trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
Jeg opplever at statsråden brukte sine 10 minutter til å argumentere imot det som her vil bli vedtatt. Det gjorde statsråden såpass kraftfullt at man kan stille spørsmål ved om statsråden har tenkt å etterleve det vedtak som Stortinget i dag kommer til å fatte. Jeg vil spørre statsråden: På hvilken måte har statsråden tenkt å følge opp det vedtak som Stortinget i dag vil fatte? Vil statsråden sikre at loven trer i kraft i tråd med det som ligger inne av merknader, og på en slik måte at nemnda kan reoppnevnes i august, og at loven kan tre i kraft fra 1. september? Eller vil statsråden i forlengelsen av det innlegg som statsråden har holdt i dag, bruke den tid som kommer til å hindre at loven trer i kraft i tråd med intensjonen, slik at den forsinkes i tid, og man eventuelt må få saken tilbake for å få loven til å tre i kraft?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
Jeg er ennå en smule overrasket over en del av ordbruken her i dag, spesielt, vil jeg nok si, fra Kristelig Folkeparti. Det som jeg sa i mitt hovedinnlegg, var at når jeg ser tilbake på den loven som vi vedtok i november, ser jeg, som var saksordfører under behandlingen av den loven, at det hadde vært tjenlig allerede den gang å vedta en struktur som også gikk på det med nemnd. Hvis det er noe jeg skal ta – jeg hadde nær sagt – selvkritikk for, må det være at vi ikke tok det initiativet den gangen, men at vi i for stor grad hvilte på det produktet som Regjeringen presenterte. Men jeg må si at dramatikken som noen legger opp til her, klarer ikke jeg å se at det er grunnlag for. Noen har spurt: Betyr dette at SV nå ønsker en type skråplan? Det ønsker vi naturligvis ikke. Vi ønsker å ha en lov som legger føringer for etiske vurderinger, og som kan stå seg over tid. Men nettopp for at denne loven skal ha noen som helst muligheter til å stå seg over tid, trenger vi bistand fra en faglig bredt sammensatt nemnd som kan foreta de vurderingene. Det har vi hatt allerede. Man har tidligere utnevnt en nemnd i forhold til søknader til utlandet. Jeg tror at hvis vi skal klare nye utfordringer som vi står overfor, må vi akseptere at ulike partier kan ha ulike innfallsvinkler. SV har ut fra føre var-betraktninger advart mot transplantasjon av dyreorganer til mennesker. Det er ikke en religiøs overbevisning som har gjort at vi har landet på det standpunktet, men faren for smitte man kan tenke seg i forhold til ulike virussykdommer, i forhold til Creutzfeldt-Jacobs sykdom, i forhold til munn- og klovsyke, i forhold til ulike tilstander. Dersom man ikke tar den typen advarsler fra fagmiljøene på alvor, får man smitteveier som utsetter befolkningen for stor risiko. Det er grunnen til at SV i sak etter sak lander på andre standpunkter enn f.eks. Fremskrittspartiet. Men sett at vi en dag står overfor den situasjonen at man med rimelig stor grad av sikkerhet kan si at dette ikke lenger er farlig, at det er forsvarlig med den typen transplantasjoner. Det kan godt tenkes at Kristelig Folkeparti da ut fra et kristent grunnsyn eller andre begrunnelser blir indignert fordi at SV mener noe annet. Men vi vil være opptatt av å behandle disse sakene på en seriøs måte og lande på standpunktet etter at vi har gitt oss tid til å tenke oss om. Jeg må si det gjøres et stort poeng av at vi har vært utsatt for press. Det kan da umulig være noen hemmelighet. Man må følge dårlig med i dette samfunnet hvis man ikke skulle registrere at vi var utsatt for press. Men jeg er glad for og stolt over å kunne konstatere at selv under det enorme presset brukte vi tre uker på å gjennomdrøfte en modell som står seg så godt at et flertall, inkludert regjeringspartiene, nå slutter seg til det. Den litt tøysete markeringen av at Bioteknologinemnda ikke skal se på det, burde man også fått på plass, for regjeringspartiene har ellers gått for at Bioteknologinemnda tradisjonelt skal se på alle saker av denne typen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
Det er jo gjennomgående slik i bioteknologiloven at Bioteknologinemnda skal få seg forelagt alle de saker de ønsker å uttale seg om. Dersom de ønsker det, kan de uttale seg. For å presisere at det som ellers ligger i loven, også skal ha sin gyldighet her, har vi altså foreslått i lovteksten: «Før nemnda avgjør om tillatelse skal gis, skal søknaden forelegges Bioteknologinemnda.» Man kan jo ha en forståelse av at selv om dette ikke er en del av lovteksten, er det naturlig at Bioteknologinemnda i forhold til de problemstillinger som enkeltsaker som har med bioteknologi å gjøre, kan reise, like naturlig må kunne uttale seg når det gjelder behandling i nemnda, som ellers. Man trenger ikke dermed å legge fram selve saksinnholdet eller taushetsbelagte opplysninger. Med mindre man ønsker å bryte med det prinsippet som flertallet har stått på, må jo nemnda også i denne type saker ha rett til å kunne uttale seg. Jeg går ut fra at statsråden må kunne presisere at så vil være tilfellet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
Jeg vil tilrå at SV stemmer for forslag nr. 2. Kristin Halvorsen har tidligere redegjort for at vi foreslår at § 2-14 fjerde ledd utgår og ikke fremmes som forslag, men da er vi avhengige av at det støttes av Arbeiderpartiet og Senterpartiet, siden de er medforslagsstillere.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-05-11:
Jeg finner grunn til å minne om at da vi behandlet bioteknologiloven i november i fjor, gjorde alle partier, også regjeringspartiene inkludert Kristelig Folkeparti, et unntak i den loven for å kunne hjelpe dem som stod i fare for å få en alvorlig arvelig kjønnsbundet sykdom. Det gjaldt bl.a. for å imøtekomme behandling av blødere, eller rettere sagt unngå at man fikk den sykdommen. Nå går altså et flertall for at man skal kunne åpne for dispensasjon på meget strenge vilkår når det gjelder alvorlig arvelig sykdom. Og så sier helseministeren at dette fører til et sorteringssamfunn, at dette fører til klasseskille. Er det slik at man opprettet et helsemessig klasseskille da man gjorde unntak for alvorlig arvelig kjønnsbundet sykdom? Men nå ser altså helseministeren dette som mye alvorligere. Jeg mener at vi ikke åpner for et sorteringssamfunn, slik de funksjonshemmedes organisasjoner har advart mot. Vi åpner for å hjelpe en ny gruppe med alvorlig arvelig sykdom.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-05-11:
