trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Jeg tegnet meg på talerlisten etter å ha hørt Fremskrittspartiets Torbjørn Andersen snakke om effektivisering og konkurranseutsetting i kommunene, og bedre utnytting av ressursene. Spesielt ble det fristende å ta ordet etter å ha hørt Fremskrittspartiet i fri dressur utenfor Stortinget her i dag overfor dem som var møtt fram fra Askim, angående lokalsykehuset. For hva er det Fremskrittspartiet ønsker i forhold til kommunene og fylkeskommunene? Ser man inn i deres eget budsjett, ønsker de å fjerne de inntektsutjevnende tilskudd til kommunene med 2,65 milliarder kr, Nord-Norge-tilskuddet skal ned med 300 mill. kr, regionaltilskuddet med 140 mill. kr, og 1,2 milliarder kr skal fjernes i skjønnstilskudd til kommunene. Når det gjelder fylkeskommunene, skal man fjerne 2,4 milliarder i innbyggertilskudd og utgiftsutjevning. Man skal fjerne i inntektsutjevnende tilskudd 1,6 milliarder kr. Dette kaller Fremskrittspartiet for effektivisering og rasjonalisering, og så klarer det samme partiet å stå foran Stortinget og love gull og grønne skoger i forhold til sykehusdrift, i forhold til fylkeskommunene og i forhold til det stedlige tilbud. Det er tydelig at valgkampen har begynt tidlig. Men jeg syns det må gå en grense for hvordan man skal føre lokalbefolkningen bak lyset. Det er åpenbart at hvis dette budsjettet hadde blitt vedtatt i den formen som det foreligger fra Fremskrittspartiet, så ville man selvfølgelig fått en effektivisering, og man ville fått en reduksjon av kostnadene. Men det ville være på krigsrasjoner man da skulle drive fylkeskommunene og kommunene, det ville være på bekostning av servicetilbudet til befolkningen, og det ville være på bekostning av lokalsykehustilbudet til befolkningen. Hvordan skulle man kunne drive et Askim sykehus ut fra de bevilgningene som Fremskrittspartiet her opererer med? Hvordan skal man kunne klare å holde en struktur på helsevesenet, på skolene, på barnehagene, på alt det som befolkningen trenger ute i kommunene, med det budsjettforslaget som Fremskrittspartiet la fram i forbindelse med statsbudsjettet for 1999? Og hvordan kan et parti med åpne øyne og åpne hender stå overfor en befolkning og si at man skal bedre tilbudet til befolkningen, når man har den typen kuttforslag i sine budsjetter, og når man i tillegg påkaller troverdighet i forhold til økt satsing ute i distriktene, i kommunene og fylkene? Det er et spørsmål jeg gjerne skulle høre Fremskrittspartiet besvare.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
«Vi har ikke noe engasjement overfor kommunene», sa Carl I. Hagen. Det var i hvert fall svært ærlig sagt. Og ser man på Fremskrittspartiets budsjettforslag, står jo det utsagnet til troende. Der ligger det ikke mye engasjement overfor kommunene. Jeg hører Vidar Kleppe her trekke fram eksempler på lokal skatt i kommunene, forsøk på å skape inntekter for kommunene, som grelle eksempler på hvordan kommunene håndterer det spørsmålet. Det forunderlige er at det vil være helt i tråd med det som Fremskrittspartiet selv legger opp til i sine forslag. I innstillingen uttaler Fremskrittspartiet følgende: «Framstegspartiet arbeider for reell lokal fridom til sjølv å fastsette skattenivået i kommunane.» Og det er åpenbart at når overføringene nærmest helt uteblir, vil skattenivået måtte bli meget høyt. Da vil jeg tro at man får høy gravferdsskatt – naturligvis. Høye skatter på gravferd må bli konsekvensen av Fremskrittspartiets politikk. Slik blir det. Jeg spurte Fremskrittspartiet tidligere i forhold til den totale mangel på overføringer til kommuner og fylkeskommuner, hvor man da tenkte seg som et alternativ at man skulle finne midler for å kunne drive både helsevesen, skole osv. Jeg ble bedt om å slå opp på side 27 i Fremskrittspartiets alternative budsjett, og det jeg finner på side 27, er totale skatte- og avgiftsreduksjoner i størrelsesorden 25,663 milliarder. Fremskrittspartiet skal altså finansiere dette med skattelettelser som er så høye at det blir en gåte hvordan man i det hele tatt skal kunne drive politikk etterpå. Det betyr altså at partiet ikke engang skiller mellom røde og svarte tall i et regnskap. Nå skal man ut i en kommunevalgkamp, og da får man notere seg det som Carl I. Hagen sier: «Vi har ikke noe engasjement overfor kommunene». Det tror jeg Fremskrittspartiet på. Det utsagnet skal man ta på alvor, og jeg håper at det også presenteres overfor kommunene i den forestående valgkampen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg hadde den ubestridte glede å delta i en TV-sendt politisk debatt i går kveld i TV 2s Holmgang. Der var Arbeiderpartiets leder Thorbjørn Jagland på krigsstien, og snakket om at etter ti års arbeiderpartistyrt satsing på skolen var det nå virkelig nødvendig med en ny satsing på skolen, fordi resultatene var så elendige. Han snakket om at barnehagekostnadene, prisene som foreldrene måtte betale, var blitt for høye, og han snakket om at det var nødvendig å styrke skolefritidsordningen. Dette er alle saker som hører under kommunene. Da vi spurte hvorledes han skulle ordne dette, var svaret at det var ved å styrke kommunenes økonomi. Det var det Arbeiderpartiet sto for, og det var det som ville løse problemene i år 2000. Det var tydelig at han satte i gang valgkampen. Men kommunenes økonomi for neste år er jo tema i dag. Hvor er Thorbjørn Jagland? Jeg ventet lenge med å tegne meg på talerlisten for å se om han dukket opp, jeg har jo sett ham her i huset. Han er ikke her i salen. Hvor er Thorbjørn Jagland? Dette burde være hoveddebatten for Arbeiderpartiet når vi går inn i kommunevalgkampen. Det er her vi skulle forvente Arbeiderpartiets forslag til styrking av kommuneøkonomien som virkelig skulle løse problemene i skolen, i skolefritidsordningen, i barnehagen og innen helse, som de skriver i sine merknader. Men det som glimrer med sitt fravær i Innst. S. nr. 220, er forslag fra Arbeiderpartiet – på samme måte som Thorbjørn Jagland glimrer med sitt fravær i stortingssalen når den viktigste saken i kommunevalgkampen er til drøftelse. Hvor er sammenhengen i det Thorbjørn Jagland og Arbeiderpartiet nå bedriver? Er det slik å forstå, som han prøvde å innbille det norske folk i går, at han skal styrke kommuneøkonomien med ½ pst.