Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2010-02-16:
Det at det er så vidt bred enighet i komiteen om dette, illustrerer at det var veldig viktig og riktig at Venstre valgte å løfte denne saken til debatt i Stortinget. Det gjør for så vidt at jeg på den andre siden ikke nødvendigvis har behov for å trekke ut denne debatten. Men det er klart at instituttsektoren er en viktig del av norsk forskning. Særlig når det gjelder det man kaller anvendt forskning og utvikling, utgjør instituttsektoren en signifikant del av forskningen vi holder på med i dag. Men så er det slik at en betydelig del – man kan gjerne si en for stor del, men det er jo en annen debatt – av forskningen som pågår i instituttene, er direkte eller indirekte finansiert over statsbudsjettet. Det gjør jo at det er viktig at Stortinget, som faktisk bevilger disse midlene, engasjerer seg i saken. At engasjement er påkrevet, illustrerer denne saken ved Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning – som vel var den direkte foranledningen til at saken ble løftet inn i Stortinget. Denne – jeg tillot meg å bruke ordet – «stygge» saken, det tror jeg faktisk det må være lov å si, illustrerer at debatten er fryktelig viktig. Dette at en embetsmann, en statstjenestemann, hadde gjort dette overfor et universitet i Norge, mot en heltidsansatt, statsansatt forsker, hadde vært fullstendig utenkelig og etter min ringe vurdering også lovstridig. Da blir det et paradoks at når man bruker offentlige midler til å kjøpe forskning i instituttsektoren, må de samme vilkårene ligge til grunn for at både opposisjonen på Stortinget, flertallet på Stortinget, media og ikke minst, selvfølgelig, andre forskere har tilgang til det materialet som framstilles – som tilfellet er ved universitetene, og som også den sittende regjering legger til grunn skal være en viktig premiss for finansieringen av universitetene i framtiden, nemlig publisering og åpenhet om det som foregår. Så er det slik at Fremskrittspartiet denne gangen ikke er helt enig med de øvrige ikke-sosialistiske partiene i Stortinget. Akademisk frihet og fravær av målstyring har ingenting med hverandre å gjøre. Akademisk frihet handler om retten til å bruke sitt materiale på den måten man ønsker, i samarbeid med andre forskningsmiljøer rundt omkring i Norges land. Det handler ikke om retten til å forske på det man vil. Det må være slik at en strategisk utvikling av norsk forskning må storting og regjering få lov å ha en mening om. Så vil vel jeg sikkert ofte være uenig med den sittende regjering i deres prioriteringer. Men skal vi bygge internasjonalt konkurransedyktige forskningsmiljøer, må noen kunne styre dette strategisk fra et høyere nivå. Så jeg skjønner ikke helt den sammenblandingen et mindretall i dag har gjort av debatten om målstyring, strategisk styring av norsk forskning, og prinsippet om akademisk frihet. At det er et behov for økte basisbevilgninger til alle instituttene, er vi jo enige om alle sammen, i hvert fall opposisjonen, og jeg gjetter jo på at halvparten av posisjonen er enig i det også. Men det er altså ikke noe vi skal blande inn i en debatt om målstyring av akademisk frihet. Jeg mener at i en sånn type debatt burde man – og det prøvde jo Fremskrittspartiet å løfte i budsjettdebatten – også ha diskutert det man diskuterte på 1970- og 1980-tallet, nemlig hvorvidt man skal skille forskning og forvaltning. Mye av den statsfinansierte forskningen skjer jo i forsknings- og forvaltningsinstitutter, og det er klart at der er det grunn til å stille spørsmål ved hvorvidt den forskningen som skjer, er fri og uavhengig og i tråd med prinsippene om akademisk frihet. Den debatten ønsker ikke jeg å løfte nå, den løftet vi i budsjettet, og den kommer Fremskrittspartiet til å løfte ved en senere anledning. Så er det også slik at de ikke-statseide instituttene har betydelig forskjell på sin basisfinansiering. Det er også et problem. Men – som sagt – dette handler ikke om fravær av målstyring. Det handler om å styrke basisfinansieringen til norsk institutter, som selvfølgelig vil føre til økt akademisk frihet. Fravær av målstyring bidrar ikke til å styrke akademisk frihet.