Victor Norman (Høyre), 2002-04-29:
Å mobilisere arbeidsstyrken er en av de store utfordringene Norge står overfor. Arbeidskraft er den viktigste ressursen vi har, og knappheten på hoder og hender er stor og økende, som representanten Østberg var inne på. Det er sløsing med ressursene å la arbeidsføre mennesker gå ledige, det er sløsing med ressursene å bruke førtidspensjonsordninger og uføretrygd til å støte arbeidsvillige mennesker ut av arbeidsstyrken, og det er sløsing med ressursene ikke å gi yrkeshemmede, seniorarbeidstakere eller etniske minoriteter en sjanse i arbeidslivet. Hvis man mener alvor når man snakker om å få mer ut av ressursene her i landet, er første bud å sørge for at ressursene faktisk blir brukt. Innsatsen for å redusere arbeidsledigheten og øke yrkesaktiviteten blant folk i yrkesaktiv alder må ses i det perspektivet. Det er god samfunnsøkonomi, som Østberg var inne på, og det er en sentral del av innsatsen for en mer effektiv bruk av ressursene i Norge. Regjeringens arbeid for mobilisering av arbeidsstyrken er basert på tre hovedpilarer. Den ene er et nært samarbeid med partene i arbeidslivet om mål, virkemidler og forpliktende tiltak, både fra bedriftenes, organisasjonenes og myndighetenes side. Det skjer i første rekke gjennom intensjonsavtalen om et mer inkluderende arbeidsliv. Den andre pilaren er styrking og omorganisering av de deler av offentlig sektor som har et særskilt ansvar på området. Det gjelder i første rekke Aetat, men det berører også bl.a. trygdeetaten. Den tredje pilaren er konkrete programmer rettet inn mot de gruppene som utgjør den største del av det uutnyttede arbeidskraftpotensialet. Jeg har lyst til å si litt om hver av disse pilarene. Jeg skal ikke gå i detalj når det gjelder intensjonsavtalen, siden den er velkjent for Stortinget; la meg nøye meg med å minne om at avtalen forplikter partene – staten, arbeidsgiverne og arbeidstakerorganisasjonene – til konkrete tiltak for å redusere sykefraværet, forhindre utstøting og gi grupper som i dag faller utenfor, en sjanse i arbeidslivet. Avtalen er basert på prinsippet om at arbeidsplassen skal være den viktigste arena for å skape et arbeidsliv som inkluderer, og avtalen innebærer at myndighetene stiller flere nye virkemidler til rådighet. Avtalen er inngått for en prøveperiode på fire år fra oktober i fjor, men den skal evalueres grundig etter 2. kvartal 2003. Det er etter min mening nødvendig at det kan vises til klare, konkrete resultater når vi kommer til den evalueringen, og jeg har lyst til å benytte denne anledningen til å understreke at partene har et ansvar for en sterk og løpende oppfølging av avtalen. I forbindelse med intensjonsavtalen er det viktig også å betone det mer langsiktige, forebyggende arbeid. Den beste måten å forhindre både sykefravær og utstøting på er et målrettet arbeid for å skape et godt fysisk og psykososialt arbeidsmiljø og et systematisk arbeid for å utvikle livsløpsarbeidsplasser der de ansatte hjelpes over i nye oppgaver etter hvert som interesser, kvalifikasjoner og fysiske forutsetninger endres. For å forsterke det forebyggende arbeidsmiljøarbeidet tar jeg sikte på å styrke Arbeidstilsynet og trekke dette tilsynet sterkere inn i oppfølgingen av intensjonsavtalen, og for bl.a. å utvikle livsløpsarbeidsplasser skal staten styrke sitt generelle personalutviklingsarbeid. Omorganisering og styrking av Aetat og andre deler av det offentlige apparatet som har et nøkkelansvar for mobilisering av arbeidsstyrken, er som nevnt den andre pilaren. Dette er en oppgave som har svært høy prioritet. Aetat må bli en moderne kvalifiserings- og formidlingsenhet som er organisert med utgangspunkt i enkeltbrukernes behov, som først og fremst bruker ressurser på å sette folk i stand til å få arbeid, og som både er og oppleves som en serviceorganisasjon. For å få det til må Aetat gis større frihet og ansvar. Det er nettopp fremmet en odelstingsproposisjon, Ot.prp. nr. 70 for 2001–2002, med forslag til endringer i sysselsettingsloven. Forslaget