Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2002-10-17:
Det er mye lærdom å hente fra de erfaringene vi har gjort i Afghanistan. Sikkerhetsrådets resolusjon 1368 var grunnlaget for de militære operasjonene og er et eksempel på hvordan en kan samle en bred internasjonal oppslutning om en vanskelig, men nødvendig væpnet aksjon. Både her hjemme og ute fantes det skeptikere og fordømmende kritikere til oppdraget, men vi har, som det har vært gjentatt flere ganger i løpet av dagen, til gode å høre om deres alternative tiltak. Utenriksministeren slo i sin redegjørelse fast at aksjonene i Afghanistan har ført til en rekke konkrete og positive resultater i kampen mot internasjonal terrorisme. Trenings- og opplæringsleirene til Al Qaida er ødelagt, og Taliban-regimet som satte utviklingen i landet flere tiår tilbake, er nedkjempet. Utfordringen nå er å videreføre gjenoppbyggingen av landet mens de militære aksjonene ennå pågår. Det trygger samtidig den sikkerheten som må forutsettes for å normalisere det sivile samfunnet, men også for å gjennomføre nødvendige humanitære operasjoner og bistandsarbeid. I denne sammenhengen er både «Enduring Freedom» og ISAF fortsatt påkrevd. Det er all grunn til å uttrykke anerkjennelse også fra Stortingets talerstol for den måten våre norske mannskaper løser sin del av oppdraget på, i en slik vanskelig situasjon. Gjenoppbyggingen i Afghanistan har strevd seg trutt og jevnt framover mot tunge odds. Fra Petersberg-konferansen til Loya Jirgaen får en stor beundring for de lederne som har tatt vare på det skjøre fellesskapet som var skapt, og som nå bygges videre. President Karzais rolle synes uvurderlig. Samtidig kunne han neppe lykkes uten at det afghanske folk identifiserer ham med denne sjansen til et forbedret liv, og gir ham sin støtte. Desto viktigere er det at det internasjonale samfunn lar handling følge ord etter sine løfter om økonomisk bistand. Under Tokyo-konferansen tidligere i år ble det gitt tilsagn om betydelige bidrag, men bare småbeløp er til nå nådd fram til Karzai. Det kommer ulike begrunnelser for at giverlandenes bidrag trekker ut i tid. Et av de store landene i denne sammenhengen har opplyst at deres eget lovverk med krav til bank- og revisjonsmessig struktur gjør det formelt vanskelig å overføre midler til et land der nettopp slike strukturer ikke er på plass. Her har verdenssamfunnet behov for et nybrottsarbeid med vesentlig mer konkrete, direkte og hurtigvirkende kjøreregler. Eventuelt må en gjennom FNs organer eller andre multilaterale organisasjoner etablere den nødvendige lokale finansstruktur i et midlertidig samarbeid med mottakerlandet. Klarer en ikke det, kan kua dø mens gresset gror, eller Karzai og den afghanske nyskapningen bukker under med tomme mager og tom kasse. Formannskapet i ASG, Afghan Support Group, gir Norge en god mulighet til å påvirke arbeidet med videreutviklingen av giverlandskoordineringen og samordningen av FNs innsats. Det er grunn til å være fornøyd med vårt mangeårige arbeid i støttegruppen. Utenriksministeren har også full støtte når han understreker at Norge må ha et langsiktig perspektiv på engasjementet for gjenoppbyggingen i Afghanistan. I kampen mot terrorisme kan verdenssamfunnet gjennom FN på ny finne det påkrevd å gjennomføre militære aksjoner mot enkeltland. Erfaringene fra Afghanistan bør lære oss hvor viktig det er å se den militære aksjonen, humanitære tiltak og gjenoppbyggingsarbeidet som integrerte deler av en total plan. En må forutsette at det allerede i forkant uttrykkes vilje til å påta seg forpliktelsene på alle disse tre områdene og forståelse for at tiltakene ofte kan bli langvarige.