trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-06-05:
Det ble vist til, både fra saksordføreren og representanten Alvheim, at vi har vært med på noen komitemerknader i forbindelse med sykehusreformen, og det er riktig – bl.a. at vi har et positivt totalbilde av helsevesenet, men at det er mangler, og at de må rettes opp. Det er f.eks. lange ventetider, overfylte avdelinger ved mange sykehus og dårlig arbeidsmiljø for personalet på grunn av korridorpasienter. Men er det så mye bedre nå, da? Ut fra det som har vært rapportert når det gjelder psykiatrien, er det til og med overleger som har sagt opp på grunn av at de har dårlige arbeidsforhold og føler frustrasjon over situasjonen. Så er det dette med mangel på likeverdige tjenester – det er geografiske forskjeller i medisinsk tilbud og praksis innenfor det enkelte arbeidsområdet, store forskjeller i ressursbruk, uklare ansvarsforhold og for dårlig kostnadseffektivitet. Har dette blitt noe bedre etter sykehusreformen? Det er godt mulig at man nå har mer balanse i helseforetakene, men, som bl.a. representanten Alvheim sa, det er jo kassakreditt man i stor grad baserer økonomien sin på, og denne bruken av konsulentvirksomhet har i hvert fall vært tatt opp. Så blir jeg opprørt når representanten Bent Høie sier at Stortinget ikke bør og ikke har forutsetninger for å avgjøre disse spørsmålene, som er av overordnet karakter for helsetjenestene til befolkningen vår. Det går det ikke an å si! Som det øverste folkevalgte organ må vi ta det ansvaret og ha de forutsetningene sånn noenlunde. Så sier helseministeren at vi har desentralisert, og det skal ligge noe positivt i det. Ja, man har i hvert fall fjernet ansvaret fra folkevalgte organer og lagt det inn i de lukkede rom. Så håper jeg at helseministeren nå snart kommer til det standpunkt at han skal åpne disse styremøtene og få større åpenhet i helseforvaltningen på det nivået. Men det er ingen tvil om annet enn at i disse styrene skal det først og fremst være kompetanse fra næringsliv og økonomi, og jeg synes at helse nå har blitt borte. Det er pengene, og ikke politikken, som styrer helsepolitikken i dag. Det er et demokratisk underskudd, og jeg synes at Stortinget – i hvert fall enkelte partier og representanter – signaliserer styringsmessig vegring, som egentlig er en ansvarsfraskriving. Det øker mistilliten mellom befolkningen og politikerne og skaper politikerforakt, etter min mening. Ansvarsfraskrivelsen som skjer nå, er ikke bare en unnfallenhet, men er også absolutt uansvarlig hvis vi mener noe med de punktene vi hadde felles, og som var verdigrunnlaget for helsereformen, bl.a. at velferdsstatens grunnleggende verdier om likeverd, rettferdighet og solidaritet skulle gjelde, offentlig ansvar for å gi hele befolkningen gode helsetjenester, respekt for det som var oppnådd i norsk helsevesen, og politisk styring og innflytelse for å sikre velferdspolitiske mål. Da vil jeg bare minne om hva vi sa i debatten i foregående sak: Helsepolitikk er et viktig samfunnsansvar – og det ansvaret må Stortinget ta.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-06-05:
Når det gjelder det demokratiske underskuddet, går det på hva befolkningen og brukerne føler, og jeg er sikker på at jeg også er ute i en sfære som gir de riktige signaler. Så får representanten Alvheim ta opp forholdet med de ansatte og hva de føler, med dem som har kommet med uttalelser når det gjelder de ansatte i dag. Så til representanten Høie: Det er helt klart at det vi ønsker skal debatteres i Stortinget, er den større strukturen og de endringer som skjer i forhold til struktur, lokalisering og kapasitetsnivå. Jeg har ikke sagt at ikke fødetilbudet er en del av dette i dag – i tilfelle har jeg uttrykt meg veldig klossete, eller er blitt feiltolket av representanten Høie. Jeg mener at struktur og tilbud når det gjelder fødsel, er en del av det som har stor betydning for befolkningen, for bosettingen, og det er et samfunnsspørsmål, som en del av det andre vi har påpekt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2003-06-05:
Som jeg sa i mitt innlegg, synes jeg at det er synd at vi ikke får et flertall for forslag 5 i innstillingen, om å få utarbeidet en handlingsplan for fysisk aktivitet. Men det går jo fort i slike komiteavgivelser, og det er aldri for sent å tenke seg om en gang til, i hvert fall ikke før voteringen. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om ikke han fra denne talerstol kan være med på å anbefale representantene fra regjeringspartiene å tenke seg om en gang til, slik at vi kan få et flertall for et viktig og fornuftig forslag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Jeg lyttet oppmerksomt til representanten Gunn Olsens hovedinnlegg og til replikken nå. La meg si at jeg synes både innlegget og replikken bar preg av beklagelser over hva slags forslag som det ikke er blitt flertall for under behandlingen av denne meldingen. Jeg synes faktisk det er ganske viktig at behandlingen av meldingen viser stor enighet om hovedspørsmålene og hovedstrategien i folkehelsearbeidet. Så er det klart at det kan være uenighet om enkeltspørsmål, som f.eks. hvor i Norge man skal ha et kompetansesenter for muskel- og skjelettlidelser for kvinner. Det synes ikke jeg er noe hovedspørsmål i denne saken, men jeg har merket meg det komiteens flertall sier om denne saken, og jeg vil komme tilbake til det i budsjettsammenheng. Når det gjelder brystkreftbehandling, er jeg enig i det som komiteens leder sa om det spørsmålet. Jeg mener at det av kvinnehelsehensyn er et klart behov å få en mer sentralisert funksjon når det gjelder brystkreftkirurgi, men jeg ønsker ingen ytterligere oppsplitting av kirurgifaget.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Jeg deler representanten Alvheims bekymring for de tilløp vi kan se til at foreldre lar være å bruke de vaksinasjonsprogrammer vi har, som er et viktig ledd i folkehelsepolitikken og i det forebyggende helsearbeidet her i landet. Jeg mener at det er svært viktig at myndigheter og fagmiljøer på alle plan bidrar til god, saklig, nøktern og sann informasjon om betydningen av vaksinasjon, og om risikoene ved vaksinasjon. Det har både Helsedepartementet og Folkehelseinstituttet et klart fokus på. Folkehelseinstituttet overvåker situasjonen når det gjelder tilslutning til vaksinasjonsprogrammene, og setter inn informasjonstiltak når det er nødvendig. Det er riktig at det i enkelte deler av landet har vært tilløp til en lavere tilslutning enn tidligere.