trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Jeg er glad for at vi er såpass enige om de internasjonale satsingene som Regjeringa nå gjør. Det har vært viktig for Regjeringa og for meg at vi har fått anledning til å redegjøre om de grep vi nå gjør, særlig knyttet til Prüm-avtalen og soningsoverføringsavtalen, og jeg oppfatter at vi har bred enighet om en slik satsing. Men jeg må si at jeg reagerer ganske voldsomt på Høyres innlegg i denne saken. Det at man for det første går rett til budsjettspørsmål og trekker inn barnehus og en del slike ting, får vi leve med. Det andre er at jeg faktisk syns at man skal stille noen krav til innholdet i det man refererer når det gjelder budsjett. Det er altså ikke sånn at vi foretar noe kutt i politibudsjettet i Norge. Hvis det er sånn at dette budsjettforslaget er et kuttforslag, har det vært massive kutt fra den forrige regjeringas side, noe ikke jeg vil ta i min munn. Politibudsjettet er ikke kuttet i år, men det har altså økt, bl.a. har det ordinære politibudsjettet økt med 384 mill. kr. En god del av det går til lønns- og prisstigning, men det gjør sitt til at mye blir igjen til vekst. Det er altså ikke noe kutt verken i Oslo eller her. Det som er problemet med politisatsing, også internasjonalt, er at vi merker at det er knapphet på mannskap. Hadde Høyre da de satt i regjering i 2003, valgt å ha et like stort opptak på Politihøgskolen som det vi nå har, 432 personer – men man gjorde det motsatte, man kuttet det ned til 235 – ville vi antakelig hatt nesten 200 flere politifolk å bruke bl.a. til internasjonale operasjoner i år, eller til å bemanne de stillingene som Høyre ønsket å bemanne i valgkampen, som de gjorde med pappfigurer. Jeg skjønner hvorfor de brukte pappfigurer, for de hadde ikke noe annet. Når vi snakker om både internasjonal og nasjonal satsing, er det viktig å ha med seg at hvis vi skal få større trykk inn i politiet, inn i internasjonalt samarbeid, er vi nødt til å utdanne flere politifolk, og det er også den jobben Regjeringa har tatt på seg. Når det gjelder vår satsing i dette budsjettet, presiserer jeg igjen: Dette er en av de største justispolitiske satsingene som har vært i justisbudsjettene. Det er nærmere 1,9 milliarder kr når det gjelder investeringer og drift. Det er altså en meget stor satsing, og det innebærer ikke et kutt overfor politiet. Hvis man leser budsjettet på den måten, må man forklare det, og da får man heller korrigere seg eller søke hen til Politiets Fellesforbunds nettsider og se hva den umiddelbare reaksjonen fra Politiets Fellesforbund var. Den gikk ikke på at det var et kutt, og det er en organisasjon som pleier å si fra hvis det kommer kutt.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Den utfordringen tar jeg. Hensikten med et sånt pilotprosjekt er nettopp at andre distrikter skal kunne bruke de nyttige virkemidlene. Så jeg håper det kommer raskt, at vi får til det. Det er viktig. Så er Høyres representant Aspaker i ferd med å gjøre dette til en budsjettdebatt, og det er det jo ikke. Dette er strengt tatt en interpellasjon. Men siden hun gjør dette til et så sentralt poeng, må jeg med respekt å melde si at vi jo ikke kan drive budsjettering av norsk politi ved å skrelle bort satsinger, som man gjør. Hvis det er sånn at Høyre nå mener at de 65 mill. kr som politiet i Norge får ekstra fordi vi sentralfinansierer DNA og setter politiet i stand til å drive etterforskning og oppklaring, ikke skal telle med når vi vurderer spørsmålet om politisatsing, eller at det at man faktisk tar opp et rekordstort antall politistudenter på Politihøgskolen, ikke er en del av politisatsingen, da får Høyre operere med sin budsjetteknikk, og så får vi andre operere med vår. Det er kanskje det som er årsaken til at man kom så pass ut å kjøre i forrige regjering, hvor man faktisk bidrog til at opptaket til Politihøgskolen var så lavt at man ikke verdsatte det og eventuelt målte politieffektivitet og satsing på politiet i noe helt annet. Jeg tror alle i denne sal ville ha prist seg lykkelige hvis den forrige regjering hadde kjørt et opptak til Politihøgskolen som var over 400 i 2003. Da hadde vi fylt de ledige stillingene som politidistriktene i dag mener man har penger til – altså mellom 80 og 160 nye stillinger – og det hadde vært noe av det viktigste vi kunne gjøre med hensyn til politisatsing. Det er altså det representanten Aspaker bare skreller bort når hun skal vurdere effektiviteten og spørsmålet om satsingen i framlagt statsbudsjett. Sånn tenker ikke den nåværende regjering. Vi mener at det å satse på Politihøgskolen er en særs viktig satsing fordi det er ett krav ute hos befolkningen, og det er spørsmålet om responstid, om trygghet, om å oppklare mer kriminalitet. Da mener Regjeringa at vi faktisk trenger flere politifolk. Vi kan gjøre noe knyttet til seniorpolitikk, men det helt primære for dette er opptaket til Politihøgskolen. Så hører vi jo at når det begynner å sige inn at det er et godt argument at regjeringa Bondevik II i 2003 og 2004 hadde det lave opptaket – noe av det laveste som har vært, og som vi i dag sliter med – ja, så begynner man å lete etter hva det var de andre partiene, som ikke satt i regjering, sa. Jeg syns, for å være helt ærlig, at når man sitter i regjering og fatter vedtak som har konsekvenser for tre–fire år framover, så får man ta det ansvaret. Jeg er parat, på vegne av den regjeringa jeg sitter i, til å ta det ansvaret vi har. Og vi har gjort det, bl.a. ved at noe av det første vi gjorde, var å kjøre opptil maks opptak. Jeg har også gitt det signal i Stortinget i dag at vi ser på mulighetene for et ytterligere større opptak.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2007-11-06:
