Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2003-06-12:
Først noen kommentarer til representanten Sjøli, som tilhører det såkalte næringsvennlige Høyre. Den sittende regjering, med Høyre, er snart den eneste vestlige regjeringen som ikke har oppfattet at ved siden av gode, generelle rammebetingelser må man ha en aktiv næringspolitikk. Og jo mer Regjeringen fortsetter på denne måten, jo mer riktig blir det å betegne den som næringsfiendtlig og partiet Høyre som et næringsfiendtlig parti. Vi opplever i økende grad at norske bedrifter sakker akterut i forhold til virksomheter i konkurrerende land. Selv i bransjer hvor Norge har et naturlig fortrinn, mangler nødvendige utviklingsmuligheter. Et slikt område er kraftsektoren med de store muligheter særlig vannkraften i form av fornybar energi kan gi oss. En av utfordringene er å møte den situasjonen som nå er aktuell. Vi har i dag mer enn hundre enheter i denne bransjen hovedsakelig med offentlige eiere, hvor mange vurderer salg. Utenlandske aktører er på banen, mens få norske henger med i oppkjøpskonkurransen på grunn av svak lønnsomhet og mangel på kapital. I denne alvorlige og viktige situasjonen for energisektoren domineres debatten av Statkrafts størrelse i forhold til markedet, mens vi kommer på defensiven nasjonalt. Fremskrittspartiet ønsker at energibransjen fortsatt skal være et av de solide fundamentene i norsk næringsliv som kan gi velstand til fremtidige generasjoner nordmenn, slik tilfellet har vært for dagens nordmenn. For at vi skal ha mulighet til å utvikle vår egen fremtid gjennom å gi muligheter for et betydelig norsk innslag i energibransjen, er det helt nødvendig at vi har noen store selskaper som kan måle seg med store nordiske og europeiske selskaper. Ved konkurranse i det samme marked blir det feil at norske selskaper skal pålegges begrensninger som deres konkurrenter i det samme marked ikke har, og når i tillegg konkurrentenes hjemlige myndigheter ofte fører en aktiv næringspolitikk, mens vi har en regjering som kun ønsker å sitte på gjerdet, sier det seg selv at vi lett kan tape i denne konkurransen. De endringer vi har foreslått i konkurranselovgivningen, og fått med et flertall på, betyr at konkurransemyndighetene fortsatt skal overvåke konkurransen i det norske markedet, men det skal legges et større geografisk område til grunn når markedsforholdene vurderes. Det er derfor vi har foreslått denne endringen. Lovendringen vil være et skritt på veien for å nå målet om å realisere det potensialet Norge har innen energisektoren i internasjonalt marked. Både Konkurransetilsynet, Forbrukerrådet og kraftkrevende industri har vært skeptiske til forslaget, med noe ulik begrunnelse. Men de er enige i at uten bedre kraftnett blir det dyrere strøm. Jeg vil understreke at forutsetningen i forslaget er at det skal foreligge en fungerende konkurranse i nordisk sammenheng. Videre er det selvfølgelig et mål å redusere problemene med flaskehalser til et minimum, gjennom å utvikle et mer kostnadseffektivt kraftnett. Det som er det famøse, er at praksisen innen konkurranselovgivningen og den særnorske flaskehalsdebatten har vokst helt ut av proporsjon til de faktiske utfordringer i kraftsektoren. Jeg vil komme inn på dette noe mer detaljert. Uenigheten mellom Statkraft og Konkurransetilsynet i sakene med Agder Energi og Trondheim Energiverk gikk ikke på hyppigheten av flaskehalser mellom Norge og utlandet. Uenigheten bestod i synet på hvordan det nordiske markedet fungerer i perioder med flaskehalser. Eksistensen av disse flaskehalsene betyr i seg selv ikke at markedet ikke fungerer, men bare at man bør se nærmere på fundamentale tilbuds- og etterspørselsforhold. Det