Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2009-12-09:
Utviklingspolitikken til Høyre er en politikk som fokuserer på resultater og ikke på prosenter. Jeg er faktisk glad for at denne debatten, i større grad enn normalt i det minste, fokuserer på nettopp det. For når målet er prosent eller milliarder, gir det ofte en henledning til at det er mindre behov for forbedringer og mindre behov for evaluering. Og vi trenger å prioritere. Når Erik Solheim i Morgenbladet 19. september 2008 om budsjettet for 2009 på hans fagområde sier at «ingenting prioriteres ned, for bistandsrammen vokser jo», er jeg grunnleggende uenig i statsrådens tilnærming. Høyre ønsker å prioritere. Vi prioriterer et klarere tematisk fokus, spesielt innenfor helseutdanning. Vi prioriterer et klarere geografisk fokus hvor vi fjerner Latin-Amerika helt fra den bilaterale støtten. Vi reduserer kraftig på Asia, og vi øker knyttet til Afrika. Vi stiller helt andre krav til mottakerlandene enn det som så langt har vært gjort. Det må nå bli et reelt ønske og krav om at land som beveger seg i feil retning når det gjelder både respekt for menneskerettigheter og mangel på demokrati, også opplever at norsk støtte reduseres, og likeledes at man – dersom man går i riktig retning med hensyn til demokrati og menneskerettigheter – kan få økt norsk støtte. Det siste punktet i vår prioriteringsliste går på markedsadgang. Handel er det ene virkemidlet som har hentet flest mennesker ut av fattigdom gjennom hele historien. En åpen økonomi er det fremste virkemiddel for å tilby flest mulig en velstand som er over den man har i dag. Norge kan bruke sin handelsadgang som en mulig faktor for å premiere land som går i riktig retning demokratisk. Det er også grunnen til at Høyre ønsker å fjerne flere av de begrensningene som i dag ligger på tollfri adgang til Norge. Vi håper sterkt – og arbeider også sterkt for – at vi får på plass en WTO-avtale som er klarest mulig i retning av frihandel. Som jeg også tok opp i en av replikkene til en av statsrådene, er antallet land som nå mottar bistand enten direkte eller indirekte fra Norge, ca. 100. Det betyr at vi når det gjelder antall land, ikke er med på en prioritering. Den samme mangelen på prioritering betyr i klartekst at våre prosjekter er vanskeligere å evaluere, og vi har mindre kontroll på måloppnåelsen enn dersom vi hadde hatt færre prosjekter, færre land og færre temaer å konsentrere oss om. Men jeg må trekke fram i hvert fall to eksempler på land der jeg mener bistanden burde ha vært enten redusert, fjernet helt eller i det minste vridd i forhold til det jeg nå har sagt, spesielt linket til demokrati. Vietnam fikk for 2008 ca. 176 mill. kr i bistand. Landet rangeres som ikke fritt på Freedom House sin rangering over frihet – ikke uventet, ettersom dette er et brutalt diktatur, et land som jeg for øvrig er blitt kastet ut av. Landet fengsler opposisjonelle og andre med fravikende meninger – også journalister og for den saks skyld mennesker som har etterforsket korrupsjon. Vietnam er en av de prototypene på land som trenger å få statuert et eksempel; dersom man har f.eks. en menneskerettighetsdialog slik den vi har, over så lang tid som ikke fungerer, må det ha en konsekvens. Konsekvensen må være, slik Høyre ser det, at vi endrer eller reduserer vår bistand. Det andre landet, slik Erik Solheim flere ganger har trukket fram, er et av kroneksemplene på et land med et godt styresett. Det er Tanzania. Likevel er Tanzania et land som har vært styrt av ett parti over svært lang tid. Jeg tar til hjertet både utenriksministerens og bistandsministerens ønske om debatt på feltet.