Jeg må si at mange ganger klarer vi i Stortinget å samle oss og finne ut hva vi er enige om, og hva slags tiltak som er gode. Men med denne interpellantens innretning i forhold til justispolitisk debatt syns jeg, for å være helt ærlig, at det blir unødig mye vrangvilje. Jeg registrerer at det blir galt at man setter i gang et pilotprosjekt, og man er redd for forskjellige typer seniorpolitikk i landet, som det nå ble sagt, slik jeg oppfattet det. Det må jo med respekt å melde være positivt at en får prøvd ut noen mekanismer raskt, og så får vi sette det i verk. Det at man nå på tampen av denne debatten fra Høyres og representanten Aspakers side framstiller det nærmest som om det ikke er kommet noe konkret i forhold til seniorpolitikk, uten at man sjøl egentlig har presentert noen forslag, syns jeg også er unødig vrangt. Vi har pekt på at vi setter i gang det pilotprosjektet, jeg har pekt på at vi nå ser på muligheter for å stimulere ekstra gjennom lønn, arbeidstid var vi inne på, og det var også nevnt – og med godt innspill fra Senterpartiets representant i debatten – flere aspekter som vi selvfølgelig skal ta med oss i forhold til dette. Jeg har endog sagt at når Politidirektoratet skal avgi sin rapport neste år, i juni, vil dette være sentralt, men vi ønsker også en delrapport inn til departementet før jul, slik at vi raskere kan få ta stilling til og ta de overordnede grepene som må gjøres. Så jeg må jo be om i hvert fall at man hører på hva som sies, og at vi eventuelt også kan samle oss noe rundt det som faktisk gjøres. Det kan gro mye godt nettopp av at man får bred politisk enighet rundt ting. Så ble det nevnt fra Fremskrittspartiets side i forhold til at Regjeringa valgte å reversere forsøket med privat fangetransport, at vi liksom skulle gå bort fra det å trekke flere sivile inn i politivirksomhet. Det gjorde vi ikke. Det vi fjernet når det gjaldt privat fangetransport, var det kommersielle elementet. Det som ble erstatningen, var jo nettopp at de distrikter som var underlagt privat fangetransport, etablerte et eget transportprosjekt som i stor grad er drevet av arrestforvarere, som ikke er politimessig utdannet. Dette er et veldig godt eksempel på hvordan man kan drive billigere, mer effektivt, ta seg av flere oppgaver, frigjøre politiet, slik at de kan drive aktiv tjeneste. Så dette feltet fokuserer Regjeringa mye på, vi vil komme med tiltak, og jeg ber om velvilje med hensyn til å få satt i verk også så viktige forslag.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-06:
SV berømmer representanten Ellingsens interpellasjon og intensjonen bak den. Vi berømmer at det blir fokusert på et så viktig saksfelt som bekjempelse av internasjonal kriminalitet. Statsrådens innlegg viser at Regjeringen og SV er meget opptatt av å bekjempe internasjonal kriminalitet. Det brukes store ressurser på å bekjempe kriminalitet, fra denne regjeringen og fra Norge. Jeg er enig med de foregående talere, og jeg trenger ikke å bruke mer tid på det. Jeg har lyst til å komme med et par ord om et annet aspekt av kriminaliteten som jeg synes er viktig, nemlig forebygging av kriminalitet. Vi må bekjempe kriminalitet. Samtidig må vi forebygge kriminalitet. Vi må prøve å ta vekk årsakene til at folk begår kriminalitet, og vi må skape muligheter som gjør at folk avstår fra å begå kriminalitet, særlig i de landene hvor vi nå ser at kriminaliteten har gode kår. Da må vi bidra til at menneskene der får utdannelse, helsetilbud, trygghet og sikkerhet i sin hverdag, og arbeid. Det er slik vi mener at kriminaliteten kan bekjempes best. Ta utdannelse, f.eks. Vi vet alle sammen at et menneske som har utdannelse, har en høyere terskel for å begå kriminalitet. Ta helse, f.eks. Når mennesker dør som fluer i fattige land, og barna ikke har noe annet valg enn å begå kriminalitet for å livnære seg, eller skaffe seg det mest nødvendige i livet, til og med mat, er det lett for dem å ty til kriminalitet. Da er det viktig at vi bidrar til at helsetilbudet til disse menneskene blir bedre. Ta fred og sikkerhet, f.eks. i Afghanistan. Vi vet at det dyrkes mye heroin. Vi vet at det er et problem for våre barn i Norge og ellers i Europa. Da er det mye viktigere for oss å sørge for at disse menneskene i Afghanistan har mulighet til å livnære seg med lovlige midler og lovlig måte å drive arbeid på. Da er det viktig at vi bidrar til at disse menneskene får en slik mulighet. Vi har, som jeg sa innledningsvis, sagt ja til Fremskrittspartiets ønske om å bekjempe kriminalitet. Det er en felles oppgave for oss alle sammen i dette samfunnet. Da ønsker vi å sende en hilsen tilbake og håper at Fremskrittspartiet er enig i at vi må bekjempe årsakene til at mange mennesker begår kriminalitet i den fattige verden. Det er internasjonal solidaritet, og det er i vår egen opplyste interesse. Der bør vi også stå sammen.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2007-11-06:
Jeg var ganske spent på hva statsråden i dag kom til å svare, og jeg lyttet med interesse til det han sa. Hvis jeg spør meg om jeg hørte særlig andre toner i det han sa nå, enn i det som står i budsjettet, må jeg med respekt å melde si at det gjorde jeg vel egentlig ikke. Han kom til seniorpolitikken etter et voldsomt forsvar for det framlagte budsjettet, som Politiets Fellesforbund etter å ha fått tenkt seg om gav nokså klare og entydige tilbakemeldinger på ikke var et godt nok budsjett for politiet i 2008. Hvis man skreller bort alle øremerkede midler, utvidet bruk av DNA, yttergrensefond osv., er det en realitet at driften til politiet er vesentlig hardere ute å kjøre i 2008 enn i inneværende år. Så jeg vil bare si at når Regjeringen da har heist alle vimplene sine om utvidet bruk av DNA, sedelighetskoordinatorer, mer til Økokrim, politistasjon på nett, kamp mot ulovlig fiske og økt opptak på Politihøgskolen, er det en realitet at politibudsjettet står nokså ribbet tilbake. Vi hørte senest i møte med politimesteren i Oslo i dag at han har et driftsbudsjett neste år som ikke går i hop. Da er konsekvensen at politistillinger kommer til å bli stående ledig, og at den lange utrykningstiden som det reageres kraftig på mange steder i landet i dag, kommer til å bli minst like lang til neste år, for det er ikke penger i budsjettet til å bøte på det. I innledningen til programkapitlet i budsjettet for 2008 skriver Regjeringen bl.a. dette: «Å sørge for trygghet i samfunnet er et velferdsspørsmål og et stort offentlig ansvar.