trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-09:
Rehabilitering er selvrealisering, og i den sammenheng er det viktig å ta hensyn til funksjonshemmede under 67 år som bor i alders- eller sykehjem, og som ønsker egen bolig. I den sammenheng er det grunn til å peke på at Regjeringen har gjort mye for at dette skal kunne skje nå i forbindelse med de forslag som ligger inne i revidert nasjonalbudsjett. Blant annet heves beløpet til kommuner som skaffer individuelt botilbud til slike personer, med 400 000 kr, fra 600 000 kr til 1 000 000 kr. Samtidig er det også inne i revidert nasjonalbudsjett et forslag om at staten medfinansierer eller toppfinansierer spesielt ressurskrevende driftsopplegg for personer med store omsorgsbehov. Dette til sammen skulle gjøre at en nå kan få fortgang i det å flytte ut yngre mennesker som bor på alders- eller sykehjem. Når det gjelder opptreningsinstitusjonene, har jeg lyst til å knytte noen flere merknader til dem. Vi har ca. 40 godkjente opptreningsinstitusjoner i landet, og disse utgjør et godt og omfattende rehabiliteringstilbud for befolkningen. Vi mener at dette er en viktig del av det helhetlige rehabiliteringstilbudet som må være på plass for å kunne gi brukerne de tilbud de har krav på. Og rehabiliterings- og opptreningsinstitusjonene må være med i en helhetlig behandlingskjede i vårt helsevesen. Det er stort behov også for å koble opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjonenes tilbud og kompetanse nærmere inn i tiltakskjeden for den enkelte bruker. Vi mener at fylkeskommunene og kommunene må ta hensyn til disse institusjonene i behandlingstilbudet de gir til sine innbyggere, og planlegge dimensjonering og planlegging av egne rehabiliteringstilbud ut fra dette, slik at disse private institusjonene også kan være et tilbud i helheten. Vi mener også at det må føres en statistikk over hvilke personer som behandles også ved de private institusjoner, slik at vi har en oversiktlig ordning. Når det gjelder finansiering, sier Senterpartiet og Kristelig Folkeparti at det er av avgjørende betydning at vi får en henvisnings- og finansieringsordning som ivaretar interessene og behovene til pasienter som kommer både fra primærhelsetjenesten og fra spesialisthelsetjenesten. Vi har behov for en finansieringsordning nå som er ny og som kan sikre tilbudet til pasientene samtidig som vi får et bedre og oversiktlig system. Når det gjelder egenbetalingen, er det klart at den må harmoniseres – og det er vi og Regjeringen enige om. Vi ber derfor om at den kommer tilbake med et regelverk der en sikrer tilgang på nødvendig habilitering og rehabilitering uavhengig av inntekt, bosted og sykdomskategori. For øvrig vil jeg nevne at det er ønskelig at vi ved Glittreklinikken får et nasjonalt kompetansesenter for lungehabilitering. Det er ønskelig at vi får en helhetlig hørselsomsorg som kan gis gjennom et etablert kompetansesenter sentralt, med regionale konsulenter. Samtidig vil jeg også minne om at Sunnaas Sykehus bør opprettholdes som nasjonalt kompetansesenter.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-09:
Jeg har noen merknader til dette Dokument nr. 8-forslaget. Representanten Hoddevik sa at sentrumspartiene hadde påpekt at det var manglende bredde i saksframstillingen, og det er vi faktisk ikke alene om. Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti har også sluttet seg til en slik vurdering. Vi synes det er feil at man nå bare går inn med et tilskudd for i år uten å se på det akkumulerte underskuddet, som etter våre opplysninger er på om lag 12 mill. kr. Det må en gjøre noe med for at denne institusjonen skal kunne komme videre. Vi er enig i synergieffekten mellom rehabiliteringssenteret og Haugland Internasjonale Senter. Vi ser også Haugland Rehabiliteringssenter som veldig viktig der det ligger, bl.a. med denne kreftfunksjonen som det har. Men det må være forsvarlig forvaltning. Og jeg tror heller ikke at Høyre verken i posisjon eller i opposisjon ønsker at en slik sak skal skape presedens, slik at vi skal få enkeltsaksbehandling i Stortinget. Det er nemlig andre opptreningsinstitusjoner som også sliter med sin økonomi. Haugland-senteret er i en særstilling på mange måter, men vi kan ikke ha slik saksbehandling for framtiden. Og det er derfor vi har foreslått at dette ordinært må legges inn i behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, og slik sett ses på som en helt spesiell sak.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-09:
Det har blitt sagt mange ganger at man skal sette pasienten i fokus og pasienten først. Denne saken gjelder også pasienten, og ikke minst den pasientgruppe som foregående taler var inne på, nemlig de med muskel- og skjelettsykdommer. Foregående taler sa også i den sammenheng at det ofte er sammensatte årsaker til disse lidelsene, og det er noe av utgangspunktet vårt når vi sier at man her må gå litt mer forsiktig fram. Representanten fra Høyre sa også at hun ikke så noen begrensninger, men bare muligheter. Vi mener også at man må se vidt her. Det er kanskje Høyre som medisinskfaglig og helsepolitisk ser ganske snevert på problemstillingen. Vi mener at det er en bredere vurdering som må til for bl.a. å kunne sykmelde, henvise til spesialist og også rekvirere fysikalsk behandling. Det kan hende at det nettopp da, med den retten, er viktig at det ligger en helsefaglig vurdering i bunnen som er gjort av lege. Når vi nå opphever denne retten, skal vi i hvert fall tenke oss litt om før vi tar de andre stegene framover. Vi er også med på å si at henvisningskravet fra lege til kiropraktor og til fysioterapeut med videreutdanning i manuell terapi skal kunne falle bort i denne prøveperioden. Det er riktig å si at det er betimelig med en forsøksordning, all den tid vi vet at ordningen med henvisning og refusjon i denne sammenheng har fungert i 20 år uten at ordningen har vært evaluert. Men så er det spørsmål om hvorvidt en skal gå videre, i hvert fall i denne omgang. Vi har ikke forhåndsdømt dette eller i dag bestemt oss for hva vi skal gjøre, men vi viser til helseministerens brev av 17. mars, der han sier noe om et prøveprosjekt og at det må foreligge en utredning i bunnen for dette. Det forundrer meg litt at Arbeiderpartiet går så 100 pst. inn for denne ordningen. At Arbeiderpartiets helsepolitikk – en kan mene hva en vil om både det ene og andre partis helsepolitikk – har vært preget av kontroll, oversikt, ryddighet og et system som skulle være kontrollert og koordinert, er i hvert fall helt sikkert. Nå forlater man noe av det til fordel for hele registeret av relativt uforbeholden prøveordning. Jeg synes at den medisinske helhetsvurderingen burde ligge i bunnen og derigjennom også den medisinske kvalitetssikringen. Så får vi se hva utredningsarbeidet fra helseministeren fører til når det gjelder å gå videre. Jeg er også litt overrasket over at Høyre går denne veien, de som snakker så mye om kvalitetssikring, som også veldig ofte henviser til faglig ansvarliggjøring og sier at man skal ha oversikt og kontroll, jf. bl.a. skole- og undervisningssaken i Oslo nå om dagen.