Erna Solberg (Høyre), 2009-06-02:
Det virker underlig lenge siden Boris Jeltsin klatret opp på en stridsvogn i Moskva og avblåste kuppforsøket en dramatisk augustdag i 1991. I en kort tid var Europa ett – Vårt europeiske hus – som Mikhail Gorbatsjov kalte det. Ti år senere het det største politiske partiet i Russland Vårt hus er Russland. Nå heter det Det forente Russland. I løpet av de 18 årene som er gått siden da, har stadig flere vendt tilbake til en oss–dem-tankegang, både i Russland og i Vesten, som fortsatt utgjør et oss. Russland beveger seg ikke i noen lineær utvikling fra et totalitært regime til et liberalt rettsdemokrati. Hvor den generasjonen russere som er vokst opp under perestrojka, kommer til å føre landet, er for tidlig å si, fordi det eksisterer ulike utviklingstrekk samtidig. På den ene siden ser vi at det vokser frem en middelklasse, et privat næringsliv, utdanningsinstitusjoner, og på den andre siden går utviklingen i Russland i retning av at demokratiske valg ser ut til å spille en mindre rolle. Det er et økende fokus på nasjonal selvhevdelse, og det er en økt utenrikspolitisk spenning både i forhold til tidligere sovjetstater og geopolitisk. Økt handel og internasjonalt økonomisk samkvem blandes med en mer politisert energieksport, med en økende frykt i importland for at energiressursene skal brukes som et våpen. Et slående trekk ved siste presidentvalg var at den store spenningen var knyttet til hvem daværende president Putin ville velge til sin etterfølger, favoritten Sergei Ivanov eller Dmitrĳ Medvedev, ikke til hvorvidt folket i ettertid kom til å støtte hans valg. Reell politisk konkurranse er ikke blitt en naturlig del av russiske president- og parlamentsvalg. For Norge vil forholdet til Russland fortsatt være et avgjørende element i vår utenrikspolitiske tenkning. Vi må forholde oss til Russland på et bilateralt plan for å håndtere felles interesser og utfordringer og mange konflikter i nord. Samtidig må vi forholde oss til Russland gjennom vårt NATO-medlemskap på en måte som mer umiddelbart må ta inn over seg de bredere geopolitiske vurderingene. Det norske forholdet til russerne er bygget på å være ikke-provoserende og engasjerende. Det lyktes vi i stor grad med under den kalde krigen, og det fortsatte å danne basis for vår tenkning etterpå. I denne linjen har utenriksministeren Høyres fulle støtte. Men for å videreføre denne linjen i en tid med andre utfordringer enn tidligere, kan det være verdt å reflektere over hva slags form en slik linje bør få, hvilke dilemma den byr på og hvilke strategier vi har for å møte disse dilemmaene. Vår tenkning om det bilaterale forholdet til Russland har vært i utvikling siden den kalde krigens slutt. I siste halvdel av 1990-tallet var politikken preget av bistandstenkning. Nordmenn så Russland som et fattig og kaotisk land, et land med mange uløste oppgaver – et land som rett og slett trengte hjelp. TV-reportasjene viste miljøproblemer, tuberkulosepasienter, eller barnehjemsbarn i Murmansk. Det tok ganske lang tid før Norge tok inn over seg hvordan dette paradigmet ble akterutseilt av utviklingen i Russland, og det tok for lang tid før Norge tok inn over seg at denne holdningen medførte at Russland oppfattet andre vestlige land som arrogante med hensyn til hvordan de så på Russland. I dag er hovedtanken engasjement på like fot. Vi engasjerer Russland spesielt på områder der vi har felles interesser, og der lille Norge og store Russland har felles perspektiv. Olje, gass og fisk er viktige eksempler. Men spørsmålet er altså hvilke utfordringer en slik linje vil møte i årene som kommer. Vi må rett og slett unngå å bli akterutseilt igjen. Engasjementspolitikken må støttes av fasthet og realisme. Hvis vi ser på f.eks. Lavrovs tale om amerikanske og russiske relasjoner, er den fri for tanken som vi har om mer multipolare systemer og globaltenkning. I mai la Russland frem et nytt sikkerhetspolitisk strategidokument. Vår lesing av dokumentet er at den viser at oss–dem-tankegangen styrker seg i dominerende sikkerhetspolitiske kretser i Russland. Dokumentet sier bl.a.: En avgjørende faktor i forholdet til