Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-06-15:
Etter det nå etter hvert mye omtalte budsjettforliket for inneværende år er det kommet sterke reaksjoner på skatte- og avgiftsnivåene. Det gjelder både økningene på det svært høye skatte- og avgiftsnivået vi hadde fra før, og det gjelder utformingen av de skatter og avgifter vi nå er i ferd med å få. De siste økningene som Arbeiderpartiet og sentrumspartiene gjennomførte, var vel for mange dråpen som fikk begeret til å flyte over. Ikke minst var mange skuffet over at Regjeringen foreslo skatte- og avgiftsøkninger etter at Arbeiderpartiet – regjeringspartiet – så sent som i revidert nasjonalbudsjett i fjor gav uttrykk for at det norske skatte- og avgiftsnivået var høyt, og at det ikke var rom for økninger. Før dette var også Arbeiderpartiets leder Thorbjørn Jagland på et ganske kjent landsmøte, 17. november 1998, mener jeg å huske det var, ute med en ganske omfattende omtale av det norske skattenivået, og da i en politisk situasjon som var vanskelig for regjeringen Bondevik. Han uttalte meget klart at det norske skatte- og avgiftsnivået var meget høyt, og at Arbeiderpartiet var innstilt på for neste år, altså 1999, å gå for ingen økning verken av skatter eller avgifter. Dette utsagnet står i skarp kontrast til det arbeiderpartiregjeringen gjorde etter at den kom til makten og la frem sitt første helhetlige budsjett for 2001. Da foreslo de skatte- og avgiftsøkninger på 13,5 milliarder kr! Litt mindre ble det gjennom sentrumsforliket, men fortsatt var det en rekord i skatte- og avgiftsøkninger. Det er ikke rart at nye utspill fra finansministeren på forsiden i VG hvor han sier at skatte- og avgiftsnivået ikke skal øke i 2002, blir møtt med hånlatter. Dette har folk hørt før, men det har altså ikke skjedd. Folk har sin egen oppfatning om troverdigheten av den type utspill. Finansministerens skatteløfte ble da også raskt avkledd som det det egentlig var, nemlig en garanti for at Arbeiderpartiet vil øke nye skatter og avgifter i 2002 for å finansiere de ubetalte regningene fra budsjettforliket. Det er disse ubetalte regningene i 2002 finansministeren gjemmer seg bak når han hevder, stikk i strid med enhver virkelighetsoppfatning, at det ikke er skatteøkninger i budsjettet for inneværende år. Det er all grunn til å advare mot denne taktikken. Fra regjeringspartiet kommer man nå, når Stortinget tar sin siste arbeidsdag i dag, i tiden framover til å lekke stadig nye godbiter. Nye politiske sekretærer og statssekretærer kommer til å løpe ned avisredaksjonene for å fortelle om alt det gode som kommer til høsten på ulike utgiftsområder. Da er det på tide å stille spørsmål om hvordan dette skal finansieres. Da vil svaret på det være, når det bringes nederst i spalten: Det kommer vi tilbake til i budsjettet for neste år. Dette er jo det eneste svar vi får når vi spør Arbeiderpartiet hvordan de vil finansiere de ubetalte regningene som allerede ligger, før lekkasjene starter, i forliket for inneværende år. Derfor er ikke Regjeringens fagre løfter særlig mye verdt. Ingen andre er så gjennomførte på dette at de kun viser frem den ene siden av medaljen, som nettopp Arbeiderpartiet. Folk flest er grundig lei av skatte- og avgiftsnivået. Det synes jeg er med god grunn. Norge har et skatte- og avgiftsnivå i verdenstoppen. Samtidig er ikke de offentlige tjenestetilbudene gode nok på en rekke viktige områder. Det offentlige velferdstilbudet står ikke i forhold til et skatte- og avgiftsnivå på verdenstoppen. Hva er så Arbeiderpartiets svar på dette? Jo, de mener at det norske skatte- og avgiftsnivået ikke er høyt, altså i strid med det de har uttalt tidligere, så sent som i den berømte landsmøtetalen fra Jagland i november 1998. De hevder at det faktisk er ganske lavt, i hvert fall hvis man sammenligner med de land som ligger høyest i verden, nemlig resten av Norden. Selv dette er galt. Arbeiderpartiet lever også på dette området i fortiden. Det går an, og vi har gjort det, å hente inn oppdaterte tall fra Internett fra de respektive lands finansdepartementer – de ligger ute. Tallene for 2001 viser at Fastlands-Norge og Danmark ligger omtrent likt på rundt 49 pst. skatt i andel av BNP. Finland ligger på rundt 45 pst., altså klart lavere enn Norge. Det som derimot er riktig, er at svenskene, foreløpig, har et høyere skatte- og avgiftsnivå enn oss. I 1997, om vi går tilbake, hadde