– unnskyld, han passet seg jo vel for å snakke om tall, for hadde han slått ut med hendene og sagt at Arbeiderpartiets styrking av kommunene med ½ pst. er det som skal løse alle problemer, hadde det norske folk trillet av stolen i latterkrampe. Og det skal løse alle problemer i norsk skole, i barnehagene og i den såkalte skolefritidsordningen. Jeg synes Arbeiderpartiet riktig burde skamme seg over å fremstille et budskap – i beste sendetid i fjernsynet – som de ikke har noen dekning for i forslag her i salen, når nettopp den saken som de sier skal løse alle problemer, er til behandling. Det er nå rammene for 2000 er til behandling.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Det må være en eller annen brist i logikken hos Arbeiderpartiet. Sylvia Brustad snakket om deres engasjement for å styrke skolen, og så vil hun bevilge mer penger til kommunene. Hun snakket om deres engasjement overfor barnehagene, og så vil hun bevilge mer penger til kommunene. Så snakket hun om deres engasjement for de eldre, og vil bevilge mer penger til kommunene. Erfaringene med kommunene er at de ikke bruker pengene på disse områdene når de får mer, men de ansetter flere byråkrater i rådhusene. Og så får de flere stillinger i sitt offentlige dirigeringsvesen, som gjør at når man søker om å få bygge eller utvide et eller annet på en tomt, så må man vente i seks måneder, for da kaster de seg over disse sakene for å gjøre mest mulig saksbehandling. Så spurte Sylvia Brustad om vårt engasjement overfor kommunene. Da kan jeg svare: Vi har ikke noe engasjement overfor kommunene. Vi bevilger pengene til skolen. Vi bevilger pengene til de tjenester vi ønsker å styrke, som sykehustjenester og eldreomsorgstjenester. Vi vil øremerke til de avgjørende tjenestene, for vår erfaring med kommunenes prioriteringer – og der vil jeg påberope meg Thorbjørn Jagland som vitne – er jo nettopp at de ikke bruker pengene på disse tingene. Hadde kommunene, som har fått styrket sin økonomi vesentlig, prioritert disse nødvendige tingene, hadde vi jo ikke hatt noen problemer. I skolene har man greid å innføre at dersom det er mer enn 18 elever i klassen, skal det være to lærere i hver eneste time. Hadde man hatt én, kunne lærerne hatt mye høyere lønn, og man kunne fått bedre skoletjenester. Man skulle stoppet L97, som ødelegger innholdet i norsk skole gjennom denne moderne såkalte pedagogikken. Det Thorbjørn Jagland glemte i går, var at jeg snakket om konkurranseutsetting i kommunesektoren, som jeg nevnte, som er en mulighet for kommunene til å produsere de samme tjenestene med bedre kvalitet og i større omfang for mindre penger, og det gjelder også eldreomsorgen, som Berit Brørby var inne på. Se til Danmark og Sverige, hvor moderne sosialdemokrater er i full gang med å bruke markedet og private tjenester for å få den stimulans som konkurranse medfører. Vi kan bare gå til disse landene, for ikke å snakke om Tony Blair i England, for å se hvorledes man gjør det etter den modellen vi har stått for lenge, som vi også vil ha inn i skolen. Det Arbeiderpartiet og Thorbjørn Jagland glemte å si, var at de ville plusse på budsjettene med 0,5 pst. Etter TV-programmet i går skulle en tro de ville plusse på budsjettene med 10 pst., men det er altså 0,5 pst., og det beskyldte Sylvia Brustad meg for ikke å opplyse. Jo, jeg sa det. Arbeiderpartiet ønsker å styrke kommunesektoren med 0,5 pst., og det beløpet skal altså løse alle problemene. Da får man i hvert fall øremerke pengene til de tjenestene man ønsker å styrke, og ikke la kommunepolitikerne bygge nye rådhus og investere i unødvendig forretningsvirksomhet.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Etter å ha hørt Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland, har jeg lyst til å slå fast at dersom Gerhard Schröder og Tony Blair hadde deltatt i denne debatten, hadde de stått på min side og ikke på Thorbjørn Jaglands. Da viser jeg til det siste skrift fra de to herrer, og det som nå er den tredje vei internasjonalt, hvor man nettopp satser på markedsløsninger og valgfrihet for brukerne. Til Tom Thoresen vil jeg si: Vi går langt lenger i demokrati enn det Arbeiderpartiet gjør. Vi vil overføre makt, myndighet og betydning til innbyggerne i kommunen, og det er mer demokratisk enn at det skal være byråkrater og politikere som bestemmer. Og la meg også si til Thorbjørn Jagland at jeg aldri har trukket tilbake noe jeg har sagt om Lakewood. Det er fullt mulig med omorganiseringer slik at det som det offentlige ønsker utført, bruker man private – i konkurranse med hverandre – til å utføre, men all kontrollmyndighet og styringsmyndighet forblir i kommunen.