trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Henning Warloe (Høyre), 2010-12-14:
Jeg tror ikke kulturministeren kan ha lyttet så veldig nøye – i så fall må hun være den siste politiker eller statsråd i Arbeiderpartiet som har oppdaget at veldig mange i Norge snakker om et mulig regjeringsskifte i 2013, og i tilfelle: Hvilke partier skal da en ny regjering bestå av? Det kan gå slik at det blir Høyre og Fremskrittspartiet, bl.a., som skal forsøke å finne sammen i en ny regjering. Da betyr det at man må bli enige om alle deler av regjeringens politikk. Jeg tror det er ganske raskt gjort fordi Fremskrittspartiet kommer til å gi seg. Fremskrittspartiet har allerede sagt i flere sammenhenger, fremtredende talspersoner for partiet, at kulturpolitikken er ikke det som vil være avgjørende for Fremskrittspartiet. Jeg forholder meg til det, og jeg tror at det er en ganske god teori. Det betyr at Høyre vil styre kulturpolitikken etter 2013.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-01-14:
Jeg vil på vegne av representantene Svein Flåtten, Øyvind Halleraker, Frank Bakke Jensen, Henning Warloe, Elisabeth Røbekk Nørve og meg selv framsette forslag om personlig sparing og ansattes medeierskap i bedrifter.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2010-01-14:
På vegne av representantene Kenneth Svendsen, Ketil Solvik-Olsen og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om å gi Regjeringen fullmakt til å redusere merverdiavgift på strøm og elektrisitetsavgift i perioder med ekstraordinær høy strømpris.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-01-14:
La meg få takke saksordføreren for både smidighet og fleksibilitet, og for at vi tok den tid som var nødvendig for å komme fram til en enstemmig komitéinnstilling. Saksordføreren har også på en utmerket måte redegjort for saken. Dette dreier seg – som også Per-Kristian Foss sa – mer om prinsipper enn om det helt konkrete tilfellet som er tatt opp i Dokument nr. 4:2 for 2008–2009. Denne innstillingen dreier seg om prinsippet om at Stortingets kontrollorganer må ha de nødvendige rammebetingelser for å utføre arbeidet sitt på vegne av Stortinget, og for å sikre den vanlige mann og kvinne rettigheter i møte med forvaltningen. I henhold til lov om Stortingets ombudsmann for forvaltningen kan ombudsmannen ta opp saker både etter klage utenfra og på eget initiativ. Enhver som mener å ha vært utsatt for urett fra forvaltningen, kan klage til ombudsmannen. Det er kanskje verdt å minne oss selv om dette. Men forutsetningen for at ombudsmannen kan få utført sin jobb, er at han selvfølgelig må kunne se de dokumenter som er hjemlet i offentlighetsloven, eller få de opplysninger han trenger for å kunne utføre sitt verv. Det må selvsagt legges til grunn at ombudsmannen behandler dokumentene fortrolig. Det bør også legges til her. Sivilombudsmannen må sikres rammebetingelser som gjør det mulig å ivareta rollen som gransker av forvaltningens saksbehandling og beslutninger. Ombudsmannens innsynsrett er hjemlet i ombudsmannsloven § 7. Paragrafens annet ledd gir – som det også er blitt sagt her – en liten innskrenkning med henvisning til tvisteloven § 22. En enstemmig komité understreker at tvisteloven § 22-5 ikke anses som et hinder for ombudsmannens innsyn i dokumenter utarbeidet for forvaltningens utredning eller forberedelse av saker. Det må ligge tungtveiende hensyn til grunn for unntak fra denne hovedregelen, noe komiteen ikke kan se foreligger i saken som nå er oppe til behandling. Det er også en enstemmig komité – det bør legges til – som har overveid å endre § 7 annet ledd. La meg legge til: Det er Stortinget som endrer ombudsmannsloven – jeg vil kalle det en stortingslov, om det går an å kalle den det. For oss som stortingsrepresentanter er det viktig at vi hele tiden er systemkritikere. Det er en del av vår ombudsmannsrolle. En sterk og god offentlig sektor, en effektiv forvaltning, er en forutsetning både for utjamning, velferd og like vilkår for alle. Men på samme måte som det er viktig å omstille offentlig virksomhet så den blir mer effektiv og brukervennlig, er det like viktig at vi sørger for vaktbikkjer som hindrer at brukerne føler seg overkjørt eller feilbehandlet. Derfor er også Sivilombudsmannen viktig i et komplisert og omfattende offentlig system for å sikre den vanlige mann og kvinne.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-01-14:
La også meg få lov til å takke saksordføreren for en god jobb og for et godt bidrag til å samordne komiteen, noe som har resultert i en enstemmig innstilling om en veldig viktig prinsipiell sak. Sivilombudsmannen er Stortingets ombudsmann og forholder seg således direkte til Stortinget. Denne særskilte meldingen er et eksempel på måten Sivilombudsmannen kan rapportere til Stortinget på. Han skal sikre at våre borgere ikke utsettes for urett og fungerer slik sett som Stortingets forlengde arm i arbeidet for å sjekke ut forvaltningens behandling av enkeltsaker. For at Sivilombudsmannen skal få utført dette arbeidet, er det avgjørende at han har tilgang til og får tilgang til de opplysningene Sivilombudsmannen selv mener er nødvendige for å uttale seg om konkrete saker. Sivilombudsmannen driver således kontrollvirksomhet basert på konkrete klager fra borgerne. Det er et grunnleggende prinsipp for å sikre kvalitet i kontrollvirksomheten at det er den som kontrollerer, som definerer hva som er nødvendig i forhold til innsyn, for at kontrollen skal være effektiv og riktig. Det er naturligvis ikke slik at det er den som blir kontrollert, som skal definere kontrollørens behov for innsyn. Sett utenfra ser det ganske underlig ut at olje- og energiminister Terje Riis-Johansen har nektet innsyn med henvisning til tvisteloven § 22-5. En enstemmig kontroll- og konstitusjonskomité har i denne innstillingen avvist dette som rettsgrunnlag i denne konkrete saken. Fremskrittspartiet har tidligere foreslått, og mener fortsatt, at det vil være oppklarende med en endring i ombudsmannsloven § 7 annet ledd, slik at henvisningen til tvisteloven kapittel 22 fjernes. Det vil både sikre en mot eventuelle fremtidige misforståelser, og det kan medføre en reell forbedret innsynsrett for Sivilombudsmannen. Den 