trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2008-01-17:
Igjen vert det eit hypotetisk spørsmål. Eg likar å halde meg til kvardagen slik han er, og ikkje slik han i eit tenkt tilfelle kunne vore, så det er rett og slett ei problemstilling eg ikkje vil gå inn i. Det eg kan seie, er at i forhold til resten av landet går ein stor del av samferdslebudsjettet totalt sett til Oslo-området, både når det gjeld jernbane, og når det gjeld veg - ikkje minst tilknytt viktige innfartsårer til Oslo, der det rett nok er bompengar, men der òg staten er inne med store midlar sett i samanheng med landet elles. Det er ingen tvil om at me har eit ansvar for å syte for god framkomst i denne byen som i landet elles, og me fokuserer mykje på det i det daglege arbeidet. Korleis situasjonen ville vore utan Oslopakke 3, kan eg rett og slett ikkje begynne å spekulere om.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2008-01-17:
Når det vert lagt fram enkeltprosjekt med bompengar, er dei kvalitetssikra både etter KS1 og KS2, eksterne konsulentar er inne, sjølvsagt i tillegg til utgreiingar og kalkylar som verte gjorde av Statens vegvesen, så det er ikkje lauslege tiltak som kjem fram for Stortinget. Når det gjeld bompengepakker, ikkje prosjektpakker, men finansieringspakker, er det klart at dei kan verte endra undervegs dersom kalkylane sprekk, dersom ein ikkje har teke høgd for dei korrekte kostnadene i pakkene. Men òg når det gjeld desse, er det sjølvsagt gjort ei kvalitetssikring av innhaldet, slik at ein lengst mogleg skal unngå at ein slik situasjon oppstår. Men me har jo sett, t.d. i Oslopakke 2, at ein har måtta skyve prosjekt ut i tid fordi ein ikkje har teke høgd for kostnadsutviklinga. Det er klart at det er vanskeleg i dag å sjå kostnadene som kjem om ti år, når det gjeld den type store bompengepakker.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2008-01-17:
Bompengefinansiering til kollektivtrafikk og veiutbygging etter lokalt initiativ, hevdes det. Men fra hvem? Er det fra kommunestyrerepresentanter som sier ja til bompengeprosjekter og så avviser folkelig initiativ som sier nei til bompenger? Er det på den måten vi skal ha det? Jeg kommer selv fra en kommune der flertallet har sagt ja til bompengeinnkreving, uten at de folkevalgte eller innbyggerne i det hele tatt vet hvor mange meter vei som blir bygd, selv om det skal innkreves 700 mill. kr i form av bompenger. Da er mitt spørsmål: Er det etter diffuse skisser storting og kommunepolitikere skal si ja til innkreving av bompenger, eller er det reelle planer?
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2008-01-17:
Dette er en stor dag. Jeg vil si det er en historisk dag, og for egen del må jeg legge til: Det Odelstinget i dag forhåpentligvis vedtar, er et prinsipp som jeg har jobba for i mer enn 15 år. I begynnelsen var det tungt, motbøren var stor, men etter hvert ble det en erkjennelse i det store politiske flertallet i hovedstadsregionen at dette var et helt nødvendig grep for å gjøre noe med transportutfordringene i Oslo-området. Prinsippet ble til slutt vedtatt enstemmig - trur jeg, i hvert fall med stor grad av enstemmighet - i Oslo bystyre, inkludert Fremskrittspartiet, og av alle partier i Akershus fylkesting, bortsett fra Fremskrittspartiet. Bomringen i Oslo har medført et kraftig forbedret vegnett i hovedstadsområdet, først og fremst utbyggingen av det som i sin tid ble kalt Fjellinjen, men også av en rekke andre vegforbindelser. Vi trenger ikke å gå veldig mange år tilbake i tid: Vi husker at trafikken nedover Vålerenga stampet i kø i timevis hver eneste morgen og tilbake igjen hver eneste ettermiddag. Etter hvert ble midler fra bomringen også brukt til investeringer i kollektivnettet. Stasjoner, terminaler, innfartsparkeringsplasser osv., altså infrastruktur for kollektivtrafikken. Men det holder ikke. Vi må også gjøre noe med kollektivtilbudet for å løse transportutfordringene i hovedstadsregionen. Det går altså ikke an å bygge seg ut av problemene. Så er det viktig å understreke at dette vi i dag slutter oss til, ikke er en måte å finansiere dagens kollektivtrafikk på. Der er jeg faktisk enig med Høyre - det er vel lov å tilkjennegi det - i at vi må forutsette at det vi nå åpner for, kommer i tillegg til det som brukes på kollektivtrafikk i dag. Det vi nå slutter oss til, skal gå til økning i drift av kollektivtrafikken. Skal bompenger gå til drift av kollektivtrafikk, må det være som en del av et helhetlig transporttilbud. Og det må gjelde i byområder. Så skjønner jeg at noen spekulerer på hvor en skal sette grensa for hva som er byområder - det er jo etter hvert blitt mange byer i Norge - og om det skal gjelde i Mysen, Askim, Lillestrøm og andre perler av norske byer. Det er jeg helt sikker på at det ikke skal, men jeg er i hvert fall helt sikker på at det skal gjelde i Oslo og Akershus. Det er det som er viktig å få på plass. Lovendringene i dag er en forutsetning for Oslopakke 3. Den neste store dagen blir når Stortinget om ikke så veldig lenge får Oslopakke 3 til behandling.