svenskene et skattenivå på rundt 55 pst. av BNP. Siden da har Sveriges skattenivå gått ned hvert eneste år. I 2001 anslår det svenske finansdepartementet at tallet vil ligge på rundt 51 pst. av BNP, og at det vil komme ned mot 50 pst. i 2002. Det er en nedgang på nærmere 5 prosentpoeng på fem år. Det er ikke lenge før Sverige har et lavere skatte- og avgiftsnivå enn Norge, etter de tall som nå er innhentet. Da vil Norge ha verdens høyeste skatte- og avgiftsnivå – ikke slått av noen. Det kunne kanskje være på sin plass å minne om Gro Harlem Brundtlands ord: Det er typisk norsk å være god. Hun burde tilføyd at det i hvert fall gjelder på skatte- og avgiftsområdet. Det bør ikke overraske noen, når man ser dette høye nivået kombinert med det inntrykk man har – og det er jo et dekkende inntrykk – av at Norge er ganske rik på olje- og gassinntekter, at man ikke skjønner sammenhengen mellom å ha et så høyt nivå og samtidig være så rik. Skal ikke vanlige folk også få nyte noe godt av den rikdom som tilflyter staten? I tillegg til skatte- og avgiftsøkningene og det høye nivået, er det en tredje grunn til reaksjoner og til den skatte- og avgiftstretthet som nå oppleves blant folk flest. Det er merverdiavgiftsreformen. Jeg skal ikke her gå inn på alle eksemplene, de er velkjente fra de siste måneders mediedekning. Det er åpenbart et problem at en så omfattende reform, med store avgrensningsproblemer, presses gjennom på kort tid uten skikkelig høring og uten skikkelig tid til grundig behandling i Stortinget. Når behandlingen i Stortinget ender opp med at man skal avklare de siste detaljer i forskriftene via telefon mellom forlikspartiene etter at Stortinget har gått fra hverandre, er det noe som tyder på at dette er uforberedt, og at de stakkars næringsdrivende som skal forholde seg til dette, kan ha et problem. La meg tilføye at det er vel ikke alle som har anledning til, som fru Svarstad Haugland, å ta en telefon til finansministeren for å ordne opp i sine momsregnskaper. Dette er noe av bakgrunnen for at Høyre gikk mot hele reformen, og jeg må si at i ettertid har det vist seg at vi fikk rett: Den var dårlig forberedt. Det er patetisk når Arbeiderpartiets nye strategi går ut på å hevde at Høyre egentlig er for momsreformen. Høyres standpunkt er: Vi utelukker ikke at det på enkelte områder som i dag er fritatt fra momsen, kan være grunn til å pålegge moms. Etter Høyres mening må imidlertid dette avgjøres etter en langt grundigere behandling enn det vi har sett til nå. I tillegg ønsker vi, i forhold til Regjeringens forslag, overgangsordninger for å redusere problemene med konkurransevridning mellom de som investerer før og etter en slik reform, og for å gi næringsdrivende en viss grad av forutsigbarhet. Etter en slik grundig prosess kan det tenkes at Høyre ville støttet utvidelse av merverdiavgiften til enkelte nye områder. Men det blir meningsløst å påstå at Høyre er for en reform vi i Stortinget har stemt imot. Når finansministeren på en pressekonferanse i dag uttaler at Høyre gjennom hele 1990-tallet har støttet dette, vil jeg utfordre finansministeren til å finne dokumentasjon for det. Første gang, i fjor, da momsreformen ble lagt frem for Stortinget, hadde vi tatt vårt standpunkt. Jeg ber om å bli respektert for det standpunkt man har inntatt i Stortinget, og det er vel uttrykk for en slags form for desperasjon når man må søke andres støtte for en reform man føler det litt problematisk å stå for. Jeg har også med interesse merket meg Arbeiderpartiets varme forsvar for lavere matmoms, et tiltak som finansministere fra Arbeiderpartiet – ja, ikke bare finansministere, men også Arbeiderpartiets talsmenn i slike saker – har argumentert godt mot på hele 1990-tallet; enkelte har sågar fortsatt med det. Etter at Arbeiderpartiet tapte denne saken i forliket med sentrumspartiene i fjor, har vi imidlertid sett et eksempel uten sidestykke på at man prøver å snu nederlag til seier. Nå er det matmomsen som er Arbeiderpartiets bærebjelke i forsvaret av statsbudsjettet for i år. Jeg tror faktisk at den type kuvendinger er noe folk gjennomskuer og skjønner. Jeg skal i denne sammenheng droppe å gå videre med å omtale matmomsen, bare peke på at vi er imot den halvering som har funnet sted, og har en annen innretning på avgiftskutt knyttet til reduksjon i elavgift, flyplass- og passasjeravgift, bensin- og dieselavgift, alkoholavgifter og engangsavgift