Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1998-10-22:
: Kampen for et tryggere samfunn og mot kriminalitet er viktig for Arbeiderpartiet. Den enkeltes behov for trygghet, lov og orden må tas alvorlig. Disse målsettingene kan alle fort enes om. Årsaker og virkemidler er imidlertid sammensatte og kompliserte og krever av oss politikere at vi beveger oss under overskriftene og symbolpolitikken. Det finnes ingen enkle løsninger. Vi må slå ned på kriminelle handlinger, men også motvirke og forebygge ulovlige handlinger. Jeg legger vekt på denne helhetlige politikken i kriminalitetsbekjempelsen fordi det er nødvendig, og jeg er fornøyd med at en enstemmig justiskomite stiller seg bak en slik analyse. Arbeiderpartiet mener at en slik helhet også må legges til grunn innenfor justissektoren. I arbeidet for trygghet og rettssikkerhet utgjør politi, domstoler og kriminalomsorg en kjede hvor alle ledd krever oppfølging, også i samråd/samarbeid med andre sektorer og frivillige organisasjoner. Behandlingen i Stortinget i dag av kriminalomsorgsmeldingen representerer den foreløpige sluttstenen på et langvarig arbeid for en samlet gjennomgang av straffegjennomføring og kriminalomsorg. Det har ikke vært noen stor overraskelse for noen at Arbeiderpartiet har mottatt innholdet i meldingen positivt, all den stund forarbeidet er blitt nedlagt over flere år, også under våre regjeringer. Men jeg vil faktisk innledningsvis påpeke den brede enighet i justiskomiteen og Stortinget om målsettingene for kriminalomsorgen og innholdet i straffegjennomføringen som meldingen legger opp til. Det er et hovedmål at straffereaksjonene gjennomføres straks de er rettskraftige. Reaksjonene skal gjennomføres på en human måte og sikre den enkeltes rettssikkerhet og likebehandling. Samtidig må risikoen for rømninger, svikt og brudd under soning reduseres til et minimum. Et annet hovedmål for kriminalomsorgen er å legge til rette for at lovbryteren skal kunne gjøre en egen innsats for å ta ansvar for et kriminalitetsfritt liv etter soning. Disse målsettinger har jeg tatt fra en enstemmig komiteinnstilling fra i fjor høst, og de er utgangspunktet i innstillingen til foreliggende stortingsmelding. Komiteen viser til at samfunnets bruk av straff har mange formål og må avveies så vel av domstoler som av kriminalomsorgen. Komiteen understreker at mangfoldet blant de innsatte krever en differensiert straffegjennomføring, med saklig begrunnet forskjellsbehandling innsatte imellom. Hovedutfordringen er å strukturere og målrette soningsinnhold som bedre kan legge til rette for en kriminalitetsfri tilværelse. Det er enighet om å etablere en progresjonssoning som bør kjennetegnes ved en gradvis utslusing fra lukket til åpnere soning. Her skal det legges vekt på motivasjon og egnethet hos den domfelte og foretas sikkerhetsvurdering. Brudd på forutsetningene for deltakelse skal det reageres på, f.eks. med tilbakeføring til basissoning for kortere eller lengre tid. Framtidsplaner, kontaktperson og utvikling av påvirkningsprogrammer er nødvendige bestanddeler av en progresjonssoning. Komiteen er enig i at innsatte som deltar i en slik soning, og som gjennom soningstiden har etterlevd forutsetningene, bør kunne fullbyrde deler av straffen utenfor fengsel eller institusjon i en overgangsfase mot løslatelse. Trekk ved kriminelle miljøer kan føre til situasjoner som krever at det stilles til rådighet varetekts- og soningsplasser med høyt sikkerhetsnivå. Komiteen støtter forslaget om at det innenfor hver kriminalomsorgsregion skal være fengselsavdelinger som kan endres fra et normalt til et ekstra høyt sikkerhetsnivå. Forholdene for psykisk syke innsatte har vært et