Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2006-12-06:
Liksom Regjeringens budsjettforslag innebærer Høyres forslag vekst i forhold til 2006. Som bebudet i revidert nasjonalbudsjett vil vi bidra til å opprettholde nivået på bistandsbudsjettet, men uten å forplikte oss på prosentsatsen. Vårt forslag innebærer en økning av bistandsbudsjettet med 2,5 pst., eller 720 mill. kr mer enn i saldert budsjett for 2006, totalt 19,3 milliarder kr. Dette gir en bistandsprosent på 0,9 pst., mens Regjeringen, som bevilger 1,5 milliarder kr mer i bistand, ender på 0,97 pst. Dette er i begge tilfeller langt mer enn FNs mål på 0,7 pst. av BNI og plasserer Norge i verdenstoppen. Så utenriksministerens uttalelse i dagens Dagbladet om at Høyre kutter i bistanden, faller på sin egen urimelighet. Ved behandlingen for to år siden av St meld. nr. 35 for 2003-2004 om en helhetlig utviklingspolitikk viste et komiteflertall bestående av Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti til meldingen, hvor det ble slått fast at for de fleste utviklingsland vil en bedring av markedsadgangen for deres varer og tjenester i industrilandene være av større betydning enn de samlede bistandsoverføringene de mottar. Høyre er forberedt på å ta konsekvensene av dette. Vi er opptatt av å få folk fra trygd til arbeid, at de kan skaffe seg egen inntekt – få en plass ved bordet. Det samme ønsker vi i utviklingspolitikken. Høye tollmurer og bistand hører ikke sammen: Man tar med en hånd, og gir med den andre. MUL-landene har allerede tollfritak, men en tredjedel av Norges tollinntekter, mellom 300 og 400 mill. kr i året, kommer fra øvrige u-land. Høyre vil derfor kutte all toll overfor u-landene i løpet av 2007. Noen i denne salen ser på markedskrefter og utviklingspolitikk som om det skulle være olje og vann. Vi ser det som viktig at u-landene åpner seg mot internasjonale finansmarkeder. Hvis gründere bare kan hente finansiering nasjonalt, kan det lett gi næring til korrupsjon. Konkurranse med billigere lån utenfra kan disiplinere hele økonomien. Norge bør ha en pragmatisk holdning til FN. Høyre er tilhenger av et FN som fungerer, et FN som leverer. Det siste FN trenger, er ukritisk støtte. Nettopp nå er det viktig å gi klar beskjed til FNs medlemsland om hva Norge vil med organisasjonen. Statsminister Stoltenberg var med på å skrive rapporten som truer med at verdens fattige og svake vil tape med mindre FN effektiviseres. Flere land ønsker ikke at rapporten skal iverksettes. Vi synes Regjeringens Soria Moria-politikk er gjennomsyret av et romantisk ideologisk syn på hva FN er og vil kunne være. Reformprosessen i FN vil kreve tid, men før organisasjonen viser klarere tegn til å gå i riktig retning med reformene, gjennomføre bedre koordinering, målorientert styring og vesentlig bedre evaluering av resultatene, er Høyre ikke med på ytterligere økning av bevilgningen til FN, som likevel fortsatt også er vår største bistandskanal med over 4,3 milliarder kr. Da har vi kuttet i forhold til Regjeringens forslag, og omprioriterer delvis til fordel for Verdensbanken. Etter Høyres mening har Verdensbanken siden midten av 1990-årene vist en positiv utvikling. Som også Regjeringens egen utredning viser, bygges kondisjonalitetene ned, og krav om liberalisering og privatisering skiftes ut med tilråding der forholdene ligger til rette for det, og i økende grad i overensstemmelse med mottakerlandet. Banken skiller seg også ut blant de multilaterale institusjonene med en systematisk evaluering av egen virksomhet, understøttet av et eget utviklingsprogram for evalueringsmetoder. Demonstrert vilje og evne til omstilling og forbedring er noe som gir oss tillit. Næringsutvikling i u-land er et prioritert område for Høyre. I det arbeidet er Norfund et viktig redskap. Vi observerer med stor uro situasjonen i og rundt Norfund. Vi tar konsekvensen av dette og reduserer bevilgningen, men foreslår samtidig en kraftig økning på andre næringsrettede budsjettposter. Nå må Stortinget forlange at statsråden rydder ordentlig opp. Alle fakta må på bordet. Det skal være mye fokus på målstyring, resultater, revisjon og evaluering av effekt. Det er viktig å minne om at fortsatt politisk vilje til høy bistand må forankres i en bred forståelse og motivasjon i befolkningen, som naturlig vil spørre: Brukes midlene rett? Havner pengene i lommene på