Jeg må presisere at mellombokstaven er D. Jeg pleier av og til å si D for David, i kampen mot Goliat som en av og til fører her. Så til saken: Jeg må si at Kristelig Folkeparti er veldig opptatt av å lage motsetninger her. Jeg synes at parlamentarisk leder Jon Lilletun hadde mange kloke ord, men når vi hører representanten Osmundnes, blir jeg litt lei meg. Det er i hvert fall fra det holdet lite ydmykhet og lite respekt for andres syn. Jeg må igjen minne om at alvorlig, arvelig kjønnsbundet sykdom var Kristelig Folkeparti med å dispensere for. Det er mye av den samme diagnostikken som skjer der – så det er slått fast. Så sier Osmundnes at jeg stod på barrikadene i saken om kloning av dyr. Ja, gjerne det, jeg prøver å stå på barrikadene i de sakene jeg er engasjert i, men jeg prøver også å ha med meg ydmykheten og tvisynet. Da jeg stod på barrikadene i forhold til kloning av dyr, var det først og fremst ut fra synet på mennesket og menneskelig helse, med en ydmykhet og usikkerhet for at sterk liberalisering innenfor det området kunne føre til ukjente langtidsvirkninger og få konsekvenser for folkehelsa. Så til dette at vi er presset av media. Jeg føler meg ikke presset av media, men jeg ser at det foregår et kjør. Jeg synes kanskje vi heller burde innrømme fra denne talerstol at vi ikke så langt nok i november 2003, at vi ikke så langt nok i forhold til etiske avveininger og muligheter for å ha en praktisk tilrettelegging og tilgjengelighet, slik at vi kan hjelpe dem som vi mener det er etisk mulig å hjelpe. Dette er ikke et tilbud som er etablert i Norge og i Europa. Det innser jeg, og jeg innrømmer det også i innstillingen i merknader sammen med andre. Men jeg synes samtidig at når dette er reist som et stort problem, må vi også prøve å tilnærme oss det uten at vi skal få enkeltsak på enkeltsak her i Stortinget. Jeg mener at vi må ha ydmykhet og saklighet i tilnærmingen til så alvorlige saker. Jeg må si at det da blir både usaklig og uverdig når man tillegger oss som nå utgjør flertallet, ikke bare et tvisyn, men også en dobbeltagenda, at dette skal ha noe med regjeringsetablering etter valget i 2005 å gjøre. Det er helt bak mål, noe som heller ikke er et spesielt godt parlamentarisk uttrykk.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Jeg vet ikke om representanten Ballo hørte etter det jeg sa i mitt innlegg, men jeg gav faktisk klart uttrykk for at jeg vil forholde meg til de vedtak Stortinget fatter. I det ligger det at jeg på ordinær måte vil sørge for at Stortingets vedtak blir gjennomført. Men det er min plikt, som det er enhver representants plikt i denne sal, å gi uttrykk for min vurdering av de saker som blir behandlet. Det har jeg gjort, og det burde det ikke være noen tvil om. Det som forundrer meg, er at representanten Ballo og SV ikke ser at de, gjennom det de er med på her i dag, er med på å åpne for nye klasseskiller i Norge og vil motvirke bestrebelsene om et inkluderende samfunn. Det er ikke tilfeldig at de funksjonshemmedes organisasjoners representanter har advart mot det som her skjer.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Jeg er ganske forundret over replikken fra representanten Alvheim. Jeg kjenner representanten Alvheim som en person som setter usedvanlig stor pris på klar tale, og som selv står for klar tale. At han ikke likte at statsråden ville at det ikke skulle være tvil om hva han mente om dette forslaget, får jeg ikke helt til å stemme, ut fra slik jeg kjenner representanten Alvheim, og det han i ulike sammenhenger har gitt uttrykk for at han verdsetter, men det får nå være. Det er antakelig innholdet i den klare talen representanten Alvheim ikke liker. Jeg har registrert at forslaget fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ser ut til å få flertall her i dag. Med det forslaget følger det noen premisser, knyttet til framdriften i saken. Jeg kommer til å arbeide uten opphold for å gjennomføre det Stortinget vedtar. Jeg synes da det er naturlig å se hen til de premisser for framdriften som SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet har lagt inn i sitt forslag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Den bestemmelse Stortinget vedtok i november i fjor, gir en meget smal åpning i forhold til alvorlig kjønnsbundet sykdom. Nå åpnes det for gentesting når det gjelder alvorlig sykdom generelt. Men det som er det store skrittet, og som jeg håper at Senterpartiet og representanten Gløtvold har fått med seg, er jo at vi faktisk, gjennom det som det legges opp til av flertallet her, åpner for en testing av vevsforlikelighet, i den hensikt at man skal gjøre et kommende barn til en leverandør av celler til et sykt barn. Det er det store skrittet, det aller største prinsipielle skrittet, som flertallet, inkludert Senterpartiet, gjør her i dag. Jeg må si at jeg står ved hvert ord jeg har sagt om at dette kan bidra til et klasseskille, hvor det å inkludere mennesker som er annerledes, blir vanskeligere. Jeg viser til hva generalsekretæren i Handikapforbundet har sagt, om at han er glad for forbudet mot gentesting og vekksortering av befruktede egg. Det sentrale bør være hvordan samfunnet tar imot dem som er litt annerledes.