinsipper vi vil legge til grunn for samfunnet vårt og vårt politiske system. Vi skylder også disse menneskene en grundig behandling når deres saker er på den politiske dagsordenen, og det er bare mulig hvis disse debattene er basert på riktig informasjon. Det er derfor to slags alvor i denne saken. Det ene er det menneskelige. Denne saken kan ha hatt konsekvenser for et betydelig antall barn, og den gjennomgangen som nå er av sakene, vil også avdekke den rekkevidden. Det andre alvoret er det demokratiske. Med tilgang på riktig informasjon ville deler av Stortinget kanskje forholdt seg annerledes til disse sakene i høst. Flere ville ønsket å trykke på pauseknappen i asylbarnsaken. Det var forslag til behandling i Stortinget. Det ble stilt en rekke spørsmål til regjeringen. Vi beveger oss i en skummel retning hvis vi er villig til å fire på kravene til hva slags informasjon Stortinget skal ha når vi fatter våre beslutninger. Det er et svært godt begrunnet mistillitsforslag som fremmes i dag. Konklusjonen til SVs stortingsgruppe er at statsråd Anders Anundsen ikke har overholdt sin opplysningsplikt og derfor ikke har vår tillit.