NATO er at det uakseptabelt for Russland at alliansen flytter sin militære infrastruktur mot våre grenser, og at man forsøker å gi alliansen globale funksjoner i strid med internasjonal rett. Dokumentet nevner også kampen om naturressurser, og lister på mange områder opp utlendinger, utenlandsk eierskap eller avhengighet av import som trusler mot Russlands sikkerhet. Områdene i Arktis nevnes spesielt som et område der Russland bør gjøre mer for å styrke sine grenser. I den grad oss–dem-perspektivet er på fremmarsj, vanskeliggjør det også bilateralt engasjement fordi utenlandsk aktivitet i Russland lettere tolkes som uønsket innblanding, eller i verste fall spionasje. Under den kalde krigen skapte oss–dem-perspektivet på ett plan mindre problemer for utenrikspolitikken, fordi engasjementet av helt naturlige årsaker var mer begrenset. Når vi nå søker engasjement, må vi reflektere over hva forskjellene i denne verdensanskuelsen kan medføre. Storbritannia har sett problemene knyttet til British Councils demokratiarbeid, som altså er blitt møtt med spionasjeanklager. Striden har indirekte brutt det britisk-russiske samarbeidet i TNK-BP. I mai ble to russiske brødre dømt for industrispionasje. Den ene jobbet for TNK-BP, den andre for British Council. Utenlandske medier synes å mene at anklagene hadde en politisk bakgrunn. Striden rundt Telenors aksjer viser en av flere mulige problemstillinger vi kanskje må forholde oss oftere til i tiden som kommer. En konflikt i Sjtokman-partnerskapet à la konflikten i TNK-BP og British Council vil stille den norske stat overfor enda vanskeligere utfordringer enn den britiske. Hvilke dilemmaer møter vår engasjementslinje mot et slikt bakteppe? Vil ønsket om engasjement legge urimelige bindinger på andre hensyn? Hvordan klarer vi å kommunisere overfor Russland at ønsket om engasjement er oppriktig, samtidig som vi holder kontakt med et bredt spekter av politiske miljøer og sivilsamfunnsorganisasjoner? Fra et norsk perspektiv er det ønskelig å minske spenningene et oss–dem-perspektiv skaper. Norge bør også kunne forstå hva som ligger i den russiske tenkningen om Vesten, om NATO, om nasjonalt eierskap og kontroll. Samtidig kan vi ikke legge det russiske perspektivet til grunn for vår politikk verken nasjonalt eller i NATO. Vi kan ikke tillate at Russland bruker Norge for å splitte NATO. Russerne kan ikke gis vetomakt i NATOs strategi, verken når det gjelder missilforsvar, eller ved å bestemme de tidligere sovjetstaters alliansemessige tilknytning. Derfor tror jeg det er viktig at vi er veldig tydelige på at NATO står sentralt i norsk utenrikspolitikk, og at det har liten hensikt å presse Norge på dette punktet. Selv om russisk bekymring av og til kan forstås, betyr det ikke at den alltid er legitim. Dessverre gir Russland sjelden uttrykk for noen særlig grad av forståelse for at flere av deres nabostater ønsker en alliansetilknytning vestover. Utfordringen for Norge blir på den ene siden å kommunisere at vi ser de russiske synspunktene og vurderer dem i vår politikkutforming der det er naturlig og konstruktivt, men på den andre siden å være tydelige på at ikke noe land, heller ikke Russland, har noen vetorett eller rett til å få gjennomslag for det vi mener er urimelige synspunkter i forholdet til NATOs politikk eller Norges politikk i NATO. Å balansere vår politiske linje når nødvendige og legitime norske politiske beslutninger og synspunkter oppleves som provoserende i Moskva, er en krevende, men uhyre viktig øvelse. Strategidokumentet sier også at Russland må øke oppmerksomheten om å forsvare rettigheter og legitime interesser til russiske borgere i utlandet. Land som Estland, Latvia, Litauen og Georgia blir bekymret over slike uttalelser. For en liten nabostat som Norge er det avgjørende å holde fast på at Russlands nabostaters selvstendighet gjelder fullt ut. Utviklingen i Russland bringer altså nye dilemmaer. Spørsmålet mitt til utenriksministeren er derfor: Hvordan bedømmer utenriksministeren det nye sikkerhetspolitiske strategidokumentet? Hvordan ser han på de dilemmaene utviklingen i Russland skaper for norsk russlandpolitikk?