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Begrepet jeg brukte, er ikke noe jeg har funnet på selv. Det er hentet fra en innstilling, som også SV har sluttet seg til – en formulering om at «ingen individer skal reduseres til et middel for andre individer, siden hvert liv er et mål i seg selv». Det mener jeg utfordres gjennom en lovendring som åpner for testing av vevsforlikelighet. Det er nemlig et prinsipielt skritt fra det å teste med sikte på å hjelpe det barnet det gjelder, til å være med på å skape et barn som skal hjelpe et annet. Det er et stort prinsipielt skritt! Jeg håper at representanten Halvorsen ser den forskjellen, og er seg bevisst at de ved å stemme for flertallsinnstillingen her i dag tar det skrittet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Det er min klare oppfatning at vi i politisk debatt ikke skal trekke andres motiver i tvil. Jeg har ikke hørt noen gjøre det i dag. Når noen talere har vist til at SV har gitt etter for press, er det på grunnlag av utsagn fra representanten Ballo selv, gjengitt i Klassekampen 2. april i år, der han sier: «Det er riktig at forslaget om et medisinsketisk utvalg, som skal behandle saker som Mehmets, kom fordi vi ville slippe unna press». Jeg har ikke hørt at representanten Ballo har korrigert det utsagnet, og da må han finne seg i å bli konfrontert med det, også her i stortingssalen. Så var representanten Kristin Halvorsen inne på at vi alle, stilt overfor et barn, vil gjøre det vi kan for å redde dets liv, og hun var inne på nødvergesituasjoner. Det tror jeg vi alle vil være enige om og skrive under på. Men er det noe som har kommet fram gjennom denne debatten, og blitt klargjort gjennom denne debatten i denne konkrete saken, er det at vi ikke står overfor noen nødvergesituasjon, men at vi står overfor et helt annet tidsperspektiv i forhold til sykdommens utvikling enn det man gav inntrykk av de første dagene da denne debatten oppstod. Men jeg er enig med representanten Halvorsen i én ting: Det må foretas en avveining i en konkret situasjon mellom hensynet til den pasienten man vil hjelpe, og andre faktorer i forhold til det. I denne konkrete saken må man avveie Mehmets livssituasjon mot sjansene for å lykkes eller mislykkes med det man vil åpne for. Hva er sjansene for å lykkes eller mislykkes i denne situasjonen? Jeg tror det er åpenbart ut fra den dokumentasjonen som er lagt på komiteens bord, at sjansene for å mislykkes er betydelig større enn sjansene for å lykkes. Antakelig er sjansene for å lykkes relativt minimale. Så må man også veie dette opp mot det nye søskens situasjon og hvilken situasjon man setter det barnet i, og hva man utsetter det barnet for når det dreier seg om en eksperimentell behandling. Jeg synes ikke det er vanskelig å foreta den avveiningen, gitt de fakta som er kommet på bordet. Men det som er avgjørende, er at denne problemstillingen har sosialkomiteen forholdt seg til så sent som i november. Det er ikke slik at man først med Mehmet-saken fikk et konkret eksempel på dette. Det konkrete eksempelet Adam Nash ble nevnt i høringsuttalelsen til Bioteknologinemnda og er referert i odelstingsproposisjonen. Det har komiteen hatt til behandling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Representanten Bjarne Håkon Hanssen har helt rett i at regjeringspartiene i likhet med en rekke av de instanser i samfunnet som jeg viste til i mitt hovedinnlegg, er imot denne lovendringen. Men vi tar på alvor at det er et flertall som ønsker å endre loven, slik at den konkrete enkeltsaken som har vært debattert, skal få en løsning. Jeg står her med summen av alt som har vært skrevet om Mehmet-saken i norske medier de siste månedene. Det gjentatte budskapet fra representanter for dem som nå utgjør flertallet i denne sal, er at man vil hjelpe Mehmet. Da må man tåle å bli konfrontert med spørsmålet: Vil det man nå legger opp til, innebære en slik hjelp? Flertallet har altså realt nok i innstillingen sagt at det slett ikke er sikkert. Da mener jeg at de ulike hensynene her, det å hjelpe Mehmet og det å åpne for endringer og ikke bare for en nemnd, som representanten Halvorsen sier, men også for kriterier for den nemnda, som prinsipielt er annerledes enn det flertallet stod for i november, også må veies opp mot sannsynligheten for å lykkes med den behandlingen man ønsker å åpne for. Det har jeg inntrykk av at flertallet i liten grad har gjort. La meg ellers si at jeg er enig med representanten Halvorsen i at man må unngå formuleringer i retning av å skape mennesker som bare er et middel. Men jeg vil la følgende spørsmål bli hengende: Hvordan skal man, med den lovgivning og den åpning som man gjør her, hindre at det faktisk i noen tilfeller kan komme til å være sannheten?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
Jeg har en replikk til statsråden. Han og andre i salen snakker om et mulig barn som skal bli født, ensidig som en leverandør av celler til et annet barn, eller som et middel for et annet liv. Det er ikke det vi snakker om. Vi snakker i tilfelle om en person som kan leve et fullkomment lykkelig liv, men som ikke skal utsettes for overlast. Det står i komiteens merknader til saken. Hvis statsråden eller noen andre i denne salen prøver å etablere et menneskesyn på en person som kan bli født, som om dette er en ensidig leverandør av celler til et annet menneske, eller en reservedelsperson, har man gått langt inn i å skape det klassesamfunnet som statsråden advarer mot.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
SV og jeg personlig har i mange år interessert oss sterkt for de problemstillingene som reises i denne saken. Det er fordi vi synes de er viktige, fordi de er i et område der våre etiske standarder utfordres, og fordi etikk og medisin kanskje står opp mot hverandre. Jeg skulle inderlig gjerne ønske at jeg kunne snakke med den skråsikkerhet som Alvheim gjør på den ene siden, nemlig om å la alt som er mulig, være tillatt, eller som Høybråten gjør på den andre siden, nemlig her er det om å gjøre å demme opp for det som måtte komme. For meg er de etiske avveiningene som denne saken reiser, ikke slik at det går an å finne ett svar og sette to streker under det. De aller fleste av oss vil mene at i kampen for et barns liv strekker man seg langt. Man bryter til og med lover for å redde noens liv. I denne saken dreier det seg ikke om å redde et barns liv første eller andre året, men å forbedre det sterkt, i hvert fall på sikt. Det er det ene etisk høyverdige motivet å ha. På