Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2012-12-14:
En diskusjon om hovedstaden kan dreie seg om svært mye. Jeg vil avgrense innlegget mitt til en drøfting av noen av hovedtemaene i hovedstadsmeldingen – der det ble lansert nye tiltak – og i denne omgang ikke ta opp f.eks. sykehusstruktur, museumskabaler eller velkjente diskusjoner som tiggedebatt, sexkjøpslov eller politidekning. Utgangspunktet for hovedstadsmeldingen er at Norge trenger en velfungerende og sterk hovedstad og hovedstadsregion. Det innebærer at vi ikke ser det som et problem at hovedstaden vokser med tanke på folketall, mangfold, arbeidsplasser og mye annet – det gir derimot en mulighet for hele landet til å få et hovedstadsområde som kan gi hele Norge en sterkere og bedre plass i Europa og i det globale samfunnet. Vi trenger altså ikke en politikk for å redusere veksten i hovedstadsområdet, men for å legge til rette for det som i meldingen kalles bærekraftig utvikling, med bedre miljø, mindre sosiale forskjeller, bedre inkludering og bygging av kunnskapssamfunnet. Den store veksten i hovedstaden uttrykkes ved at Oslo i fjor fikk over 14 000 flere innbyggere. Det ligger an til at veksten vil fortsette med 14 000–15 000 i året framover. Da vil Oslo ha rundt 900 000 innbyggere i 2030 og vil bli en millionby ikke så lenge etter 2035. Særpreg ved utviklingen i Oslo er at vi har fått en yngre befolkning – det er 7 personer i alderen 16–66 år per person over 67 år, mot 4,7 i landet ellers – vi har fått et utdanningsnivå i Oslo og Oslo-regionen som er nær det høyeste i hele verden, og vi har stor skaperevne når det gjelder etablering av nye bedrifter, med 10 400 nyetableringer i 2011. Vi har også et særpreg som går ut på at innen 2040 vil, ifølge Statistisk sentralbyrå, over halvparten av innbyggerne i Oslo ha innvandrerbakgrunn, mot 30 pst. i dag. Og for ikke å glemme veksten i Akershus, som også må ses som en del av et sammenhengende hovedstadsområde: Der økte folketallet med 11 000 innbyggere i fjor, og man vil nærme seg 800 000 rundt 2030. Det vil si at Oslo og Akershus, med dagens utvikling, vil kunne få 2 millioner innbyggere fram mot 2040. Til sammen øker vi allerede med over 25 000 innbyggere i året, noe som tilsvarer en del norske byer, og som er rundt halvparten av landets samlede vekst. I disse tallene om vekst ligger også en del av de store utfordringene, nemlig behovet for boliger, det å finne løsninger på integreringsproblemene, bruken av kunnskapsressursene våre og trafikk og miljø. Når det gjelder det siste, vil jeg nevne at hvis transportmiddelfordelingen fortsetter som i dag, vil det i 2030 hver dag være en halv million flere biler på veiene enn i dagens situasjon, ifølge en rapport fra Urbanet Analyse om transportbehovet. Vi ser allerede i dag at grenseverdiene når det gjelder luftforurensning, brytes flere ganger i løpet av vinteren rundt omkring i Oslo. Den andre hovedutfordringen ligger i boligsituasjonen. Hvis vi går ut fra at det i dag er 1,94 personer per bolig i Oslo, kan man anslå at når Oslo blir en millionby en gang etter 2035, vil behovet for boliger ligger på rundt 180 000. Til sammenligning ligger antallet ferdigregulerte tomter for nye boliger i dag på rundt 20 000 i året framover. Legger man til Akershus’ behov når man får et hovedstadsområde Akershus–Oslo med nærmere 2 millioner innbyggere, vil behovet for nye boliger kunne ligge på oppimot 300 000 fram mot 2040. Akershus’ fordel er at man der bor elleve ganger mindre tett enn Oslos befolkning, når man ikke regner med Marka. Da kommer vi til det mandatet som allerede lå til grunn da Gabrielsen-utvalget ble nedsatt i 1965, Koren-utvalget i 1972, Christiansen-utvalget i 1992 og Hovedstadsutvalget i 1997, nemlig at alle har vært enige om at Oslo–Akershus må ses som et sammenhengende område hvor oppgavene må løses på en helhetlig måte, og hvor man trenger reformer i inndelingen i fylker og kommuner for å få det til. Dette ble tatt tak i i hovedstadsmeldingen, og regjeringen la fram fire alternative styringsmodeller. Det var to typer regionmodeller, en modell med et særorgan for Oslo-regionen og en med pålagt plansamarbeid. Men gjennom en ny stortingsmelding, St.meld. nr. 12 for 2006–2007, og en prosess inn i 2008, endte det opp med – etter 50 år med diskusjoner