Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-03-02:
Vi mottar stadig henvendelser fra fortvilte pårørende som ønsker å bidra med pleie og omsorg til nære pårørende, slik at de skal kunne bo hjemme i stedet for å havne på institusjon. De siste par ukene har foreldre til tungt pleietrengende barn som mister retten til pleiepenger, stått fram i media, med den belastningen det medfører for dem, for å belyse hvor fortvilet situasjon de er i, og hvor meningsløse dagens ordninger er. Problemene rundt de ulike ordningene pleiepenger, hjelpestønad og omsorgslønn er velkjent, men det har til nå ikke vært politisk vilje til å ta nødvendige avgjørelser for å finne en mer forutsigbar og statlig ordning som gir likebehandling i hele landet, og som det kan være mulig å leve av. Statsråden har i dag også sagt at det ikke er aktuelt å øke den statlige andelen, og det er jo beklagelig. Når pårørende mister retten til pleiepenger, er omsorgslønn et dårlig alternativ, selv i kombinasjon med hjelpestønad. Pårørende til sterkt pleietrengende må gjennom mange runder med søknader og avslag for å få etablert et tilfredsstillende tjenestetilbud, og de har uttalt at det ikke nødvendigvis er det funksjonshemmede barnet som er mest slitsomt, men alle kontorene og menneskene som de må forholde seg til. Omsorgslønnsordningen er en ordning full av innebygde motsetninger og kan karakteriseres som en «salig blanding» av ulike prinsipper og sosialpolitiske ordninger. Slik var det for ti år siden, og slik er det også i dag. SINTEF Helse utarbeidet en rapport om utviklingen i perioden 2001–2006. Ordningen blir der karakterisert som «en gjerrig ordning som driver rovdrift på familier med store omsorgsoppgaver(...) Ordningen er lite forutsigbar ved at familiene må søke på nytt hvert år og brukermedvirkningen er svak». (...) Tildeling av omsorgslønn er den enkeltbestemmelsen i sosialtjenesteloven kap. 4 hvor det er flest klagesaker, og et flertall av klagene får faktisk medhold. Dette viser jo at kommunene praktiserer denne ordningen veldig strengt, og at det er vanskelig å nå fram med rettighetene som man burde. I 2002 ba Stortinget regjeringen foreta en gjennomgang av omsorgslønnsordningen. Direktoratet oversendte sin utredning til departementet i mars 2003, hvor de drøftet ulike løsninger, derunder bruk av bindende eller normerte satser for omsorgslønn i kommunene og spørsmål om statlig delfinansiering av ordningen. Det fremkom også at det var viktig at staten bidro for å sikre at omsorgslønnsmottakere ikke ble utnyttet, og mye talte for at rammebetingelsene for bruk av ordningen burde endres. Omsorgslønnsordningen er også omtalt i to stortingsmeldinger, St.meld. nr. 40 og nr. 45 for 2002–2003. Der fremgår det at det er behov for å se på hjelpestønaden og ordningen med omsorgslønn i sammenheng, og at spørsmålet skulle utredes nærmere som en del av det videre arbeidet med en helhetlig statlig gjennomgang av velferdsordningene. Håpet tennes hver gang Stortinget har tatt opp og sagt seg enig i at disse ordningene er lite tilfredsstillende. Og det må jo være et tegn på manglende handlekraft når man etter 20 år ikke har kommet fram til en mer helhetlig praktisering av ordningen. Helsetilsynets rapport som ble fremlagt, er derfor ikke spesielt overraskende, og jeg ser liten grunn til å fortsette med å utrede disse spørsmålene, for det er faktisk ikke så stor forskjell på det som kommer fram fra år til år. Ordningene er uoversiktlige, de er urettferdige, og de er ikke egnet til å hjelpe folk som er i denne situasjonen. Arbeids- og sosialkomiteen har nå to saker til behandling som tar opp mye av det denne saken handler om. Den ene skal behandles i Stortinget neste tirsdag, som Laila Dåvøy nevnte. Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti ber da Regjeringen legge fram et forslag til hvordan hjelpestønad, pleiepenger og omsorgslønn kan slås sammen til én statlig ordning for å sikre et enklest og best mulig regelverk som kan tilbys på en like god måte over hele landet. Det som bør være starten på å finne en ny ordning som fungerer, er å se disse ordningene i sammenheng, med et klart mål om at det skal skje noe nå, og at man ikke bare utreder. Men målsettingen må være en likeverdig ordning i hele landet. Det vil føre til at pårørende omsorgsytere kan konsentrere seg om andre ting enn å søke på ulike støtteordninger. Men dessverre er det mye som tyder på at forslaget nok en gang avvises neste tirsdag, og faren er at de som har stått fram i media nå, altså faren til Pernille og moren til Stian, og andre som er i samme situasjon, fortsatt skal måtte slite i et byråkratisk system for å klare hverdagen.