den andre siden har man ofte motforestillinger hvis man skulle utsette et annet menneske for belastning – eller til og med kanskje velge ut, at det mennesket i det hele tatt eksisterer – av hensyn til en tredje person. Men hva er mest etisk høyverdig i en slik avveining? Det handler jo om hva slags belastning man påfører, hva som faktisk er mulig, og hvilken avveining man til syvende og sist gjør. Det er vanskelig å si at kristen etikk og moral tilsier at man ikke strekker seg så langt som mulig for å redde et menneskeliv, og det er vanskelig å si at det ikke finnes noen grenser på den andre siden. Det er disse vanskelige avveiningene man står overfor i en slik sak. Det Stortinget i dag gjør, er å si: Vi fjerner den lovbestemmelsen som gjør at man ikke skal kunne gå inn i de vanskelige avveiningene i enkeltsaker. Vi gjør en ting til, og det er å si: Det er ikke bare de som vil stå fram i mediene med sin skjebne, som skal ha mulighet til å nå fram. Også de som ikke vil eksponere sin sak i mediene, skal stille og rolig ha mulighet til å få prøve sin sak for en nemnd uten å måtte ta den ekstra belastningen det er å eksponere saken sin og fortelle alle om den. Det er faktisk meget viktig. Så er spørsmålet: Har SV snudd? Er dette et knefall? Den typen betraktninger gjør veldig lite inntrykk på meg. Etter min oppfatning er politikk å la seg møte av enkeltskjebner. Det som provoserer meg når det gjelder medienes framstilling i denne saken, er at de ikke framstiller det riktig hva som faktisk er mulige behandlingsmåter, fordi det kan gi et helt annet bilde av det som er den faktiske situasjonen, men ikke det at vi skal konfronteres med enkeltsaker, for det skal vi. Vi står på den loven vi vedtok senest i fjor. Men vi mener at hvis man skal ha en lov som setter noen grenser, kommer man i situasjoner der det kan tenkes at man må gjøre noen unntak. Hvis man ikke har noen muligheter for et unntak i en streng lov, kommer nettopp loven på raus.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
Jeg har noen bemerkninger når det gjelder hva det er å være utsatt for press. Det er jo ikke noen tvil om at vår stortingsgruppe, og mange andre stortingsgrupper, har vært utsatt for et betydelig press i denne saken. Men det er ikke slik at vi har gitt etter på en slik måte at vi går inn for noe vi egentlig er imot. Vi tok oss tid. Vi har Stortingets gjennom tidene yngste stortingsgruppe. Mange medlemmer i vår stortingsgruppe er ringt opp opptil flere ganger om dagen i en periode på tre uker, og de har ikke fått hetta av den grunn. Tvert imot, vi ventet på den faglige vurderingen som Helsedirektoratet skulle komme med, slik at vi hadde alle kort på bordet og visste hva vi skulle holde oss til. Deretter gikk vi inn for en ordning som gjør at enkeltskjebner kan vurderes av en nemnd, og at loven i seg selv ikke vil være til hinder for det. Det er det vi gjør i dag. Dette er faktisk ganske viktig, fordi Stortinget vel er i ferd med å nå sitt inkompetansenivå når vi begynner å nærme oss diagnoser i enkeltsaker. I hvert fall er jeg det, selv om jeg har prøvd så godt jeg har kunnet i denne saken. Vi vet at om to uker, tre uker kan det være en helt annen skjebne. Det vil være mange skjebner som har rett til å bli vurdert på samme vis. Derfor er det klokt at noen som innehar både medisinsk og etisk kompetanse, kan gå inn i de avveiningene som skal foretas. Det synes jeg faktisk vi bør få honnør for å ha fått til, fordi jeg tror det er med en helt annen verdighet man kan behandle denne typen saker for ettertiden. Så har jeg lyst til å si avslutningsvis at jeg reagerer sterkt på de talerne som gjentatte ganger, igjen og igjen, sier at det Stortinget i dag gjør, er å se på et menneske bare som et middel for et annet. Det er ikke det det åpnes for. Det er ikke slik at vi i dag lager et unntak som gjør at noen enkeltpersoner i Norge kommer til å bli født bare som middel for noen andre. Hele dilemmaet ligger i at her kan en person som utmerket godt kan være ønsket, elsket og leve et flott liv selv, også bidrar til en annens liv. Men jeg vil advare meget sterkt mot å bruke den typen begreper, for det går langt utover det man i dag åpner for, og det går langt utover det som i noe samfunn med en viss etisk standard ville være forsvarlig.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
Jeg skal ikke replisere til forrige taler, men bare si at dette er jo vanskelige etiske avveininger. Vi har bala mye med nettopp dette, men det er ikke dermed sagt at konklusjonen vår er at man velger et menneske bare fordi det skal være et middel for noen andre. Jeg vil fremme et forslag. Vårt forslag til nytt fjerde ledd i § 2-14 lyder som følger: «Før nemnda avgjør om tillatelse skal gis, skal søknaden forelegges Bioteknologinemnda.» Jeg foreslår at dette utgår og ikke fremmes som forslag. Det betyr vel også at forslaget til femte ledd blir nytt fjerde ledd.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-05-11:
Dette er i ferd med å bli en veldig underlig debatt. Her kaster regjeringspartiene seg over sine tidligere kamerater i Sosialistisk Venstreparti fordi de har skiftet side i denne saken. Representanten Osmundnes snakker om å gi den beste behandlingen som fins. Helseministeren anførte riktignok i sin måte å si det på: innenfor lovens ramme gir vi den beste behandlingen som er mulig i Norge pr. i dag. Og det er nok det mest korrekte bildet. Det er en vanskelig sak, og det bærer debatten preg av. Men når man hører på selve ordbruken, og hva man kaster til hverandre, settes den i et litt underlig lys. Jeg er nemlig helt sikker på at alle partier i denne salen ønsker å hjelpe Mehmet til å få en skikkelig behandling. Vi har ulikt syn på bl.a. bruk av de mulighetene som byr seg, eller hvorvidt loven er streng nok eller ikke. For Fremskrittspartiet er det viktig at vi i dag sender et signal om at en av verdens strengeste bioteknologilover – eller kanskje den strengeste – endelig gir en fornuftig åpning. Jeg vil faktisk gi SV skryt for at de i hvert fall prøver litt i