(…) Trygghet forutsetter et nært og sterkt politi som er tilgjengelig ved behov. Regjeringen arbeider derfor for å sikre et politi med en tjenestestruktur, et vaktsamarbeid og en bemanning som ivaretar publikums behov for service og beredskap. Det er i denne sammenheng avgjørende at politiet er tilgjengelig og har tilfredsstillende responstid.» (…) Den beskrivelsen er langt ifra det folk flest opplever av politiservice ute i kongeriket; det er en realitet. Selv om statsråden her kan bruke mye tid på hvor store kullene var på Politihøgskolen under den forrige regjeringen, vil jeg faktisk be om at man i så fall legger fram dokumentasjon på at Arbeiderpartiet foreslo at kullene skulle økes. Jeg kan ikke huske at det var foreslått at man skulle ta opp flere på Politihøgskolen i den perioden. Så jeg utfordrer igjen statsråden. Det er flott at man setter i gang det forsøket i Hordaland, men jeg ønsker også at flere av de andre distriktsfylkene som virkelig sliter, kunne få ta del i en skikkelig satsing på seniorer, bl.a. Finnmark, som virkelig har problemer, enten det er i øst- eller vestdelen av fylket.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2007-11-06:
Det er altså en realitet at vi i 2007 har et formidabelt mye bedre økonomisk utgangspunkt for de disposisjonene som gjøres her i huset, enn vi hadde i 2005. 130 milliarder kr mer er det til fordeling i denne salen når budsjettet skal vedtas. Denne debatten synes jeg viser at de rød-grønne hver gang går rett i fella. I stedet for å være løsningsorientert ender man opp med å fokusere på høye studentopptak til Politihøgskolen. Det er vel og bra, men det er jo ingen løsning på kort sikt i forhold til de akutte problemene som folk flest opplever ute, enten det er trafikkoffer som blir liggende i timevis, eller det er sivile som må holde væpnede innbruddstyver i påvente av politi som skal kjøre 140 km, eller mange andre slike episoder, som dessverre media utover landet er fulle av. Representanten Thomas Breen var opptatt av at man sparker inn dører som han sa stod på vidt gap. Ja, hvis det var slik at Regjeringen hadde en fiks ferdig seniorpolitikk for politiet, hvorfor er det da nødvendig å gå veien om forsøk i et fylke på Vestlandet? Jeg mener det er et stort potensial i seniorene i politiet, og jeg synes det er viktig at Stortinget og Regjeringen gir sine bidrag til å motivere denne yrkesgruppen til å stå lenger i jobbene sine. Men jeg synes ikke det er tilfredsstillende at seniorpolitikk skal bli gjort avhengig av velvilje i lokale lønnsforhandlinger. Jeg savner og forventer – og utfordrer statsråden til å ta – noen grep på overordnet nivå for å unngå at vi får mange forskjellige seniorpolitikker, alt etter politidistrikter rundt i Norge. Representanter for regjeringspartiene har stått her oppe i dag og etterlyst mindre budsjettdebatt, men jeg la jo merke til at statsråden selv brukte store deler av sitt innlegg nettopp til å diskutere det budsjettet han selv har lagt fram. Han snakket lite om seniortiltak, og han endte med å henvise spørsmålet til lokale lønnsforhandlinger. Det mener Høyre er en altfor defensiv tilnærming til en yrkesgruppe som samfunnet trenger mer av her og nå. Derfor burde statsråden bruke denne anledningen til å signalisere med all tydelighet hvor viktig det er at vi, inntil vi får flere nyutdannede politifolk, også greier på en bedre måte å nyttiggjøre oss den verdifulle ressursen som de mange seniorene i politietaten kan utgjøre.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-03-29:
Jeg har lyst til å takke statsråden veldig mye for dette svaret. Jeg syntes det var et meget godt svar, og jeg er svært tilfreds. Jeg visste for så vidt på forhånd at statsråden hadde et positivt og konstruktivt svar – jeg har lest pressemeldingen, som kom for noen dager siden. Jeg har lyst til å dvele litt ved Sosial- og helsedirektoratets anbefalinger. Jeg tror – jeg har lyst til å presisere det – at det var klokt å få denne typen anbefalinger. Rapporten direktoratet har kommet med, er faktisk ganske god, også i den grad den påpeker mangler og problemstillinger som må utforskes videre, samt kommer med en del helt klare anbefalinger som jeg opplever at statsråden langt på vei vil følge opp – om ikke alle, og det kan det sikkert være grunner for. Så til et av forslagene, nemlig kompetansenettverket. Det tror jeg er klokt at statsråden har havnet på at hun vil etablere. Kanskje noe av det viktigste med dette kompetansenettverket, slik jeg ser det, er den rollen som også brukerorganisasjonene skal få. I tillegg tror jeg at ledelsen av dette kompetansenettverket blir veldig viktig. For hvis man skal trekke inn ulike fagmiljøer, som man jo må gjøre, må det være et nettverk der man våger og tør og kan ha det høyt under taket, komme med ulike utspill. Så må man i et slikt nettverk, når det er så stor faglig uenighet i miljøene, kanskje i enda større grad lytte til pasientene, til de ulike gruppene pasienter, vil jeg si, for det er noen som helt klart trenger helt spesifikke tiltak fordi de er meget alvorlig syke, mens andre pasienter kanskje er i en annen fase av sykdommen. Dette må man ta høyde for. Så må man også ta høyde for at det faktisk finnes en del utenlandsk kompetanse med kliniske funn som man også i Norge må kunne gå inn i. Jeg sier «også i Norge», det kan jo hende at det finnes – det gjør det helt sikkert – både leger og kompetansepersonale som kan mye mer enn meg om dette. Men man må også ta slike hensyn. Så å være ydmyk når man går inn i dette, tror jeg er klokt. Men igjen, vi er nødt til å lytte til pasienten. Så er jeg glad for at statsråden helt klart også sa i sitt innlegg at vi skal gå inn i de internasjonale miljøene og se hvor langt de er kommet. Kan statsråden, når hun nevner dette med å tilrettelegge for behandlingstilbud i budsjettsammenheng, tenke seg at vi allerede i revidert nasjonalbudsjett vil se noen midler til dette?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-03-29:
Jeg vil gjerne få lov å takke alle som har deltatt i debatten. Det har vært stor enighet om behovet, og om at vi nå har satt i gang noe stort, også fra denne sal. Jeg vil ikke minst takke statsråden for at hun allerede er i gang. Det jeg også er veldig glad for, er at statsråden har signalisert at hun vil ta kontakt med sin kollega, arbeids- og inkluderingsministeren, når det gjelder trygderettigheter, slik at man også kan få ordnet opp i dette problemet. Jeg har lyst til å avslutte med å si at jeg tror at vi på litt sikt vil trenge et eget kompetansesenter, altså et ME-senter. Det kan hende at det etter hvert kan kombineres med dette nettverket som vi får, men det er slikt som man kan komme tilbake til. Men det har jo vist seg i andre sammenhenger at for pasienter og personell kan det å ha ett sted å ta kontakt, være klokt. Men som sagt: Det er mulig at det kan kombineres med nettverket. Så til dette med de aller, aller sykeste pasientene. Statsråden var inne på å utprøve pleie- og omsorgstilbud for de aller sykeste. Det jeg egentlig har lyst til å utfordre statsråden på, er noe som jeg har fått en del henvendelser om, nemlig behovet til noen av de sykeste. I stedet for å bli besøkt av ambulante team, som sikkert er veldig bra for noen, kan det kanskje tenkes – ikke minst i en diagnostiseringsfase, som bør være relativt tidlig – at man bør opprette noen egne sengeplasser, avdelinger, på sykehus. Jeg tenker ikke minst på mulige avdelinger med tverrfaglig personell, der man har skjerming, ro, der man også kan møte andre i samme situasjon, som jo er utrolig viktig, og der man også kan gjøre systematiske behandlingsforsøk, ta kliniske undersøkelser og starte en del forskning. Jeg tror faktisk det ville vært viktig å få det på plass så fort som mulig, for disse pasientene er der nå. De ligger hjemme – mange av dem alene. Hvorfor ikke sette av noen senger på sykehus, gjerne i hver region, slik at man kunne få tatt en offensiv – fått inn disse nå, og fått inn dem som er i ferd med å bli syke, eller som ikke har fått diagnose – gjøre et skikkelig arbeid, i tillegg til å ha ambulante team og oppsøkende virksomhet, som jeg også tror er viktig. Jeg håper at de ambulante teamene også vil bestå av fagfolk med klinisk kompetanse, for det blir jo også viktig. Pasientene må bli trodd, hvilket vi er helt enige om. Det må være en individuell tilnærming. Pasienten vet selv hvor tålegrensen er når det gjelder ulike behandlingstyper.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-29:
La meg først få takke for gode ord, og dem vil jeg gjerne rette tilbake også, for jeg mener det er veldig viktig at det er et bredt engasjement overfor denne pasientgruppa, som ikke i stor nok grad har vært sett eller hørt, og ikke i stor nok grad har vært tatt på alvor fram til nå. Så dette er jeg veldig glad for, og ikke minst for ME-foreningas initiativ og samarbeidet med dem, som jeg setter stor pris på. Når det gjelder spørsmålet om kompetansenettverket, som jeg har veldig stor tro på, er jeg enig i at vi kan ikke ha noen forutinntatte holdninger. Det må være høyt under taket – en kan gjerne bruke det uttrykket. Jeg er helt enig i at ledelsen selvfølgelig blir viktig, men her skal det jo samarbeides mellom ulike miljøer, hovedsetet i Oslo og Bergen, og så med miljøer rundt om i landet. Ikke minst må vi på en ordentlig måte greie å trekke brukerorganisasjonene og brukerperspektivet inn i det på alvor. Når det så gjelder budsjettspørsmål, vet representanten Dåvøy at jeg ikke kan si noe om når eller hvor. Men det jeg kan si, er at vi kommer også til å ta hensyn til dette i budsjettet i tida framover, og særlig knyttet til det jeg nå snakker om, for å få bygd opp et helt nødvendig kompetansenettverk, for på den måten å komme et skritt videre, forhåpentligvis. Samtidig har vi selvfølgelig store forventninger til det forskningsarbeidet som er på gang, som vi håper skal kunne gi oss et gjennombrudd i å finne ut mer om årsaken, og imens skal vi selvfølgelig også i større grad nyttiggjøre oss den utenlandske kompetansen og forskninga som skjer utenlands. Så kan jeg bare forsikre om at jeg skal være veldig oppmerksom på, og gi beskjed til dem jeg har ansvar for i vår utmerkede helsesektor, at når det gjelder behandlingstilbud og måten en del mennesker beretter om at de har blitt møtt på, så skal vi ikke ha det slik. Det skal jeg også ta med meg tilbake. Jeg tror det viktigste også med denne debatten er at vi får heist en veldig viktig sak høyt på dagsordenen, at vi i fellesskap kan få gjort noe med det, at vi har en plan, og at det forhåpentligvis vil hjelpe dem det gjelder, som i altfor lang tid etter min mening verken har blitt sett eller hørt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-03-29:
Jeg vil gjerne slutte meg til at jeg synes det har vært en veldig god debatt, og det lover godt for å få til noe i framtida – ikke bare i framtida, men herfra og framover, for å uttrykke meg veldig klart i forhold til det. Jeg føler også at det har vært veldig bred tilslutning til de forslagene som jeg har skissert for hvilken vei vi bør gå videre, og det er jeg også veldig glad for. Jeg skal ikke gi meg inn på å spekulere i hvorfor ikke dette har vært løftet fram tidligere. Noe kan jo selvfølgelig henge sammen med at en ikke har hatt kunnskap nok. Men det som dreier seg om at en ikke er blitt møtt på en skikkelig måte av helsevesenet, er ikke akseptabelt, og etter min mening burde det ha vært grepet fatt i tidligere. Det vi kan konstatere, er at fire av fem i denne pasientgruppa er kvinner. Jeg spekulerer ikke noe mer i det. Men i hvert fall er det på tide nå at denne gruppa får et løft, og at vi gjør det som det virker som det er bred enighet om å gjøre, herfra og framover – det være seg å bli møtt på en skikkelig måte, at vi nå prioriterer aller mest de sjukeste og barna, slik flere har vært inne på, brukerperspektivet, pårørende i vid forstand, men særlig når det er barn inne i bildet, og det som også sies her om tverrfaglighet. Jeg er veldig for det, og jeg mener også at finansieringssystemet må gås igjennom slik at det ikke ligger noe hinder der for gode faglige løsninger for å gjøre mer overfor denne gruppa. Så vet jeg ikke om representanten Inger S. Enger kanskje uttalte seg om rapporten fra Kunnskapssenteret, og ikke om den fra Sosial- og helsedirektoratet, men det spiller egentlig ikke så stor rolle. Jeg mener i hvert fall at den rapporten vi har fått på bordet fra Sosial- og helsedirektoratet, som er den jeg har vist til i mitt innlegg, er et veldig godt grunnlag for å handle nå, og det opplever jeg at det er veldig bred enighet om, heldigvis. Så har jeg lyst til å si noen få ord om individuell plan, for det gjelder jo selvfølgelig også for denne gruppa. Det er veldig viktig at det blir brukt, hvis de selv ønsker det. Og da er det sånn at en har krav på å få en som blir utnevnt i tjenesten til å følge opp, slik at en får det tilbudet som er nødvendig ut fra den kunnskapen en har pr. i dag. Vi starter med kompetansenettverket, og jeg har som sagt stor tro på det. Når det gjelder de aller sjukeste og løsninger der, er jeg veldig åpen for ulike løsninger. Jeg er opptatt av at vi må finne tilbud og løsninger som er tilpasset de som trenger det, og som åpenbart i dag ikke har god nok hjelp. For noen kan det være sjukehjem, for noen kan det være ambulante team, og for noen kan det kanskje også være sengeplasser i sjukehus eller andre løsninger. Jeg er villig til også på det området å ha en veldig åpen holdning til hva som er det beste. Men jeg skal i hvert fall garantere at dette tar jeg på største alvor, og jeg skal sørge for at vi får fulgt opp i tråd med det som er sagt her i debatten, og som jeg føler det er veldig stor tilslutning til.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2007-03-29:
På God morgen Norge i dag var det et ganske sterkt møte mellom statsråd Sylvia Brustad, leder i ME-foreningen Ellen V. Piro, og Line Kromvoll, som var sterkt rammet av ME. Line var kjempetøff som stilte opp på TV. Hun gav oss et godt innblikk i hva ME innebærer, bl.a. ved å gi uttrykk for hva denne TV-opptredenen ville koste henne av krefter. Hun gav oss et ansikt, sammen med lederen av foreningen, for å få oss til å forstå mer av denne sykdommen, og gav et sterkt bidrag til hjelp og håp for alle som er rammet av ME. ME rammer barn og ungdom, menn og kvinner. Jeg vet ikke om det er tilfeldig at alle dem jeg har møtt med ME, er kvinner, og om de i virkeligheten er i flertall. Det skal vi nok finne ut av. Om kvinner er i flertall, håper jeg ikke det er årsaken til at dette ikke er satt på dagsordenen før, og at så mange gir uttrykk for at de har følt seg mistrodd både i helsevesen og av mennesker rundt dem, slik vi har hørt historier om når det gjelder andre typiske kvinnesykdommer. Det er tydeliggjort gjennom denne debatten at vi ikke kan nok om denne sykdommen. Derfor skal det gjøres en rekke tiltak, slik statsråden har tatt for seg – fra forskning til tiltak direkte rettet mot pasientene og deres pårørende der de bor. Det er bra. Jeg tror vi må akseptere at helsevesenet ikke kan alt om alle sykdommer, og at vi faktisk trenger mer forskning og ressurser. Vi må akseptere at det av og til er faglig uenighet, at det er vanskelig å stille diagnoser. Men det vi derimot ikke kan akseptere, er at pasienter ikke blir møtt med respekt, slik statsråden også har uttrykt det. Vi kan ikke akseptere at folk ikke blir trodd, ikke blir tatt på alvor. Det å ikke bli tatt på alvor forverrer sjølsagt enhver sykdom og gir pasienten en ekstra belastning. Det som kom fram på tv i dag morges, var også det med å ikke bli trodd, ikke bli tatt på alvor. Som det ble uttrykt, førte det til at mange pasienter rett og slett fikk legeskrekk. Det skal vi jo ikke forundre oss over, hvis de har møtt helsevesenet på den måten som mange har meldt tilbake til oss om. Men det er jo veldig alvorlig. Interpellanten har reist en viktig debatt. Statsråden har virkelig strekt ut en hand til denne pasientgruppa nå. Jeg føler meg veldig trygg på at dette skal bli fulgt opp sammen med dem det gjelder. De sykeste, barna, de unge, skal prioriteres. Det er jeg veldig glad for.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-03-29:
Jeg skal ikke si så veldig mye. Men først har jeg lyst til å si at jeg syns det er veldig bra at representanten Dåvøy har vært så aktiv på dette området og trukket fram en pasientgruppe som både har vært oversett lenge, og som ikke har den statusen som de burde ha i norsk helsevesen, og at helseministeren har vært så raskt på banen etter at anbefalingene fra Sosial- og helsedirektoratet kom, og sagt at dette ønsker hun å ta tak i. Når man møter mennesker som er i en slik situasjon, møter dem ansikt til ansikt og hører hva de har å si, gjør det et veldig sterkt inntrykk. Da blir jo det noe annet enn om en bare ser på en statistikk, f.eks. Jeg syns det er veldig viktig at vi ivaretar brukerperspektivet i alt det arbeidet som vi gjør, og noe av det som er viktig for oss framover, er at vi legger et trykk på at brukerorganisasjoner og pårørende skal få større innflytelse i helsevesenet og generelt, egentlig, i velferdsstaten. Vi hadde en veldig fin interpellasjonsdebatt her for noen uker siden som dreide seg om selvhjelp, som har noen av de samme elementene i