Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-10-25:
Kampen mot masseødeleggelsesvåpen er en av vår tids viktige oppgaver. Det er viktig å løfte den fram i den politiske debatten, enten det dreier seg om kjemiske våpen, som interpellanten fortjenestefullt tar opp, atomvåpen eller andre typer våpen med humanitære lidelser som resultat når de brukes. Når det gjelder kjemiske våpen og biologiske våpen, er rammeverket – forbudet – på plass, som utenriksministeren har gjennomgått. Men det er fortsatt en jobb å gjøre. Flere land har ikke forpliktet seg. Flere gamle lagre er ikke destruert. Og kjemiske våpen ble altså brukt i Halabja i 1988, slik interpellanten tok utgangspunkt i. Så det er fortsatt mye å gjøre for å forhindre at en slik uhyrlighet skal skje igjen. På atomvåpensiden er det lenger fram. Etter tre tiår med framgang og håp om at rustningsspiralen fra den kalde krigen skulle kunne snus, ble det første tiåret i det nye århundret det tapte tiår for nedrustningsbestrebelsene. 1970-årene ga oss ikke-spredningsavtalen og den første avtalen om reduksjon av de strategiske arsenalene, SALT I. 1980-årene, som sluttet med Berlinmurens fall, innebar slutten på den kalde krigen, og 1990-årene ga oss en prøvestansavtale, START II, landminekonvensjonen og en halvering av militært materiell i Europa. En oppmuntring fikk vi mot slutten av det tapte tiåret vi har bak oss: konvensjonen mot klasevåpen, hvor ikke minst Norge med utenriksministeren i spissen var en avgjørende drivkraft. Den nye START II-avtalen mellom USA og Russland, som reduserer antall utplasserte våpen med en tredjedel, var også et skritt i riktig retning. NATOs nye strategiske konsept innebærer at det skal arbeides for å redusere kjernevåpnenes betydning, og at alliansen ikke skal bruke eller true med bruk av kjernevåpen mot land som har underskrevet og etterlever ikke-spredningsavtalen. En målsetting for neste revisjon bør være at NATO avstår fra førstebruk av atomvåpen. Positivt er det også at det skal settes i gang en prosess mot Russland for å få redusert arsenalene av kortrekkende kjernevåpen. Regjeringens planer for konferansen neste år, hvor det settes fokus på atomvåpnenes humanitære konsekvenser, er en innfallsvinkel som kan bære frukter. Under sitt besøk i Japan i fjor var utenriks- og forsvarskomiteen også i Hiroshima. Det gjorde et sterkt inntrykk å være på stedet der den første atombomben ble sprengt – se modellen som viste ødeleggelsene, som først og fremst rammet en uskyldig sivilbefolkning, og møte ett av ofrene. Det var forferdende. De humanitære konsekvensene var grusomme. Terrorbombing var en nærliggende tanke. Arbeiderpartiet har programfestet å arbeide for en verden fri for kjernevåpen og andre masseødeleggelsesvåpen. Dette er også nedfelt i regjeringens plattform. Det er et mål vi aldri må gi slipp på. Men den alvorligste trusselen for spredning av atomvåpen ligger nå i Nord-Korea og Iran. Det er skremmende å tenke på at lederne i de to landene skal kunne sitte med fingeren på en atomknapp. Som Napoleon sa: Den som sier alt, kan også gjøre alt. Det er et internasjonalt ansvar å forhindre at dette skal skje. Nettopp derfor er det også bekymringsfullt å se at den israelske statsminister ikke utelukker en ensidig israelsk militæraksjon mot Iran. Den israelske forfatteren David Grossman har i flere artikler advart regjeringen i Tel Aviv mot en slik aksjon. Israel har rett til å forsvare seg – men ikke til å angripe sine naboer. For med hvilken rett kan Israel, som selv har atomvåpen, bruke militærmakt mot andre land som måtte ønske å skaffe seg det samme? Hva skal landet gjøre hvis naboland som Saudi-Arabia eller Egypt også skulle ønske å skaffe seg atomvåpen? Skal også disse angripes? Arbeidet for å forhindre at Iran og Nord-Korea skaffer seg atomvåpen, må føres av det internasjonale samfunn. Det er den eneste veien til at vi kan lykkes, og det er den eneste forsvarlige veien å gå.