om reform i hovedstadsområdet, og mens det hele tiden har vært bred enighet om at man trenger nye redskaper for helhetlig planlegging – at man fortsatt ikke sitter med det columbi egg som kunne vært løsningen. Samtidig har begrunnelsene for, og behovet for, å finne felles løsninger på de store utviklingsproblemene og utfordringsmulighetene, tårnet seg opp i løpet av disse 50 årene. Jeg kan bare vise til det jeg har sagt om situasjonen når det gjelder kollektivtrafikk, miljø, boliger, næringsarealer osv. Nå bør regjeringen og vi folkevalgte i storting, bystyre, fylkesting og kommuner sette oss ned og finne ut hvorfor alle disse forsøkene på å finne en løsning på hvordan vi skal få en ny organisering i Oslo-området, ikke har ført fram i løpet av 50 år. Hva skal til for å løse floken? Antakelig handler det om å finne ut hva det har stått på i de ulike fasene, og om å kunne spesialsy noen løsninger med særlovgivning for å løse de problemene hvor man ikke har greid å skjære gjennom. Det gjelder f.eks. at Oslo bystyre har fordeler av å kombinere en del kommunale/fylkeskommunale oppgaver, og at man ikke trenger å legge det som ikke er grenseoverskridende oppgaver, inn i en ny organisering. Men først og fremst er det enighet om å ivareta behovet for felles planlegging når det gjelder arealer til bolig/næring, og når det gjelder transport/kollektivtrafikk osv. Det er ikke viktig for meg hva man kaller det, bare det fungerer. Men i dag fungerer det altså ikke godt nok. Det viser den prekære boligsituasjonen og behovene framover, det viser også trafikksituasjonen, og det viser forhandlingene om f.eks. Oslopakke 3, der man er flinke til å inngå kompromisser, men der det blir så mange kryssende hensyn som må ivaretas i alle retninger, at viljen til å gjennomføre en omlegging i retning kollektivtrafikk og miljø ikke blir klar nok. Det viser seg bl.a. i den – foreløpig – veldig forsiktige satsingen på det aller viktigste prosjektet i Oslo-området når det gjelder kollektivtrafikk og miljø, nemlig en ny T-banetunnel gjennom sentrum for å kunne øke kapasiteten i kollektivtrafikken. Her er det i første omgang bare lagt inn 500 mill. kr til en utredning i 2017, mens behovet for å ha en ferdig T-banetunnel gjennom sentrum innen 2025 er prekært for å unngå store problemer med avviklingen av kollektivtrafikken. Jeg mener det aller viktigste regjeringen nå kan gjøre for å følge opp hovedstadsmeldingen, er å ta et initiativ, engasjere seg på en alvorlig, grunnleggende måte for å se på hva som har gått galt i disse prosessene fram til nå, og skape en ny organisering, nye redskaper for å løse utfordringene rundt bolig- og næringsarealer og transport i årene framover. Hvis man greier å løse boligutfordringen på en bedre måte i framtiden, vil man også legge grunnlaget for å løse integreringsproblemene. For det er i trangbodde, lite attraktive boområder med ensidig sosial sammensetning at det oppstår flest integreringsproblemer. Man har satset på å gjøre noe med dette – gjennom Groruddalen-satsingen, gjennom Oslo Sør-satsingen i Søndre Nordstrand, bl.a. ved å legge inn virkemidler for å utvikle nærmiljøene, utvikle muligheter til å satse på opprustning av omgivelsene i borettslag og i bydeler og innføre ordninger med miljøvaktmestere, som man har kommet kort på vei med, men man har startet på dette. Den satsingen ble lansert sammen med hovedstadsmeldingen. Det ble avtalt mellom Oslo kommune og staten at denne satsingen skulle gå fram til 2017, men vi ser nå at det er et stort behov for å gå videre, og at mye positivt er kommet i gang, slik som gratis kjernetid i barnehagene, der ungene – viser det seg når de begynner på skolen – er blitt langt bedre i norsk, de hevder seg bedre. Men det er klart at slike prosesser trenger mye tid – de må virke «over lang tid», som det står i hovedstadsmeldingen, og derfor vil jeg oppfordre regjeringen til å ta initiativ overfor Oslo kommune om å utvide disse områdesatsingene til å vare i ti år til. Hvis jeg skal si noen stikkord til slutt om hva som er det aller viktigste at regjeringen nå tar tak i for å løse hovedstadsutfordringene framover, er det ny organisering, ti nye år for områdesatsingene og å skape et grunnlag for at hovedstaden kan utvikle seg til en velfungerende hovedstad for hele Norge.