Ingvild Vaggen Malvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-07:
Flertallet på Stortinget ønsker å bygge ut Snøhvit-feltet, med LNG-anlegg og gasskraftverk som årlig vil slippe ut nær 900 000 tonn av klimagassen CO2. Denne beslutningen er tatt like før Regjeringen skal presentere sin klimapolitikk og med den tiltak for å redusere utslippene. Hvordan Regjeringen har tenkt å kombinere en massiv utbygging av forurensende gasskraftverk med å redusere klimagassutslippene, framstår som et klimapolitisk eventyr. Snøhvit vil totalt øke de norske utslippene av CO2 med 2,1 pst. i forhold til 1999-nivået, og vil alene stå for en større økning enn det Norge kan tillate seg etter Kyotoprotokollen. Og kurven for norske klimagassutslipp er stigende. I stortingsmeldingen fra Stoltenberg-regjeringen står det at vi kan regne med en økning på hele 26 pst. dersom alle de tre gasskraftverkene som har fått konsesjon, blir bygd. Skal vi oppfylle våre forpliktelser i forhold til Kyotoprotokollen, må de norske utslippene reduseres med hele 13,3 mill. tonn CO2-ekvivalenter i året. Og på toppen av denne kransekaka får vi altså i tillegg utslippene på nær 0,9 mill. tonn CO2 fra gasskraftverket og LNG-anlegget på Snøhvit. Noe som ikke har blitt viet særlig oppmerksomhet i klimadebatten, er konsekvensene dette vil kunne ha for den eksisterende industrien i Norge, for uansett hvordan et framtidig kvotesystem blir seende ut, er det en realitet at denne dramatiske økningen i utslippene vil måtte kompenseres med tiltak på andre områder. Når man i nye prosjekter, som f.eks. på Snøhvit, planlegger – som man gjør, ifølge utbyggeren – å benytte seg av framtidige kvoteordninger for klimagasser, er det verdt å minne om Sem-erklæringens formulering og innstillingens formulering om at «en vesentlig del» av utslippsreduksjonene skal tas nasjonalt. Ordet «vesentlig» har synonymer som betydningsfull, livsviktig, utslagsgivende, fundamental og avgjørende. Normal norsk språkforståelse skulle derfor tilsi at dette skulle bety at Regjeringen planlegger å ta størstedelen av reduksjonen gjennom nasjonale tiltak. Noe annet ville jo bety at det ikke bare var Kristin Clemets språkforståelse som kom i fokus, men hele Regjeringens språkforståelse. Det ville i så fall bety at ordet «vesentlig» ville få en vesentlig ny betydning. Konsekvensen av Regjeringens planlagte målsetting vil altså være at eksisterende industri nødvendigvis vil måtte komme under press for å foreta nødvendige utslippsreduksjoner. Men i tillegg vil muligheten for å kunne benytte seg av kvotekjøp gjennom Kyotoprotokollen bli kraftig redusert dersom disse gasskraftverkene skulle bli omfattet av det nye kvotesystemet. Jeg er derfor veldig glad for at representanten fra Venstre var så klar med hensyn til at Snøhvit skal betale CO2-avgift. Jeg håper at Regjeringens representant, som er til stede her i dag, kan bekrefte dette for oss. Logikken her er jo enkel. Reduksjonsforpliktelsen som Norge har påtatt seg, vil gjelde uansett hvilke deler av næringslivet som får anledning til å kjøpe og selge kvoter. Alternativet til å kjøpe seg fri gjennom bruk av mekanismene er å redusere egne utslipp av klimagasser. De planlagte gasskraftverkene vil dermed spise av øvrig industris mulighet til å kjøpe kvoter, gitt at Sem-erklæringen er verdt mer enn papiret den er skrevet på. Vi forventer naturligvis at CO2-utslipp fra det planlagte gasskraftverket på Snøhvit blir behandlet etter forurensningsloven, og at SFT får anledning til å foreta en grundig, faglig vurdering av de planlagte klimagassutslippene. Dette har også statsministeren gjort rede for i det brevet han sendte til SV forrige onsdag. Det er også noe jeg håper at statsråden kan slutte seg til. Den 23. juni 2000 sendte Miljøverndepartementet, hvor Siri Bjerke da var statsråd, et instruksjonsbrev til SFT i forhold til gasskraftverk, hvor SFT ble pålagt ikke å stille strengere utslippskrav enn det som ellers er vanlig i EØS-området. Og den 6. oktober gikk det brev fra Miljøverndepartementet til Naturkraft AS med overskriften: «Omgjøring av konsesjoner for gasskraftverk». Vi er naturligvis oppmerksom på at dette var i tråd med stortingsvedtaket den 9. mars 2000, men like fullt var dette en instruksjon som la betraktelige begrensninger på fagmyndighetenes mulighet til å foreta en uhildet, faglig vurdering av hva slags utslipp som kunne tillates. Spørsmålet som jeg vil stille, er følgende: Hvilken tillit til de faglige vurderingene mener Regjeringen denne type instruksjon skaper i forhold til miljømyndighetene? Og har Regjeringen tenkt å vise handlingsvilje i forhold til en mer ambisiøs klimapolitikk enn den Stoltenberg-regjeringen førte, og garantere at SFT denne gangen får anledning til å foreta en uhildet og faglig forsvarlig vurdering av utslippene fra Snøhvit? SV har som kjent 23 representanter på Stortinget, altså tilstrekkelig mange til å kunne danne flertall sammen med regjeringspartiene for en mer offensiv klimapolitikk hvis det er dette Regjeringen vil. Regjeringen kan derfor ikke dekke seg bak manglende støtte i Stortinget for å sikre SFTs rolle som uavhengig fagdirektorat. Om Snøhvit-eventyret skal få en lykkelig, klimapolitisk slutt, er altså ene og alene opp til Regjeringen.