trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-02-07:
Jeg vil også takke for debatten. Grunnen til at jeg trekker fram diskusjonen om hvor mange mål man skal stille overfor Politidirektoratet før man blir utydelig, er at jeg opplever at vi har hatt et felles mål om å stille tydelige mål og krav til politiet for så å ettergå at de leverer som lovet. Når vi da fra regjeringens side bokstavelig talt spiller ballen i mål, må vi vokte oss for ikke i ren frustrasjon å ta personen. Når jeg hørte uttrykk også knyttet til min forgjenger, vil jeg ta avstand fra det synet som synes å ta utgangspunkt i at vi har svært ulik tilnærming til det spørsmålet vi diskuterer i dag. Jeg kan illustrere som svar på et av de spørsmålene interpellanten stilte, hvordan kravet til Politidirektoratet om å levere økt trygghet, bedre beredskap, da vil se ut. Politiet er samfunnets sivile maktapparat med et tydelig samfunnsoppdrag, og det vil være Politidirektoratet som vurderer om vaktselskapene skal inviteres til et tettere samarbeid, og hvordan det skal se ut. Det vil selvsagt måtte være Politidirektoratet som sikrer også kontroll med vaktselskapene, om de velger en slik strategi for gjennomføring av sin oppgave. Kontrollen kan ikke løses lempeligere i ulike deler av landet. Her må det være en enhetlig tilnærming. Jeg er glad for påpekningen av behovet for samspillsarenaer, for alle er tjent med at samarbeidet også med private vaktselskaper eller sikkerhetsindustrien har slike gode samspillsarenaer, og at de legger til rette for at samarbeidet kan fungere smidig, men selvsagt innenfor de lover og rammer som gjelder, både med tanke på maktbruk og ikke minst også personvernet. Jeg ønsker – og regjeringen vil komme tilbake til dette – et sterkere nærpoliti, og vi vektlegger både økt bemanning og bedre verktøy til operative formål. Og med bedre og mer moderne kommunikasjonsløsninger vil også politiet kunne ikke bare løse sin oppgave bedre, men også gjøre det i et bedre samarbeid med f.eks. vaktselskapene.
André Oktay Dahl (Høyre), 2013-02-07:
At det er en del reflekser ute og går når det gjelder å holde tilbake dokumenter, hadde vi også eksempel på da vi behandlet Riksrevisjonens innsynsrett i forvaltningens dokumenter for en del år siden. Da hadde enkelte av oss hele apparatet av ekspedisjonssjefer osv. mot oss via deres statsråder som sa at det ikke ville være rettslig mulig å gjennomføre dette. Nå har Riksrevisjonen den innsynsretten den skulle ha, og det går faktisk ganske bra. Men jeg følte ikke at statsråden svarte på spørsmålet fra representanten Skei Grande. Det var en veldig stor forskjell mellom det som innledningsvis ble påstått å være det rettslige grunnlaget for å holde dokumenter tilbake når det gjaldt 22. juli, og etterpå da det altså ble det stikk motsatte. Kan statsråden si noe om grunnen til den store forskjellen mellom den juridiske vurderingen som ble gjort først, og den som ble gjort etterpå – etter at det ble offentlig debatt om det?
André Oktay Dahl (Høyre), 2013-02-07:
Jeg skal være veldig kort. Høyre er veldig enig i det foregående taler sa. Man har nesten lyst til å spørre om det ligger en hund begravet et eller annet sted, og at man ikke greier å finne den, rett og slett fordi jeg ikke greier å begripe hvorfor man ikke – nok en gang – kan være med på et forslag man tydeligvis mener har mye for seg. I likhet med i foregående sak, velger man ikke å gjøre det. Vi har riktignok et valg foran oss om syv måneder, men det hadde vært gledelig i saker hvor Stortinget faktisk er enig, at den form for enighet også kom til uttrykk når vi skal stemme. Så jeg vil anmode regjeringspartiene om å stemme for det forslaget som ligger, selv om man ikke gjorde det i den forrige saken. Grunnen til at jeg egentlig tar ordet, er for at statsråden kan forberede seg litt ekstra til innlegget sitt når det gjelder hundeloven. Det har i lengre tid vært forutsatt at man skulle ha en skikkelig evaluering av hundeloven. For dem som var involvert i behandlingen av den da det sto på – for å si det slik – var det litt av et lurveleven. Grunnen til det er at det selvfølgelig er ekstremt mange mennesker som er genuint opptatt av dyr og av hunder – de vekker sterke følelser. Det er veldig store konflikter ute og går mellom de som har hund og de som ikke har det, allergikere osv. Jeg vil be statsråden i sitt innlegg – om hun finner tid til det – si når en slik evaluering av hundeloven vil bli fremlagt, for det er det veldig mange som venter på. Da kan man kanskje i den forbindelse finne de egnede virkemidlene, som saksordføreren var inne på, slik at dette forslaget som blir nedstemt i dag, kommer opp som en del av regjeringens forslag om relativt kort tid.