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Jeg skal ikke gå opp her og forsvare Arbeiderpartiet, men jeg bare registrerer at kommuneøkonomien hadde blitt fullstendig rasert med Fremskrittspartiets opplegg. Jeg er glad for at Sylvia Brustad sitter her, for da kan hun kanskje svare på en utfordring fra meg. SV har sammen med Arbeiderpartiet holdt oppe debatten om barnehagesatsinga, om hvor viktig den er for barna, og om hvor lite valgfrihet foreldrene har når det blir bråstopp i barnehageutbygginga og foreldrebetalinga øker mer enn noen gang. Sammen mener vi at barnehagen er den viktigste fellesarenaen for førskolebarn. Den er bra for barn, for her kan de få utvikle seg sammen med andre barn og flere voksne i et sosialt samspill. Barnehagene er spesielt viktige for de barna som ikke har trygge oppvekstvilkår, og det er den fellesarenaen der barn med etnisk minoritetsbakgrunn kan inkluderes i samfunnet. Det er vi enige om. For SV er det utrolig viktig at alle barn får den samme sjansen til å oppleve fellesskapet i en barnehage. Jeg har deltatt i flere debatter sammen med Arbeiderpartiet, og da har vi stått sammen om å si at skal alle ha den samme sjanse til en barnehageplass, må det være nok barnehageplasser, og prisen må være overkommelig. Det er det eneste som kan sikre foreldrene valgfrihet. Sammen har vi kritisert Regjeringa for manglende barnehagesatsing. Dersom målet om full barnehagedekning innen utgangen av år 2000 skal nås, trengs det 12 000 nye barnehageplasser i 1999, ikke 2 500, som stortingsflertallets mål er. Der er vi også enige. Vi er også enige om at foreldrebetalinga må ned. Men da er det begge partienes ansvar å synliggjøre hvordan målet kan nås gjennom økte tilskudd til barnehageutbygging og gjennom en bedring av kommuneøkonomien. For det er den dårlige kommuneøkonomien som gjør at flere kommuner øker foreldrebetalinga. I revidert nasjonalbudsjett foreslår SV økte midler til 10 000 ekstra barnehageplasser og en ordning hvor kommunene får ekstra tilskudd til de plassene de klarer å åpne innen 10. januar neste år, og vi legger inn en pott for å redusere barnehagesatsene. Samtidig styrker vi kommuneøkonomien gjennom frie midler. Jeg bladde derfor ivrig fram til Arbeiderpartiets forslag, for å se hva de innebar. Men jeg ble skuffet. Riktignok fant jeg midler til flere plasser, og det er bra. Men 100 mill. kr ekstra i frie midler til kommunene i barne- og familiepakka er en vits dersom målet er å få ned foreldrebetalinga og gjøre kommunene i stand til å ta sin del av barnehageutbygginga. SV har utfordret Arbeiderpartiet når det gjelder kommuneøkonomien i flere barnehagedebatter. Nå vil jeg spørre: Hva er det i Arbeiderpartiets opplegg som gjør det mulig å få ned barnehagesatsene? Vil det bli ei foreldrebetaling som er lav nok til å sikre valgfrihet, med Arbeiderpartiets opplegg?
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
For å fortsette der Carl I. Hagen slapp: Det er et paradoks og et tankekors at Arbeiderpartiet hele tiden snakker om at det som er avgjørende for en kommune, uansett hvor den ligger i Kongeriket Norge, er at det blir nok midler og ressurser til barnehageutbyggingen. Det er liksom hovedpoenget. Men hvilke løfter er det Arbeiderpartiet lokalt har gitt folk? Jeg har en fortid som kommunepolitiker, og det har vært enighet om at en skal satse på eldre, på omsorg og på trygghet. Når en da ser hvordan de enkelte politiske partiene prioriterer dette i praksis, må jeg si at Arbeiderpartiets innstilling her i dag ikke vitner om at de er noe bedre når det gjelder å følge opp løfter enn det de hevder at andre partier her i salen er. Poenget og hovedutfordringen for Kommune-Norge er nemlig å få politikere som vil prioritere, som tør å ta det viktigste først. Når en ser på mange av de folkevalgte rundt om i Kongeriket Norge, er kvaliteten uavhengig av hvilket parti det er, ikke god nok når det gjelder det å prioritere. Når en også ser på hvilken interesse politikerne har for å få inn midler fra det lokale miljøet som de skal representere, i tillegg til at en hele tiden maser om å få mer statlige overføringer, og en ser hva midlene brukes til, er det klart at vi trenger en revolusjon på dette området i Kommune-Norge. Politikerne tror de skal løse alle oppgaver, og det er ingen oppgave i dag som er for liten til at en folkevalgt politiker tar den på seg og skal løse den, mens primæroppgaver som helse og undervisning kommer i siste rekke. Men på ett område er politikerne dyktige, og det er når det gjelder nye muligheter til å skattlegge og få betaling fra innbyggerne i kommunen. Når det har gått så langt i Kommune-Norge at vi har politikere som i ramme alvor fremmer forslag om at folk etter å ha forlatt denne verden, etter å ha avgått ved døden, til og med skal betale husleie i opptil tre måneder for den omsorgsboligen de har bodd i, synes jeg det er grotesk, og det er skammelig overfor de velgerne som de i utgangspunktet har sagt at de skal prioritere. Og når kommunene i salderingen av sine budsjetter, fordi de ikke klarer å prioritere, innfører gravferdsavgift på den siste reis, da er et lavnivå nådd. Derfor trenger vi å få en revolusjon i Kommune-Norge, og vi trenger å kutte ned på det byråkratiet vi har – et byråkrati som jeg tror kunne betjent 40 millioner innbyggere, og ikke 4,3 millioner.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
At sosialdemokratiet ikke bare i Norge, men ellers i Europa har fått seg en medfart som ikke alle har tålt, i hvert fall ikke representanten Jagland, er åpenbart og synlig for alle. Jeg skal ikke strø salt i såret på dem, men konstaterer i hvert fall at vi i Fremskrittspartiet – i motsetning til Arbeiderpartiet – ser at vi får nye utfordringer i nasjonen, og vi er villig til å lytte og høre på folket vi skal tjene. Derfor vil vi ha mindre stat, vi vil ha mer lokaldemokrati og, ikke minst, vi vil ha et demokrati som legger vekt på enkeltindividenes valg og prioriteringer – og vi vil godta dem. Så til diskusjonen og debatten omkring Tony Blair og Schröder. Jeg må si at når det gjelder dette nye sosialdemokratiske programmet/manifestet som de har lagt fram, kan en i hvert fall lese i Dagsavisen mandag den 14. juni at det programmet faktisk ligger til høyre for Høyre. Og Hallvard Bakke, som har vært mangeårig stortingsrepresentant og også statsråd for Arbeiderpartiet, sier