er påvist at i nærmere tre fjerdedeler av tiden med flaskehalser var forbruket i Norge så lavt at andre nordiske produsenter og import lett kunne ha dekket etterspørselen i Norge, uten bidrag fra Statkrafts produksjon. De øvrige flaskehalssituasjoner var heller ikke preget av særlig knapphet. Konkurransetilsynet har hele tiden stått steilt på at alle flaskehalser nærmest er ensbetydende med at markedet ikke fungerer. Tilsynet har gjennom et teoretisk regneeksempel forsøkt å vise at dette er problematisk for konkurransen. Problemet med dette eksempelet er imidlertid at en kombinasjon av markedsandel for Statkraft og prisforskjell til utlandet, som kunne føre til svekket konkurranse, forekommer uhyre sjelden i praksis. Statistikken viser at dette har skjedd i bare 1 promille av tiden. Denne typen lettvint argumentasjon er altså blitt avgjørende for vår konkurransepolitikk i kraftsektoren, og det skjer uten at man tar hensyn til hva det betyr for den samlede norske verdiskaping at vi faktisk har aktører som kan hevde seg i internasjonal energihandel. Mens man i øvrige europeiske land er opptatt av å utvikle konkurransekraftige nasjonale energiselskaper, er det Statkrafts størrelse som dominerer debatten her hjemme. Til orientering har Statkraft en energiproduksjon som er om lag en sjettedel av franske EDF, en tredjedel av tyske RWE og E.ON, en tredjedel av italienske Enel og svenske Vattenfall og litt mindre enn finske Fortum. Det er også verdt å merke seg at alle disse selskapene har langt større andeler av produksjonskapasiteten innenfor egne nasjonale grenser. Så vidt jeg har brakt i erfaring, fylte Statkraft ellers sin rolle til punkt og prikke under vinterens turbulente markedsforhold. Foretaket hadde langt høyere magasinfylling ved inngangen til tørkeperioden enn de fleste andre norske produsenter hadde, noe som muliggjorde svært høy produksjon i vinter, da markedet og nasjonen faktisk trengte det. Uten Statkrafts velfylte magasiner og høye produksjon i vinter ville det ha blitt betydelig høyere priser. Selskapet har opptrådt ansvarlig og har utnyttet sitt produksjonsapparat på en måte som tjener både markedets, eiernes og forbrukernes interesser. Ellers skjer det svært mye når det gjelder krafthandel også øst og sør for Svinesund. Den paneuropeiske handel med kraft vokser med ca. 6 pst. hvert år. Markedsbasert krafthandel og nye kraftbørser er under utvikling overalt. I Norden alene utgjør denne handelen 3 000 TWh pr. år. Rundt 300 aktører fra tolv forskjellig land handler på den nordiske kraftbørsen om en samlet «turnover» på mer enn 400 milliarder kr. I fjor var dette en større omsetning på Nord Pool enn på Oslo Børs. Nord Pool har full innsikt, betydelig kompetanse og et utmerket apparat for markedsovervåking. Dette apparatet vil sørge for at Statkraft, Vattenfall, Sydkraft, Fortum eller andre aktører ubønnhørlig vil bli avslørt ved en utilbørlig atferd eller ved forsøk på manipulasjon i kraftmarkedet. I Norge er det Statkrafts størrelse som har vært i fokus, og ikke mulighetene vi har som nasjon til å realisere det potensialet energisektoren har i et internasjonalt marked. I denne debatten må vi spørre oss om Norge er tjent med en fragmentert nasjonal energiforsyning, hvor kompetanse og ressurser smøres tynt ut over en rekke mindre selskaper i et gradvis mer internasjonalt integrert og konkurranseutsatt energimarked. Vi bør ta et oppgjør med dagens industrielle logikk for kraftsektoren, hvor de næringspolitiske aspektene drukner i snevre, akademiske øvelser rundt virkelige og innbilte flaskehalser i det norske nettet, og hvor perioder med marginale forskjeller i områdepriser får uforholdsmessig mye oppmerksomhet.