Olemic Thommessen (Høyre), 2008-06-13:
Thommessen vil benytte anledningen til å gi honnør til et alltid tilstedeværende og hjelpsomt korps i Stortinget. Jeg vil på vegne av representantene Kari Lise Holmberg, Sonja Irene Sjøli, André Oktay Dahl og meg selv fremlegge forslag om gjennomgang av skolesituasjonen til mindreårige asylsøkere bosatt i mottakssentre.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2008-06-13:
Jeg har den ære på vegne av representantene Torbjørn Andersen, Tord Lien, Kåre Fostervold og meg selv å fremme forslag om utarbeidelse av stortingsmelding om kjernekraft.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2008-06-13:
Jeg vil på vegne av representantene Elisabeth Aspaker, Elisabeth Røbekk Nørve, Ivar Kristiansen og meg selv fremsette forslag om å be Regjeringen utrede et nasjonalt marked for grønne sertifikater. Jeg vil på vegne av representantene Elisabeth Aspaker, Elisabeth Røbekk Nørve, Ivar Kristiansen og meg selv også fremsette forslag om å be Regjeringen legge frem en stortingsmelding om nettpolitikk.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-06-13:
På bakgrunn av de signalene som er kommet fra statsråden og fra regjeringspartiene i forbindelse med forslaget, og åpenheten for å ta en skikkelig gjennomgang og runde på dette, vil forslagsstillerne gjøre forslaget om til et oversendelsesforslag.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-06-13:
Representanten Lars Peder Brekk gjentok noe av det samme som også andre representanter fra Senterpartiet både i tida forut for og i tida etter forliket har gjort seg til talsmenn for, nemlig at i tillegg til de tre klare, målbare kriteriene som avtalen inneholder som en demokratireform, skal det tillegges en politisk og skjønnsmessig vurdering av om Kirken har oppnådd tilstrekkelig demokrati, eller om demokratiet er blitt godt nok. Jeg ønsker egentlig bare å bruke replikken min til å få en bekreftelse fra statsråden på at det er de tre komponentene som alle partier har blitt enige om å legge inn i en demokratireform, nemlig reelle valgmuligheter, økt bruk av direkte valg og politiske og kirkelige valg sammen, som er de eneste kriteriene demokratireformen skal vurderes ut fra.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-13:
Jeg avsluttet mitt innlegg med et konkret spørsmål til Trond - til statsråden. Det gikk rett og slett på å se på det forslaget som mindretallet har fremmet, om det skal være åpning for å gjøre konkrete forsøk framover der også presteskap inngår i forsøk. Det var utgangspunktet - at vi åpner for en forsøksparagraf som er så bred som mulig. Statsråden svarte med at den saken egentlig var for liten til å kunne drøftes i den store sammenhengen. Mitt poeng er at dette er en del av den store sammenhengen. Vi skal igjennom en demokratiseringsprosess. Det skal skje mye spennende framover i Den norske kirke. Vi skal prøve ut ulike styringsformer osv. Slike forsøk vil det være spennende å få gjort, og vi vet at mange menigheter rundt om i landet er opptatt av å gjøre det - iallfall er fellesrådet opptatt av å gjøre det. Mitt spørsmål er: Vil dette blir drøftet skikkelig og grundig? Og så sant det ikke er juridiske hindringer, kan vi da regne med at det skal være åpning for at den type forsøk også skal kunne gjennomføres?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-13:
Debatten så langt har jo vist at vi har ganske ulike oppfatninger av hva Stortinget om tre-fire år skal vedta. Det er åpenbart en ulik oppfatning av dette. Det som er helt klart, er at hvis, eller dvs. når Stortinget - for det regner jeg med Stortinget gjør om tre år - vedtar disse grunnlovsendringene, er grunnlovsbåndene mellom stat og kirke borte. Det er helt klart. Da har vi ikke lenger noen grunnlovsbånd mellom stat og kirke. Det som da blir avgjørende, er jo hva Stortinget om tre-fire år gjør i forhold til kirkeloven. Så kan jo Stortinget prøve å knytte nye bånd mellom stat og kirke, men det tror jeg ikke er politisk mulig. Jeg tror ikke det er politisk mulig om tre-fire år å knytte nye bånd. Jeg oppfatter at det som nå skjer, og det som skal skje om tre-fire år, er at dagens form for statskirke blir borte. Det er konsekvensene av denne debatten og de grunnlovsforslagene som senere skal fremmes. Men det som blir avgjørende, er innholdet i den loven som skal vedtas. Så har vi igjen en verdiparagraf og en § 16. § 16 vil jo bare si at Kirken skal understøttes. Den sier ikke noe om størrelsen på understøttelsen. Det undrer meg ofte at Kirken ønsker å gjøre seg avhengig av en understøttelse fra Stortinget, fra staten. Det er jo Kirken selv som framover skal vedta sin egen aktivitet, og så er det andre som skal finansiere aktiviteten. Det må jo på lengre sikt føre til at Kirken selv også blir nødt til å ta ansvar for sin egen økonomi. Det blir konsekvensen når man har en kirke som selv fastsetter sin egen aktivitet og hva den skal gjøre, og det er andre som skal finansiere det. Å gjøre seg avhengig av det, tror jeg ikke Kirken på lengre sikt vil se seg tjent med. Så § 16 og akkurat det som går på økonomien, vil nok også være en overgangsordning. Når det gjelder verdiparagrafen, oppfatter jeg hele Grunnloven som en sammenhengende verdiparagraf. Det er ikke én paragraf i Grunnloven som ikke er en verdiparagraf. Hver paragraf i Grunnloven er en verdiparagraf. Det synes jeg det er viktig å understreke. Så en liten kommentar til Trygve Slagsvold Vedums frykt for at det nå blir slutt på at religionen får en plass i det åpne rom. Han nevnte Frankrike som eksempel. La meg understreke at jeg ser ikke statskirken og statskirkesystemet som noen garantist for at vi skal ha debatter i det åpne rom om religion. Jeg er helt sikker på at de debattene vil fortsette. Både de ulike trossamfunn og de ulike religionene ønsker den type debatter. Vi som politikere vil også ønske det. Så jeg føler meg trygg på at religionen fortsatt vil ha en bred plass i det åpne rom og være grunnlag for diskusjoner.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2008-06-13:
I diskusjonen rundt demokrati i Den norske kirke kan nok noen av og til føle at det har blitt skapt et inntrykk av at Kirken selv ikke ønsker medlemmene inn i Kirken. Det tror jeg at statsråden og jeg er enige om ikke er riktig. Og det er jo helt i strid med hva Kirken selv ønsker. Det er bevist senest gjennom det trykket som ble satt inn for å få gjennomført trosopplæringsreformen. Kirken selv ønsker en demokratireform. Derfor er jeg enig med statsråden i at jeg tror det kommer til å være et høyt trykk også for å få gjennomført den. Men min lille engstelse kan ligge i: Hvordan skal vi få på plass økonomien i denne demokratireformen? Kan statsråden garantere at det ikke skal stå på penger når det gjelder å få gjennomført den? For det er klart at for å få en vellykket reform trenger man en økonomi som gjør at folk får en mulighet til å delta i kirkevalg.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2008-06-13:
Det hører med til historien om dette kompromisset at det er godt mottatt i Den norske kirkes organer, men også i andre tros- og livssynssamfunn i Norge. Komiteen har i arbeidet funnet grunn til å ta med et punkt som ikke var i avtalen, men som jeg vil våge å påstå er i avtalens ånd, nemlig at vi nærmer oss et punkt hvor det kan være grunn til å få fram en samlet religionspolitikk, ikke for å gå inn på hvordan tros- og livssynssamfunn internt forvalter sin tro og sin etikk, men for å se på hvordan man i et samfunn som det norske praktisk kan legge til rette for at vi har alle de store verdensreligioner her, og vi har Human-Etisk Forbund. Så mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan ser statsråden for seg at han på en egnet måte skal følge opp den merknaden som komiteen her står samlet om, og komme tilbake med bidrag til en slik samlet religionspolitikk?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Det er kommunene som har ansvaret for kirkebyggene. Det er ikke noen tvil om at den aller viktigste faktoren for å ha et godt kirkevedlikehold er en god kommuneøkonomi. Også i 2009 vil kommuneøkonomien bli styrket - jeg skulle til å si historisk, men i hvert fall betydelig. Det er ingen tvil om at denne fireårsperioden innebærer en av de sterkeste vekstperiodene for kommuneøkonomien noensinne. Vi har faktisk åpnet for at OVF i sterkere grad kan støtte kirkeoppussingsprosjekt, særlig når det gjelder de litt eldre kirkene. Når det gjelder det vi gjør med OVF, som for så vidt er en annen sak, har vi sagt at dersom det svekker overføringene til Den norske kirke fra OVF, skal det kompenseres slik at Kirken kommer like godt ut. Det inkluderer selvsagt også de midlene som går til kirkeoppussing.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
La meg først gjøre noe som jeg ikke fikk tid til i mitt hovedinnlegg, nemlig å returnere den honnør som opposisjonen gav til prosessen og også til meg. Jeg synes det var en svært god prosess. Og selv om det av og til kanskje falt litt skarpe ord også fra opposisjonen, opplevde jeg i de møterommene hvor vi var og diskuterte løsninger, en veldig konstruktiv og løsningsorientert tilnærming. Det tror jeg vi var helt avhengige av for å finne fram til det brede kompromisset. Så har jeg lært at man ikke skal svare på hypotetiske spørsmål. Jeg tror rett og slett at vi helt sikkert lykkes med demokratireformen. Jeg tror det hypotetiske med at dette ikke fører fram, rett og slett er en feilhypotese. Kirken har selv uttrykt sterk vilje til å demokratisere. Det er riktig som representanten sier, at de eneste objektive kriteriene, systemiske kriteriene, er disse tre. Bakkevig-utvalget har fulgt opp det, og jeg har opplevd også fra Kirkens side at dette er noe man ser positivt på. Så spør man om det skal stilles krav om økt valgdeltagelse. Jeg tror det er helt unødvendig. For det jeg er garantert sikker på, er at disse systemendringene fører til økt valgdeltakelse. Så resultatet kommer til å ligge fast.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Jeg tror det var en partifelle av meg som fra denne talerstolen en gang sa at det får koste hva det koste vil. Jeg tror ikke jeg skal prøve meg med den, det ble hengende ved representanten en ganske lang periode. Det er ikke noen tvil om at en demokratireform vil koste. Det å legge til rette f.eks. for at kirkevalgene kan foregå sammen med offentlige valg, vil innebære et helt annet apparat enn det valgsystemet for menighetsråd som vi har i dag. Det kan også være aktuelt å sørge for valgkort til de ulike medlemmene. Det vil i så fall bidra til en stor opprydning i medlemsregisteret, eller i hvert fall være en garanti for at Kirkens medlemsregister er riktig. Det vil også koste penger. Dette får vi gå i en konstruktiv dialog med Kirkemøtet og Kirkerådet om, for å finne gode og praktiske løsninger på hvordan dette kan gjennomføres - selvsagt så effektivt og ressursnyttiggjørende som mulig, men samtidig på en måte som gjør at dette blir en kvalitativt god prosess.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Hvis representanten Reikvam fortsetter i den joviale fornavnstonen, kan jeg risikere å bli invitert med på festival, så jeg vil anbefale at man holder seg til de formelle titlene. Det er litt uklart for meg hva som står i mindretallets innstilling. Etter ordlyden kan man se det som et forslag om noe som ikke er noe nytt, fordi forsøk med samordnet ledelse finner allerede sted. Men hvis vi skal ha den samme arbeidsgiver for alle, må vi enten gjøre de lokalansatte til statstjenestemenn - det tror jeg er ganske uaktuelt - eller eventuelt gjøre prestene til et ansvar for de lokale organene. Dét er i hvert fall pr. i dag i strid med den brede avtalen om at prestene skal være statstjenestemenn. Men det kan kanskje tenkes forsøk som ikke fullt ut flytter arbeidsgiveransvaret på den ene eller andre måten, men som innebærer en sterkere samordning av ledelsen og organiseringen av Kirken. Jeg er positiv til det og skal vurdere om det er behov for en forsøkshjemmel som gir større rom for det, men jeg synes det er naturlig å komme tilbake til det ved en annen anledning enn gjennom merknader og forslag i Stortinget i behandlingen av en sak som dreier seg om noe annet og mer prinsipielt.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Det er fordeler og ulemper med den typen tilnærming der man på en måte skal samle alt i én sekk. Fordelen er selvsagt at man får sett ting i sammenheng. Ulempen er at det ofte har en tendens til å bli litt ullent og overordnet, mens religionspolitikk for mennesker handler mye mer om de konkrete, hverdagslige løsningene. Den komiteen som Dørum tilhører, har i løpet av våren behandlet mange saker som egentlig inngår i en stor religionspolitikk - det er KRL-fag, det er formålsparagraf, det er mange spørsmål. Så har vi nå her spørsmålet om seremonirom for tros- og livssynssamfunn og de store, overordnede, prinsipielle sidene ved Grunnloven. Vi har ikke pr. i dag noen planer om å legge fram et slikt helhetlig religionspolitisk dokument, men det er viktig hele tiden å holde fast på helheten i det vi gjør. Men jeg må si at jeg synes komiteen i løpet av våren faktisk har klart å dra en linje mellom de ulike sakene, og har fått en helhet ut av de ulike forslagene, som er en religionspolitikk som jeg synes Norge kan være stolt av.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
