Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-05-13:
«Vi ere en Nation, vi med» har unger sunget på 17. mai i alle år, og nå på 200-årsjubileet for Grunnloven mener jeg vi har nesten enda større grunn til det, for nå kommer barnas egne rettigheter som personer inn i Grunnloven – både de sivile og noen av de sosiale og økonomiske rettighetene. Det er jammen på tide. Jeg skal komme tilbake til det, jeg vil først slå fast at menneskerettighetene er helt grunnleggende verdier. De er udelelige og universelle, og for SV og for meg personlig er det det sterkeste verdigrunnlaget. Den internasjonale anerkjennelsen er blant de viktigste framskritt i en historisk tid der verden er fylt av maktbruk og maktmisbruk og uro. Disse rettighetene er en helhet, de er ikke en buffé en kan velge fra som en vil, slik Høyre og Fremskrittspartiet tydeligvis tror. FNs menneskerettighetskomité har fortolket det slik siden 1948. Det er allmenn internasjonal støtte til dette synet. Skarpskodde jurister under høringen var enig i dette, så dette er ikke et syn som er særlig for SV. Det er Høyre og Fremskrittspartiet som er alene om tolkningene om at man selektivt kan velge de menneskerettighetene som man sjøl måtte mene er viktige blant de sosiale, økonomiske og kulturelle rettighetene. Rangering av rettighetene er ingen stolt historie. Alle disse rettighetene er viktige fordi de sivile og politiske bare kan bli virkelighet i et fellesskap, der staten på høyeste nivå forplikter seg til respekt for nettopp disse rettighetene til alle. Rettighetene representerer et samfunnssyn, et menneskesyn og en helhet som SV vil skal forme og styre verden og Norge, dette vernet av individer og minoriteter i forpliktende fellesskap i en stat som skal styres demokratisk. Det avgjørende er at rettighetene skal kunne gjøres gjeldende overfor staten. Derfor er menneskerettighetene nettopp grunnleggende forpliktelser i forholdet mellom stat og individ. Poenget med å skrive dem ned er at de må sikres i Grunnloven for at de skal være vernet tilstrekkelig og sterkt nok. Spørsmålet er hvor langt et flertall vil gå i å binde seg på forhånd til å tåle de konkrete resultatene som kan gå dem imot – med andre ord: Ta stilling til å binde seg for å styrke samfunnets verdifundament, som professor Carsten Smith sa i høringer i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det er nettopp det dette gjelder. Her går de politiske skillelinjene. Vanlige lover, også menneskerettighetsloven som i det daglige har forrang foran vanlig lov, kan oppheves av et alminnelig flertall i Stortinget. Det er kun et valg og vernet kan være borte, både på disse rettighetene og på mange av de økonomiske og sosiale rettighetene. Spørsmålet er om det er slik Høyre og Fremskrittspartiet vil at det skal være. Grunnlovsbestemmelser – derimot – krever at de legges fram i én stortingsperiode, og at det er et stortingsvalg i mellom, slik at folk skal kunne si klart fra i valg om de mener at Norge skal endre/svekke sine menneskerettighetsforpliktelser i Grunnloven. Det vi gjør i dag – som burde vært en helhet, og som dessverre ikke blir en helhet – er å gi større muskler og motstand mot å forandre grunnleggende menneskerettigheter som vi har forpliktet oss til. Sjølsagt skulle både de sivile og politiske og de økonomisk, sosiale og kulturelle rettighetene grunnlovfestes. Å grunnlovfeste bare de sivile og politiske viser mangelfull forståelse for helheten. Konvensjonen er en helhet, begge hovedtekster må til for å gjennomføre verdenserklæringen og andre menneskerettighetsforpliktelser. Å Ikke vedta begge er et tilbakeskritt, hilsen et parti som har fremskritt i navnet sitt, og det er mest oppsiktsvekkende at Høyre er med på det. Nå skal Norge av alle stater ikke se det prinsipielt viktig å gi alle sine innbyggere noen av velferdsstatens