André Oktay Dahl (Høyre), 2013-02-07:
Jeg kan ikke konkurrere i å skrive historie når det gjelder antall år jeg har møtt i denne sal, men jeg vil benytte anledningen til å ønske nåværende statsråd velkommen tilbake, for de tonene vi hørte her, var et stykke unna dem vi hørte under forgjengeren. Jeg synes det er en langt mer positiv grunntone til å involvere den private sikkerhetsbransjen og se at den har mye for seg, og til at man bør ha et utvidet samarbeid. Så jeg er veldig glad for at statsråden signaliserer at hun er åpen for det, og jeg håper det også er en annen holdning fra regjeringen til å involvere de private enn det vi har opplevd de seks foregående årene. Det jeg imidlertid håper, er at denne grunnholdningen også sprer seg enda mer videre til underliggende etater og direktorater. Så jeg har et par spørsmål jeg håper å få svar på. Den Fafo-rapporten som jeg viste til, understreket jo at samarbeidet ikke er godt nok. Vekterne trenger å øve sammen med politiet, vite hva de skal gjøre, for de er altså ikke klar nok over den rollefordelingen som det tydeligvis forventes at de skulle ha hatt. De vet selvfølgelig at de ikke skal utøve maktbruk overfor private borgere, men når de er først på et skadested, og det skjer et terrorangrep, må det jo være en idé, på samme måte som for politiet, at de har øvd på situasjonen på forhånd, sånn at de kan være en best mulig ressurs for politiet, som da skal lede aksjonen, og vite hva politiet forventer av dem. Spørsmål 1 er om statsråden overfor POD vil presisere behovet for et utvidet og forsterket samarbeid for å bidra til å fjerne nettopp den tvilen som tas opp i denne Fafo-rapporten? Spørsmål 2: Vi er alle enige om at det skal være en god kontroll med vekterbransjen. Det kom også til etter at Høyre, sammen med Fremskrittspartiet, i forrige periode i lengre tid presset på det. Men fortsatt er det altså sånn at politidistriktene har ulikt kontrollregime knyttet til vaktselskapene. Det innebærer jo at den mer useriøse delen av bransjen kan shoppe der hvor kontrollen er dårligst. Det var tilfellet da vi begynte å diskutere det i forrige periode, og det er altså til dels tilfellet nå. Så hvordan har statsråden tenkt å øke kontrollen og sørge for at det blir en ensartet kontroll i alle landets politidistrikter? Siste spørsmål er: Når kan Stortinget forvente å få en sak eller informasjon om man har greid å etablere et system som gir en totaloversikt over hva man har av tilgjengelige beredskapsressurser? Det var lenge en tanke om dette systemet NARRE. Det er lagt på is, så vidt jeg har fått med meg. Men er det konkrete planer og fremdrift når det gjelder å få dette systemet eller lignende systemer på plass for å få en bedre beredskap?
André Oktay Dahl (Høyre), 2013-02-07:
Jeg har lyst til å takke for en god debatt. Det er en av de bedre vi har hatt om den private sikkerhetsbransjen, og det understreker det som jeg tror statsråden med litt velvilje kan sies å være, sympatisk overfor sin forgjenger og gjør det for å være hyggelig. Det er flott at man gjør det overfor partikamerater, men dette var noe helt annet enn en del av de debattene vi hadde om den private sikkerhetsbransjen i forrige periode. Det er bra, fordi det varsler en mer positiv holdning, et politisk linjeskifte, fra spesielt Arbeiderpartiets side, som jeg da regner med også er hele regjeringens politikk. Det er selvfølgelig Høyre – og jeg vil regne med også Fremskrittspartiet – glad for. Det foregår et samarbeid i dag. Hovedpoenget med å ta denne interpellasjonen og påpeke noen av de utfordringene vi fortsatt har, er at det gjenstår noe fordi det foregår til dels ad hoc. Det har jeg sett, avhengig av hvilket politidistrikt man er i. Noen steder har man et svært godt samarbeid med politiet, andre steder ikke like godt. Jeg har også hospitert hos vekterbransjen. Jeg holdt på å si: Ta på deg uniform, da blir man plutselig veldig populær. Det var ganske interessant å se hvordan befolkningen kom bort til deg og oppfattet deg nærmest som en myndighetsperson og spurte om veien og alt mulig. For vekterne gjør også en god del ting som politiet nå ikke gjør, eller har ressurser til. Så den advarselen mot å skryte opp et helt nødvendig krisetiltak langs Akerselva, er jeg helt enig med Sandberg i, det bør vi ikke gjøre. Det var et krisetiltak fordi man ikke har nok politi. Så hadde jeg to spørsmål som jeg håper fortsatt å få svar på. Det er ikke et nytt detaljkrav at politidistriktene skal ha kontroll med vekterbransjen, men det må være mulig å si noe om hvordan man vil bidra til at politidistriktene har en effektiv kontroll – ikke bare noen av dem, men alle politidistriktene. Så når det gjelder Fafo-rapporten, som jeg har vist til flere ganger: Det gjør i hvert fall inntrykk på meg når jeg leser hvordan svært mange vektere opplevde 22. juli. Når de beskriver den usikkerheten de hadde om hva de skulle gjøre, hva politiet forventet av dem osv., er det helt tydelig at det er behov for å forsterke det bedrede samarbeidet som har foregått, tydeligvis, under denne statsråden. Det er ikke kritikk, men bare en oppmuntring til å fortsette det arbeidet man tydeligvis er i gang med. Det at det har kommet færre detaljerte krav til politiet, er en utvikling som Høyre støtter, bare det ikke utvikler seg til det motsatte, med en form for kontrolltyranni. Vi skal gå nøye inn i tildelingsbrevet for å se nærmere etter. Og ikke minst er det viktig at politiet får færre oppgaver, sånn at vi får flere politifolk som får færre oppgaver, som de kan gjøre godt. Det er en god start – tror vi – når statsråden i dag har gått ut med tildelingsbrevet som en varsling om en ny kurs.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2013-02-07:
Det er ein aktuell og relevant debatt representanten Sandberg løfter ved forslaget om skjerpa krav til aktsemd overfor hundeeigarar i nærleiken av førarhundar. I dag er det over 300 personar som må nytte førarhund i kvardagen. Sjølv om dette ikkje er så mange, er det avgjerande for livskvaliteten og tryggleiken deira at hundane får arbeide i fred. Eg blir uroa når eg les Blindeforbundets undersøkingar, som viser at åtte av ti førarhundar opplever å bli angripne eller forstyrra medan dei gjer det viktige arbeidet det er å bidra til at blinde kan kome seg ut i samfunnet og leve betre liv. Dette er alt frå alvorlege forstyrringar med stor fare til mindre opplevingar som fungerer som uromoment i kvardagen. At blinde og svaksynte på denne måten blir utsette for risiko, er ikkje akseptabelt. Etter samtale med fleire blinde er eg ikkje i tvil om at dette er eit problem vi må setje i fokus, og som krev verkemiddel. Sjølv om vi ser at det er hendingar som vi som politikarar meiner er problematiske, er regjeringspartia ikkje like snare med å foreslå lovendringar som Framstegspartiet gjer i dette tilfellet. Det er viktig å setje i gang tiltak som gir effekt, og eg trur ikkje ei endring i lova er det rette verkemiddelet. Truleg vil det berre vere ei løysing som ser bra ut på papiret, men som ikkje endrar det som skjer i verkelegheita. Dette kjem av at eg meiner at ei slik lov berre vil bli ei sovande lov. Ein kan som hundeeigar allereie med dagens lovverk bli straffa ved aggressiv oppførsel frå hunden si side og dersom skade oppstår. Risikoen for å bli straffa for ikkje å passe godt nok på hunden sin er såleis der allereie. Målet må vere at flest mogleg hundeeigarar opptrer aktsamt og passar betre på hundane sine i nærleiken av førarhundar. Eg meiner at informasjon om arbeidet førarhundane gjer, kunnskap om kva slag konsekvensar ei forstyrring kan ha, og generelt betre kompetanse på det å ha ein hund gir betre verknader enn ei lovregulering. Generell aktsemd overfor førarhundar er ikkje eit strafferettsleg spørsmål. Det er snakk om folkeskikk, respekt og forståing og evne til å ha kontroll over eigen hund. Det er òg viktig i denne samanhengen å seie at vi i dag stiller klare krav til hundeeigarar i hundelova. I § 4 første til tredje ledd i dagens lov er det allereie eit vern mot aggressiv oppførsel mot førarhundar. Det er altså som nemnt før, allereie no eit strafferettsleg spørsmål når noko gale hender. Eg har hatt god og nyttig kontakt med Blindeforbundet og fleire førarhundeigarar i denne saka og har fått presentert historier som gjer at eg forstår kor viktig det er at fleire hundeeigarar blir klare over problemet. Eg vil invitere Blindeforbundet til ein vidare dialog om kva som kan vere aktuelle verkemiddel for å endre haldningane hos hundeeigarane for å sikre at førarhundane og dei som eig og er avhengige av førarhundar, kan bevege seg trygt. Målet må vere at hundeeigarar forstår kva for konsekvensar aktlaus åtferd kan ha overfor førarhundar i arbeid, og at dei blir meir bevisste og forsiktige.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2013-02-07:
Eg følte meg freista til å kommentere representanten Sandberg sitt innlegg, for der viser han til at eg – riktig nok – understrekar at dette er ei viktig sak. Og så seier han vidare at eg ikkje vil stemme for eit forslag som faktisk gjer noko med problemet. Det er der spørsmålet er: Kva er det som faktisk gjer noko med dette problemet? Sandberg seier vidare at det ikkje handlar om aggressivitet, det handlar om at ein forstyrrar førarhundar, og så viser han til at ein òg kunne teke inn kattar i dette, for dei forstyrrar minst like mykje som hundar. Det er då han kjem inn på kjernen i denne saka, nettopp fordi ein ikkje kan lovregulere alt frå at ein katt spring over vegen, og at ein hund snusar på ein annan hund, til at ein person dultar borti ein annan. Det handlar om å sjå at det er ein balansegang mellom kva vi skal lovregulere og kva vi ikkje skal lovregulere, men at ein samtidig kan understreke at ei sak er viktig, og at eit problem er reelt. Eg tala med ein blind mann seinast i går som sa at ein slik lov ikkje ville betydd noko for han i praksis. Så understreka han at det ikkje er med vond vilje at nokon aktlaust lèt ein hund t.d. snuse på hunden hans. Då er det grader av aktløyse som er viktig her. Når ein hund er aggressiv mot ein annan hund, og det fører til problem eller skade, er det allereie i dag straffesanksjonert. Det får vere måte på kva vi skal lovregulere.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2013-02-07:
Som i den forrige saken vi behandlet i dag når det gjaldt å styrke offentlighetsprinsippet, hører man det samme og leser det samme i denne saken. Man er altså helt enig. Man er enig! I denne saken er det en helt samlet komité som skriver: «Komiteen er samd med framleggsstillar i at hundeeigarar bør vise særleg aktsemd overfor førarhundar i arbeid.» En samlet komité skriver: «Komiteen er oppteken av denne problemstillinga, og meiner ein bør vurdere verkemiddel for å hindre denne typen problem for hundar i arbeid og eigarane deira.» Man er enig. Jeg fatter og begriper ikke hvordan posisjonen, regjeringspartiene plutselig har funnet på noen vekslende argumenter om at dette skaper byråkrati og vil spise av politiressursene. Jeg kunne sikkert ha ramset opp en rekke lover som er vedtatt i dette hus, enten med den ene eller den andre konstellasjon, som skaper voldsomt byråkrati og spiser ikke bare av politiressursene, men også av en hel rekke andre ressurser. Men i akkurat dette tilfellet, der Stortinget er samlet og er enig om at her bør det gjøres noe, kommer plutselig argumentet om byråkrati og spising av politiressurser. Dessuten er det også feil, slik Høyre og Fremskrittspartiet da også påpeker i komiteen. Når jeg hører saksordføreren, som har vært i sterk kontakt med Blindeforbundet og andre, er saksordføreren tydelig overbevist om at en lovendring kanskje hadde vært på sin plass, for saken er meget aktuell og meget relevant, sier saksordføreren. Men å stemme for et forslag der man faktisk gjør noe med det, ønsker man altså ikke. Jeg ser også at statsråden og flertallet i komiteen påpeker at man skal lete etter andre områder for å forebygge denne utfordringen. Jeg vil derfor utfordre statsråden og flertallspartiene til å legge fram noen forslag eller noen tanker rundt hvordan man har tenkt å hjelpe til for å hindre denne utviklingen. Så kan man si at dette er ivaretatt i dagens lov. Det er jeg ikke så sikker på, for i de tilfellene som Blindeforbundet har rapportert inn, handler det ikke om aggressivitet fra andre hunder. Det handler heller ikke om at noen er skadet, eller blir skadet. Det handler rett og slett om at man forstyrrer førerhunden, og det kan gjøres på mange ulike måter. Man kunne kanskje like godt tatt inn katter i dette også, for jeg tror katter forstyrrer i like stor grad. Man bruker altså argumenter som ikke eksisterer, for igjen å si nei til et enkelt lovforslag som vil ha stor nytte. Jeg har vært på Stortinget i snart 16 år, mange sier at det er for lenge. Men er det noen gang jeg har vært overbevist om at jeg har lagt fram et lovendringsforslag som jeg var 100 pst. sikker på at jeg skulle få tilslutning for, var det med dette forslaget. Jeg var helt sikker på at det ikke kunne bli noen diskusjon overhodet om å slutte seg til dette enkle lovforslaget. Men også her finner man helt utrolige argumenter for å gå imot. Jeg nærmest beklager overfor Blindeforbundet at det er Fremskrittspartiet som har fremmet forslaget, for jeg er helt sikker på at hadde noen andre gjort det, hadde det fått full tilslutning i dag. Jeg vil avslutte med å fremme forslaget i innstillingen.