Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Norge scorer høyt på alle mål for sosial kapital. Det dreier seg om nettverk og tillit, om folk har venner og mennesker rundt seg, og om folk har tillit til samfunnsinstitusjoner og til systemet. Tidligere stortingspresident Guttorm Hansen formulerte drømmen om samfunnet bortenfor velferdsstaten. For hans generasjon var ikke velferdsstaten det endelige målet, men et verktøy for å nå høyere mål – kall det gjerne drømmen om det gode liv. Skal man leve et godt liv, må man føle at man betyr noe for folk rundt seg, man må føle at man er til nytte, at man er en del av samfunnet, og at man lever i frihet. De velferdsordningene vi har i landet, har som eneste formål å bidra til at alle kan leve det livet de selv ønsker, i samspill med andre, enten det gjelder foreldrepermisjon, barnehage, helsetjenester, skole, Nav eller eldreomsorg. Gjennom hele livet vet vi at vi trenger hverandre for å bli frie mennesker, og vi nordmenn utgjør et sterkt fellesskap. Vi er hverandres nødvendighet. Kanskje er vi i ferd med å bevege oss mot samfunnet bortenfor velferdsstaten. Da jeg gikk i byen i går, måtte jeg stoppe opp da jeg så flere titalls barnehagebarn som sto i kø for å levere gaver til fattige barn ved Frelsesarmeens julegryte. Fins det noe vakrere uttrykk for solidaritet enn barn som hjelper barn? Tillit og samhold bygges fra de første åndedragene på morens bryst til siste utånding med en trygg hånd å holde i. Det er i dette landskapet de første ambisjonene om Kulturløftet ble utformet. Mennesker ønsker å skape fellesskapet, men storsamfunnet kan bidra, for de politiske valg har konsekvenser. Hva slags samfunn man bygger, og hvilke institusjoner man etablerer, har stor innvirkning på menneskers liv. Dag Wollebæk peker i boken «Sosial kapital i Norge» på flere mulige forklaringer på at tillitsnivået har økt mer i Norge og Norden enn i resten av Europa. For det første øker både utdanningsnivået og velstandsnivået. I tillegg er inntektsforskjellene små, og de politiske lederne skikker seg noenlunde vel. Dersom man er i en situasjon langt nede på den økonomiske rangstigen, med små utsikter til forbedring, svekkes framtidsoptimismen, og det skaper grobunn for en følelse av å bli utnyttet. Tillit gjør det lettere å komme ut av såkalt sosiale feller der man prioriterer kortsiktig egeninteresse framfor fellesskapets interesse, fordi man forventer at alle andre gjør det samme. Men det at Norge er preget av høy tillit, skyldes også et sterkt sivilsamfunn. Vi har sterke organisasjoner som bekrefter rasjonaliteten i det å samarbeide. Norge ligger i verdenstoppen av frivillig deltakelse, både målt i form av andelen av befolkningen som jobber i frivillige organisasjoner, og antall medlemskap per innbygger. Norge scorer dessuten høyt når det gjelder borgernes direkte kontakt med politikere og offentlige tjenestemenn, og lavt på mål av korrupsjon. Antallet venner vi har i Norge, er også høyere enn i mange andre land. Wollebæk peker på at tillitsnivået synker i faser hvor man bygger ned offentlig sektor og velferdstilbud. Noen kunne kanskje tenke at tillitsnivået har gått ned i Norge etter 22. juli, men faktisk har alle former for tillit økt etter sommerens forferdelige handlinger. Mest har tilliten økt i forhold til personer med en annen bakgrunn eller religion. Mange har påpekt at vi ikke må være naive i dette landet. Det er viktig. Men tillit er en styrke, ikke en svakhet. I Øst-Europa ser vi en markant tilbakegang i den generaliserte tilliten. Også i Syd-Europa går tilliten nedover. For to dager siden var jeg på sykehuset i Levanger. I enden av korridoren satt det en mann som var åpenbart plaget. Han skalv på sine løftede hender, og han kom med stadige, ukontrollerte utrop. Etter en stund kom det en eldre kvinne gående, og hun satte seg ned ved pianoet og spilte. For det første skapte det en helt ny stemning i gangen, men det som var spesielt å se, var at mannen umiddelbart falt til ro. Dette viser hva musikk og kultur kan gjøre med oss. Jeg har selv observert en mann som hardt rammet av Parkinson ved hjelp av en metronom etter kort tid kunne gå igjen som om han var 30 år. Synet av hans ansikt idet han ser ned på bena sine og ikke skjønner hva som skjer, vil jeg alltid ha med meg. I helsesektoren ser vi en stadig økt bruk av medikamenter. Vi bør tilstrebe at det kommer nye yrkesgrupper inn i pleie- og omsorgssektoren. Jeg vil ta til orde for en ny yrkesgruppe – kulturpleiere – folk som kan se hele mennesket og dets muligheter, folk som kan skape aktivitet der det i dag er passivitet. Vi vet at aktive mennesker holder seg friskere lenger. Helseundersøkelsen i Nord-Trøndelag dokumenterer at aktivitet og en meningsfylt hverdag er like viktig som tabletter. Da må det være et sentralt mål å sikre aktivitet og kulturtilbud til alle i hele landet. Et av de beste eksemplene på dette er Ferie for alle i regi av Røde Kors. Røde Kors samarbeider med skolehelsetjeneste, barnevernstjeneste, sosialtjeneste og andre offentlige instanser for å gi familier som har behov for det, en god ferieopplevelse. Dette gir barn selvtillit, og ikke minst selvrespekt. Jeg er glad for at regjeringen har økt bevilgningene til Ferie for alle – riktignok på Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementets budsjett – men vi må videre, for mange barn står fortsatt i kø. Staten bør bidra så godt det lar seg gjøre, men kommunene har også et ansvar. Et godt eksempel i så måte er Moss, som gir 150 000 kr til Moss Røde Kors på betingelse av at 25 personer fra Moss kommune skal få reise på ferie. Flere kommuner bør følge etter. Det er vår jobb og vårt ansvar å bidra til at frivilligheten og kulturlivet fortsatt kan blomstre. I all vår uenighet i store og små saker tror jeg vi alle er forent i ønsket om at Norge fortsatt skal være et sterkt fellesskap, preget av tillit og samhold. Vi har ulike løsninger for hvordan vi best kan sikre dette, men ingen bør være i tvil om at Kulturløftet bidrar til å øke fellesskapet, felles identitet, tillit, stolthet og samhold. Et av de beste eksemplene på dette er Rock City Namsos, som flere i denne sal fikk gleden av å overvære åpningen av tidligere i høst. Her har musikere, frivillige, bransje, kommune, fylke og stat gått sammen i et bredt partnerskap, og vi ser at Namsos utvikler seg til en by hvor det syder og koker, og hvor det stadig dukker opp nye musikere, nye utdanningstilbud, nye jobber, nye næringer. Dette viser at sammen kan vi oppnå så mye mer. For å sitere Hans Rotmo: «Det e itjnå som kjem tå sæ sjøl».