15. desember 2009 avga kontroll- og konstitusjonskomiteen den enstemmige innstillingen som ligger til behandling nå. Den 18. desember oversendte departementet dokumentet som er gjenstand for denne saksbehandlingen, til Sivilombudsmannen. Det var raskt levert. Men det endrer altså ikke sakens prinsipielle side, ei heller grunnlaget for den kritikken som åpenbart rammer statsråden i denne saken. Jeg legger til grunn at samtlige departementer merker seg komiteens entydige oppfatning i denne konkrete saken, slik at man ikke blir fristet til å gjenta innsynsnekt for Sivilombudsmannen på det grunnlag hvor det er anført, i fremtiden. Jeg håper at det også medfører en økt bevissthet i Regjeringen når det gjelder innsynssaker generelt og innsyn for Stortingets kontrollorgan spesielt. I den sammenheng er det verdt å merke seg det saksordføreren sa, om innsynsnekt i forhold til Riksrevisjonen i andre saker som har vært til behandling.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-01-14:
Jeg takker for statsrådens korte redegjørelse. Jeg vil bare presisere hva saken faktisk dreier seg, og at det er en entydig oppfatning av det. Jeg fikk inntrykk av at statsråden mente saken dreide seg om innsynskravet fra Bergens Tidende, hvilket saken jo ikke dreier seg om. Den dreier seg om hvorvidt statsrådens departement har hatt hjemmel til å nekte Sivilombudsmannen innsyn i det relevante dokumentet. I og med at det er dette som er gjenstand for saken, og statsråden for så vidt sa det i oppfølgingen, vil jeg bare at det skal være helt tydelig og at statsråden presiserer at vi er enige om at for fremtiden vil Sivilombudsmannen da få innsyn i denne typen saksdokumenter.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2010-01-14:
Jeg skal ikke forlenge debatten unødvendig. Saken er det redegjort for av foregående talere. Bare et par ting i forhold til det prinsipielle: Spørsmålet om hvorfor departementet så raskt utleverte brevet, krever vel at statsråden også gir en redegjørelse for om man nå har endret rettsoppfatning fra Regjeringens side når det gjelder forståelse av den angjeldende paragraf, og om man fortsatt i andre sammenhenger vil stå på at når Sivilombudsmannen ber om innsyn, så trekker man en parallell til domstolenes begrensede adgang til å få innsyn i advokatkommunikasjon. Jeg tror det er veldig viktig at man får avklart det fra Regjeringens side – og jeg regner med at statsråden opptrer som en samlet regjerings representant her i dag. Hvis det at man nå har utlevert sin vurdering til Sivilombudsmannen, kun gjelder en enkeltsak hvor man etter nærmere vurdering har kommet til at man likevel vil utlevere brevet, vil jeg si at det i tilfelle vil kreve en oppfølging fra kontroll- og konstitusjonskomiteens side. Men hvis statsråden sier at den parallellen man har trukket tidligere, den trekker man tilbake, og at et innsynskrav fra Sivilombudsmannen står i en annen stilling enn den henvisningen man selv tidligere har vist til i forhold til domstolen, så har ikke komiteen et tilsvarende behov for å gå bredere ut på et generelt grunnlag. Men det synes jeg faktisk det er nødvendig at statsråden klargjør. Sivilombudsmannen skriver – og han er jo ikke en person som slår på stortromma – at uten tilgang til det saksdokumentet som det er bedt om innsyn i, er det umulig for ombudsmannen å ta stilling til om innsynssaken er behandlet på korrekt måte – altså var det umulig å behandle det på generelt grunnlag. Det var helt nødvendig å få det angjeldende saksdokument, og det er det Stortinget i dag har sluttet seg til med denne innstillingen. Men jeg imøteser statsrådens vurdering av både det Per-Kristian Foss tok opp, og det undertegnede nå spurte om.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-14:
Veldig kort: Eg vil rosa saksordføraren for å ha utvist nødvendig fleksibilitet for å få dette til. Ein kunne fort ha fått ein låst situasjon der fleirtalspartia kom i ein posisjon som det ville ha vore vanskeleg å koma ut av. Men her har me hatt eit veldig godt samarbeid med saksordføraren, som gjorde at me i dag har det resultatet som me har. Eg sluttar meg òg til det som representanten frå Arbeidarpartiet sa i sitt innlegg. Berre ein kommentar til slutt: Eg synest òg det er viktig å rosa pressa sitt arbeid i denne saka. Trass i alt har Bergens Tidende her hjelpt oss til å få dette resultatet. Det bør me heller ikkje gløyma i dag.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-01-14:
Denne saken dreier seg om at Bergens Tidende fikk avslag på krav om innsyn i en betenkning angående en tidligere ansatt i departementet fra Regjeringsadvokaten til OED, og klaget avslaget inn for Sivilombudsmannen. Det var da etter mitt syn ikke nødvendig å oversende Sivilombudsmannen det aktuelle dokumentet i saken. Etter å ha blitt gjort kjent med innstillinga fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, Innst. 121 S for 2009–2010, valgte jeg imidlertid å oversende dokumentet til Sivilombudsmannen fredag 18. desember 2009, i tråd med komiteens innstilling, uten å avvente Stortingets behandling. Sivilombudsmannen har i brev 8. januar 2010 meddelt Bergens Tidende følgende: «Etter ein gjennomgang av dokumentet og departementet si grunngjeving, må det leggjast til grunn at departementet har heimel i offentleglova for å halde dokumentet attende frå offentlegheita.» Det framgår videre at klagebehandlinga er avsluttet fra Sivilombudsmannens side. Olje- og energidepartementet fikk kopi av brevet som vedlegg til et eget brev fra Sivilombudsmannen, der han skriver at han ikke har funnet grunn til å gå videre med undersøkelser av klagen. Så vil jeg i tillegg bare kommentere det som representanten Syversen og representanten Foss tok opp med hensyn til praksis i tilsvarende saker i etterkant av dette. For min del er det sjølsagt bare én konklusjon på det, og det er jo at det er Stortingets vilje som gjelder også i disse spørsmålene. Det forholder jeg meg sjølsagt til.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2010-01-14:
Jeg er helt enig med representanten Anundsen i hva saken gjelder, og jeg kan bare vise til det jeg nettopp sa fra Stortingets talerstol om videre prosesser rundt tilsvarende saker.