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-09:
Som flere talere har vist til, er det en enstemmig komite som nå utsetter denne saken til en ser hva som blir resultatet når det gjelder Arcus, og, som bl.a. representanten Hernæs sa, komiteen har med god grunn utsatt saken. Det er klart at Arcus-spørsmålet etter mitt syn har både en alkoholpolitisk betydning og en næringspolitisk betydning. Jeg regner med at det vil bli lagt vekt på det i forbindelse med den videre håndtering av og prosedyre i denne saken. Jeg er også enig i at det er en viktig sak næringspolitisk, slik som bl.a. representanten Hanssen fra næringskomiteen redegjorde for her. Om lag en sjettedel av potetproduksjonen blir i dag levert til råspritproduksjon i regi av Arcus, og det er klart at dette har stor betydning for den produksjonen som er av poteter i store deler av landet vårt, og i de distriktene hvor det er stor næringsvirksomhet i den sammenheng. Jeg er faktisk enig med representanten Bjørn Hernæs i at det er visse verdier og tradisjoner, også i produksjonssammenheng, som en bør prøve å ivareta og sikre. Jeg tror at det bør være mulig. Det er også mitt signal tilbake til dem som representerer Regjeringen her i dag, at det må man bestrebe seg på. Det kan hende at Hernæs" og mine veier skilles når det gjelder den alkoholpolitiske betydning dette har og de tradisjoner som ligger der, og den næringspolitiske betydning. Men uansett om vi kanskje har litt ulikt syn på både markedsliberalisme, frihandel og andre ting, er det verdier her som vi må ta tak i og forsvare i forbindelse med denne saken – og så kommer vi tilbake til realitetene i Dokument nr. 8:22.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-09:
Det synes som det er grunnlag for å ta opp igjen den voteringen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-09:
Kristoffersen må ha hørt noe fra annet hold enn fra meg. Jeg har ikke spådd noen pasientgruppers undergang. Men det jeg understreket, og det vil jeg gjerne understreke igjen, er at man må ha et helsevesen som er bygd opp på en måte som gjør at ressursene brukes hensiktsmessig, og at man har veiledere i forhold til de ulike pasientgruppene. Det er klart at det ikke er noe problem her fra talerstolen å komme opp med diverse forslag som kan høres særdeles besnærende ut – jeg håper ikke det er et uparlamentarisk uttrykk – men som man må tenke igjennom konsekvensene av, og det er det jeg påpeker. Jeg tror at med den utvikling man har hatt når det gjelder sykepengeutgiftene som mange har advart mot, så er man nødt til å ha ulike instanser som vurderer alternativene til sykmelding, eksempelvis tilbakegang til arbeid eller aktiv sykmelding, som var nevnt av sosialministeren tidligere i dag – et sett av virkemidler. Det som slår meg, er at det er en kompleksitet knyttet til det å sykmelde som krever en kompetanse. Det er jo ikke snakk om å nedvurdere verken kiropraktorer eller fysioterapeuter. Jeg er overbevist om at det er en yrkesgruppe man trenger, akkurat som man trenger ulike andre yrkesgrupper i dag. Men det jeg også har opplevd som ung allmennpraktiker og turnuslege, er å få henvisninger i retur fra sykehus, fordi de sier at dette er for dårlig, her bør dere innenfor allmennpraksis gjøre de og de utredningene på forhånd før dere henviser videre. Det er et stort problem i dag med ressursbruken knyttet til sykehusene, at man mottar en del henvisninger der arbeidet i stedet kunne ha vært utført f.eks. av primærhelsetjenesten. Derfor argumenterer jeg egentlig bare for det jeg trodde Arbeiderpartiet også var opptatt av å argumentere for da man gikk inn for fastlegeordningen, nemlig at man bruker ressurser på det minst effektive omsorgsnivået, og at man ikke henviser folk høyere i et system eller bruker mer ressurser på det enn det som er nødvendig. Det at man fjerner henvisningskravet, betyr at kiropraktorene i mye større grad må ta ansvar selv i forhold til den behandlingen som de gjør, uten at det kobles til et ansvar for den som ikke står for behandlingen. Det synes jeg er fornuftig. Jeg synes det er interessant at en del undersøkelser viser at behandlingsformen kan gi skadevirkninger, akkurat som den kan gjøre innenfor allmennpraksis eller av spesialister i ortopedi eller nevrokirurgi, men der ansvaret i dag knyttes opp mot faggrupper som ikke har gjennomført behandlingen. Det har vært rettssaker knyttet til dette, der henvisende instans må ta ansvaret. Jeg synes at det for så vidt er greit, men da må det følge et ansvar med det. Det kreves også en betydelig omlegging knyttet til sykmelding fra Rikstrygdeverkets side, hvis det skal følges opp av andre instanser. Jeg ser ikke i forslaget at det er gjennomtenkt. Det har jeg påpekt, og det står jeg fortsatt fast ved. Det betyr ikke at man stiller seg likegyldig til pasientene, tvert imot. Jeg håper at man kan ha et helsevesen som pasientene lett vil kunne finne fram i, og der man har instanser som har et helhetlig ansvar.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-09:
