Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-05-02:
Først vil jeg si at det i Norge er strenge restriksjoner forbundet med forskrivning, omsetning og bruk av Ritalin. Disse restriksjonene gjenspeiler viktigheten av forsvarlig bruk av denne type preparater. Ritalin må forskrives av lege. Legen kan ikke forskrive før tillatelse fra fylkeslegen er innhentet. Allmennlegene trenger særskilt tillatelse for hver eneste pasient de ønsker å forskrive til, mens spesialister i barnepsykiatri, nevrologi og pediatri kan forskrive til flere pasienter på basis av en generell tillatelse. Ritalin forskrives til en pasientgruppe som først og fremst omfatter barn og unge hvor plagene karakteriseres av navnet på sykdommen – Attention Deficit Hyperactivity Disorder – forkortet ADHD. Ritalin har en positiv behandlingseffekt for mange pasienter med denne diagnosen, forutsatt god kontroll og bred oppfølging. Det er derfor viktig at en i utgangspunktet har en riktig diagnose før behandling med Ritalin settes i gang. Slik behandling kan begrense omfanget av sosiale problemer og læringsproblemer. Sykdommen preges av hyperaktivitet, dårlig konsentrasjonsevne og manglende oppmerksomhet. Tilstanden rammer hovedsakelig barn, men for en del vedvarer sykdommen også ut over barnealder. Konsentrasjonsvansker kan også ha andre årsaker enn ADHD. Det er bred enighet i det medisinske og spesialpedagogiske miljøet i Norge om at sentralstimulerende legemidler kun skal kunne brukes på særlige indikasjoner. For barn dreier det seg om tilstander som diagnostiseres som hyperaktivitet/ADHD. Ifølge Statens helsetilsyns A-reseptregister får ca. 2 promille av norske barn forskrevet slik medikasjon, eller ca. 2 000 personer. Jeg har ikke funnet indikasjoner på at dette tallet er uforsvarlig høyt. Reguleringene rundt anledningen til å forskrive Ritalin bidrar til å sikre at korrekt diagnose stilles før medikamentet eventuelt forskrives. Økningen i forbruket av Ritalin må ses i sammenheng med bedre diagnostisering. Barn med ADHD er ikke nødvendigvis mer aggressive enn andre, men strever i sin daglige situasjon med mangel på evne til å konsentrere seg. Dette vil lett føre til uro, avvisning og mulighet for utvikling av aggressiv atferd. Det er ingen holdepunkter for at bruk av Ritalin på rett indikasjon svekker brukeren i å utnytte sine evner, eller den såkalte kognitive kapasiteten. Tvert imot øker den kognitive kapasiteten fordi disse barna får økt sin evne til oppmerksomhet og utholdenhet. Derigjennom kan de bedre nyttiggjøre seg undervisning og rettledning i en skolesituasjon. Det er for øvrig ikke holdepunkter for å hevde at barns aggresjonsmønster vil endres i negativ retning når behandlingen med Ritalin avsluttes. Når barnet får adekvat behandling for sin hyperaktivitet, vil det kunne frigjøre sine ressurser på en bedre måte og ikke utvikle aggressiv atferd. Jeg kan heller ikke se at avhengighetsfaren skal være stor for disse pasientene. Ifølge fagetatene Statens legemiddelkontroll og Statens helsetilsyn er det ikke dokumentert at Ritalin er avhengighetsskapende når det brukes på medisinske indikasjoner og etter de retningslinjer som er lagt for faglig forsvarlig behandling, kontroll og oppfølging. Ansvaret for primærhelsetjeneste påhviler den enkelte kommune. Dersom skoleelever har behov for medisinsk hjelp, er det den enkelte kommunes ansvar å se til at elevene får den hjelp de har behov for. Det er klart at helsemyndighetene ikke kan pålegge lærere å føre tilsyn med og dele ut legemidler i skoletiden. Dersom lærere bistår elever ved å se til at medisinene blir tatt på riktig vis til riktig tidspunkt, forutsetter jeg at det skjer i nært samarbeid med elvenes foreldre/foresatte og/eller den behandlende lege. I den forbindelse vil jeg nevne at Statens helsetilsyn for tiden vurderer behovet for retningslinjer for håndtering av legemidler i skoler og barnehager. Ansvarsforholdene vil bli klargjort og praktiske løsninger på det drøftet.