Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2003-03-21:
Først vil jeg takke statsministeren for redegjørelsen. Redegjørelsen viser at det er et bredt flertall i Stortinget som stiller seg bak det som er en viktig hovedlinje i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, og det er at bruk av militær makt bare kan finne sted med en klar forankring i folkeretten. Derfor har vi hele tiden vært enige i at bruk av militær makt mot Irak bare kunne skje etter et nytt og klart vedtak i FNs sikkerhetsråd. Det er ikke situasjonen i dag, og derfor kan vi ikke støtte krigen mot Irak. Der deler vi de vurderingene som statsministeren har lagt fram for Stortinget i dag. Arbeiderpartiet gav sin støtte til at Norge var med på å gi klar beskjed til Saddam Hussein om at maktbruk kunne bli nødvendig, da vi stemte for Sikkerhetsrådets resolusjon 1441 i fjor høst. Når vi ikke kan gi vår støtte til de militære operasjoner som nå er igangsatt, er det fordi mulighetene til fredelig avvæpning gjennom FNs våpeninspektører ikke er uttømt. Dette arbeidet var tvert imot i ferd med å gi resultater. Men forutsetningen for fortsatte våpeninspeksjoner var fortsatt militært press mot Irak. Å være for fredelig avvæpning av Irak, men mot trussel om bruk av militær makt gir ingen mening. Bruk av militær makt må være det absolutt siste virkemidlet. De menneskelige lidelsene og de politiske konsekvensene av en krig er så store at alt annet må forsøkes før dette virkemidlet tas i bruk. Verden er ikke blitt overbevist om at alle muligheter er utprøvd. Begrunnelsen for å gå til krig er ikke godtgjort. Det hviler et tungt ansvar på Saddam Hussein for den situasjonen som nå har oppstått. Det irakiske regimet har gjennom flere tiår begått grove og alvorlige overgrep mot land i regionen og mot sitt eget folk. Det er et betydelig dilemma for verdenssamfunnet at dette har kunnet pågå så lenge, og at Saddam Hussein gang etter gang har oversett pålegg fra FNs sikkerhetsråd. Det stiller i seg selv folkeretten på en alvorlig prøve. Krigen er nå et faktum. Vi må nå håpe at kamphandlingene blir så kortvarige som overhodet mulig, og at de sivile tapene blir så små som mulig. I tiden som kommer, må Norge spesielt bidra på tre områder: For det første må Norge bidra aktivt i det humanitære hjelpearbeidet som det allerede er et stort behov for. Vi må være beredt til å øke den humanitære innsatsen gjennom FN og internasjonale og nasjonale humanitære organisasjoner. Regjeringen har bred støtte i Stortinget for å gi betydelige bidrag til det humanitære hjelpearbeidet. Jeg går ut fra at Regjeringen vil holde Stortinget informert om hva den gjør, og at den om nødvendig kommer til Stortinget med forslag om tilleggsbevilgninger dersom det er nødvendig for å gi den nødvendige bistand til det humanitære hjelpearbeidet. Jeg ønsker også velkommen initiativet fra FNs generalsekretær Kofi Annan om mulige justeringer i «olje-for-mat»-programmet. Det er bra at Regjeringen følger opp dette. For det andre må vi sørge for at når de militære aksjonene er over, må det internasjonale samfunnet være med på å bygge opp igjen Irak, og det må arbeides for at FN igjen må spille den ledende rollen i dette arbeidet. Og for det tredje: Norge må nå kreve at det settes inn en ny giv i forhold til Palestina/Israel-konflikten. Vi må forvente at amerikanerne viser at de mener alvor med sitt utspill om å få fortgang i fredsprosessen, og at de legger fram et nytt såkalt veikart. Vi kunne ikke forhindre krigen, men vi kan ha en klar holdning til hva som skal skje etter at de militære aksjonene er over. På den måten kan Norge gi sitt bidrag til å forsøke å redusere de negative følgene denne konflikten kan få for det irakiske folk, for Midtøsten som region, og for hele verdenssamfunnet. På den måten kan vi bidra til å styrke folkeretten, styrke NATO og styrke arbeidet for at FN spiller den sentrale rollen for å sikre fred og sikkerhet i verden.