Salg av Arcus synliggjør på en grei måte det dilemma som denne regjeringen befinner seg i. Man får altså et salg som Regjeringen egentlig ikke ønsker, man får en alkoholpolitikk som Kristelig Folkeparti ikke ønsker, en landbrukspolitikk som Senterpartiet ikke ønsker og uttalelser fra næringsministeren som Venstre ikke ønsker. Jeg kan med en gang si at SV hele tiden har vært imot dette salget. Vi står naturligvis sammen med Arbeiderpartiet og for den redegjørelsen som representanten Kristoffersen gav her. Jeg synes at dagens debatt på en uhyre grei og konstruktiv måte synliggjør hvor ufornuftig dette salget er.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-09:
Representanten Øyangen fant det i sitt innlegg nødvendig å advare statsråden mot trenering og mot å følge mindretallet i denne saken. Jeg må spørre tilbake: Hva er grunnlaget for en slik advarsel? Jeg har i mitt innlegg redegjort for hvordan jeg vil følge opp det flertallet i dag går inn for, hvordan jeg vil legge til rette for det nødvendige forsøksopplegget og hvordan jeg vil komme tilbake til Stortinget med et forsøksopplegg og med de nødvendige budsjettmessige konsekvenser i budsjettsammenheng. Det burde ikke herske noen tvil om at jeg tar behandlingen av denne saken i dag til etterretning og vil følge den opp. Jeg er litt forundret over at det skulle være nødvendig å stille den type spørsmål. Det jeg tillot meg, var å gi uttrykk for en bekymring for at andre mer spesialiserte yrkesgrupper ville kunne finne det formålstjenlig å fremme tilsvarende krav. Det må være tillatt å uttrykke en slik bekymring, som også mindretallet har gitt uttrykk for, særlig når bekymringen også deles av en av forslagsstillerne, som i dag har satt spørsmålstegn ved utvidelsen – som hele komiteen har gått inn for – til en ny gruppe i tillegg til kiropraktorene. Det er jo et uttrykk for at det faktisk er et press i retning av å inkludere flere. At bekymringen er berettiget, vil jeg fastholde, men jeg tror det er mulig å ramme dette inn på en fornuftig måte, slik flertallet legger opp til.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Representanten Are Næss påpekte at saksordføreren hadde lagt opp til en debatt omkring spørsmålene om privatisering av Arcus med datterselskaper, om potetleveranser, edruskapspolitikk mv. Jeg har også registrert at representanten fra Kristelig Folkeparti ikke ønsker å delta i en debatt omkring de spørsmålene som er fokusert ved behandlingen av denne saken. Jeg synes ikke det er noe merkelig at vi i denne debatten kommer inn på de spørsmålene. Høringen komiteen hadde i forbindelse med behandlingen av denne saken, var slik representanten Nesvik sa, kun konsentrert om de spørsmål som man nå fokuserer i denne debatten her i dag. Statsråd Kleppa viste til et brev fra næringsministeren som følger ved innstillingen. Jeg synes næringsministeren har gitt et greit svar til vår komite, men det som ikke er greit, er de forskjellige utspillene som regjeringspartiene har kommet med nå i ukevis. Signalene der er meget motstridende, og den ene statsrådens argumenter slår i hjel argumentene til den andre, til og med i samme avisartikkel, jf. intervjuene i Nationen. Grunnen til at vi får en slik debatt her i salen, er jo at det er reist så stor tvil omkring siktemålet til Regjeringen når det gjelder behandlingen av denne saken. Jeg registrerer nå at sosialministeren har gitt et klart svar på spørsmålet om privatiseringen av Arcus, at det vil skje i tråd med Stortingets flertallsvedtak, fullt og helt. Men det er et svar som strider fullstendig mot det svaret statsråden gav i spontanspørretimen for fire uker siden. Vi har i den ordinære saksbehandlingen i komiteen og i de forskjellige grupperingene forsøkt å få svar både om potetleveransene og problemene rundt dette, i et brev til landbruksministeren 21. april i år, og slik jeg sa i mitt hovedinnlegg, er de spørsmålene overhodet ikke besvart.
Reidun Gravdahl (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Jeg er glad for dette forslaget, og ganske sikker på at prøveordningen vil vise at pasienter får raskere behandling og kortere sjukefravær når de har lidelser som kan behandles hos kiropraktor, og kan komme dit raskt. Jeg har sjøl erfart dette med å få behandling for vond rygg umiddelbart. Min bedrift har bedriftslege som henviste meg på dagen, jeg fikk røntgen og behandling dagen etter hos en kiropraktor. Fire dager var jeg hjemme. Deretter fikk jeg tilrettelagt arbeid i bedriften. Ved et tilbakefall et par år seinere fikk jeg behandling umiddelbart, og var kun sjukmeldt få dager. Uten lett tilgang til en bedriftslege som hadde avtale for å få rask behandling for bedriftens ansatte hos kiropraktor, kunne det ha gått tid før jeg fikk behandling, noe som ville ha forlenget lidelsen. Jeg er forskrekket over Alvheim og særlig over Ballo her i dag, og lurer på om deres standpunkt er gjennomtenkt – og med omtanke for pasienten. Jeg er overbevist om at denne prøveordningen som gir mulighet for pasienten til å søke behandling hos kiropraktor uten henvisning fra lege, som gir kiropraktor anledning til å korttidssjukmelde og til å henvise til spesialist og å rekvirere fysikalsk behandling, er forsvarlig. Kiropraktorer har god kompetanse og behandler ikke uten å ha tatt røntgen og uten at de mener det er faglig forsvarlig. Av og til sender de pasienten tilbake til lege, fordi de anser at fysioterapi vil være en bedre behandling. Når de i dag ikke har anledning til å rekvirere fysikalsk behandling, forlenger dette ventetida for behandling for pasienten, og den ventetida kan være smertefull og forlenger sjukdommen. For eget vedkommende kan jeg si at om ikke jeg hadde hatt mulighet til rask behandling ved å ha tilgang til en bedriftslege som henviste meg med hurtigtogsfart til en kiropraktor, så hadde jeg vært sjukmeldt for lidelsen i minst to, tre smertefulle måneder. Jeg er derfor glad for at det er et flertall for å gå videre med dette forslaget, et flertall som setter pasienten i sentrum.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-06-09:
Noen få ord om Innst. S. nr. 210 på tampen av denne debatten: La meg først få lov til å uttrykke glede over at stortingsflertallet gir Haugland Rehabiliteringssenter den anerkjennelse som innstillinga i kraft av merknader og tilråding til sammen utgjør. Som medforslagsstiller til forslaget i Dokument nr. 8:48 har jeg merket meg, naturligvis, at regjeringspartiene bekymrer seg over manglende bredde i saksutgreiinga og eventuell framtidig presedens i liknende saker. Det er videre ikke mulig å si seg uenig med komiteen i dens klare oppfatning at det må bringes orden i økonomien, relatert til driftsplan som kan tiltres av helseregion 3. Når det er sagt, vil jeg påpeke at utgangspunktet for Dokument nr. 8-forslaget og innstillinga faktisk er at Haugland har fungert som en halvprisinstitusjon, på grunn av manglende status. Derfor er framtidig forbedret status hovednøkkelen til den ordnede økonomien komiteen ber om. Dokument nr. 8-forslaget var derfor et nødvendig brannslokningstiltak for å ha noe å bygge på i dette området. Dette ble for oss viktigere enn regjeringspartienes formkrav til saksbehandlinga. Et stort flertall i komiteen har også understreket verdien av samarbeidet med Haugland Internasjonale Senter AS og den gjensidige avhengighet som fins mellom disse institusjonene, som har vært nevnt tidligere i debatten. Det går faktisk an å omskrive gjensidig avhengighet i dette tilfelle til å være synergi, og det er god politikk å ta vare på slik synergi. Jeg registrerer at komiteen viser til at Haugland Rehabiliteringssenter ligger i et område med få rehabiliteringstilbud og stor befolkning. Komiteen finner derfor at status for dette senteret bør vurderes – altså en bedre status enn man tidligere har hatt. Det er denne formuleringa som nesten en million mennesker i denne landsdelen fester håp og lit til. Det er denne vurderinga ledelsen av institusjonene selvfølgelig fester forhåpninger og lit til, og det er denne vurderinga det høgkompetente personalet har tiltro til kan gi en framtid også for dem.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Fra mitt ståsted i samferdselskomiteen kommer jeg ofte i kontakt med mange ulykkelige mennesker som har vært utsatt for trafikkskader. Det er en realitet at altfor mange unge mennesker får sitt liv totalt forandret, ofte fysisk, men selvsagt ikke minst psykisk. Jeg vil gi honnør til komiteen som har omtalt Sunnaas Sykehus og Cato-senteret. Dette er sykehus med eksperter på rehabilitering av trafikkskader. Nå er første avdeling av Cato-senteret etablert på Østlandet. Flere fylkeskommuner kjøper tjenester av Cato-senteret, og ved selvsyn har jeg sett mange mennesker som i utgangspunktet hadde gitt opp, mistet livslysten og gått inn i tunge depresjoner, få hjelp på Cato-senteret. Etter en tid med behandling, hjelp og omsorg hjelpes disse menneskene til å få livsgnisten tilbake. Å hjelpe et menneske som får hverdagen totalt forandret, tar tid. Jeg håper derfor at Cato-senteret i Son får mulighet til å vokse, slik at flere får kvalifisert hjelp. Ikke minst er det viktig å støtte helheten i en slik behandling. Når ett familiemedlem blir rammet, rammes hele familien. Ved Cato-senteret er de meget dyktige i behandling av helheten, der familiene også trekkes inn. Jeg håper at Cato-senteret nå blir godkjent, slik at enda flere får hjelp der. Godkjenningen må gjelde i forhold til innhold, behov og geografisk beliggenhet. Hvis ikke statsråden har vært på Cato-senteret, anbefaler jeg det, fordi jeg vet at mange unge mennesker får igjen livet der ute.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Jeg ble litt forvirret. Hvem var det som snakket akkurat nå? Var det politikeren Ballo, som av og til glimter til med omsorg for pasientene, eller var det legen Ballo? Det må jeg si jeg kom litt i stuss om. Som en av forslagsstillerne er jeg glad for at sosialkomiteens flertall går inn for en ordning som vil forenkle og muliggjøre behandling for mange mennesker som lider av muskel- og skjelettplager. De vil slippe å måtte gå kanossagang fra den ene legen til den andre for å finne en som vil sende dem til kiropraktor. Det har eksistert en henvisningsordning i 24 år. Publiserte undersøkelser viser at denne ordningen aldri har fungert. Helseministerens og mindretallets krav om en slik vurdering er derfor unødvendig. Det har vært rikelig med anledning til en slik vurdering fra helsemyndighetenes side i den lange tiden som har gått. Dette blir også påpekt av komiteens flertall. Kiropraktorenes utdannelse gjør dem til den mest høyspesialiserte yrkesgruppe på muskel- og skjelettlidelser, slik komiteens flertall slår fast. Det er nå på tide at vårt helsevesen gir en slik ressurs mulighet til å fungere. De aller fleste av kiropraktorenes pasienter benytter kiropraktoren som primærkontakt. At kiropraktorutdannelsen gir slike kvalifikasjoner, er det i dag absolutt ingen tvil om. Dette forslaget vil sikre pasientenes rettigheter og gi trygghet for at kiropraktoren lever opp til forsvarlighetskravet, nettopp ved at kiropraktoren gis mulighet til å samarbeide med det øvrige autoriserte helsevesen. Forslaget vil sikre et bedre flerfaglig samarbeid. Mange leger vil være glade for den avlastning den foreslåtte ordning gir mulighet for. Usikkerheten omkring den eksisterende henvisningsordning vil forsvinne, og et bedre faglig samarbeidsklima vil etter all sannsynlighet oppstå. Også sosialkomiteens mindretall gir støtte til å fjerne kravet om henvisning fra lege til kiropraktor. Imidlertid støtter mindretallet helseministeren i at det bør foretas et utredningsarbeid vedrørende de øvrige forslag om rekvisisjonsrett til fysioterapeut, begrenset sykmeldingsrett og rett til henvisning til spesialist. Dette begrunnes med et ønske om en mer omfattende oversikt over kiropraktorens funksjon og betydning for utviklingen av det eksisterende regelverk for disse funksjoner. Jeg er uenig i dette syn. Kiropraktorene har en femårig embetsutdannelse som gjør dem vel skikket til å benytte eksisterende helsetjenestetilbud til beste for sine pasienter og samfunnet. I tillegg har de en ettårig turnustjeneste hvor opplæring i eksisterende regelverk innen trygdelovgivning burde være selvsagt og fullt mulig. Mindretallet ønsker i sammenheng med Innst. S. nr. 202 også å se på henvisningsregelverket for andre mer spesialiserte yrkesgrupper. Etter min mening er dette et langt mer komplisert regelverk, med andre konsekvenser, og bør derfor ikke knyttes direkte til det fremlagte forslag. – President! Jeg lurer på om jeg ikke har en taletid på 10 minutter?
