Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg føler behov for å være til stede under den debatten som er i salen, så derfor endret jeg litt på planene. Jeg har som statsråd hatt – jeg vil si – den store gleden å besøke mange ulike tilbud for pasienter som er i livets sluttfase. Det som har vært spennende, er at jeg både har besøkt folk som har fått palliativ behandling gjennom hjemmetjenesten, altså bodd hjemme, og møtt en hjemmesykepleie som i samråd med palliativ enhet på nærmeste sykehus har vært i stand til å gi den døende en svært god, trygg, fin og verdig behandling. Da har man imøtekommet ønsket den syke har hatt om å få lov til å være hjemme, og også imøtekommet ønskene de pårørende har hatt i så måte. Så har jeg hatt gleden av å besøke Havstein sykeheim i Trondheim, som er et sykehjem med en palliativ enhet laget i samarbeid mellom kreftavdelingen ved St. Olavs Hospital og dette kommunale sykehjemmet, og opplevd akkurat det samme, at mange pasienter der har gitt uttrykk for at de var veldig glade for å komme ut av sykehuset, men ikke følte det ønskelig å bo hjemme. Dermed har de fått behandling i en virksomhet som er et sted mellom sykehus og hjem. Jeg opplevde også nylig at en nær venn døde på sykehus. Der var problemstillingen lenge knyttet til om det var mulig å berge pasienten. Pasienten ble lagt i respirator, men så viste det seg at det ikke gikk. Dermed måtte man koble fra respiratoren, og da var det naturlig at den palliative behandlingen ble gitt på sykehuset. Familien til den døende var også veldig godt fornøyd med det. Det viktigste med dette er å si at det vi må være mest opptatt av, er å sørge for at de det gjelder, den syke og dennes pårørende, må få lov til å velge hvor man ønsker å tilbringe den siste tiden. Så må det være helsevesenets jobb å stille opp med en så god faglig hjelp at det kan skje trygt, verdig og skikkelig. De to veilederne vi nå har laget om palliativ behandling i Norge – jeg er veldig glad for at representanten Dåvøy nevnte den ene av dem – viser fram at for det første har den syke stor valgfrihet og selv kan velge å avslutte livsforlengende behandling hvis han eller hun ønsker det. Det er også sånn at vi i dag bruker medisiner på en slik måte, og kan så mye om det, at folk stort sett kan føle seg trygge på at man kan dø uten smerter, uten kvalme og uten f.eks. den motoriske uroen som følger med en del krefttilstander. Vi er villige til å gå langt i å bruke medisiner, selv om det å lindre gjennom sterk medisinering kan føre til at livet for noen blir litt kortere. Men med perspektiv lindring er de faglige retningslinjene for det. Jeg tror også at det som er det viktige nå, er å styrke hele denne kjeden, og jeg er veldig opptatt av to ting. Det ene er at det kommunale tilbudet er for dårlig. Når det gjelder dem som ønsker å dø hjemme, eller på Havstein-lignende institusjoner, har vi en jobb å gjøre, og palliative behandlingsplasser i kommunehelsetjenesten kommer til å bli en viktig bit av samhandlingsreformen,. Det skriver vi på nå. Det andre er: Jeg mener at hospice-bevegelsen og det arbeidet som skjer i regi av Hospice Forum, og det at vi har denne typen ildsjeler når det gjelder palliativ behandling i Norge, er bra. Det er veldig bra. Derfor har jeg også støttet Hospice Forum økonomisk, sånn at de kan gjøre en jobb. Jeg tror det er fint om vi både greier å ta vare på de hospicene vi har, og gjerne får noen flere. Det betyr ikke at det offentlige skal fraskrive seg ansvaret, men det offentlige kan samarbeide med flere om å utøve det ansvaret, slik at den kjeden der folk kan foreta sine valg, blir lengst mulig og mest mulig tilrettelagt for individuelle valg. Det vil være min og Regjeringens ledetråd i det videre arbeidet med denne saken.