tilbakevendende problem for fengselsvesenet, og – vil jeg heller si – bør være det for vårt helsevesen. Det har skjedd forbedringer, men fortsatt er tilbudet for innsatte med psykiske problemer ikke tilfredsstillende. Enkelte av problemene kan finne sin løsning når det nye særreaksjonssystemet iverksettes, og forslaget om egne ressursavdelinger i en del anstalter, som støttes av komiteen, kan også avhjelpe behovene. Komiteen drøfter i denne sammenheng bruk av isolasjon i anstaltene. Bruk av enerom, om enn nødvendig i en del sammenhenger, innebærer en påkjenning for den enkelte og kan medføre helsemessige belastninger med langvarig psykiske skader som resultat. Departementet må ha en spesiell oppmerksomhet på disse forhold, spesielt knyttet til bruk av enerom for innsatte med psykiske problemer. Flertallet i komiteen mener at muligheten for åpen soning bør utvides som ledd i progresjonssoning, men også ved direkte innsettelse. Flere kan sone under lavere sikkerhetsforanstaltninger enn det som er tilfellet i dag. Flertallet begrunner dette i at svikten ved åpen soning viser svært lave tall, og at det er få disiplinærbrudd ved bruk av åpne soningsalternativer. Åpen soning er også hensiktsmessig for å forberede overgangen til samfunnet etter soning. Men sikkerhet og egnethet skal legges til grunn, og det skal være en lav toleranse og rask reaksjon ved brudd på forutsetningene for åpen soning. Komiteens flertall mener at hovedregelen fortsatt skal være vurdering av prøveløslatelse ved to tredjedels tid, der løslatelsen skal være en integrert del av straffefullbyrdingen. Prøveløslatelse skal ikke være en automatikk, men baseres på en individuell vurdering hvor domfelte kan pålegges ett eller flere særvilkår. Erfaringer har vist at den første tiden etter løslatelse er den mest kritiske, og komiteen er enig i at alle innsatte skal ha tilsyn en periode etter løslatelse. Stortinget har flere ganger gitt uttrykk for at brudd på tilsynsordningen må få konsekvenser. Trusselen om gjeninnsettelse i prøvetiden må være reell. For å sikre muligheten for en rask reaksjon er vi enig i at departementet bør vurdere å overføre kompetansen til å beslutte gjeninnsettelse fra domstolen til kriminalomsorgen. Spørsmålet om å opprette et eget fengsel eller egen fengselsavdeling for utenlandske innsatte som skal utvises etter soning, er drøftet i meldingen. Flertallet i komiteen er enig med departementet i at dette ikke er en god løsning. Et eget fengsel med restriktivt soningsregime vil med all sannsynlighet kunne medføre et høyt konfliktnivå, kreve betydelige ressurser og høy bemanning. I likhet med vurdering av nordmenn må det også foretas individuell vurdering av utlendinger når det gjelder soningsform. Effektiv kontroll av innsatte, uavhengig av om det er nordmenn eller utlendinger, kan best skje ved fleksibel bruk av dagens virkemidler og ved at de tilsatte øker sin innsats i fangemiljøet. Flertallet i komiteen er tilfreds med at samfunnsstraffer og samfunnstjeneste nå er en akseptert del av den helhetlige straffegjennomføringen. Men vi mener at innholdet i samfunnsstraffen og reaksjoner på brudd må tydeliggjøres og skjerpes. Under slike forutsetninger støtter vi at anvendelse av samfunnsstraffer kan økes. Flertallet støtter forslaget om at retten kan pålegge domfelte å gjennomføre tilsynsprogram der muligheten for å føre kontroll med de samfunnstjenestedømte styrkes. Videre støtter flertallet at tilsynsprogram bør lovfestes som et særvilkår ved betinget dom. Det understrekes at brudd på vilkår må reageres på, men at alternativene i dag som ligger mellom advarsel og omgjøring til ubetinget fengselsstraff, er for dårlig utbygd. Flertallet ber i