Bent Høie (Høyre), 2010-01-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Det jeg vil etterlyse i den videre debatten, er antydninger om det er aktuelt for Regjeringen å komme tilbake og faktisk foreslå det som Stortinget så å si enstemmig sluttet seg til i forbindelse med legemiddelmeldingen. Det gjelder ikke bare individuell refusjon, som statsråden så vidt var inne på, og der jeg oppfatter at det er et arbeid på gang, men også spørsmålet om heving av bagatellgrensen. Statsråden sa at legemiddelindustrien har stor interesse av å få en rask godkjenning av nye legemidler, og at en der har felles interesser. Det er helt åpenbart at industrien har det, men det er også åpenbart at norske pasienter, og dermed også samfunnet, i mange tilfeller har stor interesse av at nye legemidler blir godkjent raskt. Men det er jo på det stadiet, etter at våre fremste fagfolk, Statens legemiddelverk og Helsedirektoratet, har anbefalt et legemiddel ut fra et samfunnsperspektiv og et økonomisk perspektiv, at det tar spesielt lang tid før et legemiddel f.eks. kommer inn på blå resept-ordningen. Det er et problem for Stortinget – når en ikke har oversikt over hvilke legemidler dette gjelder, og heller ikke vet hvilke prioriteringer som ligger bak – at Regjeringen ikke fremmer forslag om denne type legemidler for Stortinget. Det er der bagatellgrensen spiller inn. For eksempel når det gjelder osteoperosemedisin, har Helsedirektoratet nå anbefalt å endre kriteriene. I dag er det slik at en må brekke armen før en får medisin som forhindrer videre utvikling av denne sykdommen. Det ville vært merkelig om en i dette landet ikke hadde fått hjertemedisin før en hadde hatt hjerteinfarkt. Men på grunn av at endringen i kriterier går over bagatellgrensen, er dette ikke gjort ennå. Når det gjelder måten som en ytterligere kan redusere fellesskapets utgifter til legemidler på, vil jeg trekke fram at LIS, som er de regionale helseforetakenes felles innkjøpsordning for legemidler, i dag er organisert under helseforetakenes apoteker. Det betyr at de som eier innkjøpsordningen, i mange tilfeller vil ha en egen felles interesse av ikke å redusere utgiftene, men tvert imot holde utgiftene oppe. Jeg vil be om at statsråden også eventuelt kommenterer det, eller ser på den organiseringen, som jeg tror faktisk er med på å holde utgiftene oppe på et område der vi kunne spart betydelige beløp. Det er også viktig å se på om vi videre kan utvikle ordningen med bytte til kopipreparater på en enda mer effektiv måte enn i dag.
Bent Høie (Høyre), 2010-01-14:
Takk for en nyttig og viktig debatt. Det går et klart skille i denne salen mellom regjeringspartiene og opposisjonen, der regjeringspartienes innlegg er preget av et fortsatt veldig sterkt fokus på begrensning av bruk av legemidler og av å få ned utgiftene til legemidler, mens opposisjonen i større grad også er opptatt av pasientens mulighet til å få tilgang til nye legemidler. Jeg vil da minne om at da Stortinget behandlet en helhetlig legemiddelpolitikk sist, var man opptatt av begge aspektene. Nettopp det å redusere samfunnets utgifter til legemidler skulle brukes til å gi norske pasienter raskere og bedre tilgang til nye legemidler. Statsråden nevnte at det var ni legemidler som lå på vent. Blant annet ligger det på vent en hjertemedisin som Legemiddelverket anbefalte i 2009 til flere pasienter med hjertesykdommer. Det ligger på vent en diabetesmedisin som Legemiddelverket anbefalte i februar 2009. Stortinget er jo ikke kjent med hvorfor Regjeringen har anbefalt ikke å følge opp Legemiddelverkets anbefalinger. Stortinget blir bare gjort kjent med de legemidlene som Regjeringen velger å anbefale til generell refusjon. Det som også er en utfordring knyttet til at en ikke har fulgt opp Stortingets vedtak om å redusere bruken av individuell refusjon og i større grad gå over på generell refusjon, er at det skaper et forskjellssamfunn der de mest ressurssterke pasientene, som har de mest ressurssterke legene, står på for å få individuell refusjon på de nyeste medisinene, mens de pasientene som ikke så godt kjenner til hvilke legemidler som er tilgjengelige, og som kanskje har leger som ikke bryr seg så mye om denne pasienten, gjerne blir gående på legemidler med mindre virkning, eller de får ikke tilgang til legemidler som hadde gitt dem et betydelig bedre liv. Dette er også et aspekt ved dagens system som jeg mener Regjeringen burde ha vært opptatt av. Man skal alltid være sikker på at man ikke har et overforbruk av legemidler, verken som samfunn eller som enkeltmenneske. Men ser en på den norske bruken av legemidler og sammenligner oss med andre land, kan det umulig være reduksjon i bruken av legemidler som kan framheves som en hovedutfordring for Norge så lenge vi ligger på bunn i Norden.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-01-14:
Jeg har lyst til å understreke at mitt overordnede mål er at de pasientene som har behov for det, skal få de legemidlene de har behov for, ut fra at det er det som kan hjelpe dem til et bedre liv, og også kanskje livsforlengelse. Like fullt er det slik at det gjennom den stortingsmeldingen som ble lagt frem, og også i arbeidet videre etter det, har vært jobbet hardt for å få kostnadene ned når det gjelder legemiddelbruk, f.eks. når det gjelder å ta i bruk generiske preparater, noe som jeg har inntrykk av at vi har lyktes godt med i Norge. Så er det dette med individuell eller forhåndsgodkjent refusjon. Det er ikke slik at vi i Norge får godkjent legemidler senere enn i andre europeiske land, men det kan jo ta noe lengre tid før man får preparatet på en liste over forhåndsgodkjent refusjon. I noen tilfeller blir jo etter en tid preparatet overført fra individuell til forhåndsgodkjent refusjon. I 2007 og 2008 ble f.eks. seks slike preparater overført. Det er også slik at når det gjelder blå resept, er det et egenandelstak, så det er begrensninger på hva en pasient faktisk betaler for medisin. Det er helt sikkert vel kjent. Når