Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Hvert statsbudsjett bestemmer noen skritt videre i samfunnsutviklingen. Sånn sett er hvert eneste budsjett en mulighet, en mulighet til å komme litt nærmere det samfunnet som vi ønsker oss – det samfunnet som vi drømmer om. Derfor er det viktig at vi bruker og tar vare på de mulighetene som statsbudsjettene gir, og det er det Arbeiderpartiet har gjort i dette budsjettet. Vi har brukt muligheten til et samarbeid med sentrum til å skape et litt bedre samfunn, til å gå noen skritt i retning av mer rettferdighet, bedre velferd for dem som trenger det, mer framtidsrettet satsing på utdanning og miljø. Ikke alle er enig i at mulighetene er brukt. Dette er de tapte muligheters budsjett, sier Høyre. Og Høyre har helt rett. For Høyre er dette de tapte muligheters budsjett. For hvilke muligheter er det som gikk tapt for Høyre i statsbudsjettet for år 2000? Jo, Høyre tapte muligheten til å sørge for at lavlønte fortsatt skulle stå uten rett til sykelønn når de var syke. Høyre tapte muligheten til å sørge for at skattelettene skulle gå til dem som har aller mest fra før. Høyre tapte muligheten til å ta fra de aller fattigste i verden milliarder i overføringer. Høyre tapte muligheten til å gjøre skolefritidsordningen dyrere for barnefamiliene, og Høyre tapte mulighetene til å gi vanlige arbeidstakere mindre penger når de er syke. Sånn sett har Høyre helt rett – det var de tapte muligheters budsjett for Høyre. Men for folk flest, for dem som dette statsbudsjettet betyr noe for, for dem vi kan hjelpe med de vedtakene vi gjør, er det ikke de tapte muligheters budsjett, for dem innebærer det en litt bedre hverdag, et litt mer rettferdig samfunn. Sånn sett er det det samme som gjelder for Arbeiderpartiet. For oss er det ikke de tapte muligheters budsjett. Vi brukte de mulighetene vi hadde til å vri politikken litt i riktig retning, til å gjøre hverdagen litt lettere for barnefamiliene, for dem som sliter hardest, for dem som er avhengig av den velferden vi skaper. Vi fikk gjennomslag for at de lavtlønte nå får rett til sykepenger igjen. Vi fikk gjennomslag for at flere tusen barn nå skal få en plass i barnehage. Vi fikk gjennomslag for at flere studenter får studentboliger. Vi fikk gjennomslag for at flere tusen arbeidsløse skal få litt bedre hjelp til å komme inn på arbeidsmarkedet igjen. Vi fikk gjennomslag for et litt mer rettferdig skattesystem, som kanskje gjør det mer lønnsomt for folk å komme seg ut i arbeid. Særlig er jeg glad for det vi har fått til når det gjelder utdanning. Utdanning var jo en av de aller viktigste sakene i valgkampen. Det var ikke måte på hvordan partiene breia seg i TV-ruta og fortalte om alt de skulle gjøre på utdanningssiden. For Høyres vedkommende skulle en nesten tro at høsten 1999 og statsbudsjettet 2000 faktisk var den første muligheten til å gjøre noe på utdanningssiden, slik det ble framstilt i valgkampen. Nå er det Arbeiderpartiet som følger opp de lovnadene som ble gitt på utdanningssiden: 20 mill. kr. til høyskolene, 100 mill. kr til universitetene, 100 mill. kr til gratis skolebøker i videregående skole. Og når en vet hvor stor utgift det er hver eneste høst for mange familier som har barna sine i videregående skole, er det et viktig skritt. Videre følger vi opp med 100 mill. kr til skolefritidsordningen, og ikke minst en styrket kommuneøkonomi, som gir kommunene bedre muligheter til å satse på barne- og ungdomsskolen, som Høyre i valgkampen var så opptatt av å snakke om. De velgerne som var opptatt av utdanning, tror jeg kan være glad for at det var Arbeiderpartiet, og ikke Høyre, som skulle dra sentrumsregjeringen i sin retning. Da jeg utfordret Per-Kristian Foss på dette i går, var hans svar at Høyre i sitt alternative statsbudsjett har mye mer til utdanning enn alle andre. Men det var ikke det som var poenget. Det er ikke vanskelig å finne plass til mye penger til gode saker hvis man også godtar de nedskjæringene Høyre har i sitt forslag til statsbudsjett. Men det er jo helt utenkelig at de skulle få med seg noe flertall på de nedskjæringene. Forestilte man seg at man skulle få med seg noen her i huset på en massiv nedskjæring i bistand til de fattigste? De eneste som ville støttet det, er Fremskrittspartiet. Trodde man at man skulle få med seg en finansminister fra Senterpartiet på massive nedskjæringer til landbruket? Trodde man at man skulle få med seg andre enn Fremskrittspartiet på å kutte i bevilgningen til skolefritidsordningen? På punkt etter punkt har man nedskjæringer som aldri ville fått flertall. Med slike kutt er det lett å finne penger. Men hovedspørsmålet er: Hva gjør man når man går inn i forhandlinger med andre for å bli enige, for å velge hva som er viktigst? Velger man da å satse på utdanning? Setter man den saken foran alle andre saker? Nei, det gjør man ikke – tvert imot. Hvis vi husker tilbake til i fjor høst og forsidene på tabloidavisene med tøffe Petersen, som