viktigste rettigheter høyeste rang gjennom Grunnloven. Internasjonalt er det sjølsagt at disse rettighetene ses sammen. Dette handler om hva vi vil med Norge. SV vil at rettigheter skal gjelde alle og være et overordnet mål og en forpliktelse for staten. Land med små forskjeller gjør det best og er tryggest. Derfor må vi forsterke dette framover, for det forsterker tryggheten for oss og mulighetene for at Norge skal lykkes som nasjon, og at alle menneskene i Norge skal sikres muligheter til å lykkes. I Politisk kvarter i dag – som jeg hørte på – virket det som om Høyre der tok til orde for at de mente at de sosiale, økonomiske og kulturelle menneskerettighetene var en sosialdemokratisk oppfinnelse, og at det var derfor de ikke ville være med på dem. Det hadde vært fint å få avklart det i dag, om det er slik. Sjøl mener jeg nok at i hvert fall venstresidas politikk må til for å ivareta også de økonomiske, sosiale og kulturelle forpliktelsene. Ja, jeg tror også de står seg absolutt best når det gjelder de sivile og politiske rettighetene. Men det kunne vært viktig å få dette fastlagt. I debatten i dag sier representanten fra Høyre at de sosiale rettighetene er i periferien av menneskerettighetene. Det har jeg aldri før hørt noen si, at man politisk sett er mot dem fordi det betyr at man forplikter seg til en fordelingspolitikk som skal gjelde også i dårlige tider. Det hadde vært realt å si: Det er ærlig, det er gammeldags Høyre-politikk, men sånn er det. Men å si at dette er i periferien av menneskerettighetene, er feil. Det er grunnleggende feil, men det har sjølsagt en politisk begrunnelse. Jeg startet med barna, og jeg vil fortsette litt med dem nå. Det er svært viktig, det som kommer inn i Grunnloven nå for å sikre barns rett til å bli hørt, en medbestemmelse som sier at ved handlinger og avgjørelser som angår barn – «angår» blir kanskje stående, det burde stått «berører», men det kommer i noen av de andre leddene av paragrafen – skal hensynet til barnets beste være et grunnleggende hensyn. Barn er fullverdige innbyggere, men fordi de er barn og avhengig av voksne, må staten ta et særlig ansvar for at de blir beskyttet også mot vold, at de blir respektert som mennesker, at de får gå på skole og utvikle seg, også hvis de får helseproblemer. Jeg stiller meg litt undrende til at det ikke er et samlet storting som ønsker at staten skal ha et særlig ansvar for å beskytte barn mot overgrep. Det at det ikke er et enstemmig storting som stiller seg bak det, er et av de store spørsmålene under denne debatten. Vi har vært kritisk til at flertallet ønsker en ordlyd som sier at myndighetene skal legge forholdene til rette for barnets utvikling, fortrinnsvis i egen familie. Grunnen til vår skepsis er at det er nettopp i saker der familien svikter, at barnas beskyttelse må være myndighetenes ansvar. Det er da statens ansvar er aller viktigst. Barneombudet og UNICEF har påpekt at et slikt tillegg vil kunne føre til at det biologiske prinsipp vektlegges for mye når det gjelder barnas rettigheter. Dette er et spørsmål som det er gjort endringer på de siste årene. SV har sittet i regjering og fått fram endringer som gjør at det vektlegges høyere at de barna som trenger samfunnets beskyttelse, noen ganger mot sin egen familie, får det – disse barna har fortalt oss at de voksnes rett har veid for tungt. Jeg og SV tror ikke at de som nå går inn for denne ordlyden, mener å svekke barnas vern. Men det hadde vært veldig greit hvis de som står bak denne ordlyden, kunne avkrefte det – at man nå ikke ønsker å gå inn i en omkamp om det biologiske prinsipp, og ved det, mener vi, svikte de barna som trenger samfunnets beskyttelse aller, aller mest. At det nå også blir rettigheter til utdanning, er bra. Der er det flertall for formuleringer, men ikke samlet ordlyd. SV vil på mange av