det gjelder disse sakene som dreier seg om at man skulle ha tilgjengelighet for offentligheten, er det slik at siden 2002 har Legemiddelverket oversendt 19 saker til Helse- og omsorgsdepartementet om godkjenning av legemidler, og vi har nå ni legemidler liggende til vurdering. Jeg forstår det slik at det er ønskelig at det blir gjort tilgjengelig en offentlig liste over det som ikke blir godkjent. Det er ikke slik at disse opplysningene holdes hemmelig, men de blir ikke tatt med i det årlige budsjettfremlegget, for da tar man inn de legemidlene som faktisk er godkjent. Men jeg har også lyst til å understreke at det ikke er slik at man ikke godkjenner legemidler som er absolutt nødvendige. Når det gjelder bagatellgrensen, har den ligget fast på 5 mill. kr siden den ble innført – det er helt riktig, og det var også slik den var i forbindelse med legemiddelmeldingen. Det ble fremmet av den regjeringen som Høyre var med i, og det har ikke vært noen endringer av det siden. Men samtidig er jo dette også en måte å få kontroll med utgiftene på, det er ikke meningen at dette skal være en måte å hindre helt nødvendig legemiddelbruk på.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-01-14:
Dette har vært en interessant debatt. Men når det blir hevdet fra Fremskrittspartiets side, og nå også av interpellanten, at regjeringspartiene bare var opptatt av kostnader mens de andre partiene var opptatt av pasientens ve og vel, vil jeg på det sterkeste avvise det. Legemiddelbruk er en veldig viktig del av pasientbehandlingen, og vi refunderer legemidler for ca. 7–8 milliarder kr i året. Det er klart at dette er en helt vesentlig del av pasientbehandlingen, så jeg tror ikke man skal mistenke noens motiver i denne sammenheng. Det blir på en måte ganske lite passende. Det vi er opptatt av, er at vi har en riktig legemiddelbruk, at den virkelig fører til en forbedring av pasienters livskvalitet og helse, og at den kan forlenge liv. Når det gjelder Gåsvatns innlegg, vil jeg bare understreke at jeg ikke har nevnt Samhandlingsreformen med et ord. Det var det faktisk Gåsvatn som var den første til å gjøre. Jeg har snakket om en del andre ting, om målsettingene i og oppfølging av legemiddelmeldingen, som etter det jeg har sett – jeg satt ikke i Stortinget på den tiden – det var stor enighet om, og som ble lagt frem av Bondevik-regjeringen. Det er riktig at en samlet sosialkomité ba om en heving av bagatellgrensen. Men Bondevik II-regjeringen har ikke lagt frem noe forslag om heving av bagatellgrensen. Den ble satt til 5 mill. kr den gangen. Det er hele tiden et vurderingsspørsmål om den skal heves. Det er en prioritering i forhold til hvilke kostnader og utgifter vi har. Jeg tror alle er enige – det høres i hvert fall slik ut av debatten – om at det er viktig å ha kontroll over kostnadene når det gjelder legemiddelbruk. Det at bagatellgrensen er slik den er satt, betyr jo ikke at ikke noen kan få brukt et legemiddel eller få refusjon. Det som er viktig, og som flere har vært inne på, er om den individuelle behandlingen er rettferdig. Det er et viktig punkt som jeg er opptatt av og virkelig vil gå inn på, for å kontrollere at man f.eks. har lik behandling i alle helseregioner. Det er en veldig viktig sak. Det er også viktig å fange opp dem som eventuelt måtte falle mellom to stoler, mellom forhåndsgodkjente legemidler og individuell refusjon. Når det gjelder bruk av multidose, var den debatten vi hadde før jul om riktig bruk av legemidler, veldig viktig. Jeg er helt enig i at multidose er et viktig virkemiddel for å få til en riktigere legemiddelbruk. Derfor refunderer vi også i forbindelse med hjemmetjeneste, men oppfordrer selvfølgelig også sykehjem og andre til på denne måten å ha en riktigere bruk av legemidler.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-01-14:
Som Bent Høie påpekte, er Høyres overordnede mål at pasientene har god tilgang til trygg og effektiv behandling, herunder legemidler. Vi stiller spørsmål ved regjeringspartienes ensidige målformulering i budsjettinnstillingen for inneværende år. Der heter det nemlig at regjeringspartiene er opptatt av å fortsette arbeidet med å begrense utgiftene til legemiddelområdet. Jeg vil advare mot å ha dette som et isolert mål uten å se hen til konsekvensene for pasientene og for samfunnsøkonomien. Norge ligger bak mange andre europeiske land når det gjelder innføring av nye legemidler. Dette har også en kostnad; for pasienter som er unødvendig syke, og for samfunnet i form av utgifter til trygdeytelser og helsetjenester. I legemiddelmeldingen foreslo Høyre og Samarbeidsregjeringen en rekke tiltak som skulle bidra til at pasientene får raskere og bedre tilgang til medisiner. Eksempelvis gikk vi inn for å overføre flere legemidler fra generell til individuell refusjon, og Stortinget sluttet seg enstemmig til dette, men regjeringen Stoltenberg har gjort det motsatte. Et konkret eksempel er at Helse- og omsorgsdepartementet i mai 2008 besluttet at tre legemidler av typen antihistaminer skulle overføres fra forhåndsgodkjenning til individuell refusjon, mot Legemiddelverkets råd. Legemiddelverket uttalte i brev til Helse- og omsorgsdepartementet at tiltaket ville skape mye ekstraarbeid for leger, pasienter og helseforvaltningen. HELFO uttalte i Dagens medisin 28. mai 2009 at de forventet mellom 26 000 og 31 000 søknader om refusjon på individuelt grunnlag for de aktuelle legemidlene. Regjeringen håpet å spare 16 mill. kr, men har ikke tatt hensyn til utgiftene til saksbehandling hos leger og helseforvaltning eller til problemer for pasientene. Høyre har flere ganger bedt Regjeringen vurdere tiltakets effekt, noe departementet omsider har gått med på. Det er viktig at Regjeringen i denne sammenheng også vurderer konsekvensene for pasientene, leger og forvaltningen i et bredere perspektiv. Dette er avgjørende for å sikre tilliten til legemiddelpolitikken. Høyre ønsker en kostnadseffektiv legemiddelforvaltning, men vi må ikke spare oss til fant.