sa: Hvis det blir én krone i skatteøkninger, blir det ikke noe budsjettforlik. – Han kunne selvsagt ha sagt at hvis det ikke ble en kraftig satsing på utdanning, blir det ikke noe budsjettforlik. Men det var ikke det som ble sagt, det var andre ting som var viktigst når det kom til stykket. Og Høyre lyktes – de fikk en avtale. De fikk bort de skatteforslagene som sentrumsregjeringen hadde, men det ble betalt med mindre penger til utdanning, med mindre penger til kommunesektoren, og som resultat fikk vi en dårligere skole for barna i dette samfunnet. Og det er jo helt logisk: Blir det mindre inntekter til staten, må det også bli mindre penger til alle de gode formålene alle snakker om i valgkampen. Så spørs det da hva som skjer til neste år. Skal sentrum samarbeide med Arbeiderpartiet igjen, eller skal de samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet? Statsministeren kan i dag ikke gi noe klart svar på det. Jeg har vanskelig for å forstå den passiviteten. For hva var det sentrumspartiene argumenterte med da de ønsket å ta over styringen av dette landet foran stortingsvalget i 1997? Jo, det var at de skulle ha en ny kurs. De skulle ha et oppgjør med Forskjells-Norge og få til en bedre fordeling. De skulle ha mer til kommunene, de skulle ha mer til miljø, de skulle ha mer til bistand, og de skulle ha mer til distriktene. Jeg tror det var få av velgerne som gikk til stemmeurnene ved stortingsvalget, som forestilte seg at dette skulle gjennomføres ved hjelp av Høyre og Fremskrittspartiet – tvert imot. I trontaledebatten i 1995 sa Senterpartiets parlamentariske leder, Johan J. Jakobsen, følgende: «Hvis vi ser på den sentrumspolitiske plattformen det har vært snakk om, er det iallfall min oppfatning at det er vanskelig å se den realisert med mer høyrepolitikk. Det må nødvendigvis være mindre høyrepolitikk hvis den skal realiseres.» Selvsagt er det det. Og er det ikke da like greit å si at når vi nå har fått ryddet av veien det som av sentrumspartiene ble brukt som et påskudd til ikke å samarbeide med Arbeiderpartiet, nemlig kontantstøtten, er en klar til å få en stabil styring av dette landet i det skjæringspunktet hvor tyngdepunktet ligger, nemlig mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet? I dag morges sa statsministeren at noe av det som «opprører meg mest», er forslagene om og argumentasjonen for å skjære i bistanden til de fattigste. Ja, det er et utmerket standpunkt! Men er det med det partiet som foreslår 2 milliarder kr i reduksjon, eller det partiet som foreslår å fjerne hele bistanden, at man skal ta et oppgjør med det som opprører statsministeren aller mest? Selvsagt ikke. Det er bare med Arbeiderpartiet han kan få til det. Eller når det gjelder mer penger til kommunene, er det med Høyre og Fremskrittspartiet man skal få til det? Eller når det gjelder en bedre fordeling, som ikke bare behandles i en forskjellsmelding, men behandles i skattepolitikken og fordelingspolitikken i de årlige budsjettene – det er jo der virkeligheten skapes for folk flest, det er der de vedtakene som forskjellsmeldingen ønsker å få til, skal bestemmes – skal man få til det med Høyre og Fremskrittspartiet, eller skal man få til det med Arbeiderpartiet? Det må være mulig å svare på det. I en kronikk i Dagbladet fire dager før valget i 1997 sa Kjell Magne Bondevik følgende: «Fremskrittspartiet representerer en trussel mot Norges sterke tradisjoner for internasjonal solidaritet. Derfor vil jeg markere avstand til et menneskesyn som står i kontrast til den sterke nestekjærlighetstanken.» Likevel ønsker han å åpne for nye kompromisser med det partiet, selv når hindringen med kontantstøtten ikke er til stede. Forstå det den som kan. En skulle tro at sentrumsregjeringens mål var å få igjennom mest mulig av den politikken som de før valget ville gjennomføre, og det er min påstand at det kompromisset som vi har laget med sentrumsregjeringen, faktisk ligger nærmere de lovnadene som sentrum gav før valget, enn det budsjettet som sentrum selv la fram. Vi måtte presse sentrumspartiene til å gi mer til kommunene. Det kunne man virkelig ikke trodd før valget. Vi måtte presse sentrumsregjeringen til å få til en mer rettferdig skattefordeling, og vi måtte presse dem til å få til mer på utdanning. Jeg vil tro at det fins i hvert fall enkelte i sentrumsregjeringen som er glad for at kompromisset ble som det ble, og at ikke sentrumspartiene har rent flertall her i salen – for å si det sånn! Folk flest er lut lei av det politiske «taktikkeriet» mellom partiene, de er opptatt av hvilke praktiske konsekvenser resultatene av politikken har for dem. Jeg tror folk er mer fornøyd med de konkrete resultatene vi har fått til i dette budsjettet, og jeg tror at det også skal fortsette, at politikken i framtida skal utformes i samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og sentrum. Jeg utfordrer Regjeringen til å komme klart ut med det i løpet av den debatten som gjenstår i dag.