På tampen av en slik lang debatt er det kanskje grunn til å minne om at vi jo ikke er ved veis ende eller i mål gjennom innstillingen til denne stortingsmeldingen. Det er nå arbeidet begynner. Vi har et omfattende arbeid foran oss med Bakkevig-utvalgets innstilling. Vi skal gjennomføre store demokratireformer, og vi skal i dialog med Kirken også finne ut hvordan f.eks. framtidige proster og biskoper skal utnevnes. Det er mye som gjenstår. Representanten Lønning har rett i at vi med dette avskaffer kirkelig statsråd og dermed dette organs hånd over Kirken. Spørsmålet er likevel hvor stor endring det er i forhold til dagens situasjon, for i praksis er veldig mye av dette allerede lagt ut til andre organ. Alle lærespørsmål behandles f.eks. nå i andre organ enn i Kongen i statsråd. Det er jo ikke lenger siden enn i Gudmund Hernes’ tid at man satt og rettet både på liturgi og salmebøker på statsrådskontoret. Jeg tror til og med at de ulike bekledninger ble behandlet politisk i departementet. Dette er for lengst historie. Selv utnevningen av biskoper og proster, og spesielt biskoper, er jo tillagt ulike nominasjonsprosesser, som gjør at Kongen i statsråd i praksis har et forholdsvis begrenset mandat med hensyn til hvem man kan utse som nye biskoper, sågar er det noen som mener at denne nominasjonsprosessen nærmest binder Kongen i statsråd til å ta den enkeltpersonen som har fått flest stemmer i den forutgående prosess. Ja, det er et viktig prinsipielt skille som iverksettes, men nei, det er ikke et stort skille i forhold til det som i dag for alle praktiske formål er praksis. Det betyr også, tror jeg, at denne overgangen skal gå veldig greit. Jeg tror Kirken er klar for den. Jeg tror det politiske systemet er klar for den. Jeg tror det norske samfunnet er klar for den. Jeg tror det som vil være nøkkelen til at dette går bra, er at vi gjennom hele prosessen kan forsikre det norske folk om at den kirken de er glad i, den brede, åpne folkekirken som ikke har et A- og B-medlemskap, men som er åpen og inkluderende for alle, faktisk består også med nye styringssystemer.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Vi omtaler jo NOTAM i meldingen. Vi gir tilskudd i dag til tiltak under kap. 320 post 74, og tiltaket er på 2,7 mill. kr. Det å ha et nettverk for denne type musikk tror jeg er viktig. Hvordan det organiseres, må i stor grad være styrt av utøverne selv. Men det er nok en realitet at akkurat på dette feltet er miljøene små, de er spredt rundt omkring i landet, og det er viktig å sørge for at disse kan være i kontakt med hverandre og utvikle det feltet som NOTAM forvalter. Så jeg tror vi får ta budsjettbehandlingen når vi kommer dit, men det at vi har nevnt NOTAM også i meldingen, er jo et tydelig uttrykk for at dette er en del av det rytmiske musikkfeltet og skal behandles som sådan.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Ja, jeg tror det er fornuftig i hvert fall å høste erfaringer med hvordan loven har slått ut. Vi visste jo før vi vedtok loven, at fullstendig bukt med svartebørssalget vil vi sannsynligvis ikke kunne få, bl.a. fordi dette kan foregå fra utenlandske nettsteder osv., men det vil gi arrangørene et verktøy i kampen mot svartebørssalget. Det gjør det f.eks. mulig for forbrukermyndigheter å gå inn mot annonsører av svartebørsbilletter som selges til overpris, og det gjør også arrangørene i stand til å kunne vise bort svartebørsselgere fra området der konserten eller arrangementet finner sted. Vårt inntrykk er at dette har virket positivt, men fullstendig bukt med problemet har vi nok ikke fått. Vi er veldig åpne for andre forslag som kan styrke arbeidet for at alle skal få tilgjengelighet til konserter og idrettsarrangementer til den prisen som arrangøren har bestemt, ikke til den prisen svartebørshaiene har fastsatt.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-06-13:
Jeg vil gjerne få vite hvordan Regjeringen tenker. Jeg håper at statsråden kan bidra til det uten at han tyr til enkelpolemikk og synsing om andre partier og tidligere regjeringer. Vi vet at norske kirkebygg i dag har et enormt vedlikeholdsetterslep. Opplysningsvesenets fond bidrar gjennom sin avkastning med 160 mill. kr til fordel for Den norske kirke. Nå vet vi at Regjeringen ønsker å tappe det fondet vesentlig gjennom salg av festetomter. Vi vet også at Arbeiderpartiet er motstander av medlemskontingent i Kirken. Hvordan har Regjeringen tenkt å sikre Den norske kirke, både sjømannskirker og kirker i bygd og by, de nødvendige midlene til drift og vedlikehold når en viktig bidragsyters mulighet reduseres kraftig? Hvor vil Regjeringen hente de nødvendige økonomiske midlene?