riktig retning. Men problemet er bare det at det som blir vedtatt i dag, ikke er en fullgod løsning, for hva hvis nemnda sier nei? Problemet som da melder seg, er at man må gå til domstolene. Det domstolene vurderer, er hvorvidt dette er i tråd med loven eller ikke. Og så er spørsmålet: Er loven da klar nok til at domstolene treffer den avgjørelsen som de skal treffe? Det er i den forbindelse at flertallsmerknaden som bl.a. Fremskrittspartiet fikk inn til slutt, blir så veldig viktig, og hvor det nettopp i punkt 5 åpnes for behandling i Mehmet-saken. Det vil nemlig domstolene kunne bruke i sin behandling, for det er å anse som lovens forarbeid. Jeg håper nå at denne saken får sin løsning, en rask løsning. Og når representanten Åse Gunhild Woie Duesund står på denne talerstolen i dag og sier at dette er ingen gledens dag for noen, vel, da glemmer man faktisk Mehmet og hans familie. Det er kanskje en gledens dag dersom det vedtak vi fatter i dag, gir en åpning for at den familien skal kunne få den behandlingen for sitt barn som de faktisk har behov for. Jeg ser ikke det eventuelle barnet som et verktøy, som det henvises til. Jeg ser på det barnet som et ønsket barn, som et ønsket barn i en familie, og som vil vokse opp på lik linje og likeverdig med alle andre barn. Jeg ser det ikke som et verktøy. Jeg ser det som et levende liv som er likeverdig med alle oss andre.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-05-11:
Den utgaven vi nå har av bioteknologiloven, er rimelig ny. Det er en veldig streng lov, og jeg tror at det ikke er noen i denne sal som faktisk kan si at det ikke kommer til å komme endringer i denne loven på sikt. Representanten Lilletun spurte Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet om det nå virkelig var slik at de i hvert fall stod bak det andre som ligger der. Jeg synes det er underlig at Senterpartiet og SV går på denne talerstol og nærmest garanterer for det. Jeg tror at det er helt åpenbart at det vil komme nye saker, og det vil komme nye innspill, som gjør at vi må vurdere en del av det som står der, på nytt. Det er en streng lov, og det er en vanskelig lov for alle parter. Jeg tror også at Kristelig Folkeparti vil møte seg selv i døra i en del saker framover. Å stå så steinhardt på sine standpunkter og si at dette er absolutt, tror jeg man vil få problemer med i framtiden. Det største problemet, slik saken foreligger i dag, er mangelfulle muligheter for å kunne anke. Å måtte bruke domstolsbehandling som ankeinstans vil faktisk av økonomiske årsaker sette bom for en rekke personer til å prøve sakene sine. Det er ulike økonomiske situasjoner som gjør at ikke alle vil kunne kjøre en sak til topps i en domstol. Dersom loven bl.a. hadde åpnet for å kunne anke til departementet, ville alle i hvert fall kunnet få prøve saken sin for to instanser. Det er det som er problemet med den saken slik den foreligger her i dag. Det er også selve problemet når det gjelder at ikke alle vil kunne få samme mulighet. De økonomiske begrensningene vil faktisk kunne sette en stopper for enkelte til å kjøre en sak for en domstol. Det tror jeg at man skal ta innover seg i denne saken. Til slutt: Jeg blir litt fortvilet over at man stadig vekk henviser til at den personen som eventuelt blir født, blir et verktøy for framtiden. Jeg håper nesten at dette barnet, når det en gang blir født, ikke vil måtte sette seg ned og lese fra behandlingen i og referatene fra denne salen i dag, for her har faktisk en del representanter nærmest karakterisert denne personen som et verktøy og ikke som et menneske.
Inge Lønning (Høyre), 2004-05-11:
For en mannsalder siden skrev en berømt engelsk biolog og vitenskapshistoriker et essay hvor han hevdet at hele vitenskapens historie hittil kan settes på en enkel formel som han kalte for «The devils doctrine». Den lyder slik: Alt som kan gjøres, skal gjøres. Han argumenterte selv for at vi nå har nådd et kunnskapsnivå på en del avgjørende forskningsområder hvor det ikke lenger går an å praktisere den doktrinen, men hvor vi tvinges til å ta standpunkt til hva av alt det som kan gjøres, som skal gjøres. Flertallet i denne sal ønsker i dag å fatte et vedtak som går i motsatt retning. Man ønsker å åpne for at også det som kanskje ikke kan gjøres, skal gjøres. Det er en sterk melding. Det som samtidig bekymrer meg alvorlig, er at når man lytter til denne debatt, vil man høre at flertallet har stikk motsatt oppfatning av hva det er de faktisk er med på å vedta. Representanten Ballo viste til at den nye ordningen skal evalueres for å se om den er i samsvar med intensjonen. Ja vel, hvem sin intensjon, John I. Alvheims eller Olav Gunnar Ballos? For de to intensjonene går i stikk motsatt retning. Jeg har sjelden hørt et så klart innlegg noensinne som det komiteens formann holdt i dag, når det gjelder det såkalte skråplanargumentet, som er et stadig gjengangerargument i etiske debatter av dette slag. Men John I. Alvheim argumenterte også på det området i den stikk motsatte retning av det som er vanlig. Han ønsker skråplanet. Det er derfor Fremskrittspartiet stemmer for forslaget. Det skråplanet ønsker man å gjøre så bratt som mulig, for på den måten kan man få vekk alle stengsler for hva som skal kunne aksepteres. De kriteriene flertallet har formulert i sitt lovforslag, har en konsistens som en middels seigmann. Når man sier at det er en betingelse for å kunne godkjenne at det ikke finnes en annen behandling, så har man allerede utelukket Mehmet-saken i realiteten – hvis det er alvorlig ment, vel å merke. Hvis det ikke er alvorlig ment, så burde man ha vært ryddig nok til å si i klartekst at man enten, som John I. Alvheim, ønsker å instruere en fagnemnd til å gjøre det stortingsflertallet til enhver tid finner for godt, eller – i motsatt retning – at man faktisk utelukker at denne saken kan få plass innenfor loven. Det er ikke den restriktive bioteknologiloven som er sakens kjerne eller problem i det hele tatt. Hvorfor har da f.eks. svenskene, som ikke har en restriktiv bioteknologilov, sagt nei?