Henning Warloe (Høyre), 2010-01-14:
Jeg takker statsråden for hennes innlegg. Jeg er nok ikke like sikker som statsråden på hvilket syn som er det korrekte i forhold til fri kontra styrt forskning. Jeg har registrert at også andre har debattert temaet med statsråden. Preses i Det Norske Videnskaps-Akademi har debattert dette med statsråden i Aftenposten første uken i januar. Og statsråden har dristet seg til å kalle Vitenskapsakademiets preses’ syn på forskning for «et foreldet syn på forskning», mens Regjeringens syn kalles et mye mer «moderne syn». Jeg registrerer at det ikke er alle innenfor forskningsfeltet – som jeg har stor respekt for – som deler statsrådens veldig sikre syn på disse spørsmålene. Men det er klart at vi er politikere, og politikere skal kunne fastsette målsettinger og kunne ha meninger om utviklingen framover, i alle fall overordnet. Forskningspolitiske mål er ikke galt, og Stortinget vedtok en rekke forskningspolitiske mål i forbindelse med forskningsmeldingen i fjor. Spørsmålet er hvilken dosering man velger, og i hvor stor grad nesten alle offentlige midler til forskning skal være bundet opp og øremerket. Hvis det blir for mye av dette, blir det sannsynligvis galt. Det må være en miks og en balanse i dette. Jeg hørte at statsråden også nevnte at universitets- og høyskolesektoren har stor frihet. Det er ikke det vi hører fra sektoren selv. Mange av klagene går på at man kanskje på papiret har frihet, men i realiteten er midlene bundet opp i veldig stor grad. Og det er dette handlingsrommet for fri bruk av frie midler som er noe av nøkkelen her. Det er jo slik at det ikke bare er i forskningsmeldingen det er fastsatt forskningspolitiske mål. Regjeringen selv la fram Soria Moria II, hvor det var listet opp ytterligere noen mål for forskningen som skulle vektlegges. Så har vi da nye ambisjoner, nye øremerkinger – stort sett alle nye penger i budsjettet for 2010 er jo øremerket. Og så er det EU-programmene, som binder opp store summer også innenfor det norske forskningsbudsjettet. Det er klart at alt dette i sum gjør at man kan stille seg det spørsmålet om det er særlig mange frie midler igjen til fri forskning.
Henning Warloe (Høyre), 2010-01-14:
Jeg vil takke for muligheten til å ta opp dette temaet til debatt her i stortingssalen, og så vil jeg takke dem som har deltatt i debatten, også statsråden naturligvis. Det er kanskje litt overraskende at det største regjeringspartiet ikke har vært representert i denne debatten, for det er naturligvis viktig å vite også hva man tenker i Arbeiderpartiet om prinsipielle spørsmål. Statsrådens partifelle, representanten Hagen, deltok i debatten og sa så vidt jeg noterte meg, at all forskning er styrt, spørsmålet er hvem som skal styre den og hvordan. Det ble sagt på en annen dialekt, men jeg tror det blir min oversettelse. Der må jeg nok si at hvis man mener at all forskning uansett er styrt, er jeg faktisk helt uenig. I likhet med foregående taler mener jeg at forskningsfeltet historisk har vært kjennetegnet nettopp av at enkelte forskere og enkelte forskningsmiljøer, og de kan også ha vært ganske små og ganske isolert, har gått sine egne veier, fulgt sine egne ideer og drevet fram forskning som i noen tilfeller – naturligvis ikke i alle – har vist seg å resultere i store vitenskapelige gjennombrudd og grunnleggende ny kunnskap og ofte det man på fagspråket kaller paradigmeskifter. Det ser man kanskje først og fremst etterpå, og i mange tilfeller faktisk først etter lang tid. Da er vi inne på et problem med statsrådens tro på målsettingene og at man skal formulere de utfordringene som forskningen skal gi svar på. Vi kjenner jo bare det vi kan forstå som våre utfordringer i dag. Vi vet jo ikke hva slags langsiktig ny kunnskapsbygging som må til for å møte neste generasjons utfordringer, som ikke nødvendigvis er de samme som dem vi står overfor i dag. Vi tror f.eks. naturligvis at klimautfordringen er den største utfordringen menneskeheten har stått overfor og vil stå overfor i lang, lang tid framover. Men vi kan ikke vite hvor kompleks framtiden er, og hva slags løsninger som kanskje overraskende vil vise seg å gi resultater for kommende generasjoner og for framtiden. Så det er en grunnleggende svakhet, tror jeg, ved denne grenseløse troen på at vi til enhver tid skal kunne formulere de riktige bestillingene til forskerfeltet.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-14:
Jeg har selvsagt meget stor respekt for professor Nils Christian Stenseth, preses i Vitenskapsakademiet, som det refereres til. Den debatten jeg har hatt med ham, handler om det jeg forsøkte å formidle i mitt innlegg, nemlig hvor klokt og konstruktivt det er å opprettholde et meget klart skille mellom det vi kan kalle grunnforskning, og alle andre former for forskning i en eller annen form for anvendthet. Jeg ga noen eksempler på at dette i grunnen er ganske avhengig av hverandre. Så jeg velger å se mulighetene for å komme fram til viktige resultater av forskningen som vel så store ved satsing på mer anvendt forskning som på grunnforskning. Men, selvfølgelig, doseringen er viktig, og det har vært en viktig del av debattene hele tiden. Jeg prøver å bryte ned dette skillet lite grann. Det er ikke fordi jeg ønsker å tåkelegge satsingen på mer grunnleggende forskning, for den er viktig – det tror jeg vi er helt enige om. Det man åpenbart ser på på litt ulik måte, er handlingsrommet man har for å drive med det som interpellanten kaller for den forskerstyrte, eller forskerinitierte, forskningen. Der har det alltid vært slik at det er en spennende balanse mellom det som er de uttalte behovene i samfunnet, og det som er forskning som er ment å skulle dekke – eller øke – kunnskapsgrunnlaget for de behovene, og den forskningen som kanskje gjennom mange, mange år kan komme fram til resultater som er oppsiktsvekkende og gode for samfunnet. Jeg vil nevne klimaforliket som et eksempel, hvor Warloes parti og regjeringspartiene i forrige periode inngikk en avtale, som også inneholdt viktig forskning på klimaet. Jeg tror alle er enige om at dette er forskning som samfunnet trenger, uansett politisk styring eller ikke. Det var en politisk beslutning som lå til grunn for at man skulle satse på klimaforskning, og det tror jeg det er alminnelig oppslutning om, uansett politisk utgangspunkt. Derfor vil debatten om frihet dels være avhengig av hvilke utfordringer samfunnet står overfor, og hvordan man definerer dem, og dels være avhengig av hvor man befinner seg i landskapet, enten man er forsker eller man skal være med på å legge rammebetingelsene til rette for forskning. Jeg er ikke enig i at forskningsmidlene er preget av øremerking, i den forstand at man har et system med store programmer, man har systemer med f.eks. midler til fri prosjektstøtte gjennom Forskningsrådet, og man har muligheter i institusjonene – universitetene og høyskolene – til å foreta prioriteringer mellom de ulike innsatsene på forskning. Den framveksten vi har hatt av Sentre for fremragende forskning, viser med all tydelighet at vi gir rom til den grunnleggende forskningen også selv om man er i et universitets- og høyskolesystem.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-01-14:
Grunnen til at det er viktig for enhver regjering med jevne mellomrom å legge fram en melding om forskning for Stortinget, er nettopp det interpellanten nå sier. Jeg er helt enig med ham. Vi kan ikke være så skråsikre på hva som vil være de viktigste utfordringene, at vi kan vedta dette én gang for alle og så la det være med det. Vi må fornye den tenkingen, og vi må justere opp våre mål for forskning i forhold til den samfunnsutviklingen vi ser rundt oss. Men det at man har en utfordring i å møte kunnskapsbehov i samfunnet og materialisere dem, eller få dem ned i forskningspolitiske mål, som man så kan følge opp i budsjetter og programmer, utelukker selvsagt ikke at det hele tiden må være rom for det som interpellanten kaller den nysgjerrighetsdrevne forskningen – den forskningen som i utgangspunktet kanskje ikke synes så veldig nyttig der og da. Jeg nevnte et par eksempler. Ett av dem var et program som ble utviklet for å løse praktiske utfordringer ved atomreaktoren på Kjeller, noe som førte til utvikling av programmeringsspråket Simula. Det har fått en helt annen konsekvens. Her i landet skjedde denne forskningen, og det var ikke slik ment i utgangspunktet. Vi har mange eksempler på dette, og jeg vil være den første til å applaudere at slikt skjer, og forsøke å legge til rette for at vi kan ha den – la oss si – romsligheten i tenkingen omkring forskning. Jeg er helt enig med representanten Aksel Hagen når han understreker at det å spørre etter fri forskning ikke er det samme som å spørre etter mer grunnforskning. Jeg tror inndelingen mellom ulike former for forskning på en skala fra grunnforskning til anvendt forskning og å forsøke å se helheten i det er en mer fruktbar sammenheng enn hele tiden å spørre om hvem det er som initierer forskningen – om det skal være forskerne selv, eller om det skal være andre, f.eks. politiske myndigheter. Stortinget har sluttet seg til de forskningspolitiske mål som Regjeringen har lagt fram, og jeg er veldig glad for å ha et godt utgangspunkt og ut fra mitt ansvarsområde kunne stimulere til forskning i alle ender av denne skalaen fra grunnforskning til anvendt forskning. Jeg vil selvfølgelig, som statsråd for forskning og høyere utdanning, fortsette arbeidet for å styrke de åpne nasjonale konkurransearenaene i Forskningsrådet, styrke forskningen som er rettet mot de store samfunnsutfordringene, og bidra til gode rammevilkår for hele forskningssektoren og dermed også gi rom for å kunne gi svar på de spørsmålene som ennå ikke er stilt, som Trine Skei Grande uttrykte det. Jeg takker for debatten og tar synspunktene med meg i det videre arbeidet.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2010-01-14:
Debatten som Høyres representant har reist om fri kontra styrt forskning, er en prinsipielt viktig debatt, og sånn sett er det bra når Stortinget får muligheten til å diskutere dette. Men Fremskrittspartiet er litt i tvil om ikke Høyres representant ved denne korsvei blander litt hummer og kanari. Fremskrittspartiets holdning er at nasjonale myndigheter ved storting og regjering må kunne trekke opp noen klare strategier og mål for kunnskapsnasjonen Norge. Å ikke inkludere universiteter og høyskoler – spydspissene i kunnskapsforvaltningen – i slike nasjonale strategier, vil etter vår oppfatning være helt unaturlig. Overordnet koordinering av nasjonal forskningsinnsats vil kunne brukes både til å samordne forskningsinnsatsen, som hjelpemiddel for best mulig ressursallokering og for å måle resultatene av offentlig finansiert forskning. I denne sammenheng er Norges forskningsråd en viktig og nødvendig aktør, skjønt det sikkert om ikke så veldig lenge vil være behov for å vurdere organiseringen av rådet. Fremskrittspartiet mener altså at definerte nasjonale mål og strategier for forskning er bra og et nødvendig målstyringsapparat for storting og regjering. Dette betyr ikke at Fremskrittspartiet vil ha en politisk detaljstyring av nasjonale programmer som sluker en altoverveiende del av forskningsmidlene, slik vi ser tendenser til nå. Vi mener det kan være grunn til å se på om alle Forskningsrådets programmer ikke opptar en for stor del av midlene som rådet disponerer. Når det gjelder basisbevilgningen til universitet og høyskoler, var jo det grundig drøftet i budsjettdebatten. I så måte er det intet nytt under solen. Samtlige høringsinstanser ga den gangen uttrykk for at denne er for lav, og at den gir for liten forutsigbarhet for driften. Den lave basisbevilgningen vil også bety hardere prioriteringer mellom undervisning og forskning, dette for så vidt helt uavhengig av hvorvidt institusjonene deltar i internasjonale og nasjonale programmer. Som vi også var inne på i budsjettdebatten, er dette et paradoks når studenttallet har økt og ifølge SSBs prognoser vil øke formidabelt i årene framover. Fremskrittspartiet vil benytte også denne anledningen til å holde fram at skal norske universiteter og høyskoler kunne gjøre en skikkelig jobb med å forvalte vår nasjonale kunnskap på en skikkelig måte, må finansieringen av universiteter og høyskoler ha realistiske og tilstrekkelige rammer både for basisbevilgninger og resultatbaserte bevilgninger. Derfor må den totale bevilgningen oppjusteres. Så vil jeg vise til Solakonferansen mandag denne uken, hvor forskningsministeren i sin tale sa at hun bl.a. ville jobbe for å bryte ned barrierer innen grunnforskning og anvendt forskning, og opprette strategiske råd mellom universiteter, høyskoler og næringsliv. Deler av dette har for øvrig vært gjentatt i dag. Dette er en nasjonal strategi som Fremskrittspartiet stiller seg bak – men kanskje ikke Høyre vil gjøre det?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-11-11:
På vegne av representantene Bård Hoksrud, Jan-Henrik Fredriksen, Ingebjørg Godskesen, Arne Sortevik, Robert Eriksson, Laila Marie Reiertsen og meg selv har jeg gleden av å fremme et representantforslag om nasjonale retningslinjer for kvalitet og kvantitet i TT-ordningen, og en finansieringsordning som sikrer TT-transport i tråd med retningslinjene.