på bil. Samtidig foreslår Høyre en del nye satsinger på viktige utgiftsområder. Jeg er glad for at Høyre har vunnet gjennom særlig på området forskning. Forskningsfondet får økte midler. Det er flertall nå for en skatteordning som stimulerer bedriftene til å satse på forskning og utvikling. Vi får flertall et stykke på vei for å øke bevilgningene til universitetene, omstillingsbevilgningene, som er særlig viktig. Og jeg må si at denne forskningsvilligheten er det gledelig at vi har fått tilslutning til; forskning er grunnmuren for fremtidens samfunn, og det er et område der Norge beklageligvis etter hvert har blitt hengende etter andre land. Det hadde vært hyggelig om vi også hadde fått flertall for noen av påplussingene på skolesektoren, ikke minst på etterutdanning, men vi får vente til neste års budsjett. Samtidig foreslår Høyre også økte bevilgninger til veiinvesteringer, til politi og fengsler og til regionsykehusene. Til behandling i dag ligger også St.meld. nr. 2, revidert nasjonalbudsjett, utover selve bevilgningsbiten. Ett punkt jeg har merket meg her, er omtalen av industrisektoren. Der fremgår det at industrien nå har tapt markedsandeler i utlandet hvert år i fire år, og denne utviklingen vil fortsette ifølge Regjeringen. Samtidig ser vi at sysselsettingen i eksportindustrien faller. Vi har nå flere uførepensjonister enn sysselsatte i industrien. Det sier noe om landets strukturproblemer. Norge har i dag et høyt rentenivå, og det er fare for ytterligere økninger. Vi har høy inflasjon. Ifølge Statistisk sentralbyrå har konsumprisveksten vært 4,3 pst. de siste 12 månedene. På toppen av dette har Arbeiderpartiet økt skatter og avgifter kraftig. Folk får seg nå med andre ord en trippelsmell fra Regjeringen og fra Arbeiderpartiet: høye renter, høy inflasjon og høye skatter og avgifter. Samtidig har vi en skole som ikke er god nok, et helsevesen som preges av sykehuskøer, køer på veier og tendenser til utflytting av bedrifter og næringsliv. Vi ser altså at Arbeiderpartiets politikk bygger ned næringslivet for å gjøre plass for en stadig økende offentlig sektor. Dette er Arbeiderpartiets velferdsstat. Det er det Arbeiderpartiet går i forsvar for når de angriper Høyre fordi vi vil legge om politikken. Høyre har en visjon om et velferdssamfunn der pensjonen i større grad er sikret gjennom individuelle ordninger, der skatter og avgifter er lavere og gir folk flest større frihet, der bedrifter flytter til Norge, og hvor kunnskapsindustrien dominerer konkurranseutsatt sektor. Da trenger vi verdens beste skole og en universitets- og forskningssektor som internasjonalt er konkurransedyktig, i alle fall på en del viktige områder. En slik visjon lar seg ikke omsette i praksis over natten. Desto viktigere er det da å begynne med et av de mest påtrengende problemene, nemlig mangel på arbeidskraft. Vi har lagt frem følgende forslag i denne siste sesjonen og i stortingsperioden under ett: Vi vil åpne for økt arbeidsinnvandring. Vi vil redusere antallet forbrukte sykedager gjennom egenandeler. Vi vil redusere tendensen til å bruke uføre- og AFP-pensjon. Vi vil ha endringer i alderspensjonen, slik at folk flest får større belønning dersom de står ett år eller to eller tre ekstra før de pensjonerer seg. Vi vil ha mindre byråkrati. Bare momsreformen i seg selv krever 200 ansatte, har Finansdepartementet opplyst. Vi vil fjerne fylkeskommunen. Vi vil ha tiltak som får folk raskere tilbake i jobb ved sykdom og lidelser, uavhengig av hvem som betaler og utfører behandlingen. Vi vil konkurranseutsette offentlige tjenester, for å sikre at vi får best mulige tjenester for lavest mulig ressursbruk. Dette er noen av de tiltakene som går inn i den helhet å øke tilgangen på arbeidskraft. I sum vil disse tiltakene monne. De vil føre til at vi kan løse samfunnsoppgavene på en bedre måte og samtidig gi rom for lavere skatter og avgifter – uten at norsk økonomi tar skade. Samtidig har tiltakene jeg har nevnt, ett fellestrekk: Arbeiderpartiet er stort sett mot alle. Arbeiderpartiet kaller det rasering av velferdsstaten når vi foreslår slikt. Det er det selvfølgelig ikke. Dette er noen av tiltakene som vil gi oss ny kurs og nye muligheter for velferdssamfunnet. Det er dette som gjør det mulig med lavere skatter og avgifter og en bedre skole. Jeg tillater meg avslutningsvis å ta opp de forslag der Høyre er alene eller største forslagsstiller.