Inge Lønning (Høyre), 2004-05-11:
Det er ikke interessant for Stortinget å diskutere hvilke motiver folk har for å ta de standpunktene de gjør. Jeg er helt enig i at den debatten er et sidespor. Men det som er interessant, er å diskutere konsekvensene av det man gjør. Der er jeg skjønt enig med John I. Alvheim: Det er konsekvensetikk dette dreier seg om – i virkeligheten. Kristin Halvorsen sa at problemet med press inn mot Stortinget ikke er at det forekommer. Det er jeg 100 pst. enig i. Selvsagt er det slik i et demokrati, og med den teknologien vi har i dag, kommer volumet av det presset til å tilta, selvsagt. Jeg er også 100 pst. enig med Kristin Halvorsen i at problemet i denne saken er at presset var basert på et grunnfalskt virkelighetsbilde, som ble forsøkt pådyttet opinionen – med stor suksess. Det som er grunnsvakheten ved at Stortinget foretar lovgivning på et slikt grunnlag, er at den lovgivningen er en respons på et grunnfalskt virkelighetsbilde, og da kan ikke loven bli god eller gjennomtenkt. Jeg har tillatt meg å peke på at en del av de kriteriene som flertallet har skrevet inn i innstillingen, vil det være ekstremt vanskelig for samvittighetsfulle medlemmer av en nemnd å forholde seg til i praksis. Det er ikke noen lykkelig situasjon når Stortinget løser sin lovgiveroppgave på den måten at det skapes et flertall i stortingssalen som har vidt forskjellig oppfatning av hva den lovteksten de stemmer for, sier. Det er ikke en måte å løse lovgivningsoppgaven på som er anbefalelsesverdig, for å si det forsiktig, fordi Stortinget på den måten i virkeligheten lager en lov som man vet er fundamentalt uklar, og så skyver man problemet over på dem som skal forvalte loven etterpå. All sannsynlighet taler for at hvis den nemnda man går inn for, blir en virkelig uavhengig nemnd – virkelig uavhengig, som man sier at man vil – som utelukkende skal vurdere på etisk og faglig medisinsk grunnlag, er det overveiende sannsynlig at den saken som har igangsatt hele debatten, kommer til å ende med et nei, som den har gjort i andre land. Det har ikke noe med statsborgerskap å bestille, men ut fra en helt uavhengig faglig og etisk vurdering. Da har man på en måte ført opinionen to ganger bak lyset, fordi man har skapt inntrykk av at nå har Stortinget løst problemet, og så viser det seg at det har Stortinget aldeles ikke.
Inge Lønning (Høyre), 2004-05-11:
Jeg vil gjerne ha sagt at jeg har stor respekt for at SV ikke har tatt lett på denne saken. Det jeg har vanskelig for å forstå, er sammenhengen mellom SVs premisser og SVs konklusjon. Jeg har notert meg at representanten Ballo i sitt lange og interessante hovedinnlegg hadde meget interessante synspunkter, men de hører hjemme i en helt annen debatt. De dreiet seg ikke om denne lovendringen. De dreiet seg om medisinske prioriteringer og ressursbruk. Det er en uhyre interessant debatt, men den har faktisk ingenting med dette lovforslaget å bestille i det hele tatt. Det grunnleggende problem er og blir at hvis dette lovforslaget er ment å skulle åpne for den behandling som er teoretisk mulig i Mehmet-saken, har man åpnet for en sammenkobling av to elementer som hver for seg er dypt problematiske, og som til sammen er firdobbelt problematiske.(Presidenten klubber.) Først må man sortere fra det som måtte være sykt, deretter må man sortere fra alt det som er friskt, men som ikke har 100 pst. vevsforlikelighet, …(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Det er ein interessant debatt, det er ein vanskeleg debatt, og det er ein debatt der det er lett å tilleggje kvarandre motiv. Eg trur ikkje endringa som er skjedd i Sosialistisk Venstreparti, er komen på bakgrunn av Regjeringa sine ynske og spekulasjonar, sjølv om dei er sterke nok. Eg trur ikkje at det er den typen motiv som ligg bak, men eg trur at ein har gjeve etter for press. Immanuel Kant si utsegn er bakgrunnen for det som er sagt mange gonger: «Du skal alltid behandle et menneske som et mål i seg selv og ikke bare som et middel for noe annet.» Det vi gjer i dag, er å setje spørsmålsteikn ved utsegna. Både representanten Ola D. Gløtvold og representanten Kristin Halvorsen har sagt at det er eit sjølvstendig individ med sin eigen verdi som òg skal vere donor. Ja, vi trur dei på det. Men det ligg òg opning for noko meir i dei formuleringane som ligg her, og ein gjev seg ut på eit skråplan. Saka er for alvorleg til å ironisere over omgrepet «skråplan». Men det hadde vore interessant om SV frå denne talarstolen bekrefta at det var ikkje det skråplanet dei var interesserte i. Når det gjeld det som ein var einig i totalt sett med omsyn til gen- og bioteknologilova, håper eg SV står fast ved det som var intensjonen og hovudretninga, med unntaket i dag, og ikkje som representanten Alvheim seier: Dette er på ein måte den brekkstonga som skal til for å bryte ned det byggverket. Eg har stor respekt for representanten Olav Gunnar Ballo. Eg seier meg lei for at han er komen i ein situasjon der han er pressa dit han er i dag. Men det hadde vore interessant om både han og representanten Kristin Halvorsen hadde bekrefta at det vi har stått saman om, utover det som er formulert her i dag, er det som står, og at ein ikkje er inne på det skråplanet. Filosofen Francis Schaeffer sa i 1979: «Når ting som i dag er utenkelige, blir både tenkelige og akseptable, vil ingen lenger huske at de var utenkelige.» Det er skråplan i praksis. Det er den risikoen som ligg her også. Då synest eg det er viktig at vi seier: Vi er veldig glad for forskinga som kan gje betre liv. Men heile salen har sagt: Det er nødvendig å setje opp etiske brannmurar. Eg håper at den brannmuren som då vert sett, står, med det unntaket som ligg her. Det hadde vore bra om dei vi stod saman med, faktisk ville bekrefte at slik er det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Eg har ikkje høyrt at nokon har sagt eller gjort det, men eg vil likevel frå mi og frå Kristelig Folkeparti si side seie at sjølvsagt dreg vi ikkje representanten Jon I. Alvheims kristne integritet i tvil. Den har vi stor respekt for. Men vi argumenterer mot det synet som representanten Alvheim argumenterer for her, og siterer både vestleg filosofi, representert ved Immanuel Kant, og det som er det klassiske kristne menneskesynet, at ein ikkje skal bruke eit menneskeliv berre som eit middel for å hjelpe eit anna. Så aksepterer eg at ein kan meine at det er ikkje det ein gjer her. Men ut frå teksten meiner vi at det er ein fare for opning for akkurat det. Eg vil sitere legepresident Hans Kristian Bakke. Han seier: «Det opnar seg i alle fall to dører dersom ein gjer eit vedtak om ei nemnd i ei eller anna form. Bak begge dørene er det spørsmål og nye avvegingar vi ikkje overskuar i dag.»