Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2008-04-03:
Hør på dette: Fra 2000 til 2008 har Oslo politidistrikt fått sitt budsjett styrket med 52 pst., fra 1 milliard kr til 1,5 milliarder kr. I samme periode har man blitt fratatt oppgaver, bl.a. Politiets utlendingsenhet og livvakttjenesten, som er flyttet til PST. I fjor, i 2007, fikk Oslo politidistrikt, i tillegg til kompensasjon for utgifter i forbindelse med lønnsoppgjøret, tilleggbevilgning på 77,6 mill. kr. I 2008, altså inneværende år, får Oslo politidistrikt styrket sitt budsjett med 73,6 mill. kr fra saldert budsjett i 2007. Jeg kjenner meg derfor ikke igjen i den beskrivelsen representanten Aspaker nå gir, at vi med vårt budsjettforslag - og for så vidt våre budsjettforslag - har lagt opp til at flere stillinger skal bli stående ledig, og at det blir mindre synlig politi i gatene og mindre trygghet for folk. Jeg har gått nøye inn i budsjettallene, og det finnes bare ett år siden 2000 hvor det er foreslått kutt i Oslo-politiet, og det var da Høyre laget sitt siste statsbudsjett for 2006, da man kuttet i Oslo-politiet med mellom 20 mill. kr og 30 mill. kr. Så er situasjonen den at man regnskapsmessig for 2007 i Oslo rapporterer om et overskudd på over 40 mill. kr. Man sitter altså igjen med penger. Jeg tror at hvis vi skal diskutere trygghet i Oslo, så er vi helt avhengige av at vi diskuterer pengestørrelser, ja, men debatten om organisering, ledelse og spørsmål om rekruttering er overmoden for Oslo politidistrikts del. Problemstillingen nå er at vi mangler folk. En av hovedgrunnene for at det står ledige politistillinger ikke bare i Oslo, men rundt omkring i Norge, er at vi mangler politifolk. Det er bakgrunnen for at Regjeringen valgte å skru opp opptakene til Politihøgskolen til rekordhøye 432 studenter i fjor, og vi gjør det i år. Vi har planer om, og vi har signalisert, at vi skal søke å gå videre oppover til neste år. Problemstillingen er at opptaket i 2003 og 2004 var så lavt at avgangen på Politihøgskolen nå er så pass lavt at vi ikke klarer å dekke opp ledige stillinger. Det må vi ta med oss når vi ber om flere politifolk i Oslos gater. Jeg syns dessuten det er uheldig at det blir så mye negativ fokusering på Oslo politidistrikt. Etter min mening gjør distriktet så godt det kan, og vi har mange både embetsmenn og -kvinner og tjenestefolk som gjør en glitrende politiinnsats i Oslo på mange krevende felt. Det oppnås også gode resultater innenfor flere områder uten at nødvendigvis VG, Dagbladet og Aftenposten refererer det. De har store og viktige oppgaver som hovedstadspoliti. Vi ser at når det gjelder spørsmål om både trafficking, gjengkriminalitet, gjengangerkriminalitet og grovere organisert kriminalitet, leveres det på mange områder svært godt i Oslo. Jeg er derfor opptatt av, sammen med det øvrige kollegium i Regjeringen, at Oslo politidistrikt fortsatt skal ha gode rammebetingelser, og at vi må anstrenge oss for å gjøre Oslo til en enda tryggere by. I denne sammenheng har vi vært spesielt opptatt av å forebygge og oppklare vinningskriminalitet, og at dette blir gitt prioritet. Der er oppklaringsprosenten for lav. På landsbasis vet vi at vi har en oppklaringsprosent når det gjelder disse typer forbrytelser, på 36,5 pst, mens i Oslo er oppklaringen på 20,8 pst. Dette viser litt av utfordringene, men det viser samtidig at vi står overfor en veldig spesiell situasjon sett i forhold til typen vinningsforbrytelser. Mange av disse vinningsforbrytelsene som blir rapportert inn til politiet, gjelder gjenglemte mobiltelefoner, bortkomne lommebøker osv., som gjør det vanskelig for Oslo-politiet å få høye oppklaringstall. Her må vi sette inn tiltak, og jeg er av den bestemte oppfatning at det handler om å få inn mer mannskap, men at det også handler om ny metodebruk. Det er Regjeringens oppfatning at økt bruk av DNA, som vi setter i gang med 1. september i år, vil være noe av det viktigste. Vi vet fra Storbritannia at oppklaringsprosenten har økt betydelig i saker hvor politiet tar i bruk DNA-registeret i sin etterforskning. Den generelle oppklaringsprosenten for innbrudd er