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Jeg har fått beskjed om 10 minutter. Vi får se hvordan dette drar seg til. I så fall må jeg gå opp en gang til. Innst. S. nr. 202 er en grundig utredet innstilling når det gjelder kiropraktorene. Det er derfor med noe forbauselse jeg ser at hele komiteen ønsker å inkludere de manuelle fysioterapeuter i dette forslag uten å redegjøre for denne yrkesgruppens bakgrunn, men bare henviser til at deres behandlingsform ligger nær det kiropraktorene praktiserer. Sosialkomiteen har, uavhengig av selve forslaget, besluttet å inkludere manuelle fysioterapeuter i sin innstilling, og da får vi se litt stort på det i dag. De manuelle fysioterapeuter har ikke akkurat den samme utdanningen, ikke en utdanning på linje med kiropraktorene og kan ikke praktisere som primærkontakt. Men jeg tar det som en selvfølge at det vil bli krevd en tilpasning av tilleggsutdannelse av denne gruppen, slik at de kommer opp på samme utdanningsnivå som kiropraktorene. Kiropraktorene praktiserer allerede som primærkontakt for sine pasienter. Fysioterapeuter har til nå ikke hatt anledning til dette. Det store ansvaret en slik funksjon medfører, vil etter min mening berettige et utredningsarbeid av Helsedepartementet i tråd med det helseministeren foreslår. Det er derfor mitt forslag at Stortinget følger sosialkomiteens flertallsinnstilling når det gjelder kiropraktorene. Men personlig hadde jeg satt pris på at Stortinget hadde kommet tilbake til spørsmålet etter at det er fremlagt en utredning om manuelle fysioterapeuters praksisform, nyordningens betydning i forhold til de øvrige 5 000 fysioterapeuter og om utdanning og bakgrunn gjør dem faglig skikket til å fungere som primærkontakt. Jeg er imidlertid i dag glad for at det nå blir slått fast at kiropraktorene er en viktig del av vårt totale helsevesen – ikke minst av hensyn til pasientene. Til slutt er det grunn til å påpeke viktigheten av å heve kompetansen innen Statens helsetilsyn når det gjelder kiropraktikk. En slik kompetansehevning vil være med på å skape et bedre samarbeid mellom kiropraktorer og de øvrige autoriserte helseprofesjoner. Er det noe vi ikke har råd til, er det profesjonskampen i det norske helsevesen. Det er for knappe ressurser, og vi håper da inderlig at det blir et samarbeid vi nå vedtar, en aksept av kiropraktorene i det norske helsevesen. – Og jeg er litt skuffet over legen Ballo.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Igjen må jeg gjøre en visitt til Ballo. Det er ingen grunn til å tro at ikke pasientene får beholde god kontakt med en fastlege. Dette skal jo intensiveres og gi enda bedre muligheter. Så snakket Ballo om laveste omsorgsnivå. Ja, nettopp! Det er jo ofte kiropraktorene som er den første kontakten, og det er den muligheten vi nå gir pasientene. Det er også viktig når det gjelder rygglidelser, at folk kommer raskt til behandling, og det er det vi prøver å gjøre noe med. Det kan faktisk være helt avgjørende for den videre utviklingen. Man snakker hele tiden om dokumentasjon. Er det ingen som stiller spørsmål om dokumentasjon av allmennpraktikerens arbeid når det gjelder rygglidelser? Det er det faktisk flere av oss som gjør. Så all denne frykten fra legene Ballo og Næss: Jeg deler ikke denne bekymringen. Jeg har tillit til at kiropraktorene er en seriøs, hardt arbeidende yrkesgruppe som vil det beste for pasientene. Og så er det så mange spørsmål som stilles. Ja, men kjære vene, det er jo dem vi skal få svar på; dette er jo et prøveprosjekt, og så får vi se hvordan det går. Jeg er helt enig med Sonja Sjøli når hun sier: La oss nå se mulighetene til å hjelpe pasientene. Det er det som er forslagsstillernes anliggende, og det er det som er det viktige. Og jeg er ikke redd for at det ikke skal være fullt opp å gjøre å framtida også for den norske legestanden.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-09:
Forslagene i Dokument nr. 8:34 for 1998-99 hevdes å føre til reduserte utgifter og redusert sykmeldingstid. Det er nevnt at sykmeldingsdagene før påbegynt behandling hos kiropraktor er 22,9 når det gjelder legehenviste pasienter, mens tilsvarende tall på pasienter som tar direkte kontakt, er 8,5 sykmeldingsdager. Det viser jo bare at det tar lengre tid å komme til kiropraktor via lege enn direkte til kiropraktor, og det er etter min mening ikke særlig oppsiktsvekkende, ikke en gang interessant. Men ut fra dette stipuleres det altså en besparelse på over 1 milliard kr i sykepengeutgifter, og det er mer problematisk. I likhet med representanten Ballo har jeg fått opplyst at den totale sykmeldingsperioden for de to gruppene i denne undersøkelsen, var den samme, uansett om de var henvist via lege eller kom direkte til kiropraktor. Det er jo den totale sykmeldingsperioden som betyr noe økonomisk. Likevel fortsetter representantene Kristoffersen og Øyangen å hevde denne angivelige innsparingseffekten. Representanten Kristoffersen sier at svært mange pasienter mener de har nytte av kiropraktorbehandling, og det betviles ikke, men om en vil få reduserte utgifter og redusert sykmelding, er noe mer tvilsomt. Lederartikler i to av verdens mest anerkjente medisinske tidsskrifter vurderte i 1998 kiropraktikk, og konkluderer med at det er usikkert om kiropraktikk gjør mer godt enn skade ved korsryggsmerter. En litteraturstudie presentert på årsmøtet i Norsk forening for ryggforskning i år konkluderer med at det ikke er dokumentert effekt av manipulasjon eller treningsterapi i akuttfasen ved ryggsmerter. Basert på sju studier fant man klart dokumentert effekt av treningsterapi på smerte og funksjon ved kroniske ryggsmerter, men ikke effekt på sykefravær. Manipulasjon ble funnet å ha usikker effekt ved kroniske smerter sammenlignet med placebo. Jeg synes også det er viktig å presisere at kiropraktikk kan medføre betydelige medisinske komplikasjoner. Jeg kan ikke se at vi egentlig har det primære grunnlaget for å gå inn for Dokument nr. 8-forslaget, nemlig en klart dokumentert effekt på sykefravær ved kiropraktisk behandling av disse tilstandene. Hvis forslagsstillerne har denne dokumentasjonen, har de i alle fall ikke gjort den tilgjengelig for oss. Jeg tror vi bør bygge på en slik dokumentasjon, og ikke på personlige betroelser fra stortingsrepresentanter eller andre.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-06-09:
Før saksordføreren med sitt innlegg drog i gang denne debatten, konkluderte han med at komiteen enstemmig har vedtatt å utsette realitetsbehandlingen av saken. Kristelig Folkeparti vil forholde seg til dette og ikke ta opp noen poteter i dag!