seg, nemlig at vi må være pådrivere for en demokratisering, et nedenifraperspektiv hvor man ikke setter seg på sin høye hest og beskytter seg sjøl og sine egne interesser. Det handler også om demokratisering i den forstand at man synliggjør grupper som ellers ikke har en høy status. Det kan f.eks. være dem med spesielle kvinnesykdommer, som Gunn Olsen var inne på, eller det kan handle om barn eller grupper som stiller svakt fordi de ikke har status tradisjonelt sett innen medisinen. Så er det noen utfordringer også i forhold til tverrfaglighet, og det er noe vi er nødt til å jobbe videre med, også på grunn av at finansieringssystemet ikke alltid understøtter det. Jeg besøkte Horten kommune for en tid tilbake, hvor de har en avdeling for lindrende behandling på sykehjemmet, men de legger også vekt på rehabilitering. Det er særlig kreft som er i fokus der, men de hadde også bl.a. ME-pasienter. Det er klart at det gjør et enormt inntrykk når man hører om mennesker som ikke orker lys, som ikke orker å bli tatt på, som ikke orker å ha barna sine til stede. Jeg tenker at det ligger en fryktelig stor utfordring også i det å ivareta de pårørende, og særlig når de har barn. Det er jo en kjempekrise som hele familier kommer opp i. Dette berører jo ikke bare den syke personen, men hele nettverket. Der syns jeg at de tendensene vi nå ser i helsevesenet til å bli mer opptatt av bemektigelse, av det å bli sjef i sitt eget liv, ikke bare fokusere på sykdom, men også på mestring, i et samarbeid med brukerorganisasjonene, er noe som vi må støtte opp om og få fortgang i. Jeg ser det som kanskje en liten revolusjon i norsk helsevesen og norsk velferdsstat framover. Så jeg vil gi honnør til helseministeren og til brukerorganisasjoner, pårørende, folk som har stått fram, og som har tatt kontakt, folk som nekter å gi seg, til tross for at mange er blitt møtt med arroganse og har følt seg oversett. Det er sånn sett veldig viktig at vi har denne debatten.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2007-03-29:
Jeg vil berømme Laila Dåvøy for å ha tatt opp denne interpellasjonen og også gi honnør til Sylvia Brustad som har satt i verk en del ting, som vi håper kan gjøre at denne pasientgruppen kan få bedre forhold. Dette er ikke noen ny sykdom. Etter alle disse årene som vi har hatt et helsevesen, er det jo litt til ettertanke at det har tatt så mange år før en pasientgruppe er blitt tatt på alvor. Forskningen på denne sykdommen kom først skikkelig i gang på 1980-tallet, men fremdeles er det en lite påaktet tilstand, og kunnskapen om ME i helsevesenet er jo fremdeles minimal. Det finnes så å si ikke noe eget tilbud, annet enn de få spesialistene som diagnostiserer sykdommen. Det at sykdommen noen ganger utløses gradvis og andre ganger kommer akutt i forhold til infeksjoner, forgiftninger, vaksiner, operasjoner, skader og andre store fysiske og psykiske belastninger, og ofte som følge av en kombinasjon av dette, gjør det selvfølgelig vanskelig. Det er ikke tvil om at dette har vært en vanskelig sykdom å diagnostisere – og er det fremdeles – diagnose stilles vel ved å utelukke andre sykdommer. Det er jo også et av problemene – at man ikke får stilt en diagnose tidlig. Årsakene til lidelsen er, etter hva jeg kan forstå, veldig sammensatte, og hovedproblemet er at man ikke får stilt en tidlig diagnose. Det å ha en sykdom over veldig lang tid og ikke kunne få behandling gjør at man blir enda sykere. Det å ha en invalidiserende sykdom, som man ikke får noen behandling for, er selvfølgelig dypt deprimerende. Det gir en smertefull følelse. Selv om sykdommen helt klart ikke er noen form for klinisk depresjon, som den mange ganger er blitt misforstått som, er det en del som får depresjoner som følge av ikke å få hjelp i helsevesenet. Forskningen er viktig. Alle sykdommer kan ikke fjernes raskt ved hjelp av et legemiddel. Denne sykdommen er kanskje av en slik art at man ikke kan få tak i et hjelpemiddel som kan løse problemet. Pasienter responderer forskjellig på forskjellige typer behandling. For noen virker det ene, andre må ha en helt annen type behandling. Det kompetansenettverket som nå nedsettes, håper jeg vil være åpne for både tradisjonelle og utradisjonelle behandlingsformer, og at de vil se på det som har gitt gode resultater i utlandet. Ett av problemene til dem som prøver å få en behandlingsform som enkelte føler hjelper, er at de må betale moms på disse tjenestene, hvis de ikke blir gitt gjennom det ordinære helseapparatet. Det er jo en ekstra økonomisk belastning, ikke bare å måtte betale for helsetjenesten selv, men at det også skal momsbelegges. Så jeg håper også at det blir sett litt nærmere på det med momsfritak, og også på det med å ta inn alternative behandlingsformer i forsøk som skal gjøres. Jeg synes derfor det er viktig at denne saken blir fulgt opp videre, så vi ikke glemmer pasientgruppen, og at vi ser at det skjer noe positivt raskt, for nå har de hatt et dårlig tilbud altfor lenge.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2007-03-29:
Jeg skal på vegne av energi- og miljøkomiteen legge fram forslaget i Dokument nr. 8:29, fra Høyre og Fremskrittspartiet. Det er et forslag som i stor grad berører et felt som vi har diskutert før i denne salen mange ganger. Essensen i forslaget er at man ønsker en helhetlig energipolitisk handlingsplan. Flertallet og Regjeringen peker på regjeringserklæringen og på de tingene vi har gjort siden valget, og siden Regjeringen tiltrådte. Vi viser videre til det arbeidet som skal gjøres i forbindelse med evalueringen av energiloven. Forslagsstillerne peker på det man mener flertallet og Regjeringen ikke har gjort. For egen del har jeg lyst til å tilføye at en energipolitisk handlingsplan ikke nødvendigvis trenger å være en dårlig idé, men det er et spørsmål vi blir nødt til å komme tilbake til når vi får den hele og fulle gjennomgangen av energiloven. Med det legger jeg fram saken, og tilrår innstillingen fra energi- og miljøkomiteen.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-03-29:
Jeg tar opp det forslaget som Fremskrittspartiet har sammen med Høyre.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-03-29:
Først: Statsråden stilte noen spørsmål om hvor de nye investeringene skulle komme fra. Det er enkelt: Si ja til Vefsna, si ja til Industrikraft Møre, si ja til varmekraftverket etc. Prosjektene står der hvis de bare får godkjennelse fra Regjeringen. Det er der problemet ligger. Et punkt i en energipolitisk handlingsplan kunne f.eks. gått på å avklare bruken av naturgass i Norge, f.eks. direkte i husholdningene og i næringslivet. I Rogaland har Lyse Energi hatt en stor satsing, Stavanger Universitetssjukehus har lagt om fra oljefyring til bruk av naturgass, mange av drivhusene i Rogaland går på naturgass, og også mange husholdninger. Dette er et betydelig energibidrag, og da er spørsmålet mitt: Er Lyses satsing på bruk av naturgass og legging av infrastruktur i tråd med eller imot Regjeringens ønsker om bruk av naturgass?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-03-29:
Ved en inkurie, tror jeg, glemte statsråden å svare på mitt spørsmål. Han snakket bare om gasskraftverk, og han svarte vel heller ikke på når det første spadetaket skulle bli tatt på Skogn. Lyse Energi har brukt flere hundre millioner kroner på å bygge ut infrastruktur for å få husholdninger, industri, drivhus og sykehus til å begynne med å bruke naturgass. Nå vet vi at miljøvernministeren har gått ut og kritisert dette ganske grådig i den siste uken. Da er spørsmålet: Er det Lyse Energi som har gjort feil ved å satse på bruken av naturgass? Eller er det miljøvernministeren som er på kollisjonskurs med Regjeringens politikk?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-03-29:
Representanten Aasland sa at det gikk mot slutten av debatten, men når jeg ser på forsamlingen nå, frykter jeg at den kommer til å vare én time til. Representanten Klungland har ankommet. Ja, to ganger har vi fremmet dette forslaget. Vi fremmer det én gang i år, fordi det er et knakende godt forslag, som absolutt burde fått flertall. Og inntil flertallet i salen forstår det, vil vi fortsette å fremme det. Det er ikke vanskelig for Regjeringen å si at de skal legge fram en energipolitisk handlingsplan. Det er ingenting her som binder Regjeringen til noen virkemidler. Det vi etterspør, er at en legger kortene på bordet, slik at vi sammen, i Stortinget, kan sette oss ned og si hvordan norsk energipolitikk bør være i årene framover, for å løse de utfordringene vi vet er der. Vi har fremmet forslaget to ganger. Regjeringen har ikke fremmet noen forslag som alternativ. Så etterlyser representanten Aasland våre forslag for å møte dette. Da håper jeg at representanten Aasland setter seg ned og noterer godt, eventuelt kan han ta fram gamle innstillinger og se på forslag fra mindretallet, som altså ikke har fått Regjeringens støtte. Der vil han kunne finne forslag, interpellasjoner og spørsmål som går på thorium, CO2-verdikjede, grønne sertifikater, som går på at grensen for småkraftverk skal være på 3 MW og ikke på 1 MW, at en skal ha lokal behandling av saker om småkraftverk istedenfor at NVE skal gjøre alt, og at en skal ha en samlet plan for vindkraft. I dag har vi fremmet representantforslag om at en ikke skal tvinge kommuner til å ha vindkraft mot sin vilje. Vi har sagt at man skal ta opp på nytt avslåtte søknader om utbygging av vannkraft, vi har sagt at en ikke skal verne Vefsna, vi har sagt at en skal gi støtte til opprustning og utvidelse av eksisterende vannkraftanlegg, osv. Hvis representanten Aasland ikke har fått med seg noen av disse forslagene, men sier at forslaget i dagens innstilling er det eneste forslaget opposisjonen har fremmet, samlet eller hver for seg, må jeg nesten spørre om representanten har vært til stede under komitebehandlingene det siste halvannet året. Jeg kan godt sende en skriftlig liste til representanten, hvis han trenger det, så har han det til neste debatt.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2007-03-29:
I denne debatten bør vi fokusere på to forhold. For det første mener Kristelig Folkeparti at i lys av de utfordringene vi står overfor når det gjelder klimaet, kraftbalansen, forsyningssikkerheten og, ikke minst, det biologiske mangfoldet, er det formålstjenlig med en samlet gjennomgang av energipolitikken. Som en del av det internasjonale samfunnet er det også viktig å se på hva som skjer internasjonalt, og hvordan dette påvirker oss. Hvorfor er det viktig med en samlet gjennomgang? Jeg vil si det slik at det er først når vi ser det totale bildet, med alle dets utfordringer, at det er mulig å legge føringer for en langsiktig politikk – en politikk der en bl.a. må se på de ulike rammevilkårene, lovgiving, avgifter og økonomiske incitamenter. Å se de ulike utfordringene – og dermed tiltak – i sammenheng vil være fordelaktig, slik Kristelig Folkeparti ser det. I representantforslaget tas det opp bare en del av et større bilde. Derfor har vi tatt til orde for en melding om rikets energitilstand, som vi mener bør komme med jevne mellomrom. Det andre vi bør fokusere på i dagens debatt, er sammenhengen mellom energipolitikk og klimapolitikk. For meg er det to sider av samme sak. Jeg mener at vi ikke kan tenke energipolitikk uten å tenke igjennom hvordan energipolitikken påvirker klimaet. Og i klimapolitikken bør energipolitikken ha en sentral plass. Derfor må vi få på plass et klimapolitisk forlik. Jeg mener at det bare gjennom et forlik om mål er mulig å bli enige om tiltak. Det påligger denne sal et betydelig ansvar for å få til et klimapolitisk forlik. Et slikt forlik vil kreve politisk vilje og politisk mot. Kristelig Folkeparti er klar for å inngå et slikt forlik, og jeg håper at også de andre partiene er det.
