Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2007-11-13:
Bruk av tvang mot mennesker for å bekjempe skader er en form for overgrep som man av og til ikke kan unngå. Før sommeren var Gro Hillestad Thune mye i mediene etter at en SINTEF-rapport om tvang avslørte at tvangsinnleggelser, tvangsmedisinering og bruk av håndjern og fotlenker stadig økte i Norge. Norsk psykiatri må slutte å bruke så mye tvang, det er i strid med menneskerettighetene, tordnet hun. Hun gav oss en påminnelse som vi kanskje måtte ha, om at alle fine ord som skrives og framfø-res, ikke nødvendigvis fører til at overgrep ikke finner sted i stadig større omfang. Har hun kanskje rett når hun sier at vi luller oss inn i en naivitet om at overgrep og misbruk av makt kun skjer i unntakstilfeller her i landet? Vi velger å tro at vårt helsevesen er oversiktlig, og at den enkeltes rettigheter er godt ivaretatt gjennom et lovverk. Men internasjonalt er vi faktisk kjent for å benytte et høyt omfang når det gjelder bruk av tvang. Bruken av tvang i Norge har også store geografiske variasjoner som ikke kan forklares av ulik sykelighet eller andre demografiske forhold. Dette nevnte jo også statsråden noe om. Fra 2001 til 2005 har bruken av tvang økt med nærmere 50 pst., og dette gjelder bruk av mekaniske tvangsmidler, isolasjon, men også bruk av skjerming og korttidsvirkende legemidler. De prosjektansvarlige for den framlagte SINTEF-rapporten antok at det ville være en sammenheng mellom alvorlighetsgraden i pasientens lidelse og bruken av tvangsmidler. Andre faktorer som de mente ville vært utslagsgivende, var lav pleiefaktor. Men så viste det seg faktisk at høy pleiefaktor synes å gå sammen med hyppig bruk av mekaniske tvangsmidler, og noen sammenheng med alvorlighetsgraden var det vanskelig å finne. Mens det i norsk helsepolitisk debatt har vært hevdet at det er en sterk kobling mellom formalkompetanse og tvangsbruk, så er det få studier som viser en slik sammenheng. Årsaken til dette kan jo være at de institusjonene som har en krevende og tung pasientgruppe, har rekruttert mest høyskoleutdannet personell. Selv om årsakssammenhengen er vanskelig å spore, så er tallenes tall klare. Vi ser en kraftig økning når det gjelder bruk av tvang, både når det gjelder antall ganger og antall timer tvang benyttes, og spesielt gjelder dette ved sterkavdelingene. Det benyttes tvang flere ganger overfor kvinner, men i flere timer overfor menn. Man ser imidlertid kun begrenset sammenheng mellom alvorlighetsgraden og institusjonens bruk av tvang. Personell med lang yrkeserfaring har ofte bedre trening i konfliktsituasjoner og tar oftere i bruk andre metoder enn tvang. Kanskje handler dette i mange tilfeller om den enkeltes trygghet i forhold til sin arbeidssituasjon. Det kan handle om holdninger, men det er ikke lett for en som er på jobb, å føle seg utrygg. Da kan det, dessverre, i mange tilfeller føre til unødig bruk av tvang. De forskjellige analysene gir ikke et entydig bilde av årsaken, men de forteller oss at det går i gal retning. Noe entydig svar på hvordan dette skal endres får vi heller ikke. Når det gjelder transport av pasienter ved akuttinnleggelser, har det vært temaet ved flere anledninger siste året. Selv om nye retningslinjer for helsetjenesten og politiets ansvar for psykisk syke slår fast at politiet ikke kan benyttes som ren transporttjeneste, skjer det i stort omfang. Den europeiske torturkomiteen har kritisert Norge for bruk av håndjern og fotlenker i slike situasjoner. Samtidig har Helse Bergen fulgt opp denne kritikken ved å opprette en ambulansetjeneste som har hovedansvar for transport av psykisk syke. Her har man i hvert fall gode resultater fra ett område. Flere av disse tvangssituasjonene kunne faktisk vært unngått hvis det hadde vært politisk vilje til å opprette tilsvarende andre steder i landet. Mental Helse kom i 2001 med sterke advarsler mot å nedlegge flere institusjonsplasser. Deres frykt var ikke uberettiget. Komiteens medlemmer får stadig bekymringsmeldinger i forhold til at kvalitative alternativer til nedlagte institusjonsplasser ikke er bygd opp, noe som i neste rekke lett kan føre til det motsatte av det som var målet med opptrappingsplanen. De alvorligst psykisk syke føler seg ofte utstøtt og stigmatisert i samfunnet, og bruken av tvang fortsetter å øke. Fremskrittspartiet mener nå at det er påkrevd at årsaken til forholdene rundt bruken av tvang i psykisk helsevern, blant psykisk utviklingshemmede og blant demente må granskes, og at målrettede tiltak må iverksettes for å reduseres bruken av tvang. Samtidig må behovet for flere heldøgnsplasser tas på alvor. Det må opprettes psykiatriske ambulansetjenester, og det må legges langt større vekt på bruk av alternative metoder innenfor helsetjenesten generelt. Når det gjelder psykiatriboligene, er det også viktig at disse blir bemannet. Fremskrittspartiet mener at øremerkingen innenfor psykiatrien må fortsette til vi får bedre forhold enn det vi har i dag.