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Den saken Stortinget nå diskuterer, har også viktige næringspolitiske sider. I dag foreligger det en avtale mellom Arcus, Norske Potetindustrier og Landbruksdepartementet som sikrer at norske poteter brukes som råstoff i de produkter Arcus fremstiller for salg nasjonalt og internasjonalt. Norske Potetindustrier er en samvirkebedrift bestående av norske potetprodusenter. Den omtalte avtalen går ut på at Arcus forplikter seg til å kjøpe det de har behov for av potetsprit, fra Norske Potetindustrier. Denne potetspriten danner grunnlaget for en tredjedel av Vinmonopolets totale spritsalg. Ikke minst danner denne potetspriten basisen for den norske akevitten. Hvor stor betydning har så denne leveransen av potetsprit for norske potetprodusenter? Noen faktaopplysninger kan beskrive det. Norske Potetindustrier leverer hvert år ca. 2 mill. liter potetråsprit til Arcus. Dette er sprit som måler 96 pst. alkoholvolum. Det trengs 10 kg poteter for å lage én liter sprit. Det går altså årlig med 20 000 tonn poteter til norsk potetspritproduksjon. Den totale norske salgsproduksjonen av poteter er på til sammen 350 000 tonn. I så måte er en leveranse på 20 000 tonn betydelig, men ikke avgjørende. Poenget er imidlertid at potetprodusentene gjennom spritproduksjonen får avsetning på det som kalles ukurante poteter. Det er altså poteter som enten er for små, for store eller har andre feil som gjør at de ikke kan omsettes på andre måter. Bortfall av spritproduksjonen vil altså av den grunn føre til store problemer for norske potetprodusenter. Norsk landbruksproduksjon er av ulike årsaker dyrere enn den produksjonen som danner grunnlaget for verdenspris på poteter. Dette har sammenheng med klimatiske forhold, men det har først og fremst sammenheng med at vi i Norge ønsker å bruke landbrukspolitikken som et distriktspolitisk virkemiddel. Men Arcus må både nasjonalt og internasjonalt konkurrere med andre på like vilkår. Ferdigvaren brennevin kommer tollfritt inn til Norge. For at Arcus skal være konkurransedyktig, finnes det over jordbruksavtalen en prisnedskrivningsordning for norsk potetsprit. Norske Potetindustrier får betalt 13,50 kr pr. liter potetsprit. Arcus betaler imidlertid bare 6,50 kr for hver liter. Differansen på 7 kr betales av staten over jordbruksavtalen. Til tross for denne prisnedskrivingen er det helt klart at Arcus kunne ha skaffet seg potetråsprit billigere på verdensmarkedet. Dette tilsier at en privatisering av Arcus hvor avtalen mellom Arcus, Norske Potetindustrier og staten ikke videreføres, vil få den konsekvens at norske potetprodusenter får et dramatisk fall i inntekt. Det samme vil være tilfellet dersom andre enn Arcus får tillatelse til å produsere sprit i Norge. Andre produsenter vil nemlig ha klare konkurransefortrinn framfor Arcus. De kan kjøpe inn potetråsprit til verdensmarkedspris. Dette bekymrer neppe forslagsstilleren. I så måte føyer dette Dokument nr. 8-forslaget seg pent inn i rekken av politiske tiltak fra Fremskrittspartiet, hvor distriktspolitisk tenkning er totalt fraværende. Men det burde kanskje bekymre Regjeringen.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-06-09:
Jeg har også merket meg at komiteen har bestemt at man av gode grunner ikke skal ha noen realitetsdebatt om denne saken. Jeg vil allikevel benytte denne anledningen til å knytte et par bemerkninger til problemområdet. Jeg er selvsagt helt enig i, og står på det syn som mitt parti står på, at Arcus bør privatiseres. Men det er overhodet ingen sammenheng i at en privatisering av Arcus skal føre til nedleggelse av en interessant norsk produksjon på råvarer og gjennom en foredlingsprosess til enda mer verdifulle dråper. I den sammenheng har statsråden og jeg hatt interessante meningsutvekslinger før, hvor statsrådens konklusjon har vært veldig klar, at hun har sans for de tanker jeg har gitt uttrykk for. Jeg har da også bare lyst til å henvise til at i Dagens Næringsliv mandag i denne uken har den norske industriattacheen en uhyre interessant artikkel om hvordan det er mulig å forene disse hensyn, konkurranse i forhold til de monopoler, de beskyttelsesmekanismer, som vi hittil har hatt, som ivaretar både hensynet til konkurransen og hensynet til å få til en verdiskaping, slik man f.eks. har sett det i produksjonen av mat og andre verdifulle næringsstoffer gjennom en prosess som har i seg beskyttelseselementer, men i et konkurransekonsept. Der viser den norske industriattacheen til hva som har skjedd med konjakk. Jeg har i all beskjedenhet tatt et initiativ overfor næringsministeren der jeg ber om at vi får undersøkt hva som skal til for å få staten inn som et kontrollorgan. På samme måten som den franske stat sørger for at nasjonalstoltheten i Frankrike tas vare på, bør vi kunne gjøre det samme med produkter som vi ikke er mindre stolt av i Norge. Hvis det er noen som synes at norsk potetproduksjon ikke er fornemt nok, så håper jeg at de finner å kunne ha bedre følelser i forhold til det mer foredlede produktet, Løiten Linie Aquavit, som har i seg potetproduksjon, norske resepter, et enestående konsept med Wilhelmsens båter over ekvator og tilbake. Hele dette konseptet bør vi nå kunne utnytte på en positiv måte til glede for alle.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-06-09:
Eg stemte feil.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 1999-06-09:
Jeg stemte også feil.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-06-09:
Her er det nok noe feil.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Jeg viser til debatten i Odelstinget om denne store, viktige saken. Fremskrittspartiet hadde veldig mange synspunkter til endringer når det gjaldt de forskjellige lovparagrafene under behandlingen av denne saken. Blant annet hadde vi et forslag, sammen med Høyre, til § 1-1, nytt nr. 7. Til § 2-1 hadde vi også et forslag sammen med Høyre – forslag nr. 3 – til en ny setning. § 2-2 stemte vi imot. Til § 2-3 hadde vi også et alternativt forslag, sammen med Høyre, til andre ledd. I § 2-4 gikk Fremskrittspartiet mot nr. 4. § 2-5: Der hadde vi et alternativt forslag. Til § 2-6 hadde vi også et alternativt forslag sammen med Høyre, med en endring til første ledd. § 3-1: Der støttet vi i utgangspunktet det innspillet som Høyre hadde kommet med. § 3-2: Der hadde vi også et alternativt forslag til første ledd. Til § 3-7 hadde vi også et alternativt forslag sammen med Høyre. Det samme gjaldt § 3-9. Vi hadde også et alternativt forslag til endringer i § 4-1, tredje ledd. Så gikk vi imot hele § 5-5. § 6-9: Der gikk vi imot nr. 3. Til § 7-4 hadde vi et nytt alternativt forslag. Og til slutt, til § 8-1 hadde vi et alternativt forslag til første ledd. Dette var veldig mange lovparagrafer som regulerte de formål denne odelstingsproposisjonen omfatter. Men på bakgrunn av voteringsresultatet fra Odelstinget ser vi fra Fremskrittspartiets side ingen særskilt grunn til å ta opp igjen enkelte av disse forslagene, i og med at vi ikke tror at det er store sjanser for å få til den store endringen i Lagtinget i dag på bakgrunn av det de enkelte partiene sa i Odelstinget. Jeg har imidlertid ett forslag, med en konklusjon som vi i hvert fall var enige om i Odelstinget, og det er et fellesforslag i og med at vi hadde så mange innvendinger til denne saken. Forslaget lyder: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:Det henstilles til Odelstinget å henlegge lovforslaget.» Ergo: Konklusjonen er faktisk at den loven vi hadde på dette området, totalt sett var bedre enn den ble med de endringene som flertallet hadde lagt opp til.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-06-03:
Som det vil fremgå av det forslaget som er utlagt på representantenes plasser, hadde Høyre i utgangspunktet til hensikt å følge opp det vi gjorde i Odelstinget, ved å ta opp våre forslag til endringer fra behandlingen i Odelstinget den 27. mai. Men til tross for at Vidar Kleppe har tatt seg bryet med å referere de lovparagrafer som ble foreslått fremmet som endringer til innstillingen fra Høyre og Fremskrittspartiet i fellesskap, mangler de samme forslagene her i dag. Det gjør at våre forslag, som vi hadde ønske om også å få votert over i Lagtinget i dag, blir ufullstendige, og jeg vil derfor ikke ta opp det forslaget som er omdelt.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Det er ikkje noko nytt at Hagen og Framstegspartiet skal løyse dei aller fleste utfordringane gjennom lette i skattar og avgifter. Det er ikkje nokon særleg tvil om at i den situasjonen som vi no har, vil oljeselskapa vere avventande, rett og slett fordi dei ønskjer seg betre generelle rammevilkår. I revidert nasjonalbudsjett foreslo vi at Regjeringa burde gå i forhandlingar med selskapa for å få starta opp planlegging og utbygging av spesifikke felt, altså ei meir spesifikk tilnærming til dei utfordringane vi står overfor, enn det Framstegspartiet og representanten Hagen vil. Men det finst jo andre virkemiddel for Regjeringa enn berre å lette på rammevilkåra. Regjeringa sit som generalforsamling i eit av dei største selskapa, og den har også høve til å samtale med selskapa for å finne ei løysing på den situasjonen vi er oppe i. Det går an å snakke både med operatørane og lisenshavarane for å løyse dei vanskane vi no er i, om det berre er politisk vilje. Det er ikkje slik som Framstegspartiet vil ha det til ved alle høve, at det berre er rammevilkåra.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
No er det ikkje slik at representanten Apelthun Sæle og Regjeringa til kvar tid har vore heilt einige om kva skattlegging av reiarlaga ein skal ha i dette landet. Det er nok å vise til budsjettet for inneverande år, der Regjeringa hadde eit anna forslag enn det som til sjuande og sist vart vedteke her i huset. Men det som er ganske klårt, er at når ein ser skattar og avgifter for norsk næringsliv under eitt, så kjem ikkje vi særleg dårleg ut i forhold til dei landa vi kan samanlikne oss med. Det nyttar ikkje berre å sjå på skatten. Ein må sjå på dei totale byrdene næringslivet har, når ein skal samanlikne. Men den totale samanlikninga frå land til land ligg fast. Vi kan ikkje skilje oss noko vesentleg frå andre land, for i ei globalisert verd vil ein sjå at bedrifter flyttar dit dei ser dei har dei største fordelane reint økonomisk. Det er vi nøydde til å innrette oss etter over tid. Men då må ein sjå på totaliteten, og ikkje som enkelte har ein tendens til å gjere, berre sjå på enkelte element. Det blir for snevert.