Peter Angelsen (Senterpartiet), 1999-06-17:
La meg starte med å understreke en ting som ikke har kommet fram i debatten, nemlig at den avtalen som her er inngått, ikke alene er en bilateral avtale mellom Norge og Island, men en trilateral avtale. Vi har to parter på den ene siden, Norge og Russland i lag, som har en felles forvaltning av torsken, og som nødvendigvis må komme til enighet om hvilke standpunkt som skal inntas i forhandlingene med Island. La meg ut fra det utgangspunktet bare slå fast at fiskeriavtalen mellom Norge, Russland og Island i Barentshavet bringer det islandske fisket etter torsk og annen bunnfisk under kontroll innenfor de årlige kvoter og reguleringer som er fastsatt i fiskeriavtalen mellom Norge og Russland. Derfor er denne avtalen fiskeripolitisk og forvaltningsmessig viktig. Folkerettslig har det vært og er det umulig for Norge, eller Russland for den saks skyld, å hindre fiske i Smutthullet eller andre områder utenfor 200-milssonen når det ikke er etablert regionale forvaltningsregimer som dekker slike internasjonale farvann. Det er viktig å være oppmerksom på at når det fra kritikere av avtalen er pekt på at en heller skulle valgt en løsning gjennom Den nordøst-atlantiske fiskerikommisjon, NEAFC, så gjelder slike forvaltningsregimer kun for de land som godkjenner dem. Blant annet derfor har Russland og Norge funnet det som en bedre løsning å inngå en direkte avtale med Island, som har vært den dominerende aktøren i Smutthull-fisket. Dette er som kjent også i tråd med FN-avtalen om fiske på det åpne hav. Med denne avtalen er fisket i Barentshavet regulert gjennom avtaler med de største og viktigste fiskerinasjonene i Nordøst-Atlanteren, og den innebærer således en styrking av det regimet for en bærekraftig forvaltning av fiskebestandene i Barentshavet som Norge og Russland har opprettet. Bærekraftig ressursutnyttelse har vært og er det dominerende hensynet i alle forvaltningstiltak i Barentshavet, som i alle områder og for alle arter hvor Norge har forvaltningsansvar. Derfor har vi fremforhandlet en avtale som bringer fisket etter torsk og andre regulerte arter i Barentshavet under bedre kontroll, og bifangst er ivaretatt når det gjelder rekefiske, slik utenriksministeren sa. Representanten Bastesens påstand om 30 pst. bifangst er ikke korrekt. Det som går fram av avtalen, er at Island kan få inntil 30 pst. bifangst etter de reguleringsbestemmelser som Norge fastsetter, og det vil være likt for islandske og norske trålfartøyer på det området. Det pekes på at avtalen er ubalansert, at Island har fått mer fisk enn de har gitt tilbake. Det er riktig isolert sett, men her er det viktig å ta med i vurderingen at avtalen ikke bare dreier seg om kvotebytte. Gjennom avtalen har Island frasagt seg sin folkerettslige adgang til å fiske torsk utenfor 200 nautiske mil, til å fiske etter torsk i Svalbardsonen og til å fiske etter lodde i hele Barentshavet. I tillegg suspenderes avtalen hvis totalkvoten på norsk-arktisk torsk i Barentshavet settes under 350 000 tonn. Dette er elementer som ikke finnes i de øvrige fiskeriavtaler vi har inngått som gir tredjeland fiskemuligheter i Barentshavet. Og viktig i denne rekken: Island har akseptert det norsk-russiske forvaltningsregimet som kompetent forvaltningsorgan for hele Barentshavet, slik utenriksministeren nevnte i sitt innlegg. Islandske fartøyers rekefiske i internasjonalt farvann i Barentshavet er trukket fram som et eksempel på at Smutthull-avtalen ikke har løst noen problemer; det har Norges Fiskarlag først og fremst brukt som et argument mot avtalen, og det kommer fram i debatten her. Rekebestanden i Barentshavet er ikke kvoteregulert. Det er heller ikke inngått felles forvaltningsregime for regulering av rekefiske mellom Norge og Russland. Det sier seg sjøl at da kan ikke Norge, eller noen andre land, hevde reguleringer i internasjonalt farvann. Å kreve drøftinger med land som fisker på en uregulert bestand i internasjonalt farvann, vil jo være helt meningsløst, og det er uforståelig for meg at dette er lansert som et forslag. Smutthull-avtalen har imidlertid gjort det mulig for Norge å be Island innføre ristpåbud i rekefisket for å unngå