Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-09:
Det blir etter min oppfatning et litt smått perspektiv over denne debatten. Jeg skal starte med å løfte blikket litt. Jeg tror den største forsømmelsen Vest-Europa gjorde etter den kalde krigens slutt, var ikke straks å gå i gang med å bygge et forsvarssamarbeid som inkluderte alle land i Europa, også Russland. Den største sikkerhetstrusselen i Europa siden har vært at man ikke har systemer som inkluderer Russland. Og det er farlig å bygge sikkerhetspolitiske sammenslutninger der grensen stadig nærmer seg Russland. Det trusselbildet man nå står overfor, er at de krigene som har skjedd etter den kalde krigens slutt, ikke er kriger i tradisjonell forstand, slik vi lærte om på skolen, men i veldig stor grad er borgerkriger eller konflikter innenfor nasjonalstatens rammer. Og når det gjelder Europa, er det innenfor Russland og tidligere østeuropeiske land at den faktiske trusselsituasjonen er til stede. Når nå EU-landene og NATO dels kniver om å bestemme hva slags operasjoner man skal delta i, og dels også har en dragkamp om hvor ansvaret og innflytelsen skal være – som kan være positivt, som kan dempe USAs egeninteresser i inngripen i konflikter verden over – blir på en måte perspektivet likevel feil, for perspektivet blir hele tiden at nå skal vi inn og rydde opp etter andre lands konflikter, eller vi skal inn og forhindre andre lands konflikter, mens perspektivet burde vært motsatt, at man tenkte seg alleuropeiske systemer som inkluderte de landene der konfliktene også er størst. Da er man inne på en annen tankegang, nemlig en mye mer forebyggende tankegang. Jeg synes at det mest oppsiktsvekkende med den redegjørelsen som utenriksministeren holdt, er at man ikke problematiserer EU/NATOs forhold til FN og OSSE. For når utenriksministeren sier at det er EU som vil ha den politiske kontrollen og ansvaret for den strategiske ledelsen av en eventuell operasjon, og Norge vil altså ikke engang om vi er deltakerland, kunne delta i den politiske kontrollen eller ha ansvaret for den strategiske ledelsen, blir det et avgjørende spørsmål for SV hvem som er oppdragsgiver, og hva slags mandat den typen oppdrag man snakker om, har. En forutsetning må være at FN er oppdragsgiver, og at FN gir mandatet. Mens vi alle sammen vet at det er NATO og EU som i dagens situasjon som kan utøve det, er dette helt grunnleggende for om de operasjonene som eventuelt gjennomføres, har legitimitet og respekterer folkeretten. Fra SVs side er vi redde for at noe av den dragkampen vi nå ser mellom EU og USA, kan føre til en ny opprustning. Det må ikke være målsettingen med noe av det en foretar seg på forsvarsfronten, heller tvert imot. Det er et betydelig behov for å legge om til en mer konfliktforebyggende tankegang når det gjelder forsvarsarbeid. Den smertefulle erfaring vi har fra konfliktene de senere år, er f.eks. at den største feilen som Vest-Europa og USA gjorde i forhold til Kosovo, var å ikke forstå hva slags apartheidliknende tilstander som rådde i Kosovo i ti år før en ikke-voldelig kosovoalbansk motstand ikke lenger var mulig å holde på, og før det måtte bli en militær konflikt – og da er det nesten alltid for sent. Det må være et overordnet perspektiv. Jeg er også helt enig i Johan J. Jakobsens perspektiv om at Norge utenfor EU har en mulighet til å gjøre en jobb med å koble parter rundt omkring i verden, med å delta i fredsforhandlinger og med å legge til rette for fredsforhandlinger – en jobb som vi vanskelig kunne ha gjort som fullt EU-medlem.