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Eg er ikkje overtydd om at eit nytt forsøk frå mi side på å forklare Arbeidarpartiet sin politikk overfor representanten Gabrielsen har ein sjanse for å lukkast, for det har vi prøvd på så mange gonger. Det er berre å fortelje at vi har ei heilt ulik ideologisk plattform. Etter representanten Gabrielsen sitt syn skal alt skje etter marknadskreftene. Vi har sett mange eksempel på kor det ber av stad. Difor forundrar det meg faktisk at Høgre framleis sver så til dei gradar til at marknadskreftene skal løyse alt. Eg og Arbeidarpartiet meiner at det kan vere behov for å halde dei litt i øyra for at det ikkje skal gå heilt gale. Så spør ein kvifor ein skal gå inn med hundretals millionar i IT Fornebu. Det er godt at det vart hundretals millionar, det er ikkje lenge sidan det var milliardar, ikkje ein milliard, men milliardar i fleirtal, så slik sett er det jo bra at det er kome ned på det nivået der vi har hevda det har vore heile tida. Ja, eg kan godt gjere eit forsøk på ein gong til å forklare kvifor vi meiner at staten bør vere med saman med private. Det er fordi vi vil vere med og påvirke dei nye næringane og få fart i utviklinga av dei nye næringane. Eg kan ikkje skjøne at det skal vere så gale. Det er faktisk slik at alle dei som har søkt om å etablere seg på eit IT- og kunnskapssenter på Fornebu, ønskjer at staten skal vere med. Ein grunn til at vi ønskjer å vere med, kan jo vere at vi gjerne ser at dette spreier seg utover det ganske land, og det er jo nokså illustrerande at Høgre er dei einaste som ikkje ser dette som ein næringspolitisk veg inn i kunnskapssamfunnet.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
I likhet med Kjell Opseth er vi også bekymret for situasjonen i offshorevirksomheten og ved offshoreverftene våre. Det har vært et tema som har vært diskutert i Stortinget flere ganger etter at vi hadde en veldig stor boom i investeringene for noen år tilbake og fikk en situasjon hvor, etter en lav oljepris, veldig mange av oljeselskapene var tilbakeholdne med bestillinger og med utvikling av nye felt. Fremskrittspartiet fremmet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett forslag om, som et klart positivt signal om å bedre økonomien ved utbygging av nye oljefelt, å fjerne CO2-avgiften, som er en fast avgift uavhengig av oljepris, og som har vært meget tyngende og betydningsfull for investeringsbeslutninger i oljeselskapene. Vi forslo å fjerne den 1. juli i år, som et øyeblikkelig, positivt og klart signal om bedret økonomi. Det stemte faktisk Arbeiderpartiets stortingsgruppe imot. Jeg tror også vi fremmet forslag om en raskere takt i avvikling av produksjonsavgiften for de felt som har slik produksjonsavgift, og hvor en også er tilbakeholdne når det gjelder oljeselskapenes vurderinger. Er det nå slik å forstå at Arbeiderpartiet egentlig angrer på at de ikke stemte for vårt forslag i revidert nasjonalbudsjett, for hadde Arbeiderpartiet stemt for vårt forslag om å fjerne særlig CO2-avgiften med virkning fra 1. juli i år, ville det kanskje vært en litt større aktivitet og interesse i oljeselskapene for å fremskynde prosjekter og derved virke avdempende for offshoreleverandørindustrien? Jeg har lagt merke til at i valgkampen – og også vel i kravene nå overfor Regjeringen – snakket Arbeiderpartiet om raskere å gjøre noe med CO2-avgiften. Er det slik å forstå at Arbeiderpartiet nå i ettertid egentlig angrer på at de ikke gjorde noe som kunne fått virkning for denne sektoren?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
Jeg vil gjerne få lov til å replisere til regjeringspartienes parlamentariske leder, hr. Steensnæs, som sa at de to første forslagene våre var til behandling i forbindelse med budsjettet som ligger i finanskomiteen. Jeg kan se at kanskje det ene har en tilknytning til budsjettet, men det foreligger ikke noe lovendringsforslag når det gjelder å sikre lavtlønnede rett til sykelønn fra 1. januar 2000, fordi det må inn i lovgivningen. Det er for å få Regjeringen til å lage det lovforslaget vårt forslag er fremmet, for å få i gang arbeidet og få fortgang i det og klarlegge det reelle innholdet. Men når det gjelder det første forslaget om regelverket og retningslinjene for reguleringen av folketrygdens grunnbeløp, er ikke det noen budsjettsak. Grunnbeløpet i folketrygden blir regulert i forbindelse med trygdeoppgjøret, og det er i tilfelle innebygd i eventuelle reserveposter på statsbudsjettet. Det er ikke inne i budsjettet nå. Retningslinjene er imidlertid noe som pålegger Regjeringen en holdning når man kommer til regulering av grunnbeløpet i forbindelse med trygdeoppgjøret. Selve retningslinjene var til behandling i forbindelse med trygdeoppgjøret sist vår, og vi fremmet et forslag om nye retningslinjer. Det som er skjedd i mellomtiden, er at Arbeiderpartiet plutselig er kommet på andre tanker enn de da var, for da stemte de mot de retningslinjene vi ville ha, og gikk inn for at grunnbeløpet skulle reguleres om lag – altså cirka – basert på inntektsutviklingen. Det har de endret oppfatning om. Derfor har jeg utfordret Arbeiderpartiet til å vise om det bare er noe som de vil bruke som forhandlingskort i forbindelse med forhandlingene med Regjeringen, eller om det er alvorlig ment. Og det er klart at hvis Arbeiderpartiet stemmer imot dette forslaget, da vet regjeringspartiene at de ikke behøver å legge vekt på dette i forbindelse med forhandlingene, for det var bare et utspill som de hadde tenkt å gå tilbake på. Så det ville være klargjørende også for regjeringspartiene. Så sier Steensnæs at han er uenig i premissene i de øvrige forslag. Premissene for forslagene nr. 4, 5 og 6 er ganske enkelt å få satt en effektiv stopper for tvangsekteskap og det at enkelte pakistanere skal få automatisk oppholdstillatelse i Norge gjennom et tvangsekteskap med en ung norsk kvinne som er født og oppvokst her. Jeg har faktisk trodd at det var flere som ønsket å sette en stopper for det, men jeg konstaterer at regjeringspartiene, basert på parlamentarisk leder, synes det er helt greit at disse tvangsekteskapene fortsetter slik de er, i tråd med den kulturen som er avdekket, og som regjeringspartiene har som politikk å bevare og beholde og stimulere til. Jeg synes det er sjokkerende synspunkter fra Steensnæs som her er kommet frem.