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Det gledeligste ved det vedtaket vi skal gjøre i dag, er at det store arbeidet som nok en gang er nedlagt i arbeidet med å frigjøre Kirken fra staten og omvendt, ikke er bortkastet. Når vi i neste stortingsperiode endrer Grunnloven, får vi et nytt forhold mellom staten og Den norske kirke, og vi kommer nærmere en likestilling av Den norske kirke og andre kirkesamfunn i vårt land. Det vedtak vi skal gjøre i dag, er det eneste som er politisk mulig. Statsråden fortjener den ros han har fått for å ha funnet dette balansepunktet sammen med alle partiene. Og alle sier seg fornøyd med kompromisset. Men det er nå engang slik med det som er politisk mulig, at det sjelden er det noen egentlig ønsker seg. Slik er det også i denne saken. Og representanten Lars Peder Brekk varslet vel at det kanskje kan blir mer krevende å holde på enigheten når man kommer i neste periode og skal ta noen av de konkrete skrittene. Selv mener jeg at tiden burde vært overmoden for å ta skrittet fullt ut og gi Kirken det fulle og hele ansvar for seg selv. Jeg deler ikke den bekymring som mange har for at det kunne gitt oss en trang mørkemannskirke. Å overlate styringen av Kirken gjennom bispeutnevnelser til politikere som velges med fokus på helt andre saker enn kirkesakene, er knapt noen garanti for at Kirken skal bli verken det ene eller det andre. Dessuten mener jeg at det er de som er opptatt av at Kirken skal være en åpen og inkluderende folkekirke, som må ta ansvaret for at den er det. Og det ansvaret må de ta som Kirkens medlemmer. Selv tilhører jeg Metodistkirken. Den har ingen politikere til å passe på takhøyden, men takhøyden er ikke blitt lavere av den grunn. Den er som før - en romslig, inkluderende kirke med et sosialt engasjement, selv om det selvsagt er prester også i den kirken som nok i manges øyne vil kvalifisere til dystrere betegnelser. Kan hende henger dette sammen med at denne kirken, i motsetning til Den norske kirke, er en del av en stor internasjonal kirke, men jeg tror det først og fremst skyldes at kirkens egne aktive medlemmer verner om sin kirkes integritet og egenart. Jeg er, som sagt, glad for å kunne stemme for de forslagene det er enighet om, selv om det blir litt som en EØS-avtale når det gjelder vårt forhold til Europa: en løsning ingen egentlig ønsker, men som var den eneste politisk mulige. Den gav oss 80 pst. medlemskap og ingen medbestemmelse, nå får Kirken 80 pst. selvstendighet, men ikke selvstyre. Vi får satse på at denne løsningen, i motsetning til EØS, virkelig blir en kortvarig mellomstasjon på veien til den eneste løsningen som er mulig i vår tid - en kirke med det fulle og hele ansvaret for seg selv, likestilling mellom alle kirke- og trossamfunn og en stat forankret i et verdigrunnlag og ikke en bestemt trosretning.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2008-06-13:
Denne stortingsperioden begynte ganske dramatisk med karikaturstrid og misbruk av religion i et forsøk på å øke konfliktnivået mellom folk. I internasjonal politikk spiller religion en stadig viktigere rolle, og det å ha forståelse for og kjennskap til andres og egen tro kan være avgjørende for å se hvordan man selv skal handle. Av noen blir det satt et slags likhetstegn mellom religion og konflikt, og vist til at i en verden der vi reiser mer, og der vårt land blir stadig mer mangfoldig, kan henvisninger til vår kristne tradisjon og vårt lands kristne identitet skape konflikt. Som konsekvens av dette mener noen vi bør distansere statens forhold til Norges historie, nemlig vår kristne identitet. Jeg er integreringspolitisk talsmann for Senterpartiet, og har gjennom det måttet reflektere over møtet mellom det historiske Norge og det Norge vi er nå. Er det slik at vi, i den tiden vi nå er inne i, bør trekke religionen mer ut av det offentlige rom - eller er det motsatt? Er det sånn at det som er felles verdibasis i vår historie, nå bør tones ned - eller er det viktigere nå enn før at vi har en bevissthet rundt vårt verdifundament? I forfjor var jeg i Paris og diskuterte de opptøyene som der fant sted, der i hovedsak minoritetsungdom i forstedene herjet rundt og satte fyr på biler hver eneste natt. Det som slo meg, var at det er i det landet i Europa som er mest kjent for å prøve å viske ut religionens plass gjennom lov, at konfliktene er størst. Det sekulære Frankrike er ikke et land som vi bør ha som forbilde, hvis målet er å skape fellesskap mellom folk. Det er ikke fra de nye befolkningsgruppene som har kommet til Norge, ropet om å endre statskirkeordningen har vært sterkt. Nei, kravet kommer fra makteliten i Kirken og fra dem som ønsker et sekulært samfunn - Human-Etisk Forbund. De som skyver minoritetene i Norge foran seg for å gjøre Norge mer sekulært, har en dårlig sak, for det er ikke noe stort rop om å fjerne det religiøse fra det offentlige rom. Jeg tapte kampen i eget parti i forhold til dagens sak. Når vi skal endre på forholdet mellom stat og kirke, en enorm reform, slik som vi legger grunnlaget for, må vi reflektere over hvilke signaler det sender, også utover Kirkens ve og vel. Jeg tror ikke, i den tiden vi er inne i, at religionens plass skal bli mindre viktig, snarere tvert imot. For å møte andres og nye statsborgeres tro tror jeg det er viktig å ha trygghet rundt egen historie og egen forankring. Jeg vil avslutte med å si at jeg er glad for at vi i Norge har et kongehus som gjennom sin opptreden, både i ord og handling, har vist seg å være opptatt av mangfoldet. Jeg tror de fleste er stolte av kongehuset vårt. Det at kongen selv, med den profilen han har, fortsatt vil ha en klar forankring i den kristne tro også i Grunnloven, gleder meg. Det er ingen motsetning mellom forankring og åpenhet.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2008-06-13:
Jeg skal ikke dra opp noen stor debatt på grunn av den sekulære staten Frankrike. Jeg må bare gi en liten kommentar til representanten Sund allikevel, når hun var så tydelig mot meg i stad. Hvis man ser på konflikten i Frankrike, var den ganske sammensatt. Det var ingen tvil om at det var på grunn av mangel på arbeid, mangel på håp, dårlige boforhold og en sosial marginalisering. Men en av de tingene som virkelig var med på å tenne gnisten, var at man ikke fikk lov til å bære religiøse symboler i Frankrike - man fikk ikke lov til å bære sjal på jobb, man kunne ikke løfte fram religionen, det at man hadde identitet, og at man hadde en egenart, i det offentlige rom. Det var full undertrykking av det. Det var altså en av de aller viktigste årsakene til de eksplosjonene som vi har sett der, sammen med en rekke andre ting. Jeg tror at hvis man tenker at bare man fjerner alt som har med religiøs identitet og religiøs symbolikk å gjøre fra det offentlige rom, så blir konfliktene borte. Der tror jeg man tar feil. Jeg tror det er