faktisk i sin kommentar – uten at jeg skal legge altfor mye vekt på hva denne Hallvard Bakke sier og skriver i Dagsavisen, men jeg tror han har et poeng – det er ikke sikkert Jan Petersen vil finne mye han er uenig i i det manifestet. Men det som er interessant, er det som står videre nedigjennom, og det vil jeg gjerne sitere: «Selv om dokumentet er nytt, lyder budskapet kjent. Blair og Schröder er skarpe i sin kritikk av den sosialdemokratiske samfunnsmodellen vi blant annet finner i de skandinaviske landene.» Det er jo stikk motsatt av det som representanten Jagland har påstått her i dag i sine innlegg! Det er en skarp kritikk av den nordiske modell og det vi har hatt i de nordiske landene. Det står videre her: «Det kunne ikke Carl I. Hagen gjort bedre » Det går på innholdet i det nye manifestet for hvordan en skal løse de utfordringene vi har. Det er helt klart at troen på mer skatt, troen på et større byråkrati og troen på at andre kan gjøre det bedre ved å ha en overordnet styring, der de skal styre folk fra vugge til grav, har slått feil. Det er åpenbart for alle og enhver at folket på dette området nå vil bli satt fri. Og den friheten skal vi i Fremskrittspartiet ta på oss å være med og gi det norske folk tilbake. Jeg konkluderer med at Thorbjørn Jagland nok en gang ikke er der han skal være i diskusjonene omkring det som er viktig. Og når det gjelder sitater og det representanten Jagland har brukt, må jeg si at det står ikke til troende.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Jeg synes det er visse sider ved Carl I. Hagens tenkning om stat og skole som kan få en til å tenke på Sovjetunionens gamle femårsplaner. Som kjent var det et system hvor en sentral myndighet ned til minste detalj bestemte hvordan det skulle være, og de ulike lokalsamfunn søkte å utføre det, dog med vekslende hell. Man gikk altså utenom det lokale demokrati og muligheten til den lokale tilpasning. For grunnskolen i Norge har vi bygd opp et temmelig unikt system som for det første hviler på at det er en enhetsskole, det skal være et likeverdig tilbud for hele landet, det har sentralt utarbeidede undervisningsplaner, og det har et lokaldemokrati som kan foreta lokale tilpasninger. Derfor tror jeg at den norske skole er blant de beste som er. Men det er store mangeloppgaver som må løses, selv etter en betydelig skolesatsing over lang tid. Det går på klima, det går på bygninger, og det går på å bygge skolen videre ut. Kommunene må ha ressurser til å løse dette, vi skal ha penger både til eldresatsingen og til satsingen i grunnskolen. Da må vi ikke risikere at det ene viktige området stjeler ressurser fra det andre viktige området. Hva er Fremskrittspartiets reelle svar på en slik utfordring, uten det litt paradoksale rop på mer stat og mindre lokaldemokrati? Jeg oppfatter det som et rop om konkurranseutsetting. Hva er konkurranseutsetting i skole? Hva er konkurranseutsetting i helsestell og i eldreomsorg? Skaper det flere og bedre lærere? Skaper det flere og bedre sykepleiere? Skaper det flere og bedre leger? Jeg tror man meget vel kan risikere at hvis konkurranseutsetting er svaret på disse utfordringene, så er det å ta den samme ressursen fra ett sted til et annet – hvis man ikke møter utfordringen med mer utdanning, med mer midler til å møte utfordringene, ikke ved et ideologisk svar om konkurranseutsetting. Det er jo ikke slik at en, to eller tre privatskoler truer grunnskolen i Norge. Men det er slik at et system med privatskoler i Norge kan ta så mange ressurser – og ikke bare penger – fra det offentlige skoleverk at folk flest får et dårligere tilbud.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Jeg beklager høydeforskjellen, hr. president! Det er i hvert fall visse nyanser mellom Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder konkurranseutsetting på f.eks. skoleområdet. Siv Jensen er redd for en skole hvor det går individer inn den ene enden og det kommer sosialdemokrater ut den andre, mens Jan Petersen mener at en konkurranseutsetting av skolen vil få den offentlige skole til å skjerpe seg. Jeg tror at den offentlige skole skjerper seg hele tiden. Jeg tror at lærere, foreldre, skoleadministratorer og lokalpolitikere hele tiden skjerper seg for å strekke den skinnfellen som er der, for å skape en så god skole som mulig. Men av og til strekker den ikke til, av og til møter skolen nye problemer som skolen må ha nye løsninger for å komme ut av. Konkurranseutsetting vil muligens føre til at noen av de ressursene, heriblant lærerne, som eksisterer i den offentlige skole i dag, vil bli flyttet over i andre skoleslag, f.eks. privatskoler. Men vil det totalt sett skape en bedre skole? Eller er det behovet for å pusse opp skolebygningene, for å gi lærerne etterutdanning, for å bedre hele lærerutdanningen, som vil skape en bedre skole? Ja, om det får enhver tro hva enhver vil tro, men jeg tror mitt om det. Fordi dette er en debatt om kommuneøkonomi, er det selvfølgelig av vesentlig interesse hvordan kommunene skal kunne løse det som er kommunenes sentrale oppgaver. Ett av svarene som foreligger her, er altså at det skal kommunene ikke gjøre – det skal private gjøre – det skal staten gjøre. Jeg er ikke sikker på at det er en farbar vei. En av årsakene er at eldre mennesker som trenger omsorg, og unge mennesker som trenger utdanning, trenger det i et lokalsamfunn hvor lokalsamfunnet kan bygges opp om hverandre og med hverandre. Ønsker vi en skole hvor unge mennesker av ulik legning, av ulik religiøs oppfatning, fra ulike hjemmemiljøer og ulike sosiale lag skal gå sammen, på den samme plassen, møtes og lære av hverandre? Eller ønsker vi en segregasjon, hvor de går på hver sine lokaler og øker avstanden mellom seg. Heller ikke der er jeg i tvil om hva jeg mener.