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Representanten Molviks innlegg og replikk er igjen et eksempel på at man tar utgangspunkt mer i eget ståsted enn i meldingens faktiske fokusering på disse spørsmålene. For første gang settes det i en folkehelsemelding bredt søkelys på de sosiale ulikheter i helse. For første gang legges det fram i en slik sammenheng klare tiltak for å bidra til å redusere helseforskjellene. Det burde man kanskje tatt som et utgangspunkt for debatten. Så kan jeg akseptere at det kan være uenighet om virkemidler. Men for å svare direkte på representanten Molviks spørsmål, mener jeg at man må ha for øye både den alminnelige, sosiale og økonomiske utjevning og utjevning i spesifikke helsefaktorer. Disse forholdene henger sammen. Det er en klar sammenheng mellom sosiale statusfaktorer og helse.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Jeg kan svare for Regjeringen, og for meg som helseminister, og så får andre svare for prosessen i komiteen. Det synes jeg ikke det er riktig at jeg går inn på. Det er min klare oppfatning at alkoholbruk er årsak til store helseproblemer. Det er en av de viktige årsakene, og det har vi også gitt klart uttrykk for. Det er også godt forskningsmessig belegg for at hvis man ønsker å påvirke totalforbruket i et samfunn, er tilgjengelighet og pris viktige virkemidler. Det mener jeg også at vi fra Regjeringens side har pekt på. Så er det selvfølgelig mange avveininger når man skal utforme den konkrete politikken på disse områdene, men det er et annet spørsmål.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Jeg er helt enig med representanten Bjarne Håkon Hanssen i at en målrettet og handlingsorientert satsing på økt fysisk aktivitet i samfunnet er noe av det viktigste vi kan gjøre for å spare enkeltindivider og samfunnet for den tunge sykdomsbyrde som er knyttet til fysisk inaktivitet, og de store samfunnsøkonomiske konsekvenser det har at enkeltmennesket pådrar seg disse sykdommene, og dermed sykefravær og uføretrygding og lidelser. Så i sak er vi helt enige. Vi er også så enige at vi faktisk sammen med Sosial- og helsedirektoratet arbeider med slike handlingsplaner. Så blir det et spørsmål om Stortinget synes det er nødvendig å vedta det. Det vil jeg overlate til Stortinget.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
La meg først takke for en debatt som jeg synes har gitt et godt, avklart og bredt grunnlag for de framtidige strategier når det gjelder folkehelsen i Norge. Jeg skal kort kommentere noen spørsmål som har vært reist av enkelte representanter i debatten. Representanten Gunn Olsen sier at mammakirurgi fortsatt er venstrehåndskirurgi. Jeg er helt uenig i at det skal være slik, og at det er slik. Det jeg har påpekt, er at det er for mange sykehus i dag som har denne oppgaven. Det fører til at for mange kirurger utfører denne oppgaven for sjelden, og det er et kvalitetsproblem. Derfor er nettopp det at færre sykehus for framtiden bør gjøre dette, et grep for å sikre høyere kvalitet på denne viktige kvinnehelsetjenesten. Representanten Molvik spurte konkret om barn og unges psykiske helse, og prioriteringen av det framover. Vi arbeider nå sammen med en rekke andre departement med en strategiplan for barns og unges psykiske helse, som jeg regner med å legge fram over sommeren. Når det konkret gjelder spørsmålet om andelen av de øremerkede midlene til kommunene som bør gå til barn og unge, har jeg allerede i rundskriv for inneværende år sagt til kommunene at jeg mener at minst 20 pst. av disse øremerkede midlene bør gå til barn og unge. I så måte mener jeg at vi allerede er i gang med å følge opp det som flertallet her har bedt om. Men vi er ikke framme i forhold til 20 pst. ennå. Så spør representanten Ballo om oppfølgingen av et vedtak som er knyttet til utredning av regelverk når det gjelder yrkessykdommer for kvinner. Det er et spørsmål som ligger under sosialministerens konstitusjonelle ansvarsområde, og som hun har svart for her i stortingssalen tidligere, bl.a. med å henvise til den utredningen som er på gang når det gjelder yrkesskadeordningen i folketrygden. Jeg viser til det sosialministeren har sagt, og vil henvise ytterligere spørsmål til henne som ansvarlig for dette regelverket. Avslutningsvis vil jeg si til representanten Alvheims spørsmål om vaksinasjonsprogrammene at jeg er helt enig i at de også for framtiden bør være helt sentrale virkemidler i folkehelsearbeidet. Vi kommer til sammen med Folkehelseinstituttet å overvåke utviklingen og sette inn nødvendige tiltak både av informasjonsmessig karakter og på annen måte, ikke minst overfor helsestasjonene, som er sentrale aktører i dette arbeidet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Jeg har i min karakteristikk av det mindretallet her står for, forholdt meg til innstillingen og det forslaget som er fremmet der. Der står det: «Tiltak som berører pasientene og forsemrer tilbudet bl.a. i forhold til den akuttmedisinske beredskapen, psykiatrien, fødselsomsorgen og ambulansetjenesten, må ikke iverksettes før Stortinget har fått behandlet slike planlagte tiltak og endringer.» Hvis ikke dette er en detaljstyring av sykehusene ned på enkelt tiltaksnivå, har jeg problemer med å forstå det norske språket, i hvert fall intensjonsdybden i forslaget. Representanten Ballo tar nå opp et annet spørsmål, som vi kommer tilbake til senere i dag, nemlig spørsmålet om nasjonale helseplaner. Jeg er for nasjonale helseplaner, og jeg har ansvaret for å gjennomføre ganske mange av dem. Det bør vi fortsatt ha. Jeg ønsker å legge alvor og tyngde inn i det plan- og meldingssystemet som helseforetaksloven bygger på, nettopp for å gi Stortinget den type grunnlag som representanten Ballo nå etterlyser. Men det er ikke det dette Dokument nr. 8-forslaget dreier seg om.