der ca. 14 pst., og ved innbrudd hvor man finner DNA-spor, er oppklaringsprosenten 45 pst. Dette er tall fra 2005. Vi vet at årsaken til den lave oppklaringsprosenten i Oslo er sammensatt. Politidirektoratet hadde tilsyn ved Oslo politidistrikt i september/oktober 2007. Det er gjennomgående mye positivt i rapporten, men det er også en del områder hvor Politidirektoratet, og jeg, mener at distriktet har muligheter for å forbedre seg. Dette arbeidet blir svært nøye fulgt opp av Politidirektoratet. Så til spørsmålet om politivedtekter i Oslo. Det er kjent at Oslo bystyre vedtok ny politivedtekt i 2006, hvor det bl.a. het at ingen på eller i umiddelbar nærhet av offentlig sted må framby seksuelle tjenester eller bedrive tigging eller salg som på en pågående måte forstyrrer den alminnelige ro, orden eller ferdsel. Politivedtekten ble sendt Politidirektoratet for stadfesting. Direktoratet fant at den nevnte paragraf i praksis åpnet for å forby virksomhet som ikke er forbudt. Det er her vi står ved paradokset. Det var den forrige regjering, med bl.a. Høyre, som valgte å avkriminalisere tigging, og som foreslo det for Stortinget. De fikk bred støtte. Så kommer man nå og gir uttrykk for at man nærmest ønsker å kriminalisere det via bakveien. Der er jeg helt enig med den forrige justisministeren, og for så vidt også med Høyre, som satt i regjering i forrige stortingsperiode, om at disse problemer i hovedsak må møtes med andre virkemidler enn de justispolitiske. Jeg tror at det raskt blir en hvilepute for oss hvis vi tror at vi har løst problemet med prostitusjon og tigging ved en snikkriminalisering gjennom politivedtekter. Jeg mener at Stortinget var modig da man i forrige stortingsperiode på bakgrunn av Høyres forslag avkriminaliserte dette ved å plassere ansvaret der man virkelig har muligheten for å gjøre noe overfor disse gruppene. Jeg tilhører ikke en regjering som mener det er riktig at vi skal bruke de sterkeste tvangsmidler, kriminalpolitiske virkemidler, mot dem som sliter aller mest, nemlig de som må tigge, og de som må selge kroppen sin. De roper egentlig etter en helt annen type sosialpolitiske tiltak, som hjelp til å få bopel, hjelp til å få opphold i landet, refleksjonsperiode om man er utsatt for trafficking, hjelp til å komme over i et annet liv, utdanning og arbeid. Derfor er vi tilbakeholdne med å godta politivedtekter som i realiteten nykriminaliserer denne type virksomhet. Så er det min oppfatning at det nå er grunn til å avvente situasjonen særlig når det gjelder tigging og prostitusjon, med tanke på at forslaget om å forby kjøp av seksuelle tjenester nå har vært på høring og er under arbeid i departementet. Et forbud her vil ventelig medføre at gateprostituerte forsvinner fra de områder der folk flest ferdes på kvelds- og nattetid. Det er det knyttet mange betenkeligheter til. Det er vi klar over. Det kan bli vanskeligere å komme med inngrep i disse sakene, men det vil være en viktig signaleffekt, slik det også står i vårt høringsnotat. I denne situasjonen er det etter vår mening liten grunn til å foreta en fornyet vurdering av spørsmålet om hvilke muligheter kommunen skal ha til å regulere frambydelse av seksuelle tjenester i sin politivedtekt. Et eventuelt forbud mot kjøp av seksuelle tjenester må etter min og Regjeringens oppfatning få virke en tid før vi igjen kan vurdere behovet for hjemmelsendringer. Det er uheldig og beklagelig at menn blir utsatt nærmest for overfall fra pågående prostituerte. Mye av det er ulovlige aktiviteter som allerede rammes av straffelovgivningen. La oss likevel ikke miste fokuset når det gjelder problemer rundt seksuell trakassering. I vårt land er det et alvorlig samfunnsproblem at kvinner utsettes for voldtekt og seksuelle overgrep, jf. forrige debatt. De er utsatte både nattetid på offentlig sted samt i private sammenhenger og innen familien. Dette samfunnsproblemet har Regjeringen høyt på prioriteringslisten, og vi har iverksatt, som kjent, en rekke tiltak. At menn i et begrenset område av Oslo sentrum tidvis kan oppleve ubehageligheter, framstår ikke på samme måte som et vesentlig samfunnsproblem.