denne sammenheng departementet om å komme tilbake med forslag om flere reaksjonsalternativer, herunder forslag om korttidsfengsling som beskrevet i meldingen. Komiteen er på ulike premisser enig i at vi ønsker forslag om et prøveprosjekt om tilsyn med elektronisk kontroll. Flertallet bygger her på erfaringene fra Sverige, hvor ordningen nå er foreslått gjort permanent. Denne soningsformen ivaretar samfunnets sikkerhet, er en følbar frihetsbegrensning, samtidig med at skadevirkningene for den domfelte begrenses. Elektronisk kontroll må bygge på samtykke og være et alternativ til kortere ubetingede dommer, f.eks. promilledommer. Jeg var tidligere inne på straffefullbyrdelsens innhold, hvor viktige stikkord er progresjonssoning, soningsplan, påvirkningsprogrammer og kontaktperson. En hovedutfordring er å finne fram til tiltak og metoder som kan bidra til å motvirke framtidig kriminalitet og dermed øke tryggheten i samfunnet. Det må tas utgangspunkt i individuelle behov og forutsetninger som støtter opp om domfeltes ansvar og vilje til å bryte med kriminaliteten. Det er et mål at alle straffedømte skal kunne få et relevant programtilbud. De nye mål for innholdet i soningen krever kompetanseutvikling og etter- og videreutdanning for ansatte i kriminalomsorgen. Det er full enighet i komiteen om ambisjonsnivået på dette området. Samarbeidet med de tjenesteytende instanser vektlegges, både under soningen og med tanke på ettervernet. Likeledes vektlegges pårørende og frivillige organisasjoner som grunnlag for et sosialt nettverk. Andre talere fra Arbeiderpartiet vil ta for seg innholdet under soningen mer i detalj. Et spesielt problem utgjør rusmisbruk for de innsatte og kriminalomsorgen. Arbeidet her må rette seg både mot kontrollvirkemidlene og tilbudet for de innsatte under soning. Når det gjelder spesielt kontrolltiltakene og spørsmålet om metadonbehandling, vil vi knytte dette til behandlingen av budsjettinnstillingen, i og med at vi har fått bl.a. handlingsplanen for kontrolltiltak relativt sent i komiteen. Kriminalomsorgen skal ha tilstrekkelig kapasitet til å møte behovet for plasser til fullbyrdelse av straffedommer og varetekt. Komiteen mener det er behov for rullerende planer vedrørende kriminalomsorgens kapasitetsutfordringer og volumprognoser, herunder bemanningssituasjon og bygningsmasse. Det er videre nødvendig med en planmessig gjennomgang med hensyn til rehabilitering og eventuelt utbedring av eksisterende bygninger. På bakgrunn av behovet for varetektsplasser og ordinære soningsplasser i østlandsområdet ønsker komiteen at en starter planlegging av et nytt fengsel i Østfold. Felles målgruppe, målsettinger og muligheter for fleksibel bruk av ulike fullbyrdelsesalternativer tilsier, slik komiteen ser det, en nærmere organisatorisk samordning av fengselsvesen og friomsorg. Det tradisjonelle skillet mellom frihetsberøvende og frihetsbegrensende reaksjoner er vanskelig å opprettholde. De er begge deler av et felles straffegjennomføringssystem. Det er grunnlaget for at vi ønsker en felles regional ledelse for fengselsvesen og friomsorg. Som jeg nevnte innledningsvis, er det bred politisk enighet om store deler av kriminalomsorgsmeldingen. Alt dette er for å sikre samfunnet og bidra til mindre kriminalitet. Da må vi ta innover oss at dette vil kreve økte ressurser både til investeringer og bemanning. Dagens rapporter om stengte avdelinger, at stillinger ikke skal fylles ved fravær og om vurdering av nødvendigheten av aktiviteter understreker dette. Vi må sammen bidra til at de gode intensjonene i kriminalomsorgsmeldingen og dagens innstilling ikke ender kun som verbale ønsker. Dette er en utfordring til alle partier.