Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2009-01-09:
Bakgrunnen for denne interpellasjonen, som ble lagt frem en stund før jul, er en alvorlig og oppriktig bekymring for at tilbudet til elevene i grunnopplæringen er i ferd med å bli så svekket at elevene ikke får den opplæringen de har rett til. Særlig utfordrende er dette i forhold til retten elevene har til tilpasset opplæring. Den retten gjelder for elever med læringsutfordringer, men også for elever som har behov for opplæring på høyere nivå enn gjennomsnittet. Foreldreutvalget for grunnskolen, Elevorganisasjonen og Utdanningsforbundet reagerte så kraftig på høstens budsjettkutt i skolesektoren at de hevdet å se at kvalitet i opplæringen ikke betyr så mye når budsjettene gjøres opp, på tross av fine stortingsmeldinger om kvalitet. Tall fra grunnskolens informasjonssystem viser at lærertettheten på første årstrinn har hatt størst tilbakegang. Det skjer til tross for at et samlet storting har presisert viktigheten av økt innsats på de første skoletrinnene. Tidlig innsats er et moteord som brukes av de fleste i denne sal, men i praksis viser det seg få forbedringer. Samtidig ser vi at andelen barn som får vedtak om spesialundervising, har økt merkbart. Over 7 pst. av elevene i grunnskolen har vedtak om spesialundervisning. Det kan også være tegn på at ressursene i den ordinære skolen og den ordinære opplæringen ikke er god nok, og at stadig flere elever faller utenfor ved at de ikke får tilstrekkelig tilpasset opplæring. Seksjonsleder i Utdanningsforbundet, Haldis Holst, sier på Utdanningsforbundets nettside følgende: «Nok en gang ser vi at nasjonale ambisjoner taper i kampen med den kommunale sparekniven.» Det blir flere elever pr. lærer, mindre penger til utstyr og materiell, mindre vedlikehold av bygninger og en dårligere kvalitet i opplæringstilbudet, sier lederen av Utdanningsforbundet, Helga Hjetland, som for øvrig la til at det er det stikk motsatte av det Regjeringen sa da den tiltrådte for tre år siden. Tall som Elevorganisasjonen opererer med, viser at lærertettheten har gått fra 7,9 til 8,7 i perioden 2003–2004 til 2007–2008. Dette indikerer en klar forverring av tilbudet til elevene. Når det kuttes i skole, er det naturlig at kuttene først og fremst vil gå ut over de områdene der det er enklest å spare. Tilpasset opplæring er en rettighet som ikke er nærmere presisert, og retten er avgrenset til den til enhver tid gjeldende ressurssituasjon i kommunene. Slik det ser ut i dagens bilde, har Stortinget ett ambisjonsnivå for skolen, mens de som driver den praktiske skolepolitikken i kommunene, har et annet ambisjonsnivå, ikke fordi de ikke ønsker å satse mer på skolen, men rett og slett fordi det ikke er rom for den satsingen som nasjonale myndigheter forventer. Det er således Regjeringens ansvar å føre Stortingets politikk og vilje ut i livet, som den utøvende makt. Og det er Regjeringens ansvar å legge frem budsjettforslag hvor det er samsvar mellom politisk ambisjonsnivå og bevilgningsnivå. Dette samsvaret er åpenbart ikke der i dag. Uavhengig av hvilke politiske partier som styrer de ulike kommunene, er fellestrekket innsparing, innsparing og innsparing. Det nytter ikke lenger å sitte rolig, verken på Stortinget eller i regjeringskvartalet for den saks skyld, og lukke øynene og håpe at dette går over. For hver eneste dag den sentrale politiske ledelsen dagdrømmer, svikter vi den viktigste fremtidsressursen vår. Den skade elevene påføres i dag, kan ikke fjernes eller trekkes tilbake i morgen. De elevene som opplever dagens skole, vil for resten av livet være avhengig av det grunnlaget denne skolen er ment å gi dem. Vi er langt unna samsvar mellom ambisjonsnivå og praktisk politikk. Noen eksempler er at det i Nordland kommune ble vurdert å kutte 100 lærerstillinger. I Seljord kommune ble det kutt i timetall og lærerstillinger. Lillehammer kommune kuttet 66 årsverk, primært i skole og i pleie- og omsorgssektoren. Skien kommune måtte kutte 35,8 mill. kr i skole- og barnehagesektoren. Molde måtte kutte 492 