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Det jeg sa i mitt innlegg, var at når de regionale helseforetakene nå har tatt tak i og gjennomgår strukturen i fødetilbudet, er det på oppdrag fra et enstemmig storting. De gjør jobben sin, slik Stortinget har bedt om. Når det gjelder spørsmålet om resultatet av de prosessene, har jeg gitt uttrykk for at en del av de utredninger som i tidligere faser er lagt på bordet, etter min oppfatning går for langt i forhold til de føringene som jeg oppfatter at jeg har fra Stortinget. Det kommer jeg til å følge opp i min behandling av disse strukturforslagene. Det innebærer ikke at det ikke er en helt legitim prosess som er satt i gang, og den er faktisk forankret i et vedtak her.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Jeg mener at en omkamp om sentrale elementer i sykehusreformen nå ikke bare ville være urimelig, som representanten Ballo karakteriserte det som, men direkte uryddig. Nå må jobben gjøres til beste for pasientene. Vi ser faktisk at de regionale helseforetakene oppnår gode resultater. Vi får kortere ventetider, og det betyr noe for tusener på tusener av pasienter i dette samfunnet. Det betyr også mye for den offentlige økonomi. Jeg vil kontinuerlig være på jakt etter uheldige utslag og vil gripe inn overfor uheldige utslag som jeg ser i gjennomføringen av reformen og i driften av helseforetakene. Jeg har også overfor Stortinget forpliktet meg til – for å ta et tema som representanten Kristoffersen var inne på – å evaluere spørsmålet om åpne og lukkede styremøter. Det vil jeg komme tilbake til etter at den evalueringen er sluttført.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
Det er full enighet her mellom meg og representanten Gløtvold: Stortinget skal styre de overordnede linjene i helsepolitikken. Det uenigheten består i, er spørsmålet om hvorvidt man innenfor den reformen Stortingets flertall har vedtatt, skal legge opp til at de ansvarlige skal måtte forelegge meg – og jeg Stortinget – ethvert tiltak som berører pasientene i forhold til akuttmedisinsk beredskap, psykiatri, fødselsomsorg og ambulansetjeneste, og som av mindretallet framstilles som større endringer i struktur, kapasitetsnivå osv. Det mener jeg, og det mener flertallet i denne salen – i hvert fall i henhold til innstillingen – ikke er i tråd med den desentraliseringen og den myndiggjøringen av helseforetakene som faktisk ligger i reformen. Så kan man være enig eller uenig i det, men slik er loven og reformen å forstå, etter min oppfatning.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-06-05:
I likhet med representanten Bent Høie ser jeg ganske stor forskjell mellom det Dokument nr. 8-forslaget som er fremmet i denne saken, og det som var fremmet i den forrige. Det er stor forskjell på å ønske seg et grunnlag for en bred nasjonal strategisk drøfting i Stortinget om helsepolitikkens framtid, og det å ville ha seg forelagt enkeltendringer, kanskje til og med ned på avdelingsnivå i sykehusene, før de kan foretas i foretakene. Derfor støtter jeg på mange måter intensjonene i det forslaget som representanten Ballo er blant forslagsstillerne til. Jeg mener at det plan- og meldingssystemet som jeg har beskrevet, er et godt svar på noen av de samme intensjonene. Det er ikke noe påfunn av den nåværende helseminister. Det er allerede forankret i helseforetaksloven § 34, og jeg har overfor Stortinget beskrevet hvordan jeg vil forholde meg til Stortinget i oppfølgingen av § 34, om plan- og meldingssystemet i helseforetakene. Vi får den første prøven på om Stortinget er fornøyd med det, i forbindelse med St.prp. nr. 1, som legges fram til høsten. Jeg er innstilt på å utvikle dette verktøyet i tråd med de ønsker som Stortinget har om et slikt helhetlig og planmessig grunnlag. Jeg tror faktisk at det vil være bedre å ha et slikt sammenhengende plansystem, som bygger på plansystemet i helseforetakene, og som ender i en årlig plan- og meldingsdel i budsjettproposisjonen fra Helsedepartementet til Stortinget, enn å ha en litt mer tungrodd og lite fleksibel fireårig plan i form av en stortingsmelding.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-06-05:
Jeg vil bruk mine tilmålte minutter på kvinneperspektivet i helsepolitikken. Det er veldig bra at Stortinget i dag tar kvinnehelse på alvor, og at det nå ser ut til at man ønsker å gjøre noe på området. At det nå skal forskes mer på kvinnesykdommer, er på tide. Vi har dårlig tid. Derfor er det bra at et flertall i komiteen, alle utenom Fremskrittspartiet, er enige om at det skal vurderes om det skal opprettes et nasjonalt kompetansesenter for fibromyalgi, og ber Helsedepartementet vurdere dette. Men hvor lang tid skal vi nå bruke på å vurdere dette? Stortinget burde allerede i dag ha gått et skritt lenger. Det kan da ikke være noen grunn til å ha nye runder for å vurdere om vi virkelig trenger et slikt nasjonalt senter eller ikke. Vi må nå ta inn over oss at sykdommer innen muskel/skjelettsystemet og fibromyalgi er sykdommer som slår tungt ut, både når det gjelder langtidssykmeldinger, og på uførhet. Det er statistikker som bekymrer oss. Derfor er viten om kvinnesykdommer som muskel- og skjelettsykdommer viktig. Derfor er det skuffende at Arbeiderpartiet ikke får flertall for sitt forslag om å allerede i dag vedta at det skal etableres et kompetansesenter innen kroniske muskelsmerter/fibromyalgi på Jeløy Kurbad i Østfold. Vi har ingen tid å tape. Det er på høy tid å få et slikt senter etablert, og jeg vil hevde at Jeløy Kurbad peker seg ut på mange måter til å ivareta det vi etterspør. Kurbadet har stor erfaring og kunnskap innenfor rehabilitering av pasienter med kroniske muskelsmerter/fibromyalgi, og har utviklet en spisskompetanse innenfor området. Kurbadet er etterspurt til veiledning og undervisning av kollegaer og annet helsepersonell innenfor sitt spesialfelt. Men i en ellers meget knapp økonomi er det ikke lett for Kurbadet å prioritere dette arbeidet med å undervise andre. Det betyr at kompetansen blir på Kurbadet og kun tilfaller dem som er så heldige å få komme dit. Det er faktisk ventelister fram til 2005. Vi konstaterer at spisskompetansen på dette området er dårlig, selv om vi vet at svært mange av alle uføre lider av muskel- og skjelettsmerter. Vi må få vite mer om dette skal vi få ned tallene i de dårlige statistikkene innenfor sykmelding og uførhet. Det er også slik at Norge er et land som har flest kvinner som rammes av fibromyalgi, og vi burde finne ut hvorfor det er slik. Det er mye vi ikke vet på dette området som det er presserende å finne ut av. Nå sier helseministeren at han lover å komme tilbake allerede i budsjettbehandlingen. Jeg håper han mente det var budsjettet til høsten, for da skal vi være fornøyd.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-05:
Det er åpenbart positivt at man får en folkehelsemelding med retning på tiltak som kan tenkes å ha effekt. Likevel vil det være slik at Regjeringen først og fremst må måles ut fra hva slags vilje man har til å igangsette tiltak som også utløser kostnader. Jeg har lyst til å trekke fram én sak som absolutt har med selve kvinnehelseperspektivet å gjøre, og som man har en tilleggsmelding på her, og det er begrepet «yrkessykdom» spesielt rettet inn mot kvinner. SV fremmet i 1998 et forslag om at man skulle utrede mulighetene for å godkjenne yrkessykdommer også hos kvinner i omsorgsyrkene, slik at man kunne vurdere om det også var å anse som yrkessykdom. I dag er retningslinjene og forskriftene innenfor folketrygdlovgivningen såpass finurlige at de ekskluderes. Jeg har registret at til tross for flere henvendelser til ulike regjeringer om dette har denne saken ikke kommet videre. Det har, så vidt jeg forstår, funnet sted en utredning, men Regjeringen har ikke tatt tak i saken for å bringe større klarhet i den. Man kan godt tenke seg at en grunn til det nettopp er at det vil utløse kostnader, eller i hvert fall at det vil være vanskelig å kartlegge årsakssammenhenger hos kvinner i omsorgsyrkene, og om hvorvidt plagene som har oppstått, har skjedd i en arbeidssituasjon eller på fritiden. Men det framstår i dag som klart urimelig at mens menn i tradisjonelle mannsyrker, eksempelvis en som driver med trykkluftsbor, lett vil få godkjent sine plager ved leddforandringer som en yrkessykdom, vil kvinner ikke få det, nettopp fordi det kan reises tvil om det er gjennom husmorarbeidet man har fått plagene og ikke på jobben. Dobbeltarbeidende kvinner kommer dårligere ut nettopp fordi de har en arbeidsdag som er mye lengre og mye mer krevende. Jeg synes at denne saken nettopp kunne ha vært et godt eksempel på at Regjeringen også synliggjør i enkeltsaker at man vil noe i et folkehelseperspektiv. For det er klart at hvis man i hvert fall får på plass muligheten for en godkjenning, gjør man også noe med arbeidslivet og de krav som i dag stilles innenfor omsorgsyrkene. Det vil kanskje også gjøre noe i forhold til de ulike arbeidsgivere med hensyn til å tilrettelegge yrket på en bedre måte. Det kan være med tekniske hjelpemidler, det kan være i forhold til vaktordningen på sykehjem, det kan være med ulike tiltak som i sum skal redusere belastningen for den enkelte kvinne i omsorgsyrkene, og som på den måten kan få ned sykefraværet og også redusere muligheten for framtidige yrkessykdommer. Jeg vil utfordre statsråden på akkurat det temaet jeg nevner nå. Jeg synes det er synd at ikke Regjeringen på en eller annen måte har kunnet valgt en tilnærming som gjør at man kunne ha løst denne saken, når et klart flertall i Stortinget har bedt Regjeringen utrede dette for å komme fram til en løsning.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-05:
Jeg tar opp forslaget.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-05:
Jeg oppfatter at helseministeren gir en framstilling her av det som SV foreslår, og som Senterpartiet er inne på, som om det skulle være en reversering av hele loven om helseforetak. Men det er jo ikke riktig. Det vi har lagt inn forslag om, er en nasjonal helseplan som legger føringer nettopp for hva Stortinget skal få seg forelagt. Det går ikke på detaljnivå når det gjelder enkeltsaker for det enkelte sykehus, men på strukturene i helsevesenet, hvor man skal ha fødeavdelinger, akuttilbud, hvor man i det hele tatt skal ha sykehus. Det er altså betraktninger som Kristelig Folkeparti tidligere har sluttet seg til. Det er jo slik at SV i sin tid fremmet et alternativt forslag om en lov. Kristelig Folkeparti sluttet seg til betraktningene om at man burde ha en overordnet helseplan. Jeg vil spørre helseministeren: Ser ikke helseministeren også behovet for at en del av de overordnede grepene som nå tas, bør inn for et folkevalgt organ for å kunne konfirmeres før de gjennomføres?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-05:
Vi vet at Kristelig Folkeparti i utgangspunktet hadde en helt annen holdning til hvordan denne loven burde være. Jeg respekterer at statsråden mener at det nå er såpass kort tid siden loven ble vedtatt, at det kan framstå som urimelig å gjøre lovmessige endringer på et så tidlig tidspunkt. Slik oppfatter jeg at budskapet fra helseministeren er. Med bakgrunn i nettopp de holdningene Kristelig Folkeparti har hatt til loven, og at man har vært uenig i utformingen av den, er det nærliggende å tenke seg at statsråden på et eller annet tidspunkt vil finne det naturlig å se på uheldige utslag. Når det altså ikke er aktuelt å gjøre det nå, betyr det at statsråden ser for seg at man i overskuelig framtid, kanskje i inneværende stortingsperiode, på et gitt tidspunkt tar enkeltelementer i loven og går inn for å endre den, eksempelvis når det gjelder Nasjonal helseplan, og at man får den lovfestet?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-05:
Jeg bad om ordet med bakgrunn i komitelederens innlegg, der han utfordrer i forhold til hvor man har det fra at ansatte eventuelt skulle ha fått problemer. Klassekampen har et oppslag i dag om at tilsatte ved Stord sjukehus har blitt truet med at de kunne miste jobben om de uttalte seg kritisk om vedtak som var gjort, og i samme avis har det tidligere vært et oppslag fra sykehuset i Harstad, der en av de ansatte, en sykepleier, skal ha blitt avsatt etter å ha kritisert direktøren. I SV er vi selvfølgelig klar over at slike oppslag må man gå nærmere etter i sømmene for å se om det er realiteter i det, men poenget er at det nå er en oppmerksomhet omkring det. Det er ulike media som setter fokus på om man har skapt en kultur gjennom den nye helseforetaksloven som ikke muliggjør at de ansatte kan utøve normal kritikk. Man kunne søke å bortforklare det med at det skrives i radikale aviser. Det som jeg synes er interessant, er at Francis Sejersted, som altså var leder for Ytringsfrihetskommisjonen, og som jo på ingen måte kan karakteriseres som noen radikaler med sitt medlemskap i Høyre, selv uttrykker betenkeligheter, at ansatte i for liten grad får komme til orde når det gjelder forhold ved sykehusene. Hvis Sejersted er sitert riktig her, kritiserer han også statsråden og sier at Høybråten gjennom sitt svar til stortingsrepresentant Audun Bjørlo Lysbakken viker unna den problemstillingen som nettopp gjelder de ansattes rettigheter knyttet til ytringsfrihet. Det er jo et viktig element i det. Hvis man tar situasjonen i Flora nå, må de ansatte åpenbart være i sin rett til å hevde synspunkter i media, knyttet til endring av sykehusstrukturen i Sogn og Fjordane og konsekvenser av det. Det er jo etter mitt syn en av de viktigste paragrafene i Grunnloven, der det jo er presisert at det står enhver fritt å kunne ytre seg om det man måtte ønske «om Statsstyrelsen og hvilkensomhelst anden Gjenstand», som det står der. Hvis man skulle frata de ansatte den retten, er jo det en måte å få prosessene til å gå tilsynelatende mer knirkefritt på, for det vil jo være en måte å hindre dem også i å gjøre oss som folkevalgte oppmerksom på de prosessene som skjer. Det betyr jo ikke at de ansatte i sitt arbeid skal motsette seg organiseringen i den forstand at de ikke utfører arbeidet de er satt til, men de må være i sin selvsagte rett til å gi uttrykk for det syn de måtte ha på sitt eget arbeidssted, og hvordan det i framtiden skal organiseres. Jeg synes nok at det blir for lettvint av komitelederen å si at for ham er det helt ukjent at det skulle forekomme noe slikt, når man samme dag i media kan finne oppslag både fra Stord, jeg nevnte fra Harstad, og det har også vært fokus på dette i forhold til andre sykehus.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-06-05:
Jeg føler behov for å minne om to ting. For det første er det slik – iallfall hvis en skal tro statistikk, og ut fra møter som vi i sosialkomiteen har deltatt på i helseforetakene, i de regionale heleforetakene – at mange pasienter har fått et tilbud om behandling mye raskere dette siste året enn tidligere. Det må være riktig. For det andre er ansvarslinjene klarere. Ansatte har nå en mye bedre representasjon i styrene. Der har de ansatte sin kanal. Brukerutvalgene, som representerer brukerne, er altså et formalisert samarbeid mellom brukerorganisasjonene og helseforetakene – en mye bedre ordning enn før. Så gjenstår spørsmålet: Skal Stortinget overprøve helseforetakenes vedtak? Nei, ikke direkte. Helseministeren i et parlamentarisk system er satt til å påse at Stortingets vilje blir gjennomført. Det er vi som har utformet den politikken som skal råde i helseforetakene, og hvis helseministeren da ikke vil gjøre det, blir han nødt til å gå tilbake til et annet arbeid enn å være helseminister. Det tror ikke jeg at helseministeren akter å gjøre så raskt. Derfor har jeg stor tillit til at han følger nøye med i det som skjer, og at det skjer i tråd med det Stortinget har vedtatt. Så var jeg forundret over Ballos hovedinnlegg, som var et angrep på Arbeiderpartiet og meg personlig for ordbruken i et eksempel jeg brukte i slutten av et innlegg, om det som eventuelt var i ferd med å skje i Helse Førde. Jeg valgte ordene ut fra at jeg faktisk ikke har sett vedtaket, men jeg vet at noe er på gang, for å si det slik, og da brukte jeg ord som under press. Så nevnte jeg også at i slike tilfeller må helseministeren være observant og bruke sin myndighet der det er nødvendig i forhold til Stortingets føringer. Det betyr hvilke tilbud det skal være på et sykehus, og også økonomiske forhold. Hvis en tenker seg å overføre noe av spesialisthelsetjenestene til kommunen, må en først sørge for at de økonomiske virkemidlene og ordningene er slik at spesialisthelsetjenesten blir betalt av staten og ikke veltet over på den enkelte kommune. Det var det som var mitt klare budskap med det eksemplet. Om det finnes andre eksempler, kjenner jeg ikke til, men dette har jeg skjønt er noe som Helse Førde har vært inne på.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-06-05:
Spørsmålet om innføring av en nasjonal helseplan har fra tid til annen vært drøftet i Stortinget. Spørsmålet om hvilket helsetilbud befolkningen skal ha, avhenger ikke først og fremst av omfangsrike og riktige planer, men heller av evnen og viljen til å gjennomføre vedtatte lover og bestemmelser. De årlige statsbudsjettene er et meget viktig instrument for utviklingen av helsetilbudene. Forslagsstillerne har helt rett i at det er et nasjonalt ansvar å få til et helsevesen som både går på riktige strukturer, på ressursfordeling, samordning mellom første- og annenlinjetjenesten mv. Med den lovgivningen og den strukturen vi har for vår spesialisthelsetjeneste, har vi de fem helseregionene som gjennom helseforetakene har ansvar for organisering og styring av spesialisthelsetjenesten. De har et klart ansvar for at hele befolkningen skal ha gode og likeverdige helsetilbud uavhengig av bosted. Det er nedfelt i loven og i forarbeidene til den. I lov om helseforetak står det at det skal legges opp til et årlig meldingssystem mellom regjering og storting. Dette har helseministeren veldig tydelig varslet vil komme, slik at Stortinget gjennom dette får en mulighet til å drøfte den nasjonale helsepolitikken og dermed også legge føringer for styringen framover. Dette vil være et grunnlag som den helseministeren som til enhver tid sitter, må basere sin eierstyring på. Jeg og Arbeiderpartiet tror at dette er en riktig måte å utvikle vårt helsevesen på. Det gir bl.a. Stortinget mulighet til en gang i året å foreta en vurdering av hva som har skjedd, og framfor alt beslutte hva kursen skal være framover. Jeg var inne på det i den andre saken, men jeg nevner det i denne sammenhengen også. Det gjelder den innvendingen som har kommet fra flere hold, om de lukkede styremøtene. Nå er åpenhet selvsagt ikke bare knyttet til selve styremøtene, men også til hvordan helseforetakene håndterer informasjonsarbeidet sitt. Jeg tror det er klokt å se på erfaringene fra de foretak som har åpne styremøter. Som jeg har sagt tidligere, er det ingenting etter min mening som skulle tilsi at disse møtene behøver å være lukkede. Jeg anbefaler at helseministeren går inn i dette, slik han har varslet. Jeg respekterer selvsagt at han vil gjøre sin egen vurdering før han tar en beslutning.