Sigmund Kroslid (Kristelig Folkeparti), 1999-06-16:
Etter å ha hørt innleggene fra henholdsvis representanten Hagen og representanten Kleppe, er det for en ordfører som er inne i Stortinget som vararepresentant, en virkelighetsbeskrivelse som jeg vanskelig kan kjenne meg igjen i. Det hevdes at hvis man får flere penger til kommunene, kan man ansette flere byråkrater, bygge nye rådhus og drive med unødvendig forretningsvirksomhet. Hvis verden er slik, så er den iallfall ikke slik i det Kommune-Norge som jeg kjenner. Jeg tror noen kanskje burde ha en åstedsbefaring for å finne ut hvordan dette systemet egentlig er. Når så representanten Kleppe i tillegg tillater seg å si at politikere ikke ønsker å prioritere på lokalplan, og videre trekker i tvil kvaliteten på de folkevalgte på lokalplan, er det kanskje et spørsmål om Stortinget burde sette visse kvalitetskriterier på folkevalgte til de kommunalt valgte oppgavene, og så får vi se hvordan det blir seende ut. Jeg tror ikke det vil lykkes særlig godt. Så synes det som om konkurranseutsetting er det eneste saliggjørende i denne sammenheng. Jeg vil minne representantene om at private firmaer har som hovedoppgave å tjene penger, og hvis kommunal virksomhet drives på en god og skikkelig måte, vil de ofte kunne konkurrere med privat virksomhet. En annen sak som jeg har lyst til å minne Stortinget om og meg selv også, er at et av de store problemene som vi har i Kommune-Norge i dag, er at en rekke vedtak som gjøres, koster penger, og at alt som følger med, ikke nødvendigvis følges av like store pengebeløp. En rekke av de reformer vi har opplevd den senere tid, har ikke blitt betalt fullt ut. Jeg har lyst til å vise til min egen rådmann, som sa at Flekkefjord kommune ikke lenger har råd til den vekst vi blir påført fra sentralt hold. Poenget er at skal man få et lokalt demokrati som fungerer, tror jeg det er viktig, slik som det er understreket i merknadene, at man får mindre øremerking, slik at man virkelig er i stand til å drive politikk også på lokalplan. Jeg tror Stortinget gjør vel i å følge dette opp.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Det er interessant at representanten Hagen har blitt så oppbrakt av et program på TV i går. Nå forsøker han seg igjen som ekspert på hvordan kommunene skal drives. Har Hagen glemt valgkampen i 1997, da han måtte trekke tilbake hele sitt partiprogram? Har han glemt at han kom med den berømmelige sammenligningen mellom Lakewood i USA og Drammen kommune, hvor han mente Drammen kommune kunne drives med 20-30 ansatte, men glemte forskjellen på Lakewood og Drammen? Det ble åpenbart for hele det norske folk, slik at han måtte trekke tilbake både det og hele sitt partiprogram. Nå prøver han seg altså igjen. Det skal bli interessant å se hva han denne gangen må trekke tilbake. Nå sier Hagen at det ikke er penger til kommunene som trengs. Det er i alle fall åpenbart at bortfall av inntekter til kommunene har ført til at barnehagesatsene fyker i været, og at betaling for skolefritidsordningen øker betraktelig. Fremskrittspartiet har stemt for minus 130 mill. kr til skolefritidsordningen, og Fremskrittspartiet har stemt for minus i driftstilskuddet til barnehager. Det er nettopp dette som nå fører til at prisene øker. I Ski kommune har betalingen for skolefritidsordningen økt med 11,5 pst. hittil i år, og det foreligger nå et nytt forslag om å øke den ytterligere, slik at betaling for en plass i skolefritidsordningen vil øke med 450 kr i året og komme opp i – så vidt jeg husker – 1170 kr i måneden. Det er nettopp som en følge av at det har blitt mindre inntekter til kommunene. Det nytter ikke å prate seg bort fra det, og det nytter heller ikke å prate seg bort fra at Fremskrittspartiet var med på å skyve på den eldreplanen som hele Stortinget var med på å vedta, men man måtte komme tilbake og legge mer penger inn i den, fordi man så at man ikke kunne gjennomføre det på den måten. Når Hagen skulle forsvare det han var med på først, minnet han mest av alt om en byråkrat som skulle forsøke å forsvare det umulige. Men etter hvert kom han på bedre tanker og bevilget mer til eldreomsorgen, nettopp for at man skulle gjennomføre det Stortinget hadde vedtatt. Jeg har bare lyst til å si: Arbeiderpartiet ønsker ikke en delt skole her i landet. Vi har behov for en sterk offentlig skole, der alle barn kan gå i samme klasserom og være i samme skolegård. Det skaper fellesskap. Det har vi behov for mer enn noen sinne, ikke en delt skole – en privat og en offentlig.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Til henvisningen som Hagen nå gjorde til den tredje vei: I den boken som ble skrevet, og som danner grunnlaget for den tredje vei, står det i forordet at Arbeiderpartiet i Norge var ute ti år tidligere enn de andre partiene som nå har gått inn på den tredje vei. De fleste av de ideene som gjelder den tredje vei, har altså Arbeiderpartiet tatt opp for ti år siden. Hagen kan selv lese den boken. Det er merkelig at Hagen tør komme fram med Lakewood igjen, for dette kom jo fram under valgkampen i 1997. Da sa Hagen at Lakewood var hans favorittkommune. Den ligger i Los Angeles. Han sa at den kommunen drives med bare åtte personer, og det samme kan Drammen kommune gjøre. Det ble sagt i valgkampen i 1997, men det var ikke 20-30 personer, som jeg sa i mitt første innlegg – jeg må rette det – det var åtte personer Hagen sa Drammen kommune kunne drives med. Men det han ikke hadde undersøkt, var at Lakewood ikke har ansvaret for skoler, barnehager, sosial- og helsetjenester og sykehjem. På tross av dette har ikke Lakewood åtte ansatte, men 164 ansatte, og hvis Hagen hadde lest på Internett, hadde han sett der at Lakewood ønsker seg flere ansatte, men at de ikke kan få det fordi de ikke har skatteinntekter nok. Og det er ikke fordi det ikke er skatteinntekter å hente, for dette er en rik forstad til Los Angeles, det er fordi de rike ikke vil betale skatt – kanskje de har en Hagen som har propagandert for det i altfor mange år! Jeg må si det er oppsiktsvekkende at Hagen tør komme med Lakewood