Børge Brende (Høyre), 2007-03-29:
Jeg ble litt overrasket over den siste delen av statsrådens innlegg. Det virket som han nå, når strømprisene er lave, tar mye lettere på de utfordringene vi står overfor når det gjelder forsyningssikkerheten. Han tar så lett på det at han like godt sender utfordringen over til opposisjonen og spør hva opposisjonen vil bidra med for å øke produksjonen. Representanten Solvik-Olsen var inne på et par av dem. Jeg tror lærdommen for en olje- og energiminister er at om strømprisene er lave nå, kan de raskt bli mye høyere, og vi kan stå overfor ganske akutte situasjoner. Jeg vil for det første gjerne få bekreftet at statsråden ikke tar lett på dette, og for det andre har jeg to konkrete spørsmål. Støtter statsråden det som representanten Borten Moe tok opp, at det kan være en god idé med en handlingsplan for å hindre en fremtidig strømkrise? Og spørsmål 2: Når vil statsråden følge opp statsministerens garanti for at gasskraftverket på Skogn skal være på plass i løpet av kort tid?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2007-03-29:
Vi har hatt tilsvarende debatter i Stortinget for ikke lenge siden. Det er derfor ikke nødvendig å gå grundig inn i denne problemstillingen for å klargjøre Venstres syn. Vi stiller oss ikke bak forslaget om en energipolitisk handlingsplan. Vi er åpenbart i den situasjonen at det er handling vi har behov for, ikke planer. Vi vet hva som må gjøres for å møte de utfordringene vi står overfor. I et normalår er Norge nettoimportør av strøm, elektrisitet, og det burde ikke være slik med de naturlige forutsetningene vi har. Venstre er opptatt av å synliggjøre det store potensialet som en har for å spare strøm, for å husholdere mer effektivt med energien. Jeg er av den formening at hadde en vært offensiv når det gjelder sparing, ville en ha kunnet demme opp for det som er en prognose for vekst i mange år framover. Det er mye som tyder på at hadde en satt inn tilsvarende summer her som en er villig til å sette inn overfor gasskraftverk når en skal produsere energi og rense CO2, ville en ha fått et betydelig potensial ut av en spare- og effektiviseringskampanje. Det er òg store muligheter for å få til økt fornybar energiproduksjon. Det er beklagelig at det som skulle være en historisk satsing på fornybar energiproduksjon, nå ender opp med det som på flere områder er nær europeisk bunn-nivå. Når det gjelder vindkraftstøtte, er det bare Malta og Estland som har et lavere støttenivå enn det Norge har. Resultatet er da òg at dette opplegget for produksjon av fornybar energi stopper flere prosjekter enn det utløser. Som Børge Brende refererte til, gjelder det både bølgekraft-, tidevannskraft-, vannkraft- og vindkraftprosjekter. Jeg tror at den naturlige sammenhengen å se framtidig energipolitikk i er i en helhetlig oppfølging av Lavutslippsutvalgets innstilling. En energipolitisk handlingsplan må henge sammen med en strategi for å møte klimautfordringene. Det er bakgrunnen for at vi har ønsket å se denne problemstillingen i et bredere bilde enn det forslagsstillerne legger opp til. Jeg håper at statsråden i sitt innlegg kan avklare at de energipolitiske utfordringene som ligger i Lavutslippsutvalgets innstilling, vil bli berørt og ivaretatt når en legger fram sektorvise handlingsplaner i løpet av våren. Venstre er enig i at vi bør ha ambisjoner om å lage et bredt klimapolitisk forlik, som òg inneholder sterke virkemidler for fornybar energiproduksjon og for å få tatt ut sparepotensialet. Men det er viktig at dette klimaforliket bygger på et ambisiøst mål og på en offensiv vilje til å handle. Vi må ikke lage en klimaplan som setter til side nødvendige tiltak fordi en ønsker å inkludere alle.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2007-03-29:
Først og fremst er det ikke så enkelt at det bare er å gi konsesjon til gasskraftverk, og så blir de bygget. Da ville vi hatt relativt mange gasskraftverk i Norge allerede, for det er, som representanten vet, gitt flere konsesjoner på gasskraftverk, noen av dem for relativt mange år siden. Det er altså lønnsomheten som avgjør om det blir foretatt investeringer. Selv i en tid da prisen på gass til eksport var betydelig lavere enn den er i dag, ble det ikke bygget gasskraftverk, fordi det ikke var lønnsomt. I dag er gassprisen høy, strømprisen er relativt lav, og lønnsomheten er enda dårligere. Så det å gi konsesjon til Industrikraft Møre er selvsagt, som representanten vet, slett ingen garanti for at det blir bygget gasskraftverk. Det må være lønnsomt for at det blir gjort, hvis ikke produksjonen skal subsidieres på et eller annet vis. Det Regjeringen har sagt, er at vi ønsker å legge til rette på den måten, bl.a. i forhold til å ta kostnadene ved rensing. Det er i tråd med Regjeringens politikk å bruke naturgass innenlands i langt større utstrekning enn det vi har gjort så langt. Det legger vi også til rette for, bl.a. i form av etablering av LNG-terminaler for økt bruk av gass.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2007-03-29:
Jeg tror ikke representanten har hørt hele mitt innlegg. Det jeg startet med å si, var at vi nå riktig nok er i en bedre situasjon enn den vi var i i fjor høst. Det viser først og fremst behovet for å diversifisere energiforsyningen, å sørge for at vi har en god kraftbalanse, ikke et underskudd, slik vi har hatt over flere år, og slik at vi ikke er så ensidig avhengige av vannkraft som vi har vært. Det betyr at vi også må ta i bruk gasskraft. Vi må få gjennomført en satsing på energiomlegging, ta bioenergi og varme i bruk i større grad enn det vi har gjort. Dette temaet har vært diskutert mange ganger. Jeg tar definitivt ikke lettere på det nå enn det jeg gjorde for et halvt års tid siden – tvert imot. Det er, som representanten sier, helt nødvendig å iverksette tiltak. Det jeg sa avslutningsvis, var at vi nå er i gang med en rekke utredninger. Ikke mindre enn ni delutredninger skal være ferdige i løpet av høsten. De vil danne et godt grunnlag for f.eks. en handlingsplan og et videre arbeid med lovendringer og med endringer av energipolitikken på ulike områder, bl.a. for å få på plass ny produksjon. Dette vil vi komme tilbake til. De utredningene er et nødvendig grunnlag for å kunne treffe fornuftige beslutninger.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2007-03-29:
Som jeg sa i mitt svar: Regjeringen ønsker å legge til rette for økt bruk av naturgass innenlands. Derfor har vi i løpet av fjoråret gitt tilskudd til svært mange mottaksterminaler for LNG, for å få utbredt anvendelse av bl.a. LNG innenlands. Den største mottaksterminalen i landet legges f.eks. til Mosjøen for å ta i bruk gass i industrien. Det er et godt miljøpolitisk tiltak, som er viktig for industriens konkurranseevne. Det var det jeg sa i mitt forrige svar. Når det gjelder Skogn, har det vært jobbet, nesten helt siden jeg tiltrådte, med å finne gode løsninger for Skogn. Noe av det som er gjort, er at det i dialog med eierne på Skogn har vært foretatt en justering i det prosjektet, slik at det bl.a. også skal inkludere bioenergi. La meg understreke: Satsing på fornybar energi vil være Regjeringens hovedspor også i tiden framover. Energieffektivisering, bruk av bioenergi, energiomlegging til mer varme og satsing på vindkraft og småkraft er hovedsporet til Regjeringen i tiden framover.