Bent Høie (Høyre), 2003-06-05:
Det er behov for noen oppklaringer. Først til representanten Gløtvold. Jeg mener absolutt at overordnede helsepolitiske spørsmål hører hjemme i Stortinget og i Regjeringen. En av hovedårsakene til at vi var en av forkjemperne for denne helsereformen som dagens debatt har dreid seg om, er at ansvaret for landets overordnede helsepolitikk skal ligge i Stortinget og ikke i 19 forskjellige fylkesting. Men det som det er grunn til å spørre om, er hva som egentlig er Senterpartiets forslag. Representanten Gløtvold snakker konsekvent om at de overordnede spørsmålene skal til Stortinget, og at det er det som er intensjonen med Senterpartiets forslag. Ja han sier endog i sitt hovedinnlegg at Stortinget ikke skal ta stilling til «hvem som skal ha fødetilbud». Da er jo spørsmålet: Hva er det som er sant her? Er det det som Senterpartiet markedsfører land og strand rundt, at dette Dokument nr. 8-forslaget ville ha hindret omgjøring av en fødeavdeling til fødestue? Eller er hensikten med dette dokumentet at Stortinget skal ha en større kontroll med de overordnede helsepolitiske spørsmål, som han sier at de mener? Eller mener representanten Gløtvold at omgjøring fra fødeavdeling til fødestue er et overordnet helsepolitisk spørsmål? Senterpartiet må oppklare dette: Er det det de markedsfører ute i det store land, som er intensjonen i dette forslaget, eller er det det representanten Gløtvold sier fra talerstolen?
Bent Høie (Høyre), 2003-06-05:
I motsetning til saksordfører oppfatter jeg dette forslaget som ganske annerledes enn det forslaget vi behandlet i den forrige saken. Dette er et forslag som jeg oppfatter har som intensjon at man skal ha en samlet, overordnet plan for helsepolitikken i Norge. En slik plan vil nødvendigvis måtte omfatte, som forslagsstillerne også skriver i sitt forslag, spesialiserte funksjonsfordelinger, ressursbehov, personellbehov, osv., opptrappingsplaner og andre forhold knyttet til omfang og nivå på helsevesenet som man mener er nødvendig. Det oppfatter jeg som noe helt annet enn et ønske om å bringe inn avgjørelser for Stortinget som går på måten den enkelte avdeling eller det enkelte sykehus disponerer sine ressurser på, og vurderinger av det faglige innholdet på den enkelte avdeling eller ved de enkelte tilbud. I så måte har jeg sans for intensjonene i forslaget. Grunnen til at vi velger at forslaget vedlegges protokollen, er at vi mener at den håndteringen som helseministeren har lagt opp, er en riktigere måte å håndtere dette på, gjennom de allerede eksisterende helseplaner som man har på de ulike områdene, samt en tilbakemeldings- og informasjonsdel i revidert nasjonalbudsjett, som helseministeren redegjør for i brevet til komiteen. Stortinget vil bli informert om det arbeidet som foregår i helseforetakene, og man vil da få det helhetlige bildet. Det mener vi er en tilstrekkelig måte å gjøre dette på nå. Det er, som også representanten Kristoffersen var inne på, ikke antallet planer som er avgjørende i forhold til hvilke resultater en sitter igjen med, men det avgjørende er evnen og viljen til å gjennomføre dem. Det betyr ikke at vi utelukker at man på et senere tidspunkt kan se at det er behov for en samlet nasjonal helseplan, i tråd med det forslagsstillerne her kommer med.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-05:
Jeg representerer et fylke der det har vært betydelig uro og turbulens utover vinteren og våren angående den framtidige organiseringen av lokalsykehusene. Vi har vært igjennom prosesser som med all ønskelig tydelighet understreker, og viser, det demokratiske underskuddet vi har fått i beslutningsprosessene. Derfor er ikke det spørsmålet vi diskuterer i dag, et spørsmål om omkamper eller ikke, men det er et spørsmål om hvordan vi stiller oss til prosesser som har vakt betydelig uro og utrygghet blant mange folk rundt omkring i landet, og om vi vil sitte stille og se på at det fortsetter å være slik. I Hordaland har vi ved flere anledninger siden desember opplevd at det har kommet utspill, forslag og høringsuttalelser fra helseforetakene Helse Vest og Helse Fonna, som har skapt stor uro og sterk utrygghet i en rekke lokalsamfunn. I Odda og Indre Hardanger opplevde vi at vi midt i en tøff omstillingsperiode etter omfattende industrinedleggelser fikk et utspill fra Helse Vest om en mulig endring som i praksis ville bety en nedleggelse av lokalsykehuset i Odda. Det ville også bety at enda flere arbeidsplasser forsvant, og at en av de viktigste faktorene i forhold til etablering av nytt næringsliv og ny næringsvirksomhet i området også ville forsvinne i den samme prosessen. Dette utløste stor maktesløshet og økte pessimismen i området. På Stord i Sunnhordaland så vi at det først kom forslag om nedbygging av akuttberedskapen, så kom det et høringsutkast som ville medføre en nedgradering av fødetilbudet ved Stord sykehus. Dette skapte også stor utrygghet for befolkningen i en hel region. Hva er det som har kjennetegnet de prosessene vi har sett etter det? Jo, at folk ikke har visst hvor de skulle henvende seg, fordi det ikke finnes klare ansvarslinjer som gir vanlige mennesker og de ansatte på sykehusene en kanal for å delta i prosessen. Hos politikerne har de fått beskjed om at det ikke er de som har ansvaret lenger. Hos foretakene har de møtt en lukket struktur, der det praktiseres hemmelighold rundt viktige møter, og der ansatte og lokalbefolkning føler at de igjen og igjen ikke blir tatt med på råd – at alle beslutninger går ovenfra og ned, og der vi også i det siste har opplevd flere sterkt bekymringsfulle rapporter om press mot ansatte for ikke å blande seg og ikke snakke høyt offentlig om endringer de er imot. Det er derfor snakk om en situasjon som av mange mennesker oppleves som udemokratisk og uverdig, der man blir stående med luen i hånden utenfor lukkede rom. Det er veldig beklagelig at Stortinget ikke vil ta ansvar og si seg villig til å gjøre noe, gripe inn i situasjonen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-11-20:
Arbeiderpartiet støtter forslagene og er en del av flertallet i denne saken. Men jeg har lyst til å bemerke at vi tar innsigelsene i forhold til spørsmålet om rettssikkerhet på alvor. De innsigelsene som har kommet, både fra Riksadvokaten og øvrig påtalemyndighet, er av en slik art at det er grunnlag for å stoppe opp og dvele ved om ikke det er riktig, som saksordføreren var inne på i sitt innlegg, at vi nå skal signalisere utad at det er viktig å gå «skrittvis» fram, som han sa. Det er et veldig viktig prinsipp at det å ta ut tiltale, og også for så vidt det å vurdere anke, blir underlagt en veldig grundig vurdering. Når det gjelder spørsmålet om tiltale, er det helt åpenbart at det i domstolene og i straffesakskjeden skjer noe veldig viktig når tiltale blir tatt ut. Da får saken på en måte en egen dynamikk, og man løfter saken og bevisligheten på mange måter over en terskel som mange av aktørene, enten bevisst eller ubevisst, forholder seg til med i hvert fall en viss grad av ro, i den forstand at man tenker som så at det nå er tatt ut tiltale, og da er bevisene vurdert skikkelig i saken. Og av den grunn har det vært og er det veldig viktig at de alvorligste straffesakene blir vurdert to ganger. Når Arbeiderpartiet likevel finner grunn til å støtte Regjeringens framlegg på dette feltet, er det først og fremst fordi dette i stor grad innebærer en lovfesting av det som har vært gjeldende praksis. For det andre er hensynet til en rask straffesaksbehandling særdeles viktig. Det å få en rask reaksjon er ofte viktigere enn å få en streng reaksjon. Og endelig er hele den strukturendringen og strukturdiskusjonen vi har hatt i strafferettskjeden i løpet av de siste årene, av en slik art at det også inviterer til å foreta disse endringene. Da vil jeg særlig nevne det man har gjort i forhold til norsk politi. Man har fått flere politijurister samlet på færre steder og bygd opp kompetansemiljøer som faktisk i seg sjøl fører til en sosial og faglig kontroll utover hva man hadde tidligere, da enkelte jurister satt helt alene og måtte innstille på tiltaler, og i enkelte tilfeller også ta ut tiltaler. Man har med andre ord fått større fagmiljøer. Og så har man endelig fått to-instansordningen i domstolene, som sikrer at man behandler saken to ganger, og som også for så vidt inviterer til å gjøre som Odelstinget i dag gjør, å lempe noe på prosessen når det gjelder det å ta ut tiltale og det å vurdere spørsmålet om anke. For Arbeiderpartiet er det dessuten viktig, og vi mener det er veldig bra, at vi har fått inn et enstemmig forslag om at dette må evalueres nærmere i forhold til kapasitet, og i aller høyeste grad også ut fra rettssikkerhetsbetraktninger.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-20:
Jeg skal ikke bruke veldig lang tid. Jeg slutter meg til alt som er sagt fra saksordførers side og fra flere her, bl.a. Linda Hofstad, om hva som er flertallsinnstillinga. SV er veldig glad for at vi nå kommer til å få en endring som gjør at vi forhåpentligvis vil få bedre tillit til hvordan straffbare forhold håndteres framover. Det jeg ønsker å fokusere litt på, er klagebehandling. Jeg oppfatter det slik at det er noe av det aller, aller viktigste som kommer til å skje framover, fordi mye av den mistilliten som har vært mot dagens SEFO, nok har sin grunn i at veldig mange klager på kritikkverdige, men ikke straffbare, forhold. Derfor har disse sakene blitt henlagt. Fra SVs side tror vi at det vil være fornuftig å legge klagebehandlingen til den nye Spesialenheten, og at man klager både på kritikkverdige og på straffbare forhold til ett sted. Jeg tror i hvert fall foreløpig at det vil være fornuftig, rett og slett fordi publikum vil ha problemer med å skille mellom hva som er et kritikkverdig forhold, og hva som er et straffbart forhold. Jeg tror at hvis vi skal klare å opprette en bedre tillit til den nye Spesialenheten enn det SEFO har hatt, er det nødvendig å klargjøre dette, at det legges til ett sted, og at også publikum får det inntrykk at når de klager på noe som de har opplevd som et overtramp, får det en konsekvens. Jeg tror at vi ikke kan nøye oss med å legge dette kun til politietaten sjøl, men at dette må være noe som legges til noen utenforstående. Jeg tror altså at det bør samles inn i den nye Spesialenheten.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-20:
Jeg føler behov for å knytte en liten merknad til denne behandlingen. Fra SVs side var vi veldig usikre på hvor vi skulle lande, fordi det har vært gode innvendinger mot å skulle utvide politijuristenes påtalekompetanse, fra den høyere påtalemyndighets side spesielt, som flere har vært inne på. Det som gjorde utslaget for vår del, var at vi fikk gjennomslag for at det skal foretas en evaluering i etterkant, hvor man også skal vurdere om man skal reversere dette. Dersom det viser seg at effektivitet går på bekostning av kvalitet, eller at det ikke er effektivt i det hele tatt på grunn av manglende kapasitet f.eks., mener vi det må være mulig å gå tilbake på noe vi har gjort, hvis det viser seg å ikke fungere etter hensikten. Så dette er vi veldig glade for. Det er en skrivefeil på side 5 i innstillingen, hvor det står «Dette medlem fremmer følgende forslag». Det skal stå «Komiteen fremmer følgende forslag».
Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-11-20:
Jeg skal bare knytte noen korte kommentarer til denne saken. Tvistemålsutvalget har i sin utredning, NOU 2001:32, Rett på sak, lov om tvisteløsning(tvisteloven) (tvisteloven) Det bør være et rimelig forhold mellom de ressursene som partene og samfunnet bruker på tvisten, og den økonomiske verdien av tvistegjenstanden. Grensen på 20 000 kr er ikke endret siden 1991 og er unaturlig lav sett i forhold til pengeverdien og prosesskostnader. Vi er opptatt av økt effektivitet i domstolene. Lagmannsretten kan gi samtykke til å fremme anker under ankesummen i enkelttilfeller, jf. tvistemålsloven § 359, når avgjørelsen har betydning utenfor den foreliggende sak, eller når saken har stor betydning for den ankende part. Reglene om ankesum gjelder bare i saker med økonomiske interesser og ikke i saker med ikke-økonomiske eller ideelle verdier. Under høringen gikk flertallet av høringsinstansene positivt inn for at ankesummen kunne heves i forhold til dagens nivå. Men høringsinstansene var ikke enige om hvor mye ankesummen bør heves til. Denne uenigheten refererte seg til beløp over 50 000 kr. Jeg er glad for at flertallet i komiteen støtter Regjeringens forslag. Jeg har også merket meg argumenter som mindretallet bruker. Her er noen korte kommentarer: Hensynet til fornuftig bruk av domstolenes ressurser og hensynet til effektivitet i domstolene må veie tyngre enn hensynet til at enkelte forbrukersaker skal kunne føres for lagmannsretten. Her vil jeg vise til at det nettopp for forbrukersaker finnes flere alternative tvisteløsningsorganer, bl.a. Forbrukerrådet og Forbrukertvistutvalget. Jeg legger til grunn at lagmannsrettens arbeidsbyrde vil bli noe redusert, og at dette også igjen vil kunne innebære kortere saksbehandlingstid.
Trond Helleland (Høyre), 2003-11-20:
Denne saken har jo et spesielt utgangspunkt, nemlig at den yrkes-gruppen i landet som nyter størst tillit, er politifolk. Samtidig vet vi at det etterforskningsorganet der politifolk og andre etterforsker politifolk, har lav tillit. Derfor er jeg glad for at det nå er et bredt flertall for en omorganisering av arbeidet med å etterforske ansatte innen politiet og påtalemyndigheten. Det ble nedsatt et utvalg, Rønneberg-utvalget, som skulle undersøke kvaliteten og saksbehandlingen i SEFO. De konkluderte med at kvaliteten på SEFO-organenes etterforskning var tilfredsstillende. Men som utvalget sa, det avdekket også «til dels påfallende ulikheter mellom de forskjellige organene». Dette gjaldt både i forhold til iverksetting av etterforskning, saksbehandlingstid og etterforskningskvalitet. På bakgrunn av det og den kritikk som har vært framført mot SEFO i media, har departementet funnet behov for å foreta en vurdering av organiseringen av ordningen med det særskilte etterforskningsorganet. Et av momentene som jeg har merket meg, og som komiteen har merket seg, er at 30 pst. av anmeldelsene som ble inngitt til SEFO, i realiteten var klager over kritikkverdige, men ikke straffbare, forhold. Det har også andre vært inne på. Det er med andre ord en del mangel på kunnskap om hva som er et straffbart forhold, og hva som er et kritikkverdig forhold. Dette kan skyldes at de som klager, ikke har full innsikt i loven, eller det kan skyldes at advokaten som opptrer på vegne av en klient, er ivrig etter å benytte seg av SEFO, når det egentlig skulle ha vært en klage på ordinært politiarbeid. Jeg må si at det som blir veldig viktig nå på denne gledens dag, når dette blir vedtatt, er at man får et organ som også kan gi god informasjon ut om hva som faktisk er kritikkverdige forhold som må tas opp som en arbeidsgiver-/arbeidstakersak, altså et ansvar for politimesteren, og hva som er et straffbart forhold. Jeg tror det er nødvendig å få klarere fram distinksjonene her for å kunne få det organet vi nå etterspør, nemlig et organ med bred tillit. Jeg er veldig glad for at det er så bred enighet i denne saken. Vi trenger et nytt sentralt organ, og det har andre sagt mye bra om. Men jeg er veldig opptatt av at denne informasjonen må være patent. Den må komme ut, slik at organet raskt klarer å gi publikum, media ikke minst, tabloidpresse og andre, klar informasjon om hva som er kritikkverdige forhold, og hva som er straffbare forhold. Da tror jeg man hadde kommet mye lenger, og da tror jeg også at politimesteren på en bedre måte kan utøve sitt arbeidsgiveransvar.