disse punktene selvfølgelig stemme subsidiært, også på dette, slik at vi får inn rettigheter i Grunnloven. Da er det barnas rett til utdanning som er helt avgjørende viktig, og hvis barn har en rett, har samfunnet en plikt til og foreldrene ingen mulighet til å hindre det. Asyl har vært en viktig del av debatten. Det er den mest grunnleggende retten til liv, frihet fra forfølgelse, tortur og umenneskelig straff og dødsstraff. Denne retten er faktisk reelt sett truet i verden i dag, og da blir det for smått å se på at Grunnloven bare skal reflektere hva vi har i Norge. At det ikke blir flertall for å sikre asylretten, som er en klar menneskerett, at Høyre nå skygger unna denne grunnleggende menneskerettigheten, synes jeg nesten er sjokkerende. Høyre har hatt klare, prinsipielle standpunkter. Regjeringskollega Fremskrittspartiet har mange ganger tatt til orde for å si opp eller svekke Norges forpliktelser når det gjelder Flyktningkonvensjonen. Derfor blir det ekstra kritisk at disse to partiene i Stortinget nå sørger for å hindre at asylretten får grunnlovsvern og ikke kan oppheves eller sies opp ved et simpelt flertall i løpet av én stortingsperiode. Jeg vil be Høyre tenke seg om, for de vet at denne konvensjonen redder liv, og at det er viktig i en verden full av krig at Norges rolle internasjonalt som forsvarer av en så viktig og grunnleggende menneskerettighet, ikke svekkes av at retten til asyl utelukkes når Norge nå skriver menneskerettighetene inn i konstitusjonen. Dess rikere, dess reddere, dess mer mister vi kontakt med det som er helt grunnleggende for menneskerettigheter, synes jeg det ser ut til. I denne grunnlovsrevisjonen har det også vært en diskusjon rundt retten til liv og om at formuleringer som noen ønsker å få inn i Grunnloven, skulle være en abortomkamp. Vi får velge å tro de som sier at det ikke er det. Vi har jo nettopp lagt bak oss en alvorlig og heftig politisk strid i Norge, der alle har forsikret at det ikke gjaldt en omkamp, men i dag fremmes det forslag som fullt ut kan tolkes som at det er en omkamp om abortloven. Det har også vært en runde her om ytringsfrihet og religion. Jeg mener at flertallet legger altfor liten vekt på den sterke maktfaktoren religionen er, i familier, i lokalsamfunn og helt opp til stater. Det er farlig for folk å kritisere religion – for noen i Norge, men særlig internasjonalt. Det er viktig at Norge sier fra når det gjelder dette, for dette er maktstrukturer som er sterke. De går rett inn i menneskets sinn og har svært stor makt. Vi mener det hadde vært nødvendig å si dette direkte. Når det gjelder vern mot diskriminering, fremmer SV et prinsipalt forslag om å nevne alle diskrimineringsgrunnene. Jeg må si at jeg ikke er helt enig i versjonen som saksordføreren hadde på dette punktet, for i ordlyden som vi også fremmer, står det «lignende vesentlige forhold ved en person». Det er dekkende, hvis man er i tvil om man har klart å nevne alle. Det å stemme for SVs forslag prinsipalt der, vil ikke reise de spørsmålene som saksordføreren nevnte på dette punktet. Jeg vil avslutte med noen ord som Carsten Smith sa i en høring: Det blåser kalde vinder ute i verden. Rettighetene er under press. La oss da se mot 1814. Grunnloven ble til i en periode fylt av krig og nødsår, og hva var Grunnlovens svar? Borgerrettigheter var svaret. Vi må ha det lange tidsperspektivet. Reformer skal gjelde noen av oss, men selvfølgelig skal de peke mest inn i framtida, til mine barnebarn, alles barnebarn, og oldebarn. Det vi i dag gjør, skal sikre større trygghet for de grunnleggende rettigheter – ikke den form for trygghet som skapes gjennom økt kontroll og overvåkning, men større trygghet for at borgerfrihetene lever videre. Jeg tar opp de forslagene i innstillingene der SV er medforslagsstiller, som eventuelt ikke er tatt opp til nå.