akkurat motsatt, at da løfter man dem fram, for det er en så viktig del av enkeltpersoners egenart. Så har jeg en replikk til representanten Reikvam. Han sa tidligere i debatten i dag at en av de flotte tingene ved at man nå har løsere bånd mellom stat og kirke, er at Kirken vil kunne være mer kritisk mot makten. Hvis man ser på Kirkens historie de siste årene, ser man at er det noen som har vært kritisk mot makten, så har det nettopp vært Kirken innenfor dagens ordning. Vi så det i forrige periode i forhold til Irak-krigen. Vi ser det i denne perioden bl.a. i forhold til flyktningpolitikken. Vi ser det i miljøpolitikken. Kirken er særdeles fri. Og de mest frie og taleføre røstene vi har hatt, er bl.a. biskoper og andre talspersoner innenfor Kirken i dag. Så har det vært noen sterke hindringer innenfor dagens ordning for biskoper og andre talspersoner for Kirken til å være kritiske til makten, da må det være basert på teori og ikke på virkelighet, når man ser på det offentlige ordskiftet som vi har. Så tror jeg at det er et gode for et samfunn at religionen får en sentral og god plass, og det mener jeg sikres best gjennom en statskirkeordning og den romslige praktiseringen rundt det. Men jeg tapte i eget parti.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Saken i dag viser at det er mulig å finne fram til brede forlik i viktige saker. Den politiske avtalen mellom de sju partiene på Stortinget om hvordan forholdet mellom staten og Den norske kirke skal reguleres i framtiden, har fått bred tilslutning blant befolkningen generelt og i de ulike tros- og livssynssamfunn spesielt. Kirken er preget av å ha en lang tradisjon hos den norske befolkningen. Det har vært statskirke i Norge siden reformasjonen i Danmark-Norge i 1537. Da ble Kirken evangelisk-luthersk. Kirken har historisk sett betydd mye for folk, og det gjør den fortsatt. Ved store veiskiller i livet er Kirken sentral, det være seg ved dåp, konfirmasjon, bryllup eller begravelse. Men også ved tragiske hendelser i lokalsamfunnene eller store landesorger vet man at Kirken er der. Prestene stiller seg til disposisjon, og kirkerommet åpnes. Da er alle velkomne, uavhengig av tro eller livssyn. Arbeiderpartiets mål er å bevare en kirke som åpen, inkluderende, og som har plass til alle. Det er viktig at Kirken forholder seg til det samfunnet den er en del av. For oss er det viktig at de som ikke føler at Kirken ivaretar deres behov på de store merkedagene i livet eller ved sorg, har et alternativ. Vi lever i et samfunn i stadig forandring. I dag er det ca. 400 000 medlemmer i tros- og livssynssamfunn utenfor Den norske kirke. Andre kristne trossamfunn er helt klart størst, mens Human-Etisk Forbund og islam er de største ikke-kristne tros- og livssynssamfunnene utenfor Den norske kirke. For Arbeiderpartiet er det viktig at alle skal føle seg ivaretatt, det være seg muslimer eller buddhister. Retten til religionsfrihet er grunnleggende og ukrenkelig for Arbeiderpartiet. Det er en generell mangel på livssynsnøytrale seremonirom rundtom i Norge. Vi som er medlemmer av statskirken, har vakre seremonirom for de viktige dagene i livet. Det vil være en styrke for folkekirken at vi kan tilby livssynsnøytrale seremonirom med vakker utforming også for de andre. Vi ønsker å styrke de lokale kirkenes plass hos innbyggerne. Med en egen demokratireform i Kirken skal lokalsamfunn i større grad føle at de er med på å påvirke hvordan den lokale kirken formes. Dette er nye rammer for valgordningen og indre organisering. Det er ingen hemmelighet at det i Arbeiderpartiet har vært ulikt syn når det gjelder Kirkens tilknytning til staten. Arbeiderpartiet har hatt en bred og viktig debatt om et viktig spørsmål over lengre tid. Jeg mener at vi med dette forliket ivaretar de ulike syn godt.
Wenche I. S. Høye (Høyre), 2008-06-13:
Historisk eller ikke - jeg ble sparket inn fra sidelinjen, så for meg er det historisk. Jeg står her for første gang. Dette er en meget viktig sak for den videre utvikling av forholdet mellom staten, Kirken og de andre trossamfunnene vi har i Norge. Rollen som tradisjons-, kultur- og trosbærer i samfunnet er en grunnleggende del av Den norske kirke. Denne flertallsinnstillingen om en lovforankret kirke har tatt dette på alvor og legger opp til en modernisering og tilpasset endring, som er i tråd med den tiden vi lever i. Høyre er fornøyd med at det skal gjennomføres en demokratireform, slik at Kirkens organer får en sterkere demokratisk legitimitet og forankring. Styrket oppslutning ved menighetsrådsvalg i 2009 er et av satsingsområdene - hvordan har vært grundig diskutert. Jeg vet at en stor del av befolkningen tror man må være veldig religiøs for å være kandidat til menighetsrådet, og de er derfor ikke interessert i å stille, ei heller å stemme. Men Kirken er en sammensatt folkekirke, og det er viktig at menighetsrådene, som er nærmest innbyggerne, har ulike kvaliteter, da de behandler saker som innvirker på Kirkens virksomhetsområde, også kommunens tilbud til innbyggerne. Det står i utredningen at lokal virksomhet er livsnerven i Kirken. Jeg vil understreke at det er limet for mange, både når det gjelder omsorg og kulturaktiviteter. Under stortingsvalget i 2005 var Elverum en prøvekommune. Menighetsrådsvalget var samtidig og på samme sted som stortingsvalget. Det medførte 9,2 pst. valgdeltakelse. Det er dobbelt så mye som i landet ellers. I Oslo var det bare 1,5 pst. Skal vi fortsatt ha Den norske kirke som både trossamfunn og folkekirke, er det viktig at kommunikasjonen blir bedre og valgdeltakelsen større. Friskt i minne har jeg de driftige medlemmene i Elvdal, en liten bygd langt oppe i Engerdal, som i dugnadsånd vasket og skrubbet kirken sin. Så flott! Men så kom riksantikvaren og anmeldte dem. Slik kan vi ikke ha det! Gjønnes-utvalget framholder behovet for et kulturminnefaglig utvalg, et kompetansesenter for Den norske kirke. Riksantikvaren er enig, og det er Høyre også. Børge Brende fikk i sin tid etablert et brannsikkerhetsvern i stavkirkene - et skritt i riktig retning. Høyre ser på St.meld. nr. 17 som et dokument for å starte et arbeid for framtiden, ikke bare for Den norske kirke, men for kulturarven og andre tros- og livssynssamfunn i Norge.