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2013-02-07:
De frivillige organisasjonene utgjør en stor og viktig ressurs i samfunnet vårt. Det må være en klar forutsetning at rammene legges best mulig til rette for at disse kan delta i søk og redningsoperasjoner. Jeg er derfor glad for at regjeringen har styrket det statlige tilskuddet til de frivillige, tegner yrkesskadeforsikring og øker refusjonssatsene. De frivillige har vært og er viktige for oss. De kommer til å være det også i framtiden. Det grunnleggende og bærende prinsippet for norsk redningstjeneste er samvirkeprinsippet. Prinsippet ligger til grunn for organisering av norsk redningstjeneste, der tjenesten er organisert som et samvirke mellom en rekke offentlige etater, private og frivillige organisasjoner. Samvirkeprinsippet uttrykker den dugnadsånden som redningstjenesten i Norge bygger på, hvor alle samfunnets ressurser som er egnet for innsats i en redningsaksjon, i prinsippet kan benyttes. Dette prinsippet skal vi komme nærmere tilbake til når Stortinget behandler stortingsmeldingen om samfunnssikkerhet senere i vår. Vi er avhengig av at også næringslivet deltar i den store samfunnsdugnaden. Dette handler om samfunnsansvar og om deltakelse i egne lokalsamfunn. Det er av stor betydning at frivillige redningsmannskaper på forhånd vet om de kan få fri fra sitt arbeid for å delta i en eventuell redningsaksjon. Redningsaksjoner iverksettes når som helst på døgnet, og den viktige lokale beredskapen som de frivillige opprettholder, er ikke mulig uten velvillighet fra de frivillige redningsmannskapenes arbeidsgivere. Vi må spørre oss om en sånn ordning som Fremskrittspartiet foreslår i dag, vil medføre at vi beveger oss bort fra den grunnleggende tanken som ligger til grunn for frivillig arbeid. Regjeringens styrking av de frivillige organisasjonene de senere årene er et klart signal fra det offentlige om verdien av det frivillige arbeidet.
Anders B. Werp (Høyre), 2013-02-07:
Både forslagsstillerne og saksordføreren har på en veldig god måte redegjort for de frivilliges viktige innsats og bidrag i redningsarbeidet landet rundt. Det er utallige liv som er reddet og spart med den dugnaden som frivillige historisk og helt fram til våre dager har bidratt med når det gjelder å skape trygghet og redde folk fra alvorlige situasjoner. Det er en dugnadsånd det er viktig å ivareta, det er en dugnadsånd som det er viktig å bygge opp under, og forslagsstillerne reiser jo et høyst betimelig spørsmål: Er det noe vi fra storsamfunnets side kan bidra med for å styrke den dugnadsånden? Høyre har på det grunnlaget stor forståelse og respekt for forslaget, samtidig som vi vet at det ligger en samlet behandling foran oss, i vår debatt om og behandling av stortingsmelding nr. 29 om samfunnssikkerhet. Vi vil komme tilbake til dette spørsmålet der med våre endelige konklusjoner. Det blir vår stemmeforklaring i denne sammenhengen omkring et veldig viktig og betimelig spørsmål og forslag.
Anders B. Werp (Høyre), 2013-02-07:
Takk også fra min side til interpellanten for å ta opp et viktig og betimelig spørsmål i kampen for å begrense kriminalitet og øke tryggheten. På samme måte som i foregående sak dreier denne interpellasjonen seg om tryggheten i samfunnet – det brede perspektivet hvor det ikke er et statlig monopol å ivareta tryggheten og sikkerheten, men med utgangspunkt i at det er et fellesskap som står bak dette, det er en dugnad, men hvor det ligger fast at monopolet er knyttet til maktutøvelsen. Den er det kun staten som har. Det er mange ideelle, kommersielle og frivillige som tar et samfunnsansvar i kampen mot kriminalitet. Med den samfunnsutviklingen vi ser, og den kriminalitetsutviklingen vi har, er det viktig at vi legger til grunn og legger til rette for et bredt samarbeid om felles interesser – om mer trygghet og mer sikkerhet. La meg ta et eksempel. Det er et nettsted som heter ettersokt.no. Det er et Internett-register over stjålne verdigjenstander. Det er opprettet og driftet på rent ideell basis av privatpersoner. Det er et supplement til politiets arbeid i å bekjempe vinningskriminalitet. Dette er et eksempel på bruk av moderne og ny teknologi som gjør informasjon om vinningskriminalitet allment tilgjengelig for dem som måtte være berørt og interessert. Man kan gjennom dette nettstedet vise til at det har en betydelig forebyggende effekt på å bekjempe vinningskriminalitet, og jeg vil også tro at politiet har hatt nytte av samarbeidet med aktørene bak dette nettstedet, i å oppklare kriminalitet. Høyres justisfraksjon har hatt tett kontakt med aktørene bak dette nettstedet, og det har vært mye frustrasjon som har vært signalisert derfra i form av den motbøren de til tider har møtt fra Justisdepartementet når det gjelder samspillet og informasjonsutvekslingen med politiet. Det er i hvert fall vårt håp at det samspillet kan bli stadig bedre, for her er vi tilbake til kjernen i interpellasjonen; nettopp å legge til rette for et mest mulig effektivt og godt samarbeid for å bekjempe kriminalitet. Vi har felles mål, men vi har ulike roller. Det må avklares i denne debatten, og rollene og forskjellene der er først og fremst knyttet til det som både interpellanten og flere har vært inne på, og som vi alle er enige om, at når det gjelder maktutøvelse, er det et statlig monopol, men vi har så mange felles mål i å begrense kriminaliteten at her må vi legge til rette for enda bedre samspillsarenaer enn det vi ser i dag.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2013-02-07:
Det er all mulig grunn til å tro at en i disse sakene ikke kommer til å bruke hele taletiden. Det tror jeg at jeg kan slå fast allerede nå når jeg ser antallet personer i salen etc. Det er heller ingen grunn til det, for det er i begge disse sakene enstemmige tilrådninger. Sakene henger i hop. Den ene er en vanlig EØS-sak, mens gjennomføringen krever nødvendig lovendring, og det vil ordføreren for neste sak, Else-May Botten, ta for seg. Sak nr. 5 som vi har til behandling nå, dreier seg om akkreditering og markedstilsyn og beslutning om felles rammeverk, den såkalte varepakken, som er omtalt. Beslutningen fastsetter retningslinjer for utarbeidelse av revidert regelverk som harmoniserer vilkårene for å sette varer på markedet. Det går på testing, det går på tekniske spesifikasjoner, og det går også på markedstilsyn. Dette er en viktig sak også for norsk næringsliv, fordi det har å gjøre med de vilkårene som settes for å få nye varer inn på markedet. Det er en betydelig forenkling og standardisering, som skal gjøre det enklere for alle parter å vite hva man har å forholde seg til. Fra komiteens side ber man om at dette implementeres, uten endringer. Saken har vært oversendt utenriks- og forsvarskomiteen, som ikke hadde noen bemerkninger utover næringskomiteens forslag til vedtak. Med dette anbefaler jeg forslaget til vedtak fra en enstemmig komité.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2013-02-07:
Jeg har gleden av å legge fram lov om det frie varebytte i EØS, også kalt EØS-vareloven. Denne loven gjennomfører europaparlaments- og rådsforordningen om framgangsmåter for anvendelsen av visse nasjonale tekniske regler på varer som er lovlig markedsført i en annen EØS-stat, og forordningen om fastsettelse av krav til akkreditering og markedstilsyn for markedsføring av varer. Fri bevegelse av varer har vært en del av EØS-avtalen siden den trådte i kraft. Reglene i varepakken innebærer slik sett ikke noe spesielt prinsipielt nytt. Det er derfor ingen grunn til å tro at varepakken vil føre til en vesentlig endring i nivået på handelen. En viktig intensjon med reglene er at varene skal bli tryggere, og at myndighetssamarbeidet skal styrkes. Hva slags betydning har så dette? Gjennom varepakken skal tilliten til varer som omsettes i det indre markedet, styrkes. Dette skal skje gjennom bedre og felles regelverk, lik håndheving, klarere prosedyrer og administrativt samarbeid mellom EØS-statene. Fritt varebytte er en viktig drivkraft for økt konkurranseevne og økonomisk vekst i EØS. Norge har en åpen økonomi, og det er viktig for norsk næringsliv å unngå unødvendige kostnader ved å måtte tilpasse varer som lovlig omsettes i Norge, til andre EØS-staters nasjonale bestemmelser. Det nye regelverket vil bidra til å effektivisere samhandelen med våre viktigste handelspartnere i EU. Regelverket for varepakken fastsetter flere tiltak som har til formål å sikre at varer i markedet oppfyller krav som sikrer et høyt nivå når det gjelder vern av offentlige interesser som helse, miljø og sikkerhet, samt at det frie varebyttet ikke blir begrenset i større grad enn det som er tillatt etter EØS-lovgivningen. Imidlertid kan nasjonale myndigheter kreve at varene holder det samme sikkerhetsnivået som varer som produseres nasjonalt. Dette gjelder spesielt av hensyn til forbrukernes liv og helse. Det har ikke kommet inn mange høringssvar som tilsier noe annet enn at dette er i orden. Det er veldig enkle og klare retningslinjer, og som Harald T. Nesvik sa i stad, er komiteen helt på linje. Vi leverer en enstemmig innstilling her.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2013-02-07:
Jeg har gleden av legge fram næringskomiteens innstilling om samtykke til godkjenning av EØS-komiteens beslutning om innlemmelse av EØS-avtalens fire forordninger om vin. Denne saken handler om opprettelse av en felles markedsordning for landbruksvarer og om særlige bestemmelser for visse landbruksvarer. Her innføres nærmere regler rundt obligatoriske oppgaver, opplysninger til overvåking av vinmarkedet, følgedokumenter ved forsendelse av vinprodukter og regler rundt registre. Dette gjelder kun for vinprodukter, økologiske framstillingsmåter og gjeldende restriksjoner rundt beskyttede opprinnelsesbetegnelser og beskyttede geografiske betegnelser, merking og presentasjon av vinprodukter. Gjennom denne saksbehandlingen samtykker Stortinget i at vi avgir myndighet til den internasjonale vinorganisasjonen, OIV, knyttet til tillatte analysemetoder og renhets- og identifikasjonskriterier for substanser som brukes i visse økologiske metoder. Vin regnes som et landbruksprodukt i EU. Derfor er vinregelverket hjemlet i EF-traktatens artikler 36 og 37, om EUs felles landbrukspolitikk. Revisjonsarbeidet innen vinsektoren i EU må derfor ses i sammenheng med den overordnede prosessen om forenkling av hele EUs landbrukspolitikk, som har pågått siden 2005. En samlet markedsordning er et av de viktigste elementene i forenklingsprosessene. Hva vil dette egentlig ha av betydning for Norge? Norge har ikke en egen drue- og vinproduksjon av betydning. Det er én virksomhet i Norge som blander og tapper vin på flasker og kartonger. Ellers er det bare ferdigpakket vin som tas inn til Norge. For denne virksomheten er det spesielt viktig at de bestemmelsene i EUs regelverk som angår den virksomheten som de utøver, og de produkter som de omsetter, blir gjort til en del av protokoll 47 til EØS-avtalen. Tilsvarende gjelder også for de andre virksomhetene som driver handel med ferdigpakket vin i Norge. Jeg viser til at både Landbruks- og matdepartementet og Utenriksdepartementet tilrår denne godkjennelsen. Også utenrikskomiteen har støttet den innstillingen. Da passer det vel at man ringer inn til fest her.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2013-02-07:
Jeg synes det er utrolig befriende at opposisjonen sier klart fra at fordelingsaspektet ikke er det vesentlige i diskusjonen om formuesskatten – så har vi ryddet det unna. Hver gang man blir konfrontert med fordelingsvirkninger av fjerning av formuesskatt, sier man at man skal lage en eller annen modell, som foreløpig – etter sju og et halvt år – ikke helt er klar, men den er kanskje klar til 9. september. Da har man jo hatt åtte år på seg. Det må være tilstrekkelig. Jeg er enig i at vi må sørge for god egenkapital i selskapene – jeg nevnte det også i mitt innlegg – gjennom et godt fungerende aksjemarked og obligasjonsmarked og gjennom godt fungerende finansieringsinstitusjoner og banker. Ikke minst det regjeringen gjorde under finanskrisen for å sørge for at banksystemet fungerte, bidro til at en likviditetstørke ikke førte til at krisen ble større enn den ble. Den ble mindre i Norge enn i de aller fleste andre land. Vi har utenlandsk eierskap i Norge. Det skal vi ønske velkommen. Et land som eier for 4 000 mrd. kr i utlandet, som har aksjer i 8 000 selskaper verden over gjennom oljefondet, og som også har en rekke private eiere i utlandet – store norske selskaper investerer i mange deler av verden – skal være åpent for utenlandsk eierskap. Jeg er enig – det er viktig med hovedkontor i Norge, det er viktig med beslutningsmyndighet i Norge, og det er viktig med investering og arbeidsplasser i Norge. De aller største virksomhetene våre, som Statoil, Statkraft, Telenor og andre, er derfor delvis statlig eid eller er helt på statlige hender. Det ville garantert vært et utsalg dersom dette ble privatisert, for disse selskapene er så store at det finnes ikke private miljøer i Norge med løftekraft til å ta en slik eierandel. Også her er det en fundamental skillelinje mellom Høyre og Fremskrittspartiet på den ene siden og regjeringen på den andre. Det ville til og med kunne utarme noe av kapitaltilgangen til de private dersom man så for seg at dette skulle tas som et løft i norske privates tilgjengelige eierskapskapital. Konkret til det som skjer med Nycomed: Da vi kom inn i regjeringskontorene, innførte vi en omstillingslov som krever at bedriften er i nær kontakt med bl.a. fylkeskommunen, for å gjøre alt man kan for å sikre videre virksomhet – diskutere med virkemiddelapparatet, se hva man kan gjøre for de ansatte. Vi kommer til å være i en verden med omstilling, men vi skal gjøre alt vi kan for å sørge for at arbeidstakerne har arbeid, og at man har konkurransedyktig virksomhet. Den lovgivningen som vi innførte, bidrar til at vi har en god dialog med selskapet om dette.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2013-02-07:
Interpellanten har lagt grunnlaget for en times debatt i stortingssalen om et viktig tema. Det er viktig at vi har gode eiere, det er viktig at vi har norske eiere, og det er viktig at vi har langsiktige eiere, som kan bidra til å bygge opp under eiere som har en langsiktig industrielt byggende agenda og ikke den kortsiktige spekulasjonsøkonomien. Det bør vi diskutere og utveksle ideer om. Men jeg merker jo at når det til sjuende og sist kommer til tiltak, er det ett tiltak Høyre og Fremskrittspartiet er opptatt av, og det er formuesskatten. Det er den man har lyst til å diskutere, det er den man har lyst til å fjerne. Så man skulle kanskje invitert finansministeren likevel, for på det området som Næringsdepartementet har ansvaret for, tror jeg listen er veldig lang over tiltak som legger til rette for godt privat eierskap. Jeg tror det var Sanner som sa om meg at ingen er flinkere til å liste opp lange skrytelister. Jeg tror heller det er slik at ingen har lengre skrytelister å liste opp fra, for tallene i norsk økonomi og norsk næringsliv er så formidabelt gode. Det er lettere å stå her og snakke om over 300 000 nye arbeidsplasser i Norge under vår regjering enn det var for daværende næringsminister Børge Brende våren 2005 å snakke om 11 000 nye arbeidsplasser i løpet av fire år. Jeg kunne snakket om både Rogaland, Hordaland, Akershus, Oslo og nær på også, tror jeg, Møre og Romsdal, som har en like sterk – eller sterkere – sysselsettingsvekst enn hele Norge hadde under de fire årene med borgerlig regjering. Det må i hvert fall tyde på at situasjonen for eiere, investorer, bedriftsledere, arbeidstakere, gründere og entreprenører i Norge er til å leve med og gir grunnlag for en sterk vekst i norsk næringsliv midt oppe i en europeisk krise. Men det skal ikke hindre oss fra hele tiden å diskutere hvordan ting kan legges enda bedre til rette, hvordan vi kan legge om både skattesystem og andre ting for å legge til rette for verdiskaping. Det gjør vi kontinuerlig – med pensjonsreform og mange andre tiltak som bidrar til å sørge for at norsk økonomi er mest mulig effektiv. Jeg er også blant dem som mener at man burde hatt en jevnere beskatning av ulike formuesobjekter, men det som Høyre og Fremskrittspartiet alltid har stått for, nemlig en fjerning av formuesskatten, vil gi helt uholdbare fordelingsvirkninger. Men hvis ukens standpunkt er å fjerne den, har vi i alle fall avklart det igjen. Så får vi snakke om Innovasjon Norge, vi får snakke om Forskningsrådet, vi får snakke om alle de tiltakene vi gjør for å bedre innovasjon og produktivitet, for til sjuende og sist er det vår evne til å lage produkter og tjenester på en effektiv og lønnsom måte som også avgjør om kapital tiltrekkes til bedriftene, og om eierne kan fortsette å investere i norsk virksomhet.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2013-02-07:
Det ville ha overrasket meg hvis ikke næringsministeren hadde sagt at han legger til rette for privateide bedrifter. Noe annet ville ha vært overraskende. Jeg synes også det er litt betegnende at man begynner å snakke om å snakke ned øvrig industri. Det er ikke det det er snakk om. Det er snakk om å være realister i forhold til de utfordringer man har, og det var norsk industri også ganske krystallklare på i går, på presentasjonen av sitt konjunkturbarometer, at for den industrien som ikke evner å dreie seg inn mot olje og gass, er det uhyre krevende der ute. Det tror jeg vi skal anerkjenne, selv om vi selvfølgelig også skal være uhyre glade for olje og gass. Det er det som har holdt norsk økonomi gående, det er det som skaper en særegen optimisme i Norge. Selvfølgelig skal vi være fornøyd med det. Som vi gjentatte ganger har sagt fra talerstolen: Vi erkjenner at vi har en økonomi som går godt. Arbeidsledigheten er lav, og i det korte bildet tyder alt på at vi gjør mye fornuftig i