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2010-11-11:
På vegne av stortingsrepresentantene Ketil Solvik-Olsen, Oskar J. Grimstad og meg selv legger jeg fram et representantforslag om å endre konsesjonspolitikken for gasskraftverk.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-11-11:
Jeg tillater meg noen kommentarer. Jeg er veldig enig med representanten Mette Hanekamhaug, som presiserte at det med praksisorientering og det å ha mer praksisnære fag ikke har noe med verken spesialundervisning eller tilrettelegging for svake elever å gjøre. Jeg tror alle elever, og fagene i seg selv, vil profittere på at man får til en konkretisering av fagene som gjør dem mer forståelige, og at det også kan motivere til mer innsats i noen av de fagene som for mange elever i dag fortoner seg som vanskelig tilgjengelige. Så har jeg lyst til å si til representanten Truls Wickholm at jeg ikke er uenig i at også fellesfaglærerne gjerne må få en hospiteringsordning, men én plass må man jo starte. I dag har vi ikke noen systematikk og ikke noen ordninger som sikrer programfaglærerne, som faktisk har hatt en yrkesforankring på et eller annet tidspunkt. Jeg tror at det er der vi skal starte, og så skal vi også legge til rette for en videregående opplæring der programfaglærerne og fellesfaglærerne kan samarbeide tettere også om innholdet i fellesfagene, slik at de kan bli mer tilgjengelige og lettere for elevene å identifisere seg med. Formålet med hospiteringsordningen er en skole som er bedre i takt med tiden, både når det gjelder arbeidslivets behov og når det gjelder den hverdagen som elevene lever i. Det er altså ikke sånn, Aksel Hagen, at forslaget innebærer et voldsomt, nytt nasjonalt planverk. Jeg vet ikke hva slags «planføtter» flere av representantene har stått opp med i dag, men vi snakker vel om en delstrategi til den strategien vi har, som heter Kompetanse for kvalitet, og som handler om videreutdanning for norske lærere? Det oppfatter jeg at også statsråden var inne på da hun mente at dette kunne være en del av det opplegget, og at det er der man ønsker å forankre dette. Så dette er ikke nye femårsplaner, verken i den ene eller den andre forstand, men det er snakk om å få satt ting litt i system. Statsråden var selv inne på det, at det er lite utbredt med hospitering, og det er lite systematikk. Selv om det finnes en del gode lokale eksempler, er det svært mange elever som møter lærere som ikke har mulighet til å hospitere, og som dermed kanskje ikke får så engasjerte og oppdaterte lærere som de skulle ønske. Så bakgrunnen for at saken står på dagens sakskart, er at vi ønsker en ordning som favner alle skoler og alle fylker. Derfor bør saken vies den største oppmerksomhet.(Brannalarmen går.) (Brannalarmen går.)
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2010-11-11:
Jeg er veldig glad for at representanten Aspaker er enig i at det er viktig også å se på fellesfaglærerne. Jeg tror kanskje at det er særlig viktig – kanskje også med tanke på det som statsråden var inne på på slutten – å få gode praktiske innganger for teoretisk kunnskap. Når du kommer inn i skolen som lærer med utelukkende teoretisk akademisk bakgrunn, tror jeg det må være veldig nyttig å få den type hospiteringsordning for disse lærerne. Og til mitt poeng igjen: Jeg tror dette arbeidet og koordineringsarbeidet gjøres best av regjeringen. Jeg blir ikke så imponert når Aspaker sier at et sted må vi jo starte. Det blir en litt for tilfeldig tilnærming til utdanningspolitikken for min del. Men jeg er også veldig glad for at alle nå ser ut til å ha en enighet om at det er viktig med god teoretisk basis for praktiske fag, men at utfordringen ligger i å finne de praktiske inngangene til det teoretiske.