fangst av ungtorsk. Dette ble innført i det islandske forskriftsverket umiddelbart etter at det var tatt opp fra norsk side. Dette viser jo at gjennom Smutthull-avtalen har Island akseptert våre beskyttelsestiltak som skal forhindre innblanding av bifangst og yngel av fisk ved tråling etter reker i internasjonalt farvann, og i fiske på en uregulert art. Gjennom avtalen forplikter også Island seg til å innføre landingsnekt for fartøy som fisker uregulert. Dette gir som konsekvens at islandskeide fartøy under bekvemmelighetsflagg ikke kan lande fisk fra Barentshavet i Island, også dette i motsetning til forholdet før Smutthull-avtalen ble inngått. Det har hele tiden vært en felles forståelse mellom partene at de kvoter som ble tildelt i medhold av avtalen, skulle være reell fisk som kunne utnyttes av landenes fiskeflåte. I tråd med dette har Island benyttet dispensasjonsmuligheten i sin lovgivning for å tillate frysing av fisk om bord fra det norske linefisket. Da jeg møtte den islandske fiskeriministeren mandag, ble spørsmålet tatt opp og avklart på stedet. Og det viser egentlig den vilje som ligger til grunn for å gjennomføre alle intensjonene i avtalen også fra Islands side. Jeg kan også nevne at selv om dette i år ikke har vært en stor sak, så tillot islandske myndigheter umiddelbart etter at avtalen var ferdigforhandlet, at norske selfangere igjen kan gå inn i islandsk økonomisk sone hvis isforholdene tilsier det. Jeg kan også tilføye at på mandag ble det enighet mellom den islandske fiskeriministeren og undertegnede om at Norge og Island skulle gå nærmere inn og se på hvordan vi kan utvikle et samarbeid når det gjelder sjøpattedyr, ikke minst når det gjelder fangst av sel i Vestisen, som vi driver i Jan Mayen-sonen, men vi har behov for å ha en større fleksibilitet også inne i islandsk sone. Det er derfor min klare oppfatning at når man skal vurdere de fiskerimessige sider ved avtalen, kan man ikke isolert betrakte det kvotebyttet som framkommer i protokollen. Disse direkte og indirekte effekter som sikrer en bedre ressursforvaltning i Barentshavet, noe som på sikt vil gi høyere kvoter til alle, er viktige elementer som sikrer en langsiktig bærekraftig forvaltning av ressursene i Barentshavet, noe som har stor betydning for norsk fiskerinæring og store deler av kysten. Smutthull-avtalen gir oss grunnlag for å utnytte dette til beste for norske fiskerier. Med Smutthull-avtalen har Norge, Russland og Island vist ansvar for å finne løsninger på en konflikt som var i ferd med å undergrave det etablerte forvaltningsregimet i Barentshavet, en effekt som kun ville økt hvis den hadde fortsatt over tid. Det er reist en rekke spørsmål og for så vidt også framsatt en del påstander i debatten som ikke er riktige. Det med bifangstfiske, som representanten Bastesen kom med en gal påstand om, har jeg svart på. Når det gjelder balansen i avtalen, skal man være oppmerksom på at i en avtale i regi av FN-avtalen om fiske på vandrende bestander, vil det også være en ubalanse. Det vil måtte avsettes en egen kvote i Smutthullet, som de landene som vil ha rettigheter til å fiske på den kvoten, vil få uten motytelser. I alle de avtalene Norge har med andre land om fiske i Barentshavet, er det så vidt vi har greid å finne ut, kun avtalen mellom Norge og Grønland som er i balanse. Ellers er det i alle de andre avtalene en ubalanse til ugunst for Norge. Det har å gjøre med de historiske fiskeriene som de fiskerinasjonene som i dag fisker i Barentshavet, har hatt. Man kan si at det har ikke Island, men Islands avtale er balansert på en annen måte. Den har skapt orden i ressursforvaltningen i Barentshavet ved at Island har frasagt seg de rettighetene de egentlig har etter folkeretten til å kunne drive et fritt fiske i Smutthullet inntil en avtale i medhold av FN-regimet ville ha vært på plass. Det kunne ha gitt Island langt større økonomisk gevinst enn det de vil ha av avtalen i dag. Så det regnestykket Ivar Kristiansen framsatte, er helt feilaktig, og jeg er overrasket over hvor opptatt enkelte er av å forsøke å drive en polemikk som ikke er i tråd med det som er avtalens reelle innhold, for å skape et inntrykk av at avtalen er dårlig.