Norge. Derfor er jeg også enig i mange av de tiltakene næringsministeren nevnte. Men jeg merker meg at med en gang det begynner å bli snakk om egenkapital og bedriftene, er det fordelingspolitikk som gjelder. Jeg var på seminar med NyAnalyse. De sier at det trengs en halv million i egenkapital bak hver sunne arbeidsplass. Da har vi med en gang en utfordring med hensyn til formuesskatten. Vi vet at vi vektlegger det på en helt annen måte enn de rød-grønne. For de rød-grønne er det fordelingspolitikk. For oss er det spørsmål om et sunt næringsliv. Og her ligger det noen utfordringer. Jeg merket meg at næringsministeren ikke nevnte egenkapitalutfordringene. Han holder seg til handlingsregelen. Som jeg sa i det første innlegget: Valutakursutviklingen og kostnadsnivået i Norge er nå av en slik karakter at hadde næringsministeren vært i opposisjon, tror jeg vi hadde hatt atskillig flere oppslag om at dette nærmest er på katastrofenivå. Kostnadsnivået ligger høyere enn vi noen gang har sett, og når det gjelder valutakurs, er kronen rekordsterk. Grunnen til at jeg vil ta opp dette med eierskap, er at jeg noterer meg, som i forbindelse med Nycomed i Elverum, som jo var en suksessrik norsk bedrift, og som nå er splittet opp i mange – farmasøytisk industri taper konkurransekraft, det er det ingen tvil om – at lokalt blir det med en gang en debatt rundt dette at storkapitalen rår, og at internasjonal kapital har råd. Det vet vi. Med en gang internasjonal kapital kommer inn, blir rammebetingelser, konkurransekraft og evnen til å skape lønnsomhet de eneste kriteriene man bedømmer etter. Men i dette bildet blir også privat norsk eierskap uhyre viktig. Derfor kommer jeg til å holde dette temaet varmt.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2013-02-07:
Det siste taler sa, synes jeg gir et veldig greit inntrykk av debatten. Det er at på dette området blir det veldig enkelt å kunne føre en ny og mye mer framtidsrettet politikk. Debatten har først og fremst avklart at det er klare skiller på dette området. Jeg synes både Heggøs og Holmelids innlegg bar preg av at man egentlig ikke ønsker å diskutere hva det dreier seg om, i det hele tatt. Derfor vil jeg ikke bruke mye tid på å svare på det, bortsett fra at debatten om Statskog jo er en debatt i seg selv. Hvis man har fulgt med i lokale medier der Statskog-kjøpet foregikk, er ikke de så veldig overstrømmende når det gjelder at man har fått en stor statlig eier av skogressursene i Hedmark. Det betyr ganske mye for forvaltningen i forhold til å ha et mangfoldig, privat eierskap som forvalter den. Men det er en helt annen diskusjon. Jeg synes både Nesvik, Sanner og Tenden tok for seg mye av det generelle i statsrådens innlegg. Jeg skal ikke gjenta det, men kapitalinngangen, som Sanner var inne på, tror jeg er ganske kritisk, for det skjer nå mye på reguleringssiden som kommer til å gjøre at egenkapital blir mye viktigere i bedriftene. Jeg tror vi kan frykte en del overskrifter når det gjelder særlig det tradisjonelle næringslivet, som jo var utgangspunktet, og som ikke har den enorme innsprøytningen fra olje. Vi er alle enige om at det går bra i Norge. Vi har masse å være fornøyd med, og det er mange tiltak vi har vært enige om. Men poenget var å se litt framover, og da er vi tilbake ved formuesskatten. Jeg noterer meg at det er en forskjell. Det er en fordelingsskatt for de rød-grønne, selv om den ikke er veldig treffsikker – vi vet at den ikke er treffsikker. Jeg tør påstå at hvis man bare fokuserer på formuesskatt, rammer man uhyre mange andre. For det kan ikke debatteres, slik Holmelid gjør, at formuesskatten er en særnorsk skatt på norske arbeidsplasser som er eid av nordmenn og bosatt i Norge. Det er først og fremst det lokale eierskapet, der man ikke har alternativt eierskap, som blir rammet av den. Og det er i Distrikts-Norge. Man får ikke mange av dem til å stå fram, for de vil ikke at vi skal synes synd på dem. De ønsker først og fremst å ha samme muligheter til å utvikle en bedrift som en utenlandsk eier har. Det er massevis av eksempler på bedrifter som ønsker de samme mulighetene som utenlandske eiere. Det er en skatt på arbeidsplasser som ikke har tilgang til det eierskapet. Jeg tror, som Sanner sa, at det også betyr noe hvor eierskapet sitter. Vi er ikke redde for utenlandske eiere, men det som er et faktum, er at da blir man mye mer utsatt for de generelle rammevilkårene og de generelle betraktningene når det gjelder konkurransedyktighet. Vi skal ha et mangfold i norsk næringsliv. I dag er det det private, mangfoldige eierskapet som er det svakeste leddet i det. Det viser all statistikk.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-05-29:
Til kommunalministeren: Igjen er store delar av Austlandet utsette for flaum. Heldigvis er det ingen som har mista livet, ingen personskadar, men det er store, betydelege skadar. Dei siste tala tyder på at det er 2 200 innrapporterte skadar, og beløpet er ca. 260 mill. kr foreløpig. I tillegg til desse kostnadene er det ein tragedie for mange. Folk har mista huset sitt, folk har mista heimen sin, og det som gjer dette ekstra tragisk, er at for enkelte er det andre gongen på to år at dei er utsette for flaum og mistar heimen sin. For to år sidan hadde vi altså ein flaum, og mange fekk då husa sine øydelagde, men dei fekk altså ein klapp på skuldra frå kommunen og fekk byggje opp igjen. No er ein altså utsett for dette på nytt. Det slår meg at regjeringa har vore veldig opptatt av korleis husa, bustadene, skal byggjast – rullestoltilpassing, at ein skal ha tettheit, energieffektivitet – men ein har altså ikkje vore opptatt av om husa, bustadene, skal byggjast i trygge eller utrygge område. Det kan no nesten sjå ut som om det er lettare å få byggjeløyve i rasutsette og flaumutsette område enn det er å få byggjeløyve f.eks. i strandsona innanfor 100-metersbeltet. Vi ser at dersom det er nokre kommunar som gir byggjeløyve innanfor strandsona, er Fylkesmannen, miljøvernminister og kommunalminister på hogget og skal stanse dette, men det skjer altså ikkje når det gjeld rasutsette og flaumutsette. Så spørsmålet mitt til kommunalministeren er: Kvifor har ikkje kommunalministeren og regjeringa gjort noko sidan flaumen for to år sidan dreiv mange frå hus og heim? Kvifor har ein berre sete passiv og sett på?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-05-29:
Eg registrerer at det er gjort svært lite frå kommunalministeren og frå regjeringa, utanom at ein seier at ein har hatt tett samarbeid og diskusjonar med kommunane. Men for dei som blir utsette for flaum for andre gong på to år, er ikkje desse diskusjonane til veldig mykje hjelp. Dei ser at heimen deira forsvinn på nytt, og spørsmålet er kva regjeringa og kommunalministeren har tenkt å gjere framover. Kan vi forvente at det blir gjort noko framover som kan forhindre at dette skjer på nytt, at ein f.eks. gir dei som er utsette for flaum, ei erstatning, ein kompensasjon og ei tomt ein annan plass, som er tryggare? Eller kjem kommunalministeren berre til å fortsetje desse diskusjonane med kommunane framover? Blir det noko handling utover diskusjonar?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-05-29:
Eg registrerer at kommunalministeren prøver å ro seg unna ansvaret så godt ho kan, og viser til at kommunen har ansvaret. Det er sjølvsagt riktig at kommunane har eit ansvar, men regjeringa og kommunalministeren har òg eit ansvar. Vi ser at det er mange kommunar som f.eks. har lyst til å byggje innanfor 100-metersfeltet i strandsona og slike ting, men dei blir automatisk stoppa av regjeringa sin lange arm i fylka – Fylkesmannen – og får altså ikkje lov til det. Den same mekanismen skjer ikkje når det gjeld å byggje på utrygge stader. Samtidig har vi ei regjering som har vore veldig opptatt av dette med TEK 10 og TEK 15, at ein skal ha rullestoltilpassing, og at ein skal ha passivhus og energieffektivitet. Dei er veldig detaljerte på korleis husa og bustadane skal vere innreidde. Då er mitt spørsmål: Kva er det viktigaste – innreiinga av husa eller kvar ein byggjer husa?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2013-05-29:
Det følgjer av plan- og bygningslova at bygg ikkje skal plasserast der det ligg føre forhold som utgjer ei «fare eller vesentlig ulempe» for bebuarar eller brukarar. Det er kommunane som har eit spesielt ansvar for å sjå til dette, men det er klart at ansvaret kviler på fleire instansar enn kommunen. Fleire departement og etatar er involverte. Det er staten som gir lover, føresegner og retningslinjer for arealplanlegginga, men det er kommunane som har ansvaret for den konkrete planlegginga i den enkelte kommunen. Miljøverndepartementet er planstyresmakt, Kommunal- og regionaldepartementet, som eg styrer, har ansvaret for bygningsdelen, og, som det òg har vore sagt, det har vore gjort ein del på det. Plandelen ligg i Miljøverndepartementet, og så er det NVE som har eit ansvar for førebygging, og som er statleg fagstyresmakt for flaum og skredfare og førebygging av det. Så når det vert hevda at me ikkje har gjort noko, vil eg seie at me i tida etter førre flaum har hatt tett samarbeid med kommunane, men det er først og fremst for min del som kommunal- og regionalminister innanfor den delen som eg styrer. Så er det vanskeleg for meg konkret å gå inn i kva miljøvernministeren har gjort på sitt område. Me har vore inne med erstatningar, og me har òg diskusjonar gåande med fleire kommunar knytte til korleis utviklinga på dette området bør vere. Kvar kan ein byggje, og kva for restriksjonar bør kommunane leggje til grunn i forhold til det?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2013-05-29:
Som eg sa innleiingsvis, er det etter plan- og bygningslova kommunane som har ansvar for at ein ikkje plasserer bygg der det er fare for flaum og ras. Det er tydeleggjort i plan- og bygningslova § 28-1. Det er kommunen som står for den fysiske arealplanlegginga, og det er kommunen som må ta omsyn til potensielle fareområde og gjere ei vurdering av om dei områda der ein gir løyve, er trygge nok og kan byggjast ut eller ikkje. Dersom kommunen har konkret kunnskap om at det ligg føre fare eller ulemper som kjem inn under nemnde paragraf, kan ein ikkje godkjenne søknad normalt. Kommunen har ikkje høve til å gi byggje- eller delløyve på vilkår av at tiltakshavaren, altså den som byggjer, tek ansvaret sjølv. Det er kommunen som har dette ansvaret, og her har me òg ein rettspraksis som tilseier at dersom ein ser at her har det vore aktløyse frå kommunen si side, kan det føre til erstatningsansvar. Det har me òg sett nokre døme på tidlegare.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2013-05-29:
Det kan høyrast ut som at opposisjonen, iallfall dei som no har hatt ordet her, trur at det systemet me har, ikkje fungerer. Eg kan forsikre om at det gjer det. Eg kan forsikre om at dei som har ansvar, tek ansvar. Kommunen tek ansvar, Olje- og energidepartementet/NVE tek ansvar, Miljøverndepartementet tek ansvar, og Kommunal- og regionaldepartementet tek ansvar. No handlar det om å få rydda opp. Flaumen er nett i ferd med å gå ned, og me har tett dialog med kommunen. Me hadde eit eksempel tidlegare i Bergen, då eit større blokkområde rasa ut. Då fann ein ei løysing kommunen og forsikringsselskapet i lag for å sikre tomter til dei som då vart ramma. Det er klart me skal finne løysingar for dei som er ramma. Systemet fungerer, og det er trygt å sjå at det gjer det i slike situasjonar, og at storsamfunnet og lokalsamfunnet tek det ansvaret ein har i høve til lov- og regelverk, men òg for å vere medmenneske i ein vanskeleg situasjon.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2013-05-29:
Når det gjeld dei flaumskadane som me hadde i fjor, vart det gitt ein høgare kompensasjon enn 20 pst. til kommunane. Mange av dei fekk dekt opptil 50 pst., og dersom det er større skadar enn for 250 kr per innbyggjar, dekker staten det resterande 100 pst. Så me har ei ordning som er betre enn det som vert skissert her. Så langt no har vi ikkje oversikt over konsekvensane etter flaumen som har vore. Når me har fått den – det har vi òg hatt dialog med kommunane på – må dei sende si oversikt til Fylkesmannen og inn til oss. Då vil me saman med kommunane og Fylkesmannen gjere ei vurdering av kva som er rimeleg at ein skal greie å takle innanfor den økonomien som kommunen har. Det må me no gjere. Me har ein slags regel som me held oss til, men den er ikkje 20 pst., den ligg atskilleg høgare enn det i dei tilfella me no har hatt i dei siste åra.