Inge Lønning (Høyre), 2008-06-13:
Representanten Reikvam kom med en nyttig påminnelse. Han sa at strengt tatt vedtar vi jo ingenting. Det er ikke helt nøyaktig, for vi vedtar å vedlegge saken protokollen. Det er jo et slags vedtak det også, da. Men den nyttige påminnelsen er at alle de endringer i Grunnloven som er den egentlige kjerne i saken, utstår til senere. Derfor skal jeg heller ikke gå inn på noen av de enkelte formuleringene av grunnlovsparagrafene, for det får man rik anledning til å gjøre når de i sin tid skal vedtas av Stortinget, og det er der den debatten hører hjemme. Men jeg føler behov for å presisere én ting. Når man snakker om båndene mellom stat og kirke, er det nødvendig å presisere hva man mener. Den endring som skjer når Stortinget vedtar å ta bort dagens konstitusjonelle rammeverk, det er at båndene mellom den utøvende statsmakt og Den norske kirke klippes av definitivt. Etter den tid vil den utøvende statsmakt, dvs. Kongen i Grunnlovens språk, i den politiske virkelighet regjeringen, ikke ha noen som helst styringsbeføyelser i forhold til Den norske kirke. Det er det prinsipielt viktige. Hvilke bånd som så eksisterer mellom den lovgivende statsmakt, altså Stortinget, og Den norske kirke og andre trossamfunn, det er prinsipielt sett et annet spørsmål. Og hvorvidt Stortinget som lovgiver skal gi to forskjellige lover, én rammelov for Den norske kirke og én lov om tros- og livssynssamfunn i sin store alminnelighet, det er et rent hensiktsmessighetsspørsmål. Det er ingenting i veien for at Stortinget som lovgiver kan komme til at det er fornuftig å fusjonere de to lovene, og ivareta de bestemmelser som spesifikt gjelder Den norske kirkes stilling som folkekirke, innenfor en felles lov om trossamfunn. Det står Stortinget fullkomment fritt til å gjøre. Men det historisk viktige er at båndene mellom den utøvende statsmakt og ett bestemt trossamfunn en gang for alle er kuttet, og jeg tror ikke det er tenkbart en gang at noen i fremtiden vil komme på tanken å forsøke å knytte slike bånd på ny. Det er det historiske element i dette, og det er det grunn til å glede seg over.
Inge Lønning (Høyre), 2008-06-13:
Jeg skal ikke på tampen av debatten forstyrre den rytmiske musikk, men må bare få lov å komme med en ørliten presisering til statsråden. Jeg tror ikke vi er uenige om at den praktiske forskjellen er beskjeden, men det er nå engang en grunnleggende prinsipiell og konstitusjonell forskjell på det å utøve delegert myndighet og det å utøve egen myndighet, og forskjellen er akkurat der hvor jeg påpekte i mitt innlegg: Den ene kan trekkes tilbake, den andre kan ikke trekkes tilbake. Og det er det ganske viktig at vi fastholder. La meg avslutte med nok en gang å uttrykke glede over at det norske politiske beslutningssystemet er i stand til å frembringe enighet om en så viktig sak som dette. Jeg har flere ganger i salen de siste årene minnet om at svenskene klarte dette. Jeg vet ikke om det er det som har vært utslagsgivende, men det er jo den sterkeste drivkraft i Norge: Vi skal under ingen omstendighet være dårligere enn svenskene.
Eirin Sund (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
I denne saken har en i Arbeiderpartiet og i alle de andre partiene debattert høylytt og grundig - internt i alle fall. Det er skiller mellom partiene i denne saken, og det er skiller ikke minst internt i partiene. Derfor skal en ha ros for at en har fått til et tverrpolitisk forlik. Det er bra at det er tverrpolitisk enighet i en så stor og viktig sak, der mange føler så mye. Og så må jeg innrømme - ellers ville jeg løyet - at selv skulle jeg ønske at vi her i dag hadde fått det totale skillet. Der er vi ikke i dag, men jeg opplever likevel at vi er et stykke på vei. Jeg må si jeg reagerte da representanten Slagsvold Vedum fra Senterpartiet brukte Frankrike som et eksempel på hvor dårlig det kan gå hvis en lever i sekulære samfunn. Jeg er enig i at religion og tro fører til mye elendighet i verden, men jeg har lyst til å gjøre representanten Slagsvold Vedum oppmerksom på at grunnen til uroen i Frankrike var arbeidsledighet, fattigdom, nød, dårlig boligsituasjon og andre ting. Det hadde ingenting å si om en var muslim, humanetiker, eller ateist for den saks skyld. Som humanetiker, som jeg er - og det må jeg flagge i Arbeiderpartiet - er det nå engang slik at vi opplever at vi har kommet et stykke på vei, men jeg skulle likevel ønsket at vi hadde klart å få til det fulle skillet. Nå sier jeg dette, som jeg ikke hadde tenkt å si til representanten Slagsvold Vedum: Vi som er humanetikere, fører ikke minoriteter foran oss. Jeg som humanetiker er en del av denne staten, og jeg vil at staten skal mene at jeg er en del av staten. Staten skal speile det samfunnet som en har, vise mangfoldet, dyrke det og inkludere det. På et prinsipielt grunnlag - og ikke ut fra hva jeg føler - mener jeg at vi skulle hatt et skille. Men jeg synes likevel, som jeg har sagt, at vi har kommet et stykke på vei. Så har jeg lyst til å si til dem som holder til i statskirken - for der hører jo ikke jeg til, og jeg har heller ingen mulighet til å stemme på hva man skulle mene i statskirkesamfunnet - at nå sies det noe om at en skal ha mer demokrati, en skal ta folkekirken, som representanten Dørum og veldig mange i Arbeiderpartiet er glad i, på alvor. Nå gir en Kirken enormt mye makt, så nå må Kirken ta den makten og vise dem som er glad i folkekirken og ønsker å beholde den, at det er rom for å ivareta alt dette som vi er glad i, samtidig som vi en gang i framtiden ikke trenger å være tilknyttet statskirken. Jeg vil ikke være ærlig hvis jeg sier at jeg er kjempeglad i dag, men jeg er glad for at vi har kommet et stykke på vei. Jeg tror at dette er den steinen en legger på for at vi en gang i framtiden skal klare å komme dit jeg ønsker.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-06-13:
Det er mange som har uttrykt glede over den store enigheten i dag om å gi Den norske kirke større selvstendighet. Det er det grunn til. Det er også grunn til å rose både Regjeringen med kirkeministeren i spissen og samtlige partiledere for å ha vist vilje og evne til å komme i mål med en avtale. Denne samstemmigheten bekrefter også noe av den posisjon, tror jeg, som Den norske kirke har, ikke bare i folket, men også i det politiske miljøet. Det er veldig bra. For vi trenger i vår fragmenterte tid, tror jeg, mer enn noen gang en slik institusjon som limer folk, ledere og kongehus sammen, enten det er glede eller sorg i landet, høytider og begivenheter, ulykker eller katastrofer. Hva vet vi om hva som vil komme? De første kongene som startet kristningen, så også hvor viktig troen og religionen var for byggingen av nasjonen. Så er det viktig at denne brede enigheten også synes å gjenspeile et samlende syn på hva Kirken er, nemlig at den er et trossamfunn og ikke statens religionsvesen. At Den norske kirke er et trossamfunn, betyr jo nettopp, slik den selv definerer det, at den skal være en bekjennende, misjonerende, tjenende og åpen folkekirke. Det står fast. I denne sammenheng er vi svært tilfreds med at Grunnloven i framtiden skal ha en verdiparagraf som understreker vårt lands fortsatte tilknytning til denne kristne kulturarven. Det var nesten tilløp til hallelujastemning her, men det må også være anledning til å være litt opprørt på samme tid, eller i det minste i hvert fall litt utålmodig over at man i denne omgang har holdt igjen på et par viktige punkter. Det ene er at man går sammen om å avskaffe Grunnlovens bestemmelser om kirkestyre særskilt nedfelt i § 16, og har som mål å overføre myndighet til embetsutnevnelser til kirkelige organer. Men så er man samtidig ikke med på å gi Den norske kirke status som eget rettssubjekt. Dette skaper et alvorlig dilemma. Derved synes det som man etterlater Den norske kirke i et rettslig tomrom. Kirken skal altså fortsatt være under staten i juridisk forstand, dvs. underlagt statlig lovgivning der det ikke uttrykkelig er sagt noe annet. Ikke minst har de kirkelige organer selv vært opptatt av dette, for det handler bl.a. om å sikre trosfriheten også for Kirken. Vi snakker om trosfrihet for alle andre samfunn, men glemmer at dette også må gjelde det største av dem. Skal Kirken bli selvstendiggjort, må det også omfatte dette, og jeg håper at Kirken vil bli sikret som eget rettssubjekt i den videre prosessen. Det andre punktet jeg håper man finner en god løsning på, gjelder de kirkelige fond, og spesielt OVF-fondet. Dette har vi jo en debatt gående om. Det er å håpe at man besinner seg når det gjelder å avstå fra den foreslåtte årelating av fondsmidlene, og legger til rette for at Den norske kirke kan beholde dette fondet som en del av sin egenkapital. Så er det glede i dag over enigheten om at Kirken egentlig er voksen og moden nok til å være herre i eget hus, men da må det også følge av dette at den blir myndiggjort i juridisk forstand, og at den får beholde den arven som er tiltenkt den.
Johannes Rindal (Senterpartiet), 2008-06-13:
Mange har i løpet av debatten pekt på at det blir gjort et historisk vedtak her i dag om et løsere forhold mellom stat og kirke, og det blir det også. For oss i Senterpartiet har det også vært en lang vei til dagens debatt. Vi har både i forkant av og i etterkant av Gjønnes-utvalgets innstilling vært engasjert i stat-kirke-debatten. Vi etablerte Forum for statskirken, der vår egen stortingsrepresentant Inger S. Enger var en av initiativtakerne sammen med Gunnar Stålsett. Gjennom vedtak både i partiets landsstyre og på landsmøtet har Senterpartiet meislet ut sine krav til en fornyet kirkeordning innenfor rammene av en fortsatt grunnlovfestet statskirke. Selv om statskirken ble etablert i en annen historisk kontekst, viser oppslutningen rundt f.eks. dåp, konfirmasjon, vigsler og begravelser at denne kirkeordningen har en viktig betydning og relevans også i dagens samfunn. At dagens kirkeordning fortsatt har en sterk oppslutning i befolkningen, kom også klart til uttrykk i uttalelsene fra høringen om Gjønnes-utvalgets innstilling, der hele 57 pst. av kommunene og de lokalkirkelige rådene ønsket at Den norske kirke ble videreført som en statskirke. For meg som kommer fra Oppland og Hedmark bispedømme, er det ingen tvil om at de tradisjonene som vårt bispedømme har hatt, har vært en absolutt styrke i folkekirken. Gjennom våre biskopers rause og inkluderende holdning har Kirken vært et samlingspunkt for folk. Biskoper som Kristian Schjelderup, Georg Hille, Rosemarie Köhn og nå Solveig Fiske har alle vært med på å gi oss fra Hamar bispedømme en identitet i Den norske kirke. Men denne identiteten er det ikke alle kirkegjengere i andre bispedømmer som har ønsket velkommen. Nettopp derfor mener jeg at statskirkeordningen har vist seg robust, men samtidig fleksibel i det å fungere som et uttrykk for vår verdiforankring og Den norske kirkes funksjon som et samlende trossamfunn. Når vi nå går over i en ny æra for Den norske kirke, er det ikke med angst og beven jeg i dag stemmer for et løsere forhold mellom stat og kirke. Jeg har tiltro til at Bakkevig-utvalgets innstilling og den videre demokratiprosessen vil danne et godt grunnlag for den videre utviklingen i Kirken. For Senterpartiet er det å håpe at engasjementet for en inkluderende folkekirke også vil være stort framover.