Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-05-07:
Utenriksministeren leverte en god redegjørelse, som vi i det alt vesentlige ikke har problemer med å slutte oss til. Nyheten i går om at regjeringen på Island vil be Alltinget sende en søknad om medlemskap i EU, var ikke uventet, og den bekrefter at vi fremover kan få endret forutsetningene for den norske EU-tilknytningen. Det er imidlertid usikkert om et eventuelt islandsk medlemskap vil få de store konsekvenser for holdningen her hjemme til et norsk medlemskap. Mye tyder på at det store islandssuget vil utebli, men det vil bli utfordringer om Island skulle gå hele veien inn i EU, noe som for øvrig langt fra er sikkert. Det som er og må være de operative utfordringer for Regjeringen, er at det er bred støtte til dagens tilknytningsform: EØS. Regjeringens oppgave blir å sørge for å posisjonere Norge, slik at vi sikrer en videreføring av et EØS-samarbeid, eventuelt uten Island. Det vil bety justeringer i EØS-avtalen. Det gir oss utfordringer, men også muligheter. Disse muligheter må identifiseres og aktivt søkes innarbeidet i eventuelle justeringsforhandlinger. Fremskrittspartiet har lenge ment tiden har vært moden for å se på om EØS-avtalen i det minste skal oppgraderes i forhold til de rettslige endringer som har skjedd i EU. Når det gjelder medlemskap i EØS/EFTA, har noen av Europas mindre stater antydet at de kan tenke seg inntreden i vår lille eksklusive klubb. Her må også Regjeringen innta en posisjon, ikke minst fordi dette kan ha betydning for de institusjonelle rammer for en fortsatt EØS-avtale. Også i pågående avtaler – som nå antagelig nærmer seg sluttfasen – rundt finansieringsmekanismen og andre forhold må det tas hensyn til et eventuelt islandsk medlemskap og fremtiden til dagens EØS-avtale. Vi vil understreke at vi støtter Regjeringens overordnede posisjoner i forhold til finansieringsordningen i EØS. Vi kunne sikkert ha hatt en inngående diskusjon om prioriterte tiltak i mottakerlandene, men vi tar til etterretning Regjeringens prioriteringer og er opptatt av at vi hele tiden søker å inkludere norske partnere i tiltak som vi fremover skal støtte. Særlig fornøyd er vi med at Regjeringen så klart understreker at vårt finansielle bidrag må ses i sammenheng med et tilfredsstillende resultat i de pågående drøftinger om markedsadgang for fisk. Dette er en viktig presisering. Norge har i Europaparlamentet opplevd et par krevende saker de siste måneder. Dette er på nytt understreket av Europaparlamentets viktige rolle i EU. Nå er ikke det noen ny erkjennelse, men i saker som selsaken og saken om arktisk traktat blir det veldig tydelig. Mens et flertall i et vanlig nasjonalt parlament som oftest er noenlunde i takt med den nasjonale regjering, er det ikke noe tilsvarende forhold mellom Europaparlamentet og Europakommisjonen. Dette gir usikkerhet om hva som blir resultatet i ulike saker, og det gir andre utfordringer i forhold til å påvirke. Så selv om Norge i en aktiv dialog med kommisjonen synes så ha fått til et akseptabelt resultat og rimelig god forståelse for norske interesser, kan alt det gode arbeidet vise seg å være uten betydning i møte med et selvbevisst og noen ganger aktivistisk europaparlament. Erfaringene med selsaken må brukes til å analysere hva vi kan gjøre bedre neste gang norske interesser utfordres. Etter min mening er det ikke umulig å nå frem med rasjonelle argumenter i Europaparlamentet, men det krever arbeid, og det krever nok en annen type arbeid enn det norske diplomater vanligvis utsetter seg for, og ikke minst krever det at man er villig til å tenke annerledes fra Regjeringens side, og f.eks. er interessert i å trekke andre aktører, som Stortinget, med i påvirkningsarbeidet. Det er jo ikke slik at Utenriksdepartementet og Stortinget ikke er flinke til å kjempe for norske interesser i andre sammenhenger. Akkurat nå pågår en godt planlagt og godt drevet valgkamp for at Norge skal få generalsekretæren i Europarådet. Lite er overlatt til tilfeldighetene. Flott! Og forhåpentligvis lykkes våre anstrengelser, og alle partiene på Stortinget støtter dette arbeidet. Så hvis noe av den iveren og strategiske planleggingen ble overført til f.eks. selsaken, så kunne voteringsresultatet kanskje sett noe annerledes ut. For selv om de norske posisjonene var aldri så bra, ble hele arbeidet overfor Europaparlamentet mangelfullt, slik vi ser det, og ikke utført med den intensitet som nok hadde vært påkrevet. Til dem som mener at svaret ligger i at vi må bli medlem i EU, vil jeg si at vi hele tiden må ivareta norske interesser, uavhengig av tilknytningsform. Det å lene seg tilbake og henvise til at alt hadde vært så mye bedre om vi hadde vært innenfor, er ikke et konstruktivt bidrag til å løse utfordringer som hver dag ligger foran oss. Men det er jo heller ikke slik at selv om vi skulle bli medlem, så forsvinner behovet for å kjempe for norske interesser – de vil alltid være der, men kampen vil delvis foregå innenfor nye rammer. Ivaretakelse av norske interesser i EU så vel som andre steder er en betydelig utfordring, og når det gjelder EU, er så godt som alle departementer berørt, og samarbeidet favner svært bredt. Hvorvidt koordineringen mellom departementene er optimal, må også ha oppmerksomhet, og igjen kan selsaken være et eksempel som man kan bruke for å hente erfaringer. Er det behov for en annen måte å organisere dette på fremover som gjør at vi blir mer effektive som nasjon, og at vi sikrer at våre interesser tas med i alle relevante samtaler? Her kunne vi også tenke oss at det vurderes om det i EØS-komiteen vil være formålstjenlig å møte mer, oftere, på politisk nivå, og aktivt bruke denne møteplassen til mer enn hva vi gjør i dag, ut fra en erfaring om at det å sikre norske interesser krever et politisk nærvær i EU. Vi har avtalefestede møteplasser. Spørsmålet vi må stille oss, er om vi bruker disse optimalt. Nå er jeg veldig langt inne i det som må være Regjeringens egne vurderinger, men det er jo ikke slik at opposisjonen er uinteressert i at Norge får mest mulig gjennomslag – tvert imot. Vi har stort sett sammenfallende interesser, og skal vi lykkes i forhold til EU, er en bred, nasjonal forankring et godt utgangspunkt.