en gang til og mene at norske kommuner kan drives etter det prinsippet. Da får vi ikke et velferdssamfunn verken i norsk, skandinavisk eller europeisk forstand, og heller ikke i den forstand som Bill Clinton snakker om det, og som er den tredje vei i USA. Det snakkes om konkurranse i eldreomsorgen, og det er litt merkelig at man ikke snakker enda mer om det – ja, det er jo blitt snakket om det når det gjelder skolesektoren, men hvorfor reklamerer ikke Fremskrittspartiet for sitt eget program? Det som ble vedtatt på landsmøtet, var at man ønsker at man skal ha et privat skolevesen. Da vil vi få en delt skole i dette landet, noen vil gå på privat skole, og det er helst de som kan kjøpe seg fram, andre vil gå i den offentlige skolen, som etter dette vil bli dårligere og dårligere. Jeg håper at flertallet i denne sal ønsker en sterk, offentlig skole der alle barn kan gå sammen. Det er en verdi i seg selv i et samfunn preget av mangfold. Mangfold betyr ikke at vi skal splitte oss opp etter religion, etniske grupper, holdninger eller meninger i dette samfunnet.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Jeg er skeptisk til dem som har ideologiske fyrtårn, slik som f.eks. maoistene hadde. Men de visste i hvert fall hva den ideologiske fører mente om saker og ting. Nå har Fremskrittspartiet fått Lakewood som sitt ideologiske fyrtårn, men de setter seg ikke inn i hva Lakewood er. Siv Jensen kom med nye feilaktige opplysninger om Lakewood. Vi skal komme tilbake til dette. Ellers ble det sagt at vi har så få privatskoler – hva er problemet? Men det øker på. Det er det som er situasjonen nå. Og hvis det er slik at privatskoler er så gunstig, hvorfor sier man da ikke at man skal ha flest mulig av dem? I stedet sier man at det er så få at det er ikke noe problem. Så her er det surr i argumentasjonen. Hvis penger ikke betyr noe for Fremskrittspartiet, hvorfor er man da med på å bevilge mer penger? Man skryter av at man bevilger penger på den ene siden, og så sier man at penger ikke betyr noe. Saken er den at Fremskrittspartiet var med på en lang rekke nedskjæringer som var ugunstige. Så har man sett at det ikke går, og så er man med på å bevilge mer penger. Det beviser at penger er viktig for å få til ting.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg må si at dette har vært en ganske underlig debatt. Representanten Jagland viser til at det er Stortingets, Fremskrittspartiets og Høyres feil at prisøkningene i barnehagene og skolefritidsordningen skjer. Dette er en følge av kommunepolitikernes prioriteringer. Det er der man legger inn den biten. Og når det gjelder kommunenes prioriteringer, vil jeg ta et enkelt eksempel fra min egen hjemkommune, Ålesund. Ålesund har ingen god eldreomsorg, og man har heller ingen god skole. Men kanskje til representanten Jaglands store overraskelse kan jeg fortelle at kommunen eier aksjer i kraftselskap for 1,8-2 milliarder kr. Her har man mye å hente ved å se på andre løsninger. Debatten bærer også preg av at et flertall i denne salen – i hvert fall Arbeiderpartiet og SV – er livredd for det private og ikke minst brukeren. Jeg tror at hvis brukeren kommer mer i sentrum, får vi en bedre skole, fordi vi da også stiller større krav til skolen og skolens innhold. La det bli slik at pengene følger brukeren, altså eleven. La dem ikke gå via byråkratene i kommunen. Jeg må bare si, ut fra erfaringer fra eget fylke og hjemkommune: Pengene har en tendens til å finne uante veier når de skal fordeles via det offentlige.
Jan Petersen (Høyre), 1999-06-16:
Jeg skal ha presidentens forsiktige anmodning i bakhodet når jeg nå sier noe, men jeg har behov for – på tross av at dette har dradd ut – å si noen få ord til Djupedal og Tom Thoresen. Når det gjelder Djupedal, vil jeg minne ham om at Høyre har benyttet revidert nasjonalbudsjett i år til å markere en satsing på skolen, fordi vi mener at skole og utdannelse er nøkkelen til at Norge skal kunne håndtere både kortsiktige og langsiktige utfordringer. Det Djupedal oppfattet som et kutt i budsjettet, må bero på en misforståelse. Det som er poenget, er at departementet har opplyst om ubrukte midler i forbindelse med 6-åringsreformen, som det ikke er søkt om. Det er de pengene han omtalte. Men Djupedal vet utmerket godt at Høyre i dette budsjettforslaget legger inn forslag bl.a. om satsing når det gjelder etter- og videreutdanning av lærere. Og jeg må si at er det noe som virkelig er nøkkelen i arbeidet for å få en bedre skole, er det nettopp å få gjenreist respekten for lærerrollen, hevet lærernes status og også gi større armslag og slagvidde for læreren i den aktuelle skolesituasjonen. Det interessante med Arbeiderpartiets opplegg er nettopp at de nå åpenbart velger kampen mot mangfoldet som selve profilen i valgkampen. Det er forunderlig. Det er viktig, etter mitt skjønn, heller å skape mer valgfrihet og mangfold enn mindre, for sammen med viktige faktorer som lærerrollen, som at bygningene skal være i orden, som kvalitet og individuelt tilpasset undervisning, som karakterer, er det viktige elementer for å nå frem. Og når Tom Thoresen spør om konkurransetenkning gir bedre lærere, er svaret ja. Det gjør det. Det gir for det første en bedre skole, fordi skolen blir utfordret, og foreldrene og elevene svarer på en for dårlig offentlig skole nettopp ved å velge de private alternativene. Da må den offentlige skole skjerpe seg. Men det er også viktig fordi de private supplementene vil kunne gi en dynamikk når det gjelder lønnsutvikling for lærerne. Jeg synes vi nå skal slutte å snakke om lærerutfordringen uten å snakke om det aller mest sentrale, nemlig at selve lønnsstrukturen, lærerlønningene, gjør at altfor få søker seg dit, og altfor mange forsvinner ut av yrket. Derfor må det gjøres noe med den faktoren. Og det er nettopp konkurransen fra de private supplementene som kan – akkurat som i helsevesenet – være med på å gi en viss dynamikk. Det er en dynamikk som vil føre flere til læreryrket, få flere til å bli der, og derfor er dette en viktig faktor nettopp for å heve kvaliteten i norsk skole.