«Den fyrste døra handlar om at eit liv vert til for å hjelpe ein annan. Eg ser ei rad spørsmål politikarane må tenkje gjennom før dei opnar for at eit liv vert til for å hjelpe ein annan.»«Kva sjukdommar er alvorlege nok til å bruke teknologien til dette føremålet?» Eg tek òg eit anna sitat: «… den andre døra handlar om å velje bort befrukta egg som har sjukdom. I Mehmet-saka har det handla om talassemi, i andre saker kan det vere heilt andre sjukdommar» – seier altså legepresidenten. Eg siterer òg biskop Gunnar Stålsett i ein kronikk i Dagbladet 21. mars 2004: «Med rette har det vært lagt til grunn for lovgivningen at det er etisk uforsvarlig å bruke et foster og det fremtidige barnet som et middel for et annet mål enn det barnet er i seg selv.» Og enda eit sitat frå biskop Stålsett. «I avveiningen mellom motstridende etiske velbegrunnete valg, har Stortinget trukket en grenselinje.» Då snakka han om lova slik ho opprinneleg var vedteken. Eg må seie det er sjeldan eg med så stor grunn sluttar meg til biskop Stålsett. Representanten Ballo var så vidt inne på det, og vi har ikkje hatt tid til å snakke om det i dag, men det er eit oppslag i Aftenposten i dag som understrekar kva vi òg må vere opptekne av i tillegg til det vi har snakka om her i dag. Eg siterer Anne Kristine Haugerud, mor til eit funksjonshemma barn. Ho seier det slik: «Funksjonshemmede barn er mest politisk interessante i fosterlivet.» Å leggje til rette for eit heilskapleg tilbod for dei som ber fram barnet, er ei fellesoppgåve her i salen. Den må vi verkeleg ta alvorleg. Elles, eg må få sagt det òg: Eg er glad for at både SV og Senterpartiet har bekrefta at dei står i sin heilskap for resten av lova.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-05-11:
Jeg synes dette er en vanskelig debatt, ikke minst når man går hverandre nær på de etiske begrunnelsene og moralske valgene som tas, fordi det veldig fort blir slik som det er uttrykt allerede, at man stiller hverandres etiske motiver i tvil, og det tror jeg ikke er nødvendig. Det trenger vi ikke å gjøre. Men vi må se på konsekvensen av de etiske valgene vi gjør. Som det har vært sagt før, handler det om konsekvensetikk. For de har jo en konsekvens, de valgene som vi gjør i denne saken. Jeg er ikke spesialist på det temaet som vi nå behandler, men så langt jeg har forstått, er det altså slik at vi må foreta utvalg av et egg og så sjekke det opp etter at det er befruktet. Så må vi foreta en ny sjekk etter at det har foregått noen få celledelinger, og hvis det er vevsforlikelighet, kan vi bruke det, og hvis det ikke er det, kan vi ikke bruke det. Da må vi altså finne et annet et. Jeg kan ikke skjønne annet enn at vi da har sortert, at vi da har foretatt valg og sagt at dette var ikke brukbart. Så kommer man kanskje fram til det som man ønsker å la leve videre og bli et barn, fordi dette har de egenskapene som vi trenger for å hjelpe et annet menneske. Jeg kan ikke skjønne hvordan man kan si at ikke det er et viktig moment i forhold til hvorfor nettopp dette mennesket ble valgt. For meg er det et etisk valg som man der foretar, som jeg er uenig i. Men når det er sagt, ettersom det ser ut til å være et flertall som vil gå for en slik løsning, vil jeg også si at jeg tror at Harald T. Nesvik, sammen med alle de andre som går for denne ordningen, har det største ansvaret, hovedansvaret, for å sørge for at dette barnet aldri blir konfrontert med: Du ble født fordi vi trengte deg. Jeg tør nesten ikke tenke tanken om det skulle vise seg at bruken av vevet fra denne personen ikke gav det resultatet som Stortinget i dag er ute etter. Man må i hvert fall ikke da komme med noen form for insinuasjoner som går på: Vi valgte deg, men vi tok feil. Det ansvaret ligger på dem som vil innføre en slik lov. Det er et kolossalt ansvar, og for meg er dette et etisk valg.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-11:
Finanskomiteen har handsama Ot.prp. nr. 66, eit forslag som fører til ei samanslåing av Sparebankenes sikringsfond og Forretningsbankenes sikringsfond til eitt felles fond. Lovforslaget må sjåast i samanheng med fusjoneringa av bankeiningane i tidlegare DnB og Gjensidige NOR til den nye DnB NOR Bank og trongen for endringar som har oppstått i samband med det. Føremålet er å oppnå ei betre spreiing av risiko, då trongen for betre risikospreiing er auka i og med fusjoneringa av bankeiningane. Komiteen er samrøystes og sluttar seg til Regjeringa sitt forslag på alle punkt, og viser til at ei samanslåing av fonda vil gi ei betre risikospreiing og med det auka slagkraft. Eg skal berre kort kommentere eit par punkt. Lovforslaget kom etter eit initiativ frå Finansnæringens Hovedorganisasjon og Sparebankforeningen, og ingen av høyringsinstansane har hatt innvendingar til Regjeringa sitt forslag, som elles i det alt vesentlege er identisk med det opphavlege forslaget frå Sparebankforeningen og Finansnæringens Hovedorganisasjon sjølve. Det er nemleg slik at Gjensidige NOR har vore medlem av Sparebankenes sikringsfond, medan DnB har vore medlem av Forretningsbankenes sikringsfond. Fordi Gjensidige NOR er overtakande selskap i bankfusjonen, er den nye DnB NOR Bank medlem av Sparebankenes sikringsfond. Men det er etter gjeldande rett ikkje høve til overføring av fondsmidlar mellom dei to fonda. Ei plassering av DnB NOR Bank i Sparebankenes sikringsfond vil difor bety at fondets ansvar aukar monaleg - utan ein samtidig auke i kapitalen som skal