er å oppheve detaljerte bestemmelser om organiseringen av Aetat, for derved å gi etaten stor frihet til å organisere sin virksomhet på en tjenlig måte. Det vil bidra til både å styrke og å ansvarliggjøre etaten. Samtidig har jeg varslet at vi vil foreslå endringer i finansieringsmodellen for etaten, med større innslag av resultat- og aktivitetsbasert finansiering. En prøveordning i den retningen i begrenset skala vil bli foreslått for Stortinget med virkning allerede for inneværende år. Disse endringene i Aetats oppgaver og rammevilkår er første trinn i den større samordning og forenkling av den offentlige innsats på områdene arbeid, trygd og sosiale tjenester som Regjeringen arbeider med, og som Stortinget er kjent med. Det er behov for en vidtgående omorganisering av innsatsen på hele dette feltet, med samling av brukerrettede tjenester og med samordning av etater og økonomiske støtteordninger. I den utredningen av alternative modeller som Regjeringen arbeider med i den forbindelse, vil det bli lagt stor vekt på å finne en løsning som sikrer at arbeidslinjen ligger fast, og at målet for det offentliges innsats derfor hele tiden skal være at flest mulig skal ha muligheter for å delta i arbeidslivet. I tillegg til å styrke de statlige aktørene på arbeidsmarkedsområdet vil Regjeringen vurdere ordninger for å konkurranseutsette tjenester og benytte flere aktører i formidling og kvalifisering av arbeidssøkere. Slike tilbydere kan være private, de kan være kommunale, eller de kan være ideelle virksomheter. Jeg er overbevist om at et slikt samspill mellom statlige og andre aktører vil gi et bedre samlet tilbud til brukerne, og at det i siste instans også vil være i Aetats og andre statlige etaters interesse. Den tredje pilaren i mobiliseringsinnsatsen er målrettede programmer skreddersydd for de enkeltgruppene det er særlig viktig å få ut i arbeidslivet. Tiden tillater meg ikke å gå i detalj, og jeg skal ikke ta for meg alle gruppene, men la meg stikkordsmessig nevne noen av dem. Regjeringen satser på et bredt sett av virkemidler for å få flere innvandrere og folk med en annen etnisk bakgrunn enn den norske ut i arbeidslivet. Virkemidlene omfatter et særskilt introduksjonsprogram for nyankomne innvandrere: prioritering av innvandrere i Aetats arbeidsmarkedstiltak, bedre muligheter for realkompetansevurdering, oppmuntring til statlige arbeidsgivere om å ansette flere med innvandrerbakgrunn, og en serie ytterligere tiltak som i vår vil bli fremlagt i en ny handlingsplan mot rasisme og diskriminering. Vi gir tilsvarende høy prioritet til enkelttiltak og programmer rettet inn mot yrkeshemmede. Aetat er pålagt å prøve flere på attføring før uførepensjonering vurderes, og vi jobber med ordninger som vil gjøre det lettere for personer med lese- og skrivevansker å fungere i arbeidslivet, ordninger som gjør det lettere å anskaffe nødvendige hjelpemidler for funksjonshemmede arbeidstakere, og ordninger som vil forhindre at manglende transporttilbud eller høye transportkostnader stenger funksjonshemmede ute fra arbeidsmarkedet. Den tredje gruppen jeg vil nevne, er de som allerede er på uføretrygd, men som ønsker og har muligheter for å komme tilbake til arbeidslivet. For å bidra til reaktivisering innførte Stortinget fra 1. januar 2002 et eget lønnstilskudd til arbeidsgivere som ansetter uførepensjonister i ordinært arbeid. Ordningen er etter min mening et viktig tiltak overfor en gruppe som både representerer en stor og viktig arbeidskraftressurs, og som gjennom reaktivisering kan få muligheter til et langt rikere og mer fullverdig liv. Jeg innledet med å si at mobilisering av arbeidsstyrken er god samfunnsøkonomi. Det handler imidlertid om noe mye viktigere enn det, nemlig den enkeltes mulighet til å utfolde seg, delta på sosiale arenaer og bli del av sosiale nettverk. Å bidra til at flest mulig kan delta i arbeidslivet, er og blir derfor en av de viktigste oppgavene det offentlige har, og det er en oppgave vi fortsatt vil gi svært høy prioritet.