Jan Petersen (Høyre), 1999-06-16:
På tross av at Stortinget nå er i ferd med å bevise at perpetuum mobile virkelig fins, skal jeg ta ordet fordi jeg har tre poenger. Mitt ene dreier seg om «den tredje vei»; jeg kan ikke la være å gå inn på den. Jeg må innrømme at jeg ofte har undret meg på hva «den tredje vei» egentlig betyr. Jeg skjønner ikke at noen tør å assosiere seg med den, for det det i virkeligheten er, er jo ikke et opplegg for hva man skal til, men et opplegg for å fjerne seg fra en del av de sosialdemokratiske misforståelser som så altfor lenge har hengt ved sosialdemokratiske partier. Derfor er det på mange måter et forsøk på å lage en overbygning over det å bli Høyre-politiker uten å ville innrømme det. Det er «den tredje vei». Jeg så i Herald Tribune for vel et halvår siden en definisjon på «den tredje vei» som egentlig var ganske presis, så vidt jeg kan bedømme det – der ble den betegnet som opportunisme med et menneskelig ansikt. Så to ord om kommuneøkonomien. Jeg har lyst til å si at i kommuneøkonomidebatter begås alltid den samme feilen, nemlig å snakke om hvor mye penger en skal få fra staten. Men vi vet hva som virkelig har presset kommuneøkonomien i det siste, det er nettopp det lønnsoppgjøret vi fikk i fjor, som gikk helt av sporet, og da fikk vi også en renteutvikling som også har gått av sporet. Det er disse to faktorer som Høyres økonomiske politikk nettopp har adressert, og som – det må jeg også si – har vært med på å tvinge Regjeringen i riktig retning, ja så til de grader at Regjeringen åpenbart vil ta hele æren av den økonomiske forbedringen. Og så litt til selve skolespørsmålet. Jeg synes det er ytterst interessant at Arbeiderpartiet virkelig gjør kampen mot mangfoldet til den ideologiske hovedsaken foran denne valgkampen. Det bærer bud om at skolespørsmålene kommer dit de skal være, nemlig helt i sentrum for denne valgkampen. Og jeg tror at det Arbeiderpartiet her gjør, det er ikke engang å benytte «den tredje vei» som skalkeskjul for å komme seg mot Høyre, men det faller tilbake til gamle sosialdemokratiske oppfatninger som tiden har løpt forbi. Jeg registrerer med stor interesse at Tom Thoresen ikke engang gjorde et forsøk på å argumentere mot meg når det gjaldt at konkurranse faktisk vil kunne være med på å skaffe bedre lærere gjennom et visst press i lønnssystemet, som jeg tror må være nøkkelen for å få til noe. Men problemet med Tom Thoresens resonnement er jo at han oppfatter lærere som en slags gitt ressurs, og det er jo der problemet ligger. Problemet er at vi nå har for få lærere, vi har for få som blir der, og vi har for få gode som blir der. Vi er derfor nødt til å gjøre noe helt alvorlig for å få bedre og flere lærere tilbake i skolen. Da må vi angripe det helt sentrale, og jeg tror at i likhet med det private supplement i helsevesenet vil en privat utfordring i skoleverket også virke positivt, og da til glede for det samlede undervisningssystem, både det offentlige og det private.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Vi fra energi- og miljøkomiteen kom hit ved ettiden for å starte debatten om kraftregimet, og har sittet i to timer og opplevd en generalprøve på kommunevalgkampen, og etter hvert måtte vi også delta, for vi skal delta i kommunevalgkamp vi også. Det har vært en interessant generalprøve, bl.a. fordi flere har prøvd å få inn litt ideologiske overtoner og sagt at Arbeiderpartiet ikke har forstått noe av hva «den tredje vei» er. Det er riktig at «den tredje vei» kan defineres på mange ulike måter. Men det er også riktig det Thorbjørn Jagland sa tidligere, at i den boken som har dannet grunnlaget for relanseringen av det begrepet i Storbritannia – boken til Anthony Giddens – er det en omtale og henvisning til Det norske Arbeiderparti som et parti som har gjennomført veldig mange av disse moderniseringer, nyorienteringer, i forhold til virkemiddelbruken, men ikke i forhold til verdier og mål som Giddens anbefaler at det britiske sosialdemokratiet bør gjøre, og i noen grad har gjort. Vi har aldri vært i de problemene det britiske sosialdemokratiet var i, og derfor har vi heller ikke behov for den samme type endring som de har vært igjennom. Så her er det altså slik at i den grad man skal være opptatt av ideologiske spørsmål, har vi bidratt til en del av den loftsryddingen, den gjennomførte vi tidligere på 1980-tallet. Så er det mange som lover mer til mange gode velferdsformål, og det vil vi høre gjennom hele valgkampen. Og da er det to ting som kan være greit å sjekke etter. Det ene er at i det kappløpet om hvem som har mest penger til barnehage, skolefritidsordninger og skoler og andre gode formål, er det et spørsmål om hvem som er i stand til å skaffe de pengene. Og når Fremskrittspartiet nå kaster seg på og ikke bare lover mer til eldre og helse, men også nå lover mer til barnehager, er det altså slik at Fremskrittspartiet i sitt program foreslår å kutte dramatisk i statens inntekter. De foreslår å fjerne all statsskatt, de foreslår å redusere en lang rekke avgifter, og de foreslår å redusere all skatt på formue og eiendom. Der forsvinner titalls av milliarder kroner, og da blir det uansett mindre penger til velferdsformål. Det tror jeg vi greide å påvise i forrige valgkamp, og det skal vi også påvise i denne valgkampen. Den andre testen man bør se etter, er ikke bare hvor man har tenkt å skaffe pengene fra, men hva som har vært praksis: hva man faktisk har stemt for, ikke bare hva man har sagt i debatter og i partiprogrammer. Og der er det faktiske forhold det at etter at vi i mange år har hatt en sterk utbygging av barnehager, har vi nå, slik Sylvia Brustad påpekte, hatt en bråstans i barnehageutbyggingen, fra et gjennomsnitt på over 12 000, i 1997 over 16 000, ned på 3 500 og måltallet er nå 2 500. Det er et praktisk bevis på en nedtrapping, slik vi også ser det i skolefritidsordningen, der man med Fremskrittspartiets, Høyres og sentrumspartienes stemmer kuttet 25 pst. i de statlige bevilgningene til skolefritidsordningen. Det er det som teller i den praktiske politikken.