undervisningstimer ved hver enkelt skole, ifølge Norsk Skolelederforbund. Mulighetene til å følge opp de elevene som trenger mest hjelp, blir redusert. Rådmannen i Nord-Odal kommune uttaler om sitt eget budsjettforslag at alle elevene kan bli påvirket av disse kuttene. En reduksjon i antall lærerårsverk vil føre til mindre grad av tilpasset opplæring. I tillegg vil det ramme elever med særskilte behov spesielt. I mange kommuner har det blitt arrangert fakkeltog i protest mot kuttene i skolesektoren. Mange kommuner varsler også at det vil bli mindre anledning til å delta i etter- og videreutdanning fordi rammene er for små. Som tiltak for å spare penger ser vi også at mange kommuner nå velger å legge ned skoler. Enkelte kommuner snakker om alvorlige skolesaneringer i årene som kommer, eventuelt påfølgende, dersom det ikke gjøres radikale grep innenfor skolesektoren. Fremskrittspartiet er for et mangfold av skoler, store og små, der det er elevgrunnlag for det. Noen ganger kan det riktignok være pedagogisk gode begrunnelser for skolenedleggelse. Men når kommunene tvinges til å legge ned gode nærskoler fordi det ikke er økonomi til å opprettholde nærskoletilbudet, undrer det meg stadig at Senterpartiet holder ut i denne regjeringen. En av de viktigste institusjonene i lokalsamfunnet er skolen. Det viser seg dessverre at det mange steder begynner med at postkontoret blir lagt ned. Så blir bankfilialen lagt ned. Så kommer bussen bare to ganger på gjennomfart, og så legges skolen ned, fordi kommunen tror de sparer penger på det. Så flytter flere fra området fordi velferdstilbudet er for dårlig, og fordi man vil være nærmere skolen til barna sine. Potensiell tilflytting stopper opp. Så er det for få kunder til å opprettholde lokalbutikken, som blir lagt ned. Til slutt sitter folk hjemme før og etter jobb og håper kanskje å få et glimt av naboen i løpet av dagen. Dette er helt ødeleggende for mange småsamfunn, og de småsamfunnene behøver ikke å ligge i Distrikts-Norge. Vi finner slike eksempler over hele landet. Jeg vet at statsråden er opptatt av at man ikke skal svartmale, og heller presisere at det er mye bra i den norske skolen. Fremskrittspartiet er enig i at det fortsatt er mye bra i den norske skolen. Det er imidlertid avgjørende for den norske skolens fremtid at man ikke later som om situasjonen er bedre enn den faktisk er. Jeg mener det er verre enn å svartmale. For når Regjeringen legger frem meldinger om kvalitet i opplæringen og meldinger som forteller at «ingen sto igjen», er alle her enige om hvor viktig det er med tidlig innsats, lærerkompetanse, skoletimer, basisfag og tilstrekkelig med ressurser for å gjøre jobben skikkelig. Men så svikter det – på veien fra de gode ord i meldinger, innstillinger og stortingsdebatter til praktisk handling. Så vet jeg også at enkelte i regjeringspartiene er opptatt av å si så ofte de kan, at det egentlig er kommunenes egen feil når de må kutte i skole dersom de ikke har innført eiendomsskatt. Det er en særdeles uheldig sammenblanding. Man kan som ansvarlig statsråd ikke legge til grunn at kvaliteten på velferdstilbudet skole skal være avhengig av en frivillig kommunal skatt som ingen i Norge egentlig vil ha. Vi må kunne legge til grunn at skole er et velferdsgode som er ment finansiert innenfor rammene av statlige overføringer til kommunene. For å være litt kreative har Utdanningsforbundet, Elevorganisasjonen og Foreldreutvalget for grunnskolen gått sammen om å forlange at midlene til grunnopplæring øremerkes. Det er Fremskrittspartiet enig i. Primært vil Fremskrittspartiet at penger skal gis til den enkelte skole som en differensiert stykkpris. Men innenfor dagens finansieringssystem er øremerking en akseptabel vei å gå. Det ender opp med en utfordring til statstråden i tråd med interpellasjonen: Hvilke tiltak vil statsråden iverksette for å hindre at kvaliteten i opplæringen og muligheten for å gi tilpasset opplæring svekkes ytterligere som følge av at regjeringspartiene ikke bevilger tilstrekkelige midler til skole i statsbudsjettet?