medverke til å sikre oppfyllinga av dette ansvaret. Eit samanslått fond, slik forslaget legg opp til, vil ha ein risikoutjamnande effekt som set fondet betre i stand til å ivareta oppgåva med å sikre innskott i bankane, sjølv om forslaget fører til reduksjon i kravet om ansvarleg kapital i fondet. Dette vil m.a. vere ein føremon for medlemsbankane i høve til å konkurrere med bankar som står utanfor den norske sikringsordninga. Komiteen framhevar at konsekvensar for vanlege innskytarar i første rekkje vil vere knytte til storleiken av innskottsgarantien. Regjeringa sitt forslag går ut på å halde fast på tomillionarsgrensa, noko som vil gi ein innskytar garanti for full dekning av innskott på inntil 2 mill. kr om ein bank ikkje kan gjere opp for seg. Dette er i samsvar med tidlegare, og altså vesentleg meir enn i andre land, m.a. EU sitt minstekrav. Vi kan difor vanskeleg sjå at ei samanslåing vil ha konsekvensar for forbrukaren. Vidare sluttar komiteen seg til Regjeringa sitt forslag om at dagens medlemer av Sparebankenes sikringsfond bør kompenserast for at deira fond er høgare kapitalisert, og at dette vert gjort i form av eit særskilt, tidsavgrensa unntak frå plikta til å betale avgift, og at denne perioden med unntak frå avgiftsplikt vert sett til tre år. Med det vil eg anbefale komiteen si tilråding.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-04-01:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-04-01:
Innstillingen til kulturmeldingen tegner opp nye fronter og skillelinjer i kulturpolitikken. Tradisjonelt har det vært slik her i salen at det har gått et skille mellom Fremskrittspartiet og de andre partiene. I dag ser vi at skillet er flyttet. Skillet går mellom Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet på den ene siden og regjeringspartiene og Fremskrittspartiet på den andre. Hovedskillet går mellom de partiene som ønsker å forplikte seg til å si at kultur og kunst er et område som skal være like forpliktende å satse på som andre områder. Regjeringspartiene ved Olemic Thommessen reagerer på det med følgende utsagn i Aftenposten: «Et populistisk utspill.» Det er tydelig at han mener at den satsingen vi legger opp til, er uansvarlig. Mitt spørsmål er: Hvorfor er det ansvarlig å legge opp til handlingsplaner for Forsvaret på 30 milliarder kr, for forskning på 10 milliarder kr og for samferdsel på mange titalls milliarder kroner, når det å satse 130 mill. kr i året på kultur og kunst er uansvarlig?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-04-01:
Selvsagt er det ikke sånn at de områdene som vi allerede er i full gang med, og som også arbeiderpartiregjeringen fulgte opp, er noe som skal legges til side. ABM-melding, opera og de tingene er det – heldigvis – flertall for. Det jeg er opptatt av, er hvorfor ikke regjeringspartiene kunne være med og forplikte seg på de andre områdene, hvis det faktisk er sånn at de har en plan om å bruke 1 milliard kr. Hvorfor tar man den politiske belastningen med å gå imot satsing etter satsing hvis det virkelig er sånn at man har tenkt å bruke pengene? Og hvis man har tenkt å bruke pengene, hvor er det da man har tenkt å bruke dem? For det står ikke i regjeringspartienes merknader forpliktende satsingsområder hvor disse pengene skal brukes, hvis man da ikke regner på en helt annen måte og sier at et nytt kulturbygg i Stavanger koster kanskje 600–700 mill. kr, så da er man nesten oppe i milliarden. Hvis det er den måten man regner på, blir det fort 1 milliard kr. Vi spør: Hvorfor har man sagt nei til å skaffe flertall for kulturskoler for alle, til filmsatsingen, til dansen, til alle de områdene som vi har forpliktet oss på, hvis det er sånn at man har tenkt å bruke pengene allikevel? Min mistanke er at pengene heller skal brukes på skattelette.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-04-01:
Loven alene vil ikke gi bedre kultur eller kunst. Men loven kan være med på å bidra til at kultur blir prioritert i forhold til andre sektorer som er lovregulert. Vi ser at vi har lover for satsing på en rekke områder. Så sitter man i kommuner og fylkeskommuner og sier at det må vi følge opp, og det må vi følge opp, for det er lovpålagt, og så må vi kutte et sted, og det gjør vi på kulturen, for der fins det ikke en regel. Det er den ubalansen vi vil til livs. Vi ønsker ikke en detaljregulering av hvordan kulturpolitikken skal gjennomføres, men vi ønsker at det skal være like forpliktende å satse på kultur og kunst som på andre sektorer. Igjen til dette med å forløfte seg og satsingen: Det viktigste kulturtrekket i Norge i dag er forbrukskulturen. I 2004 skal vi ha en kjøpefest med en økning i det private forbruket, takket være Valgerd Svarstad Haugland og hennes regjering, på 37 milliarder kr – bare i 2004! – og da synes jeg at 130 mill. kr til kultur til sammenligning blir for småtteri å regne.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2004-04-01:
La meg først si at et av de viktigste kravene Arbeiderpartiet hadde i budsjettforhandlingene med regjeringspartiene før jul, var nettopp styrking av kommuneøkonomien, og med påholden nese stemte vi for et budsjett som i det minste gav kommunene over 2 milliarder kr mer. Men vi skulle gjerne – veldig gjerne, vil jeg si til representanten Lånke – hatt enda mer til kommunene. For det er tullete at vi i 2004 øker det private forbruket med 37 milliarder kr, mens kommuneøkonomien nesten står stille. Det er en ubalanse som burde skjære langt inn i Kristelig Folkepartis hjerte. Så det med prosenter: Er det ett parti i denne salen som burde kjenne til prosentmål for bevilgninger, er det Kristelig Folkeparti. For det er det partiet som, heroisk nok, har kjempet for at 1 pst. – ikke av statsbudsjettet, men av BNP – skal gå til bistand hvert år, så hvert år møter utviklingsministeren på regjeringskonferanse med et prosentmål. Vi mener at vi på samme måte på kulturområdet, fordi det er et område som veldig fort kan skjæres i, som har svake pressgrupper, og som lett kan settes til side, bør ha et mål om 1 pst. av statsbudsjettet, og det burde Kristelig Folkeparti støtte.