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Først til Vidar Kleppe: Thorbjørn Jagland har sitert helt korrekt fra boken til Anthony Giddens om den tredje vei. Så har det vært mange andre friske innlegg fra Fremskrittspartiet om velferd, og jeg vil bare kommentere dem kort. Det ene var Lodve Solholm som forklarte oss at han hadde vært etatssjef med ansvar for oppvekst, barnehager og skole da Thorbjørn Jagland var statsminister og jeg var finansminister. Det var en gripende historie fra virkeligheten, hvor vanskelig og trist det var med nedskjæringer og smale budsjetter. Vel – det var altså i 1997. Det var det året vi bygde 16 500 nye barnehageplasser. Det var rekord i barnehageutbygging. Det er mulig det var ille i hans kommune, men det har åpenbart noe mer med etaten enn med den totale rammen å gjøre, i den forstand at andre kommuner greide å bygge mange barnehager det året, og noe sånt som seks-sju ganger flere barnehager enn det man bygger i 1999, da Fremskrittspartiet har vært med på å legge de økonomiske rammene for barnehageutbyggingen. Skole – vel, det var omtrent på den tiden vi gjennomførte en omfattende skolereform og utvidet grunnskolen til 10 år med skolestart for seksåringer. Det var noe vi også bevilget mye penger til, og vi fikk på plass denne store skolereformen rundt den tiden. Så kom representanten Sandberg opp og bidrog med å fortelle at Fremskrittspartiet egentlig er veldig for barnehager og vil bruke penger på barnehager, at de faktisk er mer for barnehager enn Arbeiderpartiet. Det Fremskrittspartiet er for, er ikke barnehager, men kontantstøtte. Og de vil bruke pengene som i dag brukes på barnehager, til å finansiere mer penger til kontantstøtte. Det står i partiprogrammet deres på side 29: «Fremskrittspartiet vil gi foreldrene større valgfrihet ved å fjerne subsidiene til barnehagene.» Og da må Fremskrittspartiet slutte å si at de er mer for statsstøttede barnehager enn Arbeiderpartiet. De er mot det, hvis man skal stole på programmet, men det er det altså ikke alltid like åpenbart at man skal gjøre. Det er en ærlig sak av Fremskrittspartiet å si at de er mot statsstøttede barnehager og for kontantstøtte, men da må de vedkjenne seg det i stedet for å likne på noen middels kommunepolitikere som er for alle utgifter lokalt, men mot de samme utgiftene sentralt. Så var det Siv Jensen som sa dette med prioriteringer. Vel, vi konstaterer bare at i det budsjettet Fremskrittspartiet har stemt for og sikret flertall for i dette Stortinget, for 1999, er det en svakere budsjettbalanse, mindre ansvarlig finanspolitikk, og det brukes mer penger enn etter det budsjettet Arbeiderpartiet stemte for. Likevel har Arbeiderpartiet funnet plass til mer penger til skole, barnehager og eldreomsorg enn det Fremskrittspartiet fant plass til i det budsjettet de faktisk stemte for. Og igjen – det er praksis som teller, ikke hva man sier.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg vil henlede oppmerksomheten på at representanten Jagland hevdet at Fremskrittspartiet ønsker et privat skolevesen hvor alle kan kjøpe seg frem. Dette er ikke korrekt, hvilket jeg skal gå inn på senere. Representanten Thoresen hadde flere refleksjoner om hvilket lokalsamfunn han ønsket, og hvilken skole han foretrakk. Jo takk, den er ganske lik den svenske enhetsskolen, som av svært mange hevdes å være i raskt forfall, den detter fra hverandre. Dette ønsker ikke Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet ønsker en levende skole, en skole med utviklingsmuligheter, ut fra brukernes behov. Vi ønsker – som representanten Grete Knudsen er fullstendig klar over at vi er enige om – at den likeverdige opplæringen skal bli gitt til alle barn i Norge uavhengig av foreldrenes økonomi, bosted osv. Dette var faktisk komiteen helt enig om da vi la fram innstillingen til meldingen vi diskuterte for noen dager siden. Fremskrittspartiet erkjenner at lærerne er den absolutt viktigste ressurs for å få nettopp denne skolen. Og det betyr at lærernes generelle status, muligheter i arbeidsmarkedet og lønn må ivaretas på en bedre måte enn i dag. Om disse lærerne er ansatt i offentlige skoler eller private skoler, er egentlig helt uinteressant, fordi lærerne er et mangfold i seg selv, og de skal ivareta et mangfoldig skolemiljø til gode for 550 000 elever som er samlet i det som kalles den norske grunnskolen av i dag. Og dette er ikke verken en gjennomsnittsmasse eller en enhetlig masse, det er 550 000 forskjellige individer som skal utvikles. Og vi i Fremskrittspartiet mener at dette utmerket godt kan gjøres innenfor et stort og bredt spekter av skoletilbud bestående av både gode offentlige enhetsskoler og et mangfold av private skoletilbud. Men – og det må være klart – disse må sidestilles. Det må ikke, som i dag, gjøres en klar diskriminerende forskjell på de private skolene som av en eller annen merkelig grunn får lov til å etablere seg, i forhold til alle dem som skulle ønske at de nettopp kunne bli etablert. Så la det være klart: Innenfor skole ønsker Fremskrittspartiet likeverd basert på mangfold – som ikke betyr likhet.
Børge Brende (Høyre), 1999-06-16:
Statsråd Enoksen begikk jo den bragd i ett og samme innlegg å være både tilhenger av og motstander av høyere og mer differensierte lærerlønninger. Det er vel det man kan karakterisere som typisk sentrumspolitikk. Det er sagt mye spesielt i denne debatten, men noe av det mer eiendommelige var det representanten Tom Thoresen som stod for, da han karakteriserte det at man åpnet for mangfold i skoleverket, som segregering. Det at foreldre gis rett til å velge skole for sine barn, kan altså åpne for segregering. Det han da egentlig karakteriserer, er det systemet som man i flere år har hatt i Danmark og i Sverige. I Sverige åpnet regjeringen Bildt for at foreldre og barn kunne velge skole selv, og det er ikke reversert på noen fundamental måte av den sosialdemokratiske regjeringen som overtok. Hva har skjedd etter at man åpnet for fritt skolevalg i Sverige? Bare 10 pst. velger en annen skole, men 100 pst. av skolene skjerper seg, og derfor har man også valgt ikke å reversere denne reformen. Situasjonen i dag er at skolen føler at de har elevene til odel og eie, og man har ikke valgfrihet. I Sverige må skolen bevise at den er god nok til å fortjene at elevene velger den skolen. Det er et system som jeg tror vi også skal gå inn på i Norge. Men noe av det mest hule som har skjedd i debatten, er Fremskrittspartiets voldsomme rop om en bedre skole, men uten å ha noen som helst ressurser til å gjennomføre sine pene ord. I sitt alternative budsjett i fjor høst kuttet Fremskrittspartiet nærmere 1 milliard kr til utdanning, samtidig som de sier at de skal styrke innholdet. Det er oppsiktsvekkende, og det skal bli interessant når valgkampen nærmer seg, å få litt nærmere greie på hvordan man har tenkt å oppnå dette gjennom den type budsjetter.