Mette Hanekamhaug (Fremskrittspartiet), 2010-11-11:
Enkelte har pekt på at selve planen er et problem. Men jeg mener det nettopp er viktig å få på plass en plan, fordi man ikke har fått etablert gode nok strukturer uten denne. Jeg synes det er morsomt at representanten Hagen polemiserte litt om at det var høyresiden som ønsket planer. Da kan jeg slenge ballen tilbake og si at jeg synes det også er litt spennende at det var representanten Hagen som snakket mest om viktigheten av å knytte det private næringslivet til skolen igjen. Det viser bare at vi har veldig mange felles visjoner om skolen. Videre: Representanten Rindal pekte på at veldig mange fylker har gode ordninger og jobber med dette fra før. Det vet vi, og det er bra. Men problemet er, som også kunnskapsministeren pekte på i sitt innlegg, at de likevel er lite utbredt. Derfor ønsker man å jobbe mer med det. Men jeg synes det har vært en veldig god debatt. Veldig mye positivt har kommet fram. Jeg synes det ministeren legger fram her i forhold til forslaget, er veldig positivt. Jeg synes det ministeren viser til om å få erfaring fra ulike måter å gjennomføre ulike modeller på i ulike fylker, er veldig bra. Det er en veldig god idé. Jeg tror det vil bidra til å skape gode planer på lengre sikt for hvordan vi kan gjøre det tilpasningsdyktig i systemet – for lærerne, for næringslivet og de enkelte kommunene og fylkene. Jeg opplever stor enighet rundt intensjonen bak forslaget. På bakgrunn av det som har kommet fram, både i ministerens svar tidligere i saksforløpet og her i debatten, ber jeg presidenten om at forslaget oversendes.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-11:
Hvis det er slik at det bak denne partimessige uenigheten i salen i dag ligger en tverrpolitisk enighet om at fagforeninger er viktige og at fagorganisering er noe vi vil ha mer av og ikke mindre av, er det en god sak vi har i plenum i dag. Dette er noe av kjernen og hovedelementet i det vi gjerne kaller den nordiske samfunnsmodellen, nettopp dette trepartssamarbeidet. Det er på en god måte blitt understreket av flere her. Det er slik at utenfra blir denne modellen hyllet for tiden. Vi får stadig besøk – om ikke akkurat jeg så i hvert fall andre som sitter i salen her – fra folk utenfra som nettopp vil lære mer om dette samarbeidet. Dette er noe en vil ha mer av og ikke mindre av. De kommer samtidig – og det er det tragiske oppi dette – fra land og miljøer der det nå på mange måter foregår en fagforeningsknusing, der dette samarbeidet i praksis bygges ned. Ære være dem som likevel samtidig ser at dette er noe en ideelt sett burde hatt mer av og ikke mindre av. Det er veldig godt at vi har en norsk høyreside som ikke tilhører dem som vil ha en nedbygging av fagbevegelsen, men vil ha mer av den. Så langt – veldig bra. Så er det grunnleggende viktig at skal en videreutvikle dette samarbeidet og skjønne hva som er kjernen i det, er det noen stikkord som en for all del må få med seg. Det er stikkordet «landsomfattende», og det er stikkordet «hovedsammenslutning». Kjernen i dette partssamarbeidet er at noen av de viktigste og mest overordede prinsipielle debattene og noen av de viktigste temaene som må avklares de tre partene imellom og som de må finne en løsning på, kan bare skje på nasjonalt nivå. Det er her hovedavklaringene skal og må skje med hensyn til lønn, arbeidsmiljø, diskusjonen omkring sosial dumping for å forebygge det, osv. Da er det ikke et angrep på organisasjonsfriheten når vi rød-grønne nå understreker at skattefradrag vil vi først og fremst gi til dem som vil gå inn i organisasjoner som deltar i disse hovedavklaringene, som nettopp må foregå på nasjonalt nivå. Det er på det nivået vi kan ivareta og videreutvikle den nordiske velferdsmodellen. Det er bare hovedorganisasjonene våre som kan spille den rollen. Ære være andre som måtte dukke opp og bidra til mer mangfold, men skal vi få til å videreutvikle den nordiske velferdsmodellen, må vi mer styrke mulighetene til de store organisasjonene enn å svekke dem, slik som det går fram av forslaget fra Fremskrittspartiet.
Johannes Rindal (Senterpartiet), 2010-11-11:
Det er slått fast mange ganger før, også i denne debatten, at læreren er den viktigste faktoren for læring. Dette gjelder på alle trinn og for alle utdanningsprogram, men vi har, som også forslaget påpeker, en ekstra utfordring på yrkesfaglige studieprogram, der frafallet blant elevene er størst. Samarbeid mellom skole og næringsliv har lenge vært en viktig sak for Senterpartiet. Det er et poeng i seg selv at skolene spiller på lag med samfunnet rundt. Det er viktig for at elevene skal få kjennskap til ulike yrker og for å gjøre undervisningen spennende og relevant, og ikke minst er det viktig at lærerne i programfagene er oppdaterte i det faget de skal undervise i. Derfor er det gledelig at statsråden har en såpass offensiv inngang til spørsmålet. I oppfølgingen av Utdanningslinja skal mulighetene for hospitering ses nærmere på. HSH har et innspill som det jobbes videre med. Det blir også vurdert hvordan man kan innlemme en hospiteringsordning i systemet for etter- og videreutdanning, og satsing på kompetanseutvikling for lærere og instruktører i fag- og yrkesopplæringen ligger inne som en del av Ny GIV. Derfor er det mye som taler for at hospitering kan bli en viktig bit av kvalitetsutviklingsarbeidet i videregående skole framover. For Senterpartiet er det en prioritet å styrke kvaliteten på undervisningen. Det hjelper ikke med flere lærere og flere timer dersom ikke undervisningskvaliteten bedres. Justeringen som nå er gjort av læreplanene, er også et viktig tiltak. Til slutt: Det er noe merkelig å observere opposisjonens tro på at planer løser alle verdensproblemer. Nylig behandlet vi et forslag om en opptrappingsplan for etter- og videreutdanning, og vi har i dag et forslag til behandling om en nasjonal kompetanseutviklingsplan for programfaglærere i videregående skole. Min erfaring som lokal- og fylkespolitiker er at antall planer ikke er et godt mål på politisk vilje, og det at vi stemmer imot forslaget, handler ikke om at vi er imot intensjonen, nemlig å gjøre fagopplæringen bedre og mer relevant, men det er altså slik at ulike modeller for hospitering følges aktivt opp framover gjennom de tiltakene jeg var inne på tidligere. Det er også et poeng, som representanten Hagen også var inne på, at skoleeiere i dag står fritt til å lage ordninger for dette – mange jobber godt med dette allerede i dag – der man kan finne gode lokale løsninger som er til nytte både for skole og næringsliv.