makthavere og mellommenn? Oppnår vi effekt? Det er grunn til å advare mot den naivitet som kan følge hvis en lar idealismen overskygge realitetene. Når utenriksministeren i Dagbladet i dag spør hvilken vei Høyre går, er svaret at vi ønsker å videreutvikle norsk bistandspolitikk, men med et skarpere øye for resultater og korrupsjonsbekjempelse enn det statsråden synes opptatt av. Forrige uke anklaget statsråd Solheims politiske rådgiver Høyre for å sende mange aidssyke i døden på grunn av lavere budsjettering av enkelte FN-poster. Det ville være interessant å vite om rådgiveren uttalte seg på vegne av statsråden, eller om også dette er et utslag av «hver mann sin egen utenrikspolitikk i SV». Rådgiverens påstand er horribel og misbruker en pasientgruppe til fordel for en kortsiktig politisk gevinst. Bistandsbudsjettet er ikke et norgesmesterskap i overbud. Høyre har en annen tilnærming til hiv og aids enn Regjeringen, idet vi i sterkere grad innser at det i tillegg til kurative tiltak må satses vesentlig mer på forebygging bl.a. innen seksuell helse og kvinners reproduktive helse, ernæring og også institusjonsbygging innen landenes helseomsorg. Etter radiodebattene med rådgiveren sist mandag er jeg blitt kontaktet av et forskermiljø innen aids som viser til at pågående undersøkelser tyder på en sterk mutagen langtidseffekt av de anvendte medikamentene, og at et særlig problem i en del afrikanske land kan være økt mottakelighet for viruset på grunn av spesielle ernæringsmangler. Trolig bør vi være atskillig mindre skråsikre på verdien av rent kurativ behandling. Dersom neste generasjon blir preget av mutasjoner, har vi påført dem å betale en høy pris. Tiden tillater ikke å gå inn på viktige tema som forholdene i Nordvest-Russland, vår avvisning av statsrådens ideologisk begrunnede bistandsøkning til Latin-Amerika eller vår glede over komiteens støtte til merknaden vår om politiske drap i Russland. Jeg vil avrunde med noen syn på den utenrikspolitiske situasjonen og de utfordringene som kan komme. I Midtøsten blir det stadig tydeligere hvordan Israel/Palestina-konflikten henger sammen med situasjonen i storregionen. Kofi Annan betegner forholdene i Irak som verre enn borgerkrig. Blir det full væpnet konflikt mellom de tre folkegruppene, risikerer vi at forsøket på å etablere et Kurdistan trekker med seg så vel Iran som Tyrkia. Samtidig er Irans regionale stormaktsambisjoner et økende hodebry for Saudi-Arabia og Egypt, som i sin tur kan se seg tjent med at Israel/Palestina-konflikten blir løst for å holde infiltrasjonen fra Syria og Iran på avstand. Her kan det bli nye konflikter og krig, men også åpninger for nye politiske initiativ. Afghanistan er NATOs førsteprioritet. Det må også vise igjen på vår vilje til å yte. Om Irak viser hvor vanskelig det kan bli når forhåndsanalysene ikke godt nok hensyntar de politiske og sivile konsekvensene, så har Afghanistan lært oss hvor avgjørende det er fortløpende å sørge for en balanse mellom de sivile og militære tiltakene. Begge deler er nødvendig og gjensidig avhengige. Vesten har forhåpentligvis gradvis lært at det i møte med islam også er avgjørende å fokusere de reformvillige og moderate. De finnes. Derfor er det så viktig å sørge for at det i kampens militante hete opprettholdes kanaler for dialog. Andre tema er Russlands utvikling, Kinas vekst og økende internasjonale soloopptreden, eller tiltakende proteksjonisme i kjølvannet av sammenbruddet i WTO så langt. Jeg velger å avslutte med hvor viktig det er at kampen mot terror ikke får lov til å bli en krig mot terror. Krig rettferdiggjør overtramp av demokratiske spilleregler og rettsstatens prinsipper. Utfordringene er store, og hvordan vi møter dem kan være avgjørende for fremtiden for vårt eget verdibaserte, gode samfunn. Det store norske bistandsbudsjettet er delvis et indirekte resultat av en rekke kriger og konflikter i verden som rammer millioner av mennesker. Norge er nok en klar krigsprofitør, enten vi liker det eller ikke. Krig driver oljeprisen opp og gir økte inntekter til staten. Dette bør vi ha et ydmykt forhold til, og vi bør være forsiktig med superlativer av den type som vi har sett i avisoverskrifter så sent som i dag, som «humanitær supermakt», «fredsnasjon» eller «største giver til det ene eller det andre». Vår aktive utviklingspolitikk bør koples med en god porsjon beskjedenhet.